Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 10. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Tanja Cink, gospa Anita Koleša do 11.30, gospa Urška Ban do 13.ure, gospod Kamal Izidor Shaker, dr. Franc Trček do 14. ure in gospod Jernej Vrtovec od 18. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O AVTORSKIH IN SORODNIH PRAVICAH PO SKRAJŠANEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, državnemu sekretarju na Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo gospodu Alešu Cantaruttiju.
Hvala, predsedujoči. Spoštovani poslanci in poslanke! Dovolite mi še nekaj besed na pot noveli Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah. Pred vami je torej predlog novele Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah, s katerim se v slovenski pravni red prenaša direktiva Evropske unije o osirotelih delih, ki ureja pogoje in uporabo tako imenovanih osirotelih del. To je tistih varovanih del, katerih imetnik pravic ni znan ali ga ni mogoče najti. To bo omogočilo digitalizacijo in razširjanje takšnih del ter posledično prispevalo tudi k ohranjanju in razširjanju evropske in slovenske kulturne dediščine. Vzpostavitev pravnega okvira, ki bo olajšal digitalizacijo in razširjanje avtorsko zaščitenih del in drugih vsebin, je tudi eden izmed ključnih ukrepov Evropske digitalne agende. V predlogu zakona je tako določeno, katera dela je mogoče šteti za osirotela, kako se izvede skrbno iskanje, določeno je tudi, da je treba voditi evidenco skrbnih iskanj in da lahko avtor osirotelega dela prekine status osirotelega dela ter zahteva pravično nadomestilo. Način izračuna višine in način plačila pravičnega bo določila Vlada z uredbo na predlog Ministrstva za kulturo. S tem predlogom se uvajata tudi izjemi od avtorske pravice v korist invalidnih oseb ter javno dostopnih knjižnic, muzejev, arhivov in izobraževalnih ustanov. Moram reči, da je o tej noveli potekala široka javna razprava. Tudi na Odboru za gospodarstvo Državnega zbora so bili sprejeti amandmaji, s katerimi, menimo, da smo ta predlog zakona še dodatno izboljšali. Hvala za vašo pozornost. Če bodo še potrebe po dodatni obrazložitvi, smo na razpolago. Najlepša hvala.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za gospodarstvo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila dajem besedo podpredsedniku, gospodu Marku Ferlugi.
Lep pozdrav vsem! Odbor za gospodarstvo je na 8. seji 24. 6. kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah in ga Državnemu zboru v obravnavo in sprejetje dal po skrajšanem postopku, kot ga je predložila Vlada. Kolegij predsednika Državnega zbora je na 30. seji 8. 6. sklenil, da se zakon obravnava po skrajšanem postopku. Na tej seji so prisostvovali predstavniki Ministrstva za gospodarski razvoj in tehnologijo, SAZAS, Zavod IPF, IUP, Obrtno-podjetniška zbornica, Zakonodajno-pravna služba. Odbor je posredoval mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je predlog preučila z vidika skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in zakonodajnotehničnega vidika in je podala mnenje na določene člene, posebej pa je opozorila na povzročanje nekonsistentnosti zakona, ki jo je v okviru tega zakonodajnega postopka moč odpraviti. Odboru je bilo posredovano tudi naslednje gradivo, in sicer mnenje Zakonodajno-pravne službe, mnenje Komisije Državnega sveta za gospodarstvo, obrt, turizem in finance, poročilo Odbora Državnega zbora za kulturo, pripombe SAZAS ter amandmaji poslanskih skupin SMC, Desus in SD k določenim členom predloga zakona. Predstavnik predlagatelja je uvodoma predstavil poglavitne rešitve, kjer gre za uskladitev novele s pravnim redom EU, uvedbo izjeme od avtorskih pravic in v korist invalidne osebe ter javno dostopnih knjižnic, muzejev, arhivov ter izobraževalnih ustanov. Urejena je tudi uporaba osirotelih del. Predstavniki SAZAS so opozorili na dve spremembi same novele, in sicer v 2. In 4. členu, ki naj bi po njihovem mnenju vnašali možnost različnega tolmačenja in s tem povzročili sodne spore, na katere so itak že v razpravi opozorili. Predstavnik predlagatelja je ponovno poudaril, da gre za usklajevanje določila direktive EU in redakcijske popravke, na katere je opozorila informacijska pooblaščenka, in da ne gre za vsebinske spremembe, kot so bili mnenja predstavniki SAZAS. Odbor je v skladu z drugim odstavkom 130. člena Poslovnika Državnega zbora obravnaval amandmaje poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 7., 8., 9. in 10. členu predloga zakona in jih tudi sprejel. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o členih predloga zakona in jih tudi sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerem so vključeni sprejeti amandmaji. Dopolnjeni predlog zakona je sestavni del tega poročila. Hvala za vaše zanimanje.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo gospod Tomaž Lisec.
Hvala, predsednik, za besedo. Spoštovani predstavnik ministrstva, kolegi in kolegice, lep pozdrav! Ko je Vlada čisto na tiho v Državni zbor poslala novelo Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah, smo v SDS rekli: "Končno. Končno se bodo vsa tista odprta vprašanja, ki so dolgoletna posledica nedelovanja, rešila." A v noveli ni nič glede reševanja ključnih težav na tem področju. Očitno še ena vlada, ki nima poguma narediti red na tem področju. Novela prinaša eno uskladitev z direktivo EU, ureja problematiko osirotelih del in uvaja izjeme do avtorske pravice v korist invalidnih oseb in pa javnodostopnih knjižnic, muzejev, arhivov in izobraževalnih ustanov. Pa da ne bo pomote. Vse te rešitve v SDS podpiramo. A smo na drugi strani tudi v skladu z mnenjem Zakonodajno-pravne službe, ki je v svojem mnenju podala nekatera opozorila in tudi konkretne pripombe k drugemu, tretjemu, petemu, sedmemu, osmemu, devetemu, desetemu in enajstemu členu predloga zakona, torej skoraj k vsem členom predloga zakona, pričakovali amandmaje poslanskih skupin koalicije, saj Zakonodajno-pravna služba opozarja na povzročene nekonsistentnosti zakona, ki jih celo v okviru tega zakona ni moč odpraviti. A niti tega vlada niti koalicija ne znata ustrezno z amandmaji uskladiti in rešiti. Kje so šele ostale sistemske rešitve vseh anomalij na tem področju. Velika priložnost je zamujena, na vidiku je nova priložnost, upam, da jo boste takrat podprli. Še več, ko so predstavniki zainteresirane javnosti opozorili na dve spremembi same novele, in sicer v 2. in 4. členu, ki naj bi po njihovem mnenju vnašali možnost različnega tolmačenja in s tem povzročitve sodnih sporov, je na seji matičnega delovnega telesa predstavnik predlagatelja poudaril, da gre za usklajevanje z določili direktive EU in le redakcijske popravke, in ne smemo vnašati sistemskih sprememb. Torej le redakcijski popravki in nobenih sistemskih rešitev. Kot že povedano, v SDS podpiramo vse tri ključne rešitve, takoto, kar gre v korist invalidnih oseb, kot tudi to, da javnodostopni arhivi, knjižnice, muzeji in ostale ustanove,lahko za izvajanje nalog v javnem interesu dobijo ta osirotela dela. Za nas je ključna rešitev novele zakona, ki pravi: "Kadar je izvajalec na proizvajalca fonogramov prenesel pravico dajanja v najem fonogramov s svojo izvedbo, mu mora proizvajalec fonogramov plačati pravično nadomestilo. Izvajalec se pravici do pravičnega nadomestila ne more odpovedati." Po našem mnenju je ključno in za mnoge slovenske avtorje in predvsem za izvajalce je ključna rešitev tega zakona. V Poslanski skupini SDS pa nas je strah, ker je v noveli zakona tudi določba, da Vlada na predlog Ministrstva za kulturo sprejme v roku enega meseca način izračuna višine nadomestila avtorju osirotelega dela. Ker v tem mandatu na žalost še nismo navajeni, da Ministrstvo za kulturo sploh kaj resnega pripravi, saj že njihovi osnutki zaradi slabih rešitev pristanejo v košu za smeti, na ministrstvu pa so verjetno delavci z današnjim dnem že tudi na počitnicah, pričakujemo 15. avgust in kako bo ministrstvo oziroma vlada uredila to podzakonsko materijo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Tomaž Gantar.
Hvala, predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred seboj imamo predlog zakona, ki ga bomo v Poslanski skupini Desus podprli. S predlogom zakona se v slovenski pravni red prenaša direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o nekaterih dovoljenih uporabah osirotelih del. Rok za prenos direktive je potekel konec prejšnjega oktobra in Sloveniji grozi denarna kazen, zato je s sprejetjem sprememb treba pohiteti. Osirotela dela so tista varovana dela, katerih imetnik pravic ni znan ali ga ni mogoče najti. Ker v primeru osirotelih del ni mogoče pridobiti predhodnega soglasja imetnikov pravic za reproduciranje in dajanje na voljo javnosti varovanih del, je določenim javnim ustanovam, ki delujejo v javnem interesu, na primeru javno dostopnim arhivom in knjižnicam, pod določenimi pogoji omogočeno, da varovana dela uporabljajo. Novela hkrati določa, da bo reproduciranje in distribuiranje dela ter javno recitiranje v korist invalidnih oseb pod določenimi pogoji prosto. Uvaja se tudi izjema, da bo priobčitev avtorskih del na zaslonih javno dostopnih arhivov, knjižnic, muzejev ter izobraževalnih ustanov prosta. Novela zakona je bila sprva širše zastavljena in je imela namen urediti tudi zelo kompleksno področje delovanja kolektivnih organizacij, kjer je problematično predvsem izvajanje nadzora nad njimi, žal pa do tega ni prišlo. Po zagotovilih vladnih predstavnikov, naj bi se to zgodilo do konca leta, kar v Poslanski skupini Desus pozdravljamo, saj smo se tudi v koalicijski pogodbi zavezali k temu, da izboljšamo nadzor nad avtorskimi pravicami in delovanjem uradnih institucij. Kot že rečeno, pa bomo v naši poslanski skupini predlog zakona, ki v slovenski pravni red prenaša direktivo o osirotelih delih, soglasno podprli. Hvala.
Besedo im Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Hvala, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! S predlogom novele Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah se v slovenski pravni red prenašajo smernice Evropskega parlamenta in Sveta z oktobra 2012, vezane na nekatere dovoljene uporabe tako imenovanih osirotelih del. Predlog tako ureja pogoje za uporabo osirotelih delih, to je tistih varovanih del, katerih imetniki pravic niso znani ali jih ni mogoče najti. V predlogu je določeno, katera dela je mogoče šteti za osirotela, kako se izvede skrbno iskanje takih del, nujnost vodenja evidence skrbnih iskanj in možnost, da avtor osirotelega dela prekine status slednjega ter zahteva pravično nadomestilo. Prav tako se uvajata izjemi od avtorske pravice v korist invalidnih oseb ter javno dostopnih knjižnic, muzejev, arhivov ter izobraževalnih ustanov. Predlog prinaša tudi manjše tehnične uskladitve z evropskim pravnim redom na tozadevnem področju. V Poslanski skupini Socialnih demokratov pričakujemo, da bo čim prej začet postopek celostnega urejanja področja avtorskih in sorodnih pravic, predvsem v delu, ki se nanaša na nadzor nad transparentnostjo delovanja kolektivnih organizacij ter tudi delovanja Sveta za avtorske pravice, ki deluje kot organ prisilne arbitraže. Predvsem kolektivne organizacije so namreč prepogosto deležne obsežnih očitkov o nenamerni in nenamenski rabi sredstev, kar je v primeru monopolnosti trga avtorskih pravic lahko še posebej in zelo problematično. Ključno je torej, da resorno ministrstvo kljub uveljavitvi te novele, ki jo bomo zaradi usklajevanja s pravnim redom Evropske unije podprli tudi v Poslanski skupini Socialnih demokratov, nadaljuje z iniciativo za pripravo celostnega Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah ter da se zagotovi odgovornejše in učinkovitejše delo kolektivnih organizacij s povečanjem nadzornih pristojnosti države ter s preprečevanjem zlorab monopolnega položaja na trgu avtorskih pravic in s tem povezanih možnih samopašniških praks. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združene levice, zanjo Violeta Tomić.
Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi! V Združeni levici bomo novelo Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah podprli. Ureditev področja glede osirotelih del je seveda potrebna, sploh z vidika digitalizacije, ki je pomembna tako z vidika ohranjanja kot predvsem dostopnosti teh del za javnost. Kljub temu je treba izpostaviti pomemben zadržek. V Združeni levici si želimo, da bi osirotela dela imela več skrbnikov oziroma če pogledamo z druge strani, da sploh ne bi imela skrbnika. Digitalizacijo teh del bi lahko dosegli tudi tako, namesto da nam Evropska unija spet nalaga, kako naj urejamo zakonodajo, da bi avtorsko zakonodajo odprli in javni interes postavili nad zasebnega. Prav ta osirotela dela so priložnost, da se začne presegati sam koncept avtorskih pravic, ki so v veliki meri samo umetni monopol nad idejami oziroma kulturnimi produkti nasploh. S preseganjem koncepta avtorskih pravic ne mislimo na kolektivizacijo ali izbris avtorstva in anarhijo, kar pogosto pade na pamet konservativcem in ostalim braniteljem starega reda. S preseganjem imamo v mislih vpeljavo alternativnih mehanizmov, ki omogočajo prosto sodelovanje, širjenje ter plemenitenje idej. Kot primer lahko omenimo creative commons, ki se je že izkazal za zelo uspešnega. Seveda bi bilo treba vzporedno s takšno redefinicijo tudi na drugih področjih – v mislih imam financiranje kulture, ekonomsko in socialno varnost delavcev v kulturi in podobno – urediti razmere in omogočiti možnost neodvisne produkcije vsem kulturnim in intelektualnim delavcem. V Združeni levici zagovarjamo svobodo pretoka informacij. Tej svobodi informacij zdaj nasprotujejo monopoli glede intelektualne lastnine. S tem je onemogočen tehnološki razvoj in prost pretok idej ter dostop do informacij in intelektualnih dobrin za vse ljudi. V 21. stoletju imamo z razvojem informacijsko-komunikacijskih tehnologij na voljo prav vse operativne možnosti, da udejanjimo geslo Znanje je last vsega človeštva. Zakaj je to nujnost, ne nazadnje kaže tudi aktualni primer na področju avtorskih pravic. RTV Slovenija in SAZAS sta pred kratkim sklenila poravnavo glede tarif za uporabo glasbenih del v višini 4,7 milijonov evrov. RTV Slovenija bo za to poravnavo prodala delnice Eutelsata. RTV sicer za uporabo avtorskih glasbenih del SAZAS-u plačuje več kot 100 tisoč evrov mesečno. Ni treba razglabljati o tem, da je SAZAS organizacija, ki na izjemno sporen način omogoča bogatenje ozki glasbeni oligarhični eliti, pri tem pa izčrpava skoraj vso preostalo širšo glasbeno sceno. RTV Slovenija se v največjem deležu financira iz javne dajatve, iz RTV prispevka, ki ga plačujemo praktično vsi mi. Vsak mesec torej neposredno iz naših žepov k SAZAS-u steče 100 tisoč evrov, kar bi moralo iti za razvoj kvalitetne glasbene in druge produkcije, žal pa gredo za bogatenje ozke glasbene elite in krepitev njihovega monopola. Poleg tega pa bo SAZAS za nazaj iz javne RTV izsrkal še skoraj 5 milijonov evrov. V Združeni levici bomo spremembo glede osirotelih del podprli, ob spremembi Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah pa pozivamo k sistemskim spremembam na področju avtorskega prava, ki bodo šle v smeri omogočanja proste delitve in plemenitenja idej. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina NS i– krščanskih demokratov, zanjo mag. Matej Tonin.
Spoštovani predsednik, drage poslanke in poslanci! Ko govorimo o izključnih pravicah avtorjev na eni strani in omejitvah na drugi strani, lahko rečemo, da je največji izziv v avtorskem pravu pravo ravnovesje, do kam sežejo pravice in kje se začnejo izjeme. Vsaka nova tehnologija in pa vprašanje upravljanja z avtorskimi pravicami to ravnotežje postavlja na preizkušnjo. Spet in ponovno se pogovarjamo o spremembi tega zakona. Ta zadnja sprememba je del zahtev evropske zakonodaje glede tako imenovanih osirotelih del. Evropska komisija nas mora tudi na tem področju neprestano opominjati na neusklajenost naših predpisov z evropskimi. Današnji predlog novele je torej zakasneli odziv naše vlade na izrečeni že drugi opomin. Direktiva, ki ureja pogoje za uporabo teh del, bi namreč morala biti v naš pravni red prenesena že do 29. oktobra 2014. Gre za tista varovana dela, katerih imetniki pravic niso znani ali pa jih ni mogoče najti. Ta avtorska dela so sicer še pod avtorskopravno zaščito, vendar pa avtorjev ni mogoče najti. Ker iz tega razloga ni mogoče predhodno pridobiti soglasja za njihovo reproduciranje, je v korist določenih javnih ustanov z novelo zakona določena izjema. Te javne ustanove lahko ta varovana dela uporabljajo in jih dajo na voljo javnosti, če pred tem opravijo skrbno iskanje imetnika pravic. Če obstajajo dokazi, da bi informacijo lahko dobili v drugih državah, morajo opraviti tudi pregled virov v teh državah. Če je avtor najden ali opredeljen, morajo javne ustanove prenehati uporabljati to delo, avtor pa je upravičen do nadomestila za dotedanjo uporabo svojega dela. Tako pravi zakon. Tudi zakonita licenca v korist invalidne osebe se spreminja, tako da je reproduciranje in distribuiranje dela ter javno recitiranje v korist invalidnih oseb pod določenimi pogoji prosto. Torej brez plačila nadomestila, in sicer če to delo ni na voljo v zahtevani obliki in je uporaba neposredno povezana z invalidnostjo teh oseb, omejena na njen obseg ter ni namenjena doseganju neposredne ali posredne gospodarske koristi. Tako kot številne druge poslanske skupine bomo tudi v NSi spremembo o dopolnitvah zakona podprli, vendar pa pogrešamo celovito prenovo Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah. Sami smo večkrat poskušali s prenovo tega zakona, žal pa smo bili ustavljeni na odborih. Izpostavljamo področje upravljanja z avtorskimi pravicami oziroma neurejene razmere med imetniki teh pravic in njihovimi uporabniki. Pomanjkljivo je urejen nadzor nad upravljanjem s temi pravicami in nadomestili, vprašanje pristojnosti nad izvajanjem Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah in še kaj drugega. Vse to pa predstavlja številne razloge, zakaj je potrebna celovita in hitra prenova Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah v prihodnosti.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Maruša Škopac.
Hvala za besedo, predsednik. Z novelo Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah se v slovenski pravni red prenaša Direktiva 2012/28 z dne 25. 10. 2012. Rok za prenos direktive je potekel že 29. oktobra 2014, zato je Evropska komisija začela postopek opomina, ki ga je začasno prekinila zaradi obrazložitve, da je predlog zakona že pripravljen in da bo v zakonodajni postopek predvidoma posredovan v prvi četrtini leta 2015 ter sprejet do poletja 2015. Če predlog zakona oziroma implementacija direktive ne bo pravočasno del pravnega reda Republike Slovenije, bomo morali plačati visoko denarno kazen za vsak dan zamude pri implementaciji, kar bi predstavljalo težko popravljive posledice. To je tudi razlog, da se zakon sprejema po nujnem postopku. Z novelo se ureja uporaba osirotelih del, to je tistih varovanih del, katerih imetnik pravic ni znan ali ga ni mogoče najti. Ker pri osirotelih delih ni mogoče pridobiti predhodnega soglasja za njihovo reproduciranje in dajanje na voljo javnosti, je v korist določenih javnih ustanov, ki delujejo v javnem interesu, treba določiti izjeme od izključne pravice reproduciranja in dajanja na voljo javnosti ter tako tem ustanovam omogočiti uporabo varovanih del. Predlog sprememb zakona vsebuje več vsebinskih rešitev. Prvič, določa, katera avtorska dela je moč šteti za osirotelo delo. Gre za knjigo, revijo, časopis in drugo besedilo, avdiovizualno delo, kinematografsko delo in fonogram, ne pa tudi glasbeno delo. Če se najde vsaj en avtor, se delo ne šteje za osirotelo, razen če ta uporabo dovoli. Drugič, zakon določa upravičence uporabe osirotelega dela. To postajajo arhivi, knjižnice, muzeji, izobraževalne ustanove, ustanove filmske in avdio dediščine ter javne RTV organizacije s sedežem v Evropski uniji. Ti lahko dela dajo na voljo javnosti ali jih reproducirajo, pri čemer mora biti reproduciranje v skladu z njihovim poslanstvom javnega interesa. Na ta način bodo dela dostopna javnosti za raziskovalne in študijske namene. Tretjič, zakon določa, kako se bo izvedlo skrbno iskanje osirotelih del in kako bo treba voditi evidenco osirotelih del. Zaradi preprečitve predvajanja prizadevanj upravičencev pri identifikaciji osirotelih del znotraj EU bo na voljo enotna podatkovna zbirka, ki bo vodila vse informacije o osirotelih delih. Četrtič, zakon določa, da ima najdeni ali naknadno opredeljeni avtor osirotelega dela možnost prekinitve statusa osirotelega dela, kar pomeni, da lahko zahteva tudi pravično nadomestilo za dotedanjo uporabo svojega dela. In petič, zakon določa način izračuna nadomestila, ki ga določi Vlada Republike Slovenije na predlog ministra, pristojnega za kulturo. Za konec želim poudariti, da zakon uvaja tudi izjemo od avtorske pravice v korist invalidnih oseb ter javno dostopnih knjižnic, muzejev, arhivov in izobraževalnih ustanov, ki bodo po novem imeli možnost, da za namene raziskave ali zasebnega študija prosto priobčijo javnosti dela iz svojih zbirk na za to namenjenih zaslonih, ki se nahajajo v njihovih prostorih. V Poslanski skupini Stranke modernega centra menimo, da je sprejetje predlagane spremembe ustrezno. Namen direktive je namreč v povezovanju in povečanju dostopnosti del, katerih avtorja ni moč izslediti. Velika škoda bi bila, da se zaradi tega osirotela dela ne bi smela uporabljati, zato bomo zakon tudi podprli.
Končali smo s predstavitev stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po končani 28. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O POKLICNEM IN STROKOVNEM IZOBRAŽEVANJU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 21 poslank in poslancev, s prvo podpisanim Jožetom Tankom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Tomažu Liscu.
Hvala, predsednik, za dano besedo. Spoštovana ministrica s sodelavcem, kolegi in kolegice, še enkrat lep pozdrav! V Poslanski skupini SDS smo že tretjič v parlamentarno proceduro vložili spremembo Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Vse to z namenom čim bolj povezati vzgojno-izobraževalni sistem s potrebami slovenskega gospodarstva in obrtništva. Glede na zadnjo vloženo različico z decembra 2014, tokrat spreminjamo cca 20 % besedila zakona. A tudi od decembra naprej obstaja dejstvo, da v Sloveniji že zelo dolgo govorimo o nujni povezanosti poklicnega in strokovnega izobraževalnega procesa z gospodarstvom in obrtjo. Predvsem govorimo. A od leta 2006 skoraj nič ne naredimo. Morda pa bo z novo ministrico vsaj nekaj drugače. Poleg tega se v zadnjih letih srečujemo predvsem z nizkim vpisom v poklicne srednje šole, zraven pa imamo še slabo gospodarsko situacijo, nestabilno davčno in socialno politiko ter propad števila podjetij v zadnjih letih, kar je še dodatno povzročilo upadanje zanimanja delodajalcev in tudi dijakov. Določeni poklici so v Sloveniji skoraj izginili iz naše dnevne ponudbe. Poleg tega pa se soočamo tudi z veliko strukturno brezposelnostjo mladih. Mnogo mladih pa ravno s temi pridobljenimi poklici odhaja s trebuhom za kruhom v države, ki so obrti, gospodarstvu in pa mladim bolj naklonjene. Kaj je dani sistem, ki ga ponovno predlagamo? Gre za kombinacijo vajeništva, torej praktičnega usposabljanja v podjetju in poklicnega izobraževanja v šoli, ki predstavlja teoretični del. Podoben model smo v Sloveniji imeli že do leta 2006, danes pa ga najbolj uspešno izvajajo v Avstriji, Nemčiji in posameznih skandinavskih državah. Primerjalne analize sistema poklicnega in strokovnega izobraževanja v 25 evropskih državah kažejo, da je povsod prisoten trend krepitve povezovanja poklicnega in strokovnega izobraževanja s trgom dela. V Sloveniji pa imamo delodajalce, ki tarnajo, da imajo zaradi pomanjkanja praktičnih izkušenj mladih probleme z njihovim uvajanjem v procese dela. Ključne rešitve novele zakona. Odgovornost za vajenca prevzame delodajalec. Vajeniško razmerje se sklene z vajeniško učno pogodbo, opredeljeni pa so tudi pogoji za delodajalca ter tako dolžnosti in pravice delodajalca kot tudi vajenca. V zakon se doda zahtevano obdobje, ki mora biti namenjeno praktičnemu usposabljanju dijakov poklicnih in srednjih strokovnih šol. To obdobje obsega polovico časa izobraževalnega programa za poklicne šole in 20 % za srednje poklicne oziroma strokovne šole. Po našem predlogu zakona je vajenec lahko tudi odrasla oseba, ki je brezposelna, saj so v praksi dodatna znanja, veščine in prekvalifikacija nujno potrebni. V času trajanja vajeniškega razmerja ima vajenec pravice iz zdravstvenega, pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Ure, ki jih vajenec opravi v času praktičnega izobraževanja pri delodajalcu, se štejejo v delovno dobo. Zakon omogoča tudi modelarnost. Vajenci bodo tako lahko npr. vpisani v matično šolo, nekatere module pa bodo lahko obiskovali v drugi šoli. V času vajeniškega razmerja ima vajenec pravico do nagrade. Višino bruto nagrade z uredbo določi Vlada RS v odstotku povprečne bruto plače gospodarstvu v Sloveniji in znaša najmanj 10 % v prvem letniku, 15 % v drugem in od 20 do 30 % v tretjem letniku. Ker pa se v Poslanski skupini SDS zavedamo, da ima zakon velike finančne posledice, postavljamo njegovo uvajanje oziroma volitev tega zakona v šolsko leto 2016. Zakon naj bi se začel uporabljati s 1. 9. 2016. Do leta 2020 po predlogu zakona za izplačilo nagrad vajencem v celoti poskrbi država, po tem datumu pa 50 % država, 50 % delodajalec. Država plača tudi izvajalce mojstrskih, delovodskih oziroma poslovodskih izpitov, prispevek za opravljanje teh izpitov. Še več je manjših rešitev, ki smo jih predlagali v tem zakonu, ampak o njih več tekom današnje razprave. Hvala.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za izobraževanje, znanost in šport dr. Maji Makovec Brenčič.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Predlog sprememb in dopolnitev Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki ga je v obravnavo vložila Poslanska skupina SDS poleg nekaterih drugih vprašanj poskuša urediti predvsem vajeništvo, kar je bilo tudi ravnokar predstavljeno. Tudi jaz se bom osredotočila predvsem na to vprašanje. Poklicno in strokovno izobraževanje je tesno povezano s potrebami trga dela, tehnološkim razvojem gospodarstva in procesi upravljanja, zato sta predvsem zaposljivost diplomantov ob odprtosti za nadaljnje izobraževanje ključni strateški usmeritvi za nadaljnji razvoj poklicnega in strokovnega izobraževanja. Temeljno načelo urejanja in izvajanja poklicnega in strokovnega izobraževanja v Sloveniji je socialno partnerstvo. To pomeni, da sistemska ureditev tega dela izobraževalnega sistema izhaja iz načela, da je treba pri poklicnem in strokovnem izobraževanju usklajevati interese delodajalcev, delojemalcev in ministrstev. V Sloveniji je poklicno izobraževanje na nek način že urejeno po dualnem sistemu, če dualni sistem razumemo kot sodelovanje šole in podjetja pri izvajanju izobraževalnih programov. Ob tem, kot pa vemo, se je tako v okviru Evropske unije kot s strani delodajalcev pri nas pojavila iniciativa, da se v izobraževalni sistem uvede vajeništvo. Med drugim želi Evropska unija z širšo uvedbo vajeništva spodbuditi države predvsem k zgodnejšemu zaposlovanju mladih, ob tem pa zagotoviti tudi kakovostno poklicno usposobljenost predvsem z namenom dvigovanja konkurenčnosti gospodarstva. Pri iskanju sistemskih rešitev za uvajanje vajeništva je zato treba upoštevati, da je vajenec zaposleni, ki se izobražuje. To pomeni drugačen status, kot ga poznamo danes, v sicer izobraževalnih pogodbah, ki jih sklenejo institucije z gospodarstvom oziroma delodajalci in ki že obstajajo. Tak status zato zahteva, da se ustrezno uredi predvsem normativno okolje, delovnopravne podlage, ki seveda posegajo na več področij: vajeniška pogodba, delovna doba, prispevki, zdravstveno zavarovanje, zavarovanje za primer nesreče, regresne zahteve do delodajalcev in tako naprej. Prav tako je treba dobro in izvedbeno umestiti vlogo delodajalcev in zbornic. Slovenija, kot smo tudi že slišali, že ima aktivno izkušnjo z vajeništvom. Leta 2006 smo to izkušnjo zaokrožili predvsem zato, ker po mnenju delodajalcev ni bilo zagotovljenega ustreznega podpornega okolja za dejansko izvajanje tega modela. V času od leta 2006 vemo, da so se spremenile tudi druge okoliščine. Iz Zakona o delovnih razmerjih so bile izbrisane določbe, ki so se nanašale na položaj vajenca, spremenil se je status enega ključnih deležnikov v tem procesu, to je zbornic, tudi način zavarovalništva je doživel kar nekaj sprememb. Zadržki, ki so takrat omejevali delodajalce pri bolj smelem vstopanju v model, so tudi danes, lahko rečemo, znova ključni oziroma ki jih moramo prevesti v izvedljivost. Predlog zakona, ki je danes v obravnavi, vključuje že nekatera od teh področij oziroma vprašanj, na primer spodbude, ne pa tudi vseh področij, ki jih je treba reševati, kot recimo določbe o ustreznem varstvu vajencev, usposabljanje na nekaterih specifičnih delovnih mestih, mladost na delovnem mestu, torej mladi vajenec, njegovo zavarovanje in tudi varnost. Na Ministrstvu za izobraževanje podpiramo ponovno uvedbo vajeništva, vendar pa menimo, da je treba oblikovati najprej učinkovito podporno okolje in s posebnim zakonom celovito urediti vsa ta vprašanja, ki sem jih zdaj izpostavila. Za uresničitev tega cilja smo tudi na ministrstvu že sprožili vrsto iniciativ, in sicer tako oblikovanje zavezništva za vajeništvo, ki ga usklajujemo, v stiku smo tudi z drugimi ministrstvi in rešujemo tudi že izzive oziroma iščemo rešitve za zaposlitve vajenca. Naj strnem. Potrebujemo širok družbeni konsenz, ki bo podlaga za iskanje modelov in izvedljivega izvajanja Zakona o vajeništvu. Ob tem naj tudi poudarim, da si bomo pri tem pomagali s tako imenovanim pilotskim pristopom, tudi s pomočjo evropskih strukturnih sredstev in na ta način s preverjanjem zastavljenih oblik in konceptov, ki jih moramo sprejeti v družbenem konsenzu, zagotovili izvedljivost tistega, kar si vsi želimo – zaposlovanja mladih. Hvala.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Primož Hainz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica, Boštjan Zgonc, dobrodošli! Kolegice in kolegi! Dovolite, da vas seznanim s stališčem Poslanske skupine Desus glede Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Na 4. redni seji Državnega zbora meseca februarja je sicer večina poslanskih skupin bila naklonjena ponovni uvedbi dualnega sistema izobraževanja, prav tako ideji ni nasprotovala Vlada Republike Slovenije. Predlog zakona pa ni dočakal druge obravnave. Glavni razlog za zavrnitev nadaljnje obravnave je bil v nekaterih pomanjkljivostih, ki pa so bile tako vsebinsko pomembne, da zakon ne bi dosegel svojega namena. Vprašljiv je bil dogovor med vsemi udeleženimi partnerji, prav tako pa predlagana finančna konstrukcija ne bi vzdržala možnosti sprejetih proračunov. Letos že drugič pred seboj gledamo zakonski predlog za uvedbo vajeniškega sistema v srednjem in poklicnem izobraževanju. Pristojno ministrstvo in Vlada sta sicer že ob obravnavi prvega predloga izkazala idejno podporo, vendar sta obljubila svoj zakon, in tudi tokrat je stališče Vlade podobno. Zakonska materija mora biti širša in celovitejša, kot je predlog zakona, ki je danes ponovno, sicer z nekaj izboljšavami glede na prejšnji predlog, pred nami. Uvedba vajeništva mora biti zasnovana na resnični želji in volji delodajalcev ter širokem in trdnem konsenzu vseh prizadetih. Vzpostavljen mora biti pravilen oziroma ustrezen status osebe, ki bo vključena v tovrstno obliko šolanja in usposabljanja za poklic. Izhajajoč iz statusa vajenca kot osebe v delovnem razmerju, je treba upoštevati delovnopravni vidik, prav tako pa iz tega statusa izhajajo mnoge pravice in obveznosti, kot so, na primer, pokojninsko, zdravstveno in socialno zavarovanje. Finančne posledice morajo biti jasno razmejene, tako da vemo, koliko je prispevek države, kaj naj prispeva gospodarstvo in kje so možnosti za sredstva iz Evropskega socialnega sklada. Prav tako je nujno ustrezno doreči tudi druga vprašanja procesa izobraževanja, kot so pedagoška in vzgojna vprašanja. Vsega naštetega v tem skupnem predlogu zakona v naši poslanski skupini ne vidimo. V poslanski skupini smo že vseskozi mnenja, da je nujno, da sta izobraževalni sistem in gospodarski sektor tesno povezana. To velja predvsem na tem nivoju strokovnega in poklicnega izobraževanja. Prepričani smo, da je pri oblikovanju izobraževalnih vsebin treba nujno izkazati dialog z gospodarstvom in izobraževalnim sistemom zaradi sledljivosti razvojnim tendencam in posledičnim potrebam po kadrih ter načrtovati takšno vsebino izobraževalnih programov in kakovost učnih izidov in kompetenc, da bodo dijaki bodisi zaposljivi takoj po koncu srednjega šolanja oziroma da bodo lahko nadgrajevali svoje znanje in tudi po dokončnem višjem izobraževanju dobili primerno zaposlitev. V naši poslanski skupini soglašamo, da imajo delodajalci, ki izvajajo praktično usposabljanje z delom, lahko velik vpliv na nadaljnji razvoj mladih in njihovo uspešno poklicno kariero ter posledično na njihovo življenje. Zato poslanke in poslanci Desusa ne v tem mandatu in tudi ne v prejšnjem nismo nasprotovali ideji ponovne uvedbe dualnega izobraževanja v naš izobraževalni sistem. Želimo pa, da bo ta sistem deloval učinkovito, da bo dal dolgoročne rezultate v boljši zaposljivosti mladih ter odražal kakovost in uporabnost na konkretnem delovnem mestu in tako širše prispeval za gospodarsko in njegovo rast. Evidentno je, da po končanem šolanju, pa naj bo to po poklicnem, srednjem ali visokem šolanju delodajalci marsikdaj niso zadovoljni z veščinami in usposobljenostjo, pridobljeno tekom izobraževalnega procesa. Zato smo v poslanski skupini prepričani, da je povezovanje izobraževanja in praktičnega usposabljanja z delom eden izmed pomembnih ključnih dejavnikov za uspešno uvajanje mladih v delovni proces, hkrati pa je to nujen korak za njihovo dolgoročno varno in kvalitetno zaposlitev. Kot vemo, smo danes ponovno predlagano obliko izobraževanja pri nas nekoč že poznali, žal ni delovala oziroma ni dala pričakovanih rezultatov, saj je bila ukinjena v času vlade gospoda Janeza Janše. Vendar je danes naš družbeni sistem pomembno drugačen. Spremenjene okoliščine v gospodarskem sistemu in v šolstvu nujno zahtevajo drugačen normativni pristop k urejanju vajeništva in dejstvo je, da je tak sistem, ki je pri nas veljal pred 20, 25 leti preživet in zato neuporaben. Res je, lahko bi kopirali kakšen utečen in uspešen zgled iz tujine, kot je npr. nemški ali avstrijski, ampak vprašanje je, ali bi tam delujoč model glede na bistveno splošne družbene razlike, tradicije in miselne percepcije o vrednosti določenih poklicev tak sistem bil uporaben tudi pri nas. Res je, da se delež vpisovanja v srednje strokovne in poklicne šole v zadnjem času nekoliko izboljšuje, vendar menimo, da je to le prvi korak za popolno uvedbo dualnega sistema in zato je nujno povečanje ugleda poklicnega izobraževanja. Slednje pa je žal po naši oceni povezano s prenizko cenjenostjo določenih vrst dela. Predvsem je na delodajalcih, da spremenijo svoj pogled na zaposlene in v kontekstu vajeništva tudi na vajence, saj žal v svojih zaposlenih le redki vidijo dodano vrednost svojemu podjetju, za mnoge je mlada delovna sila namreč samo strošek. Ne samo v koalicijski pogodbi, tudi v socialnem sporazumu je postavljeni cilj urediti vajeništvo. Glede na to, da tudi politična volja obstaja in je celo dovolj široka, da lahko s skupnimi močmi poiščemo najboljše rešitve, v poslanski skupini verjamemo, da bo naš šolski sistem kmalu lahko dopolnjen s to vrsto izobraževanja. V poslanski skupini tudi menimo, da je glede na dano situacijo, da je še nedosežen skupni jezik z delodajalci in še vedno neugodna oziroma nestabilna finančna situacija države, mogoče je dobro začeti najprej z nekaterimi poskusi, tako imenovanimi pilotskimi projekti pri tistih delodajalcih, pri katerih že danes obstaja za to velik interes, in pri tistih poklicih, ki so redki in deficitarni. Postopno uvajanje bi bilo ne samo finančno vzdržno, pač pa bi se lahko tudi sproti ugotavljale in odpravljale pomanjkljivosti vajeniškega modela. V poslanski skupini verjamemo, da lahko na teh primerih dobre prakse dualni sistem v našem okolju tako izpilimo, da lahko v nekem doglednem času ne samo sprejmemo učinkovito in izvedljivo zakonsko podlago za vajeniško oziroma dualno izobraževanje, pač pa lahko ta oblika izobraževanja postane pogosteje uporabna tudi s strani mladih kot tudi aktualna v okviru vseživljenjskega izobraževanja. Seveda ta naš razmislek oziroma predstavljeno stališče napotuje na napoved, da bi težko podprli predlagano besedilo zakona. Poslanke in poslanci Desus pa pričakujemo, da bo pristojno ministrstvo intenzivno nadaljevalo z delom na projektu Zavezništvo za vajeništvo in v kratkem tudi pripravilo ustrezen predlog zakona. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Ministrica, državna sekretarka! Najprej mi dovolite, da v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov povem, da pozdravljamo pobudo Slovenske demokratske stranke in jo vidimo predvsem v luči odpiranja razprave o vajeništvu, o vlogi izobraževalnega sistema v naši družbi in tudi o vlogi gospodarstva pri izobraževanju in usposabljanju dijakov, dijakinj in tudi starejših oziroma brezposelnih. Ključno je namreč zavedanje, da je pomemben del najbolj pereče problematike v sedanjosti Republike Slovenije strukturna brezposelnost, še posebej pa seveda brezposelnost med mladimi. Neskladje med izobrazbo iskalcev zaposlitve in potrebami trga delovne sile je treba nujno odpraviti. Za odpravo tega neskladja pa potrebujemo temeljit in jasen konsenz med socialnimi partnerji, sistemsko ureditev odnosa med izobraževanjem in sistemi praktičnega usposabljanja ter finančno zmožnost nosilcev teh procesov tako na strani države kot na strani zasebnega sektorja. Prav slednjega je v preteklih poskusih urejanja vajeništva primanjkovalo in prav zaradi tega je tudi Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki je veljal med leti 1996 in 2005, bil neuspešen. Spomniti je treba, da je ministrstvo takrat pod vodstvom Slovenske demokratske stranke, ki je hkrati predlagatelj novele zakona, o kateri govorimo danes, črtalo iz teh prej navedenih razlogov sistem vajeništva. Predstavniki obrtne zbornice so namreč kmalu po uveljavitvi zakona kritično presojali zakonske rešitve, saj so, verjamem, upravičeno pričakovali proračunska sredstva ali druge spodbude, davčne olajšave in druge oblike za to, da izvajajo praktično usposabljanje vajencev. Hkrati pa so na neustrezno uveljavljen status vajencev opozorile tudi številne evalvacijske študije, ki so bile opravljene tako s strani domačih kot tujih ekspertov. Dejstvo je, da dijaki, pa tudi študentje potrebujejo obvezne prakse in da vajeništvo v ustreznem obdobju mora biti prisotno v ustreznih panogah in na področjih, kjer je to mogoče. Vendar pa ne sme biti zaradi morebiti napačno razumljene vloge praktičnega izobraževanja ovirano širše in vsestransko izobraževanje. Ko govorimo o poklicnem izobraževanju, moramo jasno razmejiti, kaj je poklicno in kaj je praktično izobraževanje, ki dijaka usposobi, da lahko kot kompetenten vstopa in konkurira na trgu delovne sile. Veliko vlogo, morda večjo, kot se mu jo generalno pripisuje, pri tem seveda ima gospodarstvo, realni sektor, ki ima nalogo, da mlade in ambiciozne motivira za delo in predvsem omogoči okolje, to je zadostno število prostih delovnih mest znotraj posameznih panog, da je sistem vajeništva sploh mogoč ali smiseln. Ko se tako skušamo primerjati z ostalimi državami, kjer sistemi vajeništva že delujejo v tradicionalnem okolju, je treba upoštevati širše značilnosti teh okolij, v katerih se modeli vajeništva, ki so različni, izvajajo. Mnogokrat je namreč uspešnost vajeništva pogojena s strokovno podporo, ki jo nudijo zbornice s panožnimi in kolektivnimi dogovori ter s tem povezanim sistemom certificiranja in priznavanja temu primerno pridobljenih znanj. Zato je zgolj prenos neke prakse iz tujine v naš sistem lahko nevaren in neučinkovit, saj mora zakon vključevati zagotovila, tako za vajence kakor za gospodarstvo, hkrati pa upoštevati specifike okolja, industrijskega bazena oziroma njegove odsotnosti v Republiki Sloveniji. Kot že rečeno, v Poslanski skupini Socialnih demokratov razumemo predlog in pobudo Slovenske demokratske stranke kot dodatno spodbudo Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport, da nadaljuje s pripravo konkretnejših in temeljitih sprememb na področju poklicnega izobraževanja, ter da se v to razpravo vključi tudi najpomembnejši element za vajeništvo, to je slovensko gospodarstvo, slovenska obrt in da ne hitimo z morebitnimi prenosi praks, ki lahko delujejo v velikih industrijskih bazenih, denimo bavarskem, niso pa povsem primerni za manjše slovenske sisteme, kot sta recimo koroški in dolenjski. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo. Pred nami je ponovno predlog SDS o vpeljavi vajeništva. Ta predlog je bil zavrnjen že pred nekaj meseci, ampak očitno se moramo na vsake toliko v Državnem zboru ukvarjati z SDS, brez tega slovensko parlamentarno življenje očitno izgubi svoj poslednji zveličavni smisel. Vajeništvo na prvi pogled izgleda zelo privlačna sprememba. Vsi imamo predstave o starih mojstrih in poklicih, ki izumirajo, a je seveda treba razmišljati onkraj tega. Ključni sta vprašanji, ali lahko z vajeništvom dosežemo cilje izobraževalnega sistema in kdo bo imel koristi od uvedbe takega sistema in kam bodo šla javna sredstva. Primarni cilj srednješolskega izobraževanja, pa naj bo poklicno, strokovno ali splošno, je vsestranski razvoj mladih ljudi. S tega stališča je lahko vsako usposabljanje na delovnem mestu zgolj dopolnilo, nikoli pa glavni steber izobraževanja. Namen sistema vajeništva posebej tam, kjer je razvit, v nemško govorečih državah je čimprejšnje zaposlovanje mladih. Zaposlovanje mladih je seveda ključno vprašanje današnjega časa, a ne le mladih, ampak zaposlovanje na sploh. Stopnja registrirane brezposelnosti zelo počasi res pada, a je še vedno zelo visoka, hkrati pa je velika večina novih zaposlitev izjemno prekarnih. Slovenija se uvršča na prvo mesto po prekarnih zaposlitvah med mladimi. Trenutne rešitve očitno ne delujejo oziroma delujejo tako, da stanje še poslabšujejo. Imamo veliko število mladih, ki so visoko izobraženi in usposobljeni, a nikakor ne najdejo pravega delovnega mesta. Treba je obrniti to logiko, ne da bomo te mlade dekvalificirali, jim onemogočili izobrazbo in razvoj, treba je s sistematičnim razvojem odpirati takšna delovna mesta v gospodarstvu, da bodo mladi in vsi ostali delavci lahko našli kvalitetna delovna mesta za dostojno plačilo. Uvedba vajeništva seveda ni rešitev za to. Zgodnje zaposlovanje mladih je sploh v času, ko se zahtevana delovna doba neprestano podaljšuje in ko delavci v podjetnih nimajo možnosti realnega odločanja o svojih pogojih dela, prej ovira kot spodbuda za vsestranski razvoj mladih ljudi. Namesto enostranskega usmerjanja sta potrebni svobodna izvira in razvijanje potencialov. To seveda ne pomeni, da bi želeli preprečevati mladim, da se sami odločajo med izobraževanjem in zaposlitvijo. Pomeni pa, da je treba javna sredstva usmerjati v izobraževalni in kulturni sistem, da je treba odpravljati socialne ovire za svoboden razvoj mladih ljudi, torej revščino in neenake življenjske zmožnosti. Dijaki morajo imeti za obvezne prakse, vajeništvo in podobno dovolj časa in zaradi tega ne sme biti okrnjeno njihovo širše vsestransko izobraževanje in razvoj, predvsem pa je treba jasno razmejiti, kaj je poklicno oziroma praktično izobraževanje, s katerim se delavec usposobi za širok spekter nalog, kaj pa je usposabljanje za konkreten in specifičen delovni proces konkretnega posameznega delodajalca. Slednji pa ne more in ne sme biti krit iz javnih sredstev. Iz javnofinančnega vidika predlog namreč predpostavlja dodatno obliko subvencioniranja gospodarske dejavnosti. Ker pa gospodarstvo ni harmonična skupnost, kjer smo po neoliberalnih mitih vselej podjetniki in nič drugega, ampak je v resnici konflikten sklop delavcev in njihovih zaposlovalcev, se je treba vprašati, v čigavem interesu je takšno subvencioniranje. Odgovor je jasen. V sistemu, kjer ni vsesplošnega soodločanja delavcev in delitve prihodkov, kjer so dohodki menedžmenta včasih desetkrat ali še večkrat višji od dohodkov delavcev, subvencioniranje gospodarstva pomeni subvencioniranje menedžmenta in lastnikov kapitala, torej ozkega sloja gospodarskih privilegirancev. Predlog tega niti ne skriva. Delodajalci, torej menedžerji in lastniki kapitala pričakujejo, in jih seveda že obilno dobivajo, obsežne državne spodbude oziroma spodbude iz javnih sredstev. Javna sredstva, ki bi po definiciji morala zagotavljati javni interes, gredo v zasebne žepe kapitala. Če pogledamo, od kod pridejo ta javna sredstva, je še bolj jasno, zakaj gre za zgrešeno in perverzno kupčijo. Davki so se v zadnjih petnajstih letih preobrazili v smer regresivnih davkov, za javna sredstva vse več prispevajo navadni ljudje, vse manj pa bogati in kapital. Davčni denar torej roma od ljudi h kapitalu, kapital pa pričakuje, da bo uvajanje delavcev na novo delovno mesto plačevala javna blagajna. Delodajalci kot problem vidijo predvsem plače oziroma nagrade za novopečene vajence, prispevke, zavarovanja, obveznosti v primeru nesreče obveznosti do vajencev, v primeru težav podjetja itn. Težavo imajo s tem, da si pošteno delo zasluži pošteno plačilo. Prevzemajo dohodke in privilegije vodij podjetij in obratov, ne prevzemajo pa naloge specifičnega usposabljanja delavca za konkreten delovni proces. V Združeni levici ne podpiramo načelne usmeritve, ki je podlaga tega predloga, zato po našem mnenju zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Vlada je napovedala, da bo pripravila svojo rešitev na osnovi parafiranega socialnega sporazuma, ki si za cilj zastavlja sistemsko ureditev vajeništva ob zagotovitvi stabilnega in dolgoročnega financiranja. V zvezi s tem še enkrat ponavljam, cilj mora biti splošen razvoj posameznika, osrednja institucija za to pa ne moreta biti hierarhično organizirano podjetje ali obrtna delavnica, ampak javna šola in spremljajoče ustanove. Dijaki strokovnih šol morajo biti deležni ustrezne splošne izobrazbe. Praktično izobraževanje je normalen in potreben del njihovega izobraževanja, vendar jim je treba dati za to dovolj časa, nikakor ne smejo biti preobremenjeni. In zadnjič, proračunska sredstva se lahko namenijo zgolj za poklicno in strokovno izobraževanje, na pa za usposabljanje delavca za delo pri specifičnem zaposlovalcu. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Ljudmila Novak.
Spoštovani predsednik, spoštovana gospa ministrica, kolegice in kolegi! Nova Slovenija podpira ponovno uvedbo vajeništva, zato ker podpiramo povezovanje teorije s prakso. Ker ponovno obravnavamo že tretjič isti zakon z nekoliko spremembami, ga mi podpiramo prav iz tega razloga, ker menimo, da je treba čim prej pristopiti k tej tematiki in najti ustrezne rešitve. Zavedamo pa se, da morda pričujoči predlog zakona ne prinaša vseh rešitev, ki so potrebne. V Sloveniji je namreč treba spremeniti delovnopravno zakonodajo, da bomo lahko ta zakon tudi sprejeli in ga ustrezno izvajali. Zavedamo pa se, da mora biti zakon takšen, da bo spodbujal tako mlade, da bodo imeli interes usposabljati se, izobraževati se na takšen način, hkrati pa mora biti tudi takšen, ki bo spodbujal delodajalce, da bodo videli tudi sami smisel in korist v tem. Eno brez drugega pač ni mogoče. Vemo, da nekateri mladi imajo raje več prakse, nekateri imajo radi tudi teorijo. Tudi sama sem vrsto let poučevala v srednji šoli in sem to vedno znova ugotavljala in spoznavala. Nekateri so zelo pridni za delo, pa ne radi sedijo v šolskih klopeh. Takšen sistem pa nam omogoča, da so motivirani tudi tisti, ki imajo raje več prakse, ki so zelo pridni na delovnem mestu. Seveda pa je teorija tudi pomembna. In to je kombinacija obojega, teorije in prakse. Pogosto slišim od delodajalcev, da ne dobijo mladega človeka, ki bi lahko ustrezno opravljal njihove stroje. Vemo, da so nekateri stroji že zelo zahtevni, da je potrebno veliko znanja za to. In zato je prav, da uvedemo takšen sistem in da se potem tudi nekdo lahko usposablja prav na delovnem mestu. Seveda brez ustreznega mentorja, ki ga bo pri tem vodil in usposabljal, pa tudi to ni mogoče. Zato mora biti zakon takšen, da bo dejansko spodbujal tako mlade, da se bodo na takšen način šolali, kot tiste, ki bodo to šolanje izvajali. Tudi tega se moramo zavedati, da pravzaprav mnogi uspešni podjetniki danes so začeli prav na takšen način. Najprej kot vajenci, mojstri in potem tisti, ki so začeli s svojo dejavnostjo v garaži in napredovali do velikega podjetja z mnogimi zaposlenimi. Zato menimo v Novi Sloveniji, da je to tudi ena od pomembnih perspektiv tako za razvoj kadrov kot tudi za razvoj občin, regij in države. Da imamo prave kadre za prave poklice oziroma da so ljudje z določenimi poklici potem tudi zaposljivi, da smo v preteklosti ali še sedaj izobražujemo v preveliki meri za poklice, ki niso zaposljivi, ki jih pravzaprav ne potrebujemo, so pa moderni oziroma imamo šole, ki usposabljajo za take poklice in po drugi strani nismo zmanjšali oddelkov za takšne poklice, ki jih pravzaprav ne potrebujemo. V Novi Sloveniji ta zakon podpiramo, ker želimo, da se uvede znova vajeniški sistem. Se pa zavedamo pomanjkljivosti. Včerajšnji sestanek z gospo ministrico v naši poslanski skupini mislim, da je bil zelo dober, in verjamem, da ima tudi ministrica iskren namen, da se te tematike loti in da dejansko dobimo takšen način usposabljanja v Sloveniji.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Ivan Škodnik.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica z ekipo, kolegice in kolegi poslanci! Prizadevanja za uveljavitev in razvoj vajeništva se v zadnjih letih uvrščajo visoko na politično agendo. Številne evropske države, med njimi tudi Slovenija, se namreč srečujejo z visoko strukturno brezposelnostjo mladih, nezadostno povezanostjo in neusklajenostjo izobraževalnega sistema s potrebami na trgu dela kot tudi s pomanjkanjem komponentnih in lahko zaposljivih kadrov. Med rešitvami tega problema tudi pri nas v zadnjem času vse glasneje govorimo o ponovni uvedbi sistema vajeništva, kot ga poznajo nekatere evropske države. Zato že drugič letos s strani istega predlagatelja in v nekoliko dopolnjenem predlogu odločamo o noveli Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki predvideva ponovno uvedbo vajeniškega sistema v srednje, poklicno in strokovno izobraževanje. Na tej točki bi želel poudariti, da se v Poslanski skupini SMC odgovorno zavedamo potrebe po krepitvi oziroma spremembah poklicnega in strokovnega izobraževanja, ki bi omogočile hitrejšo in boljšo odzivnost na potrebe trga dela in ob izpolnjevanju določenih pogojev uvedbe tudi sistema vajeništva. Vendar pa je ponovna vpeljava vajeniškega sistema kompleksno vprašanje, katerega je treba reševati na več zakonodajnih področjih ter v tesnem sodelovanju s socialnimi partnerji. Tako kot tudi na januarski obravnavi predloga zakona v SMC menimo, da predlagana novela temelji na napačnem prepričanju, da je mogoče s spremembo le enega zakona, to je Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, rešiti celotno problematiko vajeništva. Predlog zakona, ki ga imamo danes pred seboj, bi se lahko zaradi svoje kompleksnosti in prepletenosti predvsem z delovnopravnimi razmerji celostno izvajal le na podlagi sprememb več zakonov. Med drugim tudi Zakona o delovnih razmerjih, Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, Zakona o varnosti in zdravju pri delu in drugih. V SMC takšen integriran pristop vidimo kot ključen, žal pa ga predlagatelji s svojimi predlogi ne predvidevajo. Iz teh razlogov v SMC vidimo predvsem potrebo po novem in celovitem zakonu o vajeništvu, ki bi na normativni vključeval vse potrebne elemente. V kontekstu sistema vajeništva številni radi primerjajo Slovenijo s srednjeevropskimi državami, kjer vajeniški sistem deluje že vrsto let. V Poslanski skupini SMC menimo, da se je sicer nujno treba zgledovati po dobrih praksah držav, kjer ima vajeniški sistem dolgo tradicijo in se uspešno uvaja v praksi, medtem ko slepo prevzemanje rešitev ni smiselno. Uspešno izvajanje vajeniškega sistema je namreč tesno povezano tudi s kondicijo gospodarstva. Švicarski podatki na primer kažejo, da povprečno realno delovno mesto prinaša 7 % dobička, medtem ko fiktivno delovno mesto, namenjeno zgolj izobraževanju, v povprečju prinaša 70-odstotno izgubo. Slednjega si slovenska podjetja danes žal ne morejo privoščiti, ne nazadnje se moramo tudi vprašati, kaj vajeništvo pomeni v slovenski tradiciji, še posebej v luči tega, da smo 10 let nazaj ureditev, ki je omogočala izvajanje vajeništva, preprosto črtali iz zakona. Pri ponovni uvedbi vajeniškega sistema so eden ključnih vidikov pričakovanja delodajalcev ter jasna delitev odgovornosti, kdo bo za vajenca prevzemal odgovornost. Vajeniški sistem namreč doseže svoj pravi namen le, če je vajenec resnično vajenec in ne le pomočnik. Kot nam je znano, trenutne razmere s strani predstavnikov delodajalcev, organizacij za ponovno uvedbo sistema vajeništva niso ugodne. Res je, da je treba delodajalce za to spodbujati, vendar ob jasni delitvi odgovornosti tako države kot ljudi in predvsem njih samih se bo vajeništvo lahko kakovostno izvajalo le v okoljih, kjer bo usposabljanje zaposlenih prednostna naloga podjetja in kjer bodo delodajalci iskreno verjeli, da izobraževanje in usposabljanje izpolnjujeta gospodarske potrebe. Zaradi teh in še nekaterih premislekov, ki s predlaganimi zakonskimi določbami niso dovolj natančno zasnovani, v Poslanski skupini SMC novele zakona ne podpiramo. Še enkrat pa poudarjam, da a priori vajeništva nikakor ne zavračamo. V SMC smo še vedno zavezani k temu, da je treba v prihodnje izvajati aktivnosti za čim prejšnjo uvedbo kakovostnega vajeniškega sistema, vendar najprej v tistih gospodarskih okoljih, ki bodo za to izkazala resen in iskren interes. S strani resornega ministrstva zato tudi čim prej pričakujemo usklajene rešitve za ponovno vzpostavitev vajeništva in krepitev poklicnega izobraževanja nasploh. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo gospa Jelka Godec.
Hvala za besedo, lep pozdrav ministrici z ekipo. Izjemno visoke stopnje brezposelnosti mladih v Evropi zahtevajo takojšnje ukrepanje držav članic na področju poklicnega in strokovnega izobraževanja. Odziv Evropske unije je široka pobuda po uvedbi vajeništva v izobraževalne sisteme. Primerjalne analize sistemov poklicnega in strokovnega izobraževanja v 25 evropskih državah kažejo na to, da je povsod prisoten trend krepitve povezovanja poklicnega in strokovnega izobraževanja s trgom dela, da je prisoten tudi trend izobraževalnih povezav med različnimi izobraževalnimi potmi in da države posodabljajo sisteme kvalifikacij. V našem izobraževalnem sistemu smo že leta 1996 vključili dualni sistem, ki pa se zaradi različnih dejavnikov ni ravno obnesel. Razmere v gospodarstvu, neuspešnost določenih panog oziroma podjetij in gospodarskih družb, krčenje določenih panog je povzročilo tudi velik upad ugleda določenih poklicev. Delodajalci pogosto trdijo, da dijaki niso dovolj usposobljeni in pripravljeni na delo. Pravijo, da ob zaključku poklicnih šol nimajo dovolj praktičnih kompetenc. Tako 67 % učiteljev in 84 % ravnateljev ocenjuje, da lahko dijake dobro oziroma zelo kakovostno usposobijo za praktično delo oziroma za delo v proizvodnjah. Vendar pa tako meni le 39 % delodajalcev oziroma skoraj polovica delodajalcev ocenjuje, da srednje šole nekakovostno usposobijo dijake za njihov poklic, 12 % jih meni, da so zelo slabo usposobljeni za delo. Vsekakor te ocene lahko temeljijo na različnih kriterijih, kaj pomeni dobro in kakovostno izobraziti mladino. Lahko pa trdimo, da delodajalci vsekakor vedo in so verjetno veliko bolj pozorni na usposobljenost dijakov. Z leti je prišlo tudi do ukinitev določenih poklicnih šol oziroma programov na področju poklicnega izobraževanja. Nekatere poklicne šole pa so na robu in v bistvu životarijo iz šolskega leta v šolsko leto. Številke nam kažejo, da se je od leta 1998 do 2013 močno zmanjšal vpis v strokovno-poklicno izobraževanje, močno pa se je povečal vpis v gimnazije. Životarijo pa tudi določeni poklici in storitve. Nekateri poklici nam dobesedno umirajo. Da bi se izognili brezposelnosti mladih ter hkrati zagotavljali tehnološke in obrtne storitve, si želimo v SDS, da bi se znova povezala izobraževalni sistem in gospodarstvo. Ko beremo stališča gospodarske in obrtne zbornice, mnenja posameznih delodajalcev, sindikatov in ne nazadnje tudi mnenja vlade ob predlogu tega zakona, lahko zaključimo, da si tega v bistvu želimo vsi. Predlog spremembe zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju želi nadgraditi obstoječo zakonodajo na tem področju, tako da se ob obstoječem sistemu omogoči še dualni sistem. Delodajalec si vzgaja zanesljiv bodoči kader in tako skrbi za kakovost proizvodnje oziroma storitve. Sedanji sistem in bodoči vajeniški sistem bosta sobivala. Nov sistem se bo uveljavil predvsem tam, kjer so uspešna podjetja in gospodarske družbe. To pa pomeni tudi, da se bo ugled poklicev v nekaterih panog lahko dvignil. Vajencem se omogoči, da se čas praktičnega izobraževanja šteje v delovno dobo, kar bo dodatna spodbuda mladim za odločitev za poklicno izobraževanje. Zakon vpeljuje sistem vajeništva, ko delodajalec izvaja izobraževanje skupaj s šolo. Ob tem določi vsa pravna razmerja ter oblike dela z vajenci. Hkrati določi tudi možnost, da se kot vajenci izobražujejo odrasli, ki so v programu zavoda za zaposlovanje. Vajeništvo spodbuja država s financiranjem nagrad vajencem ter mentorjem pri delodajalcu. Vajeniški sistem omogoča, da bodo mladi v izobraževanju videli smisel, ki pa je seveda v zadovoljstvo z izbrano smerjo izobraževanja in kasnejšo možnostjo zaposlitve. Tako se bomo izognili tudi fiktivnemu vpisu dijakov. Vajeništvo ima ključno vlogo v boju proti brezposelnosti mladih, saj z njim mladi pridobivajo spretnosti in izkušnje, ki jih iščejo delodajalci. Vsi skupaj se moramo zavedati, da čas neusmiljeno teče, vedno več mladih je brezposelnih in vedno več jih odhaja v tujino. Iz mnenja Vlade je zaznati pozitiven odnos do predlaganega zakona. To daje upanje, da bomo pri tej tematiki prišli do skupnih zaključkov, da je nujno treba v naš izobraževalni sistem uvesti sistem vajeništva. V Slovenski demokratski stranki bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju vsekakor podprli.
Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Najprej dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Tomažu Liscu.
Hvala, predsednik, za besedo. Dovolite, ker sem imel v uvodu samo pet minut, da tokrat še kakšno zadevo pokomentiram in kakšno stvar dodam. Najprej pozdravljam pobudo ministrstva za sodelovanje pri tem projektu. Kot smo že zadnjič v sklopu sestanka ugotovili, je prav, da se večkrat sestanemo, kajti, kot je ministrica rekla, eden izmed deležnikov bo tudi opozicija. Edino, kar me je strah pri tem, da s tem vajeništvom dobimo ne samo zakon, predvsem pa ga izpeljemo v praksi, me je strah, da, saj veste, če se predolgo pogovarjaš, si na koncu čedalje bolj narazen s svojimi stališči, in dogovor, ki naj bi bil pika na i, po navadi zvodeni ali pa ga tudi ni. Posebej sem vesel, da za razliko od prvega do drugega predloga zakona, ki smo ga vložili, ko sem pri drugem poskusu zelo okrcal predvsem uradnike na ministrstvu, ko je šlo, kljub temu da se je vlada zamenjala, skoraj za copy-paste mnenja vlade, je danes pred nami dokaj novo, popolnoma različno mnenje vlade, kar pomeni, da je nova ministrica z ekipo le nekaj časa temu posvetila. Tudi njeno a priori nenasprotovanje zakonu v poslanski skupini zelo pozdravljamo. Posebej pozdravljamo to, da se je očitno ministrica oziroma vlada dokončno odločila, da resnično potrebujemo nov zakon na področju vajeništva, ne pa da to krpamo v obstoječem zakonu o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Še več. Pa ne, da se hvalim, prepričan sem, da je v tem predlogu zakona nekaj čez 30 členov, pa še 5. člen, ki ima, mislim, da od A do R podčlene, da bo v končnem besedilu zakona o vajeništvu, ki ga bomo, upam, slej ko prej dobili, vsaj polovica našega zakona implementiranega v tem zakonu. Seveda, nekaj bodo dodali ostali deležniki, Obrtna zbornica, Gospodarska zbornica, upam, da tudi ostala ministrstva, da ne bo zakon ostal izključno na plečih Ministrstva za izobraževanje, ampak da bosta predvsem minister za gospodarstvo in ministrica za delo, družino in socialne zadeve videla nek komplementaren prispevek k temu zakonu. Seveda pa sem na žalost stoodstotno prepričan, da bo temu zakonu o vajeništvu dala svoje tudi birokracija in bo kar nekaj členov posvečenih evidencam, ki jih bodo morali delodajalci urediti, evidencam, ki jih bodo morala imeti pristojna ministrstva, in ne nazadnje tudi evidencam, ki jih bodo morale imeti izobraževalne ustanove, če bomo hoteli ta zakon sprejeti. Že zadnjič sem na sestanku apeliral na ministrico, da resnično upam, da ko bomo imeli ta zakon, da ne bo tretjina členov posvečena evidencam in da bo na koncu izzvenelo, kot da je glavni poudarek tega zakona, kakšen bo tako imenovani vajeniški dnevnik, ampak da bo to le ena spremljajoča dejavnost, ki jo bodo morali vajenci tekom opravljanja tako praktičnih kot tudi teoretičnih znanj v šoli izkoristiti. Kar se tiče mnenj poslanskih skupin, moram reči, da so zelo korektna in se tudi zahvaljujem. Kljub temu da je predstavnik Združene levice rekel, da očitno ne moremo brez SDS, moram reči, da od vseh ostalih je bilo zelo korektno stališče. To pomeni, da je ne nazadnje tudi ta razprava dobrodošla, morda kot nek formalen, na žalost, ker smo le v javnem prostoru, tudi pritisk na ministrico in na vlado, da slej ko prej dobimo zakon o vladi. Pa dovolite, da v tem uvodu izkoristim, da se potem ne bom prevečkrat oglašal. Morda je bilo premalo namenjeno tej promociji. Jaz sem se v tem času seznanil, da je Center za poklicno izobraževanje prek EU-sredstev v zadnjih treh, štirih letih kar nekaj aktivnosti na tem področju uredil. Jaz verjamem, da v tem pilotskem projektu, ki ga omenja ministrica, da bi postopoma pa le vajeništvo zaživelo. Moj, upam da realen, načrt je, da do leta 2020, ko imamo to evropsko perspektivo, ta pilotski projekt tako razvijemo, da po letu 2020 se moramo samo odločiti, kako bo naprej z evropskimi sredstvi, kako pa bo z vključenostjo državnega proračuna in vključenostjo vseh deležnikov predvsem pri teh finančnih virih, da stvar zaživi. Ker sem že ravno pri financah, jaz moram reči, da smo imeli tudi sestanek z Obrtno zbornico in moram reči, če bi bili na istem sestanku, bi tukaj bilo že neko jabolko spora. Obrtniki seveda želijo, da čim več prispeva država, neka evropska sredstva, sami pa nek minimalen znesek, medtem ko ministrica želi, da je čim več evropskih sredstev, da delodajalci sami tudi nekaj prispevajo in da na ministrstvu čim več od te pogače, ki jo imate razdeliti, ostane za druge dejavnosti, ne pa, da je vajeništvo samo zato, da se počrpajo sredstva tudi iz državnega proračuna, potem pa v praksi kar bo, pač bo. Morda smo danes premalo govorili tudi o tem ugledu vajeništva. Veliko smo govorili o primerih dobrih praks v Avstriji, Nemčiji. Tam vajeništvo ni nekaj podcenjenega, ampak le neka izhodiščna točka predvsem za mlade, ki vstopajo v izobraževalni sistem pa tudi v procese delovnega usposabljanja, da nekoč imajo željo, da bodo dobro zaslužili. To mislim, da je želja vsakega mladega. Ampak da bodo nekoč postali mojstri. To je tudi eno izmed ključnih vprašanj, ki si ga moramo pri tej uvedbi vajeništva zastaviti. Če ne bomo imeli mojstrov oziroma mentorjev, ki bodo strokovno izobraževali vajence, ti vajenci nikakor ne bodo mogli nekoč biti mojstri. Za razliko od Združene levice imamo pri nas neko agendo delovanja in morda smo res že komu sitni v teh zadnjih letih. Ampak predvsem z mojima mlajšima poslanskima kolegoma malo težimo glede pripravništva, vajeništva, ker pač razumemo mlade. Jaz vem, da Desus ima neke druge oblike delovanja, da ima neko drugo ciljno skupino, ampak predvsem mlajši del poslancev SDS pa misli, da ta doba mladih med 15 in 25 letom, torej vajeništvo, pripravništvo in vse ostalo, stanovanjska problematika in tako naprej je ključna, če želimo v letu 2030 govoriti o nekem razvojnem modelu Slovenije. Da ne bom predolg. Primeri dobrih praks v tujini, malo me je zmotilo izvajanje SMC, ko ste rekli, da smo nekaj slepo prevzemali. Jaz si bom drznil reči kot eden glavnih avtorjev tega zakona, ja, preštudiral sem tako avstrijski, nemški model, ki sta mi najbolj blizu, pa verjetno tudi vsem Slovencem. Ampak če gre morda za copy-paste, morda v kakšnem delu, ampak saj vemo, copy-paste velja, posebej ga je pa treba malo dopolniti oziroma prilagoditi našemu slovenskemu sistemu tako na področju šolstva, tako na področju prevzemanja odgovornosti s strani delodajalcev, kajti tudi na tistih področjih nimamo copy-paste modelov. Morda imamo še kakšen copy-paste modela bivšega sistema, ki pa ga je treba počasi umakniti iz teh zadev. Kot sem že zadnjič rekel ministrici, copy-paste s prilagoditvami, s tem brainstormingom, pa čim prej do končne uvedbe. Da ne bom narobe razumljen, ko so predvsem nekateri rekli, da nekaj delamo v zakonu, pa le prevzemamo, jaz sem se skušal predvsem v tej zadnji inačici zakona, v bistvu je bila moja ideja, da sistem vajeništva, poleg tega dojemanja, da mladi morajo hoditi v šolo, čim bolj približajo temu odnosu klasičen odnos delavec – delodajalec. Zato me je tudi zmotilo, ko ste rekli, da je povezavo z delovno zakonodajo pa pokojninsko zakonodajo pa zdravstveno zakonodajo upoštevati. Ampak spoštovani, samo da bodo tudi gledalci imeli občutek, v 5.b členu lepo piše, da za del vajeništva, ki poteka na delovnem mestu, se uporabljajo določbe zakona, ki ureja delovna razmerja, razen če je s tem zakonom drugače določeno. In tudi v 5.n členu piše, Zavarovalna doba, "v času trajanja vajeniškega razmerja ima vajenec pravice iz zdravstvenega zavarovanja ter pokojninskega in invalidskega zavarovanja v skladu s tem zakonom." Mislim, da je to ključna debata, ki bo tudi potekala predvsem z Obrtno-podjetniško zbornico in Gospodarsko zbornico, ko se bo ministrstvo dogovarjalo. Kot sem že rekel, oni imajo malo drugačen pogled. Eno je pogled ministrstva, eno pa pogled obrtnikov oziroma delodajalcev. Recimo na sestanku so rekli, nasprotujemo, da so vajenci mladoletne osebe, nasprotujemo, da so vajenci odrasle osebe. Problem je kolektivna pogodba, regresni zahtevek, ki je znotraj pokojninske zakonodaje. Predvsem glede vprašanj malomarnosti se jim zdi zelo sporno, in to želijo razrešiti, preden uvedemo sistem vajeništva. Nočejo, da so, vsaj tako je bilo, upam, da nisem bil narobe razumljen, da zdravstveno zavarovanje ne spada v to delo, ki ga morajo tudi delodajalci obravnavati pri tem, ko govorimo o vajeništvu. Za njih je eno izmed ključnih vprašanj, kako urediti delovno razmerje in na drugi strani status dijaka. In še kar nekaj teh zadev je tako glede nagrad in podobnega. Jaz moram reči, ko sem si z rdečo sproti, ko sem pisal zakon, podčrtaval, da morda smo res šli v tem postopku malo preveč v to, da je vajenec že neka izključna oblika medsebojnega razmerja delavec – delodajalec. Ampak jaz mislim, da nekdo, ki je 20 % pri delodajalcu oziroma pri poklicnem izobraževanju celo 50 %, je prav, da ga čim prej in čim lažje seznanimo s tem, kaj ga čaka po končanju izobraževalnega procesa, ne pa, da imamo pri nas ne samo dijake poklicnih šol, imamo gimnazijske maturante, imamo celo diplomirane doktorje, ki pridejo potem enkrat na trg dela in nimajo pojma, kako sploh priti iz izobraževalnega modela v delovni proces, in se že tam ukvarjajo s temi raznimi birokratskimi ovirami. Ne bom našteval, morda bi bilo pametno našteti te zadnje spremembe predvsem poslancem Združene levice, za katere včasih nimam občutka, da sploh imajo stik z realnim življenjem ali pa so vsaj z eno nogo že morda malo ali na dopustu ali pa solidarni s kolegi v Grčiji. Vmes sem dobil en esemes, češ, kako lahko poslušaš te delomrzneže iz Združene levice, ampak o tem naj sodijo drugi. Naj si preberejo vsaj te ključne spremembe, ki izhajajo od decembra 2014 pa do danes. Moram reči, da če bi si kolegi iz Združene levice prebrali ta zakon, ne bi tako grdo govorili pri stališčih, ki so jih imeli, ampak bi vsaj namero predlagatelja podprli. Toliko za uvod. Hvala.
Besedo ima gospa Marinka Levičar. Pripravita naj se gospa Iva Dimic in gospod Andrej Čuš.
Spoštovani predsednik, ministrica s sodelavci, spoštovani kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Uvodoma bi rada pojasnila, morda gospodu Liscu ni bilo dovolj jasno, da Desus podpira poklicno izobraževanje oziroma dualni sistem izobraževanja. To je zelo na široko tudi pojasnil naš kolega v stališču Desusa. Sama moram tudi poudariti, da se strinjam z oceno stanja, ki ga je predlagatelj navedel v predlogih za sprejetje tega zakona kot tudi s cilji tega zakona. Vendar pa moram opozoriti, da so moje dileme predvsem finančne narave. Tako gospodarstvo kot tudi država v sedanji situaciji še nima možnosti, da bi tak zakon, kot ga je predlagal gospod Lisec oziroma SDS, podprla. Na tem stališču stoji tudi naša poslanska skupina. Zato me tudi zanima, kako je s temi evropskimi sredstvi. Gospod Lisec poudarja, da bi k izvrševanju tega zakona lahko bistveno prispevala evropska sredstva, pa bi prosila, da ministrica v nadaljevanju svojih pojasnil pove, kako je s temi evropskimi sredstvi, koliko in v kakšnem sorazmerju se jih lahko nadejamo v sorazmerju s sredstvi, ki naj bi jih prispevala gospodarstvo in država. V zvezi s temi sredstvi bi še rada rekla, morda bi se v nadaljevanju, ko bomo ta zakon izpiljevali, ko ga bo pripravljalo Ministrstvo za izobraževanje, upošteval tudi malo bolj racionalni vidik trošenja teh sredstev. Jaz sem se predvsem ustavila pri predlogu iz tega sedanjega predloga zakona, da je izenačeno delovno razmerje v bistvu z zaposlenimi, da bo treba plačati vse prispevke, ker so pač prispevki visoki, pa naj jih plača kdorkoli že jih plača, ali država ali pač delodajalec, je treba razmisliti o tem statusu. Potem me zanima, to bi bilo vprašanje tudi za ministrstvo: kaj so naredili na tem področju od januarja pa do danes? Januarja je bil prvi predlog SDS zavrnjen, kaj je bilo narejenega do danes in do kdaj se v bistvu lahko nadejamo vsaj nek okvirni rok, da bi vendarle ta zakon dobili, saj mislim, da bo široka korist od tega zakona. Pri tem bi rada predvsem poudarila svoje strinjanje s stališčem, ki ga je podala kolegica Ljudmila Novak, tako da njenih besed ne bi ponavljala, vendar res mislim, da bomo s tem bistveno spodbudili tudi mlade. Mnogo, kot je sama povedala iz svoje prakse, je takih, ki imajo veliko praktičnih nagnjenj, talentov, ne pa tistih strokovnih in lahko bomo dobili odlične strokovnjake s praktičnega področja dela. Hvala lepa.
K besedi se je javila ministrica za izobraževanje, znanost in šport dr. Maja Makovec Brenčič.
Spoštovani, hvala za pobude in izzive in seveda vsa vrednotenja in predvsem razmisleke, ki so zelo konstruktivni. Naj najprej povem, kaj je bilo v zadnjem času storjenega za hitrejšo pripravo izvedljivega zakona o vajeništvu, mislim, da si ga vsi v resnici želimo in da bomo tudi aktivirali lahko rečem vse silnice na ministrstvu, da se čim prej tudi premikamo k temu cilju. V dogovoru in pripravi predvsem pa v usklajevanju je tako imenovana predloga zavezništva o vajeništvu, ki je nekako prva iztočnica za dogovor med vsemi partnerji in deležniki, ki moramo tu stopiti skupaj za dobro izvedljivost vajeništva. Ravno tako so v načrtu, kot sem že omenila, evropska sredstva. Kot veste, smo v obdobju načrtovanja vseh projektov oziroma, lahko rečem, strukturnih vsebin, ki se bodo pokrivale iz teh sredstev, in jih seveda želimo pridobiti prav za namen spodbude razvoja najprej modela vajeništva – in tu je bilo tudi že omenjeno, da bi k temu pristopali pilotsko, da znotraj modela, ki ga koherentno povežemo z vsemi deležniki, najdemo tiste primere poklicev, delodajalcev, tudi vseh tistih, ki želijo vstopati v to obliko, da na posamičnih pilotskih primerih najprej preverimo, ali zastavljeni model oziroma koncept deluje. Da ob tem spodbudimo tudi možnost pridobivanja sredstev kot neke vrste spodbude delodajalcem, ki bi vstopali v ta prvi začrtani model, ki pa, kot pravim, mora biti najprej konsenzualno dogovorjen z vsemi deležniki. Mislim, da je to nek tak stopenjski način resničnega uvajanja predvsem preverjanja na terenu, če se tako izrazim, ker je iz preteklih izkušenj, predvsem iz obdobja 1996–2006 je bilo razvidno, da je v dialogu z delodajalci preprosto treba najti najbolj smotrne rešitve. Bi pa poudarila, da ta stopenjski način uvajanja mora slediti potem v sistemsko vgrajenost. Kako in na kakšen način to vpeljevati tudi s finančnimi podlagami, pa je nekaj, o čemer bomo razpravljali v nadaljevanju. Mislim, da je v tem trenutku to prehitro reči, zagotovo si pa želimo sistemskega izvajanja, da bi okrepili ne le zaposljivost mladih, ampak predvsem zgodnje zaposlovanje mladih na podlagi praktičnih izkušenj, učnih vsebin, ki so povezane z izkušnjami na področju posameznega dela, da bi tudi vrednoto vajeništva na ta način vendarle predstavili v pozitivni luči in v luči reševanja, lahko rečemo, tudi razvoja marsikaterega poklica in hkrati tudi strukturnih neskladij, ki se dogajajo v gospodarstvu. Hvala.
Besedo ima gospa Iva Dimic. Pripravita naj se gospod Andrej Čuš in gospa Irena Kotnik.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Da je treba spremeniti nekaj glede poklicnega in strokovnega izobraževanja v tej naši državi, govorimo, mislim, da že vse od nastopa finančne in gospodarske krize od leta 2008. Že takrat se je pokazalo, da je potreba po dobrih in ustrezno strokovno usposobljenih kadrih v Sloveniji vedno večja. Lahko rečem, da se kar vrtimo v nekem začaranem krogu. Če samo omenim, kot je rekel kolega Lisec, da smo že kar nekajkrat obravnavali predlog zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju in se še nismo z neke točke premaknili k bolj konkretnemu cilju, zato se mi zdi, da je pa zdaj res že skrajni čas, ker sicer bomo enostavno zaspali in mladi ne bodo videli smisla, zakaj bi se sploh izobraževali. Želim poudariti predvsem to, da je v gospodarstvu, tudi ko gremo s Poslansko skupino Nove Slovenije na teren, ko gremo med ljudi – moram reči, da mi je zadnji obisk Prlekije ostal v nekem takem navdušujočem spominu in občutju – vidimo, s kako visoko tehnologijo se ukvarjajo nekatera podjetja. Ne bom govorila o posameznih podjetjih, ampak tam so izredno uspešna podjetja. Vprašala sem lastnika oziroma vodstveni kader, kakšne težave imajo morda pri zaposlovanju. Rekel je, da morajo sami približno od tri do šest let vzgajati nekega monterja. Govorim o visoki tehnologiji, kjer so monterji s srednješolsko ali visokošolsko, univerzitetno izobrazbo, ki delajo na mednarodnem trgu prek njihovega podjetja, govorijo dva tuja jezika in so tudi zelo finančno stimulativno plačani. Tudi povedo, da jih morajo vzgajati vsaj od 3 do 6, da je delavec sposoben samostojnega dela. Mislim, da je na tem velik poudarek. Jaz sem vprašala: "Kaj pa če bi vi dobili tega prej k vam, mogoče v nek ta dualni sistem?" Pa je odgovoril: "Seveda, ta delavec bi sigurno imel krajši čas uvajanja, bi ga tudi lahko poslal, na primer, v Švico na neke projekte, sigurno dve do tri leta manj dela, ker bi on že spoznaval tehnologijo podjetja." Mislim, da je to pravilna pot. Kar nekaj mojih poslanskih kolegov tukaj noter je profesorjev, ki povedo, da pa niso ravno vsi dijaki takšni, da želijo neko splošno široko razgledanost imeti, ampak želijo enostavno priti do poklica, kjer bodo nekaj znali in kjer bodo lahko nekaj delali. Ne moremo vsi govoriti, da želijo vsi splošno znanje. Jaz sama poznam kar nekaj takšnih mladih, ki želijo enostavno rečejo: "Joj, ne bom šel v šolo, jaz bi rad samo delal, da zaprem knjige." Tudi če se kasneje najdejo, imamo sistem in mora tudi sistem dovoljevati, da če kasneje vidi, da je potrebno, da dogradi svoje znanje prek izobraževanja, da je to omogočeno. Trenutno je tako. Prepričana sem, gospa ministrica, da boste vi sledili temu, ampak jaz hočem samo povedati česa manjka. Uspešno podjetje pri nas na Pivškem enostavno ne najde dobrih varilcev, enostavno ni dobrih varilcev, ni delavcev na CMC-napravah. Jaz sem si malo zapisala, gospa ministrica, vi ste rekli, da je treba preučiti podporno okolje. V bistvu me zanima, kaj ste mislili s to besedo "podporno okolje". Ali so to podjetniki? Potem se morate bolj povezati z obrtno-podjetniško zbornico. Ali je podporno okolje to, da se napravi ustrezen zakon še pri ostalih ministrstvih? Verjetno tudi to, kar se tiče zavarovanja. Se mi zdi, da pa je ena zelo pomembna rešitev tudi v tem zakonu ta, da se vajencu omogoči, da se čas praktičnega izobraževanja šteje v delovno dobo, kar se mi zdi, da je to dodatna spodbuda mladim, da se odločajo za poklicno izobraževanje ter redno napredovanje iz letnika v letnik. Se mi zdi, da je to dobro. Razumem pa vaše bojazni, ko ste rekli, kako bo potem z zavarovanjem vajencev, kako ob nesrečah. Mislim pa, da je to že zdaj pereč problem, ki ga mora gospodarstvo rešiti, ker številni podjetniki pravijo, da se zakonodaja tako naglo spreminja in tako slabo v podporo podjetnikom, da je riziko in, bom rekla, nesreča pri delu takšno breme samostojnim podjetnikom, govorim takšnim mikro podjetjem, ki imajo do 5 zaposlenih, da resnično razmišljajo, ne nazadnje tudi o opustitvi svojega podjetništva oziroma svoje obrti. Na tej strani moramo razumeti tudi podjetnike, ki dejansko se bojijo v to spustiti, vendar jaz mislim, da je tista prednost, ki jo pridobimo z uvedbo takšnega načina izobraževanja, tista, ki ji je treba slediti in potem tudi vse ostale podpore narediti. Hvala.
Besedo ima gospod Andrej Čuš, pripravita naj se gospa Irena Kotnik in mag. Jana Jenko.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica z ekipo,kolegice in kolegi! Današnja razprava o spremembah zakona, s katerim bi dosegli večje povezovanje gospodarstva in izobraževalnega sistema, poteka na 15. julij. 15. julij je en prav poseben dan, o katerem bom kaj več povedal v nadaljevanju. Vsekakor pa podpiram svojega poslanskega kolega gospoda Lisca, ki, bom rekel, vlaga vse svoje napore v to, da bi mladim omogočili boljšo prihodnost, boljši izobraževalni sistem in upam, da bo v prihodnje še več takšnih pobud, seveda pa, da bodo te pobude tudi sprejete. Mladi že od srednje šole, predvsem pa v času študija nemalokrat slišijo, da zgolj teoretično znanje, ki ga pridobijo tekom študija, za življenje in uspešno kariero ni dovolj. Znanje, ki ga pridobijo s študijem, branjem učbenikov in knjig je sicer nujno potrebno, je pa to daleč od tega, da bi mladim omogočilo kvalitetno in strokovno opravljanje vseh potrebnih nalog v življenju. Ko pa govorimo o dualnem izobraževalnem sistemu in povezovanju gospodarstva z izobraževalnim sistemom, o tem je bilo veliko razprav že v preteklosti, lahko gremo do leta 2013, ko je bil še takrat minister Pikalo, ki se je tudi na sestanku s predstavniki Študentske organizacije Slovenije zavzel za večje povezovanje in sodelovanje gospodarstva z izobraževanjem na obeh straneh, tako s strani študentov kot s strani ministrstva, lahko gremo tudi na raziskavo Mladina 2010, ki jo je pripravil Urad za mladino. Tukaj bi rad citiral eno izjavo, ki jo je dal Davor, star takrat 22 let. Ljudje, ki končajo fakulteto, so nezaposljivi, ker jih sistem pumpa z znanjem, ki v realnem gospodarstvu pomeni 10 % uporabnega znanja. Vsi ugotavljamo, da so potrebna dodatna znanja in pa spretnosti, ki jih mladi navadno pridobijo zaenkrat žal izključno z neformalnim izobraževanjem. Pa lahko gremo malo širše gledat, ne samo povezovanje z gospodarstvom, tudi veščina javnega nastopanja, organizacije, računalniških znanj, praktičnega znanja in še bi lahko našteval. V nadaljevanju bi rad citiral slovensko mladinsko delegatko pri Združenih narodih. Generalna skupščina Združenih narodov je prepoznala vse pomembnejše veščine in znanja, ki jih izobraževalni sistem do zdaj ne nudi. S tem namenom opozarja na pomembnost vlaganja v razvoj znanj in spretnosti mladih, zato se je Organizacija združenih narodov odločila, da 15. julij razglasi za svetovni dan spretnosti mladih. S tem namenom so Združeni narodi oblikovali tudi termin "globalne kompetence", s katerim želijo promovirati področja, razvoj katerih lahko mladim omogoči dostop do večjega vpliva v zaposlovalnem sektorju, hkrati pa pripomore k doseganju trajnostnih razvojnih ciljev. Da bi posameznik bil globalno kompetenten, mora razviti znanja posebej iz naslednjih področij: izobraževanje, civilna družba in gospodarstvo. Tudi Združeni narodi prepoznavajo potrebo po tem, da se mladi spoznajo z gospodarstvom, z realnim sektorjem, da bomo tudi mi globalno ostali konkurenčni. Kar pomnim, vse te naše napore naše poslanske skupine v preteklosti je tudi moj poslanski mandat, je to že tretji poskus sprememb izobraževalnega sistema, torej prehod v dualno izobraževanje. Kot je že povedal predlagatelj na začetku, mislim, da je to zdaj najboljša verzija, ki smo jo lahko po naših najboljših naporih v opoziciji lahko pripravili. Predvsem je bil to tudi problem v neodzivnosti ministrstva v preteklosti, ko enostavno smo prebrali stališče vlade in z njim nismo mogli začeti čisto nič. Gospodarstvo še vedno težko izplačuje nagrade za vajence in nagrade mentorjem, zato v zakonu tudi predlagamo, da se pretežni del izvajanja tega programa prenese na državo, ki bi s subvencijami delodajalcem morala spodbujati njihovo zanimanje za izvajanje izobraževanja. Sistem bi lahko uspešno financirali tudi z evropskimi sredstvi. Ob tem pa bi rad povedal, da se z dualnim sistemom vajencem omogoča, da se čas praktičnega izobraževanja šteje v delovno dobo, kar bo dodatna spodbuda mladim za odločitev za poklicno izobraževanje ter redno napredovanje iz letnika v letnik. Predlagana novela zakona bo omogočala tudi modularnost glede na program ter institucije. Dijaki in vajenci bodo lahko vpisani v matično šolo, nekatere module pa bodo lahko obiskovali v drugi šoli. S tem se bo bistveno razširila ponudba učnih vsebin za dijake in vajence, hkrati pa se bo racionaliziral sistem. V Poslanski skupini SDS smo omenjeno novelo zakona vložili tudi s predlogom, da se srednji šoli, v prostorih katere je morebitna obrtna delavnica, omogoča, da v nezasedenih terminih prostore in naprave brezplačno odda v najem svojim najboljšim diplomantom, ki lahko v teh prostorih začnejo svojo podjetniško aktivnost, se v omejenem času utrdijo na trgu in nato podajo na samostojno poklicno pot. Ker tudi sam večkrat apeliram, da bi v državnem zboru kot zakonodajnem telesu in organu stopili skupaj in iskali optimalne ter najboljše rešitve, ki bodo pile vodo tako na papirju kot v praksi, smo ta zakon vložili v prvo obravnavo predvsem z željo, da ga do naslednje obravnave ustrezno dopolnimo in poiščemo najboljše možne rešitve. Sam bom podprl predlagano rešitev in vse druge rešitve, ki bodo šle v smeri povezovanja izobraževalnega sistema z gospodarstvom. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Irena Kotnik, pripravi naj se mag. Jana Jenko in gospod Žan Mahnič.
Spoštovani predsednik, spoštovane ministrice in kolegi, spoštovane kolegice in kolegi! Namen novele zakona, ki so jo predlagali iz SDS, je vzpostavitev oziroma krepitev povezanosti gospodarstva in izobraževalnega sistema ter v končni fazi tudi vajeništva. S tem se sicer strinjam, vendar zagovarjam postopno in pa pilotsko uvajanje vajeništva kot temelj za zmanjšanje neskladij na trgu dela in pa povečanje brezposelnosti mladih. Moramo si priznati, da je uspešnost sistema vajeništva odvisna tudi oziroma predvsem od kondicije gospodarstva, saj lahko vajeništvo obstane in se razvija samo če obstajajo delovna mesta. Zato menim, da mora iniciativa za vajeništvo priti predvsem iz gospodarstva, vloga države pa je, da ustvarja ustrezne pogoje. V zvezi s tem pa je potreben premislek, katere panoge so tiste, kjer bi se vajeništvo v praksi lahko tudi dejansko uveljavilo. To so redkejši poklici, kvalifikacije in pa dokvalifikacije brezposelnih. Na drugi strani se je treba spopasti z vprašanjem, kako dvigniti vrednost poklicnega izobraževanja tako pri mladih kot tudi pri starejših in pa tudi zavezo delodajalca, da bo vajenca naučil vse, kar potrebuje za dobro opravljena dela, poklica in pa da se vajenec hoče učiti. To pomeni na drugi strani tudi spodbude za oba akterja in pa jasno določitev odgovornosti in dolžnosti obeh akterjev oziroma da bo zakon pripravljen v tesnem sodelovanju med vsemi socialnimi partnerji. Tukaj je kolegica Marinka Levičar izpostavila tudi problem financiranja in ravno zaradi tega vidim tudi tesno povezavo v sodelovanju med vsemi socialnimi partnerji, in sicer med vsemi ministrstvi, ne samo med delodajalci in pa med vajenci, kar večinoma na prvi pogled mislimo, ampak tudi med Gospodarsko zbornico Slovenije, Obrtno-podjetniško zbornico Slovenije in pa, kot sem že prej rekla, med vsemi ministrstvi. Po mnenju predlagatelja bi ta novela pripomogla, da bi se izognili brezposelnosti mladih. Vendar menim, da vajeništvo ni čudežno zdravilo proti brezposelnosti mladih. Uspešno bo le v okoljih, kjer bodo delodajalci verjeli v izobraževanje in usposabljanje in da to izpolnjuje gospodarske potrebe. Kot pa smo danes že večkrat slišali, je ključni pogoj interes delodajalca, da bo delovno mesto zapolnil s človekom, ki se bo tam učil in pa tudi pripadal podjetju. Ministrstvo za šolstvo, kot smo danes že slišali, se res zavzema za to področje in si želi z vsemi deležniki oblikovati ustrezno normativno okolje za uspešno izvajanje vajeništva, pri tem pa je treba priznati, da se je s temi aktivnostmi že začelo ukvarjati. Delodajalskim organizacijam je že ponudilo podpis posebnega sporazuma Zavezništvo za vajence, kot ga poznajo v državah z dolgoletno vajeniško tradicijo. In tukaj bi se navezala na kolega Lisca, kajti tudi sama sem prebrala, kako vajeništvo poteka v drugih državah, in se strinjam z njim, da tukaj ne gre za copy-paste, ampak da je treba primere dobre prakse, ki jih lahko vnesemo v naš prostor, jih vnesemo, kljub temu pa je treba upoštevati specifiko našega okolja in, tukaj bi mogoče dodala, tudi del naše kulture. Prav tako že pripravljajo strokovne podlage za spremembe in dopolnitve programov na vseh ravneh poklicnega in strokovnega izobraževanja. Potrebno je namreč več zakonodajnih podlag, ki bodo omogočile enotno in celovito delovanje sistema vajeništva. Tukaj je že odgovor na kolegico Ivo Dimic, ki je predstavila mnenje delodajalcev, da je preveč nedorečenih zakonskih okvirov, in to mislim, da je tudi eden od razlogov, da se nekje delodajalci bojijo sploh pristopiti v ta konsenz in v delo z vajenci. Ne strinjam se nekaterimi kolegi, ki vlogo izobraževalnega sistema vidijo samo v ustvarjanju razmišljujočih in razsvetljenih državljanov, ne pa delavcev, ki bi se morali podrediti zahtevam na trgu dela. Tukaj ne vidim podreditve, ampak vidim sodelovanje med delodajalci in vajenci, za katere je ključno, da dobijo dovolj kakovostno znanje, da se bodo za svoj poklic lahko odločili na podlagi svojih sposobnosti, svojega znanja in svojih zanimanj. Kot sem poudarila že na začetku, vajeništvo je treba uvajati postopoma in pilotsko. Le tako bomo lahko ocenili, ali bo slovenskemu okolju resnično prineslo pričakovane in zaželene učinke. Hvala.
Besedo ima mag. Jana Jenko, pripravita naj se gospod Žan Mahnič in gospa Vesna Vervega.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem, predvsem ministrici z ekipo! Uvedbo vajeništva smo v tem državnem zboru obravnavali že kar nekajkrat, predvsem na predloge opozicije. Meni je pri tem zelo zanimivo, da večina gospodarstvenikov vajence potrebuje. Vsi nekako pravijo, da iz šolskih vrst prihaja premalo konkretno izobražena delovna sila. Ko pa je vajeništvo obstajalo, pa so nekako vsi kritizirali, ni zaživelo. Tu mi nekaj ne gre skupaj pri teh izjavah delodajalcev, zakaj takrat ni živelo. Imam občutek, da želijo delodajalci predvsem vse finančno breme zvaliti na državo, kar pa je nesprejemljivo, vsaj zame. V tej kondiciji, v kateri država trenutno še vedno je kljub gospodarski rasti, si tega pač ne moremo dovoliti. Ta predlog spremembe zakona, ki je danes pred nami, sicer ponuja neke rešitve, ampak je še na veliko mestih nedorečen, predvsem v smislu spremembe delovnopravne zakonodaje. Tukaj imam izjavo predsednika Obrtno-podjetniške zbornice Slovenije, ki navaja, da je še pred uvedbo vajeništva treba urediti problematiko regresnih zahtevkov, saj morajo slovenski delodajalci v primeru nesreče pri delu plačati enormne stroške, nezgode, ki so posledica malomarnosti, pa sploh ne morejo zavarovati. In to je treba urediti tudi v zakonu. Tega pa predlagani predlog zakona nima, ne ureja. Potem imamo tukaj tudi delovni čas vajencev. Ali bodo delali lahko tudi ponoči ali ne, med prazniki in tako naprej? Potem imamo tukaj tudi izobraževanje mentorjev. Kot sem nekako zasledila, bi to ponudilo ministrstvo. In to je že kar nekaj. Da delodajalec lahko svojega že zaposlenega delavca primerno izobrazi brez stroškov, je kar velik zalogaj. Vse pričakovati od države, žal, res ne gre. Se pa zelo strinjam, da se uvede pilotni projekt, ki bo sredstva črpal iz EU, lastnih sredstev žal nimamo. Še enkrat apeliram na gospodarstvenike, nekaj boste tudi morali vi prispevati k temu, ne samo čakati, kaj bo država dala. Vedno poslušamo samo, kakšne so obremenitve gospodarstva, vedno se pa pozablja poudariti, da je bila razbremenitev gospodarstva v delu prispevkov vsaj za polovico že pred leti, pa tega učinka praktično v gospodarstvu nismo videli. Tako jaz tega predloga zakona ne bom podprla. Hvala lepa.
Izvolite, gospod Tomaž Lisec, predlagatelj.
Hvala. Sicer sem mislil, da se lahko samo na koncu še oglasim, pa vseeno dovolite še zadnjo razpravo, izključno glede obremenitve vajenca. 5.g člen ima naslov Obremenitev vajenca. Pa bom najprej začel s tistim, kar smo sedaj ponovno predlagali, ne tisto, kar je bilo že prej v predlogu zakona. "Vajenec se pri delodajalcu ne more usposabljati ob sobotah, nedeljah, praznikih in dela prostih dnevih. Vajenec ne more opravljati nadurnega dela. Delodajalec vajencu ne glede na njegovo starost ne sme nalagati del, ki jih po zakonu, ki ureja delovna razmerja, ne smejo opravljati delavci, ki še niso dopolnili 18 let." To je tretjina spremembe, o ostalem pa ne bom, da vam ne bom kradel časa. Ampak predlagam, 5.g člen, Obremenitev vajenca, približno piše, za kaj gre. Če pa kaj še ni dodelano, pa smo še vedno v prvi obravnavi. Pa tudi glede na to, da očitno zakon ne bo šel skozi to prvo sito, je možnost javne razprave, možnost druge obravnave. Močno apeliram tudi na ministrico, ko bo zakon vložila, naj gre po rednem postopku, naj se opravi javna razprava oziroma vsi ti parlamentarni mehanizmi, ki so na voljo, da bomo na koncu res dobili zakon, ki bo v praksi "pil vodo". Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Žanu Mahniču.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospa ministrica z ekipo, kolegice poslanke in kolegi poslanci! Sam bom omenjeni predlog Slovenske demokratske stranke podprl. Nekaj več kot 20 % je spremenjenih, za razliko od tistega prejšnjega predloga, ki smo ga predlagali v začetku tega leta in ki ste ga prav tako zavrnili. Sam sem na internetu našel nekaj zanimivega na Srednji šoli za gostinstvo in turizem, kako naj bi izgledal dualni sistem za kuharja in natakarja. "V dualnem sistemu poteka poklicno izobraževanje pri delodajalcu in poklicni šoli, izvaja se teoretično izobraževanje, v podjetju pa praktično. Del praktičnega izobraževanja vajenec opravi tudi v šoli. Zbornici, gospodarska in obrtna, objavita razpis prostih učnih mest pri delodajalcu za vsako šolsko leto. Kdor se odloči za izobraževanje po dualnem sistemu, mora z delodajalcem podpisati učno pogodbo, v kateri so natančno opredeljene njegove in delodajalčeve pravice in obveznosti. Pogodbo je treba registrirati pri pristojni zbornici. S podpisom učne pogodbe si posameznik pridobi status vajenca, kar mu omogoča vpoklic v poklicno šolo, ki izvaja dualni sistem. Vajencu pripada v času vajeniškega razmerja nagrada za ves čas izobraževanja, ne le za čas praktičnega izobraževanja pri delodajalcu. Vajencu pripada 6 mesecev zavarovalne dobe za eno leto izobraževanja. Vajenec opravlja v času vajeniškega razmerja vmesni preizkus praktične usposobljenosti pred strokovno komisijo pristojne zbornice, vsebina in način vmesnega preizkusa sta določena v izpitnem katalogu. Pogoji za vključitev: uspešno zaključena osnovna šola ali nižja poklicna šola, sklenjena učna pogodba, ustrezno zdravniško potrdilo. Vajenec konča izobraževanje, ko opravi zaključni izpit. Z zaključnim izpitom je vajenec pripravljen za neposreden vstop v delo brez pripravništva. Vsebina zaključnega izpita: za poklic kuhar pisni in ustni izpit iz slovenščine, ustni izpit iz prehrane in izdelek oziroma storitev iz kuharstva z zagovorom; za poklic natakar pisni in ustni izpit iz slovenščine, ustni izpit iz gostinskega poslovanja in storitev iz strežbe z zagovorom." Ravno ta dualni šolski sistem oziroma vzpostavitev vajeništva bi omogočala, da ponovno damo nek zagon poklicem, ki počasi izginjajo, da ponovno damo gospodarstvu nek signal, da se tudi poslanke in poslanci zavzemamo za to, da se situacija na določenem področju izboljša. Osnovni problem izobraževanja trenutno v Sloveniji je, da mlade ne pripravi dovolj dobro predvsem v praktičnem smislu za prihod na trg dela. Vemo, da delodajalci sicer pohvalijo v tem smislu, da mladi pridejo strokovno oziroma teoretično dovolj podkovani, kar pa je potem problem, je pa tista praksa. Vsak delodajalec pravi, plačujemo davke, plačujemo vse prispevke, iz tega naslova gre tudi za izobraževanje, potem pa v bistvu dobimo kadre, ki jih moramo na naš račun izobraziti. To se pravi, ne samo, da plačujem davke, prispevke, da financiramo slovenski izobraževalni sistem tako seveda kot vse druge državljanke in državljani s tem, ko plačujemo davke, še svoj denar potem moramo uporabiti za to, da vajenca oziroma tega zaposlenega primerno izobrazimo. Čas je, gospe in gospodje, da temu naredimo konec, da tiste poklice, ki praktično izginjajo, ki so jih razvrednotili tudi na ta način, da smo se vsi, saj sem bil tudi sam med njimi, vpisovali na gimnazije, veliko staršev. Jaz sem iz generacije, ko so takrat govorili, pojdi se učit, boš imel potem dobro službo, da boš delal tam nekje v javni upravi, kjer je delovno mesto zagotovljeno, da ne boš malar, da ne boš tišler in tako naprej. Danes pa vidimo, da so ti poklici cenjeni, da jih primanjkuje, da so veliko bolj spoštovani tisti, ki res naredijo kvaliteten izdelek, kot pa tisti, ki za okenci upravnih enot in kaj jaz vem kje še vse drugje kravžljajo živce tudi takim, ki delajo te kvalitetne izdelke in storitve, s tem, ko birokracija zavira, ko jih uničujemo z novimi davki. Kljub temu da govorimo o tem, da bomo uvedli vajeništvo, prinese to še marsikaj drugega. Prinese ukrepe, ki jih bomo morali sprejeti za bolj ugodno poslovno okolje. Moramo pa spodbujati delodajalce tudi na ta način, se strinjam z nekaterimi predhodniki, ne da se samo pričakuje od države, ampak da tudi sami nekaj vložijo. Jaz sam vidim tukaj, pred tremi meseci smo se poslanke in poslanci pod 35 let, člani Evropske ljudske stranke pogovarjali ravno o dualnem šolskem sistemu. Imeli smo nekaj primerov Švice, Avstrije, Nemčije in pa kot slab primer recimo so izpostavili dualni sistem, ki ga ima Belgija, kjer vajenci ne opravljajo primernih del, kjer jih imajo večinoma za – kot smo že tukaj velikokrat govorili, in to zna tudi biti problem ravno tega vajeništva – za kopiranje, za kuhanje kav in podobno. Ampak jaz mislim, da tisti delodajalci, ki se zavedajo pomena, da imajo vajenca, ki ga lahko potem izobrazijo, da bo nekoč tudi mojster, da bo sam naprej uvajal nove, ki bodo prihajali, da bodo taki delodajalci poskrbeli, da bo tak vajenec tudi opravljal delo za katerega ga potrebujejo. In po mojem mnenju bo bistveno bolj ugodno kot sedaj, ko imamo Jamstvo za mlade, ko moraš biti tri mesece na zavodu za zaposlovanje, da te zaposlijo, v primeru da te delodajalec zaposli za nedoločen čas, da je dve leti opravičen plačila prispevkov, bi mogoče ta sklad The Youth Guarantee, to se pravi Jamstvo za mlade, ki ga ponuja Evropska unija, preusmerili za to, da bi sofinancirali pripravništvo in da bi sofinancirali vajeništvo. Strinjam se z ministrico, treba bi bilo najprej izvesti nekaj pilotnih projektov, da vidimo, kako bi se odzvalo, kakšna bi bila reakcija gospodarstva, kakšna bi bila reakcija izobraževalnega sistema predvsem v tistih poklicih, ki so najbolj kritični. Ravno sedaj smo videli, da smo imeli zopet zelo uspešno generacijo maturantov, in da se nekako tudi za deficitarne poklice zopet povečuje zanimanje, sploh recimo za kuharje K temu pripomorejo, verjamem, tudi oddaje, kot so Gostilna išče šefa, Master šef in tako naprej, ki promovirajo take poklice v izrazito pozitivni luči. Tudi mediji bi morali marsikaj narediti za to, da bi zopet spodbudili zanimanje za deficitarne poklice. Kot že rečeno, jaz bom ta zakon Slovenske demokratske stranke podprl, kljub temu da verjetno ne bo sprejet, pa pozivam, gospa ministrica, da še v tem mandatu pridemo z zakonom, ne da se čaka tam še nekih pet let, kljub temu da mora biti zadeva premišljena. Verjamem, da lahko tudi veliko predlogov, ki so koristni in ki bi izboljšali stanje na tem področju, poberete direktno iz tega zakona. Hvala, gospod Hainz.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Vesna Vervega, pripravi naj se gospod Franc Jurša. Izvolite, gospa Vervega.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica, državna sekretarka, ostali prisotni! Naj uvodoma samo odgovorim kolegi Mahniču, da pravzaprav danes ni vprašanje, ali uvesti sistem vajeništva ali ne. Vprašanje je, kako speljati ta sistem, da bo vzdržen, da bo trajen, da se nam ne zgodi leto 2006, in da bo primeren tako za enega vajenca ali za deset tisoč v primeru, da se izkaže takšna potreba. Že nekaj časa ugotavljamo, da naš celotni izobraževalni sistem, še posebej pa srednje poklicno izobraževanje ne sledi potrebam trga in potrebam gospodarstva. Ureditev tega dela izobraževanja oziroma vajeništva ima več pozitivnih aplikacij v družbi. Med njimi je najpomembnejše, kar smo danes že večkrat slišali, zgodnejše zaposlovanje mladih oziroma zmanjšanje strukturne brezposelnosti. Tudi o tem, kako deluje današnji sistem poklicnega izobraževanja, smo nekaj slišali. V sistemu ločimo dva dela, teoretični in praktični, ki ga deloma izvaja šola, deloma pa se izvaja po učnih pogodbah pri delodajalcu. Po tem novem sistemu vajeništva pa bi se ta praktični del moral v celoti izvajati pri delodajalcu in le-ta postane nosilec celotnega izobraževanja. Šole imajo možnost, da danes 20 % učnega načrta zapolnijo same, to je t. i. odprti kurikul, ter se tako povežejo z lokalnim gospodarskim okoljem, vendar v praksi ta del velikokrat ostaja neizkoriščen. Razvoj programov vajeništva je močno odvisen od prizadevanja delodajalcev, da zagotovijo učna mesta in da izpolnijo potrebe gospodarstva. Moramo si priznati, da trenutni odzivi teh niso najbolj ugodni. Da bi omenjeno lahko dosegli, je treba najprej opredeliti status vajenca, o čemer smo že velikokrat govorili: ali je to zaposleni pri delodajalcu, ki hodi v šolo, ali je to dijak, ki je del praktičnega usposabljanja in ga opravlja pri delodajalcu. Ko imamo ta status opredeljen, je treba urediti še nekaj zadev: postopek razpisa vajeniških mest, pogodbena razmerja med vajencem, delavcem, delodajalcem in šolo, delovno dobo vajenca in podobno. Res je, da je ta nova verzija zakona, ki jo obravnavamo danes, dopolnjena predvsem na področju delovnopravne zakonodaje, vendar tudi ta izkazuje v nekaterih segmentih pomanjkljivosti. Na primer preventivni zdravstveni pregledi dijakov, usposabljanje iz varstva pri delu, nakup varovalne opreme. Predlog tega zakona omenja izhodišča za pripravo programov, ki jih pripravi oziroma preoblikuje CPI, ne pa tudi nadgradnjo teh izobraževalnih programov za potrebe vajeništva. Torej za uspešen razvoj vajeništva kot oblike poklicnega izobraževanja oziroma kot posebne oblike delovnega razmerja bi morali najti zakonske rešitve, ki bodo umestile status vajenca v različne zakone, ki trenutno ne urejajo podrobnosti vzajemnega dela in učenja. Iz tega razloga bi morali poseči v nekaj zakonov in jih spremeniti. Naj še enkrat poudarim, kot je bilo že danes rečeno, da statistični podatki kažejo, da je trend vpisa v vse poklicne programe, izobraževalne programe iz leta v leto večji in da je interes za poklicno izobraževanje vse večji. To pomeni, da je potreba po uvedbi sistema vajeništva nujna. Vendar Slovenija nima tradicije vajeništva, zato imamo tudi težave z njeno podobo. Vajeništvo, ki nima pozitivne konotacije, mora biti sprejeto, kot pravi ministrica, s strani širše slovenske javnosti. Prav tako pa je ozko povezana z razvojem gospodarstva, ki ustvarja nova delovna mesta za vajence. Zato je smiselno, da je uvedba vajeniškega sistema temeljito pripravljena in postopna. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Jurša, pripravi naj se gospod Franc Breznik. Gospod Jurša, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav kolegicam in kolegom, seveda posebej še ministrici in njenima sodelavcema! Jaz bom rekel čisto takole. To sem govoril tudi takrat, ko je bil v obravnavi drugič predlog tega zakona, da v bistvu podpiram vajeniški sistem, s tem da je treba nekatere zadeve predhodno temeljito doreči. Ko bomo te zadeve uredili, potem v vsakem primeru bo ta zadeva tudi zelo koristna za slovensko gospodarstvo. V vsakem primeru sem za nek pilotski projekt, v katerem bi videli, kje smo, na kakšen način lahko pridemo do določenega cilja in v tem projektu bi v vsakem primeru morali izpostaviti predvsem tiste deficitarne poklice, ki jih že v tem trenutku primanjkuje. Če primerjam zadevo na primer leta 2008, takrat smo že ukinili tisti vajeniški sistem, ki smo ga v Sloveniji imeli. Na prostorih Slovenije imamo določene izkušnje. Ampak ne kot samostojna država, glede vajeništva. V preteklosti so bili vajenci, saj na tistem stolu, kjer sedi naš podpredsednik, je nekoč sedel gospod z doktoratom, ki je šel skozi vajeniški sistem. In na to sem jaz tudi osebno bil zelo ponosen, da smo dobili na tako visoko funkcijo predsednika Državnega zbora, ki je v življenju na nek način vse okusil. Je pa res, da treba je narediti dejansko s sistemom izobraževanja in gospodarstvom tesnejšo vez. Če bomo to vez imeli predvsem na področju srednješolskega izobraževanja, bomo seveda dosegali tudi bistveno boljše rezultate. V Evropski uniji poteka široka akcija okoli vajeniškega sistema, zato me ne čudi, da je SDS vložil že trikrat predlog zakona in ji tudi tega ne zamerim, ker želi neke določene spremembe. Pozitivne izkušnje imamo v Nemčiji, pozitivne izkušnje imamo v Avstriji, jaz sem celo dobil informacijo, da avstrijska država zelo stimulira učenca, vajenca 3. letnika na področju gradbeništva, zidarstva, tesarstva, če je njihov državljan. Govori se o več kot tisoč evrov neke spodbude. Jaz nisem tega podatka preverjal, ampak izgleda, da je nekje tukaj ali je tisoč 200 ali tisoč 300, v tem trenutku ne bi vedel točno povedati. To pomeni, da razmišljajo v tem trenutku, zdaj o deficitarnih poklicih, ki jih bodo v prihodnosti še kako potrebovali. 2008. leta se spominjam, da ni bilo mizarjev, ni bilo kovinarjev, ni bilo specialistov strugarjev in tako dalje. Tega ni bilo takrat, ker je bila ekspanzija gospodarstva. Če bi razmišljali o tem, da se bo ta razvoj gospodarstva dogajal, potem bi verjetno lahko že pred tistimi leti razcveta gospodarstva razmišljali, da potrebujemo na nek način strokovnjake v deficitarnih poklicih. Poglejte, nekoč so nam starši govorili, "uči se, da boš vedel delati". Potem pa smo imeli neko obdobje, ko so starši svojim otrokom govorili, "uči se, da ne boš rabil delati". Zdaj pa zopet prihajajo nazaj časi, "uči se, da boš vedel delati". In ta rek moramo imeti vedno pred očmi, zato na nek način spodbujam Ministrstvo za šolstvo, da pristopi z vso aktivnostjo in resnostjo do tega problema in da dejansko v kratkem pridemo do poskusnega pilotskega projekta, potem pa mogoče v doglednem času, v nekem realnem času tudi do tega, da bo ta vajeniški sistem v Sloveniji zaživel. Na ljudeh, ki vedo delati, stoji svet.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Breznik, pripravi naj se mag. Branislav Rajić. Gospod Breznik, izvolite.
Najlepša hvala, gospod podpredsednik, spoštovana ministrica z ekipo, spoštovane kolegice in kolegi. Vaše razprave, vsaj nekaterih so bile zanimive. Jaz priznavam, da menim, da smo naredili vsak prvi korak v smeri tega, kar je nujno potrebno, kar od nas zahteva gospodarski sistem, obrtniki, kar zahtevajo podjetniki, ki delujejo v globalnem okolju Evrope in sveta in ne nazadnje, kaj napovedujejo trendi. Jaz pač ne vem, kako vi delujete, jaz navadno ob šestih zjutraj, preden vstanem, pogledam Frankfurter Allgemeine Zeitung, Die Presse, Die Welt in tako naprej. Pogledam, kaj se dogaja v različnih politikah, kako delujejo najbolj razvite multinacionalne družbe, kako delujejo globalno in kakšni so trendi. Odkar sem v politiki in eden izmed temeljev mojega vstopa v politiko je bil cilj Slovenije v drugi fazi. Če bi bil prvi cilj Slovenije ali pa prvi cilj te države osamosvojitev, bi bil drugi cilj ta ekonomska učinkovitost, kar bodo čutili vsi državljani in državljanke. To pomeni, da Slovenija po mojem prepričanju lahko postane ena najbolj razvitih držav, ki izredno hitro reagira, ki je izredno specializirana na določenih panogah, ki izdeluje vrhunske manufakturne izdelke, ki ima tradicijo in tako naprej. Vse to so trendi in Slovenija mora biti ciljno naravnava točno na te besede, o katerih sem sedaj govoril. Zadnji, naslov, zjutraj ob šestih, ko se navadno vstanem Nur jeder Fünfte braucht Uni-Abschluss. Institut für Bildungsforschung der Wirtschaft govori o dveh zadevah. Govori po eni strani o problemih, ki jih imamo sami, o frustriranih študentih, ki končajo diplomo in kjer s to diplomo ugotovijo naslednji dan, da ta diploma ne pomeni zgolj neko stopnjo, ampak ne pomeni na trgu dela skoraj ničesar, da so v svojem črednem nagonu eni izmed mnogih, da niso konkurenčni ne samo v Sloveniji, tudi v gloablnih trgih. Ravno zaradi tega sem prepričan, da je uvedba dualnega šolskega sistema nujen projekt nas vseh skupaj tukaj, skupaj z gospodarstvom, skupaj s temi dejavniki, o katerih ste nekateri govorili. To so tista podjetja, tiste podjetniške skupine, ki imajo možnost, da sodelujejo v tako imenovanih pilotnih projektih. Govorim o podjetnikih, ki so na neki višji razvojni stopnji, ker morajo biti tudi mentorji, prevzeti neko odgovornost za kadre, ki bodo izšli iz tega dualnega šolskega sistema in ki bodo uspešni na trgu. Naj povem, da večina inštitutov v Nemčiji in Avstriji ugotavlja, da so vajenci bolj podjetni od akademikov. Zelo morda nekoliko prenosljivi zapisi, ampak zakaj največkrat najdemo ta zapis? Vajeništvo je na koncu tudi izredno povezano s podjetništvom, z ljudmi, ki potem tudi neko svojo idejo, neko svoje znanje, ki so ga pridobili tekom dualnega šolskega sistema, kar hitro implementirajo preko neke svoje podjetniške ideje na trg. Tudi tukaj potem potrebujemo nekaj dodatkov glede raznih inkubatorjev, podporo vsem tem podjetniškim idejam, da kot neka invencija pride do neke inovacije, torej do končnega cilja, kjer prihaja do nekega komercialnega uspeha. Moram priznati, da sem pričakoval neko večjo širino razprav. Te razprave so bile od večine poslancev izrazito skromne. Jaz sebe najdem kot enega promotorja tega sistema, kot nekoga, ki prodaja zgodbe, ki mlade navdušuje nad dualnim šolskim sistemom, ki so nujno potrebne. Govorili ste največkrat o nekih poklicih, ki imajo etiketo nekih nižje vrednotenih poklicev. Morate vedeti, da se je tudi sistem dualnega šolskega sistema v panogah zelo razširil. Danes vajenci zastopajo v izdelavi karbona, polimerov, aluminijastih vrhunskih izdelkov, ne nazadnje zlitinah za avtomobilsko industrijo. Jaz sem naslednji teden povabljen v okviru porschejevega razvojnega oddelka v Budimpešto, kjer je del spremljevalnega programa tudi Porsche coupe, tam v tem tekmovalnem delu sedi cela vrsta mojstrov in vajencev, ki se nekako tudi učijo, ki izdelujejo nekaj izdelkov za Porsche GT3 RS. To pomeni, sodelujejo v manjši proizvodnji, izdelujejo vrhunske končne izdelke iz polimerov, iz karbona, iz titana, so tudi varilci in zato dobivajo dohodke, ki so na ravni ali pa večji od našega predsednika vlade. Torej ljudi moram navdušiti. Preden povem, katere so tiste panoge po mojem mnenju, kjer bi lahko uvedli pilotne projekte, naj povem, da se nikakor ne strinjam, da Slovenija nima neke tradicije na področju vajeništva. Imeli smo tradicijo, spoštovani kolegi. Ta tradicija je bila nasilno prekinjena po letu 1945. Pojdite v kakšno cerkev, stopite doma do svoje babice in če imate občutek za lesne izdelke, odprite kakšno omaro, ki je stara 150 let, poglejte si mojstra, ki je vpisan na tej omari na zadnji strani. Pojdite pogledat cerkvene orgle! Poglejte si slovenske mojstre, ki so pred 200 leti gradili vrhunske izdelke, ki so imeli ta znanja. Stopite do slovenske steklarske industrije. Sam sem bil del prodaje za Švico in Nemčijo Steklarne Rogaška, kjer izdelujejo vrhunske izdelke z visoko dodano vrednostjo, z vrhunskim dizajnom, znanjem in tradicijo. Tisti, ki to govorite, samo kažete ta razpon skromnosti. Ne nazadnje, poglejte, pa če nas poslušajo starši, celo vrsto mojstrov v kulinariki. Ali vaš sin, če bi bil nekoč vrhunski kuhar pri nekomu, ki kuha v restavraciji z eno ali dvema Michelinovima zvezdicama. Recimo, primer, družina Reitbauer na dunajskem Stadtparku, ki ima eno izmed takšnih restavracij, ali pa naši kuharji, recimo iz družine Tenk, dva sinova iz Maribora, ki sta kuhala v vseh teh Michelinovih restavracijah. Ali pa recimo mojster, najbolj znameniti slovenski izdelovalec violin Skalar, ki je bil nekoč tudi moj sorodnik. Bil je eden izmed tistih, ki je tudi ocenjeval Stradivarijeve violine. Ali pa gremo na področje mehatronike, spoštovani kolegi. Na področju mehatronike potrebujejo tudi celo vrsto dualnega šolskega sistema, tisti, ki končno izdelujejo določene robotske sklope. Bionika, ki se razvija, potem področje protetike, 3D protetike. Ali bi kot mama ali oče bili zadovoljni, če bi, recimo, vaš sin prišel domov in povedal, da je danes na svojem 3D tiskalniku ali pa na področju nekih specialnih ligur naredil del lobanje nekoga, ki je ponesrečen, ker so iz kliničnega centra javili, da mu manjka del lobanje. In na koncu danes 3D protetika preko scanninga naredi del lobanje človeka, kjer mu zapolnijo, recimo, glavo. In to tudi delajo vajenci na določenih strojih na 3D protetiki. Področje 3D tiskanja, danes izdelujejo celo vrsto manjših sklopov za manjše serije, ki imajo izrazito vrhunsko dodano vrednost. Govoril sem o industriji, recimo muzejskih vozil. Nekdo, recimo, izdeluje v Sloveniji lahko za ferrari določene sklope glede polimernih plastik za podvozje določenih avtentičnih ferrarijev, ki so stari 60, 70 let, in lahko to izdeluje doma. Govorili smo o lesni industriji, o javnih zgradbah, o notranji opremi, o vrhunski opremi. Recimo Marmor Hotavlje, ki danes gradi celo vrsto jaht, jih notranje opremlja in tako naprej. To je ta širina razprave. To je to, zakaj je treba šolski sistem spremeniti. In zakaj tudi otroci, ko smo bili v vrtcu, zakaj kdo ni rekel, vsaj jaz poznam besede, ne vem, kakšne so vrednote vaših otrok, kaj bom, ko bom velik, ali bom mizar, ali bom ključavničar, ali bom popravljal avtomobile, ali bom vozil vlak, ali bom izdeloval nekaj za letalsko industrijo. Otrok v svoji iskrenosti vedno pove, da si želi nekaj praktičnega izdelovati. Nikdar še nisem srečal otroka, da bi rekel, jaz bi bil pa rad birokrat, rad bi prelagal papirje levo in desno in rad bi imel za to magisterij ali doktorat. Rad bi bil diplomirani politolog, ko bom velik. Kaj se zgodi s tem osnovnošolskim sistemom, da te ljudi pripravi do tega, da začnejo razmišljati tako neiskreno! Vsi bi radi bili odvetniki, vsi bi radi nosili dokumente in živeli na neki tuji nesreči, kjer se dva Slovenca prepirata za meter zemlje. Kaj se nam je hudega zgodilo v teh krajih? Zakaj je bila ta tradicija prekinjena? In tisti, ki so govorili, učite se, da vam ne bo treba delati, to kaže na to viničarsko predpasniško mentaliteto, ki je nastala po drugi svetovni vojni v tem slovenskem narodu. To kaže samo na to revščino, to skromnost razmišljanja. Poglejte, ljudje, ki so danes najbogatejši, največkrat tudi nimajo končanih fakultet in so postali najboljši na svojem področju. Združili so neka svoja znanja iz vajeniškega sistema s podjetniško žilico. Mogoče jim prvič ni uspelo, v naslednjih poskusih so pa uspeli. In Slovenijo vidim ravno v tem. Jaz verjamem, da danes zakon ne bo šel skozi. Seveda pa vas nekako podpiram, vam odpiram to obzorje, ta diapazon razmišljanja, kako globalno gospodarstvo deluje. Če je vaš cilj postati ena visoko razvitih držav z visoko dodano vrednostjo, z visokimi manufakturnimi izdelki, ki jih boste izdelovali vi, vaši sinovi, hčere, vaši vnuki, ki bo nekoč, ko nas več davno ne bo in kot tudi njih ne bo, ko bodo pisale besede morda nekaterih vaših sinov na nekaterih manufakturnih izdelkih, ki bodo ostali stoletja za nami. In to je bistvo dualnega sistema. Gre za sistem vrednot, gre za sistem vrednote tudi v šolskem sistemu, da najboljši mojstri, ki so uspeli, znanje delno prenesejo na svoje učence, da prevzamejo za to odgovornost in da imamo vse te panoge nekako razširjene. Slovenija ima možnost, imela je to tradicijo in Slovenija se mora leta 2015 v to tradicijo vrniti. Vrniti se mora k svojim izročilom in svoji naravi, spoštovani kolegi! Pozivam vas in ne bom končal svoje politične poti, morda bom kdaj obupal, dokler ne bomo ta sistem implementirali v slovenski šolski prostor. To je danes osnova. To je piedestal slovenske podjetniške miselnosti. To je naša prihodnost in na tem bomo vztrajali v Slovenski demokratski stranki do zadnjega atoma moči. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Replika, gospod Franc Jurša.
Na samem začetku moram povedati, ker imam zelo malo časa, da nimam na večino razprave gospoda Breznika nobenih zadržkov. Imam pa v enem delu. To, kar govori od leta 1945 pa naprej, ni točen podatek. Vajeništvo v Sloveniji, s sigurnostjo lahko trdim, dalje ne bom trdil, do 80. leta je bilo. Od leta 1945 do leta 1980 je bilo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Branislav Rajić, pripravi nas je gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala za besedo. Spoštovana ministrica, državna sekretarka, kolegice in kolegi! Vnovični esdeesov predlog zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju razumem kot dobrohoten prispevek k naši skupni odgovorni skrbi glede visoke stopnje brezposelnosti, še posebej pri mladih. Države, ki brezposelnost mladih ohranjajo na razmeroma nizki ravni, so Nemčija, Nizozemska, Avstrija in Danska. Navedel bom razloge, zakaj jim Slovenija z vidika sistema vajeništva ni kos in zakaj njihovih modelov ne moremo linearno kopirati. Prvo, v vseh omenjenih državah ima vajeništvo v primerjavi s Slovenijo dolgoletno tradicijo in izrazito pozitivno konotacijo. V Avstriji na primer veliko število podjetij, vključenih v sistem poklicnega izobraževanja, kaže, da ima takšno izobraževanje velik ugled. Pomembno vlogo v sistemu vajeništva igrajo socialni partnerji. Za razliko od Srednje Evrope, kjer je vajeništvo pomemben del zaključka izobraževanja in vstopa na delo, pri nas od 90. let naprej ni imelo pozitivnega prizvoka. Drugo, ko gre za vloge socialnih partnerjev, je ključna organizacija na tem področju Obrtno-podjetniška zbornica Slovenije. Ta pa je najbolj kritična do ponovne uvedbe vajeništva. Njihovo stališče je, da vajeništvo ne sme postati novo breme delodajalcev. Obrtniki in podjetniki ne pristajajo na to, da bi z vajenci sklenili delovno razmerje. Odklonilni so tudi do tega, da bi delodajalci vajencem plačali za delo, ki ga med urjenjem opravijo pri njih. Ključni deležnik uvedbe vajeništva pri nas ima popolnoma obratno logiko kot v prej omenjenih državah. Zato se zakona, ki se v predlogu sklicuje na tuje modele, ne da udejanjiti. Tretje, v Avstriji je na primer za vajeništvo odgovorno ministrstvo za gospodarstvo, v Nemčiji je za izvajanje vajeništva pristojnih več ministrstev. Kar želim poudariti, je to, da ni le resor izobraževanja tisti, od katerega je odvisna uspešnost in učinkovitost sistema vajeništva. Vajenci so zaposleni delavci, ki se urijo novih delovnih veščin, zato v veliki meri sodi vajeništvo v področje gospodarstva in dela. Predlog tega zakona pa se sploh ne dotika pristojnosti ne ministrstva za gospodarstvo in ne ministrstva za delo in je zato vsebinsko pomanjkljiv in na primerni ravni neuresničljiv. Za nekatere poklice, kot je dimnikarski, pa se je denimo na Švedskem možno izobraziti le v sklopu vajeništva, zato bomo v slovenskem kontekstu naredili nabor specifičnih poklicev, kjer bi vajeništvo resnično lahko zaživelo. V predlogu zakona nisem zaznal tovrstnega prispevka ali vsaj premisleka v obliki zakonodajnih določb na to temo. Naša vlada se spopada z brezposelnostjo na več ravneh. Število brezposelnih se je pri nas od januarja do junija letos zmanjšalo za skoraj 13 tisoč. To pomeni, da so vladni ukrepi za dvig zaposlovanja obrodili sadove. S premišljeno vpeljavo vajeništva bo prispevek k zmanjšanju brezposelnosti še bolj zaznaven, zato pa nam ni treba siliti v zakon, ki odpira več težav, kot jih je zmožen rešiti. Izpostavil sem nekaj odprtih vprašanj, na katera predlog zakona za uvedbo sistema vajeništva v Sloveniji preprosto ne daje odgovorov. V stranki SMC in vseh pristojnih ministrstvih vidimo rešitev v premišljenem vpeljevanju vajeniškega sistema v oblikah, ki so dobro delujoče v praksi in povsem prilagojene naši situaciji. Zgolj kopiranje sistema vajeništva, kot ga poznajo drugje, za Slovenijo ni perspektivna rešitev. Poglejmo tale primer, v letu 2011 smo imeli več kot 600 dijakov vključenih v prvi letnik poklicne šole za frizerje. Za samo 248 od 600 je 160 delodajalcev prejemalo spodbudo za praktično usposabljanje iz sredstev evropskih skladov. Sredstva so bila namenjena za nagrajevanje mentorjev in za zagotavljanje pogojev za vajence. Delodajalci v glavnem niso želeli evropskega denarja, ker je to bilo povezano z zamudnimi administrativnimi procesi in inšpekcijami. Istočasno pa so imeli obvezo, da izplačajo dijaku nagrado za opravljeno delo v skladu s kolektivno pogodbo. Iz navedenega primera je razvidno, kam pripelje zgolj posnemanje tujih praks. Rešitve vajeništva, primerne za slovenski prostor, moramo domisliti sami. Vladna stran predlaga, da se uvaja vajeništvo postopno za poklice, za katere obstaja interes med delodajalci. V pripravi je model, ki bo finančno sprejemljiv za delodajalce in vzdržen za državni proračun, in sicer le za poklice, za katere je vajeništvo logična didaktična pot. Dinamika vpeljave bo odvisna od interesov delodajalcev, še zlasti od realnih delovnih mest, ki bi jih lahko zasedli vajenci. In kar najbolj šteje, bo to konkreten odgovor na dejanske potrebe slovenskih dijakov, slovenskih delavcev in delodajalcev. Zavrnitev tega predloga nima politične konotacije. Blaginja in prihodnost naše mladine sta predragoceni, da bi si kdorkoli na za njih najbolj bolečih področjih privoščil le puhlo nabiranje političnih točk. Spoštujemo prizadevanje predlagatelja in ga vabimo, da s svojimi stališči obogati koncept vajeništva, ki je v pripravi na Ministrstvu za izobraževanje. Vrata so odprta, poti za skupno hojo do cilja pa dovolj široke. Zavrnitev ne dovolj dodelanega predloga je le korak na tej poti, ne pa odpoklic ideje in ne soudeleženih. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Suzana Lep Šimenko. Pripravi naj se gospod Saša Tabaković. Gospa Suzana Lep Šimenko, izvolite.
Hvala za besedo predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovana ministrica in kolega iz ministrstva! Ključ za blaginjo državljank in državljanov Republike Slovenije je zagotovo v dobro delujočem gospodarstvu. Da gospodarstvo dobro deluje, je seveda pomembnih več dejavnikov. Se bom pa v današnji razpravi odzvala in omejila le na enega, in sicer na potrebo po odzivu izobraževalnega sistema, na potrebe gospodarstva in na potrebe trga dela. Ocenjujem namreč, da gre naš izobraževalni sistem neko svojo pot. Eno pot, ki se ne prilagaja gospodarstvu, ampak se je v preteklosti vse bolj prilagajala, bom rekla, ohranjanju obstoječih delovnih mest. Tudi takrat, ko so se sami izobraževalni sistemi že spreminjali. Zavedam se dejstva, da je ta naš predlog zgolj en manjši korak k eni pravi spremembi, je pa pomemben, zato ga sama osebno tudi podpiram. Omogoča namreč nekaj, kar je pomembno. Mogoče tisti lažji prehod iz samega izobraževalnega sistema, izšolanja do zaposlitve. To pa pomembno prispeva k sami zaposljivosti mladih ljudi. Kar je že bilo omenjeno, delodajalci prepogosto omenjajo, da dobijo kader, ki dejansko ne zna kaj dosti. Ampak ali jim lahko to sploh očitamo? Ne moremo, ker naš izobraževalni sistem žal deluje po principu, da je vse preveč teoretičnega in dejansko premalo praktičnega dela, kar je pri izobraževanju poklicev izjemnega pomena. Da je brezposelnost mladih problem, tega se v Sloveniji zavedamo. Če pa se primerjamo z Evropsko unijo, naši podatki vseeno niso tako kritično, smo na nekje 13 %, povprečje EU je 20 %. Seveda imamo svetle izjeme, Nizozemska zgolj z 8 %, imamo pa tudi velike črne lise, recimo Španijo s 40 %. Ampak s tem, da smo pod povprečjem, se ne smemo zadovoljiti. Najti moramo način, da bodo naši mladi, tu zdaj govorim predvsem o mladih v starosti med 15 in 25 let, čim prej zaposljivi. In to dualni sistem, sistem vajeništva zagotovo je, kar je prepoznala tudi Evropska unija in zaradi tega temu sistemu namenja tudi določene spodbude, kar je pravilno. Mladim s tem na nek način omogoča, da vidijo luč na koncu tunela. Jaz sem osebno zelo razočarana, ko vprašaš osnovnošolca, ki končuje osnovno šolo, kam se bo vpisal, v katero srednjo šolo gre, vse prepogosto slišimo da v gimnazijo. Ko vprašamo za razlog, zakaj, "ja, ker ne vem, kaj bi še rad v življenju počel". Dostikrat je to tudi posledica tega, ker enostavno vedo, da zelo težko dobijo zaposlitev, in zato ker ne poznajo poklicev. Tukaj je delno krivda na samem izobraževalnem sistemu, delno je krivda na starših, ki mladim mogoče ne znajo poklica predstaviti na primerljiv način, delno pa morda na samih delodajalcih, da niso dovolj aktivni pri predstavljanju poklicev. Tako da je tudi v tej smeri v prihodnosti treba razmišljati. Problem, ki je že bil izpostavljen, je tudi izginjanje poklicev. Ampak tukaj lahko naredimo ogromno, tudi če naredimo eno širšo predstavitev tega. Naj omenim še samo to, glede na to, da mi zmanjkuje časa, da je tudi Organizacija za gospodarsko sodelovanje in razvoj OECD izpostavila, da imamo slabo šolstvo in da moramo izboljšati njegovo učinkovitost predvsem na način, da upošteva potrebe gospodarstva. Predlagani zakon pa vsekakor podpiram. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravi naj se gospod Jan Škoberne. Izvolite, gospod Tabaković.
Hvala za besedo. Spoštovana ministrica, spoštovane kolegice in kolegi! Kot je bilo pravzaprav predstavljeno že v stališču Poslanske skupine SMC, bi rad še enkrat jaz tudi poudaril, da je pravzaprav zaradi visoke stopnje brezposelnosti med mladimi in zaradi neusklajenosti izobraževalnega sistema s potrebami na trgu dela pravzaprav uvedba vajeništva visoko na agendi tako programskih načel stranke SMC kot tudi koalicije. Kar pomeni, da tudi sami vidimo vajeniški sistem kot spodbudo tistim mladim, ki se bodo sčasoma odločili za poklicno izobraževanje kot pravzaprav tudi vladno spodbudo za razvoj in prosperiranje deficitarnih poklicev. Poslanska skupina SDS se v svojem predlogu zakona na obravnavano temo referira predvsem na Zakon o delovnih razmerjih. Če želimo pravzaprav sistem vajeništva vpeljati celovito, da bo pravzaprav tudi v praksi lahko nemoteno deloval in da bo pravzaprav izkazoval pričakovanja, ki jih kot tak nudi, bo treba neko širše zakonsko usklajevanje. Torej bi moral sistem vajeništva pokrivati vsaj še Zakon o varnosti in zdravju pri delu kot tudi Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Kaj to pomeni v praksi? Če povem zelo poljudno, vajenec bo moral pred nastopom razmerja opraviti zdravniški pregled. Nikjer v predlogu zakona ni določeno, kdo bo kril stroške. Vajenec bo moral opraviti tudi usposabljanje iz varstva pri delu. In spet v predlogu nikjer ni določeno, kdo bo kril stroške. Konec koncev nikjer ni določeno, ko bo vajenec že prišel v neko razmerje z delodajalcem, na kakšen način bo delodajalec ustvaril neko kvalitetno delovno okolje na način, kdo bo kupil zaščitno opremo pri delu, kdo bo plačal zavarovanje stroja, če ga vajenec pokvari, kdo bo pravzaprav plačal oziroma kdo bo kril stroške poškodbe vajenca pri delu. Poslanska skupina SDS oziroma nekateri poslanci iz skupine SDS na zelo simpatičen način poudarjajo možnosti in želje otrok, ki se bodo sčasoma odločili za poklicno izobraževanje. Nikjer pa pri tem na zgoraj navedeno, kar sem že prej omenil, ne odgovarjajo, kakšne bodo obveznosti delodajalca pri tem procesu in sistemu vajeništva. To pomeni, da če na eni strani država spodbuja in sofinancira vajeništvo, je pričakovati tudi na strani delodajalcev, da bodo nekako dali soglasje k temu, na kakšen način bodo tudi sami pripomogli in da bodo končno doumeli, da sistem vajeništva pravzaprav za njihova podjetja pomeni neko dodano vrednost. Glede na trenutno dikcijo delodajalcev, pa tudi nekaterih poslancev iz opozicije meni osebno vzbuja neko bojazen, da bi se ta sistem lahko spridil na način, da vajenec ne bi bil več vajenec, ampak mogoče samo še pomočnik ali, še huje, brezplačna delovna sila. Tako da ko bomo razčistili na ta način etiko delovnega okolja, šele takrat se bomo v resnici lahko sklicevali na ostale evropske države, na njihovo tradicijo, ki dejansko vedo, kaj zares ta tradicija pomeni. Kot rečeno, ne nasprotujemo sistemu vajeništva. Zdi se nam prav, da se uvaja, da se razvija tudi na predlog ministrstva. Žal pa predlog poslanske skupine glede zakona te teme ne rešuje kompleksno, da bi ga lahko osebno podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan Škoberne, pripravi naj se gospod Ivan Škodnik.
Najlepša hvala, gospod podpredsednik. Ministrica, kolegice in kolegi! Kot že rečeno, sam osebno odpiram tovrstne iniciative, kot je zakonska iniciativa SDS, še posebej v luči odpiranja pomembnih vprašanj do tega, kakšen izobraževalni sistem želimo. Če bi se odločal zgolj na podlagi denimo nastopa gospoda Breznika, bi morda zakon že iz navdušenja nad njegovim odličnim stand upom podprl. Je pa res, da zakonodajni proces ni niti stand up, niti tako zahtevne materije na tak lahkoten način ne gre obravnavati. Čeprav se strinjam z mnogimi izjemno pomembni poudarki, ki jih je tudi kolega Breznik dal. Tisto, kar se mi zdi v današnji razpravi pomembno poudariti, kar se mi je zdelo najbolj problematično, ni bila opredelitev do predloga za ali proti, ampak to, da se skuša dajati vtis, da v slovenskem izobraževalnem sistemu ni praktičnega izobraževanja, ni praktičnega usposabljanja in da se bo to zgodilo šele z vajeništvom. Se mi zdi, da je treba ta trenutek opozoriti, da mi imamo odlično poklicno izobraževanje. Da pa je bistvena razlika med poklicnim izobraževanjem in vajeništvom, da se v primeru prvega izobraževalni program v šoli dopolnjuje s praktičnim usposabljanjem bodisi v za to namenjenih učilnicah bodisi v gospodarstvu, pri čemer na drugi strani pa v primeru vajeništva govorimo o tem, da se celotni izobraževalni proces zgodi na delovnem mestu pri delodajalcu na podlagi panožnega dogovora, ki to usposobljenost tudi priznava in ustrezno certificira. Tukaj govorimo o dveh različnih stvareh, ki se v tej razpravi, se bojim, pomembno mešata, in bi bilo nujno, da vsi, ki o teh stvareh, ki so tako zelo pomembne, razpravljamo, se o tem na nek način tudi podučimo. Ker se mi je zdelo, da je velik del kritik neupravičeno letel na poklicni del izobraževalnega sistema, se mi zdi, da je ključno, da se poudari tudi to. Mi imamo medpodjetniške izobraževalne centre, ki smo jih ustanovili ravno zato, da bi povezali gospodarstvo s poklicnim usposabljanjem. Če se ponovno referiram na kolega Breznika, ja, to so tiste institucije, kjer se mladi lahko učijo delati s 3D printerji. To so tiste institucije, kjer mladi pridejo v stik z najnovejšimi laserskimi tehnologijami, se jih učijo uporabljati na simulatorjih industrijske proizvodnje. Če kdo teh sistemov še ni uspel videti, jaz vas toplo vabim v Velenje, v okraj, kjer sem bil izvoljen. Tam je čudovit medpodjetniški inkubator, kjer vse te stvari, o katerih danes govorimo, lahko vidite, ki v praksi že funkcionirajo in so odlične. In so dijaki, ki prihajajo iz tistih programov, zaposljivi bolj kot pri nas v tujini, kjer cenijo odlično delo učiteljev in odlične infrastrukturne pogoje, ki jih tem dijakom nudi slovenski izobraževalni sistem. Še več. Ena glavnih tržnih niš tega dela slovenskega poklicnega usposabljanja je usposabljanje tujih učiteljev, prenos tega sistema, pa ne samo na zahodni Balkan, da ne bo občutka, da se to dogaja samo od razvitega k manj razvitemu. Ne. Tudi na območju zahodne Evrope. Zato se mi zdi podton, ki sem ga zaznal, to je kritika poklicnega usposabljanja, ki kot da ne obstaja pri nas, je napačna in jo je treba jasno zavrniti. Tudi ko smo govorili o čudoviti izkušnji kuharskih mojstrov in odločitvi za ta poklic, ja, v Sloveniji se mladi odločajo za ta poklic zato, ker imamo odlično poklicno usposabljanje. Na Bledu je fantastičen učni hotel, kjer se mladi gostinci učijo od vrhunske kuhinje do fantastične oskrbe v wellnesu in ustvarjanje nove dodane vrednosti v turizmu. Vse to pri nas obstaja. Ampak je vezano na izobraževalni sistem, ki ga v Republiki Sloveniji imajo, in se večinski del tega usposabljanja dogaja znotraj sistema. Zakaj? Ker je temeljna – tu pa pridemo do ključnega vprašanja pri razpravo o vajeništvu –, ker je temeljna usmeritev slovenskega izobraževalnega sistema, ne to, da človeka po socialistični logiki učimo za eno delovno mesto, za stroj, do konca njegovega življenja, ampak da opolnomočimo dijakinje in dijake z najširšim možnim naborom znanj, da se bodo lahko prilagajali spremembam v gospodarstvu. Saj gospodarstvo ni točka, v katero vstopite in tam ostanete na enem delovnem mestu do konca življenja. Tehnološki razvoj, napredek je ustvaril potrebo po tem, da izobraževalni sistem ustvari mladega človeka, ki se je sposoben prilagajati. Da pride v podjetje, ki ima izdelan sistem kariernih načrtov, karierne vzgoje, napredovanj. In tu govorimo tudi o medgeneracijski solidarnosti, ne pozabimo tega. Odsotnost te solidarnosti, ki bi pomenila, da nekdo, ki vstopa v delovno razmerje, je deležen podpore tistih, ki delovni proces zapuščajo, imajo pa izkušnje, veščine in znanje, prav ta odsotnost razumevanja pomena te medgeneracijske solidarnosti nam ustvarja velik del težav, da se potem, ker je ta sistem kariernega upravljanja marsikje odsoten, soočamo s problematiko neusposobljenosti mladih, ki vstopajo v podjetja za opravljanje določenih funkcij. Ampak to je vendar osnovna naloga delodajalca. Če kdo misli, da je naloga vajeništva, da usposobi naše dijakinje in dijake, da bodo znali upravljati eno proizvodno linijo, denimo, v sistemu, kot je Gorenje, potem se globoko moti. Tudi vajeništvo, če ga vzamemo kot takega – menim sicer, da tudi z našim poklicnim izobraževanjem ni prav nič narobe in je lahko dobra alternativa večjim modelom vajeništva –, mora ustvariti človeka, ki bo sposoben razumeti delovni proces, se prilagajati, znati iskati alternativne vire znanj, kompetenc in prehajati med različnimi sektorji in tehničnimi ali storitvenimi modeli svojega kariernega razvoja in rasti. V tem pogledu se mi zdi, da je izjemno pomembno, da vajeništvo ni produkt nekega populističnega razmisleka o tem, da je slovenski izobraževalni sistem zgolj neka teoretična šola, ki pusti človeka samega, brez znanja in brez praktične usposobljenosti. Gre za izjemno interdisciplinarno zgodbo, ki jo mora voditi Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport ravno zaradi njene kompleksnosti. Ravno zaradi tega da se ob odsotnosti panožnih dogovorov, še enkrat poudarjam, in zborničnih izobraževanj, ki so značilna, denimo, za Bavarsko in za sisteme, kjer je vajeništvo osnovni model izobraževanja v industriji, poskrbi za to, da bodo dijaki v poklicnem sistemu izobraževanja ali vajeništva deležni, ne glede na vrsto izobraževanja, še vedno najširšega možnega nabora znanj, kar jim bo omogočalo fleksibilnost pri zaposlovanju, fleksibilnost pri karierni rasti in ne nazadnje tudi fleksibilnost pri menjavi poklicev. Če je še pred dvema desetletjema veljalo, da v "foh prideš in v fohu ostaneš", lahko danes že na primeru rudarstva, denimo, ki je en najbolj specifičnih poklicev, ugotovimo, da je prehajanje tistih, ki so usposobljeni znotraj slovenskega poklicnega sistema za poklic rudarja, v druge poklice izjemno veliko in da pravzaprav manjši del tistih, ki se usposobijo za poklic rudarja, ta poklic dejansko na koncu tudi opravlja. Je pa res, da se je poklicni sistem moral evalvirati, prilagoditi in omogočiti širši nabor znanj od teh, ki bi jih, recimo, mlad človek dobil v klasičnem, tudi vajeniškem sistemu. Zato pravzaprav sam osebno, pa tudi moja poslanska skupina velike upe polagamo v to, da bi Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport razumelo iniciativo Slovenske demokratske stranke, da zgolj razprava in nenehno odlaganja odločitve, kaj je temeljna usmeritev slovenskega izobraževalnega sistema, ne bo prineslo rezultata. Treba se je odločiti in včasih tudi kakšno razpravo prekiniti in povedati, da naš izobraževalni sistem sledi tem in tem ciljem, uresničuje pa jih s takšnimi in takšnimi metodami. In bolj kot vprašanje odnosa do tega zakona, se mi to zdi ključno vprašanje te razprave. Hvala lepa in se opravičujem za prekoračitev časa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ivan Škodnik, pripravi naj se gospod Miha Kordiš. Gospod Škodnik, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Še enkrat lep pozdrav vsem skupaj! Poskušal bom zdaj malo stvari obrniti v drugo smer, in sicer bi najprej malo osvežil kolega Škoberneta, ki je govoril pred mano. Moram reči, da se v celoti z njim strinjam, in bi bilo brez zveze da bi še dodatno v tej smeri karkoli dodajal. Bi pa mogoče povedal, gospoda Jurše zdaj sicer ni tukaj, sem ga spremljal in skrbno poslušal. Vse, kar je prej povedal, je res. Kar se tiče vajeništva, da smo ga imeli in da je bilo tam zelo dobro še do leta 1980 in še malo čez, pa tudi o delu bi povedal. Jaz sem bil tudi v sistemu izobraževanja, v šolstvu, in velikokrat, mogoče zadnjih 10 let na raznih predstavitvah, ko smo nekako hodili po šolah, so starši velikokrat rekli: Ja, naš se bo pa vpisal, moj sin se bo vpisal v tisti program, veste, šel bo v šolo, da ne bo treba delati. To je bilo res. In da zdaj prihajajo časi, ko bo vendarle, če bomo hoteli priti iz krize, treba delati. Bi pa še potem gospodu Brezniku odgovoril – zdaj ga ni tu, pa mi je obljubil, da bo –, povedal bi mu sicer okrog vrednot poklica. Tudi v Stranki modernega centra smo ali pa imamo vajence, tako da ne bi mislili. Jaz sem bil sam vajenec, in sicer v letih od 1971 do 1974 sem se učil za mizarja, še tako, v privatni delavnici, in verjemite mi, da so bili takrat drugačni časi. Zdaj bo treba marsikaj spremeniti, če bomo hoteli neko obliko, neko drugačno, dopolnjeno obliko, ki jo imajo v Nemčiji, ki je seveda idealno izpopolnjen sistem, da bi to vrnili, bo seveda treba kar nekaj časa. Seveda, po tej poklicni poti sem kasneje končal tudi univerzo, ampak če bi se še enkrat odločil v tem trenutku, da bi šel na poklicno pot, vam moram vsem povedati, da bi se enako odločil. Odločil pa bi se še toliko bolj v tem času, ko pravzaprav se spet kaže oživljanje lesne industrije. To pomeni, da se tudi v lesni industriji vidijo nova delovna mesta in možnost mladih, da se pri tem zaposlijo. Okrog poklicev bi dodal tudi to, da velikokrat tudi v šoli sem nekako dajal kot primer dobre prakse, da smo imeli tudi pri nas strokovnjake v preteklosti, velikokrat sem omenjal gospoda Plečnika. Marsikdo mogoče ne ve, da je bil gospod Plečnik najprej mizarski vajenec, kasneje je končal arhitekturo, je zelo priznan v Sloveniji, seveda tudi v evropskem prostoru. Bi pa povedal to, da se ta njegova poklicna pot ali poklicna stroka vidi v njegovih projektih, v številnih cerkvah na Slovenskem imajo čudovite strope iz domačega slovenskega macesna narejene. Tako da to je še ena posebna pozornost, ker če tega on ne bi obvladal, ki se je naučil skozi poklicno pot, kot vajenec, prav gotovo teh detajlov ne bi mogel vključevati pri svojih velikih projektih, ki jih je izdelal oziroma ki so jih naredili v Sloveniji, kot sem rekel, tudi v Evropi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miha Kordiš, nato sta na vrsti še gospa ministrica in predlagatelj. Izvolite, gospod Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. V 18., 19. stoletju je človek po imenu Jean Baptiste-Say formiral to, kar danes poznamo kot Sayev zakon. Konkretno se ta glasi, da ponudba kreira svoje lastno povpraševanje. To omenjam, zato ker je to tista temeljna logika, na kateri sloni tudi ta današnji predlog SDS o vpeljavi vajeništva. Če prenesemo to na konkreten primer, gre zgodba tako, da če imamo dovolj kompetenčenja, dovolj nekih kompetenc, nekih takih kadrov, bodo na drugi strani magično kar sama od sebe vzniknila tudi delovna mesta in to nas danes praktično že od jutra prepričujejo. Seveda gre za popolno neumnost in problem pri nas v družbi in z gospodarstvom je na strani povpraševanja, ne na strani ponudbe. Je na strani gospodarstva, se pravi delodajalcev, kapitala, ne pa na strani iskalcev zaposlitve. V zadnjem letu dni, odkar traja ta naš mandat, sem nebrojkrat navedel praktičen primer, da imamo 110 tisoč iskalcev zaposlitve, pa samo tisoč prostih delovnih mest. Lahko imamo teh 110 tisoč ljudi ne vem kako dobro usposobljenih, teh 110 tisoč ljudi je lahko genijev – ampak, koliko jih bo dobilo zaposlitev? Ja pač samo tisoč, ker je samo toliko delovnih mest prostih! To nam pove, da problem res v resnici ni na strani iskalcev zaposlitve, na strani ponudbe, ampak na strani povpraševanja, na strani gospodarstva. Gospodarski privilegiranci, menedžerji in kapitalisti ne zaposlujejo zaradi dobrote svojega srca. Zaposlujejo zaradi tega, ker jim novozaposleni kujejo dobiček oziroma več dobička, kolikor so ga imeli prej; prinesejo nov, svež denar v firmo – če hočete. Tako strukturno izkoriščanje in privilegiji, ki jim botruje zasebno lastništvo nad produkcijskimi sredstvi, bomo socialisti seveda odpravili. Ampak preden pridemo do tja, pa lahko za neko osnovno pravičnost in poštenje vzamemo vsaj to, da apetite kapitala po kadrih, ki so že usposobljeni za konkreten delovni proces, pač ta kapital financira sam, ne pa vsi državljani in vse državljanke, kot pač predvideva ta predlog. In da je problem res na strani gospodarstva, lahko ugotovimo ne samo s teoretsko analizo, ampak tudi praktično izredno hitro vidimo, da v tem grmu tiči zajec. Gospodarska zbornica na primer zelo kataklizmično vseskozi zatrjuje, da ne damo gospodarstvu kisika in da naj znižalo obdavčitve. Ampak poglejte, obdavčitve pri nas niso nikakršni problem. Problem je nesposobnost teh tako imenovanih gospodarstvenikov, da organizirajo gospodarstvo, ki bo ustvarjalo visoko dodano vrednost, da organizirajo neko suvereno gospodarstvo, ki bo ustvarjalo kvalitetna delovna mesta. V resnici imamo opravka z grupacijami, z družbenim razredom, ki ne zna drugega kot izčrpavati zaposlenih in ob tem hkrati tuliti, kakšni bogi bogi reveži so. In to so tisti resnični delomrzneži v naši družbi. Raznorazni Šešoki in podobni mojstri. To so tisti resnični družbeni paraziti, ne pa zaposleni v javnem sektorju. In ti znajo ustvarjati samo profit s hiperizkoriščanjem, davčnimi odpustki in subvencijami, ne znajo pa organizirati nekega produkcijskega procesa s svojo prebojnostjo, podjetnostjo in z zanosom. Tega pač ne znajo in potem neprestano samo regljajo in tulijo, kako naj jim znižamo davke. Praktičen primer, kako gospodarstva ne dušimo, ampak gre za golo nesposobnost in pogoltnost teh gospodarskih privilegirancev, je znižanje prispevne stopnje za penzijo. To se je zgodilo tam leta 1997, ko se je praktično ta stopnja prepolovila, tudi danes smo referenco na to že slišali. No, argument skratka takrat je šel, da naj vendarle sprostimo gospodarstvo, da naj mu damo dihati, da bo lahko vlagalo v investicije, v razvoj. In kaj od teh strašnih obljub o investicijah in o razvoju se je potem uresničilo? Nič, čisto nič! Ta denar, ki bi sicer lahko vzdrževal pokojninsko blagajno, je šel za jahte, je šel za luksuz, stekel se je v davčne oaze. Namesto da bi polnil varno starost generacij starejših, ki so krepko tekom svojega življenja prispevali k izgradnji naše družbe, ali konec koncev tudi da bi šel za nek razvojni pospešek – ne, ta denar je šel za lukus gospodarskih privilegirancev. Posledice pa vemo, kakšne so, ker se dandanašnji z njimi ukvarjajo. Za seboj je pustil navrtano in potapljajočo se pokojninsko blagajno. Ker točno zaradi tega odpustka kapitala ima danes penzijska blagajna te probleme; ne, ker bi imeli "kao" preveč starejši, ne, ker bi imeli "kao" previsoke penzije, ne, ker bi imeli "kao" premalo visoko usposobljenih mladih. Ne, luknja je v pokojninski blagajni nastala zaradi teh tako imenovanih zahtev gospodarstva, ki se jih tudi danes v tej razpravi zlasti s strani predlagatelja navaja kot tisti razlog, zakaj pa potrebujemo uvedbo vajeništva. Je pa tukaj treba pristaviti, da se kapital ne ozira na generacija. Pač enkrat sesa starejše generacije, drugič sesa mlajše in točno to je pač ta praktični primer pred nami, ki gre za primer zelo podobnega privilegiranega tretmaja, samo na neki drugi ravni. Kar se v tem predlogu v resnici skriva, je samo še ena oblika subvencioniranega gospodarstva. Gospodarstvo sestavljajo tisti, ki v resnici nekaj ustvarjajo – delavci, delavke, in tisti, ki s to ustvarjeno vrednostjo upravljajo in si plodove dela zaposlenih prisvajajo, to je pa ta peščica menedžerjev in lastnikov kapitala. Podani predlog pomeni subvencioniranje zasebnih dobičkov lastnikov in menedžerjev iz tega našega javnega skupnega denarja, iz javne malhe. Tako je delno zavajajoče, ko govorimo o vajeništvu kot o nečem, kar bo spodbudilo in prispevalo k gospodarstvu. Ne, ne bo spodbudilo gospodarstva, ne bo prispevalo h gospodarstvu, bo pa prispevalo k dobičkom privilegirane gospodarske peščice. Najbogatejši sloj družbe za to, da izobražuje svojo lastno delovno silo, iz katere kuje svoje bogastvo, pričakuje javni denar in to se pač udejanja s tem današnjim predlogom. Zato temu predlogu v Združeni levici odločno nasprotujemo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Maja Makovec Brenčič, ministrica izobraževanja, znanost in šport. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovani poslanke in poslanci! Najprej bi se želela zahvaliti za to res konstruktivno razpravo in vse uvide, razmisleke, sugestije, pa tudi ilustracije, ki zelo nazorno kažejo, da je res vredno in pomembno, da razpravljamo o vajeništvu. O vajeništvu ne le kot samemu, kot obliki, enemu od konceptov praktično, da ne rečem usposabljanja, ampak predvsem zavezanosti med delodajalcem in vajencem, ampak tudi kot o eni od oblik znotraj že obstoječega poklicnega izobraževanja v naši državi. Mislim, da je to tisto, kar si vsi želimo in hkrati seveda iščemo najbolj smiselno, najbolj tudi izvedljivo rešitev za to, da bomo soustvarjali zgodaj zaposlenega mladega, pripuščali seveda tudi vse tiste starejše, ki se lahko dokvalificirajo in na ta način pridobijo delovno mesto in svoj karierni razvoj, in seveda, da hkrati lahko omogočimo predvsem pretok sodelovanja med izobraževanjem in gospodarstvom na način, da ta doseže ne le novih dodanih vrednosti, ampak tudi osvežitev in hkrati seveda tudi utemeljitev nekih novih vidikov poklicnega izobraževanja, hkrati pa seveda predvsem reševanja težav strukturnih neskladij med določenimi deli gospodarstva in samim izobraževanjem. Aktualno odzivanje na potrebe gospodarstva potrebuje razmislek, potrebuje čas in nikoli ne moremo jutri v izobraževanju odgovoriti na danes, takoj. Moramo pa o teh korakih razmišljati sistematično, premišljeno in predvsem postopno. Mislim, da je tudi ta razprava danes doprinesla k temu. Namen s strani Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport je, kot je že predstavljeno, da čim prej sklenemo dialog v konceptu zavezništva, razjasnimo vse dileme, ki so bile tudi danes izpostavljene, na tej osnovi pripravimo model, skupen, pregleden koncept za izvajanje prvih primerov na nov način vajeništva v Sloveniji ob podpori evropskih sredstev in da hkrati usklajeno pripravimo samostojen zakon o vajeništvu, ki bi razreševal vse te, danes tudi izpostavljene dileme, in prinesel k dobri izvedljivosti prav v korist ustvarjanja novih vrednosti tako za mlade, starejše, novozaposljive in predvsem delodajalce. Mislim in prepričana sem, da bomo našli skupen dialog, da si tudi delodajalci želijo odpirati tista delovna mesta, ki bodo koristila ne le delodajalcem v smislu razvoja njihovih dejavnosti, ampak tudi opolnomočenja vseh, ki bodo vstopali v delovna mesta vajencev. Če je interes družbe kot celote in seveda tudi vseh nas, da soustvarjamo v razvoju, je to lahko eden od elementov tudi v že obstoječem sistemu izobraževanja, ki doprinese k bolj učinkoviti in uspešnejši povezljivosti gospodarstva in izobraževanja. Hvala za vse danes slišano in povedano. Mislim, da je to za nas samo še spodbuda, da čim bolj intenzivno in konstruktivno pristopimo k reševanju, vemo, da že večkrat predstavljenih izhodišč, in vemo tudi, da že večkrat tudi v dialogu lahko rečemo premišljenih pristopov k temu, kako vendarle udejanjiti na koncu eno od tovrstnih oblik dualnega sistema. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala še zadnjič, upam, za besedo. Da morda pa bo le nekaj novega, morda dobra spodbuda je že to, da je bila ministrica z ekipo ves čas med nami. Pri drugi obravnavi je bila ministrica v uvodu, potem pa morda je bilo preveč slišanega in je odšla, tako da že to se mi zdi ena dobra napoved nadaljnjih dogodkov. Edino, kar upam, ko je bilo danes govora o teh pilotskih projektih, upam, da potem ko bodo ne samo uradniki iz ministrstva za izobraževanje, ampak tudi ostali uradniki ministrstva za gospodarstvo, ministrstva za delo začeli uvajati ta pilotno projekt in spreminjati zakon, da ne bo prej zmanjkalo poklicev, pa mojstrov, potem bomo pa uvedli vajeništvo, pa bomo lahko v bistvu ta zakon stran vrgli. Tudi mislim, da današnji magnetogram, tako kot – jaz upam, da – osnutek zakona oziroma predlog zakona bosta dobra popotnica temu zakonu o vajeništvu, ki naj bi se pripravljal. Tudi konstruktivna razprava, skoraj brez tistega naši : vaši, koalicija : opozicija, mi je bila, moram reči, zelo všeč. Želim si še pri kakšni temi takšne konstruktivne razprave, tudi morda znotraj vašega resorja, ker je kar nekaj odprtih vprašanj in verjamem, da jih bomo tudi preko razprave in preko odločanja konkretno rešili. Pa dovolite podpredsednik, še nekaj odgovorov na razprave. Gospa Levičar je rekla: finance. Nekaj je že odgovorila ministrica. Seveda, nekaj bodo sigurno morali prispevati delodajalci. Upam, da delodajalci ne mislijo, da bo pa sistem vajeništva se uvedel, pa bo ta naša država in Evropska unija vse plačali. Nekaj pa bodo sigurno morali prispevati v takšni ali drugačni obliki, ali preko nagrade, plače, določila prispevkov in tako naprej. Potem je bilo rečeno glede nagrade, kako naj bi bilo. Samo gospe Levičar morda; 31. člen lepo opredeljuje, kako naj bi bila po našem predlogu zakona ta nagrada izpeljana. Strinjam se z gospo Kotnik, da vajeništvo ni čudežno zdravilo za izobraževanje pa za mlade, ampak mi smo pripravili vajeništvo, pripravništvo, o stanovanjski problematiki mladih smo vložili zakon. Vse je en delček [[...]]Zadnjič je bila razprava glede fiskalnega pravila, nobeden zakon nima čarobne paličice v sebi, da bomo pa kar naenkrat rešili, ampak nek korak pa je in tudi tukaj izraža pripravljenost Poslanske skupine SDS, kot sem tudi že zadnjič rekel na sestanku, da se večkrat dobimo, da morda z našim strokovnim ali kakšnim drugim znanjem pripomoremo tudi, da bo na koncu tisto besedilo zakona, ki bo sprejeto, tudi najbolj učinkovalo v praksi. Tudi gospa Vervega – zelo konstruktivni predlogi. Omenila je, kaj morda manjka v tem zakonu; prva obravnava je, verjamem, da če bi bila politična volja bi tudi tekom nadaljnje obravnave to umestili v zakon, ampak verjamem, da vse to iz vaše razprave so si predstavniki ministrstva zapisali in bo tudi v tistem zakonu upoštevano. Gospod Jurša je bil konstruktiven že pri drugi obravnavi oziroma v prejšnjem predlogu zakona, se mu tudi danes zahvaljujem. Potem pa je razpravljal gospod Rajić, ki je rekel, da je zakon kopiranje. Zakon ni nobeno kopiranje, kar je že gospa Kotnikova povedala. Je nek moj oziroma naš prispevek, kaj naj bi najboljšega iz finskega, nemškega, avstrijskega modela vzeli, naredili copy-paste in seveda skušali prilagoditi tako slovenskemu izobraževalnemu procesu kot tudi naši delovni zakonodaji. Mene je strah, da če bo to, kar je gospod Rajić rekel, da kje je vloga ministrstva v tem zakonu, da bo imela ministrica, očitno, ki je na njo padlo to breme, da bo uredila problem vajeništva. Ko se bodo enkrat uradniki usedli s strani ministrstva za izobraževanje, pa bodo šli uradniki iz ministrstva za delo, iz ministrstva za gospodarstvo, bo še veliko več odprtih vprašanj, kot jih je morda v tem predlogu zakona, kajti vsak bo prišel s svojimi specifičnimi znanji, predlogi, ampak na koncu, kot sem že prej rekel, me je strah, da ne bo toliko veliko pogovarjanja, da dogovora ne bo. In po našem mnenju oziroma po mojem mnenju preveliko težo dati ministrstvu v tem zakonu, potem izpademo iz tistega glavnega: šolski sistem, delovno razmerje. Še več, če bi povzel razpravo gospoda Rajića, me je strah, da vajeništva vsaj v tem mandatu ne bo. Se pa seveda strinjam, ko je rekel, da naj predlagatelj s svojimi stališči bogati predlog novele zakona, ki ga Vlada pripravlja. Mislim, da tukaj bomo toliko fer eden do drugega, da bo tudi ministrstvo, ko bo pripravilo dokončno verzijo svojega zakona, bo morda v kakšnem stavku tudi pohvalilo Poslansko skupino SDS za naše napore, ki smo jih dali v te 33 člene in različne podčlene. Za konec sem pustil gospoda Tabakovića, ki ga pozdravljam v Državnem zboru. Morda še ni seznanjen, prva obravnava, druga obravnava, tretja obravnava. Ampak to bi še morda spregledal. Kar se pa tiče tega, da v zakonu ni obveznosti delodajalca, pa ga pozivam, da prebere zakon, predvsem 5.č člen. Pogoji za delodajalca. in pa 5.e člen. Dolžnosti delodajalca, pa bo videl, ali smo zgrešili. Ne strinjam se pa nikakor s tem, da nismo obveznosti delodajalca [[…]], da sploh nič na tem področju naredili. Tudi eden izmed odstavkov se glasi: Delodajalec skrbi, da vajenec opravi preventivni program zdravstvenega varstva. Kako to napisati v zakonu bolj dosledno, kot je to – pomagajte. Ampak, saj veste, teorija je tukaj napisana, praksa pa – vemo približno, vsaj tisti, ki se prvič zaposlijo, kako to izgleda. In še več, na koncu je rekel, da ga je strah, da ne bo vajenec kot neka brezplačna delovna sila. Moram reči, da vsaj pri tej zadnji spremembi smo resnično šli v tej smeri, da vajenec nikakor ne bi bil brezplačna delovna sila, ki bi pometel, kopiral, pa morda nosil kavo, ampak ima ogromno, ne samo dolžnosti, predvsem pa tudi pravic in bi tukaj opozoril na 5.j člen, ki govori: nagrada vajencu. Na primer, vajenec je za čas trajanja vajeništva upravičen do drugih prejemkov, kot izhaja iz zakona, ki ureja delovno razmerje. Nagrada vajenca izplača država v višini 50 %, delodajalec 50 % in tako naprej. Tako resnično upam, da mladi kolega, ki se nam je pridružil, da naslednjič prebere zakon, potem pa deli pavšalne opazke. Da zaključim, še enkrat hvala vsem za konstruktivno razpravo, predvsem pa, kar sem si, gospa ministrica, na vašem hearingu najbolj zapomnil, je bila ta komponenta povezovanje izobraževalnega procesa in pa gospodarstva. Tukaj preko zakona o vajeništvu imate najboljšo podlago, da to, kar ste povedali na hearingu, tudi udejanjite v praksi. S tem bi tudi končal, kajti s kolegi iz Združene levice se nima smisla ukvarjati, ker po njihovem izvajanju se čudim, kako to, da komunizem in socializem nista preživela v še več državah in ne samo v tistih eksotičnih državah, ki jih lahko, na srečo, preštejemo na prste ene roke. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci ste dobili besedo. Čas, določen za razpravo, še ni potekel, zato sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja in predstavnica Vlade, prosim, da se prijavita z dvigom rok. Prosim za prijavo. Gospod Ivan Škodnik, izvolite, pet minut.
Hvala za besedo. Prej nisem dokončal tistega, kar sem nameraval v svoji razpravi povedati, pa mi bo ta čas kar prav prišel. Poklicna znanja so zagotovo temelj gospodarstva. To povzemamo, ko se učimo, in tudi zdaj, ko prenašamo ta sistem iz Nemčije, Avstrije in mogoče še katere druge države, kajti Nemci se prav gotovo lahko s tem ponašajo, saj so vodilni v Evropi in tudi v svetu. Kaj bi lahko zdaj v Sloveniji naredili za oživitev vajeništva? Veliko je bilo danes o tem že povedanega, vendar bi tu strnil dve stvari. Prvič, na to je treba pripraviti gospodarstvo. Zdaj ugotavljamo, tisti, ki te stvari spremljamo, da ni pravi čas, da bo treba še marsikaj se dogovoriti, tudi z zakonodajo. Druga zadeva, dejstvo je, da zanimanje za poklice v Sloveniji zadnja leta krepko pada in je krepko pod 20 %. Kaj bi lahko na tem področju naredili za mlade? Pri mladih predvsem to, da bi med temi mladimi privabili tudi tiste z boljšim učnim uspehom. Ti so zelo pomembni in ključnega pomena, ne govorim za vse, ampak pomembno je. Ta primer reklame Gostilna išče šefa na televiziji je pravzaprav bil zelo dober in bi ga veljalo prenesti tudi na druga področja. V mislih imam lesno industrijo, lesarstvo, kjer pričakujem, da bo nekako z razmahom lesne industrije, ki se ponovno oživlja, vendarle potreba po teh poklicih narasla. Vrnil bi se nazaj, ko sem začel z Nemci. Nemci so dolgo na tem delali, se učili na napakah in sam sistem pripeljali, lahko rečemo, do popolnosti. Kaj je tisto, ki v Nemčiji vleče in da nimajo težav z zanimanjem mladih za poklice? V prvi vrsti je zagotovo dober zaslužek. Tega si pri nas v sedanjih razmerah prav gotovo v našem gospodarstvu, kakorkoli delodajalci to zagovarjajo, ne moremo privoščiti. Druga zadeva, kot sem rekel, je dobra reklama. Temu Nemci posvečajo posebno pozornost, tudi od vrha, vlade. Ne bom rekel, da se pri nas tega ne dela, ampak tam je sistem podpore gospodarstvu bistveno drugačen in zato so prišli tudi tako daleč, da so vodilni v Evropi. Bi pa vendar še poudaril nekaj stvari, ki so ključnega pomena, da so Nemci prišli tako daleč. Da imajo tako dobro izdelano poklicno izobraževanje, mislim, da je v veliki meri odvisno od dobrega socialnega partnerstva med politiko, sindikati in delodajalci ter močne vloge zbornic. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Breznik.
Gospod podpredsednik, hvala. Skušal bom odgovoriti ali skušal najti neke rešitve, ki jih sam vidim glede pomislekov. Prvi pomislek – kdo bo prevzel odgovornost. Vračam vprašanje: Kdo bo prevzel odgovornost za 20 tisoč mladih brezposelnih z univerzitetno izobrazbo? Kdo je prevzel odgovornost, da imajo znanja, ne bom rekel za vse, ampak za večino poklicev, od kod so prišli, nobeden jih ne potrebuje ne v Sloveniji ne širom Evrope. Kdo bo prevzel odgovornost? Po drugi strani pa to sprašujemo poklice ali pa podjetja, obrtnike, ki bi lahko bili nosilci teh projektov, pilotnih projektov, ki so pa uspeli na trgu. Ki so se dokazali. Ki jim trg to priznava. In dvomimo v te. Ne govorim, ministrica, ni kritika na vas, je kritika na nekatere poslance. Kdo bo prevzel odgovornost? Treba se je zavedati, da dualni šolski sistem v tujini prinaša tudi to, da ravno take ljudi, ki so danes izgubljeni, ki so sfrustrirani, ki so marsikdaj krivi sami, marsikdaj si niso krivi sami, da lahko poleg tega, da so končali formalno izobraževanje tudi na drugi bolonjski stopnji, prvi bolonjski stopnji, da lahko gredo nazaj v dualni šolski sistem in končajo nek ozko specializiran poklic. In potem s tistim širšim spektrom znanj, ki so ga pa pridobili v našem sistemu, lahko v življenju uspejo. Morda ta znanja potem dajo, ko svoje podjetje, neko manjše mikro podjetje pripeljejo v neko realnost in dajo dodatno širino znanj, da lahko uspejo tudi na kakšnih drugih trgih. Nikoli nič ni izgubljenega, problem pa je, ali bomo statični ali bomo dinamični. Zakaj smo mi še enkrat predlagali točno to novelo zakona? Zaradi česa? Ker sem sam tudi poleg inženirjev ekonomist in menim, da bi bili oportunitetni stroški – stroški oportunitete v šolskem sistemu jemlje med temi 20 tisočimi brezposelnimi –, neprimerno manjši, če v tem trenutku ima naš zakon še kakršnokoli pomanjkljivost, pa to takoj uvedemo, pa ga delno popravljamo. Bo manjši problem kot pa, da ne naredimo nič. In bo manjši oportunitetni strošek. Verjemite mi, leto dni so kolegi in kolegice delali, sam sem nekako nadziral delovanje tega, zbiral izkušnje, iskal znamenje, kako sploh to vrednoto tega dualniškega šolskega sistema predstaviti Slovencem in Slovenkam; tistim, ki so v procesu izobraževanja, ki so nosilci pedagoških procesov, tistim, ki vstopajo v te pedagoške procese, na drugi strani starši. To je vrednota, spoštovane kolegice in kolegi! To je vrednota, da je nek mojster nekega poklica enakopraven nekomu, ki ima univerzitetno izobrazbo. Pika. Ali pa še boljše. Zato je nekdo, ki je uspel na svetovnem nivoju, je več, je bolj pomemben v neki družbi kot tisti, ki ni uspel nikjer. Izobraževanje pomeni za mene osebno to, da sem dokazal, da sem sposoben nek projekt 3, 4 let zaključiti. In da mi da neko znanje. To je zame formalno izobraževanje. Vse ostalo pa so tiste neke moje osebne sposobnosti, ali bom uspel na trgu ali ne bom uspel. Seveda so pa poklici, ki so pa pomembni za državo, ki jih ne moremo vrednotiti s trgom. Tudi to razumem. Ne podcenjujemo, lahko rečemo, nobene veje znanosti v tej državi. Vse so potrebne. Ampak v teh porušenih razmerjih totalno smo pa kot majhen narod, ki nima naravnih resursov, ki se ravno zaradi tega mora učiti od naših prednikov, da so preživeli na tem prostoru med Dunajem in Trstom, da je bil to nekoč visoko razvit del neke habsburške Avstrije ali pa pred tem še nekih Venetov, da je to potrebno. Da je to narod, ki je lahko samozavesten, ki je preživel na tem območju, ki je razvil svoj lastni jezik, ki je imel cele vrste mojstrov, cele vrste ljudi, ki so uspeli na tem teritoriju v mednarodnem pomenu. To je tisto. Nekaterim je pač smešno, ravno tu se kaže nepoznavanje zgodovine, uničenje tega zgodovinskega spomina po 2. svetovni vojno v Sloveniji. To je tisto, zaradi česar bomo, če bo stalno več takih politikov, životarili in bomo na koncu tega repa. Izvajali bomo samo glavne politike, ne te v podporo podjetništvu, gospodarstvu, ampak popravljali in se šli samo to, da bo kolegica Mrakova tu govorila o ubogih socialnih stiskah. Ne pa, kako zaslužiti denar na trgu, da smo del globalnega gospodarstva, da lahko uspemo, da imamo sposobne ljudi. Ne! Vso energijo vložimo v tiste posledice nedelovanja teh politik. In gospa ministrica, na vas je. Usoda je v vaših rokah: ali bo Slovenija čez 10 let ena izmed uspešnih zahodnoevropskih ali pa srednjeevropskih držav, ki bo uspela, ki bo znana po vrhunskih manufakturnih izdelkih, po mojstrih nekega poklica in da bo takrat to postalo v naslednjih 10 letih vrednota. Zato vam pač polagam tu kot partner [[znak za konec razprave]] , vam ponujamo dobesedno roko, da to izpeljemo v najkrajšem času, ker alternativa je dražja kot to, če ima zakon tudi kakršnokoli pomanjkljivost. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Jaz se bom rajši kot predhodni razpravljavec ukvarjal z vprašanjem izobraževanja in gospodarstva kot z venetsko teorijo. Prej v svoji prvi razpravi nisem opredelil nekih pozitivnih nastavkov za socialistično politiko na področju izobraževanja, pa bi to rad zdaj naredil. Neko, na najbolj splošni ravni bi lahko rekli, da je izhodišče socialističnih politik to, da mora izobraževanje postati javno, mora postati vsem dostopno in mora postati brezplačno. Njegova naloga ni, da servisira kapitalistično gospodarstvo in razredno gospostvo naše kompradorske buržoazije, ampak svojo pravico do obstoja utemeljuje na tem, da proizvaja "razgledane, kritične, samozavestne in odgovorne državljane". Bistveni element izobraževanja je skratka emancipacija. To pa pride seveda v temeljni konflikt, v temeljni krah z neoliberalno predstavo, da se mora izobraževanje prilagajati trgu dela in podrejati gospodarstvu. To slednje, namreč izobraževanje kot podporni steber gospodarstva, zahteva, da se šolarje in dijake in študente opremlja z nekimi kompetencami oziroma da se jih dresira za konkreten proizvodni proces posameznega podjetja, namesto da bi se jih opremljalo z neko širino, nekim teoretskim in poglobljenim znanjem, kot ga hkrati zahteva tudi razsvetljenska ideja izobrazbe. Ne gre pa to v nasprotju z neko idejo prakse oziroma s tem, da mora biti praksa do določene točke pa vključena v javni izobraževalni sistem. Ta praksa vsekakor mora imeti mesto v tem izobraževanju, ampak ko pri nas govorimo o praksi; glejte, govorimo o široko usposobljenosti za cel nabor nekih praktičnih nalog, nikakor pa ne govorimo o tem, da se mora javno izobraževanje, da mora javno izobraževanje služiti usposabljanju bodoče delovne sile za potrebe posameznega delodajalca. To dvoje moram ločiti. Tudi če je izobraževalni program naravnan bolj praktično, to še ne pomeni, da se mora uklanjati in prilagajati nekim floskulam, ki jih producirajo določeni predstavniki Gospodarske zbornice Slovenija in njenih podobnih organizacij na napačni strani zgodovine. Kar želim reči, praktična dimenzija izobraževanja ni enako serijski proizvodnji specializirane in ubogljive delovne sile po nekih industrijskih vzorcih. Veliko se je govorilo danes o mladih, seveda, kakopak, saj imamo na tnalu predlog, ki se dotika izobraževanja. Strinjam se, da je zaposlovanje mladih eno izmed ključnih vprašanj današnjega časa, ampak tukaj je treba prenesti poudarek z mladih na vprašanje zaposlovanja oziroma ustvarjanja delovnih mest sploh. Danes je velika večina novo odprtih zaposlitev izjemno prekarnih. Slovenija se uvršča na prvo mesto po prekarnih zaposlitvah med mladimi. Tako trenutne rešitve, trenutne politike, ki so na delu, več kot očitno ne delujejo oziroma delujejo na način, da to stanje še poslabšujejo. Imamo pa zelo veliko število mladih, ki so visoko izobraženi in usposobljeni, ampak ne najdejo, ne pridejo do nekega delovnega mesta. Kar moramo narediti, je obrniti to logiko, ne da bomo te mlade dekvalificirali in jim onemogočili izobrazbo in razvoj in zasledovanje in razvijanje nekih njihovih potencialov, treba je usmeriti ost v sistematični razvoj in odpiranje takšnih delovnih mest v gospodarstvu, da bodo mladi in ne nazadnje tudi vsi ostali delavci lahko našli kvalitetna delovna mesta po svojih potrebah in za neko dostojno plačilo. Kar moramo narediti, skratka, je urediti gospodarstvo, ga podrediti družbenim, potrebam ljudi, vpeljati neko koordinacijo tega gospodarstvo, demokratično koordinacijo, participacijo delavcev, soodločanje, samoupravljanje in tako naprej, pa se bo seveda tudi klima v državi spremenila, kar se tiče delovnih mest. Dosegli bomo točko razvojnega preboja, skozi to, da bomo imeli skoordinirane in usklajene in povezane proizvodne verige, bomo lahko konkurirali na globalni ravni in na globalni ravni lovili neke presežke vrednosti, to pač se seveda eventualno prevaja v razvoj, v nova delovna mesta, v kvalitetnejša delovna mesta. Skratka, problem brezposelnosti ni povezan z izobraževanjem, ampak je povezan z gospodarstvom. Popravimo, uredimo gospodarstvo, pa bomo rešili tudi brezposelnost, ne pa, da s tem razlogom in izgovorom uničujemo še šolstvo. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po končani 28. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 20. točko dnevnega reda. Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na prvo obravnavo PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI ZAKONA O SUBVENCIONIRANJU ŠTUDENTSKE PREHRANE. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Žanu Mahniču. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospod državni sekretar s sodelavko, spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci! Pred nami je ponovni predlog Slovenske demokratske stranke v zvezi z Zakonom o subvencioniranju študentske prehrane. Kot veste, smo ga enkrat letos že vložili v zakonodajni postopek, in ker smo bili mnenja, ker smo tudi takrat prisluhnili nekaterim vašim predlogom, nekateri očitki so bili tudi, da se to dela sredi leta, smo menili, da je vredno ponovno poskusiti pred 1 . oktobrom, ko se bo začelo študijsko leto. Ta zakon je bil o subvencioniranju študentske prehrane, poznamo ga že 13 let, vmes je bil nekajkrat noveliran, korenita sprememba oziroma večji poseg pa se je zgodil v okviru Zakona o uravnoteženju javnih financ, ko smo uredili dve stvari, in sicer študentski boni, to se pravi subvencionirana študentska prehrana, ni bila več mogoča 24 ur dnevno, ampak samo od 8. zjutraj do 8. zvečer, in druga pomembna sprememba, boni niso bili več celo leto, ampak od 15. avgusta do 15. julija. To se pravi, v času počitnic, v času, ko študentje nimajo obveznosti na fakultetah, subvencionirane študentske prehrane niso mogli koristiti. Kar je najbolj pomembno je, da temu predlogu takrat študentje niso nasprotovali, ker se je takratni minister Vizjak, takratna druga Janševa vlada, z njimi usedli na pogovor in so se študentje strinjali s tem predlogom, tako ni šlo za enosmeren poseg v pravice študentk in študentov. Ker pa se je v teh treh letih tudi spremenil študijski proces, kar pomeni, da se določene obveznosti študentov podaljšujejo tja do 8. ure zvečer oziroma še dlje in da nekateri študentje zaradi tega nimajo časa za dnevni obrok, država jim zagotavlja en obrok dnevno v času študija, pa smo se odločili, da to uro podaljšamo za dve uri; to se pravi od 8. zjutraj do 8. zvečer je zdaj, po novem bi bilo od 8. zjutraj do 10. zvečer. Takrat smo z ZUJF nameravali doseči predvsem dve stvari; prva je bila ta, da bi seveda privarčevali nekaj denarja, takrat je bilo potrebno zaradi otežene finančno gospodarske situacije varčevati na vseh družbenih področjih, in tudi mladi niso bili izvzeti iz tega, ampak smo gledali, da bomo to naredili na tak način, da bodo kar se da najmanj prizadeti. Ko so takrat gledali statistike, so ugotovili, da se v nočnem času na bone je oziroma koristi predvsem t. i. fast food, to se pravi hitra prehrana, bureki, pice, hot dogi in tako naprej. Skratka, gre za zdravo prehrano, ki jo, roko na srce – tudi sam sem bil še do nedavnega študent –, študentje jemo takrat zvečer, ko bodisi gremo na žurko ali bodisi zjutraj, ko pridemo z žurke. Skratka, gre za nezdravo prehrano in na račun tega smo to dosegli; to se pravi, da smo nekaj privarčevali in da študentje ne jedo več tako pogosto te nezdrave prehrane – na račun, seveda, subvencij države. Če bi pa mi to zadevo podaljšali samo za dve uri, bi po eni strani omogočili študentom, tistim, ki nimajo časa, recimo, da so predavanja, da se ob ponedeljkih, bodisi bo torkih začnejo nekje ob štirih, da je dve uri predavanja in potem še dve uri vaj, študentje imajo obveznosti na faksu, to se pravi štiri ure, če pride za takrat, ob štirih v Ljubljano, potem nima časa iti jest, in če podaljšamo to zadevo do10. ure, finančnih posledic ne bi bilo, ker moramo tako ali tako v proračunu predvidevati, da če ima vsak toliko bonov na mesec, moramo planirati toliko sredstev, pod predpostavko, da jih bo vsak tudi izkoristil, in zaradi tega se finančna situacija ne bi spremenila. Prav tako pa se ne bi spremenila v tem pogledu, kot smo želeli, da ne bi bilo toliko nezdrave hrane – mimogrede, smo tudi včeraj opravili kvalitetno razpravo v tem državnemu zboru ravno tudi na to temo, ko je bil predlog resolucije o prehranjevanju, nek nacionalni program –, bi sledili tudi tem. Ob 10. zvečer še ne bi imeli takšne hrane, to se pravi tisti, ki imajo obveznosti do osmih, pol devetih na faksu, bi lahko po novem koristili bone. Predlagam, da se zadeva podpre, sem se pogovarjal tudi z nekaterimi koalicijskimi poslanci, ki so rekli, da bi si mogoče bolj zamislili, da bi bila ta razdeva bodisi prestavljena tudi zjutraj, da bi bilo od 10. zjutraj do 10. zvečer. Zdaj, če v koaliciji smatrate, da imate boljši predlog, v prvem predlogu se lahko ta zadeva podpre in potem pač amandmirate, če želite kakšne druge ure. V Slovenski demokratski stranki pa predlagamo, da se možnost subvencioniranja študentske prehrane, prvič, za dve uri podaljša, drugič pa, da se tudi ta zakon sprejme. V Slovenski demokratski stranki ga bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade. Gospod Peter Pogačar, državni sekretar na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Uvodoma smo slišali v obrazložitvi predlagatelja predloga sprememb zakona, da je namen spremembe zakona, da se nudenje subvencioniranja študentske prehrane podaljša, in sicer tako da se subvencionirani obroki namesto do 20. ure lahko nudijo do 22. ure. S predlagano spremembo bi se po obrazložitvi predlagatelja doseglo, da bi upravičenci, se pravi študentje, lahko to prehrano, subvencionirano prehrano, koristili tudi do 22. ure kljub podaljšanju pedagoškega procesa. Vlada Republike Slovenije predlogu zakona nasprotuje. Vlada ocenjuje, da je trenutna ureditev nudenja subvencionirane študentske prehrane ustrezno urejena, predvsem pa skladna z namenom. Kakšen je namen? Namen je zagotoviti študentu tekom študijskega procesa subvencioniran obrok prehrane. Tekom študijskega procesa. Kot je bilo že poudarjeno, trenutno nudenje subvencionirane študentske prehrane je določeno v zakonu in določa, da se lahko subvencionirani obroki nudijo od 8. ure do 20. ure zvečer, kar pomeni dvanajst ur dnevno. Strinjamo se s predlagateljem, da se je pedagoški proces na naših fakultetah podaljšal in je zahtevana vedno večja prisotnost študentov na predavanjih in vajah, vendar pa opozarjamo, nudenje obrokov je mogoče dvanajst ur na dan, študijski proces pa nikoli ne traja neprekinjeno od 8. ure zjutraj do 20. ure zvečer. To pomeni, da se lahko pričakuje, da študent kljub svojim študijskim obveznostim vedno lahko najde čas za kosilo. Ne pozabimo, ko ministrstvo objavi javni razpis za izbiro ponudnikov subvencionirane študentske prehrane, se zagotovi, da se lahko prijavijo ponudniki iz vseh krajev po Sloveniji, kje so študijska sodišča, iz vseh krajev, kjer so višje strokovne šole in visokošolski zavodi. Prav tako se vedno prijavijo tudi menze na fakultetah ter ponudniki, ki so seveda lokacijsko v neposredni bližini visokih strokovnih šol oziroma visokošolskih zavodov. Tako je vedno zagotovljeno, da tudi z vidika, bom rekel, oddaljenosti lahko študentje v dokaj kratkem času med predavanji uspejo priti na kosilo. Ne pozabimo še na določbe Zakona o visokem šolstvu. Dodiplomski študijski programi obsegajo najmanj dvajset in največ trideset ur predavanj, seminarjev in vaj tedensko in trideset tednov letno. Obveznost, skupna obremenitev študenta pa po Zakonu o visokem šolstvu ne sme preseči štirideset ur na teden. Ne nazadnje je treba poudariti tudi vidik zdravega prehranjevanja. Vlada Republike Slovenije stremi k zdravi prehrani, k zdravemu načinu prehranjevanja in kar se tiče subvencij za študentsko prehrano, se vidi predvsem pri pripravi javnih razpisov za izbiro ponudnikov študentske prehrane; v vsakem razpisu je narejen korak naprej k bolj zdravi prehrani in del tega je tudi, kdaj se določeni obroki jejo. Zaužitje kosila po 20. uri redno – in tudi v uvodu smo slišali, kakšna hrana večinoma se je po 20. uri – je v nasprotju s smernicami zdravega prehranjevanja. Če bi se študentom dalo možnost, da subvencionirano študentsko prehrano koristijo tudi po 20. uri, bi jih kar nekaj verjetno to možnost tudi uporabilo. V takih primerih bi prihajalo do tega, da bi namesto dnevnega obroka podnevi študentje raje zaužili večernega. Ob vsem tem predlog zakona terja po naši oceni tudi dodatno finančno presojo. Predlagatelj zakona trdi, da predlog spremembe zakona ne bo imel posledic na javnofinančna sredstva, s čimer pa se ne strinjamo. Pa tu ne gre samo za javnofinančna sredstva, predvsem gre za uporabo subvencij, skladno z namenom. Namen pa je, ponovimo, namen je zagotoviti topel subvencioniran obrok tekom študijskega procesa. Vlada Republike Slovenije meni, da je trenutna ureditev subvencioniranja študentske prehrane z vidika časovne rabe nudenja storitev skladna z namenom, je ustrezno urejena, omogoča koriščenje prehrane dvanajst ur dnevno, s časovno omejitvijo. Hkrati s časovno omejitvijo do 20. ure pa tudi zagotavlja uživanje obrokov tekom dneva, med študijskim procesom, ne pa v večernih urah. Hvala.
Gospod Pogačar, hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Jan Škoberne bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala, gospod podpredsednik. Državni sekretar, kolegice in kolegi! Če je za prejšnji predlog zakona in razpravo Slovenske demokratske stranke veljalo, da je šlo za konstruktiven predlog, o katerem je bilo vredno razpravljati in ga vzeti v razmislek, pri pričujočem, tretjič ponovljenem predlogu govorimo o klasični kampanji, piar akciji ali podobni kategorizaciji predloga. Na to kaže tudi mnenje Vlade Republike Slovenije, ki je identično predhodnemu mnenju, ki se veže na predhodno vložen predlog, ki danes ponovno obravnava isto tematiko, o kateri se je ta zbor že izrekel, kljub temu da je ravno obstoječo rešitev že inicirala Vlada, ki jo je vodila Slovenska demokratska stranka. Zato seveda Socialni demokrati ne moremo podpreti tovrstne rešitve, pa ne zaradi vprašanja finančnih posledic, ki v primeru tega zakona niso tako bistvene, kot je bistven vpogled v celostno obravnavo študijskega procesa. Študijski proces je tudi vzgojni, vsaj s stališča države, in država mora poskrbeti, da so v študijskem procesu vsi deležni tudi enakih možnosti. Subvencija za en topel (glavni) obrok je točno to – država zagotavlja vsem študentkam in študentom subvencioniran glavni obrok v dvanajstih urah. Pri čemer je, če pogledate brošure Ministrstva za zdravje, ki jih brezplačno delijo po bolnišnicah, zdravstvenih domovih, na preventivnih akcijah, ki jih financira Republika Slovenija, jasno opredeljeno, da je zdrava prehrana in pameten pristop k prehranjevanju ključen za dolgoročno zdravje prebivalstva. Zato je pomembno, da tudi predlogi tega zbora ne sledijo populističnim akcijam, ampak tu in tam v roke vzamejo tudi tovrstne brošure, ki pravijo, da je treba v dnevu imeti najmanj pet obrokov, pri čemer glavni obrok ni zadnji obrok. Ob predpostavki, da se podaljšuje čas z 20. na 22. uro, zato da bi se zagotovila možnost vsem študentkam in študentom do glavnega obroka, je to v neposrednem neskladju s siceršnjimi cilji Republike Slovenije zagotavljanja vzdržnega in trajnega razvoja svojega prebivalstva in zdravja, ki je neposredna posledica tudi za blagajno te države. Če želite, da zelo plastično ponazorim, kaj se zgodi, če nekdo ne upošteva smernic zdrave prehrane, si lahko to tokrat, ker smo ravno pri taki točki, pogledate tudi na meni osebno. To neposredno zmanjša zmožnost gibalnih aktivnosti, posledično povečuje nevarnost poškodbe in neposredno na mojem primeru povečuje stroške slovenskega zdravstvenega sistema. Zato prijazno prosim, tudi v imenu Socialnih demokratov, da se tovrstnih piar akcij tudi v Slovenski demokratski stranki, čeprav ste včasih nagnjeni k tem, v bodoče vzdržite. Hvala lepa.
Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče poslanske skupine Združena levica. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Pred nami je še drugi od treh predlogov SDS. Tokrat je to predlog, da se podaljša možnost koriščenja študentske prehrane z osme na deseto uro zvečer. Ampak že takoj na začetku moramo ugotoviti, da je prav SDS tisti, ki je leta 2012 pripravil zloglasni napad na delavce, študente in upokojence, ki ga poznamo kot Zakon o uravnoteženju javnih financ oziroma ZUJF. Takratna vlada Janeza Janše se je hvalila, kako je s tem zakonom prihranila 460 milijonov evrov. Da je v resnici povzročila več kot 70 milijonov evrov škode v gospodarstvu, da so temu primerno upadli proračunski prihodki in da se je s tem poglobila druga recesija, o tem seveda raje molči. Privarčevala je torej minus, ki nas tepe in zasleduje še danes, hkrati pa je velik udarec doživela kvaliteta javnega dobrega, s tem pa vse državljanke in državljani Slovenije. Ti ukrepi naj bi bili namenjeni varčevanju. A v resnici so varčevalni ukrepi, ki jih je posvojila potem tudi vlada Alenke Bratušek, le krinka za prerazporejanje družbenega bogastva in moči od delavskih razredov, se pravi 99 % prebivalstva, v korist najbogatejših in kapitala tistega privilegiranega 1 % prebivalstva. 3 leta po katastrofi, imenovani ZUJF, ko so posledice poglabljanja revščine in uničevanja javnega sektorja vse hujše, se pod te protisocialne politike z velikim zanosom podpisuje tudi vlada Mira Cerarja. Glede na nacionalni reformni program naj bi v letu 2016 Slovenija opravila največji fiskalni napor, po domače rečeno, najbolj bi zmanjšala proračunsko porabo. Torej, novo zategovanje pasu je tisto, ki sledi, ki nam ga vlada napoveduje. Moramo biti pa tu pošteni in nikomur narediti krivice. Za varčevanje dosledno glasuje celoten politični establishment. V zgodbi zategovanja pasu ima svoje mesto tudi omejevanje študentske prehrane. Takratna vlada Janeza Janše je ostala slepa in gluha za vse argumente in tudi tu storila škodo in krivico, ko je študentsko prehrano omejila na 8. uro zvečer. Zdaj, ali gre pri tem naknadnem predlogu podaljševanja za 2 uri za demagogijo, za demagoško potezo ali gre za posipanje s pepelom, to puščam, da presodi o tem vsak sam. V Združeni levici bomo pa neodvisno od te presoje ta predlog podprli, ker gre za ukrep, ki bi sicer skromno, pa vendar izboljšal položaj mnogih študentov in študentk. Podprli pa ga bomo tudi iz nekih drugih načelnih širših razlogov, in sicer zato ker sama logika varčevalnih ukrepov škoduje in glas za odpravo tega specifičnega ukrepa pomeni tudi glas za odpravo škodljive logike zategovanja pasu. Današnji predlog pa v nekem širšem kontekstu odpira tudi vprašanje študentske problematike. Jasno je, da tu potrebujemo sistemske spremembe, ne samo všečnih bombončkov, še posebej ne bombončkov s strani tistih, ki so najbolj globoko zarezali v naš javni visokošolski sistem. Kvaliteta izobraževanja je neposredno povezana s kvaliteto življenja in to velja za celotno družbo, ne samo za izbrane posameznike, zato je področje študentov treba začeti urejati ravno pri visokem šolstvu. Potrebujemo polno financiranje javnega, vsem dostopnega in brezplačnega visokega šolstva na vseh stopnjah študija, odpravo privilegijev akademskih mandarinov oziroma privilegiranih elit in konec izkoriščanja mladih akademskih prekarnih delavcev. Z drugimi besedami, potrebujemo demokratizacijo univerze. V Združeni levici odločno zagovarjamo šolstvo, ki prispeva k javnemu interesu, zmanjšuje družbeno neenakost in meritokratsko omogoča posamezniku, da si kroji svojo življenjsko srečo neodvisno od premoženjskih izhodišč. Glede socialne varnosti študentov pa je treba ukreniti dvoje. Prvič, zagotoviti zadostno število dovolj visokih štipendij za vsakega, ki jih potrebuje, in drugič, v luči tega prvega pogoja, ukiniti izkoriščevalsko prekarno študentsko delo in študentske servise, ki se iz tega študentskega korita napajajo. Ob izpolnjenih teh pogojih študentom delo za golo preživetje ni več potrebno; vendarle je prva naloga študenta ta, da študira. V Združeni levici bomo podprli predlog zakona. Naš glas pa bo pomenil glas za odpravo varčevalnih ukrepov in odpravo družbe neenakosti. Vemo, pred nekaj dnevi je trojka oziroma evro skupina s finančnim terorjem prisilila grško vlado v podpis dogovora, da bodo iz Grčije naredili protektorat EU. Pri nas to vlada Mira Cerarja počne prostovoljno – six semper tyrannis.
Hvala lepa. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov.
Spoštovani predsedujoči, predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! Predlagatelji novele Zakona o subvencioniranju študentske prehrane že drugič predlagajo, da se termin za koriščenje subvencionirane prehrane podaljša z 20. na 22. uro. Po podatkih nekaterih univerz in njihovih članic je namreč kar nekaj študijskih programov, ki izvajajo predavanja in vaje do osme ure in dlje. Po sedaj veljavnem zakonu to pomeni, da je nekaterim študentom onemogočeno koriščenje subvencionirane študentske prehrane. Krščanski demokrati bomo omenjeni predlog ponovno podprli, pri tem pa ponovno postavljamo vprašanje, zakaj sploh z zakonom urejati termin, ko je mogoče koristiti študentske bone. Študentke in študentje so namreč odrasle samostojne osebnosti in verjamemo, da bodo sami najbolje ocenili, kdaj tekom dneva potrebujejo topel obrok. Vsakemu človeku namreč odgovarja drugačen ritem življenja. To je sicer težja pot, saj od družine in države zahteva veliko več vložka za vzgojo, izobraževanje in informiranje o zdravi prehrani. Od nas, starejših zahteva zgled, na drugi strani pa imamo lahko pozitivne posledice tako na kakovost življenja kot ne nazadnje na zdravstveni sistem. Krščanski demokrati podpiramo rešitve, ki zagotavljajo, da so v sistem ponudnikov študentske prehrane vključeni le tisti, ki omogočajo zdrave celostne obroke in da se iz te ponudbe izloči ponudnike hitre nezdrave prehrane. Kot lahko izvemo iz dokumenta smernice zdravega prehranjevanja za študente, ki ga je leta 2008 naročilo Ministrstvo za zdravje prav za potrebe urejanja subvencionirane študentske prehrane, lahko na podlagi kvantitativnih in kvalitativnih raziskav o prehranjevalnih navadah in življenjskem slogu prebivalcev Slovenije sklepamo, da je stanje prehranjevanja mladostnikov in odraslih prebivalcev Slovenije zaskrbljujoče. Razpoložljive raziskave o načinu prehranjevanja kažejo, da je prehrana slovenskega prebivalstva nezdrava. Povprečen prebivalec Slovenije ne zaužije priporočenega števila dnevnih obrokov, ritem oziroma režim prehranjevanja je neustrezen, energijska vrednost zaužitih obrokov je previsoka, zaužije preveč skupnih in nenasičenih maščob, na jedilnikih je pa premalo sadja in zelenjave. Krščanski demokrati verjamemo, da bodo odgovorni poskrbeli, da se bo ohranil visok standard študentske prehrane in bomo, kot rečeno, glasovali za predlog novele.
Hvala lepa. Mag. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine Zavezništvo Alenke Bratušek. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Danes v Državnem zboru že drugič v tem mandatu v razmaku komaj treh mesecev obravnavamo novelo Zakona o subvencioniranju študentske prehrane, s katero poslanke in poslanci stranke SDS predlagajo, da se nudenje subvencionirane študentske prehrane podaljša, in sicer tako da so subvencionirani obroki namesto do 20. ure lahko nudijo do 22. ure. Ker je zakon do pikice enak predlogu, ki ga je Državni zbor obravnaval in zavrnil aprila letos, mi ne preostane nič drugega kot pa to, da na tej govornici ponovim skrajšano stališče, ki smo ga v zavezništvu podali že na 7. redni seji, obenem pa pozivam predlagatelje, da vaje z vlaganjem zakona, potem ko bo zakon po vsej verjetnosti zavrnjen tudi na tej seji, ne ponavljajo tudi v tretje, saj z recikliranjem vedno enakih predlogov ne bodo dosegli nič, ampak zgolj tratili čas in davkoplačevalski denar. Ne glede na moj kritični apel predlagateljem pa to ne pomeni, da se v Zavezništvu s predlaganimi rešitvami ne strinjamo. Opozoriti želimo zgolj na to, da ni smiselno verižno vlagati popolnoma enakih predlogov rešitev, ki očitno ne uživajo podpore večine v tem državnem zboru. Kot veste, je bila omejitev, da se subvencionirani obroki lahko nudijo od 8. do 20. ure uvedena leta 2012 z Zakonom za uravnoteženje javnih financ. Člani in članice Zavezništva smo takrat na nesmiselnost tovrstne prepovedi opozarjali, a nam vlada kot predlagatelj v kaotičnem postopku obravnave predloga zakona in odločanja o nekaj sto dopolnilih, nanj ni znala podati razumljive obrazložitve. Smo jo pa dobili v mnenju sedanje vlade. Naj citiram: "Vlada Republike Slovenije strmi k zdravi prehrani in k zdravemu načinu prehranjevanja. Zaužitje kosila po dvajseti uri pa je v nasprotju z zdravim prehranjevanjem. V kolikor bi se študentom dala možnost, da subvencionirano študentsko prehrano koristijo po 20. uri, bi jih verjetno kar nekaj to možnost tudi uporabilo in tako bi prihajalo tudi do primerov, ko bi študentje namesto dnevnega obroka raje zaužili večernega ali pa bi ob določenih dneh koristili tako dnevni kot tudi večerni obrok." Konec citata. V Zavezništvu sicer pozdravljamo skrb za zdrav način prehranjevanja, opozarjamo pa, da se v strokovni javnosti pojavljajo različna mnenja, in sicer nekateri priporočajo, da se ne je po 18. uri, drugi ne po 20. uri, tretji pa trdijo, da naj bi zadnji obrok zaužili dve do tri ure pred spanjem. To pomeni, da omenjene ure sploh niso relevantne. Sicer pa ima stroka tudi različna mnenja o prehranski sestavi večernih obrokov in še bi lahko naštevali. Kot stranka z liberalnimi vrednotami pa želimo predvsem opozoriti, da omenjena določba predstavlja primer tako imenovanega legalnega paternalizma, ko oblast omejuje s prepovedmi svobodo na podlagi domneve, da je treba ljudi zaščititi pred škodljivim ravnanjem. Gre za pokroviteljski in zaščitniški odnos do odraslih, ki naj ne bi vedeli, kaj je zanje najbolje. Opozoriti želimo, da ne gre več za šolobvezne otroke, ki nimajo opravilne sposobnosti, niti za odraščajočo mladino v adolescenci, ampak za že emancipirane mlade odrasle. Zato je ta pokroviteljski odnos za nas nesprejemljiv. Vladi priporočamo, da bi bilo bolje, da poskuša spremeniti vedenje o prehrani z opozorili, ne pa z zakonskimi prepovedmi. Predlog zakona bomo ponovno podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Janja Sluga.
Hvala za besedo. Leta 2002 smo s sprejetjem Zakona o subvencioniranju študentske prehrane postavili temelj za uresničevanje pravic študentov do koriščenja študentske prehrane, ki bi naj bila finančno ugodna ter bi naj zasledovala načela zdravega in uravnoteženega prehranjevanja. Od leta 2002 pa do danes je bil zakon deležen nekaj sprememb. Med drugim se je leta 2012 koriščenje prehrane časovno omejilo, prav tako se je ukinilo izvajanje subvencioniranje študentske prehrane med 15. julijem in 15. avgustom. Pred to spremembo časovnih omejitev glede koriščenja ni bilo. In že drugič v tem letu je pred nami novela zakona, ki predvideva podaljšanje koriščenja subvencioniranih študentskih bonov z 20. na 22. uro zvečer. Predlagatelji spremembo zakona utemeljujejo s potrebo študentov po toplem obroku v večernih urah, saj se morajo zaradi podaljšanja študijskega procesa, vaj in predavanj udeleževati tudi po dvajseti uri zvečer. Naj še enkrat spomnimo, da so bili predlagatelji tisti, ki so leta 2012 koriščenje študentske prehrane časovno omejili; takrat z namenom zagotovitve vzdržnih javnih financ oziroma zmanjšanja proračunskih izdatkov. Tudi danes so predlagatelji tisti, ki ocenjujejo, da predlog zakona ne bo imel finančnih posledic za državni proračun ter druga javnofinančna sredstva. Trenutno veljavni zakon o subvencioniranju študentske prehrane določa, da so upravičenci do subvencionirane prehrane vse osebe s statusom študenta. Njihova pravica do koriščenja prehrane se ne omejuje glede na njihov materialni status. V prejšnjih razpravah smo večkrat slišali argument, da vlada ne bi smela omejevati študentov, kdaj se lahko oziroma kdaj se ne bi smeli prehranjevati. S tem se sicer strinjamo, vendar pa je treba poudariti, da Vlada Republike Slovenije ne spodbuja prehranjevanja v večernih urah, kar pa je povsem legitimna in po našem mnenju tudi pravilna odločitev. Še enkrat poudarjamo, da dnevni študijski proces ne traja neprekinjeno 12 ur, kar pomeni, da se v veljavnem časovnem intervalu pravica do subvencionirane prehrane lahko zagotavlja nemoteno. Spomnimo se tudi, da je do ukrepa časovne omejitve koriščenja študentske prehrane med drugim pripeljalo dejstvo, da je bil velik delež subvencij uporabljen ponoči, ko večina restavracij ne obratuje. Študentje so se tako posluževali predvsem hitre prehrane, ki pa ni glavni namen subvencioniranja, s čimer bi se lahko verjetno vsi strinjali. Poslovno vodilo izvajanja subvencioniranja študentske prehrane je namreč nudenje toplega in zdravega dnevnega obroka. Ponudniki študentske prehrane v večernih urah ponujajo stalne menije in ne dnevnih kosil, ki velikokrat ne zadoščajo pravilom zdravega prehranjevanja. Na probleme takega prehranjevanja opozarja tudi Resolucija o nacionalnem programu o prehrani in telesni dejavnosti za obdobje 2015–2025, ki jo prav tako sprejemamo v Državnem zboru. Naj na koncu še enkrat ponovimo, da ima Slovenija v primerjavi z ostalimi evropskimi državami odlično urejen sistem študentske prehrane. V Poslanski skupini SMC menimo, da predlog zakona tudi tokrat ne prinaša večje kvalitete pri koriščenju subvencionirane prehrane, zato ga ne bomo podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo gospod Andrej Čuš.
Spoštovana predsedujoča, kolegice in kolegi, hvala za besedo. Če smem nadaljevati, v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo v parlamentarni postopek ponovno vložili novelo Zakona o subvencioniranju študentske prehrane. Osnovni namen in cilji zakona so seveda predvsem ti, ki določajo pravico študentu do subvencionirane študentske prehrane, ter način in merila za subvencioniranje. Tudi tokrat predstavljamo poglavitni cilj in novelo zakona, ki govori o tem, da bi lahko študentke in študentje koristili možnost subvencionirane študentske prehrane od 8. do 22. ure in ne od 8. do 20. ure, tako kot je danes. Naj na začetku povem, da v Slovenski demokratski stranki spoštujemo socialni dialog in dogovor s socialnimi partnerji. To tudi, kar rečemo, naredimo. Tako smo tudi skupaj uskladili Zakon o uravnoteženju javnih financ, ki je bil sprejet po dolgih pogajanjih, a v dogovoru s socialnimi partnerji. Boljše tako kot pa, da te na dan omeji bankomat s 60 evri, kot je v Grčiji. V sklopu dogovora s socialnimi partnerji smo tudi v okviru dogovora ter na predlog Študentske organizacije Slovenije spremenili možnost koriščenja subvencionirane študentske prehrane. Še enkrat ponavljam, šlo je za usklajen dogovor in predlog je bil podan s strani študentov. Po nekaj letih uporabe veljavne zakonodaje je predlog Študentske organizacije Slovenije ta, da se zaradi podaljšanja študijskih obveznosti in predavanj – žal bolonjska reforma se je sfižila in ne prinaša želenih učinkov; študij se, namesto da bi se krajšal, podaljšuje, obvezne prisotnosti, vaje in vse druge obveznosti seveda poskrbijo za to, da so študentje do večernih ur v predavalnicah, so seveda privedle do tega, da marsikateri študent ne more izkoristiti možnosti koriščenja subvencionirane študentske prehrane. Študentska organizacija Slovenije podpira predloge, ki vodijo v izboljšanje položaja študentov, tako tudi predlog, da bi se podaljšal interval, ko študenti lahko koristijo subvencionirano študentsko prehrano. Študentska organizacija Slovenije je že lani ob pripravi Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o subvencioniranju študentske prehrane tudi sama podala vsebinsko podprt predlog za podaljšanje časovnega intervala koriščenja subvencionirane študentske prehrane. Šlo je še za obdobje prejšnjega sklica državnega zbora, malo pred državnozborskimi volitvami in takrat na odboru ni bilo opaziti izrazitega nasprotovanja. Študentska organizacija Slovenije je torej lani ob pripravi amandmajev k spremembam zakona, ki ureja področja subvencionirane študentske prehrane podala vsebinske obrazložitve za podaljšanje časovnega intervala koriščenja subvencionirane študentske prehrane, vključno s preračunom potencialnih dodatnih finančnih obremenitev za proračun. Na tem mestu se v Poslanski skupini SDS kot tudi v civilni družbi ne morejo strinjati in ne moremo strinjati z oceno ministrice gospe dr. Anje Kopač Mrak, da bi podaljšanje časovnega intervala do 22. ure pomenilo 1,2 milijona evrov dodatnih stroškov za državni proračun. Ta ocena namreč temelji na stanju pred skrajšanjem časovnega intervala. Upoštevati pa je treba tudi to, da se je del študentov uporabnikov subvencionirane študentske prehrane že prenesel v interval pred 20. uro, ki trenutno velja. Torej se število porabnikov ne bi povečalo za celotno število, ki je veljalo pred omejitvijo. Poleg tega pa v Študentski organizaciji Slovenije tudi v splošnem beležijo upad koriščenja subvencionirane študentske prehrane, ki ga pripisujejo predvsem spremembam sistema subvencionirane študentske prehrane, na primer zmanjševanje števila ponudnikov hitre prehrane kot seveda tudi na številčnem upadu študentske populacije. Predlog Študentske organizacije Slovenije v preteklosti ni bil sprejet, kljub temu dan ni bilo čutiti ostrega nasprotovanja sami vsebini predloga zakona. To je razvidno tudi iz magnetogramov, lahko jih sprintoma in bomo pokazali, kdo je kaj govoril takrat in kdo kaj govori danes. Predlagamo seveda, da na podlagi argumentov in pobud s strani mladinskih organizacij prisluhnemo in uresničimo te želje mladih, v temu primeru študentk in študentov. Dovolite pa mi, da se še na kratko dotaknem stališča Vlade Republike Slovenije. Moram povedati, da je prav neverjetno, da ministrica za delo dr. Anja Kopač Mrak nasprotuje prav vsakemu zakonskemu predlogu, ki ga pripravi Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke. Tukaj lahko naštejem od treh predlogov, ki bi odpravljali volonterska pripravništva – Vlada na drugi strani in ministrica, ki je odgovorna za to, ignorira sklepe Odbora za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, ko bi morali pripraviti zakonsko rešitev, ki bi odpravljala volontersko pripravništvo že prejšnji mesec, pa pravijo, da še niti analiza ni narejena. Na podlagi tega ne moremo zaupati vladi in pa ministrici, ki govori, da je vse pod kontrolo, ker ni. Eno je, kar se kdo tolče pred kamerami, drugo pa je, kar vemo, da je v resničnosti. Tako očitno tudi Vlada ne podpira teh sprememb, ki gredo v smer podaljševanja koriščenja študentske prehrane. Na drugi strani pa ministrica Anja Kopač Mrak pripravlja slabe ukrepe, kot je Jamstvo za mlade. Moram povedati, da sem tudi sam do neke mere bil pozitivno presenečen, ko sem slišal za ta program, da se bo dejansko stanje, da se bo na področju zaposlovanja mladih izboljšalo – ampak, glejte, kaj se je storilo. V lanskem letu je Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve zapravilo oziroma porabilo 74 milijonov evrov za to, da se brezposelnost mladih zmanjšala za 1 %. Torej, tudi mnenja Mladinskega sveta Slovenije gre v tej smeri, da so politike, ki se pripravljajo na Ministrstvu za delo in jih podpiše ministrica Kopač Mrakova, neučinkovite in samo za kratek časa mogoče gasijo eno ali pa dve drevesi, gori pa nam cel gozd. Ukrepov, ki bi izboljšali položaj mladih, žal v tem mandatu Državni zbor ni sprejel, sprejet imamo tudi Nacionalni program za mladino, ki je bil skoraj soglasno sprejet v času vlade Alenke Bratušek, tudi v Poslanski skupini SDS smo ga podprli v dobri veri, da moramo na področju mladinske problematike stopiti skupaj, ker problematika mladih ni ne desna in ne leva, ampak je problematika prihodnosti naše države. Na srečo imamo v Državnem zboru vsaj opozicijo, ki kaj dela in na to opozarja. Tako predlaga rešitve na področju volonterskih pripravništev, izobraževanja, kar smo imeli že pred tem, vložili pa smo tudi Zakon o reševanju stanovanjske problematike mladih. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo predlog zakona podprli. Glede na predhodna stališča, ki so že bila povedana pred mano, ugotavljam, da je veliko število poslank in poslancev ter poslanskih skupin, ki predlog zakona podpirajo, in sem nekako izračunal, da je ta številka trenutno okoli 36. Tako bom apeliral in prosil Demokratično stranko upokojencev, da naredite nekaj za svoje vnuke in vnukinje. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa mag. Jana Jenko.
Hvala lepa za besedo. Vsem skupaj lep pozdrav! Danes je po neuspeli aprilski obravnavi in negativnemu izidu glasovanja ponovno pred nami Predlog zakona o spremembi Zakona o subvencioniranju študentske prehrane. Predlagatelj še vedno vztrajno ponuja študentski populaciji zavojčke s sladkimi bombončki, vendar so ti zavojčki prazni. V Poslanski skupini Desus verjamemo, da je takšno sprenevedanje v stilu predlagatelja uvideno tudi s strani študentske populacije. Tudi otrok, ki mu vzameš in skriješ igračo, potem pa mu jo ponudiš nazaj, ne bo več nedolžno zaupljiv. Skratka, naše stališče je enako prejšnjemu. Tega predloga ne moremo podpreti, argumenti proti njemu pa so enaki kot pri prejšnji zavrnitvi. Naj na kratko ponovim. Politično izigravanje volivcev in volivk, kar je v zadnjem času še pogosteje kot sicer vpeto tudi v zakonodajni postopek, je, milo rečeno, nesprejemljivo. S tem ko ste sami omejili koriščenje študentskih bonov iz varčevalnih razlogov, zdaj pa ZUJF sami tako rekoč popravljate – in to ne samo s tem predlogom, v poslanskih klopeh imamo namreč tudi predlog zakona za spremembe Zakona o vojnih veteranih. Kaj priznavate s tem? Svoje napake? Res. Dalje, finančne posledice, čeprav naj bi šlo samo za 1,2 milijona evrov, in vi celo zatrjujete, da jih ni, v tem trenutku ta znesek še ni sprejemljiv za naš proračun. Še vedno namreč na vrsto za sprostitev omejitve čaka kar nekaj pravic, ki so bile bodisi z Zakonom o uravnoteženju javnih financ bodisi z Zakonom o izvrševanju proračunov začasno, nekatere pa tudi trajno blokirane. Argumenti, da študentje v času dvanajstih ur, kolikor jih imajo na razpolago tekom dneva, zaradi študijskih obveznosti ne utegnejo zaužiti toplega obroka, ne vzdržijo. Predavanja v našem visokošolskem izobraževalnem sistemu nikjer ne trajajo neprekinjeno dvanajst ur. In še eno dejstvo, ki govori proti predlagani ureditvi, je: pravilno, zdravo prehranjevanje naj bi pomenilo zaužitje zadnjega dnevnega obroka okoli 18. ure. Torej je to še en razlog več za to, da ne podaljšujemo subvencioniranja prehrane iz javnih sredstev na tako pozno uro, kot je predlagana. Namreč, tudi država je dolžna skrbeti za zdravje svojih državljanov. Naj vas, spoštovani predlagatelji glede na dosedanjo prakso za konec vprašam še, ali lahko v septembru ponovno pričakujemo vložitev identičnega predloga zakona. Stališče Poslanske skupine Desus do tega predloga ostaja negativno, zato bomo poslanke in poslanci Desusa nadaljnjo obravnavo tega predloga zakona zavrnili. Hvala.
Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima predlagatelj gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani poslanke in poslanci! Ne skrbite, gospa Jenko, bomo še predlagali podobne spremembe, lahko tudi iste, če želite. Saj veste, kako pravijo, enkrat poskusiš, dvakrat poskusiš, v tretje pa gre rado. Verjetno tudi nihče ni računal, da bo sprejet amandma Združene levice, da tisti, ki zafurajo firmo, je tri leta ne morejo ustanoviti, pa je bilo glasovanje 44 proti 41, tudi na račun – zahvala nekaterim poslancem Desusa – takrat smo apelirali na njih, da s tem pokažete tudi starejšim nekakšno spoštovanja. Vem, da moja stara mama velikokrat reče – delala je v podjetju Alpina Žiri –, na roke smo gradili to podjetje, poglejte, kaj so zdaj z njim naredili. In tudi s tem amandmajem na nek način kaznujemo te, in nekateri vaši poslanci – mislim, da tam nekje 4, 5, 6 jih je to sprevidelo. Upam, da bodo tudi, ko bomo glasovali o tem zakonu ugotovili, da s tem pa le nekaj, če že ne morete narediti – ker ste vedno koalicijska stranka, samo obljubljate – za upokojence, pa vsaj za mlade nekaj naredite, za svoje vnuke. Ko je Desus govoril o praznih bombončkih, resnično nisem vedel, o čem govori, ali o tem našem predlogu ali o predlogu Karla Erjavca tam nekje pred volitvami 2008, da bodo imeli vsi upokojenci tisoč evrov pokojnine. Samo glede tega, da je zadnji obrok, ki naj bi bil še zdrav, nekje tam okrog 18. ure, parlamentarna menza je odprta do 19. ure, in velikokrat tam vidim 5 do 7 poslancev Desusa, kako gredo na večerjo. Tako očitno nekaj govorijo, drugo pa delajo. Če grem na stališče Poslanske skupine SMC, SDS, bom preskočil, ker se s kolegom Čušem v vse strinjam, bi samo dejal: ja, takrat smo pač dali v ZUJF, je bila ta omejitev časa. To se pravi, da ni več 24 ur na dan in da ni več celo leto, ampak da se med 15. julijem in 15. avgustom zadeva prekine in da se tudi omeji od 8. zjutraj do 20. zvečer; ampak to smo dosegli v dogovoru s študenti. Z njimi smo se takrat usedli za mizo in prišli do nekega takšnega rezultata, ki smo ga podprli tako mi kot takratni naši koalicijski partnerji in tudi študentje mu niso nasprotovali. Kar se tiče tega, ko je gospa Sluga dejala, se strinjam, da študijski proces ne traja neprekinjeno, vendar pa moramo vedeti, da smisel subvencionirane študentske prehrane je zagotovitev enega toplega obroka dnevno, nikjer pa to ne piše, ali je to zajtrk, ali je to dopoldanska, popoldanska malica, ali je to kosilo, ali je to večerja. Topel obrok je zame lahko tudi večerja in ni res, da je ob 22 . uri zvečer že hitra hrana, vemo, da gostilne so večinoma odprte do 21., 22. zvečer, tudi redni meniji se ne razlikujejo kaj bistveno od dnevnih menijev. Treba pa je vendarle povedati resnico, da tiste gostilne, restavracije, ki imajo študentske bone, vedno dajo meni študentske prehrane, ki je enak od 8. zjutraj do 20. Zvečer. To se pravi, da ne ločijo, tako kot so, recimo, malice, kosila in dnevna redna ponudba, ampak je praktično cel dan enako, ker imajo pač jedilni list za študente. Ne nazadnje je treba izpostaviti dejstvo, da tudi čez dan mladi jedo hamburgerje, pice na študentske bone, ne samo v večernih urah, ampak tudi čez dan se lahko je hitro hrano, ker je bilo poudarjeno, da je posebno v večernih urah [[…]]Hitra hrana, je bolj v nočnih urah. To pa je po 22. zvečer, po polnoči, pred jutranjimi urami in tako naprej. Kar se tiče Zavezništva, me veseli, da bodo zadevo podprli. Gospa se je čudila, da smo že 3-krat predlagali ta zakon, zanimivo pa je, da se kot predsednica Odbora za šolstvo ne čudi, da je koalicija že 3-krat predlagala ministra za izobraževanje. To pa je očitno ne moti, ampak upam, da zdaj četrtič ne bo potrebno. Socialni demokrati so nam očitali poceni piar, ne vem, kakšen piar so imeli v mislih, te naše študentske prehrane ali odpisa dolgov najrevnejšim. Pa nimam nič proti, tudi mi bomo podprli takšno zadevo – vidim, da mi gospa Bačič žuga, tako da se ji ni treba bati tega, ampak tudi to je piar, saj tudi vi delate sami sebi piar. Tukaj pa ne gre za piar, mi priznamo, mi smo to takrat vzeli skupaj – takrat so z nami sedeli še Desus, Nova Slovenija, dveh strank več ni – in sedaj pač predlagamo, da ta zadeva, ne seveda v polni meri, kot smo jim takrat odvzeli, to se pravi, da bi spet dali celo leto 24 ur na dan, ne, toliko smo kritični tudi do tega, kar je bilo prej, smo rekli, prvič zaradi javnih financ, drugič pa zaradi zdrave prehrane. Kar se tiče Združene levice – vidim, da nihče od njih tukaj ne sedi. Upam, da ni razlog utrujenost od kakšne mazaške akcije danes ponoči – vemo, kaj se je zgodilo z nemško ambasado. Pa vendarle, ko je kolega govoril, da smo s tem, ko smo z ZUJF privarčevali 460 milijonov evrov, s tem povzročili 700 milijonov evrov škode. Če bi ta trditev držala, potem bi, ko smo se zadolževali, ko smo šli iz dolga konec prve Janševe vlade, ko je bil naš dolg 8 milijard evrov, pa danes, ko smo prišli na 30 milijard. To se pravi, če smo zaradi tega, teh 460 milijonov evrov BDP znižali za 700 milijonov, bi moral po logiki Združene levice slovenski BDP takrat, ko smo se zadolžili za 22 milijard evrov, narasti za približno tam nekje 35 milijard. Ta logika ne zdrži ne na odhodkovni in ne na prihodkovni ravni. Tako je to prodajanje megle, približno enako, kot jo je prodajal Cipras pred volitvami, ko pa si soočen z nekaterimi realnostmi, pa pač pristaneš na varčevanje. To formulo so imele vse države, Grčija pa po petih mesecih vidimo implementacijo besed Margaret Thatcher: Težava socializma je, da ti sčasoma zmanjka tujega denarja. Sirizi je to uspelo samo v petih mesecih. Zanimivo se mi zdi, različne ocene so, nekateri so izračunali 40 tisoč evrov, da bi prišel ta predlog, ki smo ga mi dali, če bi se podaljšalo za dve uri. Študentska organizacija Slovenije je pred časom izračunala nekje milijon 200, ampak so potem to zadevo spremenili, ampak, ko je prej že bilo govora o Grčiji, kaj se tam vse dogaja, mi moramo vedeti, da mi smo s kreditom in poroštvi v Grčiji soudeleženi s približno 1,7 milijarde evrov. Problem je dati nekaj 10 ali pa, recimo, 100 tisoč evrov eventualnega finančnega učinka za ta zakon, kot pravi državni sekretar, da bo. Problem je dati za študentsko prehrano, problem je dati za osnovnošolska kosila, problem je dati za veterane, ni pa problem dati za Grčijo 1,7 milijarde evrov oziroma še ves denar, ki bo sledil, potem ko se bo finančni minister Dušan Mramor dogovoril, kakor se pač bo. In kaj mi financiramo s tem? Problem nam je dati tukaj, financiramo pa v Grčiji, recimo žensko, ženo, ki rodi otroka in če je stara 50 let, pa ima mladoletnega otroka – to se pravi, če je ženska v Grčiji rodila pri 32 letih, najkasneje pri 32, se lahko pri 50 letih upokoji. To mi financiramo. Teh študentov pa ne financiramo. Financiramo povprečni prihodek na prebivalca leta 2008 v Grčiji 31 tisoč 500 evrov. 31 tisoč 500 evrov! To mi financiramo z našim denarjem, 1,7 milijarde evrov Grčiji – zopet za Slovence ni denarja. In da ne govorimo o vseh davčnih utajah, ko je že bilo govora o teroriziranju Grčije, tukaj moram stopiti tudi malo na stran vlade. Nihče, niti finančni minister, nihče ne terorizira Grčiji, če se pač zahteva garant za to, če si boš nekaj sposodil, da je treba to zadevo vrniti, in kriviti nemške in francoske banke, ko so sponzorirale Grčijo oziroma ko so si Grki pri njih izposojali denar. To je tako, kot če bi sebe krivil za debelost, zato ker hodiš v McDonalds. Saj sam hodiš tja, saj te nihče ne sili! Rad bi samo še izpostavil dve izjavi za javnost, ki sta jo podala Mladinski svet Slovenije in Študentska organizacija Slovenije. ŠOS je to naredila že pred našim prvim predlogom, da se ta zadeva podaljša od 8. ure na 10. uro zvečer. "V nadaljevanju objavljamo sporočilo za javnost Študentske organizacije Slovenije o študentski prehrani. ŠOS podpira predloge, ki vodijo v izboljšanje položaja študentov, tako tudi predlog, da bi se podaljšal interval, ko študenti lahko koristijo subvencionirano študentsko prehrano. ŠOS je lani ob pripravi zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o subvencioniranju študentske prehrane tudi sam podal vsebinsko podprt predlog za podaljšanje intervala koriščenja te subvencionirane prehrane. ŠOS je lani ob pripravi amandmajev k spremembam zakona, ki ureja področje študentske šolske prehrane, podal vsebinske obrazložitve za podaljšanje časovnega intervala koriščenja SŠP, vključno s preračunom potencialnih dodatnih finančnih obremenitev za proračun. Na temu mestu se ne moremo strinjati z oceno ministrice Kopač Mrak, da bi podaljšanje časovnega intervala do 22. ure pomenilo 1,2 milijona evrov dodatnih stroškov. Ta ocena namreč temelji na stanju pred skrajšanjem časovnega intervala, upoštevati pa je potrebno tudi to, da se je del študentov porabnikov SŠP že prenesel v interval pred 20. uro, ki trenutno velja torej se število porabnikov ne bi povečali za celo število, ki je veljalo pred omejitvijo. Poleg tega na ŠOS tudi v splošnem beležimo upad koriščenja bonov, ki ga poleg ukrepov ZUJF pripisujemo tudi drugim spremembam sistema bonov, na primer zmanjševanja števila ponudnikov hitre prehrane kot tudi številčnemu upadu študentske populacije. Po naših izračunih znaša tako prihranek z naslova bonov od leta 2013 do danes že slabih 6 milijonov evrov. Predlog ŠOS lani sicer ni bil sprejet, kljub temu da ni bilo čutiti ostrega nasprotovanja sami vsebini predloga, prevladal je predvsem strah pred finančnimi posledicami, za kar pa ima ŠOS pripravljene preračune, na podlagi katerih bi lahko izvedeli dokaj natančno oceno finančnih posledic na proračun." In pa še danes, pred dvema, tremi urami je na Facebooku objavil izjavo za javnost tudi Mladinski svet Slovenije: "Danes v Državnem zboru razpravljajo o podaljšanju koriščenja subvencionirane študentske prehrane na 22. uro. Na MSS podpiramo razpravo o položaju študentov. Naše stališče je, da moramo študentom omogočiti kakovosten študij in ob tem tudi kakovostno življenje, katerega del je tudi zdrava prehrana. Pri tem pa ne pozabimo, da ravno z današnjim dnem študentje za en mesec ne bodo mogli koristiti študentskih bonov, kljub temu da se za nekatere študijske obveznosti še niso končale. Upamo, da bodo poslanke in poslanci imeli v mislih tudi ta vidik ob današnji razpravi". To se pravi, tako Mladinski svet Slovenije, kjer so člani tudi Mladi forum Socialnih demokratov, podpirajo ta predlog kot tudi Študentska organizacija Slovenije. Ker je bil nasmešek, predsednik Mladinskega sveta Slovenije je tudi član Socialnih demokratov, tako da sem mu hvaležen za to podporo in pa razmislite tudi malo v SD, da bi vendarle podprli ta naš predlog. Toliko zaenkrat, podpredsednica.
Hvala. Sedaj smo že v splošni razpravi poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo pa ima gospod Peter Pogačar, državni sekretar na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Pripravi pa naj se gospa Marija Bačič.
Najlepša hvala za besedo. Z zanimanjem sem poslušal stališča poslanskih skupin pa tudi razpravo gospoda poslanca Mahniča glede obrazložitve predloga zakona, pa vendar bi se uvodoma odzval na razpravo gospoda Čuša, kljub temu da se ni nanašala na sam predlog sprememba zakona, ko je govoril o 74 milijonih jamstva za mlade in 1 %. Tukaj pa gre za piar, in to za zavajajoči piar; ukrepi Jamstva za mlade so imeli v lanskem letu za posledico, da se je zaposlenost brezposelnih mladih povečala za 24 %. Če je se v preteklih letih vsako leto zaposlilo 20 tisoč mladih, se jih je v preteklem letu tudi na podlagi ukrepov Jamstva za mlade zaposlilo dodatnih 5 tisoč; se pravi skoraj 25 % več. Brezposelnost mladih se je znižala s preko 20 % na trenutno stopnjo brezposelnosti okoli 17 % – še vedno preveč in se borimo proti temu, ne moremo pa govoriti, da ukrepi Jamstvo za mlade niso imeli nobenega učinka. Ukrepi Jamstva za mlade, ki jih je pripravilo Ministrstvo za delo, so bili pohvaljeni s strani Evropske komisije. Konkreten projekt usposabljanja na delovnem mestu je bil izbran kot vzročni primer s strani Evropske komisije, kot vzorčni primer dobre prakse za druge države članice. Zdaj, ko sem to pojasnil, bi se pa vrnil na samo vsebino predloga zakona. Kar nekaj debat je bilo danes predvsem glede finančnih posledic. Obrazloženo je bilo, da je bil namen določbe Zakona za uravnoteženje javnih financ, da se je s tem ukrepom, se pravi omejitvijo do 20. ure, privarčuje. Danes, ko je v predlogu zakona, da naj se podaljša do 22. ure, predlagatelj pravi, da javnofinančnih posledic ni. Se pravi, ali takrat nismo privarčevali ali pa danes finančne posledice so. Predlagatelj zakona očita Vladi, da špara, da varčuje, da varčuje na študentih, da noče dati dodatnih proračunskih sredstev za to, da bi študentje lahko jedli do 22. ure. Ampak sami v predlogu zakona pravite, da javnofinančnih posledic za proračun ni. Se pravi, ne moremo nasprotovati nečemu, za kar sami trdite, da tega ni. Kar nekaj stvari je bilo dogovorjenih v okviru Zakona za uravnoteženje javnih financ. Ja, s študentsko organizacijo je bilo dogovorjen tudi ta ukrep, da se omeji koriščenje subvencioniranih obrokov študentske prehrane samo do 20. ure. Dogovorjeno je bilo še marsikaj drugega. Tudi fiksni znesek financiranja študentske organizacije iz proračuna Republike Slovenije. O tem pa zdaj ni več govora. Kar v nekaj razprav je bilo danes rečeno, da ne prepuščamo odraslim osebam, kar študentje so, brez dvoma so in da znajo s svojo glavo razmišljati, kdaj je za njih pametno, da jejo topel obrok. Vlada s tem zakonom in sam zakon nikomur ne preprečuje, da zaužije obrok ob 10. dopoldne, ob 4. popoldne, ob 7. zvečer ali opolnoči. Nihče ne preprečuje. Ni pa Vlada dolžna nečesa subvencionirati oziroma ima pravico, da subvencionira takšen način prehranjevanja, za katerega ocenjuje, da je zdrav, to je bilo danes večkrat omenjeno, in se pravi, da subvencionira takšen način prehrane, ki je skladen z namenom, to pa je prehranjevanje tekom študijskega procesa, torej med 8. in 20. uro. In če smo uvodoma že povedali, da Zakon o visokem šolstvu določa, da lahko študijska obveznost študenta traja največ štirideset ur tedensko, če je možnost subvencioniranega obroka dana med 8. in 20. uro, dvanajst ur vsak dan v petih dneh v tednu, mislimo, da je vmes zadosti časa, da se tekom dneva lahko koristi subvencioniran obrok. Še enkrat, gre samo za vprašanje subvencioniranega obroka, ne gre za vprašanje kateregakoli obroka. Vsekakor se mi zdi pomembno poudariti – in tukaj se pa, mislim, da vse poslanske skupine strinjate in tako je tudi prav –, da je zdravo prehranjevanje pomembno. Ob tem velja poudariti, da ministrstvo na vsaki dve leti, ko pripravi razpis za ponudnike subvencionirane študentske prehrane, vedno večji poudarek daje v razpisu, da ponudniki zagotavljajo zdravo prehrano, da zagotavljajo dobre izdelke tudi za naše študente. Prepričani smo, da zdrava prehrana tudi vpliva na kakovost študija. Najlepša hvala.
Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravi naj se gospod Andrej Čuš.
Hvala za besedo, spoštovana gospa podpredsednica, spoštovani gospod državni sekretar s kolegico, kolegice in kolegi! Prav smešni smo, ko se vedno znova ukvarjamo z všečnimi predlogi. Ko smo v koaliciji, jih uvajamo, jih odpravljamo, ko pa smo v opoziciji, jih spet na novo oživljamo. Tako kot je eden izmed teh, in sicer sprememba zakona o subvencionirani študentski prehrani, ki naj bi jo podaljšali do 22. ure zvečer. Leta 2012 je druga Janševa vlada v duhu varčevalnih ukrepov uvedla nov sistem študentske prehrane, ki je omejil koriščenje študentskih bonov do 20. ure. To je bil dober ukrep in želimo, da ta tudi ostane. Obdržati ga je treba tudi zaradi zdravega načina prehranjevanja, o katerem govorijo tudi smernice Resolucije o nacionalnem programu o zdravi prehrani. Zavedamo se, da se študentje v veliki meri zavedajo zdravega prehranjevanja in si med dnevnimi študijskimi obveznostnimi najdejo tudi čas, ko ta subvencioniran obrok koristijo. Seveda je zdravo prehranjevanje predvsem v jutranjih in dopoldanskih urah, ko se zavedamo in tudi tisti rek, ko pravi, da prazna vreča ne stoji po koncu, velja tudi za študente, ne samo za učence in otroke. Opozorila bi tudi nas rekreacijske in športne aktivnosti, katerih se študentje po napornem študijskem delu tudi zvečer radi udeležujejo. Vsi se zavedamo, da se je s polnim želodcem težko zdravo rekreirati in se potem zgodijo take nesreče, na katere nas je danes opozoril kolega Jan. V primeru, da bi čas prehranjevanja podaljšali do 22. ure, bi bili prav mi tisti, ki bi našim študentom ponudili nezdrav subvencioniran obrok prehrane. Tudi finančni vidik ni zanemarljiv. Če bi ta čas koristila le ena promila študentov v času od 20. do 22. ure, bi to preseglo celo 40 tisoč evrov. Ja, tako je. In ker ves čas govorimo o lačnih otrocih v osnovnih šolah, o tistih, ki jim starši ne morejo ponuditi toplega obroka, menim, da bi teh 40 tisoč evrov bilo res koristnih, da bi jih ponudili v ta namen našim otrokom. Tako spremembe tega zakona, žal, ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Andrej Čuš. Pripravi naj se gospa Janja Sluga.
Kje začeti? Bom začel pri predhodnici, pa potem še pri gospe iz Desusa. Spet sem moral poslušati, da smo neki populisti, da prodajamo neke prazne bombončke, ne vem kaj vse. Bom povedal po pravici, da Zakon o uravnoteženju javnih financ verjetno ni bil perfekten zakon. Je bilo marsikomu težko, ko se je moral odreči kakšni pravici. Vendar sem prepričan, da je bil del ljudi, ki so to podprli z namenom, da če kakšno leto ali dve stisnemo, nam bo po tem obdobju šlo vsem bolje. Lahko pa imamo scenarij, da bomo imeli prazne banke, tako kot je v Grčiji, kajne. Ko zdaj poslušam, kakšno škodo je povzročil ZUJF, pa ko to slišim od poslank in poslancev koalicije, pa ne vem – nehajte nas nategovati pred kamerami, nas in ljudi, pa vložite zakon in ukinite ZUJF! Prosim lepo, no! Dajte, naredite to! Ko poslušam o populizmu, verjetno je populizem tudi zakon o odpisu dolgov, ki pa bo imel za nas, ker to bomo mi vsi plačali, tudi velike finančne posledice. In to tekmovanje Socialnih demokratov z Združeno levico bomo plačali vsi. Pa sem prepričan, da marsikomu v koaliciji to ni všeč in ga boli glava. Jaz podpiram dobre namene zakonov, ne pa takih, kjer tekmujete eden z drugim. Kar se tiče gospe Jenko, ki je povedala, da tega v Poslanski skupini Desus ne bodo podprli, me je malo negativno presenetilo. Pa ne zaradi tega, da bi kaj naredili tudi starejši ali poslanci Desusa, ker verjamem, da vsi drugi bi to podprli, da bi naredili nekaj za vnuke in vnukinje, ampak ko je rekla, da je to prazen bombonček. Lahko gremo zdaj takoj na prazne bombončke. Kdo je govoril leta 2008, ko sem poslušal o minimalni plači tisoč evrov neto, sem poslušal o pokojnini tisoč evrov, najnižji – kje je to danes? Zadnjič sem gledal neko analizo v enem izmed slovenskih dnevnikov, ki kaže, da pokojnine realno, glede na to, koliko znašajo, padajo in so v zadnjih nekaj letih padle za 10 %. Ko prideš z argumentom, pa vsi dol pogledajo. Jaz bom podprl predloge Desusa za boljši jutri vseh upokojenk in upokojencev, vendar začnimo gledati, prosim, na kmečke pokojnine, ki znašajo 200 evrov. Mi smo to predlagali, pa ne vem, kako so tam glasovali na nasprotni strani. Imejmo enake vatle za vse, ne pa danes tako, jutri pa drugače, prosim lepo! Tako še enkrat apeliram na vse iz koalicije, ki govorite, kako je ZUJF slab, pa kako je kaj jemal, vložite zakon, da ukinete ZUJF, pa zmenite se prej z ministrom za finance, ki pravi, da bi morali to podaljšati celo, da bi to moralo biti trajno. Ker moramo biti konsistentni. V poslanski skupini ne vlagamo zakonov, ker nekateri pravite, da imamo vložene v omarah pa ne vem kje vse, ampak zato, ker upoštevamo predvolilni program. Mi bomo s tem predlogom seveda šli in se trudili do konca na polno. Če ne bomo šli danes, ga bomo verjetno še kdaj vložili, pa ne zaradi razprave tukaj, ampak šola mi bo prejšnji mandat Državnega zbora, ko je takrat največja poslanska skupina, takrat Pozitivna Slovenija pa Lista Zorana Jankoviča, razpadla na pol in potem pa se je marsikaj sprejelo v Državnem zboru, pa so tudi poslanke pa poslanci izrazito spreminjali stališča. Tako bo pa takrat priložnost. Šola novih obrazov nas ne samo, da nas dosti stane, ampak nas nauči, da prej so volitve, več je manevrskega prostora, da kaj spraviš skozi. Bom pa še to povedal. Danes imamo res eno malo priložnost, da nekaj naredimo na področju študentske prehrane. Preštel sem, če so predstavniki poslanskih skupin imeli prav oziroma povedali resnico. Trenutno je 36 glasov podpore. Malo še manjka, ne. Če pa kdo ne sme podpreti, pa lahko tudi na WC gre. Ko me je prej gospod Pogačar tudi napadel, da zavajam slovensko javnost, če sem to naredil, se opravičujem, ampak izhajal sem iz uradnih statistik Mladinskega sveta Slovenije, objavljene so tako na Twitterju kot na www.mss.si in seveda sem vzel njihovo mnenje za reprezentativno v tem primeru. Ko sem postal poslanec Državnega zbora, dve leti pa pol bo, sem mislil, da prvo moram nekaj narediti, da bomo medgeneracijsko uskladili politiko, ker da se na eni strani zadolžujemo pa zadolžujemo na račun prihodnjih rodov, nočemo pa nič, kar imamo danes, malo na stran dati. Tako ne bo šlo, ker bomo mladim zafurali državo, pa se opravičujem malo bolj ostremu izrazu, in če hočemo medgeneracijsko uskladiti politiko, moramo začeti tudi mlade pri njej upoštevati, ne pa, da se jih odriva in uporabi vsak samo, ko komu kaj paše. To bi bil en moj apel. Zavedam se, da je treba pet milijard evrov vzeti pufa, da damo v banke. Se strinjam pa podpiram, samo naj potem gredo tisti ljudje v čuzo, pa naj ta denar vrnejo. Zaenkrat pa nismo nič tega slišali – ne! Tako je to ta politika enakih vatlov, politika odgovornosti pa pravičnosti. Tega danes mi nimamo. Razprave je tudi bilo veliko o športnih aktivnostih v času študija. Spomnim se zaslišanja kandidatke za ministrico. Mislim, da zadnje in predzadnje, čeprav je bilo zelo hitro zaporedoma, sta obe podpirali idejo, da se uvede športna vzgoja v kurikul oziroma v učne načrte fakultet, ne glede na programe. Mislim, da bi to bil odličen predlog. Če ga bo kdo pripravil, bi ga veljalo podpreti, ker ta bolonjska reforma, kot sem že prej povedal, ni ravno prinesla želenih učinkov, tako da marsikateri kolega, znanec, mi potarna, moramo cele dneve notri biti, rekreacija pa tudi nekaj stane. Tako glede tega. Te predloge bom podprl. Kar se pa tiče samega predloga tukaj v tem zakonu. Mi smo ga vložili v prvo obravnavo samo zaradi tega, da bi ga lahko do druge obravnave, torej na matičnem delovnem telesu, ustrezno amandmirali po vaših željah, vaših predlogih, da stopimo skupaj, pa da vidimo, kaj je najbolj optimalna rešitev. Pred tem pa še povabimo mlade. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Janja Sluga, pripravi naj se gospod Matjaž Nemec.
Hvala za besedo. Kolega, ne vem, kaj bi lahko tukaj amandmirali. Edina sprememba je podaljšanje za dve uri, mi se s tem podaljšanjem ne strinjamo in mislimo, da je optimalno že to, kar je zdaj. In ne vem, kaj bi se dalo še zdaj tukaj amandmirati. Danes se ukvarjamo popolnoma z istim predlogom, kot smo se letos enkrat z njim že ukvarjali. Takrat smo ta predlog seveda zavrnili. Tudi danes sem že povedala, da tudi danes ne bo nič drugače. In sicer, zakaj? Če še enkrat pogledam historiat dogajanj na temo študentske prehrane. Argument, ki ga predlagatelj vseskozi navaja, namreč da so se zmotili in priznajo svojo napako in jo želijo sedaj popraviti, seveda ne zdrži. To pa zato, ker ni zgolj ZUJF, ki je očitno zelo občutljiva tema, tisti, s katerim je predlagatelj posegov v študentsko prehrano, pač je v času prve Janševe vlade poskušal minister Drobnič uvajati neke podobne omejitve, vendar takrat zaradi močnih nasprotovanj tisti predlog ni ugledal luči dneva. Potem je druga Janševa Vlada s tem zloglasnim ZUJF ukinila pravico do subvencioniranega obroka med 16. julijem in 15. avgustom, v času, ko ni študijski obveznosti, in tudi omejila uro koriščenja na 8. uro zjutraj do 20. ure zvečer, pred tem ukrepom teh omejitev namreč ni bilo. Tretja priložnost za spremembo je bila tudi v letu 2014, ko je bila s strani Študentske organizacije predlagana takšna sprememba tega časovnega intervala do 22. ure, pa se takrat tudi še tretjič predlagatelj na to ni odzval. Tako močno dvomim o iskrenosti teh trditev. Še posebej zanimivo se mi zdi to, da tudi tokrat vztrajate pri navedbi, da zakon nima finančnih posledic, čeprav smo že danes in tudi prejšnjič vsi ugotovili, da to seveda ne drži. Ena stvar je, ki ste jo tudi že danes povedali, da ko ste sami uvajali omejitev, ste jih, in to je vaš argument, zaradi vzdržnosti javnih financ in proračunskega prihranka. S tem predlogom torej zanikate sami sebe, svoje lastne trditve. Danes je tudi že bilo večkrat izpostavljeno, da je ŠOS v dopisu, ki ga je poslal pristojnemu ministrstvu v juniju 2013, izračunal, da bi imelo podaljšanje časa, kakršen je danes na dnevnem redu, javnofinančne posledice v višini približno 1,3 milijona evrov, konkreten učinek je seveda zelo težko oceni. Tudi sama bi rekla, da je vprašanje, če je omenjeni izračun natančen, vsekakor pa je jasno, da bi se proračunska sredstva za tak namen morala konkretno povečati. V obdobju med letoma 2000 in 2012 so se proračunska sredstva na tej postavki povečala kar za 161 %, to pomeni, da država v teh letih subvencionirane študentske prehrane ni nikakor omejevala. So se pa sredstva po sprejetju zakona v letu 2012 bistveno zmanjšala, in sicer bi bil učinek teh omejitev približno 3 milijone. Torej, finančni učinki so, upoštevati moramo dejstvo, da precej študentov tudi navaja, da si raje kuhajo doma, ker je to še cene, pa vseeno. Lahko ocenimo, da je zgolj ukrep ukinitve koriščenja subvencionirane prehrane med 15. julijem in 15. avgustom pomenil prihranek letno okrog 700 tisoč evrov in če zaupamo tej številki Študentske organizacije, ti dve dodatni uri še 1,3 milijona evrov. Kot sem že rekla, dvomim, da je ta številka pravilna, sigurno in z gotovostjo pa lahko trdim, da učinek ni manjši od 40 tisoč evrov, kot je v tem predlogu navedeno. Torej bi predlagatelj moral navesti tudi finančne učinke, in to je ta druga neresnica, ki jo navaja predlagatelj. Tretja neresnica pa se nanaša na navedbe, da je razlog za predlog podaljšanje študijskega procesa. Seveda sem že v prejšnji obravnavi v svoji razpravi povedala, da sem preverila urnike fakultet, edina smer, ki ima največ 3-krat tedensko predavanja do maksimalno 20. ure zvečer, je univerzitetni program Družboslovna informatika na FDV in še to zgolj 4. letnik, pri čemer pa se jim v takšnem primeru predavanja začnejo ob 10. ali ob 12. uri in imajo vmes najmanj 2, ob nekaterih dnevih tudi 4 ure premora. Tako bi težko rekla, da si v tem času ne bi mogli privoščiti toplega obroka. Spomladi je bilo tudi s strani predlagatelja navedena ena smer Slikarstvo, ki naj bi imela tak urnik, pa sem tokrat preverila tudi to in ugotovila, da ima tak urnik 2. letnik ene smeri en dan v tednu z dvema urama posamičnima premore vmes, torej dvakrat po eno uro. Mislim, da v eni uri zaužitje toplega obroka res ne bi smel biti problem, še posebej, če imamo v uvidu, da vsi zaposleni v tej državi imajo na razpolago za malico pol ure. Če še vedno trdimo oziroma poslušamo trditve, da gre za podaljšanje študijskega procesa, potem bi nekako pričakovala, da bi bilo treba spremeniti Zakon o visokem šolstvu, ki postavlja neke normative za obremenitve študentov, vendarle pa jih ne predlagate, ker seveda tudi ta argument ne zdrži. Ker ta zakon že sedaj določa maksimalno 30 ur tedenskih predavanj in vaj in tudi če študijski program vsebuje praktično usposabljanje, je ta omejitev 40 ur na teden. Iz vsega povedanega mojih predgovornikov moram ugotoviti, da imamo v Sloveniji zelo dober sistem, in menim, da v tem trenutku resnično ne potrebujemo sprememb. Po eni strani lahko ugotovimo, da subvencionirana prehrana pripada prav vsem študentom, ne glede na njihov socialni status, vezana je dejansko zgolj na status študenta. Bone za študentsko prehrano lahko danes koristijo v več kot 550 obratih in restavracijah. Neizkoriščeni boni se lahko prenašajo iz meseca v mesec. Letos so se tudi razpisni pogoji spremenili in so nekako bolj usmerjeni k zdravi prehrani. Če pa pogledamo druge evropske države, hitro ugotovimo, da zadev nimajo tako dobro urejenih. Švedska ima na primer zgolj denarna nadomestila za kritje prehrane. Avstrija subvencionira prehrano v gostinskih lokalih, ki nudijo obroke po nižji ceni za študente, spet nekatere druge države imajo menze na svojih fakultetah, kjer je hrana cenovno nekoliko bolj ugodna. Vendar pa so odpiralni časi teh menz v večini primerov, ne boste verjeli, zgolj do 15. ure, pa vendarle te menze zasledujejo popolnoma enak cilj, kot ga skuša pri nas zasledovati subvencionirana prehrana s študentskimi boni. Očitno, kljub temu da so odprte zgolj do 15. ure, ta cilj zasledujejo in ga dosegajo. So pa tudi države, ki ne poznajo ne menz in ne študentskih bonov, pa tega ne bom sedaj na dolgo več obrazlagala, kako, kdaj in kje, ker je prejšnjič pri prejšnji obravnavi to moje izvajanje naletelo na očitek, češ, kako daleč smo se nekateri spustili pri iskanju nekih argumentov umetnih za zavrnitev tega predloga. Ne gre za to, da bi iskali argumente za zavrnitev, gre za to, da preverjamo, kako imajo ti urejeno drugje, ali so kje drugje vzpostavljene boljše prakse, ki bi jih veljalo upoštevati in se po njih zgledovati. Poleg tega je primerjalni pregled obvezna sestavina predloga, ki se da v proceduro. Zato bi v resnici te podatke lahko izpisal že predlagatelj. Tukaj lahko tudi ugotovim, da tudi predlagatelj dejansko ne navaja nikakršnih tehtnih argumentov, zakaj bi bila ta sprememba potrebna, kaj bi bilo potem boljše in bolj kvalitetno. Če torej zaključim, naš trenutni sistem je dober, študentom omogoča topel obrok, kar je tudi glavni cilj subvencionirane študentske prehrane. V primerjavi z drugimi državami je bistveno boljši. Predlog, ki ga imamo ponovno na mizi, ne prinaša nikakršne dodane vrednosti v smislu tako dostopnosti kot tudi kvalitete in ga zato tudi tokrat ne bomo podprli. Hvala.
Besedo ima predlagatelj gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Enostavno se moram odzvati na to izvajanje. Bilo je rečeno, da s tem, ko smo to vložili in da smo tudi rekli, da smo se zmotili – ni res! Pokažite mi v magnetogramu, kje sem jaz ali gospod Čuš rekel, da smo se zmotili. Lahko dam proceduralno, prekinemo sejo, da mi prinesete magnetogram oziroma bolje rečeno gospe Slugi, da mi pokaže, kje sem ali jaz ali gospod Čuš, da sva rekla, da smo se zmotili. Nismo se zmotili! Ampak, kot rečeno, mi smo te zadeve uskladili s Študentsko organizacijo takrat, s študenti. Ker če bi se mi zmotili, bi danes prišli z zakonom, v katerem bi rekli, da vrnemo 24 ur na dan, vrnemo 365 oziroma 366 dni na leto subvencionirano študentsko prehrano. To bi pomenilo, da smo se zmotili. Da pa samo predlagamo podaljšanje za dve uri, pa ni priznanje oziroma nikakršno izvajanje v smislu, da smo se zmotili, ampak samo slednje temu, kar je tudi lani predlagala Študentska organizacija, da bi se za dve uri zadeva podaljšala. Ko govorite, da ima zadeva finančne posledice in kako je težava z denarjem v državnem proračunu. Zanimivo je, da dan, dva nazaj ste takole med sejo spisali amandma za povprečnino občin s 514 na 519; 5 milijonov – brez problema. Se pravi, ne govoriti, da denarja ni, ne govoriti, da se ne da na tak hiter način, ampak da se zadeva tudi na ta način da urediti. Kar se tiče, da ni finančnih posledic; poglejte, država mora garantirati denar ob predpostavki, da vsak študent vsak dan uporabi študentski bon. Za toliko bonov mora država zagotoviti denar. Tudi če pretekla leta kažejo, da niso porabili vseh. Kaj pa, če bi? Oziroma kaj če bi letos porabili več bonov, kot so jih lansko leto? Tako je, kar se tiče finančne zadeve, ta zadeva zaprta, ker moramo tako ali tako predpostavljati, če že nekaj damo, moramo predpostavljati tisti najslabši scenarij za državni proračun, če lahko temu tako rečem, da bo porabljeno vse tisto, kar predvidevamo, da bomo mladim, to se pravi študentkam in študentom, dali. Kar se tiče podaljšanja študijskega procesa, se vidi, da je gospa Sluga zopet govorila na pamet oziroma ni preverila vseh. Med njenim izvajanjem je gospod Lisec svoji ženi poslal SMS, ki je zaposlena na Fakulteti za informacijske študije: Ali pri vas študijski proces kdaj traja do 20. ure? Odgovorila je: Da. Napisal je: Ali poznaš, ali se na hitro spomniš še kakšne fakultete? Je rekla, da tudi na Fakulteti za uporabne družbene študije. Se pravi, na hitro smo dobili dve fakulteti. Če bi pregledali vse, bi ugotovili, da traja kdaj do 20. ure. Evo še Fakulteta za turizem, pa še umetniška fakulteta. Traja proces do 20. ure. Tako, da zopet na pamet, zopet v prazno. Še enkrat, prej je bilo govora s strani državnega sekretarja in gospe Bačič, da s tem našim predlogom nudimo nezdrav subvencioniran obrok. Tega ne nudimo mi, to nudijo gostinci oziroma študentje sami vedo, kaj je zdrav obrok, in vedo, kaj ni zdrav obrok. Ne moremo pa mi biti tisti, ki bomo odločali, ali bo šel nekdo ob 20. uri ali ob 22. uri zvečer jesti čevapčiče ali bo šel na solato s piščancem.
Hvala. Besedo ima gospod Matjaž Nemec, pripravi naj se gospod Simon Zajc.
Hvala, predsedujoča, za besedo. Lep pozdrav kolegice, kolegi, spoštovani predstavniki ministrstva! Od leta 2009 so se morali naši ljudje in vsi skupaj veliko stvarem odpovedovati. Moram reči, da ta kriza, ta situacija, ki se je dotaknila globalno, evropsko in našo državo, ni bila za nikogar lahka. Pri tem zagotovo so bile odvzete marsikatere pravice, nekaterim upravičeno, nekaterim malo manj upravičeno, glede na okoliščine. Prav Socialni demokrati skrbimo glede na to, da smo deležni nekaterih pozitivnih impulzov, jemljemo to odgovornost, da skrbimo za to, da se bodo določene, bom rekel, privilegije ali pa pravice – bolje rečeno – nekako vrnile ljudem. Moram reči, da sem predvsem ponosen na delo Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti glede na tako težko delo, v tako težkih časih, ki ga opravljajo. Tudi vsa ekipa ministrice dr. Anje Kopač Mrak; namreč, zavedati se moramo, da v teh težkih časih je prav to tisto ministrstvo, ki dejansko neposredno komunicira z ljudmi, ki čuti stiske ljudi, ki dejansko skuša amortizirati, bom rekel, vse te stiske, ki so jih ljudje deležni vsak dan. Na nek način tudi ljudje, vsaj statistika kaže tako, da to njihovo delo cenijo. Zato je dr. Anja Kopač Mrak zelo dobro ocenjena, med boljšimi, če ne najboljša ministrica, zelo dobro opravlja svoje delo, predvsem zaradi, bom rekel, čuta do sočloveka, ki ga ima, do pristopa in do načina reševanja težav. Zagotovo danes ob tej problematiki ne moremo biti ravno navdušeni, ko se velikokrat zlorablja neke druge okoliščine, da se predstavlja problematiko kot unikatno, da je to prioriteta. Namreč, zavedati se moramo, da v času krize smo bili, so bili prav mladi tisti, poleg upokojencev, ki so bili na nek način najbolj prikrajšani svojih pravic. Čisto statistično gledano, niso prav študentje tisti, ampak so družine z malimi otroki, ki jih je kriza dejansko najbolj udarila po žepih, če smem tako reči. Pomoč študentom je potrebna, v več oblikah jih spodbujati, da čim hitreje najdejo zaposlitev, potem ko so čim hitreje zaključili študij, da se jim pomaga, da pridejo čim prej do prvega stanovanja, da si lahko oblikujejo svoje gnezdece, bom rekel, in na nek način, da lahko začnejo živeti. V preteklosti je bilo to lažje, generaciji naših staršev je dejansko bilo obljubljeno že, preden so sploh zaključili študij, dobili so službo, dobili so stanovanje in so si lahko na nek način izoblikovali svoje življenje. Temu tako ni več in zato je zelo potreben ta čut, ki ga imamo do vseh, bom rekel, slojev prebivalca, do vseh kategorij, in tudi študentje so tukaj zelo pomembni. Osebno, in bom iskren, pa se mi zdi, da imamo danes skoraj triurno razpravo o tem, da se podaljša od 20. do 22. ure neka možnost subvencioniranega prehranjevanja, se mi zdi malo pretirano. Moram reči, da tukaj imajo študentje dvanajst ur možnosti – omenjeno je bilo, da so nekateri študijski programi, ki presegajo 20. uro, ampak zelo močno dvomim, da to poteka dvanajst ur, da ne morejo v pol uri med osmo zjutraj in osmo zvečer na nek način najti čas. Saj se sam sebi čudim, kaj sploh govorim, o čemu sploh razpravljamo. Ni mi lahko razpravljati o teh zadevah, je resna zadeva, ampak se mi zdi, da je to prioriteta, da se mora Državni zbor tri ure o tem pogovarjati, medtem ko bi lahko govorili o tem, kako bomo našli mladim družinam možno stanovanje, izobrazbo, zato da nam ne bodo ljudje odtekali in da bo naša država še vedno dovolj atraktivna in da bodo mladi ostali doma. Ne vem, če je to ključno vprašanje ne samo naše družbe, ampak tudi študentov. Nekdo je rekel prej, da smo Socialni demokrati tudi tisti, ki imamo zastopnike v mladinskih organizacijah in zastopajo stališča [[…]]Pa saj to je povsem normalno. Jasno je, da bodo zagovarjali njihova stališča, ampak tisti, ki mora potem dati roko, saj to smo ravno mi politiki, na nek način mora prevladati ta razum, na nek način, komu kaj jemljemo, komu kaj damo oziroma še bolj pozorni moram obiti v naslednjih mesecih, v naslednjih obdobjih, kaj bomo vrnili ljudem. Na to bomo Socialni demokrati zelo pozorni. Žal, se mi zdi, da to ni prioriteta, tukaj bom zelo kratek, ker se mi zdi, da ta tematika ni tako pomembna in bom dal možnost predlagatelju, da bo tudi meni obrazložil, kako on razmišlja. Ampak, saj mislim, da našim ljudem je vse jasno, mislim, da tratimo čas, pa ne zaradi teže pomembnosti, mislim, da je pomembno, ampak mislim zaradi teže prioritet, ki jih moramo imeti kot Državni zbor. Tako zagotovo jaz tega predloga ne bom podprl, verjamem pa, da lahko naredimo kaj več za ta segment populacije, govorim o študentih, z nekaterimi drugimi konsistentnimi predlogi. Hvala lepa.
Havla. Besedo ima gospod Simon Zajc, pripravi naj se gospod Marijan Pojbič.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Moja današnja razprava bo izredno kratka, namreč, o tem smo se že pogovarjali nekaj mesecev nazaj, tudi danes je bilo že vse povedano, zato naše razprave letijo levo, desno, ampak samo teme se v glavnem ne držimo zaradi tega, ker smo si že vse povedali. Bi pa v startu najprej repliciral v imenu gospe Sluga gospodu Mahniču. Mogoče res danes niste ne vi ne gospod Čuš rekli, da ste se zmotili, ampak na zadnji seji, ko smo obravnavali ta predlog, pa je to izjavil gospod Lisec. Ampak, mogoče je gospa Sluga to malo "pobrkala", ker se iste stvari vseskozi pogovarjamo. Takrat je gospod Lisec rekel: "Mi smo rekli, zmotili smo se, pa poskušamo popraviti." Ampak, saj nič hudega, pač takrat ste to izjavili in mislim, da je to še vedno res, zdaj hočete pač popraviti ta čas do 10. ure zvečer. Je pa zdaj glavno vprašanje, ki si ga moramo danes postaviti in ki odgovori na to, ali hočemo ta zakon sploh podpreti ali ne. Se pravi, namen bonov je, da se študentom v času študijskega procesa zagotovi en subvencioniran obrok prehrane na dan. In od osmih do osmih se to zagotovi. Pika. Nimamo se več v bistvu o čem pogovarjati. V tem času ima vsakdo, tudi tisti, ki ima do osmih študijski proces, čas, da gre na kosilo. Ne morete me prepričati, da, recimo, od 12. do 20. zvečer non-stop sedijo v predavalnicah. Saj sem bil sam študent, pa saj vem, kako je to. Pač, imaš čas, da greš jest in teh dveh ur pač zares ne potrebujemo. Prinesejo določene finančne posledice za seboj, zdaj kakšna je točno številka, očitno ne vem, ampak jih prinesejo. Seveda, če vprašamo študente, ali bi si želeli, da se ta njihova ugodnost, ta njihova pravica do subvencioniranega obroka podaljša za dve uri; ja seveda bodo rekli: Ja! Saj kdo pa ne bi imel še boljše, kot ima. Ampak tisti odgovorni, ki pa razumejo, da to vseeno za sabo potegne neka finančna sredstva, pa lahko priznajo, da imajo od osmih do osmih zvečer, se pravi ,od osmih zjutraj do osmih zvečer, dovolj časa, da grejo na en topel obrok, ki ga subvencionira država. Zaključil bi pa še s tem, kar je bilo prej povedano s strani Nove Slovenije, da država ne bi smele prepovedovati ničesar, kar se tiče prehranjevanja, glede na to, da smo vsi odrasle osebe, tudi študentje. Ampak tu gre za to, da država ničesar ne prepoveduje. Ampak, če ima pa država mnenje in to mnenje je podkrepljeno z dejstvi, da kaj je zdravo prehranjevanje in kdaj naj bi zdravo prehranjevanje potekalo, in če država daje denar za to prehranjevanje, pa mislim, da ima država to pravico, da pa določi, v katerem času pa bo dajala ta denar. Ampak s tem država ne prepoveduje nam, državljanom, da se sami odločimo, kdaj bomo jedli, kaj bomo jedli, kako bomo jedli, kje bomo jedli. Še vedno se sami. Ampak to, kar pa ona plačuje, pa je mogoče čisto v redu oziroma sem prepričan v to, da je popolnoma v redu, da sama določi ta časovni interval. Namen zakona je zdaj dosežen in zdaj ni enega razloga tehtnega zares, da bi to spreminjali. Hvala.
Hvala. Gospod Mahnič, predlagatelj, izvolite.
Ja, podpredsednica. Zahvaljujem se gospodu Zajcu, ker je vsaj nekdo, ki je govoril direktno o tem, kar predlagamo oziroma o zakonu. Zdaj, kar se tiče gospe Sluga, je mogoče, da je to kolega Lisec rekel. Moram priznati, da sem bil v tujini, ko smo prvič obravnavali ta zakon, ko smo ga prvič predlagali, tako da ne vem, kaj se je takrat govorilo. Sem pa pač res razumel, kot da je nekdo, jaz ali pa gospod Čuš, rekel, da s tem zakonom, da smo rekli, da smo se zmotili. Tako je očitno prišlo tukaj do nesporazuma. Kar se pa tiče toplega obroka, ki ga nudi država, danes se je ta zadeva sprevrgla, kljub temu da govorimo o hrani, da sem tudi sam že zelo lačen, ker nisem že ene 7 ur jedel, tudi to je napor. Vidimo tudi poslanci, kljub temu da imamo menzo spodaj, da kdaj enostavno nimaš časa iti jest, kaj šele študentje, ker mi, kljub temu da smo tukaj v dvorani, lahko pač gremo dol, oni so pa pač tam v predavalnicah. Mi res ne moremo predpisati, kdaj bo kdo hodil jest. Ampak, če že nudimo en topel obrok na dan, nikjer ne piše, kateri obrok je to. Recimo, tudi sendviči zjutraj, ki jih lahko na bone jemljejo, to je nezdrava prehrana, in na nek način to, da že ob osmih zjutraj potem to omogočamo, s tem tudi omogočamo nezdravo prehrano. Naš predlog je samo to, da če študijski proces, kot smo danes že videli, traja nekje tudi do 8. ure zvečer, da bi se ta ura podaljšala za tisti dve uri, ko so večinoma še restavracije in menze odprte, da bi študentje lahko šli jest. Kaj bo pa kdo jedel, kaj je zdrava hrana, kaj ni zdrava hrana, mi res težko predpisujemo. Vidimo, kako se nekateri izmikajo, tisti, ki ponujajo bone, imajo nezdravo hrano, pa so zraven, recimo, dali še bodisi juho bodisi solato, ker tam v razpisu pa piše, da morajo ponujati raznovrstno ali pa zdravo prehrano in da je šla potem ta zadeva skozi. Še enkrat, predlagali smo samo zato, ne da se vrne vse tisto, kar je bilo prej, ampak da se omogoči tistim, ki pa mogoče nimajo časa iti na kosilo, da bi si vzeli kakšno uro med samim študijem, da gredo lahko še enkrat do desete ure zvečer.
Hvala. Besedo ima gospod Marijan Pojbič, pripravi naj se gospa Simona Lep Šimenko. Suzana Lep Šimenko, se opravičujem.
Spoštovana gospa podpredsednica! Seveda zakon bom, ki smo ga v Slovenski demokratski stranki predlagali v parlamentarno proceduro, podprl, ker mislim, da je dober in seveda rešuje določeno problematiko, ki je izpostavljena mladi generaciji. Zakaj to trdim? Trdim zaradi tega, ker ta zakon, ki smo ga vložili v parlamentarno proceduro, podpira ŠOS in pa Mladinski svet Slovenije. To so po moji oceni reprezentativne organizacije, ki točno vedo, kaj je tisto, kar je za njih dobro, in kaj je tisto, kar potrebujejo. Ne morem verjetni, da smo politiki vedno pametnejši, vedno želimo ustvarjati neko zgodbo, po nekih direktivah postavljamo neke pogoje, kako mora kdo kaj početi. Mislim, da je to šlo predaleč v naši družbi, predvsem tukaj pri nas v Sloveniji vidim, da je tega vsak dan več, stalno se več omejuje, stalno bolj omejujemo ljudi na vseh področjih, namesto da bi jim pustili, da lahko normalno funkcionirajo, lahko normalno delujejo v tej družbi, jih s takimi in drugačnimi administrativnimi ukrepi na tak način tudi onemogočamo. In to se mi zdi nepošteno, nepotrebno, predvsem pa ne gre v smeri, kot si vsaj tisti, ki nam je za mlade generacije, za vse generacije v tej družbi, da bodo lahko kolikor toliko normalno funkcionirali v tej družbi. Med temi so tudi študentje in pa otroci, ki hodijo v srednjo šolo, in če so skupaj jasno povedali, da si pač želijo te spremembe tudi te časovne dimenzije, mislim, da bi jim to skozi sprejetje tega zakona lahko tudi omogočili. Vendar pa vidim, da je vedno problem, ne v tem, ali je ta zakon dober ali slab, problem je v tem, ker ga je vložila Slovenska demokratska stranka. Neverjetno je, koliko časa neprestano poslušamo iste zgodbe. Takoj, ko se v ozadju pojavi ime Slovenska demokratska stranka, je zadeva neprebavna za katerokoli socialistično vlado in koalicijo, populističen ukrep, ki ga mi predlagamo itd. Povejte mi pa nekaj, ali obstaja v tem parlamentu, v vsej zgodovini, odkar obstaja Slovenska demokratska stranka, ena stranka, ki je vložila več zakonskih predlogov v parlamentarno proceduro, kot je to storila Slovenska demokratska stranka. Tisti, ki sedite v tem parlamentu, povejte! Mislim, da je Slovenska demokratska stranka vložila toliko zakonskih predlogov sama kot vse ostale stranke v tem parlamentu skupaj in še več kot Vlada Republike Slovenije. In potem lahko neprestano tukaj na tem strani poslušamo o populistih in ne vem o čem. Ja, kako dolgo še mislite, da boste skupaj z režimskimi mediji manipulirali s slovenskim ljudstvom, s slovenskim narodom? Kako dolgo še? In vsaka druga beseda je: Janez Janša je kriv za to, Janševa vlada je kriva za to, Janševa vlada je kriva za to. Najpomembneje pa je to, in to bom pa zdajle še enkrat ponovil, da boste vsi tisti, ki v tem parlamentu sedite, in slovenska javnost slišala, 2004–2008 je edina vlada v zgodovini Slovenije, ki je brezposelnost z 96 tisoč, ko je 2004 prevzela vodenje te države, znižala, mislim, da na 56 tisoč 2008. To je za približno 40 tisoč novih delovnih mest, poleg tega da ne govorimo o 100 tisoč delovnih mest, kjer so bili zaposleni tujci v naši družbi. In lahko kdo reče, da to ni res? Naj nekdo reče! Prosim, da vstanete vsi, ko bom končal to razpravo, pa povejte, da to ne drži! Povejte mi, katera vlada v tej državi je to uspela in katera vlada je potem po vašem tista, ki je največ naredila za vse generacije. Službo so imeli mladi, srednja generacija, stari, primerno plačani, vse je funkcioniralo, vsi smo živeli. Če pogledate še druga dva pokazatelja, takrat smo 2008 imeli prvič izravnan proračun, praktično presežek je bil 2008. Da ne govorimo o nataliteti! Družine so začele urejevati, rodilo se je toliko in toliko otrok, itd. To ni smešno. To je resnica. Poglejte si, kaj se je zgodilo 2004–2008? Kdaj se je začela povečati nataliteta v Sloveniji? Povejte, poglejte si. To ni smešno, to je resnica! To si poglejte. In zakaj se je to zgodilo? Zaradi tega, ker so družine imele zagotovljene ustrezne pogoje za preživetje. Zato so se odločile za otroke, za rojstva itd. To je vse med seboj povezano. Želim si, da ne poslušam več teh bedarij v tem državnem zboru, oprostite, teh laži in zavajanj in vsega tega, kar poslušamo: Janševa vlada je kriva za vse. V resnici pa je bila edina vlada v zgodovini slovenskega parlamentarizma, ki je dokazano, s tem, kar sem sedajle povedal, dokazala, kako je treba funkcionirati in kako je treba delovati, ko vodiš državo. Danes sem stokrat poslušal o ZUJF. Zakaj je bil takrat ZUJF sprejet? Se je kdo izmed vas, ki ga kritizirate neprestano, vprašal, zakaj. ZUJF je bil sprejet zato, ker je vlada Boruta Pahorja zadolžila državo do zgornje meje, 8 ali 9 milijard v enem mandatu, v treh letih. BDP je padel s plus 4, plus 5 na minus 7 oziroma 8 %. V tistem trenutku je bila izjemno kritična situacija v tej državi in je bilo treba nekaj storiti, sicer države danes več ne bi imeli. Bili bi bistveno slabši kot Grki. V tisti vladi je sedal tudi Desus in danes sem slišal od njihovih poslank kritiko na račun tistega, kar je Desus takrat pritiskal na gumb, podprl in tiho soglasje je bilo kompletnega parlamenta, ker je bilo nujno v tistem trenutku to narediti. Takrat smo lepo zapisali, ko smo sprejemali ZUJF, da bomo, ko bo gospodarska rast 2 in pol odstotka – marsikateri ukrep, ki je bil takrat sprejet, ni trajen –, ga bomo takoj zaključili, ko se bo to zgodilo. In ta vlada je imela sedaj to priložnost. Potem nam govorite, da vlagamo všečne predloge zakonov. Tudi ko govorimo o vojnih veteranih za Slovenijo; seveda, logično je, da moramo to vložiti, ker se držimo tistega, kar smo predlagali, torej tistega, kar smo začrtali, ko smo pisali volilno kampanjo v naš program. Je zelo jasno napisano. Tudi takrat, ko smo ZUJF sprejemali, smo to jasno povedali. Zato smo se odločili, da ta ukrep vložimo in spremenimo to zgodbo in vojnim veteranom za Slovenijo vrnemo tisto, kar je bilo takrat odvzetega. In ne zavajajte režimski mediji in vsi tisti pomagači tukaj v tem parlamenti in izven tega parlamenta! In ne lažite slovenski javnosti! Tega ne počenjajte, ker jaz tega ne maram in ne prenesem, ker je to resnično zavajanje in je nedopustno,da na tak način govorite o Slovenski demokratski stranki. Mi smo državotovrna stranka, smo vseskozi se maksimalno angažirali in se angažiramo za to, da bi ljudstvo v tej deželi, Republiki Sloveniji človeka vredno življenje. Nismo tisti, ki bi podpirali te – danes sem ravno bral, kaj bo verjetno jutri pisalo v Financah, kako te oblasti sedajle branijo te tajkune, ki so pokradli toliko in toliko, stotine milijonov denarja [[…]]
Gospod Pojbič [[…]]
[[…]]in poskušajo pisati. To je vse povezano [[…]]
Gospod Pojbič, smo pri zakonu o subvencioniranju študentske prehrane. Osem minut govorite, pa še ene besede o študentski prehrani niste spregovorili.
Draga dama, sem povedal [[…]]
Prosim, da nadaljujete z vašo razpravo.
Ja, dobro, gospa podpredsednica. Gospa podpredsednica, lepo vas prosim, ste poslušali danes razpravo v tem parlamentu [[…]]
Sem jo poslušala [[…]]
[[…]]vam prinesem nekaj magnetogramov, pa si preberite, kaj so ljudje govorili [[…]]
Prosim, če nadaljujete, čas vam teče [[…]]
[[…]]ste poslušali, kaj je govorila Združena levica? In mi, prosim, ne segajte v besedo, ker drugim tudi niste. Ne dovolim si tega kot poslanec Državnega zbora, da na tak način delate diskriminatorno do mene. Te pravice nimate. Če bi to naredili, bi morali vsem enako narediti [[…]]
Lepo prosim, če nadaljujete.
[[…]]ne pa samo meni. Gospa predsednica, prosim, potem pa mi ne segajte v besedo. Dovolite, da povem resnico. Prav je, da v tem slovenskem parlamentu slovenski narod sliši resnico. Mi se pred resnico ne rabimo skrivati. Govoril sem samo o resnici in spet resnici in poštenosti. O tem govorim. In mi ne morete preprečevati tega v slovenskem parlamentu, povem, zaradi tega ker so za mene glasovali državljanke in državljani Republike Slovenije, ne vi kot podpredsednica tega parlamenta. In mi ne segajte več v besedo, lepo prosim. Se opravičujem, da sem malo dvignil glas.
Opravičilo sprejeto.
Torej, kar se tiče tega zakona, mislim, da sem tako uvodoma povedal, da bom ta zakon podprl. Mislim, da je ta zakon treba podpreti, predvsem zato ker za njim stojita tudi ŠOS in Mladinski svet Slovenije. Mislim, da je to pošteno, odgovorno do vseh teh mladih, ki vedo točno, kaj potrebujejo in kaj si želijo. Mi pa, sem tudi uvodoma že povedal – rekli ste, da nisem nobene besede pred tem rekel o tem zakonu –, pa sem zelo jasno povedal, zakaj ta zakon podpiramo. Želimo si, da administrativno ne omejujemo tistih, ki si želijo, da v nekem sistemu lahko funkcionirajo drugače, kot smo mi tukaj v nekem zakonu zapisali. Mi poskušamo tisto, kar mislimo, da je bilo storjeno narobe, narediti tako, da bodo te skupine ljudi s tem, kar smo predlagali v zakonu, tudi zadovoljne. To je intenca tega zakona in tudi razlog, zaradi katerega smo ta zakon vložili in zaradi česar ga v Slovenski demokratski stranki podpiramo.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Suzana Lep Šimenko. Pripravi naj se gospa Andreja Potočnik.
Hvala za besedo, predsedujoča. Naj spomnim, da s predlagano spremembo zgolj podaljšujemo uro, kdaj bodo lahko študentje jedli subvencioniran obrok. Želela bi izpostaviti zgolj to, da delo študentov ni samo obisk vaj in predavanj. To res nikoli ne traja več kot dvanajst ur. Bom rekla, da je tisti glavni, večji del dela študij čas, ki ga študentje dejansko preživijo za knjigami. Čas, ko pišejo razne seminarske naloge, pišejo diplomske naloge, in to je ključ tega. Če se sama spomnim študentskih let, smo zelo različno funkcionirali. Eni smo vstajali, recimo, ob petih zjutraj, pa zjutraj študirali, marsikdo je pa študiral, na primer, pozno v noč, do enih, dveh, tudi treh ponoči. Ravno zaradi tega se meni ne zdi smiselno, zakaj ne bi študentom omogočili, da imajo spodoben obrok v intervalu 14 ur. Naj se sami odločijo. To dejansko ni povezano z zdravo prehrano. Ritem študentov je pač nekoliko drugačen kot ritem zaposlenih ljudi, in to se meni zdi tu ključno. Kar se tiče finančnih sredstev. Ocena Študentske organizacije Slovenije je 1,2 milijona evrov – res bi rada vedela, kako so prišli do te številke. To je, mislim da, povsem na pamet rečena številka. Verjamem, da študentje ne bodo nič več jedli, kot jejo do zdaj. Nič več ne bo koriščenja, še vedno omejitve glede števila subvencioniranih obrokov ostajajo enake. Tudi čas, ki mora preteči med obroki, ostaja enak, to se ne spreminja. Spreminja se zgolj tisti čas, kdaj lahko dejansko študentje koristijo ta subvencioniran obrok. Osebno se mi zdi ta predlog dober. Zdi se mi, da ne bo popolnoma nič oškodoval državnega proračuna, zato ga seveda tudi podpiram. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Andreja Potočnik. Pripravi naj se gospod Miha Kordiš.
Hvala, predsedujoča. Ker nimam veliko časa, bom zelo kratka in jedrnata. Kar se tiče prihrankov, koliko in kaj. Rada bi se vrnila na leto 2012, druga Janševa vlada, ki je z namenom, ponavljam, zagotoviti vzdržnih javnih financ in za zmanjšanje proračunskih izdatkov sprejela ravno to omejitev, poleg te omejitve dodatnega meseca v poletnih časih. In številke so jasne: prej je bilo porabe za 17,1 milijona, ko je bil ta zakon sprejet v letu 2012, je bila poraba, namenjena za študentsko prehrano, 14 milijonov, v letu 2014 pa 14,2 milijona. Tako mislim, da je finančni vidik tu popolnoma jasen in ni izmišljen in ne govorim nekaj na pamet. Nadalje, ste se zmotili, se niste zmotili, to zdaj dejansko sploh ni pomembno. Pritrjujem, da je ta omejitev od 8. do 20. ure še vedno dovolj velika, da dvanajst ur lahko človek je. Ne zanikam tega, da študij ne poteka do 20. ure, moramo se pa vprašati, kdaj se tak študij, ki traja do 20. ure, začne oziroma koliko ima pavz – tudi ena ura je dovolj, da gre človek lahko na topli obrok. In tu se pač mora študent vsak posamezno organizirati. Naj še spomnim, da ima to subvencionirano prehrano na voljo vsak študent, ne glede na socialni status. Se pravi, imajo tako imenovano univerzalno pravico. In pozabljamo, da je to na voljo res vsem študentom. Nadalje je bila argumentacija, da se nekaterim študentom začne študij ob 16. uri in pridejo v Ljubljano ob 16.00 in so potem tukaj do 20. ure in potem nimajo možnosti jesti po 20. uri. Veste, lahko pridejo v Ljubljano ob 15. uri, grejo jest in potem grejo naprej na študij. To so čisto enostavne rešitve, samo volja mora biti. Enkrat je bilo omenjeno, da študentje že sami vedo, mladi vedo sami, kaj si želijo [[…]]Mladi bi si želeli še kaj drugega, mladi bi si želeli mogoče še kakšno zabavo zvečer pa da bi bila mogoče še kakšna druga stvar subvencionirana, ampak finance so pa pač nekaj drugega. Moram počasi zaključiti. Gospe sicer Ive Dimic ni, ona je v stališču dejala, da dejansko ne ve, zakaj omejujemo čas koriščenja bonov, da so to odrasle osebe in oni sami odločajo, kdaj se bodo prehranjevali [[…]]Gospa Iva Dimic je tudi leta 2012 sama potrdila Zakon o uravnoteženju javnih financ, kjer jih je omejila v tej svobodi. Pa ne, da je bila odločitev napačna, ampak je očitno pozabila, kaj je leta 2012 potrdila. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Miha Kordiš, pripravi naj se gospod Jan Škoberne.
Predsedujoča, najlepša hvala za besedo. Kaj malo pametnega smo lahko danes slišali v tej razpravi. Pač tisti, ki nasprotujejo predlogu tega zakona, so v glavnem navajali dva argumenta. Prvi argument je zdravstveni argument, češ da prehranjevanje tako pozno zvečer ni zdravo. Drugi argument, ki so ga navajali, je bil pa bistveno bolj tehničen, da v resnici študentje sploh nimajo težave s tem, ker jim subvencionirana prehrana poteče ob 8. zvečer ne pa ob 10. Zakaj torej bi sploh prejeli tukaj nek popravke, če pa v resnici tega problema sploh ni. Kar je pa popolnoma izostalo iz teh razprave, je pa dejanski razlog, zakaj ta koalicija noče podpreti tega razloga. Finance. Tej koaliciji in tej vladi je preprosto pretežko nameniti tistih nekaj fičnikov, in to so z vidika celotnega državnega proračuna dejansko fičniki, za podporo študentom in za podporo njihovega prehranjevanja. To je tisto, kar je v jedru nasprotovanja predlogu o subvencioniranju študentske prehrane, to je tisto, kar se zares tukaj dogaja. Ne glede na to, koliko to zadekate in prikrivate in skrivate za neke argumente, ki so kobajagi zdravstveni oziroma so kobajagi tehnični, pač vsi vemo, da je posredi varčevalna in stiskaška manija te vlade. Koalicija, seveda kot pridna, voljna mašinica gladko podpira stališče Vlade, udejanja njihovo voljo in je popolnoma nekritična do svoje lastne izvršilne veje oblasti. To je to! To je vse kar smo danes videli in kar smo danes slišali pri tej točki in kar smo lahko ne nazadnje iz te diskusije povlekli. Praktično brezpredmetna diskusija, zgolj samo še ena izmed blamaž te koalicije, ki ji je pač težko dati za neke predloge, ki podpirajo socialno stanje ljudi, z veseljem pa na primer napoveduje takšne ukrepe, kot je ukinitev 4. dohodninskega razreda, kar je davčni odpustek za niti ne 1 % tistih najbogatejših; ne, ne, za 0,34 % tistih najbogatejših v Sloveniji. Ne samo da dajte davčni odpustek kot tistim bogatim, res super bogatim pri nas, hkrati se na takšen način kani dobesedno oropati slovenske javne finance, slovenski proračun za 15 do 20 milijonov evrov. Danes jim je pa težko nekaj več kot milijon evrov nameniti za toplo prehranjevanje študentov. Mislim, da je po vsem tem, po vsej tej diskusiji, po vsem tem obračanju kolesja, po vsem tem trošenju in tratenju besed in izgovorov čas, da se zelo na glas pove in s prstom pokaže, kaj se tukaj v resnici dogaja. V Združeni levici, kot sem v svojem uvodnem stališču že povedal, bomo ta predlog podprli, zaradi tega ker je ta predlog dober, ne glede na to, kdo ga je predlagal. Nekaj takšne modrosti draga koalicija bi priporočil tudi vam. Podprli ga bomo tudi iz nekih načelnih razlogov, ker nasprotujemo politikam varčevanja, nasprotujemo politikam zategovanj pasu, ker so se te politike izkazale za družbeno izredno škodljive, za družbeno uničujoče, hkrati pa svojih gospodarskih in deklariranih proračunskih oziroma javnofinančnih ciljev sploh ne dosegajo Hvala za besedo.
Hvala. Besedo ima Tomaž Lisec.
Ja, hvala, predsednica za besedo. Morda, ker imam malo časa, glede financ. Po zakonu vsakemu študentu pripada en subvencioniran topel obrok na dan. Finančne posledice so v vsakem primeru, ampak kot sem že zadnjič rekel, idealno bi bilo za države, da študentje ne bi jedli, da bi doma jemali iz družinskih hladilnikov oziroma iz družinskih proračunov. Potem pa bi imeli to finančne posledice, ampak pozitivne za državni proračun in negativen za študente oziroma za njihove družine. V tem mandatu smo kar nekaj koalicijskih oziroma vladnih zakonov sprejeli, kjer je isto pisalo, pa smo dokazovali, da imajo milijonski [[izklop mikrofona]]
Hvala. Želi besedo še predstavnik Vlade, gospod Pogačar? Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. V imenu Vlade bi zgolj želel še enkrat pojasniti, kar je bilo danes že povedano. Predlog zakona, kot je bilo že rečeno, podaljšuje možnost nudenja subvencioniranega obroka študentske prehrane. Vlada temu nasprotuje, zato ker meni, da je sedanja ureditev skladna z namenom. Namen sedanje ureditve je, da se med tekom študijskega procesa zagotovi vsakemu študentu subvencioniran obrok. Drugi razlog je, ne gre toliko za finančne posledice, gre tudi za sistem zdravega prehranjevanja; in še enkrat poudarjam, kar je bilo danes večkrat očitano Vladi. Vlada ne ukazuje, Vlada ne napotuje študentov, kdaj naj jejo, ima pa pravico, da kadar subvencionira študentsko prehrano, lahko ne subvencionira tistega, za kar ocenjuje, da ni zdravo, in kar ni skladno z namenom, to pa je obrok med študijskim procesom. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj. Gospod Žan Mahnič, izvolite.
Hvala za besedo. Še zadnjič na to temo, gospa podpredsednica. Meni je žal, da podpore ne bo. Slišali smo veliko argumentov, nekatere za, nekatere proti v tej razpravi, ampak pod črto sem danes pri tistih, ki boste danes pritisnili "proti", dobil občutek, kot da je vaš glas proti glas potrditve, da pa je takratna druga vlada Janeza Janše z ZUJF le ravnala pravilno. Verjemite mi, da tudi v Slovenski demokratski stranki takrat ni bilo lahko, in moram reči, da danes, ko govorite nekateri, da s pripravništvom, da z dualnim šolskim sistemom, da konkretno s tudi tem zakonom prihajamo v Državni zbor z všečnimi ukrepi, z nekimi piar potezami za našo stranko in ste na ta račun kritični. Nihče ni takrat rekel, poglejte SDS in koalicijo, poglejte primera Janšo, kljub temu da v ta državni zbor prihajajo z nevšečnimi ukrepi, to se pravi z ukrepi, ki jim bodo kvečjemu naredili politično škodo in katerim nasprotujemo tudi zaradi svoje piar propagande, pa kljub temu kapo dol, da si to upate narediti. Takrat smo mi postavili državo pred svojo stranko, takrat bi pač lahko se še zadolževali, si sposojali denar, dokler bi pač šlo, delili tam, delili tam, ampak smo se raje odločili za drugo pot; pot, ki je bila za državo edina pravilna, pot, ki je bila takrat potrebna za to, da lahko danes v nekaterih poročilih beremo, da smo med drugimi iz krize tudi zaradi petih ključnih ukrepov druge Janševe vlade: ustanovitev slabe banke, ustanovitve Slovenskega državnega holdinga, pokojninske reforme, reforme trga dela in pa konsolidacije javnih financ. Stvari konkretno, ko sta slaba banka in SDH, kjer smo rekli, da ni zastaralnega roka, da se bo vse pregledalo, kdo je za kaj kriv. in da bodo tudi odgovarjali, zaradi teh dveh stvari je tudi padla druga Janševa vlada. Ne zaradi nekega poročila Draga Kosa, ampak zaradi točno teh stvari, ker se je takratna vlada dokončno odločila, da bo stopila na prste tistim, ki so bili krivi za to bančno luknjo. In takrat, ko smo prišli s takimi nevšečnimi ukrepi, ste nas kritizirali, danes, ko pridemo s po vašem mnenju všečnimi ukrepi, nas tudi kritizirate. Bodite vsaj konsistentni, kar se tega tiče. Mimogrede, nasprotovali ste tudi takrat, mislim, da Socialni demokrati, ko je takratna prva Janševa vlada uvedla brezplačen topel obrok za vse dijake, da je to predvolilna poteza in kaj jaz vem kaj še vse, ampak se je na koncu izkazalo, da so bili tako dijaki kot starši zadovoljni. Tudi jutri bi po eni strani lahko rekli, da gre za piar potezo, da se dvigne cenzus z 18, na 36 % – ja verjamem, ima koalicija problem denar zagotoviti. Je lahko predlagati. Pač opozicija predlaga, Vlada je pa potem tista, ne glede na to, katera je, da mora zagotoviti denar. Težko je rezati. Mi nismo nikoli predlagali pa, da se zdaj ZUJF ukine, ker ne bi bilo fer, ker tudi ni realno, ker nekatere stvari, ki so bile pač takrat udejanjene, se morajo pač podaljšati, ker je šlo v nekaterih pogledih za življenje preko svojih zmožnosti in samo, če bomo nadaljevali na tak način, da bomo strmeli tudi k izravnanemu proračunu, ne bomo imeli več takih problemov, kot smo jih imeli v preteklosti oziroma kot jih imajo nekatere druge države. Mogoče bo kdaj tudi čas, da se povrne oziroma za dve uri podaljša, ko se tukaj v tem parlamentu ne bomo več pogovarjali, ali je problem 4, 5, 6 milijonov zato, da nekdo ne bo lačen oziroma zato da bo nekdo dobil dve uri več, da bo lahko nekaj pojedel, ne v naglici ampak kulturno tudi zvečer, ker ne pristajam – pač, rekli smo, od takrat do takrat je določeno, kadarkoli kdo hoče jesti. In tako kot je tudi že danes bilo rečeno, da finančnih posledic ni. Če je proračun planiran na podlagi izkoriščenih bonov v letu 2014, to ni naš problem, je to problem tistega, ki je ta proračun planiral, ker imamo dve možnosti. Istega števila verjetno ne bo koriščenih bonov, lahko bo manj, kar bo seveda po eni strani dobro za državni proračun, lahko bo pa več in bo potreben rebalans. Mi moramo vedno predpostaviti, da ko eno pravico damo, v tem primeru pravico do subvencionirane študentske prehrane, en topel obrok dnevno, moramo vedno planirati s finančnimi sredstvi, kot da bi bila 100-odstotna realizacija, se pravi, kot da bi bila vse to porabljeno. Zaradi tega smo rekli, da ta zakon nima finančnih posledic. Veste, saj če nekdo planira iti na večerjo, bo šel ob osmih ali pa ob desetih, ker treba je pa nekaj vedeti. Že po zdaj veljavni zakonodaji oziroma pravilniku mora biti med prvim in drugim bonom 4 ure razlike. Se pravi, da ne gre za to, da bo nekdo potem ob osmih in pa še ob desetih šel. Glejte, glasovali bomo, kakor bomo, mogoče se zgodi še kakšen preobrat, kot se je že kdaj zgodil, ampak vseeno, mogoče pa le v razmislek: če je glavni problem finančni, vemo, da prehranskih navad zaradi takšnih zakonov ne bomo ne poslabšali, predvsem pa tudi ne izboljšali, da pa se mogoče planira, da se izračuna, kaj bi pomenilo to, koliko več bonov bi bilo – prepričan sem, da nekega navala ne bi bilo –, koliko bi bilo zaradi takšnega predloga potrebnih financ in da se to pač potem da v proračun, ko se bo planiralo za leto 2016. Hvala.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja predloga zakona Žan Mahnič in predstavnik Vlade, prosim, da se prijavita z dvigom rok. Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Tomaž Lisec. Vsak ima pet minut časa na razpolago.
Hvala, podpredsednica. Nadaljujem tam, kjer sem prej končal, glede financ. Kot je zdajle na koncu kolega Žan povedal, ministrstvo mora napovedovati, kot da bo 100 % ljudi uporabilo študentski bon. In zato ni finančnih posledic. In še enkrat povem, kar sem že zadnjič povedal, očitno je v interesu države, da čim manj študentov uporabi študentski bon, in to bo pozitivno vplivalo na državni proračun. Na drugi strani se ta vlada vedno hvali, kako imamo gospodarsko rast, da je pa zdaj treba neke pravice vrniti. In pravite, da je današnji predlog zakona nek piar projekt. Spoštovani koalicijski poslanci, me zanima, kako boste razpravljali in glasovali v petek na izredni seji, ko bomo imeli tudi nek zelo všečen piar projekt, ki pa ga bomo po mojem vedenju soglasno podprli, glede šolske prehrane. Piar projekt, ki se mu reče politika, spoštovani, in ga bomo vsi podprli. Ampak današnji predlog zakona, tehničnega zakona, ni dober, v petek boste pa tisti, ki danes govorite, kako je to piar projekt, podoben zakon podprli. Nekaj zakonov, mislim, da so bili trije ali štirje zakoni v tem mandatu, ko je vlada enako spodaj napisala "zakon nima finančnih posledic". Pa smo vsi vedeli, da v praksi imajo finančne posledice ti zakoni, ampak jih je težko izračunati. Pa je predsednik zakone uvrstil na sejo Državnega zbora in zakoni so bili izglasovani. Zadnjič smo imeli povprečnine. Med sejo Državnega zbora ste koalicijski poslanci predlagali sklep za dvig s 514 na 519 – 5 milijonov evrov. "Denar se bo našel z notranjo prerazporeditvijo med proračunskimi uporabniki." Danes smo že večkrat ovrgli tisti stavek iz prejšnjega predloga zakona, da naj bi bil znesek 1,2 milijona, in vsi skupaj ugotavljamo, da je napačen. Kar se tiče zdravega obroka. Zakon v 2. členu pravi: "V javnem razpisu se kot prednostni kriterij upošteva kakovost hrane in njena cena." Kakovost hrane je za mene zdrav obrok. Posebej to opredeljuje pravilnik. V razpisih je javno povedano, kateri so pogoji za to zdravo hrano. Zdaj pa kar naenkrat vsi govorimo o zdravem življenju študentov, kako bo problem, če bodo jedli do 22. ure. Glede na razpravo koalicijskih poslancev pričakujem nekoč zakon, da je treba pa v Sloveniji restavracije zapreti po 20. uri, ker je od te ure naprej nezdrava hrana, doma zakleniti hladilnike in nič več jesti. Nekako v tem smislu gre. Zdravstvo je v razsulu, danes je pa glavna skrb zdravje študentov. Bilo je rečeno, da bo pa nek študent prišel eno uro prej v Ljubljano ali Maribor ali kam drugam v izobraževalno središče. Kaj pa, če mu tega promet ne omogoča oziroma zakaj pa ne bi študent eno uro kasneje odšel s študija domov? Nekateri se lahko zjutraj učijo, nekateri raje zjutraj jedo, nekateri raje zvečer pojedo in se raje zvečer učijo. Povsem tehničen zakon, pa ste iz njega naredili vrhunsko politiko. Še več, poslanec SD je rekel, da to pa ni prioriteta. Fino! Res se sprašujem, kaj je v tej državi prioriteta. Očitno ste tudi pri študentih naredili X in študenti niso prioriteta. Ena od poslank se je prej pet minut mučila, da je naštela tri fakultete, ki imajo do 20. ure študijski proces. Jaz sem poslal dva esemesa, dobil sem štiri odgovore: Fakulteta za logistiko, Fakulteta za turizem, Fakulteta za informacijske študije, FUDŠ. Štiri, z dvema esemesoma! Prej pa je kolegica iz SMC razlagala, kako se je cel dan trudila, ne vem koliko dni, pa je našla tri rešitve. Rešitev je ogromno. Malo poglejte urnike, ne samo tistih, ki so vam všeč, pa boste našli tega več kot dovolj. Da ne govorim o študentskih kampusih v tujini. Pojdite malo v svet, no, pa boste videli, kako je tam. Zagotovo imajo do 20. ure subvencioniran študentski obrok in niti malo dlje. Napaka! Pojdite v Nemčijo ali pa v kakšno drugo državo, da ne bomo vedno imeli Nemčije pred očmi, pa boste videli, do kdaj imajo zdrave obroke. Skratka, gre za zakon, s katerim želimo razbremeniti študentske in družinske proračune, na žalost pa smo iz tega naredili neko zgodbo, popolnoma nepotrebno. Namesto da bi soglasno sprejeli nek tehnični zakon, pa o njem govorimo kot o piar poskusu, pa še to ste enkrat za, enkrat pa proti. Z zanimanjem pričakujem glasovanje poslancev koalicije v petek pri enem izmed podobnih zakonov. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Ivan Škodnik.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj še enkrat! Nisem se mislil oglasiti, to vendarle ni nekako moje področje, pa vendarle smo že večkrat poslušali v tem državnemu zboru o tej tematiki. Jaz bi se mogoče vrnil nazaj, ko še ni bilo te pomoči obroka s strani države. Tudi včasih smo študirali, pa smo imeli v menzi v "študentu" kosilo ob točno določeni uri, sredi dneva in potem zvečer večerjo. Pa si se vedno nekako planiral in vedno nekako šel na večerjo oziroma na kosilo, tako kot si si pač dan razporedil. Da je seveda zdrav obrok razdeljen preko dneva oziroma zaužit preko dneva, se strinjam, saj zdrava prehrana mora biti preko dneva ne pa v večernih poznih urah. Mislim, da to boste morali vsi potrditi. Da pa zdaj ni časa, da bi študentje v celem dnevu študirali oziroma hodili na predavanja bolj pridno kot pa včasih, to mi tudi ni jasno, ker vedno so bile luknje vmes med predavanji. Če smo imeli skupaj mogoče štiri ure, pa potem je bila pavza pa zopet štiri ure in podobno. Da bi pa bila tekom celega dneva ves čas predavanja, pa težko verjamem. Da bi bili pa študentje danes veliko bolj pridni kot včasih, pa se tudi ne morem strinjati, da ne bi imeli časa preko dneva, da bi zaužili ta obrok. Če pa spremljamo, kako se pravzaprav študentje prehranjujejo, in če bi šli pogledat v menze, pa ne govorim o tem, veliko se jih verjetno tudi zdravo prehranjuje, ampak malo poglejte, pa boste videli, kaj jedo tudi v večernih urah, ko naročijo. V to specifiko se sicer ne bi poglabljal, ampak stvari so vendarle takšne, da je pomembno. Ker je ta tematika bila že pred časom v Državnem zboru, sem se pogovarjal tudi s številnimi študenti in moram reči po resnici, da tu in tam je kdo res rekel, da je to nek problem, ampak v glavnem ne vidijo v tem tega problema, da bi ne mogli tega bona oziroma tega obroka zaužiti preko dneva. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek.
Hvala, spoštovana podpredsednica, za dano besedo. Kolegice in kolegi, predstavniki Vlade, lep pozdrav tudi v mojem imenu. Ko govorimo danes o študentski prehrani, smo velikokrat danes slišali v teh dveh urah, da je to problem. Seveda problem, da bi študentom podaljšali možnost jesti zdravo hrano za dve uri. Danes sem ugotovil, da je veliko strokovnjakov v tem državnem zboru na temu področju. Eni so govorili, do kdaj je možno jesti, drugi do kdaj je zdravo jesti, kako se naj jé, celo bil je primer stališča ene poslanske skupine, ki je celo prikazal, kako ne sme biti glede prehrane, kakšne so lahko posledice, pa se mi zdi, da je to malo neodgovorno. Neodgovorno od vseh nas do študentov. Moram tudi povedati, kolega na moji desni je govoril, da prav gotovo študentje niso danes bolj pridni, kot so bili včasih. Naj povem, da večina študentov v Republiki Sloveniji prav gotovo ne samo študira. Da pa lahko študira, mora še kaj drugega početi. Ko finančno stanje družine tega študenta ne omogoča, da se lahko samo uči in gre v predavalnico. Zato se mi zdi na tem področju pomembno in naj tudi povem v svojem imenu in v imenu Slovenske demokratske stranke, da to ni všečno. To težavo izpostavljajo študentje. Naj tudi povem, da gre za kuhinjo v gostinskih lokalih, da to ni kokta, da je to sveža hrana in študentje tudi opozarjajo, da če pridejo deset minut do osmih, velikokrat ne dobijo več hrane. Dobiš nekaj hladnega ali pa nekaj na hitro pripravljenega, ker kuhinje že vedo terminsko, da se ob osmih zaključuje in od sedme ure naprej je že težava dobiti svežo hrano ali pa tisto hrano, ki si jo oni želijo. Seveda veliko smo danes govorili, kdaj naj študentje jedo. Kolegice in kolegi, verjemite, da o tem mi ne bomo odločali. Če danes tega predloga zakona ne izglasujemo, bodo oni prav gotovo tudi jedli ob pol devetih, devetih, pol desetih ali desetih. Ampak bodo jedli manj zdravo hrano. To je dejstvo. Jaz povsem razumem predsednika Vlade. Tako so se dogovorili, denarja ni, finančne posledice so takšne, da Vlada tega ne more "požegnati". Zelo težko pa razumem, sem še posebej poslušal cenjene kolege iz največje koalicijske stranke, predvsem kolegico Janjo Slugo, da se niti malo niso potrudili od aprila. Strokovci so dali povsem isto mnenje, stališče, ki ga je kolegica prebrala na sredi te dvorane in povsem isto razpravljala na sedežu, katerega zaseda. Opravili so analizo vseh evropskih držav, kakšna je prehrana v teh državah. Ko smo pa dva dni nazaj govorili o davčnih blagajnah, pa ni bilo nobene raziskave. Spoštovane kolegice in kolegi z leve in desne! Ne govorimo tolikokrat v tej dvorani, da je nekaj všečno. Ta zakon gre za naše študente in zato apeliram na vse vas, da ga tudi podprete. Hvala.
Hvala. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po končani 28. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 28. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE OBRAVNAVO PREDLOGA Resolucije o podpori Resoluciji Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila 21 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom resolucije je skupina 21 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavnici predlagatelja gospe Evi Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Evropski parlament je 2. aprila 2009 ob upoštevanju splošne deklaracije Združenih narodov o človekovih pravicah ter v preteklosti že sprejetih resolucij o demokraciji in spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu. V njej je obsodil totalitarne režime in poudaril, da je treba ohranjati spomin na preteklost, ker brez resnice in spomina ne more biti sprave. Hkrati pa odločno in jasno obsoja vse zločine proti človeštvu in množične kršitve človekovih pravic, ki so jih zagrešili vsi totalitarni in avtoritarni režimi. Žrtvam teh zločinov in njihovim družinskim članom pa izraža sočutje, razumevanje in priznanje za njihovo trpljenje. 25 let po razpadu komunističnih diktatur v Srednji in Vzhodni Evropi se v nekaterih državah članicah še vedno neupravičeno omejuje dostop do dokumentov, ki so pomembni za posameznike in za znanstvene raziskave. In nič drugače ni pri nas v Sloveniji. Evropski parlament zato poziva države članice, naj si resnično prizadevajo za odprtje arhivov, tudi arhivov nekdanje tajne politične policije. Za okrepitev evropske zavesti o zločinih, ki so jih zagrešili totalitarni režimi, je treba podpirati dokumentiranje in pričevanja o nemirni evropski preteklosti, saj brez spomina ne more biti sprave. Vsem totalitarnim režimom, tudi komunizmu v Sloveniji oziroma nekdanji Jugoslaviji je bil skupen temelj sistemsko in načrtno kršenje človekovih pravic. Zato da so prišli na oblast in da so se na oblasti ohranili. Za namen prevzema oblasti so uporabljali tajne oborožene enote. Pri nas VOS, KNOJ, OZNO, UDBO, SDV. Praksa tajnih služb za ohranitev oblasti in boj proti notranjemu sovražniku pa se je v totalitarnih režimih ohranila vse do njihovega konca. V preambuli Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije je bilo tako ugotovljeno dejstvo, da tedanja SFRJ ni delovala kot pravno urejena država, in so se v njej hudo kršile človekove pravice. V SFRJ je oblast imela komunistična partija, ki je po vseh mednarodnopolitičnih in strokovnih kriterijih ter številu žrtev, ki jih je komunizem pustil s svojim delovanjem, postavljena v kategorijo totalitarizma. Tako kot nacionalsocializem in fašizem. Resolucija evropskega parlamenta je še posebej pomembna za Slovenijo, saj je naša država trpela pod vsemi tremi totalitarizmi. Slovenija je bila torej del integracije SFRJ, ki je razpadala in razpadala v krvavih vojnah, za katero so bili značilni množični vojni in povojni zločini, ki so se lahko zgodili v nekdanjem sistemu oziroma režimu predvsem zato, ker je bilo kršenje človekovih pravic za dosego ideoloških ciljev nekaj samoumevnega, politično opravičljivega in način oziroma sredstvo za ohranjanje totalitarnega režima. V Slovenski demokratski stranki menimo, da je ob 70. obletnici konca 2. svetovne vojne in ob 20. obletnici genocida v Srebrenici sedaj skrajni čas, da se slovenska politika končno poenoti in obsodi vse totalitarne in avtoritarne režime. Resolucija, spoštovane kolegice in kolegi, namreč ne prinaša nič drugega kot spoštovanje osnovnih civilizacijskih norm, spoštovanje do žrtev in spomin na našo tragično skupno preteklost. Več pa bom kot predlagateljica točke pojasnila potem v razpravi, ko se končajo stališča poslanskih skupin. Hvala.
Predlog resolucije je na 9. seji 1. 7. 2015 obravnaval Odbor za pravosodje. Ker po končani razpravi odbor ni sprejel poglavij predloga resolucije, je predsednica odbora ugotovila, da je obravnava predloga resolucije na seji delovnega telesa končana. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsednici gospe Kseniji Korenjak Kramar.
Spoštovani predsednik, predstavniki ministrstva, spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za pravosodje je na svoji 9. seji dne 1. 7. 2015 kot matično delovno telo obravnaval Predlog resolucije o podpori Resoluciji Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu, ki jo je v obravnavo predložila skupina poslancev s prvopodpisanim, gospodom Jožetom Tankom. Odbor se je tudi seznanil z naslednjim gradivom, in sicer s predlogom resolucije, ki je bil objavljen na spletni strani Državnega zbora v Poročevalcu z dne 29. 5. 2015, z mnenjem Zakonodajno-pravne službe, mnenjem Vlade Republike Slovenije ter s poročilom Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti z dne 1. 7. 2015. Predstavnik predlagatelja gospod mag. Branko Grims je v dopolnilni obrazložitvi predstavil namen in pa tudi cilje predloga resolucije. Predstavnik Zakonodajno-pravne službe je poudaril, da le- ta poudarja stališča, ki so bila dana k mnenju predloga resolucije leta 2009, razen dela besedila, ki ga v sedaj vloženem predlogu ni bilo več. Konkretne pripombe so se nanašale na ustreznejši naziv, in sicer deklaracije o podpori resolucije Evropskega parlamenta, sklicevanje na člen Poslovnika Državnega zbora ter obveznost objave v Uradnem listu Republike Slovenije. Vloženi amandmaji navedenim pripombam so sledili. Predstavnica Ministrstva za pravosodje, gospa državna sekretarka Tina Brecelj je poudarila, da Vlada ne vidi razloga za sprejetje predlagane resolucije in je tudi ne podpira. V razpravi so članice in člani odbora v imenu poslanskih skupin in v svojem imenu podali obrazložitve in razlage, zakaj predlog resolucije podpirajo oziroma ne podpirajo. V poslovniško določenem roku je Poslanska skupina SDS vložila amandmaje, in sicer k preambuli, k naslovu, k 1. poglavju in k novemu 3. poglavju. Odbor je glasoval o amandmajih in jih ni sprejel. Odbor je nato v skladu s 126. in 171. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval tudi o vseh poglavjih predloga resolucije in jih prav tako ni sprejel. Na podlagi razlage Komisije za poslovnik v zvezi z drugim odstavkom 61. člena Poslovnika Državnega zbora je bilo na odboru tudi ugotovljeno, da je obravnava Predloga resolucije o podpori resolucije Evropskega parlamenta z dne 2. april 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu na matičnem delovnem telesu končana. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Violeta Tomić.
Spoštovani predsednik, spoštovane kolegice [[…]]
Pardon, naredil sem napako. Se lahko opravičim? Moral bi dati besedo najprej predstavnici Vlade.
Z veseljem.
Se opravičujem. Se opravičujem. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade državni sekretarki na Ministrstvu za pravosodje gospe Tini Brecelj.
Hvala lepa, gospod predsednik. Poslanke, poslanci! Vlada Republike Slovenije ne podpira sprejetja predlagane resolucije, saj ni videti prav nobenih razlogov za spremembo premišljene in dolgoročne odločitve Državnega zbora Republike Slovenije iz leta 2009, ko je Državni zbor tudi ob upoštevanju posebnosti slovenske zgodovine dne 22. oktobra 2009 sprejel Deklaracijo o seznanitvi z Resolucijo Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu z dne 2. aprila 2009 in jo tudi objavil v Uradnem listu Republike Slovenije. Takšno stališče, da se ne sprejme predlog resolucije, je, kot je povedala moja predgovornica, podal tudi ta sklic Državnega zbora, in sicer Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti dne 30. junija letos in Odbor za pravosodje dne 1. julija 2015. Vlada se, kot rečeno, s stališčem o nepodpori predloga resolucije strinja. Hvala.
Zdaj pa res sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica in Violeta Tomić.
Hvala za besedo, drugič. Resolucija Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu je eden izmed mnogih dokumentov, s katerimi želijo konservativne sile, ki obvladujejo evropske institucije, vsiliti točno določen model za razlago sodobne evropske in svetovne zgodovine. V stranki SDS nam s ponovno obravnavo te resolucije vsiljujete debato o naši zgodovini in o treh t. i. totalitarizmih 20. stoletja, to je o nacizmu, fašizmu in komunizmu, pri čemer vam gre seveda zgolj in samo za demonizacijo slednjega. V Združeni levici ne pristajamo na oznako totalitarizem ne za nekdanje komunistične, niti za fašistične režime. Ne zato, ker morda ne bi priznavali silnega trpljenja ljudi, ki so bili prizadeti zaradi fašizma ali režimov, ki so skušali graditi komunizem, ampak ker ta oznaka v resnici podaja do skrajnosti idealizirano podobo zahodnih parlamentarnih demokracij oziroma evroatlantskih integracij. Oznaka totalitarizem je postala silno priljubljena v prvih dveh desetletjih po drugi svetovni vojni zlasti pri ameriških ideologih, ki so za potrebe propagandne vojne primerjali najtemnejše primere praks komunističnih in fašističnih režimov z ideali zahodne parlamentarne demokracije. Šlo je za merjenje abstraktnega ideala posameznikove svobode, ki ima najvišje mesto med političnimi vrednotami na zahodu in ki so jo želeli primerjati s pogosto kruto realnostjo v vzhodni Evropi in Sovjetski zvezi. Ta primerjava seveda ni poštena. Vprašajmo se, zaradi čigavih interesov je moralo v prvi svetovni vojni umreti na milijone ljudi, zakaj je moralo v bombnih napadih umreti na sto tisoče Vietnamcev in Vietnamk, zakaj je že ob koncu druge svetovne vojne v angloameriških napadih v Dresdnu in na Japonskem z jedrskim orožjem bilo pomorjenih na stotine tisoče ljudi. To zahodnjaških ideologov hladne vojne ni posebej zanimalo. Resne zgodovinske in politološke raziskave so zato odklonile oznako totalitarizem kot ideološko navlako hladne vojne. Oznako totalitarizma moramo še bolj odločno zavrniti tudi danes. Ideali človekovih pravic, spoštovanja človekovega življenja in dostojanstva, na katere prisega Resolucija o evropski zavesti in totalitarizmih, namreč vsak dan zadane ob bedo vsakdanjega življenja na evropski periferiji. Govoričenje o človekovih pravicah in človečnosti se v trenutku razblini kot prazna puhlica, ko trojka s finančnim terorjem na kolena spravlja celotno grško ljudstvo in ga sadistično sili v podpisovanje novih pogodb o nehumanem zategovanju pasu. Govorjenje o človekovih pravicah se razblini kot puhlica ob tem, ko na tisoče migrantov umira, se utaplja in trpi na mejah trdnjave Evrope. Govoričenje o človekovih pravicah in človečnosti se v trenutku razblini kot prazna puhlica ob revščini, bedi in brezposelnosti, v katero so bili potisnjeni delovni ljudje vseh narodov Evrope. Združena levica zavrača prazna in puhla zgodovinska posploševanja, s katerimi želi desnica v isti koš vreči tako fašizem kot komunizem. Nikakor ne pristajamo na primerjanje številk žrtev komunističnih režimov s fašističnimi, saj bi jim zelo enostavno lahko prišteli tudi žrtve tako imenovanih zgledih evropskih demokracij. Človeška življenja, spoštovani, niso statistika. Ne moremo pristati na to, da nasilno izgubo človeških življenj sestavimo v številke in jih uporabljamo kot argument pri grobem posploševanju, ki ima zelo jasno politično agendo. Hkrati ne pristajamo na enako posploševalno logiko glede različnih zgodovinsko obstoječih komunističnih režimov. Jugoslovanski samoupravni socializem je bil povsem neprimerljiv s sovjetskim ali z drugimi tipi komunističnih režimov in je predstavljal mnogo bolj pozitiven ter človeški poskus grajenja drugačne socialistične družbe. Prizadevanje za drugačno družbo, za socializem je od Pariške komune dalje priborilo splošno volilno pravico, storitve socialne države in večino civilizacijskih dosežkov, ki bi jih morali danes najvišje ceniti, a jih neoliberalna doktrina vztrajno odpravlja. Emancipatorni socialistični projekti so odprli perspektivo širjenja demokracije na vsa področja človekovega življenja, tudi tja, kjer v tako imenovanih zglednih demokracijah vlada neizprosni despotizem – na delovno mesto. V Združeni levici ocenjujemo, da je ponovno vsiljena razprava o Resoluciji o evropski zavesti popolnoma nepotrebna, tako z vsebinskega kot s formalnega vidika. Že v mnenju Vlade lahko preberemo, da bi podpora resoluciji o evropski zavesti in totalitarizmu pomenila zgodovinski revizionizem, da bi skušala reinterpretirati, spremeniti in potvoriti našo skupno zgodovino. Tega nikakor ne bi smeli dopustiti, a z razočaranjem lahko ugotovimo, da se počasi, a potiho to vztrajno že ves čas dogaja. Dogodki v zadnjih dneh od nas zahtevajo, da se vprašamo tudi o prvem delu resolucije, o tako imenovani evropski zavesti. Za kakšno zavest gre, ko skuša evroskupina na čelu s finančnim ministrom Nemčije izvesti državni udar proti levi vladi v Grčiji. Beseda državni udar, spoštovani, niso naše, temveč jih je izrekel eden od najbolj cenjenih svetovnih ekonomistov Paul Krugman, njega boste zelo težko obtožili, da je radikalen ali karkoli podobnega. Radikalna je postala prav ta Evropa, ki je poteptala demokracijo, ki je poteptala nacionalno suverenost in ki Grčijo potiska na raven protektorata. Če bi bili pošteni in iskreni bi se morali vprašati ali ni danes ravno Evropska unija tista, ki bi ji najbolj ustrezal pridevnik totalitarna. Seveda tega predloga v Poslanski skupini Združene levice ne bomo podprli. Najlepša hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Ljudmila Novak.
Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi! 2. aprila 2009, torej pred dobrimi šestimi leti je Evropski parlament sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu. Ob njej sta se poenotili tako evropska levica kot desnica, saj ju je podprla velika večina evropskih poslancev. Tedaj smo resolucijo soglasno podprli vsi slovenski evropski poslanci, poleg mene tedaj še Miha Brejc, Lojze Peterle, Romana Jordan Cizelj, Jeklo Kacin, Aurelio Juri in Mojca Drčar Murko. V tej resoluciji Evropski parlament odločno in jasno obsoja vse zločine proti človeštvu in množične kršitve človekovih pravic, ki so jih zagrešili totalitarni in avtoritarni režimi: fašizem, nacizem in komunizem. Slovenija je edina država v Evropi, ki so jo tlačili vsi trije najhujši totalitarizmi 20. stoletja, torej fašizem, nacizem in komunizem. A komunizem je, žal, pri nas povzročil daleč največ gorja. In kar je še najhuje, velika večina žrtev je bila brez sojenja tragično pokončana prav v mesecih po končani drugi svetovni vojni. V Sloveniji je bilo do sedaj evidentiranih preko 600 prikritih vojnih grobišč, v katerih je zakopanih okoli 15 tisoč Slovencev. Vse te žrtve do danes nismo pokopali. Veseli me, da je bil sprejet zakon Nove Slovenije o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev in smo prepričani, da bo tudi to pripomoglo na poti k spravi. Če citiramo spoštovanega nekdanjega predsednika SAZU, pokojnega dr. Jožeta Trontlja, ki pravi: "Nacizem in fašizem ne bosta nikoli oprana krivde za drugo svetovno vojno, za strahotno gorje, ki sta ga povzročila številnim narodom, za milijone žrtev, ki so padle v spopadih, bile pomorjene v taboriščih ali v medvojnih likvidacijah. Dejstvo pa je, da je v vojno stopil še tretji totalitarni sistem, komunizem z novimi grozovitostmi." Konec citata. Vsi trije totalitarizmi so zato vredni obsodbe. Ena izmed vsebin te evropske resolucije je tudi zavzemanje poslancev, da bi 23. avgust postal vseevropski dan spomina na žrtve vseh totalitarnih in avtoritarnih režimov, kar v Novi Sloveniji krščanski demokrati podpiramo. Ohranjanje spomina na te dogodke in njihovo ustrezno zgodovinsko vrednotenje je zagotovo eno od pomembnih zagotovil, da se kaj takega v prihodnosti ne bi ponovilo. V tej smeri je zelo pomembna tudi vzgoja v duhu demokratičnih vrednot, ki spodbuja tudi kritično razmišljanje in omogoča pot zorenja v spoštovanju vrednot in sprejemanju resnice.
Besedo ima Poslanska skupina Zavezništvo, zanjo gospod Jani Möderndorfer.
Dober dan. No, pa smo tam, kjer sem govoril že prejšnji teden, da bomo prišli, prišli k streznitvi in predvsem k tisti streznitvi, ki se ji reče, da ponavljamo eno in isto. Danes bo v glavnem namenjeno koaliciji to, kar bom govoril, ne predlagateljem, ker predlagatelji v resnici za razliko od koalicije vedo, kaj počnejo. Sistematično ponavljanje enih in istih stvari, da se ti na koncu že zmeša. In kar je še bolj pomembno, na koncu začneš celo verjeti temu, kar ponavljajo – kot pokvarjena plošča. Eno in isto. In predvsem računajo na eno spretnost, ki jo imajo zelo dobro izdelano, to pa je, da računajo na to, da se počasi tukaj poslanci zamenjajo, ker tukaj je nekako konstanta, veste, izgubijo zgodovinski spomin, kako so se določene stvari sploh sprejemale in obravnavale v Državnem zboru. Dve starosti, v zadnji klopi, ki spremljajo to od začetka, vsaj eden, se lahko temu samo smeji, ker gledat to kot šov, kar se v resnici tukaj dogaja. Seveda vsak s svojo percepcijo. To, kar pa so danes predlagali, pa so na nek način v resnici v koaliciji prejšnji teden [[...]]
Tišina prosim v dvorani! Lepo prosim!
[[...]]nekako pripeljali že skozi stranska vrata in legalizirali tisto, kar so poslanci z večino v prejšnjem državnem zboru v resnici ves čas zavračali z več argumenti. Če sem poskušal verjeti do prejšnjega tedna, da gre predlagateljem dostojnega pokopa dejansko za iskreno in vse tisto, kar so ponavljali in povedali, v resnici danes še manj verjamem. Ker če ste jih dobro poslušali in si napeli ušesa, kaj so govorili prejšnji teden, danes pa v resnici zopet spodbujajo stvari, ki danes niso več vredne omembe v tem parlamentu. Namreč dokument, ki ga je sprejel Evropski parlament, je bil v resnici sprejet za neke druge potrebe, ne za te potrebe, ki si jih je predlagatelj danes zamislil, da bo s tem odpiral ideološki boj in venomer opozarjal in delal razkol med Slovenci. Venomer. In to je večni problem. Problem je predvsem to, ker v parlamentu Republike Slovenije ponavljamo eno in isto, pa vendar na koncu nekdo popusti. In prejšnji teden je popustila koalicija. Popustila je, ker je dala v dostojni pokop 1. člena omembo te iste resolucije, o kateri bo danes glasovala in jo zavrnila, prejšnji teden jo je pa dala v 1. člen in jo v resnici na nek način legalizirala, zato da se bo izpeljal dostojni pokop oziroma sama izpeljava samega zakona. To dvoje ne gre skupaj. In vse razprave, ki jih bom zelo pozorno poslušal danes, bodo seveda usmerjene, češ, kako tega akta nima smisla sprejemati oziroma je noro dvakrat sprejemati nekaj, kar je že nekdo sprejel in je zavezujoče za Slovenijo. Še več. Tisto, kar je bolj pomembno, vsi, ampak sedaj pa res že vsi, verjamem, da ste si pogledali raziskavo, ki je bila narejena v Državnem zboru okoli tega dokumenta, kjer vse v resnici v Evropi so ta dokument sprejeli. Nikjer. So ga pa obravnavali v posameznih odborih v posameznih državah. So ga. Ampak mi nonstop po znani mantri, ki jo poznamo s te strani, ponavljamo eno in isto. Tako da nekateri Slovenci in Slovenke se že danes sprašujejo, pa kaj pravzaprav je problem v tej resoluciji, pa zakaj pravzaprav je ne potrdimo pa gremo naprej, pa bo stvar rešena. Mimogrede, ni mi vroče zaradi te resolucije, daleč od tega, ampak pač vroče je danes na vseh straneh. Zato apeliram na vse poslance in poslanke koalicije, ne opozicije, da ste vsaj tiho in opravite tisto nalogo, to pa je, da zavrnete sklepanje o tej resoluciji in ne govorite o stvareh, ki se vam maščujejo, ker po drugi strani pa v resnici sprejemate to isto deklaracijo in jo omenjate kot podlago, da bomo opravili lahko dostojne pokope v Sloveniji. Kar nima nobene zveze. Jaz moram reči, da je sama resolucija v resnici bila zlorabljena s strani SDS samo z enim namenom. To pa je, da se bodo lahko šli lustracijo. Ta lustracija jim je sicer dostikrat prišla v poštev, ko je šlo za diskvalifikacijo posameznih ljudi. Nekateri boste to še občutili, kako to izgleda. Ampak dejansko jaz mislim, da je čas, glede na to, da je že sam dokument, ki je bil sprejet leta 2009, dejansko pripeljal do tega, da smo danes 2015 in da res ni več časa se pogovarjati o stvareh, ki nas ta hip ne zanimajo in smo jih že zdavnaj osvojili. Nas zanima prihodnost. Več pa v nadaljevanju, ker vas bom zelo pozorno poslušal.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo mag. Aleksander Kavčič.
Hvala lepa, spoštovani predsednik za dano besedo. Kolegice in kolegi, lep pozdrav in pozdrav tudi vsem, ki spremljate današnjo sejo! Dovolite mi, da predstavim stališče Poslanske skupine SMC. V Poslanski skupini Stranke modernega centra obžalujemo, da je do današnje razprave in vseh tistih, ki smo jim v zvezi s predlaganim aktom bili priča že na ravni odborov, sploh prišlo. Izzivalne, neiskrene, podžigajoče razprave o slovenskih polpretekli zgodovini padajo na neplodna tla in našim državljankam in državljanom ne prinašajo nikakršne koristi, politično telo pa odmikajo od dejanskih vsakodnevnih izzivov. A Predloga resolucije o podpori Resoluciji Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu ne zavračamo zgolj zaradi njegove nekonstruktivnosti, temveč našo odločitev utemeljujemo tako na formalnih, vsebinskih kot tudi kontekstualnih argumentih. Evropski parlament predstavlja nadnacionalno institucijo evropskega političnega prostora izjemnega pomena, ki v okviru svojega delovanja sprejema tako zakonodajne kot tudi politične akte. Med slednjimi najdemo številne resolucije, med drugim tudi predmetno resolucijo. Vsi ti sprejeti akti, ne glede na to, kaj se o njih mislijo posamezne evropske države, stranke ali druge družbene skupine so s sprejetjem v Evropskem parlamentu postali del evropskega političnega reda in vrednostnega polja. A pozor! Te resolucije izražajo voljo demokratično voljenega nadnacionalnega predstavniškega telesa, v nobenem primeru pa takšne resolucije ne izražajo in ne morejo izražati suverene volje nacionalnih parlamentov, ki svojo legitimnost in suverenost črpajo iz popolnoma drugega temelja. Politične akte Evropskega parlamenta, vključno z Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu v Poslanski skupini SMC zato spoštujemo, nasprotujemo pa uvajanju inovativnih postopkovnih praks, s katerimi bi na predlog ene same strankarske opcije Državni zbor v lastnih aktih, a s tujim besedilom sprejemal, potrjeval ali kot izraz lastne suverene volje podpiral resolucije Evropskega parlamenta ali katerikoli druge nedržavne institucije. Takšen pristop je politično nesprejemljiv in vprašljiv. Poleg tega je na podlagi študije, ki jo je opravil Raziskovalni oddelek Državnega zbora, takšen pristop neprimerljiv z ostalimi državami Evropske unije, kjer se parlamentarni odbori z resolucijami Evropskega parlamenta zgolj seznanjajo, pa še to le v redkih primerih. Ravno z ozirom slednje bi sprejetje predlagateljevega akta predmetno resolucijo ne nazadnje postavil v hierarhično višji položaj v primerjavi z ostalimi resolucijami Evropskega parlamenta, in to v popolni odsotnosti kakršnikoli prioriteti kriterijev ali meril. Menimo, da je to neprimerno in škodljivo tako za ogled tega Državnega zbora kot tudi za pomen političnih aktov, ki jih sprejemajo naši bruseljsko-strasbourški kolegi. Prav tako ne smemo pozabiti, da se je Državni zbor z Resolucijo Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu v lastni deklaraciji že leta 2009, pri čemer je tudi podal premišljena in uravnotežena stališča glede načel obravnavanja polpretekle zgodovine na Slovenskem. S sprejetjem tokratnega predloga SDS bi bili priča obstoju dveh različnih političnih aktov, ki se nanašata na isto vsebino, a se do nje opredeljujeta različno. Takšne hierarhične konfuznosti seveda ne moremo podpreti. Naša opredelitev do predlaganega akta Poslanske skupine SDS ni zgolj proceduralna, je tudi vsebinska. Čudi nas namreč dejstvo, da predlagatelj na eni strani goreče zagovarja potrebo po parlamentarni podpori Resoluciji Evropskega parlamenta, česar nikoli ne pozabi pospremiti z lastnim zgodovinsko interpretativnim diskurzom. Po drugi strani pa pozablja, da ravno ta predmetna resolucija v točkah B in C temu odločno nasprotuje. Ti točki namreč govorita, da nobena politična stranka ali organ nimata izključne pravice do razlage zgodovine, uradnih političnih razlag zgodovinskih dejstev pa se ne bi smelo vsiljevati z večinskimi odločitvami v parlamentih. Tudi mi prikimavamo načelu, da parlamentarni forumi niso prostor zgodovinskih razprav, zato to prepuščamo tistim, ki so za to poklicani. V zadnjih dneh so nam mnogi očitali, da se kot sredinska stranka izogibamo izražanju mnenj o ideoloških temah in posledično tudi o zadevni resoluciji Evropskega parlamenta. A zavračati pozicijo v prvih vrstah ideološkega boja še zdaleč ne pomeni biti neopredeljen. To smo pokazali tudi v preteklih razpravah, a očitno ostalim namenoma preslišani. Resolucijo evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu spoštujemo in za razliko od tistih, ki jo berejo restriktivno, načelno menimo, da resolucija ne odpira Pandorine skrinjice zgodovinskega revizionizma. Naša stališča do polpretekle zgodovine so jasna, samoumevna in neomajna. Narodnoosvobodilni boj med drugo svetovno vojno je bil častno dejanje, ki je slovenskega in druge narode osvobodil nacifašistične okupacije, zato njegove vrednote cenimo, spoštujemo kot temeljne vrednote naše skupne zgodovine. Kolaboracija z okupatorjem je predstavljala zavržno in obsojanja vredno dejanje, zato se bomo vedno pridružili tistim, ki iskreno nasprotujejo rehabilitaciji domobranstva ali podobnim poskusom spreminjanja zgodovine. Podobno kot revizionizmu nasprotujemo tudi zgodovinskemu redukcionizmu in zavračamo enačenje slovenske in vzhodnoevropske polpretekle zgodovine. Pomembne socialne in kulturne pridobitve prejšnjega sistema zato cenimo in spoštujemo, hkrati pa ostro obsojamo nedemokratične in krute posege nekdanjega enopartijskega sistema v svobodo in temeljne pravice posameznikov. A ne pozabimo! Do tega se je v svoji deklaraciji Državni zbor opredelil že leta 2009 in zopet se poraja vprašanje, zakaj se s tem soočamo znova in znova. Pri vseh političnih zlorabah na eni ter teorijah zarote na drugi strani pa pozabljamo, komu je Resolucije o evropski zavesti in totalitarizmu v svojem temelju sploh namenjena. V naši poslanski skupini smo prepričani, da ta subjekt predstavljajo žrtve totalitarnih režimov, tisti, na katere moram ohranjati spoštljiv spomin, tisti, ki nas opominjajo na napake, ki se ne smejo ponoviti. Zaradi njih povojnih pobojev neoboroženih vojnih ujetnikov in civilistov ne moremo in ne smemo opravičevati z gorečnostjo narodnoosvobodilnega boja, zaradi njih kolaboracije z okupatorjem pod nobenim pogojem ne moremo in ne smemo opravičevati z uporom proti revolucionarnemu nasilju. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo za voljo pietete do žrtev in zavoljo naše skupne prihodnosti te delitve presegli tudi s konkretnimi dejanji. Upamo, da jih bodo kmalu tudi nekatere druge politične opcije. Ob celotni kalvariji v zvezi z Resolucijo Evropskega parlamenta pa nas še najbolj vznemirja kontekst, v katerem se je predlagani akt obravnaval. Predlagateljeva domnevno iskrena želja, da bi s predlogom prispeval k prečkanju ideoloških delitev, nas v Poslanski skupini SMC ni prepričala. Večina njihovih dejanj namreč kaže ravno v nasprotno smer, smer zaostrovanja ideološkega boja, ki se ga izrablja izključno v politično korist in nagovarjanje lastnega volilnega telesa. Predlagateljeva brezmejna želja po nekakšni lustraciji, katarzi, ki je niso mogli izpeljati niti takrat, ko so imeli parlamentarno večino, postaja vse močnejša in glasnejša, njeno uresničitev pa iščejo že v malodane slehernem zakonskem predlogu. Želja po preimenovanju povojnih pobojev v tako imenovani slovenski genocid postaja stalnica njihovega vse bolj zaostrenega diskurza o polpretekli zgodovini. Pri tem se ne ozirajo na dejstvo, da s popolnoma napačno in neprimerno uporabo mednarodnopravno definiranih terminov ne izražajo le nespoštovanja do tistih, ki so dejansko preminuli v tragedijah zločina vseh zločinov, temveč tudi na nikakršen način ne pripomorejo h krepitvi spoštovanja na žrtve krutih povojnih pobojev. Še več! Ko se je pred nekaj dnevi v Državnem zboru obravnaval predlog zakona, s katerim se bo vsem žrtvam totalitarnega nasilja zagotovil dostojen pokop, se je predlagatelj resolucije, kljub temu da pieteto do žrtev sam zagovarja kot temeljno civilizacijsko načelo, glasovanja vzdržal, češ, da za pokop žrtev zakona seveda ne potrebujemo. A po drugi strani predlagatelj meni, da bi s sprejetjem predloga obravnavanega akta spreminjali tako našo zavest kot morda še zgodovino. Ne pozabimo omeniti, da so akt vložili po načelu kopiraj-prilepi, s popolnoma enakim poslovniškimi pomanjkljivostmi, na katere so strokovne službe Državnega zbora opozorile že leta 2009 ob njihovem prvem poskusu. Ker v Poslanski skupini SMC menimo, da je predlagani akt formalno neustrezen in neprimeren, ker menimo, da je v nasprotju z vsebino tako resolucije Evropskega parlamenta kot tudi deklaracije Državnega zbora iz leta 2009 in ker preprosto ne bomo nasedali predlagateljevemu lustracijsko protitotalitarističnemu spektaklu, predloga nismo podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo mag. Branko Grims.
Vsem prav lep pozdrav! Za vrednote gre. In vprašanje vrednot, gospe in gospodje, je v Sloveniji temeljno razvojno vprašanje. Tisto, kar je bilo rečeno s strani Vlade, če ste prebrali sploh njeno precej žalostno obrazložitev, zakaj zavrača izrek podpore evropski resoluciji o evropski zavesti in totalitarizmih je bilo, da ne vidi nobenih novih dejstev. Glede na to, da ji očitno peša vid, naj ji pomagam. Novo dejstvo, gospe in gospodje, je to, da so nas na zadnjih meritvah ekonomske uspešnosti, blaginje in kupne moči navadnega človeka, prebivalca Slovenije prehitele države, ki smo jih v času osamosvojitve gledali z dvakratno ali trikratno prednostjo, kot so Poljska, Slovaška, Češka, Litva in tako dalje in tako naprej. Ko smo se osamosvojili, smo bili po vseh ekonomskih kriterijih dva do trikrat boljši od teh držav. Toda to so bile države, ki so znale presekati s svojo preteklostjo v vseh tistih delih, ki so jo bremenili, ki so znale razčistiti sami pri sebi in ki so iskreno sprejele evropske vrednote, Slovenija jih pa ni. Toliko sprenevedanja, kot se pokaže pri tej resoluciji, ker gre za vprašanje temeljnih vrednot, ga zlepa ne doživiš nikjer. Zanesljivo smo v tem evropska posebnost. In prav to je razlog za stanje v našem razvoju. In o razvoju danes govorimo. To, o čemer danes govorimo, je temeljno razvojno vprašanje Slovenije. Poglejte, smo edina država, kjer se celotni državni zbor zbere v rajanju v Stožicah pod rdečo zastavo in sliko Che Guevare, o tem se bomo pogovorili še malo kasneje, in raja in vpije, da je Evropa banda lopovov. Pod rdečo zastavo v dvorani, v kateri ni ene same, samcate državne zastave, slovenske zastave. Ni je države v Evropi, kjer boste našli karkoli s tem primerljivega. Je ni. Zato gospe in gospodje, propadamo, zato nas prehiteva Poljska in smo edina država v Evropi kjer na simbolni ravni slavimo genocid, zločin. Točno tukaj, gospe in gospodje, tam pred stavbo Državnega zbora stoji spomenik revoluciji, ne stoji spomenik osamosvojitvi, ne stoji spomenik osvoboditvi, stoji spomenik revoluciji. Revolucija pa je, gospe in gospodje, zločin. Kaj je revolucija, če odstranimo visoko doneče besede, in kot pravi Murphy, za visoko donečimi besedami so vedno najbolj nizki pritlehni interesi. Revolucija ni nič drugega kot organiziran pomor, genocid in državni rop, s katerim ena samozvana elita s pomočjo orožja, umora, zločina nadomesti pobito prejšnjo realno pravo elito, ki se je oblikovala skozi dolgo vrsto let. To je v resnici revolucija. In kdor leta okoli z rdečo zvezdo in slavi revolucijo, gospe in gospodje, v Sloveniji, naj se zaveda, kaj s tem slavi. Slavi tisti cel voz poln dojenčkov in majhnih otrok, ki so ga pustili partizani že zdavnaj po koncu drugi svetovne vojne tam v Ormožu na soncu, da so otroci stradali in pomrli od žeje in lakote na vročem soncu. In so uporabili celo orožje, zato da so branili, da ne bi ljudje, ki jih je bolelo srce, tem otrokom pomagali. To slavimo, gospe in gospodje, v Sloveniji! To proslavljamo! Kdor to slavi, kdor slavi rdečo zvezdo, kdor slavi revolucijo, slavi živa mladoletna dekleta zazidana v Hudi jami. Kaj pa je tukaj za proslavljati, gospe in gospodje? Če bi iskreno imeli evropske vrednote, če bi jih sprejeli, potem bi vendar izrekli obžalovanje in izrekli vse priznanje žrtvam, ne pa zločincem. To je naš problem. In verjemite, da v vsaki taki državi, kjer se tako dela – V Evropi smo mi, kar se tega tiče, res edina na ta način – se zgodi naslednje. Vsak tuj investitor, ki sem samo pogleda, pobegne, kolikor ga noge nesejo, ker ne verjame, da so njegove vrednote, njegovi interesi tukaj realno tako zaščiteni, kot bi morali biti. Vsakdo, ki išče poslovnega partnerja, in to vidi, gre seveda iskat partnerja drugam. Ne misliti, da Evropa tega ne vidi. Zato, gospe in gospodje, nas prehitevajo, Poljska [[…]]In to so tista nova dejstva, ki jih ta vlada noče videti, ker je neuspešna, da ljubi bog pomagaj. Se lahko samo krega z Alenko Bratušek, kdo je bil bolj – neuspešen, da se razumemo. In to so nova dejstva, o katerih govorimo, ker je temelj, kot uči politologija, vsake politike vprašanje vrednot. In izhodišče tistih vrednot, ki jih postavimo v ospredje, tistih enot, ki jih iskreno sprejmemo, skladno s katerimi ravnamo, so tiste, ki v modernem svetu določijo, kdo je bolj uspešen od drugih. Tiste, ki naredijo neko državo konkurenčno ali pa nekonkurenčno, tiste, ki jo naredijo v iskanju poslovnih in političnih in vseh drugih partnerjev zanimivo, prijazno, v očeh tistih, ki iz tujine vse to iščejo. Če pa tega ni, pa pač gredo drugam. Investitorji vlagajo svoj denar povsod drugje, samo v Sloveniji ne. Še huje. Tisti podjetniki in pa sposobni ljudje, ki bi lahko obogatili in sprostili slovenski razvojni potencial, prav zaradi tega odhajajo v tujino. Ker mi nimamo evropsko delujočega pravosodja, na kar nas opozarja že vrsto let Evropska skupnost z vse manj diplomatskimi izrazi. Vedno reče," malo se izboljšali, zdaj pa še dajte". Kar je po domače povedano, "niste nič naredili, dajte se malo pomatrati". To je prevod iz diplomacije v navadni jezik. In za to, gospe in gospodje, v resnici gre. Ko odpremo to vprašanje, se vedno reče, "ja, tukaj gre pa za vprašanje lustracije". Dajte no, kdo pa uporablja ta izraz? Tisti, ki v resnici ves čas aktivno sami lustrirajo. Ne gre za lustracijo, gospe in gospodje. Gre za vrednote, gre za vprašanje razvoja, gre za to, da bomo vendar vzpostavili sistem, ki bo podjetnikom bolj naklonjen kot sosednja Avstrija, ki bo pritegnil tuje investitorje, ki bo domače podjetnike spodbujal, da ostanejo doma in tukaj odpirajo nova delovna mesta. Ker je to edini temeljni trajni vir blaginje neke države. Za to v resnici gre. Kdo pa izvaja lustracijo v Sloveniji? Točno vi – sedanja vladajoča koalicija pa tisti, ki vam pomagajo iz opozicije pod B, kot se je temu včasih reklo. Dva sta danes za tem pultom že omenila lustracijo. Prvi, ki je najprej vložil tisti zakon o volitvah, s katerim se je hotelo preprečiti, da bi predsednik najmočnejše opozicijske stranke kadarkoli še lahko kandidiral, in drugi, sedaj to isto počne koalicija. Zakaj? Ker si misli, no, prvič je spodletelo, ker je vmes šlo Ustavno sodišče, zdaj bomo pa zakonodajo tako spremenili, da bomo iz postopka izključili Ustavno sodišče, da ko se bo naslednjič nekomu storila res ena svinjska krivica, tako kot se v tem primeru zanesljivo je, pa ne samo njemu, ampak še njegovi družini in pa vsem, ki so prišli na volitve pred dobrim letom dni, da se tega ne bo dalo več popraviti. Zdaj se je še dalo. Naslednjič, če bo sprejeto to, kar vi hočete, se ne bo dalo. In to, gospe in gospodje, je tista realna lustracija, Ampak vi jo delate, zraven pa s prstom kažete. To je najstarejši trik komunizma in socialistov. Tisto, kar delaš sam, kaži s prstom na drugega, da ne bo kdo opazil, da imaš roko v njegovem žepu. To je najstarejši trik, ki je bil star že, uh, že v stari Jugoslaviji so to poznali. Saj se ni nič spremenilo, malo ste prilagodili nekatere izraze, drugače je zgodba pa ista. In zakaj je pravzaprav temu tako? Zato ker se v Sloveniji nekaterih stvar sploh ne da normalno povedati, ker jih ljudje ne vedo, ker jih ne razumejo. Ena od njih je bila danes tukaj že nekajkrat omenjena, da gre za vprašanje, kdo je, ne vem, zmagovalec in kdo je poraženec. Gospe in gospodje, zmagovalci v času osamosvojitve Slovenije smo bili mi tukaj. Vsi državljanke in državljani. Napadalec je bil pa tisti, ki je imel rdečo zvezdo. Z rdečo zvezdo opremljeni avioni so metali kasetne bombe, kar je zločin. Z rdečo zvezdo opremljen tank je streljal z mitraljezom v času premirja na avstrijske novinarje in jih pobil na letališču Brnik. To so vse zločini. Tisti najhujši zločini pa so tisti, ki so se zgodili po koncu druge svetovne vojne, v času ko je bil že mir, ko bi morala biti svoboda. In to so zločini, ki ne zastarajo. Izraz genocid je tukaj še kako na mestu. Zakaj se pa tako poudarja, da so se eni borili proti drugim? Zato da ne bi slučajno opazili, da gre za dva obraza točno enega in istega zla. Naj vam malo razložim to zadevo, v čem je pravzaprav naš problem in zakaj se tako slepomiši, ko se odpre vprašanje vrednot, in zakaj lahko pride do tega, da ti cel državni vrh raja pod rdečimi zastavami in rdečo zvezdo pa Che Guevaro, v dvorani brez ene slovenske države na državni prireditvi. Še to je treba povedati. Pri čemer, verjemite, smo edini ne samo v Evropi, ampak najbrž na svetu. Tisto, kar pravzaprav to najbolj karikira in prikaže v pravi luči hkrati, kajti v Sloveniji samo na ta način gre, je zadeva, ki sem jo prebral že zadnjič:" Mi smo socialisti, smo sovražniki kapitalističnega ekonomskega sistema in zavračamo izkoriščanje šibkih in bomo uničili ta sistem pod vsemi pogoji." Zadnjič so kolegi iz Združene levice, ko sem jim to prebral, kar tolkli s pestmi po mizi, "za vsako to besedo stojimo". Ja, samo veste, kaj je nerodno? To so besede Adolfa Hitlerja, kajti tudi on je bil socialist. In kaj je vsa zgodba in tragedija Slovenije, ki se vleče do danes in zaradi česar se ne uspemo normalno pogovarjati o vprašanju vrednot na evropski način, ki govori za vse zločine, da so zločini, in vse meri z enakim vatlom in zavrača vse totalitarizme? Zakaj se to ne da? Zaradi tega ker se pač enostavno to ne razume. Ker se danes otroci v šolah tega ne učijo. Kaj je bila tragedija druge svetovne vojne in zakaj je bila taka tragedija? Poglejmo še malo izhodišče. Vsakemu od nas gre verjetno na bruhanje, ko vidi tale simbol, kljukasti križ, svastiko. Ampak ali ste vedeli, da se je ta simbol uporabljal že zdavnaj prej, preden je sploh nastala nacistična Nemčija? Pa veste, kje se je uporabljal potem, ko je prišel z Daljnega vzhoda? V Rusiji, gospe in gospodje, po oktobrski revoluciji. In v resnici kljukasti križ pomeni socializem, pomeni socialista, dva, ki sodelujeta med seboj – SS in teptata vse pred seboj. To je govorila takrat teorija. Če kdo ne verjame, gospe in gospodje, je tole knjižica Rdeče armade, tiste zmagovite, bi vi rekli, v drugi svetovni vojni. In ne boste verjeli, na katerem znaku je. Na kljukastem križu. Ste to vedeli? Niste vedeli. Ker tega se pa v šolah pri nas ne učijo otroci. Zaradi tega ker oboji so bili socialisti. Če ne veste tega, recimo poglejte tukaj, srp in kladivo, še en tak lep simbol. Ta je pa iz nemške nacistične Nemčije, in sicer od NSDAP iz leta 1934, lepo srp, kladivo pa kljukasti križ. To je ta problem, s katerim se mi soočamo. Kaj je bila v resnici tragedija druge svetovne vojne, o kateri govorim, in kaj je slovenska tragedija? Tole. Tale karikatura pove več kot tisoč besed. Dva socialista, ki sta stopila s paktom Hitler-Stalin oziroma Ribbentrop-Molotov v sveti zakon in sta dve leti, od leta 1939 do 1941, bila najtesnejša sodelavca. Zaradi njiju je Evropa takole razpadla, zaradi njiju je razpadel cel vzhodni del, ker so ga napadli Sovjeti – o tem se pri nas nič ne govori – in z zahoda seveda nacisti. Ampak to so bili nacionalni socialisti, tile pa internacionalni socialisti. Oboji so bili pa socialisti. Ko bomo enkrat vsaj to že znali po domače razumeti in bomo sploh vedeli, o čem se pogovarjamo, ko gre za vprašanje vrednot, bo mnogo lažja ta naša naloga. In da ne bo kdo mislil, da tukaj Jugoslavije ali pa Slovenije ni zraven na nekem takem zelo nečastnem mestu, si poglejmo še en seznam. To je seznam največjih zločincev 20. stoletja, ki jih obtožuje mednarodna skupnost za genocid, kot piše tukaj. Na prvih dveh mestih boste našli dva socialista, se pravi Mao Cetunga pa Stalina in Hitlerja šele na tretjem mestu. Ampak potem boste našli tudi Tita na sedmem mestu, s 570 tisoč dokazanimi žrtvami, nekatere ocene pravijo tudi čez milijon. Številka 570 je na poročilu Rankoviča, ki je povedal, da so likvidirali toliko in toliko ljudi. Kako so pa potekale te likvidacije – za tiste, ki ne veste, zakaj je to tragedija za Slovenijo, si preberite, lahko vam pa tudi preskrbim, je pa na internetu objavljen, tudi po Facebooku se je širil zadnjič en prikaz, poročilo, originalno, s podpisom, štampiljko, nekega partizanskega komandanta z začetka leta 1942, kako so junaško ubili eno mlado mamico in štiriletno hčerko. Zraven piše Smrt fašizmu svoboda narodu. In s tega pride tisto, kar je problem. Tukaj lahko še malo, kdor želi uživati v rdeči barvi, naj malo uživa v teh rdečih barvah socializma, največjih zločincev. Potem pa preidemo na Slovenijo. In kaj je bil problem v Sloveniji? Do leta 1942 nihče ni izvajal kakršnegakoli upora proti tistim, ki so izvajali zločine. To je bil problem. Tiste, ki so se realno uprli nacistom, ko so vdrli v Jugoslavijo, so odstranili sami, tukaj je bila pa ustanovljena, ne boste verjeli, protiimperialistična fronta za boj proti Angliji, Franciji in Ameriki. Ta drugi del imena vam mogoče ni znan, ampak to so me učili še v gimnaziji, v socializmu, v Kranju. Takrat je bilo še toliko svobode, da so nas to še učili. Danes tega na nobeni gimnaziji, kolikor jaz vem, več ne učijo. Vsaj meni ni znano, da bi. Danes se govori, da je bila ustanovljena osvobodilna fronta takrat. Ja, seveda, ne! To je bila kolaborantska fronta za boj s socialisti, nacisti in pač takrat njihovimi najtesnejšimi zavezniki, ruskimi internacionalnimi socialisti za boj proti demokratičnemu svetu. In to mi danes slavimo kot praznik, ne? Če kdo slučajno tega ni vedel. To je problem, ko se pogovarjamo o vrednotah. Ker gre za sam temelj vrednot, iz katerega pa potem izhajajo tudi številni vzvodi oblasti in številni vzvodi moči. In to nerazumevanje, gospe in gospodje, nas dela tako neučinkovite in nas dela tako neproduktivne in slabe v modernem globaliziranem svetu, da nas prehitevajo države, kot so Poljska, Slovaška, Češka, pa vse tiste, pred katerimi smo bili nekoč za ve kot dvakrat. To je ta problem, o katerem bi se morali enkrat zediniti. Da je vsak zločin zločin. Da ni mogoče ničesar opravičevati ne z enim, ne z drugim, ker je resnica drugačna, kot se pri nas ves čas prikazuje. To je problem. In ko enkrat damo konec druge svetovne vojne na stran – ostane kaj? Dogajanje po drugi svetovni vojni. Takrat ni bilo več nobene vojne, ni bilo več ničesar. Bil pa je zločin. Toliko pobitih, kot jih leži v Sloveniji, jih ne leži razen na poljih Pola Pota, na poljih smrti nikjer na svetu. Tako veliko število glede na število prebivalcev. Nekateri govorijo o izročilu, pridobitvah, tekovinah revolucije. Oprostite, gospe in gospodje, 600 jam v Sloveniji je polnih pridobitev, tekovin in izročila te revolucije. In sramota za Slovenijo je, da tega ne uredi. In tega se ne da urediti z zakonom. Potrebna so dejanja. Dejanja, ki bodo utemeljena na iskrenem sprejemanju evropskih vrednot. Dejanja, ki bodo hkrati omogočila, da se primerno in pietetno uredi preteklost in hkrati omogoči in sprosti hitrejši razvoj. Kajti monopoli, ki se vlečejo od prej, obstajajo še danes in dušijo, dušijo naš razvoj. In pomanjkanje vrednot, tega iskrenega sprejemanja evropskih vrednot je razvojna cokla. Zato je to, o čemer danes govorimo, temeljno razvojno vprašanje. In kako veliko je nerazumevanje v tem državnem zboru, ko gre za te stvari, pa čisto za konec še en prikaz enega problema. Glejte, v tem parlamentu se zelo pogosto pojavljajo zadnje čase nekateri s sliko Che Guevare. Che Guevaro sem omenil tudi zato, ker je celotno državno vodstvo sedelo na državni proslavi pod sliko Che Guevare. Kdo je pa on sploh bil, gospe in gospodje? Ali veste to? Gospe in gospodje, Che Guevara je ustanovil koncentracijska taborišča za geje, če kdo ne ve, za homoseksualno usmerjene in jih je lastnoročno pobijal. Pobil je okoli 2 tisoč otrok in je kriv za smrt okoli 17 tisoč ljudi. Poleg tega je bil znan po požigu knjig, to je točno isto, kot so počeli nacisti v Nemčiji. Bil je znan po tem, da je izjemno žaljivo govoril o črnih ljudeh, ljudeh afriške rase, jih je imel za manj vredne, kar je mimo grede spet značilnost nacistov, poleg tega pa je prepovedoval zahodno glasbo. In s tem človekom se danes nekateri mladi sprehajajo okoli. Mislim, super. Pa še nekaj citatov, ki naj vam dajo misliti, kaj se pri nas vse proslavlja, recimo tudi v tem državnem zboru. "Revolucionar mora postati hladna ubijalska mašina, ki jo mora motivirati čisto sovraštvo." Che Guevara. "Rad bi priznal, rad imam ubijanje. Vzljubil sem ubijanje." Che Guevara. Kriv za 17 tisoč izvensodno pomorjenih ljudi. In tega se slavi, ne? Che Guevara. 2 tisoč mladoletnih oseb na njegovi vesti. Pa še kakšna njegova zelo zanimiva izjava: "Da se vzpostavi socializem, morajo reke krvi teči. Zmaga socializma je vredna tudi milijonov milijonov atomskih žrtev." Potem pa lahko še kakšno, če kdo dvomi, kar sem prej povedal, recimo bom dobesedni prevod, pa naj mi bo oproščeno, uporabil: "Črnuh je nedorasel in zapravlja svoj denar za neumnosti in pijačo, medtem ko Evropejec organiziran in inteligenten." Če to ni rasistična izjava, potem jaz ne vem, kaj je. In kdor skače s takim človekom okoli, naj si prebere tole, tega rajši ne bom jaz prebral. Saj to je na internetu objavljeno na mnogih spletnih straneh in upam, da se kaj takega ne bo več zgodilo. Tu gre za simbolno raven v tem parlamentu, v tej stavbi. Ko gremo ven, bi se morali zediniti vsaj o tem, da naj stoji pred parlamentom simbol slovenske osamosvojitve, spomenik slovenske osamosvojitve, spomenik žrtvam, vsem, ki so dali življenje za samostojno Slovenijo, ne pa spomenik zločinu in genocidu. Ne spomenik tistim rabljem, ki so krivi za smrt celega voza dojenčkov, ki gotovo niso nikomur storili nič slabega in so jih pustili izstradati na vročem soncu v Ormožu. To je tisto, kar stoji tam čez in tehta menda 20 ton. 20 ton čistega zla, gospe in gospodje! Mimogrede – ali ste vedeli, da je ta spomenik narejen iz zvonov cerkva, tistih, ki so bile protipravno porušene med vojno in po 2. svetovni vojni. To, gospe in gospodje, je pa Slovenija. In to tujci vedo. In kar še sami s svojim ravnanjem vsi tisti, ki ne sprejemajo iskreno evropskih vrednot, opozarjajo na to, poudarjajo te probleme, se vse to konča s tem, da Slovenija ne uspe uveljavljati ne svoje politične vloge, ne svojega ekonomskega potenciala, ne svojega razvojnega potenciala, tako kot bi ga lahko. In zaradi tega, gospe in gospodje, se pojavi tisto novo dejstvo, ki ga ta vlada noče videti, da so nas prehiteli že dobesedno vsi. Mi gremo pa po poti Grčije. To je pa problem Slovenije, gospe in gospodje! Zato je vprašanje vrednot temeljno razvojno vprašanje.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana državna sekretarka, gospa Tina Brecelj, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Danes se ponovno pogovarjamo o podpori Resoluciji Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu, ki smo jo v Državnem zboru podrobno obravnavali že pred šestimi leti. Natančneje, Državni zbor je 22. oktobra 2009 že sprejel deklaracijo o seznanitvi z resolucijo Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu, zato ne vidim razloga, da bi morali o omenjeni resoluciji odločati še enkrat. V Poslanski skupini DeSUS ocenjujemo, da v teh letih ni prišlo do kakršnihkoli novih okoliščin, da bi moral Državni zbor spremeniti svojo odločitev, saj je bila takratna odločitev, torej 22. oktobra 2009, legitimna in dovolj dobro pretehtana. Dejstvo je, da Evropski parlament sprejema mnogo resolucij, pa jih države članice Evropske unije v nacionalnih parlamentih ne potrjujemo še enkrat. Mar to pomeni, da bomo po novem sprejemali vse resolucije Evropskega parlamenta še enkrat? Samo za ilustracijo. Evropski parlament je na zadnjem zasedanju v Strasbourgu sprejel več kot 40 resolucij. Ali predlagatelj meni, da bi jih morali sprejeti tudi mi v tem državnem zboru? Poudariti želim še to, da Demokratična stranka upokojencev Slovenije in poslanci Poslanske skupine Desus spoštujemo Resolucijo Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu. V Poslanski skupini Desus smo se odločili, da pri tej točki dnevnega reda ne bomo razpravljali. Z resolucijo smo se seznanili že leta 2009 in jo spoštujemo. Ne želimo pa sodelovati v nepotrebnih ideoloških razpravah, ki jim bomo zagotovo priča v naslednjih urah. Predlagam, da se raje zamislimo o tem, zakaj smo danes Zakonu o avtorskih in sorodnih pravicah namenili le štirideset minut razprave, o tej resoluciji pa bomo razpravljali kar štiri ure in petinštirideset minut, in to ne glede na to, da smo postopek zaključili že na matičnem delovnem telesu. Za dodatno primerjavo naj samo še povem, da smo Zakonu o fiskalnem pravilu namenili pet ur in petindvajset minut razprave, Strategiji o upravljanju z državnim premoženjem pa širi ure in petdeset minut razprave. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Matjaž Han.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Ja, res je, ob tako pomembni seji Državnega zbora, ki smo jo imeli v tem tednu, ob tako pomembnih odločitvah, ki smo jih sprejeli, še namenjamo zadnje štiri ure aktu o resoluciji, ki smo jo pripravili in sprejeli leta 2009. In nekateri trdijo, da če tega ne bomo sprejeli, bomo gospodarsko in ne vem še kako zaostali. Zanimivo. Ampak treba je vendarle nekaj povedati tudi o tej resoluciji. Resolucija Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu nima, spoštovani, pravne zavezujoče veljave. Ta dokument lahko razumemo kot priporočilo, kako se naj države soočijo s preteklostjo. Ta dokument, govorim o resoluciji, so pripravili evropski poslanci in ga sprejeli v Evropskem parlamentu z navadno večino in tudi, res je, z glasovi vseh slovenskih poslank in poslancev. Slovenska evropske poslanke iz takratne skupine Alde, ki je v svoji skupini sodelovala pri pripravi tega dokumenta, je za enega izmed slovenskih tabloidov ali tednikov povedala, da je ta resolucija v bistvu darilo tistim predstavnikov konservativnih in pa tudi nacionalističnih strank, ki prihajajo iz republik nekdanje Sovjetske zveze in držav nekdanjega vzhodnega bloka in so bile v različnih oblikah pod sovjetsko okupacijo. Gre za enega najbolj kompromisnih dokumentov Evropskega parlamenta, s katerim so parlamentarci hoteli zadovoljiti zelo različne politične interese. Državni zbor pa je ta pravno neobvezujoči akt obravnaval že leta 2009, sprejel deklaracijo in z njo smo dobili tudi seznanitev z vsebino te resolucije. V tej deklaraciji zaradi zgodovinskih dejstev, ki jih je Jani prej povedal, pa je zapisano, citiram: "Ker v skladu z resolucijo noben politični organ ali politična stranka nima izključne pravice do razlage zgodovine in ker se uradnih političnih razlag zgodovinskih dejstev ne bi smele vsiljevati z večinskimi odločitvami v parlamentih, Državni zbor poudarja, da spoštuje razlike in poudarke, ki jih glede ocene polpretekle zgodovine izražajo posamezne stranke, poslanske skupine ter poslanke in poslanci. Posebej pa poudarja, da je Državni zbor zaradi tega, da zgodovine ne bi ocenjevale stranke in politiki, že v letu 1995 naročil in sprejel znanstveno poročilo skupine dvanajstih zgodovinarjev, Ključne značilnosti slovenske politike v letih 1929– 1955 kot prispevek k objektivizaciji tega časa. Državni zbor s seznanitvijo z resolucijo izraža spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih režimov in hkrati poudarja, da je v svojem delovanju po letu 1990 Republika Slovenija storila že veliko za to, da se popravijo krivice, ki so bile državljankam in državljanom Slovenije storjena v obdobju od leta 1945 do leta 1990. Posebej s sprejemom predpisov, ki so omogočali popravek krivic političnim zapornikom, obsodbo povojnih pobojev, odkrivanje in ureditev prikritih grobišč, protipravno pobitih oseb, vračanje povojnih krivic in odvzetega premoženja in mnogimi drugimi dejanji. Pri tem poudarja, da je to lažje storila zato, ker je bil njen prehod v demokratični politični sistem parlamentarne demokracije uveljavljen z večinsko voljo državljank in državljanov po pravni poti in brez nujnosti nasilnih sprememb, kar je bilo mogoče, ker so se tudi znotraj eno partnerskega sistema postopoma že povojni čas in posebej v 80. in 90. letih uveljavljale demokratične spremembe, ki so to omogočale. Državni zbor Republike Slovenije bo storil vse, da se bo Republika Slovenija razvila in uveljavila kot demokratična, pravna in socialna država, v kateri bo posebna skrb posvečena varovanju človekovih pravic in svoboščin, in si prizadeva, da se tragična dejanja in delitve med 2. svetovno vojno in v času enopartijskega socialističnega sistema po njej ter njihove posledice pomnijo kot zgodovinska dejstva, ki naj ne povzročijo novih delitev nasprotovanj in sovraštev." Konec citata. Se opravičujem, ker je bil malo daljši, ampak takšna so dejstva. Predlagatelji te točke se s takšno deklaracijo ne strinjajo. Pa me zanima, spoštovani, kaj je tako spornega v zapisu deklaracije, ki jo je v bistvu z navadno večino sprejel takrat parlament. Ali je sporno to, da je v deklaraciji izraženo spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih režimov? Ali je sporno to, da si želimo demokratični razvoj in uveljavitev pravne in socialne države, spoštovani? Ali je mogoče sporno to, da je posebna skrb posvečena varovanju človekovih pravic in svoboščin? Ali pa je sporno to, da se tragična dejanja in delitve med 2. svetovno vojno in v času enopartijskega socialističnega sistema po njej ter njihove posledice pomnijo kot zgodovinska dejstva, ki naj ne povzročijo novih delitev, novih nasprotovanj in novih sovraštev? Ali je to vse sporno, kar v tej deklaraciji piše? V pripravi deklaracije smo si pridobili tudi pregled, kako so se članice Evropske unije odzvale na to resolucijo in kako so jo obravnavali v nacionalnih parlamentih. Večinoma tako, kot ravnajo običajno z vsemi temi resolucijami, ki niso pravno zavezujoče. Tudi tiste države, zaradi katerih je bila ta resolucija sprejeta v Evropskem parlamentu, je niso sprejemale, ampak so se z njo samo seznanile. Praviloma po odborih, redkeje pa na plenarnih zasedanjih. Ker smo v zadnjem času imeli 70. obletnico osvoboditve in zmage nad nacifašizmom se namesto objektivne podobe 2. svetovne vojne in partizanskega gibanja v Sloveniji spet krepijo težnje po razvrednotenju partizanskega boja in prikazovanju narodnoosvobodilnega boja predvsem kot boja za komunistično oblast, ne pa kot borbe za osvoboditev izpod okupatorjev. Medtem ko se sodelovanje domačih gibanj in oboroženih informacij z okupatorji želi v prvi vrsti prikazati kot prizadevanje za ohranitev veljavne družbene ureditve, čeprav vemo, da je takšno sodelovanje z okupacijsko oblastjo na mednarodni ravni poimenovano kot nesporno deklarirana oblika kolaboracije z okupatorjem. Predstavniki Zveze združenih borcev za vrednote NOB so bili če se spomnite, na obletnici pri izkrcanju v Normandiji. Tam so bili, ne boste verjeli, kot predstavniki zavezniške vojske, ki je premagala nacifašizem. Tega zgodovinskega dejstva nobena resolucija in nobeno politiziranje ne more spremeniti. Ob 70. obletnici osvoboditve pa mi v tem parlamentu zopet govorimo o spravi. Spravna slovesnost je bila, gospe in gospodje, 8. julija 1990 že v rovu, kjer sta jo izpeljala takratni predsednik predsedstva Republike Slovenije gospod Milan Kučan in ljubljanski nadškof in metropolit dr. Alojzij Šuštar. Dala sta za moje pojme zgled etičnega in moralnega ravnanja. Žal tega spravnega dejanja pa nekatere stranke, žal predvsem desne politične provenience ne priznavajo. Tudi zato, da lahko vsake toliko časa zanetijo neko ideološko razpravo predvsem z izkrivljanjem slovenske polpretekle zgodovine. Prizadevanje za pomiritev in spravno spravo pa razumejo kot priložnost za politično obsodbo partizanskega gibanja, kot celote in ne le njegovih posameznih nasilnih, pravno nesprejemljivih in z današnjimi vrednostnimi merili zločinskih dejanj. Drugo, žal nedokončano spravno dejanje se je odvijalo tudi tu v tem parlamentu, če se spomnite, v tako imenovani Pučnikovi komisiji. Ustanovljena je bila preiskovalna komisija o povojnih množičnih pobojih, kljub temu da lahko rečemo, da je bila njena ustanovitev utemeljena, pa se je kasneje pri njenem delu izkazalo, da metodološko njeno delo v celoti ni potekalo takrat korektno. Ne glede na to pa je treba priznati, da je bilo zbrane veliko dokumentacije, zbrano je bilo veliko mnenj zgodovinarjev ter prič, ki so prišle na zaslišanje. Žal pa ta dokument ni bil sprejet in tako je tudi s tega vidika ostala ena velika praznina, predvsem pa možnost, da se znova in znova vračamo k oceni, da slovenska oblast ni sprejela nekega konkretnega dokumenta o obsodbi izvensodnih pobojev. In tretjič, že leta 1997 je bila ustanovljena komisija Vlade Republike Slovenije za izvajanje zakona o popravi krivic. Socialni demokrati menimo, da je poprava krivic potrebna, vendar se mora ta delati jasno in tudi nepristransko. Žal pa smo v preteklosti slišali, da je prav ta komisija praviloma ugodila vsem prošnjam. Ob tem se sprašujemo, ali je lahko komaj rojeni otrok disident. Ali je lahko vsak, ki je bil s politično intonirano sodbo obsojen zaradi navadnega kriminala, že žrtev sistema. Slovenska odškodninska družba pa je neposredno brez kakršnegakoli nadzora izvrševala vse te sklepe komisij, danes to dela SDH. Ali je to pravično ali je to spravno dejanje? In četrtič. Veste, da imamo Inštitut za narodno spravo. Rezultat – velik vprašaj. Socialni demokrati smo povojne izvensodne poboje obsodili, in to leta 1995 v Slovenj Gradcu na strankarskem kongresu. Aktivno in konstruktivno smo sodelovali pri zakonodaji o popravi krivic, pa tudi urejanju grobišč. Nobenih pomislekov namreč nimamo, da se uredijo dostojni pokopi in grobovi vseh žrtev, posamično ali skupinsko, ali da se uredijo grobnice ali pa tudi kostnice. Korektno pa bi bilo, da se pošteno in objektivno razišče ter zapiše, kdo so žrtve in kako je do njihove smrti prišlo. Kajti tudi na strani zavezniške in partizanske vojske ter njenih simpatizerjev in sodelavcev so bile žrtve, ki so jih zadali okupatorjevi sodelavci, tako imenovani kolaboranti. Mnogi so zaradi kolaborantov in zaradi sodelovanja v osvobodilnem boju proti okupatorjem padli pod streli ali bili žrtev mučenja v zaporih smrti. Mnogo sorodnikov teh žrtev ne ve, kje bi se jim lahko poklonili ali pa to naredijo ob spominskih obeležjih. Žal so bile te žrtve na obeh straneh. Ne le vojaško osebje, ampak tudi civilni. Žal! Pa tega danes, spoštovane in spoštovani, ne moremo spremeniti, lahko pa opominjamo, da si teh grozot enostavno ne želimo več, ne v Sloveniji in ne drugod po svetu. Socialni demokrati smo se s to resoluciji seznanili že leta 2009, sprejeli pa smo, kot sem že dejal in tudi prebral en citat, deklaracijo. Ponovno vlaganje te resolucije vidimo, ne mi zameriti kolegi z desne, kot politično izsiljevanje in recikliranje ideoloških tem tam, kjer ni nič skupnega s pravnimi dejanji, razen da se vedno znova in znova ustvarjajo pogoji za okoliščine, da do spravnih dejanj žal ne more priti. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Najprej prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev k predlogu resolucije. Prva pa ima besedo predstavnica predlagatelja gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Sedaj smo slišali stališča vseh poslanskih skupin in moram reči, da se v prav ničemer ne spreminjajo od tega, kar smo poslušali na Odboru za pravosodje in dan prej na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Celo več. Morda je v nekaterih razpravah oziroma v nekaterih stališčih bilo zaznati celo kanček več sovražnega govora ali pa sovražne nastrojenosti do Resolucije Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih. Ampak najprej naj pojasnim, zakaj smo se v Slovenski demokratski stranki odločili, da ponovno v Državni zbor vložimo resolucijo Evropskega parlamenta. Ne iz razlogov, ki so jih tukaj naštevali poslanci koalicije, ne iz teh razlogov. Niti najmanj pa ne iz razlogov lustracije, lustracijskih elementov. Ampak o tem bom rekla več kasneje. Smo pa to resolucijo ponovno vložili v Državni zbor zaradi tega, ker menimo, da je ob 70. obletnici konca 2. svetovne vojne in ob 20. obletnici genocida v Srebrenici sedaj pa res skrajen čas, da storimo ta enoten zlasti pa zrel, res zrel korak, civilizacijski korak, da vsi skupaj obsodimo vse tri totalitarizme in avtoritarne režime, ki so grobo kršili človekove pravice in temeljne svoboščine. In ravno Slovenija je tista država, kjer smo trpeli pod vsemi tremi totalitarizmi, pod fašizmom pod nacionalsocializmom in komunizmom, zato bi bilo prav, da bi si enkrat pogledali v oči in iskreno rekli: res je, zakaj ne bi storili tega koraka, zakaj ne podpreti resolucije Evropskega parlamenta, ki so jo, mimogrede, podprli prav vsi slovenski evropski poslanci v Evropskem parlamentu. Ampak takrat so tako ravnali, zlasti tisti iz levice so tako ravnali zaradi tega, ker jih je budno spremljala evropska javnost. In seveda bi bilo precej čudno, če bi nasprotovali takšni resoluciji, ki ima en sam namen – potrditi osnovne civilizacijske norme. Čudno bi jih gledali. Ampak ko so ti ljudje prišli domov, je ena izmed poslank Evropskega parlamenta takrat, ki je glasovala za to resolucijo, potem dejala v domačem varnem okolju, s podporo večinskih medijev, da je ta resolucija navadno skrpucalo. Toliko o integriteti, toliko o zavesti, o kateri govorite. Slovenska demokratska stranka je resolucijo vložila izključno z enim namenom, da se slovenska politika končno poenoti pri teh vprašanjih. Res je, prvič smo resolucijo Evropskega parlamenta v Državni zbor vložili v mesecu oktobru leta 2009. To je približno, mislim da, šest mesecev, pol leta po tistem, ko je bila resolucija sprejeta v Evropskem parlamentu. Moram priznati, da sem takrat, pa tudi danes, morda danes še toliko bolj, res naivno pričakovala, da pa je trenutek dovolj zrel, da bo resolucija dobila podporo. Pa je ni. Resolucija ni dobila podpore, koalicija se je odločila, da bo glasovala proti. Še več. Namesto te resolucije je na nek način podtaknila deklaracijo, ki pa, moram reči, uvaja zelo selektiven pristop do obsodbe totalitarizmov. In tisto, kar je najbolj ključno, v deklaraciji ni obsodbe totalitarizma, kar pa je ravno nasprotni namen, ki ga ima resolucija Evropskega parlamenta. Zato pravim, da je bila ta deklaracija preprosto podtaknjena, tako kot že ničkolikokrat, ko gre za takšne teme. Namesto da bi si, zopet bom rekla, pogledali v oči in končno rekli, če je bil zločin narejen, potem ga je treba obsoditi. In če se je vse to dogajalo v nekdanji skupni državi, potem je treba to obsoditi. Kasneje bomo mogoče šli še bolj v detajle, kaj je komunizem kot takšen bil in da je bil absolutno tudi v Sloveniji oziroma v bivši Jugoslaviji totalitaren. Že zadnjič sem ob predstavitvi stališča poslanske skupine glede povojne morije povedala, da mora biti država sposobna enotno obsoditi bolečo zgodovinsko izkušnjo. Da moramo kot zreli politiki, zlasti tisti, ki ste na novo v tem državnem zboru, kjer se od vas resnično pričakuje, da bo nek drug pogled na neke določene zadeve, zlasti pa na tiste, ki so obče civilizacijske, da boste vedeli, če gre za neko normo, ki bi morala biti vsem nam skupna, ki predstavlja evropske vrednote, pa še kakšne druge, ki predstavlja civilizacijske vrednote, da boste pač ravnali drugače, kot so ravnali vaši predhodniki. Ampak ne ravnate čisto nič drugače. Ampak to je še huje, ker prodajate se pa za nekaj, kar v resnici niste. V ta parlament ste prišli s tezo po višjih etičnih moralnih standardih, kar vključuje tudi spoštovanje človekovih pravic, spoštovanje človeškega dostojanstva in tudi spoštovanje oziroma odnos do osnovnih civilizacijskih norm. Pod to tezo ste prišli v Državni zbor. Danes boste pa ravno sami sebe zanikali, proti glasovali, proti tem lastnim vašim tezam, ki jih imate v resoluciji Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih. Skratka, slovenska država, zlasti pa vseh nas 90 poslancev, ki sedimo tukaj, bi morali biti že enkrat sposobni obsoditi komunistični režim in povojno revolucijo. Komunistični režim in povojno revolucijo. Tako kot je storil to tudi Evropski parlament, kot že rečeno, z vsemi slovenskimi evropskimi poslanci. In to bi morali obsoditi vsi predstavniki ljudstva v okviru nekih ustavnih pristojnosti. To je v okviru kateregakoli formalnega akta. In resolucija Evropskega parlamenta, spoštovane kolegice in kolegi, se zdi kot najbolj priročna za takšno stvar in ni v ničemer sporna. Ni v ničemer sporna. V Evropskem parlamentu so zanjo glasovali poslanci predstavniki Alde, če se ne motim, Stranka modernega centra sodi ravno pod njihovo okrilje v Evropskem parlamentu. Pa še kakšna druga stranka, ki bo danes tudi glasovala proti tej resoluciji. In kolikor jaz vem, so tam celo zelo goreče potrjevali to resolucijo v Alde. Ampak danes ste proti, verjetno boste morali komu kaj pojasniti tudi na evropskem parketu. Ampak zakaj ne podpremo resolucije Evropskega parlamenta enotno? Zakaj? Zaradi tega, ker za slovensko politiko na nek način velja, in to se danes vidi, ne samo danes, ampak to je simptomatično vedenje politikov v Sloveniji, da desnica obsoja vse totalitarne režime in tudi pravi, da je treba pokopati vse mrtve, ne glede na to, kateri strani je življenje pripadalo. Levica ali pa večina politikov s strani levice, in to ne govorim na pamet, ampak to govorijo vaše besede tudi danes izza zagovornice, verjetno še v razpravi v nadaljevanju pa že v mnogih razpravah prej, pa obsoja fašizem in nacizem, kar je seveda prav, ampak ko govorimo pa o komunizmu, te obsodbe ni. Te obsodbe ni. In ko govorimo o žrtvah komunizma, se jih navadno samo relativizira. Ampak spoštovane kolegice in kolegi, zločinov zoper človečnost, kršitev človekovih pravic pač ni mogoče razlikovati glede na to, v imenu katerega totalitarizma so bile storjene. Obsodba mora biti jasna in mora in ne kakorkoli diskriminatorna. Odsotnost takšne obsodbe pa lahko pomeni le eno: pomeni, da vam je figo mar za človekove pravice v resnici, čeprav res je, besede govorijo svoje, dejanja pa spet nekaj drugega. Ampak ta odsotnost obsodbe lahko pomeni le tiho odobravanje zločinov in kršitev človekovih pravic, kar pa je najnevarnejša okoliščina. To pa res, najnevarnejša okoliščina – to pravijo tudi sociologi – da se kakršnakoli oblika totalitarizma ponovi. Če tega ne obsodiš ob pravem času, potem se vrne kot bumerang nazaj. In seveda ni bilo treba dolgo čakati za nekatere primere. Zgodili so se ne tako dolgo nazaj, 20 let nazaj v Srebrenici. Dejstvo je torej, da Državni zbor do zdaj še nikoli ni bil sposoben enotno z nekim formalnim aktom obsoditi vseh treh totalitarizmov. Pa se lahko sklicujete na deklaracije, ki so bile tukaj sprejete, pa na ne vem kakšne zakone, pa na ne vem kaj. To ne odtehta tega, da ne podprete takšne resolucije. Ne more odtehtati. Tukaj gre samo za iskren odnos do tega, ali meniš in čutiš, da je prav, da obsodiš zločin ali pa preprosto nekoga in sistem ščitiš. Zakaj, si boste znali sami odgovoriti. Ampak privilegiji mnogih lahko govorijo tudi to zgodbo, pa ne vaših, ne govorim zdaj o vas, ampak o sistemu, ki ga pogledamo širše. Zato ni nikoli obsodbe teh zločinov. In z deklaracijo tega ne morete storiti. V Slovenski demokratski stranki torej predlagamo, da Državni zbor podpre prizadevanja Evropskega parlamenta po obsodbi vseh treh totalitarizmov. Jaz osebno sem verjela, da bo z drugačno sestavo to možno doseči, da je vendarle nastopil ta zrel korak, da to vsi skupaj storimo, pa sem se zmotila. Ampak mogoče bomo imeli v prihodnje še kakšno možnost, da to vsi skupaj popravimo. Zdaj pa mi dovolite, glede na to, da skorajda ni bilo govora, razen s strani nekaterih posameznikov do zdaj o sami vsebini resolucije, da preberem tiste ključne točke resolucije, ki jih koalicijske stranke in Zavezništvo Alenke Bratušek in Združena levica ne podpirajo. Zakaj poslanci Evropskega parlamenta menijo, da je bilo treba sprejeti resolucijo? Ker so jo pač sprejeli in sprejeli so jo vaši politični prijatelji, sopotniki iz strank, ki ji vi pripadate, mi pripadamo tudi na evropskem nivoju. Skratka, poslanci Evropskega parlamenta menijo, da je bilo treba sprejeti resolucijo zaradi tega, ker noben politični organ ali politična stranka nima izključne pravice do razlage zgodovine, in ker ti organi in stranke ne morejo trditi da so objektivni. Temu vi nasprotujete. Govorite sicer, da politika ne more in ne sme razlagati zgodovine, ampak temu preprosto nasprotujete. Hvala, gospod Battelli. Temu torej poslanci koalicije nasprotujete. Če ima kdo kakšen odgovor na to, potem naj mi ga poda v nadaljevanju, ampak dvomim, dvomim. Naprej. Ker je osrednji cilj procesa evropskega združevanja zagotoviti, da se spoštujejo temeljne pravice in načela pravne države. Vi ste proti temu. Jaz tudi vem, zakaj ste proti. Ker se to vidi na različnih nivojih delovanja, zlasti pa v sodstvu, ker imamo problem s pravno državo in vladavino prava. Ampak vi ste pač proti. Nadalje. Ker je treba ohraniti spomin na tragično preteklost Evrope, da se počastijo žrtve, obsodijo storilci in položijo temelji za spravo, ki bo temeljila na resnici in spominov. Vi ste proti temu. Verjetno vas moti obsodba storilcev, mogoče. Ali pa to, da sprava se lahko začne ali pa lahko do nje pridemo le, če temelji na resnici in spominu. In ne na neki enoznačni zgodbi, ki se je leta in leta govorila v javnosti. Ker se v drugih stvareh pač ni smelo govoriti, ker smo pač živeli v enopartijskem sistemu. To je dejstvo. In če je enopartijski sistem, kjer je bila ena sama stranka, ki je seveda vse nadzirala seveda samo zato, da je obdržala lastno oblast in privilegije, samo zato, potem je verjetno to bil nedemokratičen sistem, verjetno je bil totalitaren sistem. Totalitaren sistem. Potem pa smo nekako prišli res v demokratični sistem, ampak bolj navidezen demokratičen sistem. Žal. To je vidno danes. Navidezna demokracija, se temu reče. Res smo prišli iz enopartijskega, enostrankarskega sistema v večstrankarskega, ampak to je bilo pa skoraj da vse. Celo zelo dobro razvito strankarsko življenje imamo, vsako leto vznikne neka nova stranka, to je mogoče celo v nekem momentu dobrodošlo, največkrat pa ne, ker povzroča probleme in težave in zato tudi v gospodarskem smislu smo, kjer smo. Smo, kjer smo, ker se večina levih politikov ukvarja izključno sama s saboj ali pa z mandatom Janeza Janše. Naslednje. Ker je bilo v totalitarnih in avtoritarnih režimih 20. stoletja v Evropi pregnanih, zaprtih, mučenih in ubitih na milijone žrtev – vi se s tem ne strinjate. Mogoče zaradi tega ker smatrate, da ima Evropa neko svojo zgodovino in svoj vrednostni sistem, na drugi strani pa Slovenija očitno svojo zgodovino in svoj res edinstven vrednostni sistem. Ampak to govorim o politikih, ne o ljudeh. Ti že vedo, kaj je pravičen prav in pošten vrednostni sistem, govorim pa o politiki. In se bo treba malce v tem smislu zazreti tudi vase. Naprej. Ker je bilo v totalitarnih in avtoritarnih režimih 20. stoletja v Evropi pregnanih, zaprtih, mučenih in ubitih na milijone žrtev. Ker je bil nacizem glavna zgodovinska izkušnja zahodne Evrope in ker so v srednje in vzhodnoevropskih državah izkusili tako komunizem kot nacizem. Ker je treba spodbujati razumevanje za dvojno diktatorsko zapuščino teh držav. Če ugibam, kaj vas moti v tem stavku, mogoče bom celo zadela, ker pač temu nasprotujete. In če ugibam, potem bi rekla, da ne morete razumeti dvojne diktatorske zapuščine teh držav. Ampak to je pač vaš osnovni problem, to bistvo, ki prihaja iz vas, to je ključni problem, zato vi ne podpirate te resolucije, ker ne uspete priznati nekih osnovnih tudi zgodovinskih dejstev. Ker si ne uspete priznati, ker si že generacije ne uspejo tega priznati oziroma politične generacije, politične generacije. Ljudje marsikaj vedo, marsikaj povedo, kako pa je v politiki, tu pa je seveda zadeva malce drugačna. Ne se strinjati s tem, da je bil nacizem glavna zgodovinska izkušnja zahodne Evrope?! Kaj bi vi želeli pravzaprav, da piše v tej resoluciji? Naprej. Ker Evropa ne bo združena, če ne bo sposobna oblikovati enotnega pogleda na svojo zgodovino, če ne bo priznala nacizma, stalinizma ter fašističnih in komunističnih režimov kot skupne zapuščine in če ne bo izvedla poštenih in poglobljenih razprav o njihovih zločinih v prejšnjem stoletju. Tudi temu nasprotujete. Na odboru oziroma na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti smo opravili razpravo o tej resoluciji in zelo zanimivo je bilo, da so vsi po vrsti zatrjevali, da te resolucije ne podpirajo, tudi Vlada je bila zelo močna v svojih argumentih, zakaj resolucije ne morejo podpreti, ampak ko sem jih pa naravnost vprašala, kako bi ravnali s to resolucijo v Evropi, je bila pa tišina tudi na vladni strani. Ker tam je pač drugačna situacija, ker te tam spremljajo drugačni ljudje. Ker te tam spremljajo ljudje, ki so recimo podpisniki Praške izjave. Mogoče ali pa verjetno marsikdo za to izjavo sploh še slišal ni. In to je problem. In resolucija torej v točki K natančno pravi, da je treba opraviti poglobljeno razpravo o tragičnih dogodkih, ki so se zgodili v Evropi, da je potreben skupen napor in skupen boj vseh nas, da se upremo totalitarnim in avtoritarnim režimom. Vi pa ne želite poglobljene razprave. Jaz sem se, iskreno povem, naveličala poslušati vedno istih izgovorov in argumentov, da je treba govoriti o prihodnosti, kaj da govorimo stalno o preteklosti. Nihče ne govori stalno o preteklosti. Opozarjamo samo na ključne stvari, ki niso bile storjene takrat, ko je bil čas za to, in sedaj se nam vračajo kot bumerang nazaj, kar je povsem normalno. Če ne razjasniš stvari, jih ne pojasniš, se nekoč vrnejo. In takrat je prepozno. To se dogaja sedaj nam in se nam bo še v večji meri v prihodnje. Tudi jaz sem za to, da je vsem nam bolje in lepše v tej državi, da mladi dobijo zaposlitev, da mladi imajo možnost, ker so izobraženi, da nekje ustvarjajo in pokažejo to svoje znanje. Ampak, žal, tukaj bom pa rekla, tudi zaradi tega, ker nismo stvari opravili takrat, ko je bil čas za to, imam danes takšne težave tudi na ekonomskem in gospodarskem področju. Lahko pogledamo širše in bomo videli, da so vzhodnoevropske države, ki so izšle iz komunizma, opravile takšno ali drugačno vrsto lustracije, ne bo se zgodilo, da boste videli na ulicah, v nekaterih mestih še, ampak po večini ne, kipe klavcev naroda. Pri nas pa imamo take kipe in jih častimo in poveličujemo še vedno. To je problem. Ta zavest, ki bi morala biti drugačna, ki bi morala biti resnično evropska zavest. Mi vsi skupaj smo se odločili, da bomo del evropskih narodov. In prav bi bilo, da bi to spoštovali ne samo državljanke in državljani, ker to delajo, ampak tudi politiki ali pa najprej politiki, ker politiki smo tisti, ki smo zgled, bi morali biti zgled ljudem tudi pri takšnih vprašanjih. Naprej. Ker je z vidika žrtev vseeno, kateri režim jih je iz kakršnegakoli razloga prikrajšal za svobodo, jih mučil ali ubijal. Tudi tega ne podpirate. Tukaj pa ne potrebujem niti nobenega argumenta, ker sam stavek pove vse. Zlasti pa povedo vse žrtve, ki so izkusile ta teror. In to pove več kot 600 prikritih morišč pri nas v Sloveniji, ko je Slovenija dejansko prepredena s posmrtnimi ostanki ljudi. Naprej. Zakaj je Evropski parlament sprejel to resolucijo? Zato, da izrazi spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih in nedemokratičnih režimov v Evropi in se poklanja vsem, ki so se borili proti tiraniji in zatiranju. Tega vi ne podpirate. Ne podpirate borbe proti tiraniji in zatiranju. Govorimo o beguncih, ki so velik problem, in to vprašanje bo treba urediti, ampak potem pa ne podpreti tega, da se je treba pokloniti ljudem, ki so se borili proti tiraniji in zatiranju. Ampak to iskreno, da bi se poklonili, ne tako, da jih potem obenem še ideološko etiketiramo. Ampak iskreno, iz srca. Naprej. Zato resolucija obnavlja svojo zavezanost miroljubni in uspešni Evropi. To je stavek, ki ga zelo rad pove tudi dr. Brglez v svojih nagovorih. Torej resolucija obnavlja svojo zavezanost miroljubni in uspešni Evropi, ki temelji na vrednotah, kot so spoštovanje človekovega dostojanstva, svoboda, demokracija, enakost, načela pravne države in spoštovanje človekovih pravic. To govori resolucija, ki je ne podpirate. Resolucija opozarja, da so se zadnji zločini proti človečnosti in dejanja genocida v Evropi dogajali še julija 1995 ter da je za boj proti nedemokratičnim, ksenofobičnim, avtoritarnim ali totalitarnim idejam in težnjam potrebna stalna budnost. Še posebej si je potrebno zapomniti zadnji dve besedi: stalna budnost. Zakaj? Zato da se določene stvari ne ponovijo še enkrat. Zato je potrebna stalna budnost. In če je potrebna stalna budnost, to verjetno pomeni, da je treba o tem govoriti tudi v parlamentu. Vendar vi stalno odmikate stran to razpravo, vas ne zanima, vam je nepomembna, kar je pa omalovažujoče. Omalovažujoče do vseh tistih, ki so pa vendarle izkusili trpljenje totalitarnih in avtoritarnih režimov. Resolucija poudarja, da je treba za okrepitev evropske zavesti o zločinih, ki so jih zagrešili totalitarni in nedemokratični režimi, podpirati dokumentiranje in pričevanja o nemirni evropski preteklosti, saj brez spomina ne more biti sprave. Se pravi, to pomeni, da moramo, če ne drugega, o tem razpravljati poglobljeno, zlasti pa odpreti vse arhive, ne pa jih zapirati, tako kot smo to storili v lanskem letu z zakonom o arhivskem gradivu, jih popolnoma odpreti in dati možnost zgodovinarjem, publicistom, novinarjem, vsem tistim, ki se ukvarjajo s to polpreteklo zgodovino, da opravijo svoje delo natančno, v veri, da bodo poiskali resnico. To je ključno – v veri, da bodo poiskali resnico. Lahko jo poiščejo samo tako, da imajo na razpolago vse vire, ne samo nekaterih, ki so jih imeli do sedaj, ne samo tistih, ki jih mogoče obravnavata gospod Pirjevec pa gospod Repe, ampak tudi kakšni drugi viri, ki so bili do sedaj skriti nekje, in so še danes skriti, ker ste arhiv preprosto zaprli. Zakaj ste ga zaprli, mogoče kasneje več v nadaljevanju. Naprej. Resolucija obžaluje, da se dvajset let po razpadu komunističnih diktatur v Srednji in Vzhodni Evropi v nekaterih državah članicah še vedno neupravičeno omejuje dostop do dokumentov – to je to, o čemer sem prej govorila – ki so pomembni za posameznike ali potrebni za znanstvene raziskave. Poziva vse države članice, naj si resnično prizadevajo za odprtje arhivov, tudi arhivov tajne politične policije. Se pravi tistih arhivov, ki jih je pri nas ostalo približno 20 %. 80 % arhivskega gradiva smo uničili. Kdo je dal navodilo, obvezno navodilo za to uničevanje arhivskega gradiva? To tudi piše, ampak tožilstvo se ne premakne, kljub temu da sem sama vložila ovadbo na tožilstvo in na policijo glede kulturnega genocida, ki se je zgodil, ko se je uničilo 80 % arhivskega gradiva. V nekaterih delih arhiva celo več, celo 95 %. In tukaj lahko na hitro naredim neko primerjavo. V Nemčiji recimo, ko se je razvedelo, da uničujejo arhivsko gradivo tajne politične policije, se pravi Stasija, se je na ulicah nemudoma zbralo več kot 100 tisoč ljudi. Veste zakaj? Zato da bi preprečili to uničevanje, ker gre pač za zgodovino naroda in za kulturni genocid, ker ljudje imajo pravico vedeti, kaj se je v nekem obdobju dogajalo. In če so bili to zločini, jih je na podlagi arhivskega gradiva pač treba razbrati. In veste koliko arhivskega gradiva je bilo uničenega v Nemčiji? 5 %. Tajne politične policije. In to še ni vse. Teh 5 % danes, znan je Gauckov inštitut, delajo rekonstrukcijo teh koščkov arhivskega gradiva. Se pravi, dobesedno koščke lepijo skupaj, teh 5 %. Zato ker se zavedajo, kako bistvenega pomena je to za narod. Pa ne samo za narod. Tudi širše, za vse nas, za celotno Evropo. Pri nas pa je vse nepomembno, vse brez zveze. Ampak za to je en sam razlog. Zato ker je treba ljudi ščititi. In sistem, ki je vse to povzročil, je treba ščititi, zato ker se mnogi še vedno napajajo ravno iz tega zločinskega sistema. To je pač ključni problem. Resolucija odločno in jasno obsoja vse zločine proti človeštvu in množične kršitve človekovih pravic, ki so jih zagrešili vsi totalitarni in avtoritarni režimi. Žrtvam teh zločinov in njihovim družinskim članom pa izraža sočutje, razumevanje in priznanje za njihova trepljanja. Temu verjetno ni več kaj dodati. Bi pa mogoče za konec tega uvodnega dela kot predlagatelj spomnila samo še na nekaj. Že prej sem opozorila na besede iz resolucije pod točko 2, ki govorijo o zavezanosti miroljubni in uspešni Evropi, dr. Brglez, predsednik Državnega zbora je na temo zločinov zoper človečnost in kršitev človekovih pravic imel že kar nekaj govorov v tem državnemu zboru. Ampak to so bili govori namenjeni izključno zločinom, ki so se zgodili na tujih tleh. Ampak da ne bo pomote, spoštovani gospod predsednik, hvala bogu, da ste te govore imeli, tako ste jih imeli na dan spomina na Srebrenico, govor ste imeli na dan spomina na holokavst, na našo pobudo ste potem spregovorili temu državnemu zboru ob spominu na armenski genocid. Mi smo vam hvaležni za to, da ste našo pobudo sprejeli in tukaj spregovorili. Govorili ste ob dnevu spomina na vse totalitarne in avtoritarne režime – prav tako na našo pobudo. In tukaj vse priznanje vam, ker ste naredili en pomemben korak, ki ga pa drugi predsedniki Državnega zbora niso zmogli. Takrat smo prvič ob 23. avgustu, dnevu, ki ga je prav ta resolucija postavila za dan spomina na žrtve totalitarnih in avtoritarnih režimov, spregovorili v Državnem zboru. Lahko ste omenili v teh govorih tudi kakšen dogodek, ki se je zgodil v slovenski zgodovini, v moriji po letu 1945, ampak nismo pa zaslišali obsodbe, jasne obsodbe, se pravi obsodbe komunističnega režima, in nismo slišali obsodbe povojne revolucije. Zlasti pa se ta Državni zbor nikoli ni poklonil žrtvam slovenske morije z minuto molka. Vendar pa je treba še nekaj poudariti. V vseh teh govorih, ki jih je pred nami imel predsednik Državnega zbora, zlasti o zločinih, ki so se zgodili zoper človečnost v tujini, se je predsednik Državnega zbora skliceval prav na Resolucijo Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu. Skliceval se je na resolucijo, ki pa je Stranka modernega centra, da ne omenjam drugih, ker je nepomembno, bolj je pomembno, da Stranka modernega centra, ki je največja, to ve, kljub temu da ji dr. Brglez pripada, ne podpira. Ampak kljub temu je dr. Brglez v enem izmed govorov zapisal, da moramo zlasti z našim delovanjem in obnašanjem izraziti spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih in avtoritarnih režimov. Se pravi, z obnašanjem in delovanjem. To pa najverjetneje, spoštovani gospod predsednik, ne pomeni, da se krčevito upiramo, da bi podprli resolucijo Evropskega parlamenta oziroma, kot je rekla ena izmed vaših poslank na seji Komisije za človekove pravice, da preprosto ne podpira ne resolucije kot take, ampak tudi vsebine resolucije ne podpira. Kako lahko ne podpiraš vsebine takšne resolucije? Zavest, da se je zgodilo nekaj strašnega, je zelo močna, ko govorimo o zločinih, ki so se zgodili v tujini. Ko pa govorimo o zločini, ki so se zgodili pri nas, na slovenskih tleh, po 2. svetovni vojni, potem pa je zavest pravzaprav nična, izbrisana, je ni. Hvala.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravita naj se gospoda Marko Ferluga in Janko Veber.
Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi! To resolucijo sem že enkrat podprla, zato nimam nobenega problema, da jo podprem drugič, ker se z njeno vsebino strinjam. Bi pa opozorila na odgovornost nas poslancev za vsako našo izrečeno besedo, kaj z njo povzročamo. Obžalujem to, kar sem videla danes, ko sem se peljala mimo nemškega veleposlaništva, ko je napacano, ko je nekdo vanj metal barvo, ker je to tudi na nek način napad na državo. Mislim, da je k temu pripomoglo tudi govorjenje nekaterih v tem parlamentu in obtoževanje Evrope, ki je grda do Grčije. Odgovornost za vsako besedo v parlamentu je zelo velika. Prav naše govorjenje lahko spodbuja ljudi k takšnim ali drugačnim ravnanjem. Tudi govorjenje o današnji točki je lahko takšno, da bo pomirjalo, tudi jih spodbujalo, tolažilo, če tako rečem, navajalo ali pripomoglo k spravi. Lahko je pa takšno, ki bo povzročilo dodatno jezo, gnev, zamere, napade ali pa še kaj drugega. Sama se zavzemam za to, da o tej tematiki govorimo dostojno, resnicoljubno, da se ne obmetavamo s tem, kdo je za kaj kriv, ker jaz vem, tam ravno nasproti sedi mladi poslanec Matjaž Nemec, mislim, da je star tam okoli 35 let, da ni kriv za vse tisto, ker je počel komunistični sistem, čeprav sedaj sedi v stranki, ki je nekako naslednica te politike. Ravno tako naš poslanec, ki je star 30 let, ni kriv za vse tisto, kar se očita domobrancem. In tudi v eni državi, v enem ljudstvu ne morejo biti na eni strani samo dobri in pošteni, na drugi strani samo slabi, izdajalci in tako naprej. Žal je pač vojna, tudi revolucija, ki je bila med vojno izvajana s strani komunizma, povzročila veliko gorja, žal pa po vojni še več. Ne zdi se mi primerno, če drug drugega obmetavamo in krivimo za stvari, ki so se dogajale v preteklosti. Krivi pa smo, če slabih dejanj, zločinov ne obsodimo. Tedaj pa smo krivi, če lažemo, če ne priznavamo tega, kar govorijo dejstva, če to pometamo pod preprogo, če tega ne želimo slišati, videti. Takrat pa smo tudi mi do neke mere sokrivi, ker na ta način pripomoremo k napačnemu razumevanju zgodovine in tudi posledično k napačnim ravnanjem v sedanjosti. In kot pravi ta resolucija, da nobena stranka, noben organ, nobena politična stranka si ne more lastiti pravice izključne pravice do zgodovine, da bomo po svoje mi govorili ali pa odločali o zgodovinskih dejstvih, zagotovo pa je potrebna revizija o zapisani zgodovini v Sloveniji. Kot sem že nekajkrat poudarila in kot vedno govorimo, zgodovino pišejo zmagovalci, ki jo pišejo pač po svojem videnju. Zato je potreben nevtralen zapis zgodovinarjev. Kot vemo, je bila neka komisija ustanovljena. To je treba prenesti v učbenike in na ta način potem poučevati tudi mladino. Kar me skrbi, je pa to, ko vedno znova slišim tudi med mladimi poveličevanje komunističnega sistema, ker v resnici pa sploh ne vedo, kaj se je takrat dogajalo, kako se je dogajalo, ampak slišijo samo neke ideale nekoga in potem mislijo, da je kar to res, ali pa že navkljub, zaradi nasprotovanja poveličujejo nekaj, kar pač javno velja, da ni sprejemljivo. Pred nekaj dnevi sem se nasmehnila sama sebi, ko sem se spomnila, v otroštvu sem se igrala pri sosedih in je tja prihajala na obisk teta z najlepšim, najboljšim avtomobilom. To je bil takrat taunus. Ta avtomobil smo vpletali v svoje otroške igre. Seveda je bil za takratne razmere najlepši, najboljši v primerjavi s fičkom. Ravno pred nekaj dnevi sem ga pa srečala na ljubljanski obvoznici in sem pomislila, kateri avto pa je to, kako je smešen. In to je bil ravno tisti taunus, ki sem ga takrat v otroških letih imela za nek simbol dobrega, lepega, razkošnega. Zdaj sem pa videla, da ni primerljiv za današnje razmere. In tako tudi tisti časi niso primerljivi z današnjimi razmerami, in ne moremo idealizirati tega, kar je bilo takrat, in to prenašati v sedanjost. Ko sem pa prebrala stališče Vlade, se pa do neke mere strinjam s tem stališčem, da so bile razmere v Sloveniji specifične in da ta resolucija je neka bolj splošna in je bila sprejeta z veliko podporo. Da so pa bile stvari v Sloveniji tudi specifične. Zato bi se jaz zavzela, da sprejmemo takšno resolucijo, ki bo izraz dejanskega stanja oziroma tega, kar se je v Sloveniji dogajalo. Mislim, da bi takšna resolucija, ki bi bila sprejeta s široko večino, lahko bila neka podlaga ali pa nadaljnji korak k spravi in k postavljanju spomenika, o katerem govorimo. Ampak če ne bomo prej tudi sprejeli nekega takega dokumenta, težko verjamem, da bo ta spomenik priznan kot nekaj, kar nas povezuje, kar nas združuje. Vedno trdim, da resnica osvobaja. Poglejmo zdaj, ko vidimo Srebrenico, tudi nekateri ne priznavajo resnice, da je tam bil izvršen genocid. Ravno tako če pogledamo Armenijo, tudi nekateri tega ne priznavajo. Včeraj sem govorila z nekom iz slovenske skupnosti v Italiji in sem ga vprašala, kakšno pa je gledanje na fašizem zdaj v Italiji. Ja oni so še vedno zmagovalci. Velikokrat sem poslušala našega pisatelja Pahorja, ki je vedno s takšno gorečnostjo razlagal, kaj vse je fašizem storil Slovencem na Primorskem in da je to treba vedno znova razlagati mladim, da se bodo tega zavedali, da bodo to obsojali oziroma da ne bodo ponavljali istih napak. In tudi pri nas se včasih zdi, da določenih stvari enostavno ne znamo sprejeti takšnih, kot so, in to nam otežuje življenje, to nas velikokrat deli in zaradi tega delamo prepočasne korake v prihodnost. Jaz si zelo želim, da naprej naših mladih rodov ne bi obremenjevali s to temo, ampak da bi se o tej temi učili, da bi obsodili vse tisto, kar je bilo slabega, in potem gradili na tistem naprej, kar je pa v našem narodu, naši deželi dobrega. Kot sem že dejala, resnica osvobaja, zato si želim, da bi se vsi skupaj zavezali k resnici, da bi pazili na svoje besede in svoja ravnanja, kajti ljudje nas gledajo, poslušajo, posnemajo in zato je tudi od nas odvisno, kakšno je stanje duha v naši družbi.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marko Ferluga, pripravi naj se gospod Janko Veber. Izvolite, gospod Ferluga.
Današnja razprava je spet pokazalo to, kar vsi vemo. To, da je zgodovina ena zlata jama ideološkega boja. Zdaj ena stran, zdaj druga stran si jemljeta svojo vizijo in videnje tega, nihče pa ne gleda neke časovne determinante in izvzemajo se koščki parcialno in se interpretirajo po svoje in se gledajo po svoje, in se potem tudi iz tega izbira neka nova filozofija in neko videnje, s tem pa se nikakor ne prispeva k temu, da bi enkrat s to zadevo končali. Tukaj pravim, da je zrelost politike vedno padla na izpitu, ker vsi iz te zgodovine, naše nesrečne zgodovine, bom rekel, si jemljejo in črpajo toliko te negativne energije, namesto da bi gledali en korak naprej, da bi gledali v neko prihodnost, da bi videli, da se iz teh strahotnih stvari, ki so se dogajale, naučimo, postanemo zrelejši in potem vidimo in obsodimo to, o čemer se pogovarjamo, in gremo korak dlje, da iščemo neko svojo pot v prihodnost. Ponavljanje vedno enih in istih zadev, kako je na eni strani bilo tako, na drugi strani je bilo tako, jaz mislim, da to ni konstruktivno in da ne vodi nikamor. Tudi zgodovina je takšna, kjer se jo lahko nateguje kot statistiko, dobesedno. Eni jo gledajo z ene strani, eni si vzamejo ene podatke, ampak nihče pa noče pogledati neke celotne širine, neke celotne zgodbe in potem je jasno to lahko razlagati in podajati ljudem, ki so željni vse slišati in vse vedeti. Če pa bi z neko resnično distanco in nekimi strokovnimi pogledi to analizirali in poslušali zgodovinarje, ki poučujejo, in strokovnjake na tem področju, ki govorijo o tem, potem bi dejansko res videli, da je za politični prostor nemogoče, da bi za to zadevo tako močno in s tako veliko vnemo in toliko časa porabili, ker je dejansko nekonstruktivno. Jaz mislim, da je toliko ljudi med nami načitanih, da točno vedo in znajo presoditi, kaj je bilo prav in kaj je bilo narobe, in je to tudi obsodilo. Tudi že večkrat je bilo obsojeno, ne samo z naših strani ali drugih strani, ampak vsi vemo, kaj je bilo narobe. Jaz o tem mislim, da smo se dovolj pogovorili, da je zdaj pa res že čas, da gremo korak dlje. Enim je to zadosti, drugim ni zadosti, eni bi želeli spravo na ne vem kakšen način. Ampak nihče noče sprejemati enostavnih dejstev. Kot je bilo že prej omenjeno, sta pokojni škof Šuštar in Kučan naredila nek korak – ne, to ni bilo dovolj. Potem se je naredil zakon o povojnem nasilju – pa ni bilo dovolj. Pa o povojnih grobiščih – pa ni bilo dovolj. In zdaj o prikritih grobovih, – pa ni bilo dovolj. Pa o arhivih – pa ni dovolj. Zdaj se je naredil osnutek tega spomenika, ki ga je predsednik Pahor naredil – pa verjetno tudi to ne bo dovolj. Pa tudi če bi sprejeli v končni fazi to deklaracijo, ki je dejansko že bila 2009 sprejeta, še enkrat zdaj sprejeli – tudi to ne bi bilo dovolj. Ker se nikoli ne konča ta zgodba. Jaz mislim, da bi moralo biti pri nas v politiki dovolj neke zrelosti, da bi rekli, glejte, končajmo, zdaj bomo pokopali vse te zadeve in se obrnimo v neko prihodnost, ker ta prihodnost je sigurno ta, ki nas čaka. Iz zgodovine pa je jasno, da se je treba učiti, ker je zgodovina mati modrosti. In če se od tega ne bomo naučili, potem je vse zastonj, potem lahko zgubljamo tukaj čas, dneve in dneve in parlamentiramo in ne bomo prišli na konec. Enkrat bi morali lepo presekati in reči, glejte, zdaj je dovolj, smo si povedali svoje, vsak bo razumel zgodovino tudi po svoje, nobenemu ne moremo vsiljevati nekih zgodovinskih dejstev. Tisti, ki jih hoče razumeti na tak način, jih bo razumel na tak način, oni, ki jih bodo razumeli na svoj način, jih bodo razumeli na svoj način. Nikoli ne bomo prišli skupaj. Pač smo različni, in to je treba spoštovati. Treba je pa graditi na to, da gremo naprej. Toliko z moje strani. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber. Pripravi naj se gospod Saša Tabaković. Izvolite, gospod Veber.
Hvala za besedo. Da ne bo dvoma, parlament je namenjen temu, da spregovorimo o najrazličnejših temah in tudi o tej resoluciji, ki jo je predlagala skupina poslank in poslancev, danes parlament razpravlja. Je pa vendarle treba izpostaviti, da smo razpravo o tem že opravili in da je v ta namen Državni zbor tudi sprejel deklaracijo o seznanitvi z resolucijo Evropskega parlamenta. In če gledamo poslovniška določila, je deklaracija oblika, ki je tudi skladna s poslovnikom. Ampak ne glede na to, pač razprava se opravlja, in mogoče je prav, da se. Ampak vendarle, ker so bili številni očitki, češ, da ne priznavamo določenih vsebin evropske resolucije bi želel izpostaviti dogajanje še na tej seji Državnega zbora. V Zakonu o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev je v 1. členu zapisana tudi resolucija Evropskega parlamenta z dne 2. 4. 2009. Ampak če se jaz prav spomnim, predlagatelji današnje razprave niso glasovali za ta zakon. Torej se pojavlja dvom, ali resnično verjamejo to, kar očitajo drugim, kajti tudi pri njih se je očitno pojavil dvom, se takšna resolucija nahaja v zakonskem besedilu. Po drugi strani pa je s sprejetjem tega zakona ta resolucija dejansko tudi sestavni del zakona, ki ga je sprejel Državni zbor. Želim pa tudi povedati, da se je Državni zbor z enominutnim molkom že poklonil vsem tem dejstvom in žrtvam totalitarnih režimov. To smo naredili. To je dejstvo. Tako da tukaj moram biti vendarle korekten do vseh nas, ker smo to dejansko izvedli. Ampak, spoštovani, če smo res pripravljeni toliko narediti za to, da združimo vse to, kar se je v zgodovini dogajalo, bom mogoče samo povzel misel oziroma aktivnost, ki jo je pravzaprav začela dr. Spomenka Hribar in skupini, ki jo vodi, namreč spomenik revolucije Draga Tršarja, ki je bil leta 1975 postavljen in še stoji – ali smo pripravljeni opraviti razpravo o tem, da bi morebiti to skupno obeležje, ki ga vsi tako očitno nujno potrebujemo, da izčistimo in povežemo vse to, kar se je v naši zgodovini dogajalo, na tej lokaciji? Namreč ta kiparska kompozicija po kiparjevih besedah predstavlja sklop zbiranja, borbe in revolucionarne zmage. Levo stran kipa je kipar uporabil za upodobitev narodovega zatiranja skozi zgodovino, kar se nam je dejansko dogajalo, desna stran pa je upor temu zatiranju in prebuditev naroda v revoluciji. Torej vse to odraža ta spomenik. Z majhno nadgradnjo, dobro voljo lahko tukaj naredimo en pomemben korak in združimo dejansko vse to, kar se je v zgodovini dogajalo. Želel bi pa opozoriti na eno dejstvo, ki se nam pa nekako dogaja in o njem mogoče premalo razpravljamo. Ko govorimo o totalitarizmih, mislim, da vendarle je treba povedati, da je stopil v naš prostor že totalitarizem, in sicer neoliberalizem. Ta ima dejansko za cilj, da si podredi cel svet. Kakorkoli želite obračati, ja ali ne, ampak glejte, očitno je razprava o tem v parlamentu potrebna. Kaj pomeni neoliberalizem za Slovenijo, za svet? Vsi postopki gredo v to smer, da se izničijo države, da se izničijo vloge parlamentov, suverenost držav in da ljudje postanejo zgolj številka oziroma tisti, ki morajo za nekoga opraviti delo, ta pa pove, koliko jim bo potem za to delo plačal. In ta neoliberalizem – tudi če se ne uveljavi v celoti, je lahko posledica v posamezni državi, da se obudi totalitarni režim, kot je fašizem. Ne reči, da to ni možno v Grčiji. Ne reči, da to ni možno v kakšni drugi državi, ki jo zaradi izjemnih pritiskov skozi finančne mehanizme spravljajo v veliko stisko oziroma ljudi v veliko stisko. In to je razprava, ki mislim, da bi jo pa danes morali nadgraditi ob tem, kar je danes že vloženo v razpravo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravi naj se gospod Jožef Horvat. Izvolite, gospod Tabaković.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Mirno lahko trdim, da sem glede na letnico svojega rojstva zagotovo predstavnik mlajše, če že ne mlade generacije državljanov. Kot otrok sem doživel osamosvojitev Slovenije, ki je pravzaprav iz takratnega avtoritarnega političnega sistema prešla v demokratični parlamentarizem. Takrat sem to razumel seveda prek družine in okolja kot eden pomembnejših, bistvenejših korakov v dobro družbenega razvoja. In tako ga razumem tudi danes. S tem dejanjem se je pravzaprav rodil nek prostor, tudi družbeno politični prostor, kjer lahko po svoji vesti spoštljivo, argumentirano, dostojno izrekamo različna mnenja in različne poglede na svet. S tem dejanjem je bila v Ustavo Republike Slovenije zapisana, zame osebno vsaj, najpomembnejša človeška pravica, to je pravica o nedotakljivosti človeškega življenja, ki jo osebno razumem širše. Ne samo v nekem biološkem smislu, ampak tudi o nedotakljivosti človekove izbire oziroma odločanja, kako bo v svojem življenju živel, njegove nedotakljivosti, kako bo čutil, kako bo doživljal, kako bo mislil, kako bo razlagal in kako bo spoštoval raznolikost sveta, ki ga obdaja. Globoko verjamem, da je to pravzaprav edini pogoj za širjenje tistih mentalnih horizontov ali pa svobode posameznika, ki so pravzaprav braniki in temelj našega skupnega družbenega etičnega kodeksa, ki je v svoji osnovi človekoljuben in human. Zato načelno seveda ne moremo pristajati na nobeno drugo obliko političnega sistema, kot je trenutno naš, ker so vse ostale druge oblike političnih sistemov do različnih posameznikov vedno izključujoče. In tako seveda tudi celostno razumem seznanitev Državnega zbora z resolucijo leta 2009, ki je pravzaprav že imelo podobno razpravo in ki je pravzaprav v državotvorni maniri na to razpravo v resnici postavilo piko. Glede na besede današnje razprave in generacije, ki ji pripadam, si želim, da bi kot narod, in Državni zbor ima mandat naroda, doumeli, da če želimo živeti polnejše, kvalitetnejše mora naša samorefleksija vedno sloneti na interpretaciji zgodovine, ki je neodvisna in ni ujetnica različnih političnih strank ali kakršnihkoli ideoloških diskurzov, ki pozivajo h kakršni koli reviziji. Mislim, da vsaka podobna dikcija, ki k temu stremi, ni primerna dikcija, ker ni primerna času in prostoru, v katerem se nahajamo. Tako da na žalost v tem duhu tudi razumem predlog Poslanske skupine SDS, ker namreč danes ne razpravljamo o resoluciji Evropskega parlamenta, dane razpravljamo o predlogu Poslanske skupine SDS o resoluciji na resolucijo, tako da ostanimo kritični in bodimo natančni. Dikcija Poslanske skupine SDS oziroma takšna politična akcija pa je zame osebno zato nesprejemljiva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jožef Horvat, pripravi naj se dr. Jasna Murgel. Izvolite, gospod Horvat.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Drage kolegice, dragi kolegi, spoštovana državna sekretarka! Evropski parlament je 2. aprila leta 2009 s 523 glasovi "za", 44 jih je bilo "proti", 33 vzdržanih sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu. Takrat sem jo sprejel tudi jaz kot evropski državljan in od takrat, od tega dne naprej jo poskušam ponotranjiti in jo poskušam vsak dan bolj razumeti. Spuščam se včasih na razumevanje posameznih pojmov, posameznih besed, recimo, evropska zavest. Kaj je zavest? Zavest je sposobnost koga, da se zaveda svojega obstajanja in svojih duševnih stanj. Evropski parlamentarci so takrat dali tudi poseben poudarek evropskemu dnevu spomina na žrtve vseh totalitarnih in avtoritarnih režimov, 23. Avgust. Vesel sem, da smo se v tej sestavi državnega zbora 25. avgusta lansko leto ob desetih dopoldne tudi poklonili temu spominu. Takrat nas je, kot je bilo danes že omenjeno, nagovoril naš predsednik Državnega zbora dr. Milan Brglez. Torej Državni zbor na nek način spoštuje to resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu. In če sem rekel, da sem jo jaz 2. aprila 2009 sprejel in da jo sprejemam vsak dan, ni razloga, da je ne bi tudi danes oziroma na tej seji. Nekateri pravijo, mene ne briga preteklost, mene zanima samo prihodnost. Mene še kako, ne toliko moja, ampak bolj prihodnost mojih potomcev, mojih otrok in seveda mladih generacij, ki prihajajo. Mene zelo zanima, kaj bo prinesla prihodnost, ker so v Cernu nedavno odkrili pentakvarke, kaj bo to pomenilo za mlade slovenske strokovnjake, za njihov študij, za njihovo zaposljivost, za njihov standard. Mene prihodnost zelo zanima, ampak, gospe in gospodje! Res smo mi nek specifičen narod, ker – kako bomo živeli za prihodnost, če še sedanjosti ne živimo? Ker mi živimo preteklost. Zakaj? Zato ker mi enostavno poglavij, vezanih na našo preteklost, preprosto ne moremo in ne znamo zapreti. Pustimo zgodovinarjem, kar je njihovega, naj oni poglavje zgodovine zaprejo. Politika ima svojo nalogo, da svoje politično poglavje, da svojo politično vlogo opravi. Na žalost po mojem razumevanju je še ni opravila. In zato pravim, da mi živimo preteklost. In kako se naj iz življenja za preteklost usmerjamo v prihodnost? In tukaj je naš hendikep, tukaj je naš problem. Totalitarni sistemi so plod totalitarne miselnosti, ki ni sposobna sprejeti drugačnosti in brezobzirno s terorjem celo vsiljuje svoje poglede. Za dosego svojih ideoloških ciljev pa seveda ne izbira sredstev in se ne ustavi niti pred zločini. Medtem ko pravi demokratični in resnično humani družbeni sistemi slonijo na principu solidarnosti, ki zagotavlja vsem ljudem vsestransko enakovrednost, ter svobodi in zato drugačnost drugega jemljejo iskreno in skrajno resno in celo kot bogastvo. Če človeško družbo primerjamo z vesoljem, potem sta ta dva sistema v njem kot sonca in črne luknje. Totalitarni sistemi so črne luknje, torej zgoščena energija, ki vse iz okolice vsrka vase, vse zmaliči in uniči, so orodja zla, ki seje v okolico strah, uničenje in smrt. Nasprotni sistemi pa so kot sonca, ki isto energijo sevajo kot toploto in svetlobo vsem nebesnim telesom v svoji okolici in omogočajo razvoj življenja. Med drugo svetovno vojno in v mesecih po njej je na naših tleh umrlo nasilne, pogoste okrutne smrti komaj predstavljivo število ljudi, moških, žensk in otrok. Komaj predstavljivo zato, ker bi morali pogledati vsak primer posebej. V vsakem umorjenem moramo videti človeško bitje, edinstveno, neponovljivo, dragoceno bitje, človeško osebo z njenimi dobrimi in manj dobrimi lastnostmi, z željami in hrepenenji, z nadarjenostjo in znanji, s pričakovanji in s skrbmi, ljubečo in ljubljeno. Spoštovane kolegice in kolegi, na ta način ne more te velikanske množice pregledati nihče. Zato govorimo o številu teh žrtev. A že v tem je krivica, je nekaj nedopustnega, kajti ko govorimo o številkah, smo te nesrečneže razosebili, nam izpred oči izginejo njihove tragične življenjske usode. Med žrtvami so bili preprosti ljudje in intelektualci, potencialni očetje in matere, matere novih generacij, dragocenih ljudi, ki jih ni bilo in jih nikoli ne bo, ker jim je življenje že pred rojstvom ali pred spočetjem vzela zločinska roka. Žrtve so pobiti mladostniki in odrasli, ki jim je ta roka odvzela pravico, da bi dopolnili svojo življenjsko nalogo kot očetje in matere, kot prijatelji in sosedje, kot ustvarjalci blaginje svojih občestev in svoje domovine. Zaradi teh razmislekov, spoštovane kolegice in kolegi, na žrtve ne smemo pozabiti, grozljivega bremena zločina ne smemo ponovno preložiti na prihodnjo generacijo. Spričo znanja, ki je danes po zaslugi zgodovinarjev in drugih strokovnjakov dostopno vsakomur, bi bilo omalovaževanje in potiskanje nesrečnih žrtev v pozabo svojevrstno nadaljevanje zločina. Naš prvi dolg je pietetni pokop pomorjenih. Obenem pa je potrebno iskreno priznanje krivde vseh vpletenih, ker šele temu lahko sledi odpuščanje. Onkraj groba naj sovraštvo ne seže. To zahteva od nas tisočletja stari civilizacijski zakon. To je tudi sporočilo starogrške tragične zgodbe o bratomoru in o junaški žrtvi Antigone. Prav je, da smo sodobni evropski družbi hvaležni za 23. avgust, za spominski dan, pa tudi za nedvoumno obsodbo vseh totalitarnih in vseh avtoritarnih režimov, ki bi se jim morali Slovenci brez zadržkov pridružiti. Kdo ve, kaj nas čaka v prihodnosti? Geslo Nikoli več je že večkrat razočaralo. S poravnanimi računi bomo morda malo varnejši. Gotovo pa bomo smeli bolj sproščeno in vedro pogledati v prihodnost. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Jasna Murgel, pripravi naj se gospod Janez Janša. Izvolite, gospa Murgel.
Hvala lepa. Spoštovani! Resolucija o evropski zavesti in totalitarizmu nas zavezuje, kolikor nas pač zavezuje politični dokument, sprejet v okviru Evropske unije. Slišali smo že, da smo se že v Državnem zboru seznanili s to resolucijo in deklaracija o seznanitvi je bila objavljena v Uradnem listu Republike Slovenije. Zato menimo, da ni treba še enkrat sprejemati posebnega dokumenta, s katerim bi izrazili še enkrat še več politične podpore tej resoluciji in še dodali dodatek, ki bistveno razširja vsebino resolucije, kot je na primer obrazložitev k predlogu resolucije v podporo resoluciji Evropskega parlamenta. Ne potrebujemo novega dokumenta v podporo resoluciji in ni treba, da z nekim posebnim dokumentom sprejemamo resolucijo v naš pravni red. To ni direktiva, če si pogledate 288. člen Pogodbe o delovanju Evropske unije, boste videli v zadnjem odstavku, da priporočila in mnenja niso zavezujoča, tista, ki jih sprejemajo organi Evropske unije. Državni zbor se je že seznanil s to resolucijo in ponovna seznanitev oziroma podpora po našem mnenju ni potrebna. Sicer bi se lahko v Državnem zboru ukvarjali s podpiranjem različnih resolucij, ki jih je Evropski parlament sprejel ,in bi imeli zelo veliko dela. Zakaj na primer ne sprejmemo deklaracije v podporo resoluciji Evropskega parlamenta iz leta 2015 o napredku pri doseganju enakosti med ženskami in moškimi v Evropski uniji. Ali pa resolucijo Evropskega parlamenta iz leta 2013 o časovnem načrtu za boj proti homofobiji in diskriminaciji na podlagi spolne usmerjenosti in spolne identitete. Ali pa resolucijo o evropski strategiji za Rome iz leta 2008 ali pa resolucijo o seznamu zadev, ki jih je sprejel Odbor za pravice invalidov. Še veliko več je resolucij Evropskega parlamenta, ki jim nismo izrekali podpore v Državnem zboru Republike Slovenije. Tudi praksa evropskih držav, članic Evropske unije ni takšna. Kolega je omenil raziskovalno nalogo Državnega zbora, v kateri je bilo omenjeno, da države članice Evropske unije teh resolucij posebej ne podpirajo, razpravljajo že o njih, ampak ni nekih dokumentov s katerimi bi to počeli. Glede očitka, da smo se v stranki SMC, ko smo se sklicevali na resolucijo v Zakonu o prikritih grobiščih, da smo podprli resolucijo parlamenta. Ja, podprli smo jo, ampak nas tudi po sprejetju Zakona o prikritih grobiščih ta resolucija nič več in nič manj ne zavezuje, kot nas je zavezovala do sprejetja tega zakona. Če je pa to cena, da se poskusijo zapreti boleče teme, kot je pokop, dostojen pokop mrtvih, smo bili pripravljeni plačati to ceno. In ponovno bi še enkrat to naredili. Nismo torej proti resoluciji Evropskega parlamenta, o kateri govorimo. Ampak deklaracija o podpori resoluciji, o kateri zdaj govorimo, ki jo je predlagala Poslanska skupina SDS, pomeni razširitev politične zaveze v obsegu, ki ga pa ne sprejemamo. Pomeni izrabo resolucije za revizijo zgodovine. Ravno temu smo nasprotovali s tem, ko smo nasprotovali sprejetju te deklaracije o podpori, zato je tudi nismo podprli. Spoštovane kolegice in kolegi! Ne vidim razloga, zakaj bi spet razpravljali o resoluciji, s katero se je Državni zbor že seznanil, in spet odpirali teme, ki jih imajo ljudje dovolj. Ljudje pa ne vedo, da po Poslovniku Državnega zbora, tudi če se odločiš na delovnem telesu, da dokument ni primeren za nadaljnjo obravnavo, ga spet moramo obravnavati na plenarnem zasedanju Državnega zbora in spet odpirati teme, ki nas tako, kot smo videli spet danes, ločujejo. Predlagam, kot nas je veliko tudi predlagalo, da se vsi skupaj obrnemo v prihodnost. Mislim, da se ne da z razpravljanjem o preteklosti spremeniti razlage zgodovine. V tem trenutku ne. Da pa se z razpravo v sedanjosti, ki zadeva res pomembne teme za to državo, narediti prihodnost boljšo. Predlagam torej, da se osredotočimo na prihodnost. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janez Janša. Pripravi naj se, gospod Jože Tanko. Izvolite, gospod Janša.
Ja, hvala lepa. Glejte, mi smo predlagali resolucijo, kot jo je sprejel Evropski parlament, in v tekstu ni spremenjena niti vejica. To ni predlog Slovenske demokratske stranke, to je besedilo, kot ga je sprejel Evropski parlament. V Evropskem parlamentu je za to besedilo glasovala velikanska večina evropskih poslancev, vseh levosredinskih, desnosredinskih, sredinskih političnih skupin. Proti temu besedilu so bili samo skrajni skrajneži v Evropskem parlamentu. Pa še tega je bilo zelo malo. Samo skrajni skrajneži so govorili o specifikah. Drugače pa je bilo to besedilo, ki se je dolgo časa usklajevalo in je bilo sprejemljivo za vse. In tudi danes v tej razpravi nihče, ki nasprotuje sprejetju, ni citiral niti enega stavka iz te resolucije, za katerega bi rekel, da zanj ni sprejemljiv. Sem pozorno prisluhnil stališču največje vladne stranke, kjer pa je bilo rečeno, da za njih vsebina ni sprejemljiva. Lahko še enkrat preverimo v magnetogramu. In tudi neke druge poslanske skupine tukaj, ki same sebe ne vidijo kot skrajne, so govorile, da vsebina ni sprejemljiva, ker je Slovenija specifika. Besedilo te resolucije je tako splošno, da zajema celotno Evropo. Vse specifike v Evropi so zajete v tem besedilu. Trditev, da pa je Slovenija nekaj posebnega, je trditev, da se Slovenija izključuje iz sistema nekih splošnih evropskih vrednot. In to je zelo drzna trditev. Nekateri ste jo izrekli, nekateri celo večkrat, in jaz bi zelo premislil, preden bi jo ponovil. Seveda je danes razprava o tej resoluciji ideološka razprava, ker je razprava o vrednotah. Ideologija so vrednote, to ni noben očitek, to je dejstvo. Vedno, ko se razpravlja o vrednotah, se razpravlja tudi o ideologiji. Vendar pa je v tej resoluciji toliko ideologije, kot jo je v Lizbonski pogodbi, ki smo jo vsi sprejeli, ali pa kot je v Pogodbi o nastanku Evropskih skupnosti pred več kot 50 leti. Skratka, gre za razpravo o vrednotah. Ta razprava tukaj v zvezi z nekim konkretnim dokumentom poteka tretjič. Prvič se je razprava na tem nivoju z glasovanjem na koncu odvijala leta 1997, ko je takratna sestava parlamenta obravnavala Resolucijo številka 1096 Parlamentarne skupščine Sveta Evrope. V tisti resoluciji, ki jo je Parlamentarna skupščina Sveta Evrope sprejela z enako ogromno večino, kot je bila kasneje sprejeta ta resolucija, o kateri govorimo danes, v Evropskem parlamentu, tisti resoluciji Sveta Evrope je ta organ, ta evropski organ, ki je širši od Evropske unije, pokriva praktično cel kontinent, določil, kako na demokratičen način razgraditi dediščine teh totalitarnih režimov, o katerih govorimo danes. Tisti tekst je bil bolj konkreten in je nalagal državam članicam Sveta Evrope, tistim članicam, ki so bile takrat na prehodu iz totalitarnega režima v parlamentarno demokracijo, kako naj ravnajo, da bodo to dediščino na demokratičen način – mislim, da je bil naslov Dismantling – se pravi razgradile. Ta resolucija na koncu tudi opozarja, kaj se bo zgodilo v tistih državah, kjer tega ne bodo storili. Eno od teh opozoril govori tudi o tem, kar se danes dogaja v tem parlamentu. Slovenija očitno tega ni uspela narediti in danes po, bom rekel, treh desetletjih življenja v samostojni državi in formalni demokraciji, je za večino v tem državnem zboru problem sprejeti neko splošno besedilo, ki obsoja vse totalitarne režime in sisteme, brez nekega poimenovanja, nobena država ni poimenovana, noben se ne bi smel čutiti neposredno prizadet, čeprav je bilo to sprejeto kot neka najširša osnova v parlamentarnem telesu, kjer tudi Slovenija sodeluje zdaj že več kot 10 let kot polnopravna članica. Naši poslanci so vsi glasovali za to. Tudi iz teh poslanskih skupin, ki danes to zavračajo. Nekaj podobnega je bilo tudi, ko se je sprejemala prej omenjena resolucija Sveta Evrope. Tudi takrat je delegacija slovenskega parlamenta glasovala za, tisti, ki so bili prisotni, potem so pa ti isti ljudje tukaj govorili, da to za Slovenijo pa ni sprejemljivo. Se pravi, en obraz se je kazal navzven, drugi obraz pa navznoter. Ali se to splača ali ne, nekaj o tem kasneje. Drugič je bila ta razprava pred petimi leti o tem istem besedilu. Zadržki ali pomisleki tistih, ki so nasprotovali, so bili zelo podobni temu ali enaki temu, kar danes poslušamo, čeprav je šlo večinoma za druge poslanske skupine po imenih in tudi za druge poslance. Kar seveda pomeni, da tukaj ne gre zgolj za neko površno temo, ampak gre za nekaj globljega, ker se to pač prenaša določeni politični opciji, ne glede na generacijo, ki je zastopana v tej dvorani. Tako da smo ne samo iste besede, ampak tudi vrednostno enake formulacije poslušali leta 1997 od takratne Liberalne demokracije, pred petimi leti od takratne stranke Zares in danes od Stranke modernega centra. Se pravi, da gre za nekaj globljega, ki se ponavlja, kjer ni nobenih sprememb ali pa je mogoče še bolj trdovratno, čeprav večina teh, ki danes sedite v tem parlamentu, najbrž niti ne ve, da so te razprave že potekale, kako so potekale in kaj je bilo takrat rečeno. Ampak so bili podzavestno ponovljeni isti stavki, kjer se pač izhaja iz enakega vrednostnega sistema. Nekaj zadnjih dnih je bila Slovenija deležna nekaj merodajnih, objektivnih mednarodnih ocen. Tako smo prejšnji teden izvedeli za raziskavo OECD, se pravi svetovne organizacije najbolj razvitih držav, kjer je tudi Slovenija članica zdaj že nekaj let. Ta organizacija je ugotovila, da ima Vlada Republike Slovenije od vseh članic OECD najnižjo podporo v javnosti, da je ta podpora več kot še enkrat nižja, kot je bila podpora slovenskim vladam pred sedmimi, osmimi. Prav vse države članice OECD imajo v tem trenutku vlado, ki ima večjo podporo, kot jo ima vlada Republike Slovenije. Pa zaradi tega ni nobenega hrupa. Če bi se to zgodilo pred sedmimi leti, bi Slovenija skoraj že gorela. In barve, kot so jih danes brisali na stavbi veleposlaništva Zvezne republike Nemčije, bi verjetno morali brisati po vseh slovenskih mestih zaradi t. i. vstajnikov, češ, imamo nelegitimno oblast. Saj to smo že videli v praksi, to ne govorimo na pamet. Danes je Svetovni gospodarski forum objavil to redno letno raziskavo o konkurenčnosti posamičnih držav. Lahko bi temu rekli zelo konkretno, o tem, koliko je neka država perspektivna za mlado generacijo. Raziskavo o tem, koliko neka konkretna oblast v neki državi dela za prihodnost, ki ste jo tolikokrat omenjali. V tej raziskavi je Slovenija na 73. mestu od 130 držav. 7 let nazaj smo bili na 32. mestu. Imamo daleč največji padec med vsemi. In zdaj smo pri besedi, ki je bila danes največkrat napačno uporabljena, in se ji reče prihodnost. Bilo je rečeno v različnih stavčnih zvezah, "pustimo preteklost, ukvarjajmo se s prihodnostjo, ljudi ne zanima preteklost, zanima jih prihodnost in sedanjost" in tako naprej. Pojmovno gledano, gre za čiste nesmisle. Rečeno je bilo tudi, da je več resnic oziroma da so se v preteklosti različne stvari dogajale. Dejstvo je ravno obratno. Preteklost je samo ena. In samo ena resnica je o preteklosti. Tisti, ki govori, da je več resnic o preteklosti, pač, ne vem, dela nasilje nad jezikom, pa v katerem koli jeziku govori. Preteklost je samo ena, in to je edino, kar je definirano. Sedanjosti tehnično gledano ni. To, kar počnemo zdaj, je že preteklost. Prihodnosti je pa nešteto, prihodnost ni ena. Od tega, kaj smo naredili do zdaj, bo odvisno, ali bo prihodnost dobra ali bo slaba. Obstaja nešteto variant dobre in slabe prihodnosti. Ni pa ene prihodnosti, ki bi bila vnaprej določena. To je en sistem, ki je propadel, povsod učil, da je vse določeno vnaprej. Ni. Se pravi od, odločitev, ki jih vsak posameznik sprejema, ki jih družba sprejema, je odvisno, kakšna bo ta prihodnost. Predvsem pa je to odvisno od tega, o čemer sem govoril na začetku, od vrednot. Zato je ta razprava tako pomembna in se bo odvijala v tej dvorani, dokler ne bo zaključena, dokler tudi slovenski parlament ne bo sposoben s takšno enotnostjo, kot je to storil Evropski parlament, sprejeti vsaj takšne splošne deklaracije. Tega mi danes nismo sposobni. Danes je v tej dvorani večinsko stališče tisto, kar je bilo v dvorani Evropskega parlamenta skrajna skrajnost. Zamislite se nad tem. Slovenija ni več otok, ni več konec signala na Karavankah pa mejnih prehodov. In to okolje bo, bolj kot je v preteklosti, v prihodnosti seveda vplivalo tudi na naše kulturno okolje, tudi politično okolje in na izraz, hvala bogu. To, da se lahko gre naprej brez tega, da se družba dogovori o nekih vrednostnih temeljih, je to čista iluzija. To, da se lahko neka strašna dejanja, prej je ravno predstavnik največje vladne stranke govoril o tem, kako se nekdo trudi, da bi povojnim pomorom nadel besedo genocid, kako je to zavržno, potem je pa dejal, da je bil to zločin vseh zločinov. Genocid je po definiciji zločin vseh zločinov. Uporabljajte vsaj neke logične izraze. Mimo tega se enostavno ne da. V zgodovinski knjigi piše, kako je vrh nemške nacionalsocialistične stranke v drugi polovici 30. let prejšnjega stoletja razpravljal o tako imenovani končni rešitvi židovskega vprašanja, o tem, kako iztrebiti pravzaprav cel narod, kako narediti to, kar danes poznamo pod pojmom holokavst. Takrat je bilo nekaj pomislekov, ne spomnim se natančno, kdo jih je izrekel, češ, kaj bo pa zgodovina pisala o tem. Nato je Hitler odgovoril, da Turki so praktično iztrebili Armence po 1. svetovni vojni, kdo pa še danes kaj ve o tem. Kakšna zmota! O tem, kar je nacionalsocialistična stranka Nemčije delala, o tem genocidu, o tem holokavstu se je razvedelo takoj, ko so zavezniške sile osvobodile ta taborišča, vedelo se je pa v veliki meri tudi že prej. In dve leti potem je židovski odvetnik Raphael Lemkin uspel preko generalne skupščine Združenih narodov spraviti v pravno zavezujočo formo resolucijo Združenih narodov o genocidu. In sto let po armenskem genocidu je Evropski parlament sprejel resolucijo o armenskem genocidu. Nekaj časa se o tem res ni govorilo, tako kot se pri nas nekaj časa ni govorilo o tem, potem se pa tega ni več dalo zanikati. In bolj ko se je to poskušalo, večji problem je nastala. In na koncu so morali tudi vsaj tisti bolj moderni turški politiki to enostavno priznati. Glede Srebrenice smo v zadnjih tednih spremljali neko podobno težavo srbske vlade, poskus, ki je sicer uspešen začasno, da se blokira resolucija v Varnostnem svetu Združenih narodov s pomočjo Ruske federacije, ki ima enak problem. Izvor genocida v Srebrenici je ideološko enak, kot je izvor genocida v Sloveniji in Jugoslaviji po 2. svetovni vojni ali pa tega holodomora v Ukrajini, pa Stalinovih čistk. Ista ideološka podlaga je. In ker to ni bilo razčiščeno, se je Srebrenica zgodila. Srebrenica se ne bi zgodila, če bi bilo to razčiščeno. Mladić, ki je to izvajal, se je v vojaški akademiji jugoslovanske armade učil, da je treba razrednega sovražnika fizično uničiti, se pravi ubiti, in to je potem izvajal. In ta stvar dobiva sedaj nek resen epilog šele po 20. obletnici tega genocida v Srebrenici. Tega se pač ne da spraviti pod preprogo. Ta razprava bo tudi v tem slovenskem parlamentu potekala tolikokrat in toliko časa, dokler ne bo rezultat vsaj približno tak, kot je bil v Evropskem parlamentu. Drži, da večina evropskih držav tega ni obravnavala. Parlamenti večine drugih evropskih držav te teme niso obravnavali. Pa veste, zakaj? Zato ker je to, kar piše v tej resoluciji, za njih samoumevno. Pri nas pa, kot smo danes slišali že tretjič, to pač ni. Sedaj na koncu še to, kar sem prej napovedal, ali se to izplača. Kratkoročno se tistim, ki ste glasovali proti tej resoluciji in ki ste proti nastopili danes, to splača. Zakaj? Zato ker imajo pač sile, ki imajo v Sloveniji škarje in platno v rokah oziroma dejansko oblast, enaka stališča. Pravzaprav imajo to moč in oblast in enaka stališča in monopole v medijih, sodstvu, financah, politiki preko vsega tega ravno zaradi stvari, ki jih hočejo skriti za tem, ko se glasuje proti takšnim dokumentom. Kratkoročno se to splača. Kakšna je moč teh sil, je lahko največja vladna stranka videla prvi teden po volitvah, ko so vam hitro odstranili tiste, ki so stranko ustanavljali – prvega človeka, drugi je sedaj odšel sam. Težko je najbrž videti vse povezave, ampak tukaj so te povezave zelo jasne, so vzročno posledične. Dolgoročno se pa to ne splača. Kot sem rekel že prej, Slovenija ni otok, te stvari ne ostajajo samo tukaj. Tako ali drugače prihaja do trkov te nenormalnosti, ki je, kar se tiče tega vrednostnega vprašanja v tej dvorani, s splošno evropsko zavestjo o teh problemih. In to vsaj za nekatere politične stranke, ki mislijo resno nastopati v slovenskem in evropskem prostoru, bo to stalna težava. Predvsem je pa to problem za nas. Ker dokler ti temelji niso dogovorjeni, bomo vsako leto deležni lestvic, kot sem jih prej našteval. Pa se bo marsikdo spraševal, kako je pa to možno, saj smo vendar najboljši, kot poslušamo. Temu pač ni tako. Poglejte padec BDP v kriznem času in vse ostalo. Še enkrat apeliram na to, da se zamislite nad tem, kdo je glasoval proti temu besedilo v Evropskem parlamentu. Tisti, ki ga danes zavračate, se postavljate na isto ravne z ljudmi, za katere najbrž, ko slišite, kako razpravljajo v Strasbourgu ali v Bruslju, nikoli ne bi hoteli z njim sedeti v istih klopeh. Ampak dejansko se postavljate skupaj z njimi.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko, pripravi naj se gospod Igor Zorčič.
Hvala lepa za besedo. Iz določenih razlogov bom ta svoj nagovor prebral. Spoštovane državljanke in državljani, cenjene kolegice, poslanke in kolegi poslanci! Tekom bogate in raznovrstne zgodovine naše civilizacije je simbolika cvetov vztrajno spremljala človeka na domala slehernem koraku njegovega vsakdana in tako ostaja še danes. Takšni in drugačni cvetovi zaznamujejo najbolj radostne poti, a tudi najbolj tragične dogodke našega življenja; od rojstva, velikih in manjših življenjskih prelomnic, pa vse do slovesa naših najdražjih in nas samih. V Državni zbor pa danes žal ni prispel poseben cvet – cvet slovenskih morišč. Ta cvet bi s svojo navzočnostjo med nas prinesel bridko, a upanje vzbujajoče sporočilo. Na eni strani bi nas spomnil in opomnil na več kot 15 tisoč nedolžnih slovenskih življenj, predvsem krščanskih dečkov, mož pa tudi deklic in žena. In še na 10 tisoč nedolžnih življenj ljudi drugih narodnosti, ki so bila pred 70 leti nasilno končana v brutalnem in skrbno načrtovanem genocidu, ki danes predstavlja najhujšo morijo na slovenskih tleh po koncu 2. svetovne vojne in sploh. Opominja nas tudi, da smo se po grozotah holokavsta ter Lemkinovih – sicer uspešnih – prizadevanjih za nastanek danes univerzalno sprejete Konvencije o preprečevanju in kaznovanju zločina genocida naučili premalo. Spomin na žrtve iz naše polpretekle zgodovine tako v nas vedno znova odkriva tiste najbolj mračne in sprevržene kotičke človeške zavesti, v katerih se izgubi občutek za pripadnost enemu – enotnemu in nedeljivemu – narodu. Genocid namreč ne predstavlja neposrednega napada le na njegove žrtve, temveč na vsakega izmed nas, zanemariti in ubiti človečnost v nekom pomeni zanikati obstoj temeljev naše civilizacije. Sleherni manjkajoči, v nebo vzpenjajoči se nagrobni kamen v Sloveniji zato predstavlja ne le spomin na tragično preminule, temveč tudi poraz človeštva v odnosu do zavezanosti temeljem naše skupne širše moralne skupnosti. A iz zelene sredice cveta Slovenija veje tudi sporočilo upanja; upanja v svetlejšo prihodnost, ki temelji na priznanju in obsodbi zakrivljenih hudodelstev, na dostojnem odnosu do žrtev in ohranjanja spomina na njih, na odpovedi kolektivizacije krivde, privedbi odgovornih pred roko pravico in ne nazadnje tudi na simboličnem, a iskrenem odpuščanju. Tako preživeli in sorodniki žrtev kot tudi krvniki slednjih so velik del te trnove poti že prehodili, del nje pa se še vedno vzpenja pred njimi. Sami si verjetno ne moremo niti predstavljati gorja in bridkosti, ki so preživeli sorodnike žrtev pestila že sedem desetletji. Prav zaradi tega je ključnega pomena, da osmislimo narativ upravičenosti do žrtev, da spravimo občutke bolečine in neizogibnega spomina, da se prisilimo razumeti, kako je, če te pozabijo, zamolčijo in zlomijo človeka v tebi. Zgolj takrat bomo lahko iskreno izrazili solidarnost s tistimi, ki žalujejo za preminulimi v slovenskem genocidu. Solidarnost je upanje. Spoštovani! Kočevski rog, Teharje, Huda jama, Konfin, Slovenska Bistrica in druga povojna morišča ostajajo velik črn madež naših generacij in madež, ki nas nazorno opozarja na prelomljene obljube ob koncu 2. svetovne vojne ter na najhujše napake in pomanjkljivosti politično ohromele, a vendarle ne nemočne mednarodne skupnosti. Evropski parlament je sprejel že več resolucij, v katerih odločno in jasno obsoja vse zločine proti človeštvu in množične kršitve človekovih pravic, ki so jih zgrešili vsi totalitarni in avtoritarni režimi. Žrtvam teh zločinom in njihovim družinskim članom izraža sočutje, razumevanje in priznanje za njihove trpljenje. Tem izrazom sočutje in solidarnosti se v imenu Državnega zbora Republike Slovenije lahko pridružimo tudi sami. Dovolite mi, da zaključim s pomenljivimi mislimi nemškega pesnika Bertolda Brechta. "Ko je bilo prvič sporočeno, da so naše prijatelje razmesarili, se je zgodil krik groze. Potem so jih razmesarili sto. A ko jih je bilo razmesarjenih tisoč in moriji ni bilo videti konca, se je razprostrla prevleka tišine. Ko prične zlo padati kot dež, nihče ne zakriči 'dovolj'! Ko se zločini prično kopičiti, postanejo nevidni. Ko trpljenje postane neznosno, se krikov več ne sliši." Danes skrbimo, da krikov in groze roškega, teharskega in vseh drugih povojnih morišč nikoli ne pozabimo ter da jih tišina nikoli ne pokrije. Zato bi nas predsednik Državnega zbora dr. Brglez lahko vljudno povabil, da bi v preddverju velike dvorane v spominsko knjigo o potujočem cvetu slovenskih morišč zapisali svoje misli. A žal, danes te knjige v preddverju ni. Spoštovani, predlagam, da se poklonimo spominu na žrtve slovenskih vojnih in povojnih pobojev z minuto molka. [[minuta molka]] Hvala. Upam, da se bo kdo v tej dvorani prepoznal v tej priredbi teksta. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Igor Zorčič. Pripravi naj se gospod Jan Škoberne.
Spoštovani podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi! Čeprav so mi ostale samo štiri minute, rad bi pa opozoril na nekaj stvari, ki nekako izpodbijajo predlagatelja. Pravzaprav predlagatelj izpodbija sam sebe. Predlagana resolucija pravi tako v točki 1, "ker se zgodovinarji strinjajo, da zgodovinskih dejstev ni mogoče razlagati povsem objektivno in ker ne obstajajo objektivna zgodovinska poročila, ker poklicni zgodovinarji ne glede na to uporabljajo znanstvena orodja za proučevanje preteklosti in poskušajo biti čim bolj nepristranski". In pod točko b, "ker noben politični organ ali politična stranka nima izključne pravice do razlage zgodovine in ker ti organi in stranke ne morejo trditi, da so objektivni". Podpišem, ampak danes z vaše strani poslušam – kaj drugega kot interpretacijo zgodovine. Poslušali smo kolega Grimsa, kolegico Irglovo, poudarili ste večkrat, slišali smo celo interpretacijo druge svetovne vojne, celo o tem, da je bil Hitler komunist. Še več. Na vaši strani, internetni strani, je tudi vaš predsednik v mesecu maju 2015 objavil članek Mit o NOB, 70 let življenja v laži. Nič nimam proti temu, da si nekdo razlaga zgodovino po svoje, ampak že naslov pove to, da si jo razlaga izključujoče. Češ, da drugi, ki si jo drugače razlagajo, da živijo v laži. Kolegica Eva Irgl je omenila, da edini namen te resolucije, o kateri se danes odloča, da bi se dosegla, da bi se slovenska politika poenotila o teh vprašanjih. Glejte, če malo pogledam po tem članku piše, da pač NOB, tralala, je imela svojo politično zaslombo v LDS, potem pa tako piše, danes vlogo nekdanje LDS prevzema SMC, spopad za mesto zastavonosca se odvija med SD in Združeno levico, med političnimi sinovi in vnuki dedičev sadov zla. Jaz ne vem, kako boste s tako interpretacijo zgodovine dosegli to nekakšno poenotenje, ki ga zatrjujete. Skratka, če skrajšam; tudi predlagatelj predlaga to in interpretira to resolucijo nekako s figo v žepu. Po moji oceni je tudi resolucija nekako problematična, ker je preskromna, če sam omenim 16. člen, ki se glasi tako, da je končni cilj razkritja in ocene zločinov, ki so jih zagrešili komunistični totalitarnimi režimi, sprava, ki jo je mogoče doseči s priznanjem odgovornosti, prošnjo za odpuščanje in spodbujanje moralne prenove. Mene zanima, kje je tukaj neka zahteva do totalitarnih režimov, do fašizma, do nacizma? Zakaj tako ozko tolmačenje. Jaz ne vem, kakšni so bili razlogi v Evropskem parlamentu. Mogoče se je to nanašalo na neke druge sisteme, na Stasi in na Vzhodno Nemčijo, ampak iz opisanih razlogov sem prepričan, da ta resolucija v Sloveniji ne more imeti nekih učinkov poenotenja. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan [[…]] Predlagateljica, oprostite. Gospa Eva Irgl, izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovani gospod Zorčič, naj vas samo opozorim, da Resolucija Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih ne govori v nobeni točki o NOB in tudi jaz sama o tem sploh nisem govorila. To debato ste načeli in začeli vi, ker ko zmanjka argumentov, je treba v debato, seveda, NOB pa domobrance pa partizane. Na ta nivo se osebno kot predlagateljica te točke dnevnega reda pač ne bom spuščala, bi pa vam želela povedati, da ja, izključni namen te točke dnevnega reda oziroma tega, da smo v Državni zbor ponovno vložili Resolucijo Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih, je ta, da smo želeli, da celotna politika končno obsodi vse tri totalitarizme in to nima nobene zveze z neko interpretacijo zgodovine, ima pa veliko veze, spoštovani gospod Zorčič, z vrednostnim sistemom.
Replika, gospod Igor Zorčič.
Rad bi repliciral kolegici Irglovi. Bil sem narobe razumljen. Ni problem NOB v tem kontekstu te resolucije. Problem je v tem, da ta resolucija določa, da nobena politična stranka nima izključne pravice do interpretacije oziroma do razlage zgodovine. Hotel sem pa povedati in sem povedal, da si vi to nonstop razlagate in drugim jemljete to pravico. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan Škoberne, pripravi naj se gospod Franc Breznik. Gospod Škoberne izvolite.
Najlepša hvala.
Potem pa Jernej Vrtovec, prosim.
Gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Dovolite mi, da povem nekaj, kar se neposredno ne navezuje, pa se bo malenkost kasneje navezovalo na to razpravo. Ali veste, katere pesmi so precej običajne na dogodkih, srečanjih, druženjih svetovne socialistične internacionale ali pa socialistične internacionale mladih ali pa evropskega združenja mladih socialistov? Bandiera rossa, No pasaran, Bella ciao in tako naprej. Zakaj se mi zdi to simpatičen podatek? Zaradi izjemnega predavanja kolega Grimsa, ki je ob svojem predavanju o socialistih, rdeči zvezdi, Bandieri rossi in še čem, seveda očitno pozabil, da je takrat še SDS leta 1992 dala prošnjo za vstop v svetovno socialistično internacionalo, bila leta 1996 iz nje izključena in se leta 1999 s prošnjo odločila, da bo vstopila med desnosredinske evropske stranke. Ta stvar se mi zdi, sama po sebi se mi je nekako prikradla v spomin, ker se živo spomnim celo slik, na katerih so se člani Slovenske demokratske mladine, takrat je bil tam v delegaciji bivši šef kabineta vašega kolega gospoda dr. Zvera gospod Debeljak, skupaj s člani Mladega foruma takrat pod isto zastavo Mladih evropskih socialistov svetovne socialistične internacionale, prav lepo zabavali – ob katerih že? Aja, kolega Grims, Bandiera rossa, Bella ciao, No pasaran in Hasta siempre Che Guevara. Ravno zaradi tega se mi zdi ta današnja zgodba farsa. Jaz sem svojo pomiritev, pa prihajam iz družine, ki so ji domobranci vzeli stare starše, pa Nemci starega očeta, čisto pomiril s temi stvarmi. Moja družina nima težave in tudi vi bi mogoče počasi lahko začeli [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jernej Vrtovec, pripravi naj se gospa Iva Dimic.
Spoštovane kolegice in kolegi! Po teh razpravah dejansko ne razumem tega, da se tej resoluciji nasprotuje; še več, da lahko nekdo reče, da resolucije ne spoštuje ali pa da je resolucija Evropskega parlamenta preskromna. Sprašujem vas, kaj je preskromno, da poslanci ene velike parlamentarne večine obsodijo vse totalitarne režime. In v Sloveniji je nujno potrebno to poenotenje pri obsodbi vseh totalitarnih režimov, ostale evropske države so to namreč že naredile, bodisi države Vzhodne Evrope s samo lustracijo, kar smo v tem parlamentu že govorili, Slovenija tega do zdaj, razen Ustavnega sodišča v letih 1992, 1995 in 1998, na deklarativni ravni v tem državnem zboru tega ni bila sposobna narediti. Zaradi tega je danes še kako pomembno, da to resolucijo sprejmemo, kajti po glasovanju bo med dvorano, ki bo glasovala za sprejem resolucije, in delom dvorane, ki bo glasoval proti sprejemu resolucije, ena temeljna razlika, in sicer da ta del dvorane glasuje za obsodbo vseh totalitarnih režimov. In kakšna je definicija totalitarnih režimov, totalitarizma? Da so na deklarativni ravni vsi na enak način kršili človekovo dostojanstvo. Zaradi tega vas sprašujem, zakaj ne naredite tega mostu, ali pa vas vabim k temu, da tudi v Sloveniji obsodimo tiste, ki so kršili dostojanstvo človeka. Glejte, tudi komunizem, o katerem je bilo danes veliko govora, obsodile so ga vse države vzhodnega bloka. Ta državni zbor ga ni. Ali ga v tej resoluciji, s sprejetjem te resolucije, ali to naredimo s kakšnim drugim dokumentom, je meni vseeno, ampak treba ga pa nekoč bo. In tukaj je potreben ta most. Na primer, vaši kolegi v Evropskem parlamentu, spoštovana Poslanska skupina SMC, je to naredila. Mojca Drčar Murko, liberalka, članica Alde, je sodelovala pri usklajevanju tega teksta in je dejala, da je to en izmed največjih kompromisov, en največjih kompromisnih izdelkov. Pa pišite vašim poslancem v Evropski parlament in jih povprašajte, če imate prav, da nasprotujete tej evropski resoluciji. Ustavno sodišče Republike Slovenije je ob razsodbi Titove ceste, pri kateri sem tudi sam sodeloval, dejalo: "Z ustavnega vidika so totalitarizmi docela brezbarvni in enodimenzionalni. Povsem nepomembno je, za kakšnega se kateri od njih razglaša ali za kakšnega ga imajo njegovi nasprotniki; za levega ali desnega, za naprednega ali za nazadnjaškega, za konservativnega ali za liberalnega, za versko fundamentalističnega ali za fundamentalistično ateističnega. Ustavnopravno so vsi enaki; enaki v svoji biti, v preziru človekovega dostojanstva". Prosim vas, da zavarujemo človekovo dostojanstvo in da sprejmemo to evropsko resolucijo.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak, pripravi naj se gospod Roberto Battelli. Gospod Gorenak, izvolite.
Hvala lepa. Nekaj kratkih odgovorov tistim, ki ste spraševali, zakaj bi mi to v Sloveniji sprejeli, zakaj pa drugi niso sprejeli. Res je, da ti niso sprejemali v parlamentih, ampak res je, da je Slovenija drugačna od tistih drugih. Naj naštejem, v čem je Slovenija drugačna od tistih drugih držav, in zakaj je pri nas, drugače kot v teh drugih državah, treba to sprejeti. To, da so danes ali včeraj v Nemčiji obsodili osebo, staro 94 let, ker je bila menda knjigovodja nekje v enem koncentracijskem taborišču, je dejstvo. Pri nas pa vseh tistih, ki so zagrešili desetine, tisoče mrtvih, nismo sposobni. To je bistvena razlika med nami in njimi. Druga zadeva. Pojdite po drugih vzhodnoevropskih državah, recimo, na Madžarskem, tam sem se sam prepričal, in ne boste našli nikjer več nobenega spomenika tistemu času socializma. Kaj pa je pri nas? Tam zunaj imamo, kot smo prej rekli, spomenik revoluciji. Kaj je pa revolucija bila? Zdaj, tisti, ki ste sociologi pa bili na FDV, boste vedeli, pa mislim, da bi lahko tudi ostali [[…]]Revolucija je pomenila torej – kaj? Odpravo enopartijskega sistema, nasilen prevzem oblasti in v ustavo zapisano načelo odnosno pravilo, da imamo eno stranko, ki je večno na oblasti. Se pravi, lahko rečemo, da je to pomenilo – kaj? Da je to spomenik totalitarizmu, kajne? Najdite v Evropi pa v tistih državah, s katerimi se primerjamo, še kakšen takšen spomenik – ne boste našli! Pojdite pogledat po Evropi, če boste našli še kje kakšen spomenik pri teh državah, s katerimi se lahko primerjam. Recimo Ceauşescu. Kaj pa pri nas? Kipov Titu, ki je enak zločinec kot vsi ostali, jih imamo, kolikor hočete. Torej, v tem smo drugačni in tudi zato, gospa Murglova, je treba narediti, sprejeti to resolucijo. Poglejmo sodstvo, 8 % vzhodnonemških sodnikov še sodi, vsi ostali so zapustili – pri nas vsi, od prvega do zadnjega. Torej smo tudi v tem drugačni. Poglejmo medije, ostali so takšni, kot so bili, napisali so si pa seveda tam, da so neodvisni in tiste zgodbe. Celo nekateri uredniki ostajajo isti že petindvajset, odnosno trideset let in seveda mirne duše [[…]]Danes sem prebral, kako sem jaz usmerjal policiste – iz helikopterja, da smo si na jasnem – in dajal neposredne ukaze, kje je treba koga prijeti in ne vem kaj še vse; skratka neumnost. V tem smo tudi drugačni od Evrope. Poglejmo še nekaj, lustracija je bila izpeljana na takšen ali drugačen način v večini teh držav, pri nas ne. Torej v tem smo tudi drugačni. Volitve so lahko na takšen ali drugačen način demokratične povsod, pri nas niso. Smo tudi drugačni. Pri nas pride do tega, da vodjo opozicije vtaknejo v zapor; to, da je kršitev ustave, zakona in vsega ostalega, ni pomembno in potem seveda, ko vse to Ustavno sodišče odpravi in ko vprašamo, bom rekel, vladajoče, ali ste vi pripravljeni se kaj pogovarjati zdaj o tem, doživimo pa brutalen in brezobziren napad predsednika Državnega zbora, ki misli, da je predsednik vseh poslancev. Ja, poglejte, tudi v tem smo drugačni. Zato je torej v slovenskem prostoru potreben sprejem tega dokumenta odnosno deklaracije, podpore temu dokumentu zaradi, kot sem rekel, bistvene različnosti med državami, s katerimi se lahko na tem področju primerjamo, in Slovenijo. Tako ne več spraševati, zakaj bi pa mi to sprejeli, če drugi niso. Moramo sprejeti, zato ker smo drugačni od drugih. Tudi s pomočjo takšnega dokumenta bomo postali enaki ali pa bomo stopili na pot enakosti vsem tem narodom. Ne bom govoril o ekonomskih in ostalih rezultatih, ker tisti, ki so, posledično seveda, ker tisti, s katerimi smo se primerjali ali pa smo gledali, da so globoko za nami, so zdaj tam, kjer mi ali pa pred nami. Torej, zaradi drugačnosti Slovenije je treba ta dokument sprejeti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Roberto Battelli, pripravi naj se gospod Möderndorfer. Izvolite, gospod Battelli.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Najprej o naslovu; v bistvu gre za evropsko zavest, evropska zavest o predvsem 20. stoletju in njegovim grozotam. Torej, v tem nihče ni partikularen, ne more biti, to je kontradiktorno. Ker če je nekdo partikularen, potem nima te zavesti; ali je noče imeti ali meni, da je nezadostna v svoji kvaliteti, da ne zajame vsega, da ni zajet vanjo. Kar seveda ni res. Nekako polemiziram stališče Vlade, za Vlado je pomembno leto, na primer 1938, torej Anschuss in Sudeti. Leto 1939 je samo posredno omenjeno v tej resoluciji zaradi 23. avgusta 1939. Tistega dne sta se dva totalitarizma v polnem zamahu zmenila, da si bosta podjarmila Evropo. Kaj je bolj pomembnega za Slovenijo in enako kot za vse ostale evropske narode kot podlaga za začetek, prava podlaga za začetek in dejansko začetek druge svetovne vojne, ki je potem povzročila vsa gorja, ki jih je Slovenija pravzaprav doživela? Ta, najhujša. Ampak, če se vrnemo na zavest, je treba tudi vedeti, da je evropsko kontekst ali evroatlantski kontekst, kateremu pripadamo, tak, ker je Evropa v bistvu mirovni mehanizem, je mehanizem za ohranjanje in utrjevanje miru. To je bistveni pomen združene Evrope. Torej, ta kontekst, kateremu pripadamo, dela ta prostor, slovenski prostor, najbolj varnega – absolutne varnosti ni, kot vemo, ampak najbolj varnega doslej sploh kadarkoli. Zaradi tega je tako pomembno vedeti, kaj pomeni, kateri je pomen Evrope in tega mehanizma in ga je treba čuvati in ohranjati in uveljavljati sproti in zmeraj skozi to, kar piše ta resolucija v prvi in drugi točki. Da se vrnemo na resolucijo. Najprej o seznanitvi, ki naj bi se zgodila leta 2009. Ta seznanitev je bila taka, da tudi v gradivu sploh ni besedila resolucije. V sklepu, ki je bil v deklaraciji, ki je bila, sploh ni bil priložen tekst resolucije, tako da ljudje, ki bi hoteli vedeti, kaj, morajo to poiskati nekje drugje, ne pa v uradnih sklepih ali, tako bi rekel, aktih Državnega zbora. Ampak pustimo to. Torej, imamo točke "B in C, o katerih je bilo, hvala bogu, kar nekaj govora, ampak je treba tudi znati brati te dokumente – in to povem tudi Vladi – je treba znati brati te dokumente. Da tukaj piše, " … ker noben politični organ" in tako naprej; v točki C "… ker se uradnih političnih razlag zgodovinskih dejstev …" in tako naprej, da ne vzamem preveč časa, ker, se zgodi – kaj? Se izraža spoštovanje do vseh žrtev in se obnavlja svojo zavezanost miroljubni in uspešni Evropi in tako naprej. Točki B in C izključujeta manipulacije in to, kar jim sledi, je bilo sprejeto, ker so vsi, ki so to sprejeli, vedeli, da to, kar piše, ni manipulacija, ni revizionizem, ni to, o čemer se tukaj govori, deplasirano. Popolnoma deplasirano! To pomeni, da nekdo, namesto vlade verjetno, je odločil, da se tega ne sprejme, in potem je naročil, je rekel: Ne! Napolnite ta "ne" z nečem. In to so potem argumentacije, ki pridejo ven zato, da se to zavrne. Zavrne se pa edine vrednote, ki nam omogočajo prihodnost in ki so nastale zaradi tega, ker obstaja zavest o tem, kakšna je lahko prihodnost, če ignoriramo preprosto dejstvo, da celoten napredek, kar ga je bilo narejenega od človeške vrste, temelji – na čem? Na izkušnji, na spominu, na celotnem mehanizmu spominov in izkušenj, kar edino onemogoča, da se planira prihodnost, kolikor je le mogoče. Tako velja za vsakega individuuma in velja tudi za družbe in združbe družb. To je osnova soli razvoja civilizacij. Tako ne vem, kaj se tukaj zares dogaja in zakaj. Zaradi tega, ker nekomu ni všeč predlagatelj ali [[…]]To je pač nesmiselno. Je – kako bi rekel – nizkega nivoja, nivo je nizek. Nivo je nizek. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravi naj se gospod Žan Mahnič. Izvolite, gospod Jani Möderndorfer.
Cel dan v resnici berem tekste iz leta 2009, kaj so poslanci razpravljali ob tej isti temi. Niti se ne trudim poslušati, zaradi tega ker v resnici dobivam eho iz teh tekstov, saj gre za popolnoma enake stvari. Nekateri celo iste stavke ponavljajo. In seveda, predvsem je zaskrbljujoče, zaradi tega ker se potrjuje ta teza, ki sem jo povedal na začetku, da v resnici gre samo za obujanje in ponavljanje in ponavljanje enih in istih stvari. Ampak tisto, kar je pa nevarno in se, recimo, pred kakšnimi 20 minutami nazaj odvilo v parlamentu, pa je to, da nekdo nekaj citira, ampak pove samo tisti delček, ki mu je všeč in paše v njegov kontekst. Omenil je predvsem ta del, kjer bivša evropska poslanka Mojca Drčar Murko, potem še pove, da je iz Alde, zato da bi ja bilo imelo neko težo tega sporočila, kaj je takrat povedala in sporočila – in reče naslednje: češ da je, ker je ona bila tista, ki je iz skupine liberalcev sodelovala v tej skupini, in je rekla naslednje, zdaj pa citiram, "Resolucija je v bistvu darilo tistim predstavnikom konservativnih in nacionalističnih strank, ki prihajajo iz republik nekdanje Sovjetske zveze in držav vzhodnega bloka …" In še naprej reče, citiram, "To je eden izmed najbolj kompromisnih dokumentov, ki jih je sprejel Evropski parlament …", vendar tudi tukaj še doda in zopet citiram " … in istočasno tudi največje skrpucalo." Tega pa ni povedal. Zakaj ne? In zakaj je največje skrpucalo? Zaradi tega, ker vemo, kaj v Evropskem parlamentu sprejemajo. V Evropskem parlamentu vedno poskušajo pod skupni imenovalec dati čim širše politične interese, da bi se ja vsak notri videl in nekako poskušal ujeti, zato da bi seveda stvar funkcionirala in bila narejena. Tudi vemo in sem opozarjal, zakaj je bila takrat ta resolucija narejena. To, kar pa se danes uprizarja oziroma v slovenskem prostoru že zadnjih toliko in toliko let, pa je seveda "uporabi po potrebi, tam kjer boš potreboval za svojo lokalno zgodbo". In to danes delamo! Lepo vas prosim, to ni nobena razprava, vi nonstop zabijate klin v režo, ki se ji reče bolečina in travma; pa ne samo komunizma, ampak vseh zgodb, levih, desnih, srednjih, nedolžnih, krivih in ne vem kakšnimi še vse. Radi bi zbezali iz vsake luknje ne vem koga in ga pribili na križ in rekli: Glejte, kriv je, mi pa ne, mi se pa borimo za pravico. Mi imamo pa čisto sliko. Lepo vas prosim, to je absurd, kar delate iz te resolucije! Če so oni zgoraj naredili skrpucalo, vi delate iz tega zmazek, ampak dobesedno zmazek delate iz tega. Zato sem opozarjal prejšnji teden, kaj se bo tukaj dogajalo, dogajalo se bo točno to. Ja, danes je predstavnik, mislim, da je bil kolega Ferluga, rekel naslednje – pa ne bom našteval vsega tega, kar je rekel. Ampak začel je s Kučanom pa Šuštarjem, da sta začela to spravo – pa ni uspelo. Pa si, kolega, naprej našteval, kaj vse se je še potem v tem slovenskem prostoru dogajalo. Ampak v resnici je problem nekje drugje; to, kar sem omenil že prejšnji teden, to pa je, da je gospod pomožni nadškof Jamnik pa po 25 letih izjavil, da je bil to blef. Ampak, zakaj je rabil 25 let, da je to povedal? Zakaj ni povedal takrat naslednji dan, da je to blef, ko sta si dala roko in se šla spravo? Zato ker danes nekdo instrumentalizira in hoče na vsak način prikazati, da bo dobil v roke orodje, s katerim bo lahko manipuliral in se šel neko politično ideologijo. S tiste strani poslušam naslednje stavke: dajmo zgodovinarjem, dajmo čas. Ja saj jih imajo, samo za to traja čas in bo tudi čas svoje naredil, ampak zagotovo ne za to sestavo parlamenta. In zagotovo ne s temi političnimi zmazki, ki jih počnemo v Državnem zboru, ampak samo z resnim odmikom od politiziranja in z neko distanco, kritično distanco, ki bo dejansko lahko določene stvari opravila. Vsi tisti, ki imate seveda vse svoje file, načrte o kriminalcih, kdo je kriv, kdo ni, kdo je pobijal in tako naprej – kaj čakate? Kaj čakate?! Dajte že tožilcem v roke, ko imate vse te spise! Naj opravijo svoj posel, ki ga morajo, po zakonu ga morajo opraviti, razen tisto, kar ne zastara. Ampak vojni zločini ne zastarajo. To je dejansko v resnici nespodobno, da danes sedimo tu štiri ure in pol, zato da bomo na koncu ugotovili, da itak glasovati ne moremo, ker ne bomo glasovali o ničemer. Povejte to slovenski javnosti, da se samo malce hecamo in pogovarjamo tu v tem prostoru in govorimo in pametujemo, kdo je kriv in kdo ni kriv in komu so se žrtve zgodile in tako naprej. Lepo vas prosim, to je nedostojno za ta zbor! Tisti, ki citirate določene izjave, pa dajete vsaj do konca citirati in prebrati vsaj tisto, kar dejansko res piše in kaj je kdo rekel in česa ne. Nekateri so goljufali, nekateri pa še citirati na glas ne znajo, kaj šele pisati.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Žan Mahnič, nato je na vrsti gospa Eva Irgl, predlagatelj.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Že prej, ko nisem bil poslanec, sem spremljal razprave in vedno so šle v isti smeri: pustimo zgodovino, glejmo naprej. Z zgodovino se naj ukvarjajo zgodovinarji. Danes imamo odlično priložnost, da to resolucijo podpremo, da zapremo neko poglavje. Ampak očitno bomo morali te teme še naprej dajati na dnevni red. Mogoče bo pa prihodnje leto, čez pet, deset, dvajset, trideset let. Enkrat bo že. Danes oziroma včeraj so v Nemčiji obsodili 94-letnega nacista, pa je bil samo računovodja v enem taborišču, na 4 leta zaporne kazni pri 94 letih. Tožilstvo je predlagalo tri in pol, sodišče mu je dalo pa 4 leta. Sam sem se udeležil spomina na stoto obletnico genocida nad Armenci v Erevanu in tam je bilo napisano v spominskem parku, kaj je Hitler nekoč dejal, ko je govoril o dokončni rešitvi židovskega vprašanja. Takrat je rekel: Kdo se pa danes še spomni genocida nad Armenci? Pred 14 dnevi je bila oddaja o Srebrenici, in kaj je tam dejal eden od srbskih vojakov: Tudi Jugoslavija je leta 1945 ubila na stotisoče ujetnikov in nihče ni nikoli odgovarjal. Zato smo verjeli, da bodo grobnice okoli Srebrenice odkrite šele čez 50 let, takrat pa bo vse pozabljeno. Ker se stvari nikoli ne obsodi, se stalno ponavlja eno in isto. In tudi mi nismo sposobni obsoditi oziroma oprostite, vi, kolegice in kolegi, niste sposobni. V Slovenski demokratski stranki nimamo nobenega problema: komunizem, fašizem in nacizem – to je vse eno in isto. Socializem, celo več, socializem ni nikakršen branik pred fašizmom in nacizmom, ampak je vzrok za fašizem in nacizem – tako Hitler kot Mussolini sta se zgledovala po Marxu. Poglejte si propagando, poglejte si njegove izjave. Še več, komunisti in nacisti so imeli celo pakt Protiimperialistična fronta, ki se je kasneje preobrazila v Osvobodilno fronto slovenskega naroda, so jo ustanovili naši komunisti v okviru Kominterne. V začetku aprila je bila napadena Jugoslavija in komunisti so prvi pozdravili nemškega okupatorja na naših tleh, ker so bili takrat še v okviru pakta RibbentropMolotov. Šele 22. junija, ko je bila napadena Sovjetska zveza, takrat pa so se obrnili proti njim. Tako o tem, kdo je okupator, ne bi. In ravno to, kar se govori. V resoluciji jasno piše: Ker noben politični organ ali politična stranka nima izključne pravice do razlage zgodovine, ker lahko napačne razlage zgodovine spodbujajo politike izključevanja. Ravno zaradi tega je treba podpreti to resolucijo. Poglejte, ker vem, da vam ni všeč, če govorimo o komunizmu v Jugoslaviji. Črna knjiga komunizma, francoskega avtorja, žrtve: Sovjetska zveza – 20 milijonov, Kitajska – 65 milijonov, Vietnam – milijon, Severna Koreja – 2 milijona, Kambodža – 2 milijona, Vzhodna Evropa – milijon, Latinska Amerika – 150 tisoč, Afrika – 1,7 milijona, Afganistan – 1,5 milijona mrtvih. Seštevek, približno 100 milijonov mrtvih zaradi komunizma. Gospe in gospodje, lepo je, da obsodimo fašizem in nacizem, ampak vi imate predvsem problem z obsodbo komunizma. Tukaj bi vam svetoval, da se zgledujete po svoji vzornici, ne rečem, da vsi, ampak nekateri, po svoji vzornici Pepci Kardelj – verjetno vsi veste, kdo je bila Pepca Kardelj, ena izmed najbolj vplivnih v Jugoslaviji, v partiji. In kaj je ta tovarišica oziroma ta gospa napisala v Tribuni malo pred volitvami – zanimivo, 3 tedne po članku pa so jo našli mrtvo – : Komunisti bodo morali kot posamezniki in kot stranka ne samo moralno, ampak tudi pred sodiščem odgovarjati za storjene zločine. Poboj domobrancev in njihovih spremstev (nedolžnih otrok in njihovih mater) kot tudi številnih zavednih Slovencev, ki sploh niso bili aktivno udeleženi v vojni, pa je bil izvršen v imenu neke ideje – komunizma. Ne gre tudi pozabiti, da so se tovariši komunisti trudili klati na najbolj nečloveški način, če se sploh lahko tako izrazimo. Ti 'tovariši' so danes nosilci visokih državnih odlikovanj in v večini člani ZKS – Stranke demokratične prenove!" Tamle so nasledniki. In če smo za pregon vseh vojnih zločincev, moramo biti načelni [[…]] Jaz bom to resolucijo podprl.
Proceduralno, gospod Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. V imenu Vlade je tu državna sekretarka, ki očitno nima ali motiva ali znanja, da bi odgovarjala na dejstva, ki so zapisana v resoluciji in na trditve, ki so jih izrekali poslanci ali opozicija ali koalicija. Predlagam za bodoče, da pridejo na sejo kompetentne osebe Vlade, če ni sekretarka dovolj usposobljena, državna sekretarka, naj pride minister, gospod Klemenčič. Pa tudi sicer bi lahko pri tej temi, pri kateri pravite, da gre za občutljivo stvar, dali v vladno ekipo kakšnega zgodovinarja, kajti to, kar je napisano v mnenju Vlade k tej točki dnevnega reda, je popolna revizija zgodovine. Popolna revizija zgodovine. Ne odgovarja osnovnim dejstvom, ne odgovarja procesu, razvoju dogodkov, ki so se takrat dogajali in tako naprej. Skratka, je neka šlamastika to. Predvsem pa lepo prosim, da bi vsaj na koncu po, pravite, 4 urah razprave državna sekretarka pač kaj odgovorila. Tu si ves čas nekaj vztrajno zapisuje, nasmiha gor in dol, levo, desno in tako naprej; pač to smo imeli priložnost gledati, pričakujemo pa odgovore. Vlada si je najavila pol ure časa in lepo bi bilo, prav bi bilo, da pri točki dnevnega reda, ki očitno je potrebna in bo treba slej kot prej nekaj o tej temi narediti, da pač pojasni stališča Vlade do posameznih trditev, nagovorov, ki smo jih imeli poslanci. Skratka, nedopustno je, škandalozno je, da zdaj že na serijo sej Državnega zbora k seriji točk dnevnega reda prihajajo predstavniki Vlade, si vzamejo čas, naročijo čas in potem nihče ne spregovori v razpravi niti besede. Predlagam, da opozorite tudi, to prošnjo naslovim tudi na predsednik Državnega zbora, da bo pisal Vladi, da pošlje v Državni zbor k točkam dnevnega reda kompetentne osebe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Eva Irgl, imate besedo.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Sem vendarle mislila, da bo tudi predstavnica Vlade v svoji zaključni besedi povedala nekaj več stavkov kot samo uvodnih v to razpravo, ko smo začeli govoriti o Resoluciji Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih. Najprej pa naj rečem, da sem zelo pozorno poslušala razprave vseh razpravljavcev, ki ste se prijavili k tej razpravi, in bi si želela, da nekaterih razprav ne bi bilo. Pa žal se to ni uresničilo. Tukaj govorim zlasti o tistem dostojnem nivoju razprave, o katerem je prej govoril kolega Battelli v sicer svoji zelo dobri razpravi. Zdaj pa mi dovolite, da v tem zadnjem nagovoru začnem nekje nazaj, bolj nazaj, kako je pravzaprav prišlo do tega, da se je resolucija Evropskega parlamenta zgodila in da je nastalo to besedilo. Resolucija Evropskega parlamenta ima namreč kar nekaj predhodnih dokumentov z enako tematiko, sprejetih že na evropskem nivoju. Zdaj ne vem, ali koalicija te dokumente kot take podpira ali tudi teh dokumentov ne podpira, glede nato, da se resolucija Evropskega parlamenta navezuje nanje. Tukaj imam v mislih zlasti Resolucijo o ukrepih za odpravo dediščine nekdanjih komunističnih režimov ter že prej omenjeno izjavo, praško izjavo o zavesti in totalitarizmih, ki je bila v začetku predvidena kot skupna izjava Evropske unije. Prav pod to praško izjavo se je kot prvi podpisal gospod Václav Havel. Verjetno ni treba razlagati in govoriti o tem, kdo je bil gospod Václav Havel. Ampak to izjavo, na podlagi katere je potem nastala ta resolucija, ki jo danes v tem državnem zboru zavračate in je ne boste podprli, to resolucijo oziroma to izjavo je potem podpisalo na tisoče Evropejcev, na tisoče Evropejcev, med njimi tudi veliko uglednih, znanih osebnosti, torej tistih osebnosti, ki se zavedajo, da Evropa lahko preživi le, če bo, prvič, držala skupaj v boju proti totalitarnim režimom in, drugič, le, če bo opozarjala in poglobljeno razpravljala o naši skupni tragični preteklosti. In spoštovane kolegice in kolegi, vsakič, ko ne sprejmemo omenjene resolucije, se še dodatno oddaljujemo od vrednot, ki pa so čisto osnovne civilizacijske norme. Vse te resolucije torej, deklaracije, tudi evropska pogodba, tudi Resolucija o genocidu v Srebrenici, na katere se sklicuje Resolucija Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih, kažejo na to, kako prepotrebno je vedno znova opozarjati na zločine, ki so se zgodili, in kako prepotrebno je, da tudi slovenski parlament in Evropa kot taka, ki je združena bila vedno v skupnem boju proti avtoritarnim in totalitarnim režimom, resnično opravi poglobljeno razpravo o teh vprašanjih. Praška izjava tako pravi, da družbe, ki zanemarjajo preteklost, nimajo prihodnosti. Zanimivo. Ugledni ljudje Evrope ne samo da so podpisali to izjavo, ampak jasno se strinjajo v tem, da narod, ki ne pozna svoje preteklosti, ki zanemarja preteklost, ki ne želi govoriti o njej, ne more imeti svetle prihodnosti. To je dejstvo in to se kaže pri nas na vseh nivojih. Zato, spoštovane kolegice in kolegi, je namen današnje razprave zlasti pokazati, ali smo v resnici sposobni v političnem prostoru enotno obsoditi zločine, ki so jih povzročili totalitarni režimi, ne glede na to, v imenu katerega totalitarizma je bila žrtev povzročena. Do takrat pa, ko se dogaja v tem državnem zboru, da samo z besedami govorite, da obžalujete, da obsojate, se tega žal ne da narediti. Pomembna so dejanja in ne besede. Dejanja so tista, ki kažejo, kakšen vrednostni sistem – in to bi nam morala biti prioriteta, vsaj odgovornim posameznikom –, kakšen vrednostni sistem bomo pustili svojim, našim zanamcem: ali bomo pustili vrednostni sistem, ki bo temeljil na vedenju, da je zločin nesprejemljiv in da ga je treba obsoditi, ali pa bomo, kot kaže – zaenkrat še – tako pustili takšen vrednostni sistem, ki bo temeljil na tem, da se ne obsodi zločinov in da se ščiti morilce. Takšen vrednostni sistem zaenkrat v zapisu naroda puščamo prihodnjim generacijam. Torej, če tega ne storimo z dejanji tako, da obsodimo zločin z nekim formalnim aktom, potem bolj kot kdajkoli dopuščamo, da se takšni zločini ponovijo. Že pred časom sem prav v tem državnem zboru opozorila, da je potrebno ob pravem času obsoditi zločin, zato da se nek takšen zločin, kot je zločin zoper človečnost, kot je genocid, zločin zločinov, vseh zločinov, nikoli več ne zgodi. Kar pa pomeni, da če se napak iz zgodovine ne prizna in obsodi, je velika verjetnost, da se bodo ponovile. To se je zgodilo tudi nam oziroma nekdanji skupni državi. Ni bilo treba dolgo čakati, da se nam je zgodila Srebrenica. Dejstvo je, ker nismo ob pravem času in še danes nismo tega sposobni storiti, da bi obsodili povojno morijo, ki se je zgodila po 2. svetovni vojni in v slovenskem narodu pustila neizmerno rano, neizmerljivo rano in ki se danes kaže v več kot 600 prikritih moriščih, ker nismo bili sposobni tega obsoditi takrat in še danes nismo obsodili, ni nič čudnega, da so se ti dogodki ponovili, da so se ponovili 20 let nazaj v Srebrenici. Vsi skupaj se zamislimo in naredimo res nek korak naprej v tem razmišljanju. In tukaj naj rečem zločin v Srebrenici, to je že kolega Janša prej nekako omenjal; zločin v Srebrenici in tisti zločini, ki so se zgodili po vojni leta 1945, so zagrešili praktično isti ljudje oziroma nasledniki istega sistema, nasledniki istega sistema. Kontinuiteta zločinskega komunističnega sistema se je na nek način samo nadaljevala v Srebrenici, in to bi morali mi preprečiti. To bi morali preprečiti in to bi morda lahko preprečili, če bi ob pravem času obsodili povojno morijo leta 1945. Da ne bom govorila kar na pamet, mi dovolite, da tukaj preberem naslednji citat. Citiram: "Tudi Jugoslavija je leta 1945 ubila na stotisoče ujetnikov in nihče ni nikoli odgovarjal, zato smo verjeli, da bodo grobnice okoli Srebrenice odkrite šele čez 50 let, takrat pa bo vse pozabljeno." Konec citata. Poročnik N. N., pripadnik vojske bosanskih Srbov. In zdaj vas vprašam, kolegice in kolegi. Kako vi jemljete to izjavo? Kaj vam ta izjava sploh pomeni? Jo sploh razumete pravilno? Jo razumete pravilno? Ali razumete, da želi povedati, da če se zločinov ne obsodi ob pravem času, da potem se lahko zgodijo novi? Kaj se je zgodilo? Ljudje so preprosto se ravnali po načelu, da lahko na podlagi zgleda iz preteklosti morijo, saj se bodo, kot pravi ta izjava, stvari pozabile in zanje ne bodo nikoli odgovarjali. Zato bi vas prosila še enkrat, da resno razmislite o teh vprašanjih in dejansko, če ne očitno, ker danes ne bomo glasovali o tem, pa enkrat v prihodnje potrdite to resolucije Evropskega parlamenta, kajti resolucija Evropskega parlamenta ne govori o ničemer drugem kot o obsodbi totalitarnih režimov in takšnih zločinov, tudi zločinov, ki so se zgodili 20 let nazaj v Srebrenici. Poglejte, v resoluciji med drugim piše, da mora Evropa, če želi biti združena, sposobna oblikovati enoten pogled na svojo zgodovino, da morajo države članice EU opraviti poglobljeno razpravo o zločinih tako nacizma, fašizma kot komunizma, saj gre za našo skupno dediščino. Torej, tukaj ne govorimo o ne vem kakšnih vprašanjih, o nekih vprašanjih, ki se nas ne dotikajo, ampak govorimo o osnovnih civilizacijskih normah, ki vsak narod delajo civiliziran in nas na ta način ločujejo od barbarstva. Pri nas pa je, spoštovane kolegice in kolegi, danes v nekaterih segmentih ideja komunizma celo še bolj živa kot pa takrat, ko je dejansko obstajala. Vsaj glede na razprave, ki smo jim bili danes priča. Še na nekaj bi opozorila; resolucija tudi pravi, da se je treba spomniti vseh tistih, ki so dejavno nasprotovali totalitarni vladavini in ki bi morali zaradi svoje požrtvovalnosti, zvestobe idealom, časti in poguma imeti mesto v zavesti Evropejcev kot junaki totalitarne dobe. Kaj pa imamo pri nas? Namesto da bi se počastili tisti, ki so se uprli komunističnemu režimu, zaradi tega postali persone non grate v državi, zaradi tega bili deportirani na Goli otok in druga taborišča, zaradi tega so jim bile hudo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, bili so likvidirani; namesto teh ljudi, ki bi jih res morali vzeti za zgled poguma in hrabrosti, še danes imamo raje na naših ulicah, trgih spomenike krvnikov lastnega naroda. Ampak to se vam zdi popolnoma normalno. Spoštovane kolegice in kolegi, skrajni čas bi že bil, da bi zamenjali, kot pravi resolucija, z dejanskimi junaki totalitarne dobe – te kipe in ulice. Resolucija Evropskega parlamenta, ki je torej stranke koalicije pa Zavezništvo Alenke Bratušek in Združena levica ne podpirajo, gradi torej na skupnih evropskih vrednotah. Torej, na vrednotah, ki bi morale biti vsem nam skupne; to so spoštovanje človeškega dostojanstva, spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter spoštovanje vladavine prava. Resolucija gradi na skupnem boju proti totalitarnim in avtoritarnim režimom, gradi na ohranjanju spomina na preteklost, saj brez resnice in brez spomina ne more biti sprave – ali bolje mogoče za slovenski prostor, ne more biti pomiritve, ki pa je nujna in ključna. Gradi na jasni obsodbi vseh zločinov zoper človečnost in množičnih kršitev človekovih pravic, storjenih v imenu teh režimov, in pravi, da je treba počastiti žrtve, obsoditi storilce, položiti temelje za spravo, ki bo temeljila na resnici, pravičnosti in spominu. In kaj imamo namesto tega, da bi to podprli? Imamo raje več kot šesto prikritih morišč, zločin, ki je ne nazadnje za seboj pustil še bistveno večje število mrtvih kot, recimo, zločin v Srebrenici, vendar pa je ta zločin, zločin po 2. svetovni vojni, zločin brez zločincev oziroma ta zločin sploh ni bil zločin. Edino ime, proti kateremu so bili sproženi postopki, kasneje pa umaknjeni, in to seveda umaknjeni namerno, je ime Mitje Ribičiča, pomočnika načelnika takratne Ozne. In Ozna je bila tista, ki je po naročilu komunistične partije, totalitarne stranke, ki je obvladovala vse v državi, kar je bilo možno in mogoče, odrejala likvidacije preko KNOJ. In to vi podpirate! To pa je zame problematično in tukaj je hud problem z vrednostnim sistemom. Tukaj je hud problem z vrednostnim sistemom. Samo za primerjavo, že prej so kolegi omenili, v Nemčiji so pravkar obsodili 93-letnega Oskarja Gröninga za zločine, ki so bili storjeni, ker je pomagal pri sostorilstvu ubojev judov v Auschwitzu. Ampak je pomemben še en drugi podatek, pri nas se stvari na tožilstvu niti malo ne premaknejo oziroma se celo umaknejo, zato ker gre za posvečene ljudi, ki so nedotakljivi. Ampak, poglejte, kaj se je zgodilo tukaj; sodišče oziroma tožilstvo je zahtevalo tri leta in pol za Oskarja Gröninga. Ampak sodišče je odločilo, da mu poviša kazen na štiri leta. Se pravi, koliko ljudi v Sloveniji je, recimo, bilo del takšnega sistema, ki je pobijal, ker je bil tudi on del takšnega sistema, recimo, tam. Se pravi, še povišali so mu kazen, pri nas pa ne pridemo na tem področju v slovenskem parlamentu niti do obsodbe totalitarizmov, kaj šele, da bi obsodili zločin, zločince za kaznivo dejanje, torej za zločin zoper človečnosti, ki nikoli ne zastara ne po mednarodnem in ne po slovenskem pravu. Resolucija Evropskega parlamenta govori tudi o tem, da je treba odprti arhivsko gradivo. Že prej sem načela to temo. Pri nas se dogaja ravno obratno, z Zakonom o arhivskem gradivu smo to zaprli in to preko projekta anonimizacije. Zelo detajlno sem se ukvarjala s tem vprašanjem v prejšnjem mandatu, zaradi tega ker sem pokrivala tudi referendum, kjer se je več kot 60, skoraj 70 % ljudi odločilo, da zakon ni dober in da zapira arhive, ampak zaradi kvoruma pač referendum ni uspel. Ampak ljudem je jasno, če hočejo enkrat vedeti celovito resnico, poznati zgodovinska dejstva, morajo imeti to priložnost, da vsaj tistih 20 % arhivskega gradiva, ki je ostalo, pač imajo na vpogled. Tukaj res ne razumem, zakaj stalno skrivanje, že tako je bilo ne vem koliko tega arhivskega gradiva uničenega. Mogoče še ob koncu, stalno se je skozi razprave govorilo o tem, kaj delamo primerjavi, v Sloveniji pa res ni bilo komunizma oziroma to ni bil totalitarni sistem in tako naprej. Ampak, poglejte, če pogledamo neke ključne karakteristike tudi tega slovenskega komunizma, za katerega vi pravite, da ni bil totalitaren, je precej podoben ostalim totalitarnim režimom, precej podoben. Temelji na povsem enakih predpostavkah in tudi ima povsem enake službe v okviru svojega delovanja. Če pogledamo samo Ozno in KNOJ, organizaciji, ki sta odrejali likvidacije in pomoriti na desettisoče ljudi v Sloveniji. Verjetno to ni bil nek normalen sistem, verjetno to ni bil demokratičen sistem in moramo vedeti, da je tukaj šlo izključno največkrat, ne govorimo o vojnih ujetnikih, ampak šlo je izključno in največkrat za iztrebljanje možnih političnih nasprotnikov, za iztrebljanje možnih potencialnih političnih nasprotnikov, za katere pa resolucija pravi, da bi morali postati junaki totalitarne dobe. Naprej, Služba državne varnosti je bila del tega sistema, podrejena je bila partiji in ni varovala države in državljanov, tako kot bi to moralo biti – seveda to je bila pretveza, da se varuje državo in državljane. Ampak SDV ni počela tega, SDV je bila tista, še prej pa Udba, ki je v vseh porah javnega življenja nadzirala državljane. Nadzirala državljane, varovala je izključno lastne interese, varovala je partijo, ne pa državljank in državljanov. Državljane so torej nadzirali, to ni bila neka humanitarna organizacija, ampak kriminalna združba in kot tako jo je označilo tudi Vrhovno sodišče v svoji odločitvi. Lahko citiram odločbi, danes je znano, da se je ta služba ukvarjala ne le z obveščevalnimi nalogami, ampak je tudi sama organizirala razne kriminalne aktivnosti, jih načrtno izzivala in tudi konstruirala obstoj kaznivih dejanj in odgovornost zanje. V ta namen je tudi falsificirala, fabricirala ali podtikala obremenilne dokaze. Žrtve takšne aktivnosti, praviloma politični nasprotniki ali drugače misleči v obdobju takratnega režima, praviloma niso imeli možnosti razkritja konstruktov Udbe in rehabilitacije. Ampak veste, kar je najbolj zanimivo? Da danes in prav vi, ki ne podpirate te resolucije in še marsičesa povezanega s tem, ponovno odrekate vsakršno možnost rehabilitacije. Vsakršno možnost rehabilitacije. Bili so žrtev sistema in to ne kakršnegakoli, sploh pa ne demokratičnega, ampak izrazito totalitarnega. V modernem evropskem prostoru je danes nedopustno, bom rekla, se selektivno obnašati do totalitarizmov, obsojati samo nekatere, pri nas pa se dogaja ne samo to, da jih ne obsodimo, ampak se komunistični sistem celo poveličuje. Naprej. Vi pravite, da to ni bil totalitarizem. Mene zanima, kaj za vas predstavlja Goli otok, druga taborišča oziroma zapori, kjer so bili zaprti politični zaporniki, na primer gospod Adam Demaçi, 28 let je bil zaprt, in to zato ker se je upiral mentaliteti Titove Jugoslavije, ker je želel svobodo in demokracijo. Ampak to za vas ni bil totalitarni sistem, Slovenija je bila del SFRJ. To za vas ni bil totalitarni sistem. In tisto, kar je mene osebno zelo prizadelo, ko smo na Komisiji za človekove pravice gospoda Demaçija povabili na komisijo, da nam spregovori, imel je izjemno tehtno razpravo – niti enega od poslancev koalicije ni bilo na sejo! Protestno so se odločili, da ne bodo prišli, ker oni tega ne bomo poslušali. Kako žalostno, kako žalostno, res. Gre za človeka, ki je bil, ki je dobitnik nagrade Saharov, dobitnik nagrade Amnesty International za mir, vi pa ste preprosto rekli, da mu ne boste prisluhnili. Tukaj se kaže ta odnos, odnos do osnovnih norm, ki bi jih morali imeti postavljene visoko na vrednostnem sitemu. Visoko na vrednostnem sistemu. Spoštovani, zelo pomemben signal bi dali vsem mladim za prihodnost, če bi sprejeli to resolucijo. Slovenija je namreč v malce drugačnem položaju, kot so bile vzhodnoevropske države, ki so vse opravile s komunističnim režimom, ki so v takšni ali drugačni obliki na nek način lustrirale določene stvari, sprejele določeno zakonodajo. Upam, da v nadaljevanju boste vendarle razmislili, in ko bomo ponovno [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati. Če želita razpravljati tudi predstavnica predlagatelja predloga resolucije gospa Eva Irgl in predstavnica Vlade, prosim, da se prijavite z dvigom roke. Besedo dobita kot zadnji, in sicer najprej predstavnica Vlade, nato pa predstavnica predlagatelja. Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Jernej Vrtovec. Minuta 47 je pa časa za razpravo.
Spoštovane kolegice in kolegi! Rad bi spomnil na še eno dejstvo, in sicer Evropski parlament je v omenjeni resoluciji tudi zapisal, da se bo 23. avgust obeleževal kot dan spomina na vse žrtve totalitarnih in avtoritarnih sistemov. In sicer 23. avgust, pomemben datum, ko sta se dva pomembna zunanja ministra Ribbentrop in Molotov odločila ter razkosala Evropo, kako bo Evropa izgledala po drugi svetovni vojni; se pravi, Sovjetska zveza in Nemčija sta se dogovorili, nacizem in komunizem sta se v tem primeru dogovorila, kako bo Evropa izgledala po vojni. Tukaj je ena pomembna stvar, in sicer tudi Vlada Republike Slovenije je leta 2012 23. avgust sprejela, da ga bo tudi uradno obeleževala. To bo morala narediti tudi vaša vlada, ki pa, kot kaže, te resolucije ne sprejema. Se pravi, tukaj boste prišli v kontradikcijo. Upam, da boste kljub temu še vedno obdržali ta pomemben mejnik, 23. avgust, kot dan spomina na žrtve. Za konec naj preberem citat, in sicer spet iz odločbe Ustavnega sodišča gospoda Petriča, ki je dejal: "Totalitarnim režimom, med katere sodi tudi nekdanji jugoslovanski komunističen režim, je skupno, da so v imenu takega ali drugačnega velikega cilja brutalno gazili človekovo dostojanstvo in temeljne človekove pravice. In posledice totalitarizma še vedno bremenijo številne narode in evropsko zgodovino. Prav zato je Parlamentarna skupščina Sveta Evrope poudarila potrebo po obsodbi zločinov totalitarnih režimov in s tem tudi režimov kot takih ter ga tudi Evropski parlament nazadnje sprejel." Pridružujem se mnenju gospoda Petriča in resolucijo bom podprl.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Han.
Zelo na kratko. Sem se mislil odpovedati, da bi ljudem prihranil dragoceni čas, da ga porabijo za kaj drugega. Če smo danes, gospe in gospodje, kaj uspeli narediti, smo odprli zopet rane, smo se oddaljili od tistega, ki nas vse skupaj na nek način povezuje, kakorkoli, da se na nek način spravimo, da priznamo nekatere napake v zgodovini, ampak vsi. In bom najbolj zadovoljen, ko bom na drugi strani slišal, ko boste rekli, da so domobranci nekaj slabega naredili. Jaz še nisem slišal enega z nasprotne strani, da so bili kolaboranti, tisti, ki so za to državo, za te ljudi naredili ogromno slabega skozi vso zgodovino. Za razliko od nekaterih sem pa razočaran nad današnjo razpravo, predvsem tistih iz mlajše generacije v tem parlamentu, ki bi bilo bistveno bolj modro, da bi včasih manj brali kakšne arhive, manj brali kakšne zgodovinske knjige, ki niso realne, pa pogledali raje ljudem v oči, pa molčali. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Branko Grims.
Resnica boli in slaba vest je huda reč. To je tisto, kar je zaznamovalo danes vso razpravo vladajoče koalicije in njihovih podaljškov v nekaterih strankah opozicije. In bilo je več kot očitno. Kajti, ko gre za vrednote, gre za razvoj. Od države, kjer ne spoštujejo evropskih vrednot, kjer vodstvo države raja pod rdečo zvezdo, pa rdečo zastavo, pod sliko Che Guevare, znanega morilca, od take države pač vsi normalni investitorji, vsi normalni poslovni partnerji bežijo stran. V takih državi ne deluje normalno pravosodje, v taki državi se sprejemajo napačni zakoni. Postavlja se okvir, ki je podjetnikom neprijazen in zaradi tega in zaradi neuspešne vlade tranzicijske levice bežijo v tujino. To je tisto, zaradi česar so vrednote tako pomembne. Vrednote so temelj vsake politike. Gre samo za vprašanje, katere vrednote postavljamo v ospredje in ali jih sprejmemo iskreno. V Sloveniji smo se na plebiscitu odločili za Evropsko unijo. Evropska unija je nastala na ruševinah totalitarnih režimov, fašizma, komunizma in nacizma. Tisto, kar najbolj boli vse tiste, ki še vedno častijo enega od teh propadlih režimov, je seveda dejstvo, da gre za več obrazov enega in istega zla, da so nekoč socialisti imeli kljukasti križ kot svoj simbol; da so po drugi strani v nacistični Nemčiji uporabljali srb in kladivo; da so se v nacistični Nemčiji gestapovci učili na akademiji Dzeržinskega v Moskvi, da so koncentracijska taborišča holokavsta nastala na šolanju v Sovjetski zvezi. To je sodelovanje teh totalitarizmov. Zato je treba do vseh imeti enaka merila, jih enako obsoditi in vzpostaviti sistem, ki bo temeljil na svobodi [[izključen mikrofon]]
Hvala lepa. Besedo ima dr. Mitja Horvat.
Najlepša hvala za besedo, predsedujoča. Ni res, da ni obsodbe, kot po navadi namenoma kaj spregledate ali pa seveda obrnete pomen, zato da dosegate svoje cilje. V 7. točki resolucije zelo jasno piše, da odločno in jasno obsoja vse zločine, ki so jih zagrešili vsi totalitarni in avtoritarni režimi, in več kot jasno smo povedali, da sprejemamo in podpiramo deklaracijo, resolucijo Evropskega parlamenta kot političnega akta. Seveda ne ravnamo mi v nasprotju z resolucijo, ampak vi, kajti v nasprotju s točko "e", ki pravi, "ker lahko napačne razlage zgodovine spodbujajo politike izključevanja in tako napeljujejo k sovraštvu in rasizmu ..." To je zloraba par exelence, ki jo nenehno uporabljate iz leta v leto, iz mandata v mandat. Razumem vas, da druge sodite po sebi, ker je to pač psihološki način, toda to, kar podtikate nam, ves čas počnete sami. Ni res, da ne sprejemamo te resolucije, ampak dobro veste, da ste namenoma tudi z igro po 109. in 110. členu Poslovnika igrali igro, ker gre za drugačne pomene in seveda želeli ste, da ostane tak dokument, kot ste ga predlagali v sprejetje in potrditev v celoti, ne samo tisto, kar izhaja iz same resolucije, ki smo več kot odločno nekajkrat poudarili, da jo seveda sprejemamo [[…]] [[znak za konec razprave]]
Hvala lepa. Postopkovno mag. Branko Grims. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa predsednica. Predlagam, da gospodu predgovorniku izrečete najostrejši opomin za to, kar si je zdaj privoščil. Vsaka od stvari, ki sem jih danes predstavil, je temeljila na dejstvih, je temeljila na dokumentih, ki sem jih tudi vsakokrat pokazal. Na vsakem od teh dokumentov je označen tudi vir. Praviloma so te, lahko tudi pokažem strani, če želite, avtorji, recimo razprave, na kateri je v veliki meri temeljila, je ugledan doktor znanosti, predavatelj na eni od ameriških univerz. To so dejstva, ki so zgodovinsko potrjena, ki so dokazana, ki so neizpodbitna, saj tukaj so slikovni materiali, ki so objavljeni v knjigah, objavljene jih imate tudi na internetu. Vse to se da preveriti. In si ne more nekdo privoščiti, zlasti ne nekdo z akademsko titulo, da reče, ja vi pa nekaj podtikate. Ne! Opozarjamo na zamolčano plat zgodovine, ker je potem, če spoznaš ta dejstva, razumevanje celote drugačno. In šele ko vidiš celoto, lahko potem oceniš vse stvari take, kot v resnici so. Brez razumevanja celote, brez spoznavanja celote, če to zamolčimo, če en del prikažemo, drugega dela pa ne, potem se oblikuje napačna predstava o zgodovini vsakem posamezniku. To je problem, s katerim se srečujemo v tej državi na vseh nivojih. Naš šolski sistem je pranje možganov, mediji pa ravno tako, vsaj nekateri osrednji prav zagotovo. Zaradi tega potem ljudje mislijo, ko govorijo, da operirajo z nečem, ki je, recimo, skladno z evropskimi standardi, z evropskimi vrednotami, dejansko je pa nekaj popolnoma drugačnega. To je tisto, na kar je bilo danes že parkrat opozorjeno. To, kar se tukaj, v tem parlamentu pojavlja kot, recimo, neka osrednja politična usmeritev, kot bi človek rekel neko večinsko mnenje, je v Evropi skrajnost skrajnosti tam, nekje na obrobju, ki jo vsi pač odrivajo nekam na stran in se jo sramujejo v bistvu. To je v resnici to. Poglejte, kakšno je bilo glasovanje v Evropskem parlamentu in kakšne so bile razprave. Te razprave, ki so danes tukaj, se sprenevedajo okoli podpore tej resoluciji, ki bi bila, če bi bili vsi res skladni z evropskimi vrednotami, popolnoma enotna. Ta podpora bi morala biti plebiscitarna tukaj, v tem parlamentu. Gre za dokument, pri katerem so sodelovali vsi, sodelovali so nacionalni parlamenti, sodeloval je Evropski parlament, sodelovali so znanstveniki, zdaj se pa spreneveda, da saj dokument velja, ampak mi ne bomo nič podprli. Mi sploh nočemo o tem odločati. Ko se predstavi argumente, ki potrjujejo tudi tisto zamolčano plat zgodovine, se reče, da ne, to je pa manipulacija. Ne! Manipulacija je, če to zamolčimo, gospe in gospodje! In tukaj pa je prostor, kjer je treba spregovoriti resnico, ker je samo to skladno z načelom medkulturnega dialoga, h kateremu smo se tudi mi zavezali leta 2008, ko smo tako uspešno vodili Slovenijo in Evropsko unijo kot celoto.
Hvala lepa. Postopkovno dr. Mitja Horvat, izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Ne samo da zahtevam, da najostreje opomnite predgovornika, ampak tudi zahtevam, da kot predsedujoča vzamete besedo predgovorniku, ki zlorablja postopkovno vprašanja za to, da razpravlja o argumentih.
Hvala lepa. Nobenemu ne bom dajala nobenega opomina. Zaključujem splošno razpravo o predlogu resolucije. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. 12. 2009 Državni zbor ugotavlja, da je postopek obravnave predloga resolucije končan. Prosim? Gospa Irgl, izvolite, postopkovni predlog. Postopkovno. Postopkovno naj pove gospa Eva Irgl, izvolite.
Najlepša hvala za besedo, spoštovana gospa podpredsednica! Želela sem postopkovno in želela bi opozoriti, da bi morali vi gospoda Horvata opozoriti, da mi nismo prilagajali Resolucije Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih. To, kar ste si privoščili, gospod Horvat, je navadna laž. Resolucija Evropskega parlamenta je nastala, držim jo v rokah, od prvega stavka do zadnjega v Evropskem parlamentu. In to resolucijo so podprli vsi evropski poslanci [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] vsi slovenski evropski poslanci [[…]]
Prosim za mir v dvorani [[…]]
Spoštovana gospa predsednica, prosila bi, da mi dovolite, da povem do konca proceduralni predlog [[…]]
Proceduralni predlog, izvolite.
[[…]]ker je tako po poslovniku, in to lahko naredim. Če so gospodje preveč nervozni zaradi mojih razprav, potem naj počakajo pred dvorano. Do takrat pa ne dovolim [[…]]
Sem jih opozorila, ste slišali. Izvolite, beseda je vaša.
Resolucija je nastala v Evropskem parlamentu in ne morete zanikati, da je ne podpirate, in ne podpirate vsebine. Gospod Horvat – to bi morali, gospa predsednica, opozoriti gospoda Horvata – ni res, da podpirate resolucijo, in tudi ni res, da podpirate vsebino resolucije. Na moje izrecno vprašanje na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, je vaša poslanska kolegica iz vaše stranke – ne bom je imenovala, ampak to si lahko pogledate tudi na magnetogramu – na moje izključno vprašanje, ali podpira resolucijo in ali podpira vsebino resolucije, dejala, da ne podpira vsebine resolucije, ki obsoja totalitarne režime. To je povedala vaša poslanka. In potem je tudi glasovala proti temu sklepu. Tudi na Odboru za pravosodje ste ravnali enako. Zato ne zavajati in ne potvarjati stvari, ki niso resnične in so krivične, tudi do mene osebno kot do predlagateljice. Hvala.
Hvala. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 10. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali z glasovanji ob 20.50.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci! Gospe in gospodje! Nadaljujemo s prekinjeno sejo zbora. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih določitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 8. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah po skrajšanem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za je glasovalo 84, proti nihče. [[Za je glasovalo 84.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 20. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Tomaž Lisec.
Hvala, predsednik, za dano besedo. Res je, da je dejstvo, da smo že v Poslanski skupini SDS tretjič vložili zelo podoben zakon, tokrat detajlno modificiran, 20 % besedila je novega, dejstvo pa je tudi, da že zelo dolgo oziroma predolgo govorimo o nujni povezanosti poklicnega in strokovnega izobraževanja z obrtjo in gospodarstvom v Sloveniji. Ampak, za razliko od prvega zakona in drugega zakona imam občutek iz današnje razprave, da pa je le dosežen nek in kompromis in napredek. Ministrica je javno povedala, da bodo najprej poskušali izvesti pilotske projekte, potem pa v sodelovanju z vsemi deležniki pripravi samostojen zakon o vajeništvu. Skratka, kljub temu da se očitno glede na razpravo našemu zakonu ne obeta podpora, pa v Poslanski skupini SDS pričakujemo hitre, korenite, učinkovite in s finančnimi sredstvi podprte nove pristope k uvedbi vajeništva, ki ga v Sloveniji nujno potrebujemo. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica Miha Kordiš.
Hvala za besedo. V Združeni levici tega predloga ne bomo podprli. Zakaj? Če začnem z izhodiščem socialističnih politik na področju izobraževanja, te bi lahko opredelili tako: izobraževanje mora postati javno, vsem dostopno in brezplačno. Njegova naloga pa ni, da servisira kapitalistično gospodarstvo in razredno gospostvo, pri nas je to razredno gospostvo kompradorske buržoazije, ampak svojo pravico do obstoja utemeljuje na tem, da proizvaja razgledane, kritične, samozavestne in odgovorne državljane. Bistveni element izobraževanja je skratka emancipacija. In to gre v krah z neoliberalno predstavo, da mora univerza zasledovati potrebe trga dela in da se mora podrediti gospodarstvu. Ta slednja predstava izobraževanja namreč terja opremljanje šolarjev, dijakov in študentov z nekimi kompetencami in dresiranjem za konkreten proizvodni proces posameznega podjetja, namesto da bi se ti ljudje izobraževali v sistemu, ki bi jim dal neka teoretska in poglobljena znanja. Kljub temu načelnemu stališča, pa je treba vedeti, da se to ne tepe z neko predstavo, da bi pa vendarle praksa bila vsebovana v tem izobraževalnem procesu. Zelo daleč od tega. Je pa res, da javno izobraževanje ne sme služiti usposabljanju bodoče delovne sile za potrebe posameznega delodajalca. Tudi če je izobraževalni program naravnan bolj praktično, to še ne pomeni, da mora zasledovati in se uklanjati nekim floskulam, ki jih proizvajajo določeni predstavniki Gospodarske zbornice Slovenije in njene bratske organizacije, seveda vsi skupaj pa na napačni strani zgodovine. Praktična dimenzija izobraževanja ni enako serijski proizvodnji specializirane in ubogljive delovne sile po industrijskem vzoru, ampak ravno to: zadnja poanta je tista, ki jo vsebuje predlog, ki smo ga dobili danes na mizo, in zato bomo v Združeni levici glasovali proti. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC gospod Ivan Škodnik.
Hvala za besedo. Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju danes v Poslanski skupini Stranke modernega centra ne bomo podprli. Treba je razumeti, drage kolegice in kolegi, da tako hitro vse stvari čez noč se ne morejo urediti. Treba bo rešiti številna sistemska vprašanja; se pravi na dolgi rok. Hvala lepa.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SD gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, poslanke in poslanci! V Poslanski skupini Socialnih demokratov se zavedamo, da je izobraževanje temelj enakih možnosti. Pomembno je ob tem, da se zavedamo, da je v Sloveniji že vzpostavljen izjemno dober in učinkovit sistem poklicnega izobraževanja, ki temelji na tem, da se teoretičnemu modelu izobraževanja dodaja praktično usposabljanje bodisi v zato vzpostavljenih specialnih učilnicah bodisi znotraj gospodarskih družb ali pa v medpodjetniških izobraževalnih centrih, kjer se naši dijakinje in dijaki, pa tudi starejši lahko usposabljajo na najnovejši tehnologiji od 3D laserjev do printerjev, ki so sposobni tiskati tudi objekte. Tisto, kar je ključno pri predlogu Slovenske demokratske stranke, je, da je ta predlog treba bistveno razširiti. Vajeništvo, ki pa se za razliko od obstoječega poklicnega izobraževanja dogaja na delovnem mestu, znotraj industrijskega bazena, je treba najprej opredeliti v okviru panožnih dogovorov, v okviru zborničnih usposabljanj in s tem doseči dogovor, kako bo gospodarstvo urejalo, financiralo in certificiralo vajeništvo in kako bo sprejelo svoj del odgovornosti pri zagotavljanju delovnih mest in izobraževalnega procesa, ki mu rečemo vajeništvo. Ni mogoče neposredno prenašati nemškega modela vajeništva, ki temelji, denimo, na bavarskem industrijskem modelu v slovenski prostor, ki ima bistveno manjše industrijske bazene in bistveno drugačno industrijsko specifiko. Je pa pomembno, da se proces priprave slovenskega modela vajeništva nadaljuje, kar smo ugotovili tudi v razpravi, za katero smo ugotovili, da je bila konstruktivna, in za katero lahko skupaj ocenjujemo, da bo v sodelovanju z resornim ministrstvom v bodočem letu prinesla ustrezno obliko vajeništva, ki ne bo izključno breme države, ampak, kot je najbolj smiselno, da bo vajeništvo sproduciralo gospodarstvo glede na svoje potrebe in da bo svoj delež pri usposabljanju zaposlenih za svoje panoge tudi ustrezno financiralo; seveda ob jasni podpori države in, kot je ustrezno povedala ministrica, ob podpori evropskih sredstev, ki so že danes na voljo za podobne sisteme. Socialni demokrati bomo iz konsenza, ki ga je omenil tudi kolega Lisec iz Slovenske demokratske stranke, v pričakovanju ustreznejšega predloga predlog zavrnili. Hvala.
Torej lahko glasujemo? Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev. Za je glasovalo 28, proti pa 57. [[Za je glasovalo 28.]] [[Proti 57.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 22. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o spremembi Zakona o subvencioniranju študentske prehrane. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembi Zakona o subvencioniranju študentske prehrane je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, gospod predsednik, gospe ministrici, kolegice in kolegi! V Slovenski demokratski stranki bomo ta predlog podprli. Podprli ga bomo, ker smo prepričani, da nima finančnih posledic. Vemo, da je v zakonu zapisano, da država omogoča en topel obrok, subvencionirana študentska prehrana, za študenta dnevno in v proračunu Republike Slovenije moramo planirati sredstva v primeru, da vsi študentje uporabijo vse bone. Se pravi, če smo planirali glede na realizacijo preteklega leta, vemo, da enako ne bo, lahko je več, lahko je manj, moramo planirati 100-odstotno realizacijo, zato po našem mnenju ta zakon nima finančnega učinka. Drugič, podprli bomo zaradi tega, ker država zagotavlja en brezplačen oziroma subvencioniran topel obrok na dan za študente, nikjer pa ne piše, kaj to je, je to zajtrk, popoldanska, dopoldanska malica, kosilo, večerja. Podprli bomo tudi zato, ker se že sedaj dogaja, da študentje pridejo v restavracijo, gostilno pet do osmih, se "štempljajo" z bonom in potem dobijo hrano nekje ob pol devetih. Se pravi, da že jedo po osmi uri zvečer, vemo pa, da gostilna, ki je odprta do desetih, kuhinjo zapre ob pol desetih, tako da mogoče če bo pol ure razlike. Gre pa predvsem za to, da s tem želimo omogočiti tistim, katerih študijski proces poteka tudi do 20. ure zvečer in zaradi tega nimajo časa, da bi šli enkrat ali pa tudi dvakrat na dan jest. Vemo, da se lahko koristita dva bona, vmes mora biti 4 ure razlike, da tistim, ki zaradi študijskega procesa tega ne morejo izkoristiti, omogočimo, da tudi potem po predavanjih, ki se mogoče zavlečejo tudi do večernih ur, lahko to izkoristijo. Iz vseh navedenih razlogov, bomo v SDS glasovali "za".
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC gospa Janja Sluga.
Hvala lepa. V Poslanski skupini SMC tega predloga seveda ne bomo podprli, pa ne zgolj zaradi finančnih učinkov, ki so, in predlagatelj pač še vedno vztraja pri tem, da jih ni, ampak zaradi tega, ker je sistem, kot ga imamo v tem trenutku, dober, zasleduje cilje, ki jih mora zasledovati, to je nudenje študentom enega toplega obroka na dan. Ugotovili smo skozi razpravo, da na nobeni od univerz študijski proces ne poteka dnevno nepretrgano 12 ur. Študentje imajo možnost v času, ki je na razpolago, ta topel obrok zaužiti. Ugotovili smo tudi, da se prehrana subvencionira, ne glede na kakšen drug status – torej vsem študentom, ne glede na njihov socialni položaj –, boni se prenašajo lahko iz meseca v mesec. To je vrsta ugodnosti, zaradi katerih menimo, da predlagani zakon ni dober in ga ne bomo podprli. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica Miha Kordiš.
Hvala za besedo. V Poslanski skupini Združene levice bomo ta predlog podprli, neodvisno od tega, kaj si sicer mislimo o motivaciji predlagatelja. Podprli ga bomo: prvič, zato, ker gre za ukrep, ki bi sicer v neki skromni meri pa vendar izboljšal socialni položaj študentov in študentk. In drugi razlog za našo podporo temu predlogu pa se skriva v logiki varčevalnih ukrepov, ki je bila ne nazadnje tista, ki je dostop študentov do subvencionirane študentske prehrane prerezala in ga omejila. Mi v Združeni levici tovrstnim varčevalnim ukrepom in tovrstni logiki, ki se skriva za njimi, vsekakor nasprotujemo. V tem smislu gre razumeti tudi glas. Naš glas za ta predlog je tudi glas za odpravo škodljive logike in učinkov politik zategovanja pasu. Hvala.
Torej, končali smo z obrazložitvijo glasu. Lahko glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 51. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 51.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah Zakona o varstvu okolja po nujnem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker k predlogu zakona matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni bilo mogoče vlagati, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 60, proti nihče. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o vodah po skrajšanem postopku. Nadaljujemo z drugo obravnavo, to je z odločanjem o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 13. 7. 2015. Ker sta amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 3. členu pod številko 1 in amandma Poslanske skupine SDS k 3. členu pod številko 2 vsebinsko enaka, bomo o njiju glasovali skupaj. Če bosta amandmaja sprejeta, postane amandma Poslanske skupine SDS k 3. členu pod številko 3 brezpredmeten. Če amandmaja ne bosta sprejeta, pa postanejo brezpredmetni amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 14. členu ter dva vsebinsko enaka amandmaja k 17. členu, in sicer amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD pod številko 1 in amandma Poslanske skupine SDS pod številko 2. Prehajamo torej na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 3. členu pod številka 1 ter amandmaju Poslanske skupine SDS k 3. členu pod številka 2. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 84, 1 pa je bil proti. [[Za je glasovalo 84.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da sta amandmaja sprejeta. Pardon. Ker sta bila sprejeta amandmaja poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 3. členu pod številko 1 in amandma Poslanske skupine SDS k istemu členu pod številko 2, je postal amandma Poslanske skupine SDS k 3. členu pod številko 3 brezpredmeten. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SDS k 13. členu pod številko 1. Če bo ta amandma sprejet, postane amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD k istemu členu pod številko 2 brezpredmeten. Če ta amandma ne bo sprejet, pa postane amandma Poslanske skupine SDS k 18. členu brezpredmeten. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 28, proti pa 55. [[Za je glasovalo 28.]] [[Proti 55.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 13. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 58, 6 pa jih je bilo proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 14. členu. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 65, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine Združena levica k 16. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica dr. Matej T. Vatovec.
Hvala za besedo, gospod predsednik. V Združeni levici smo predlagali ta amandma k 16. členu zaradi ukinitve Inštituta za vode, ki je pravzaprav edina javna strokovna institucija za področje upravljanja z vodami. Skratka, s tem amandmajem skušamo po eni strani podaljšati roke, ki bi ublažili to ukinitev, se pravi, da se premakne ta rok za 2 leti s 1. januarja 2016 na 1. januar 2018, in to iz dveh razlogov. Zato da to damo pravzaprav inštitutu čas za reorganizacijo in zato da na nek način premisli reorganizacijo svojega dela in delovnih skupin. Kot drugo pa, da jim damo čas za poglobljeno razpravo in usklajevanje teh in povezanih sprememb med ministrstvom in vsemi drugimi deležniki, ki jih med pripravo zakona ni bilo. V tretjem odstavku pa spreminjamo oziroma skušamo zaščitit vsaj deloma pravice delavcev Inštituta za vode, ki bodo s sprejetjem zakona pravzaprav ostali na nek način nezaščiteni in ker je treba ureditev, ki vsebuje predlog sprememb Zakona o vodah uskladiti z Zakonom o delovnih razmerjih in Direktivo Evropske unije 2001/23 EC, ki ureja ohranjanje pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov obratov in podjetij. Skratka, zaposleni trenutno so zaposleni kot raziskovalci in strokovni delavci, bodo pa premeščeni na uradniška delovna mesta. Tako mislimo, da moramo deloma zaščiti njihove pravice in pustiti ta čas oziroma za uskladitev s temi ostalimi direktivami in bomo seveda glasovali "za".
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC mag. Bojan Krajnc.
Hvala za besedo, gospod predsednik. 16. člen ne pomeni ukinitve Inštituta za vode Republike Slovenije. Govori samo oziroma ureja prenos nalog in zaposlenih oziroma uradnikov Inštituta za vode na novo direkcijo za vode, podaljšanje tega obdobja za dve leti ni potrebno, do 1. 1. 2016 je več kot dovolj časa, da ministrstvo te zadeve uredi. Seveda pa pričakujemo, da bo prenos izveden v skladu z veljavno zakonodajo. Tega amandmaja Združene levice seveda ne bomo podprli. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 5, proti 56. [[Za je glasovalo 5.]] [[Proti 56.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Ker sta amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 17. členu pod številko 1 in amandma Poslanske skupine SDS k 17. členu pod številko 2 vsebinsko enaka, bomo o njiju glasovali skupaj. Prehajamo torej na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 17. členu pod številko 1 ter o amandmaju Poslanske skupine SDS k 17. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 82, proti nihče. [[Za je glasovalo 82.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da sta amandmaja sprejeta. Ker amandma Poslanske skupine SDS k 13. členu pod številka 1 ni bil sprejet, je postal amandma istega predlagatelja k 18. členu brezpredmeten. Končali smo z glasovanjem o amandmajih in z drugo obravnavo predloga zakona v okviru skrajšanega postopka. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandmaje k 3., 13., 14. in 17. členu dopolnjenega predloga zakona. Sprašujem kvalificirane predlagatelje, ali nameravajo k tem členom vložiti amandmaje? Ne. Torej prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da je bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za je glasovalo 78, proti 6. [[Za je glasovalo 78.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 21. točko dnevnega reda, s prvo obravnavo Predloga zakona o spremembah Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015 je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov gospod Jožef Horvat.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica, dve ministrici, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Poslanska skupina Nove Slovenije bo ta sklep podprla. Predlog zakona je primeren za nadaljnjo obravnavo, je pravzaprav neke vrste izhod v sili. Sam kot poslanec iz Pomurja na nek način obžalujem, da Vlada ni zagotovila dovolj denarja do konca letošnjega leta. Takoj, ko se je sprejemal rebalans proračuna Republike Slovenije za letošnje leto, smo videli, seveda tudi protestirali, ampak neuspešno, ker je bilo premalo denarja zagotovljenega, da bi se lahko ta zakon realiziral. Naj povem samo to, da je program spodbujanja konkurenčnosti dejansko zagotovil le 19 milijonov evrov, v zakonu pa piše, da mora biti realiziranih 33 milijonov evrov. Se pravi, da gre za realizacijo zgolj 57 %. Naj tudi tukaj povem, da absorpcijska sposobnost pomurskega gospodarstva je prisotna, je bila. Se pravi, ni razlog v tem, da denar ni počrpan, ker naj ne bi bilo absorpcijske sposobnosti, ta je, vendar preprosto v proračunu ni bilo denarja. Na nek način seveda tudi sam osebno to razumem. Ostaja seveda veliko vprašanje, kakšna bo dinamika razpisov. Če bodo razpisi koncentrirani tam nekje na leto 2017 in bodo, recimo, po črnem scenariju vloge odobrene šele v pozni jeseni 2017, potem seveda ta denar tudi ne bo počrpan, zato ker zadnji evro plačil se mora izvršiti do 31. 12. 2017. Zato je tudi naš poziv na MGRT kot skrbnika tega zakona ta, da je treba razpise objaviti takoj, in seveda v skladu in v nekem dialogu s Pomursko gospodarsko zbornico, regionalno razvojno iniciativo in tako naprej – nikomur na kožo, ampak na kožo duhu zakona. To res lepo prosim. Mi bomo seveda budno spremljali, kako se bo ta podaljšek Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji izvajal in bomo tukaj zelo eksaktni, pa seveda tudi kritični, če bo šlo kaj narobe. Hvala lepa.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC gospod Franc Laj.
Spoštovani predsednik, hvala za priložnost. Spoštovani vsi ostali prisotni! V Poslanski skupini Stranke modernega centra spremembo zakona in s tem podaljšanje programskega obdobja za dve leti zagotovo podpiramo, predvsem zaradi tega, ker s tem omogočimo, da regija v celoti izkoristi z zakonom že zagotovljene spodbude, ki bodo prispevale k oblikovanju konkurenčnega poslovnega okolja in s tem k znižanju brezposelnosti. Zelo pomembno je to, da te spodbude bodo prispevale k temu, da bo Pomurska regija lažje shodila po poti iz regije skromnih možnosti in visokih socialnih napetosti v regijo priložnosti. Hvala.
Še kakšna obrazložitev glasu? Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Desus gospod Franc Jurša.
Predsednik, hvala za besedo V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev bomo zakon v prvi obravnavi podprli. Moram povedati, da skozi izvajanje zakona od leta 2010 je bilo kar nekaj pozitivnih učinkov in seveda pomursko gospodarstvo, ki je bilo v velikem krču po izgubi dveh velikih podjetij, to je Pomurke kakor tudi Mure, je utrpelo veliko škodo. Brezposelnost je bila za pomurske razmere astronomska. Če ne bi izvajali tega zakona, bi bile težave seveda še bistveno večje. Tukaj pa moram poudariti en del zakona, ki je govoril o oskrbi Pomurcev z vodo. Ta zakon se dejansko v tem delu učinkovito izvaja kljub nekaterim težavam in prepričan sem, da se bo vodovod kot tak končal v letošnjem letu in sleherni Pomurec, tudi na Goričkem, kjer je bilo treba vsako leto, ko je primanjkovalo vode, voziti vodo gospodinjstvom, da so jo imeli za kuho in tudi za pitje. To je velika pridobitev. V 2015 je prav, da vsak Slovenec, Slovenka ima pravico do dostopa do zdrave pitne vode v svojem gospodinjstvu.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo predlagano spremembo, in sicer podaljšanje izvajanja tega zakona, v prvi obravnavi podprli. Smo pa v samem stališču in razpravi opozorili na številne nepravilnosti, ki so se do sedaj v tem času, odkar ta zakon obstaja, dogajale. Resnično si želimo, da se to ne bi dogajalo tudi prihodnji dve leti, zato že sedaj napovedujemo, da bomo v tej smeri vložili tudi amandmaje. S strani državne sekretarke je bilo na nek način že rečeno in potrjeno, da se strinja, zato da se denar namenja temu, čemur je dejansko tudi namenjeno, in sicer zmanjšanju števila brezposelnost in dejanski pomoči razvoju Pomurske regije, ne pa za razne ekspertize in pa svetovalne pogodbe. Hvala.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SD gospa Marija Bačič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Tudi Socialni demokrati bomo Predlog zakona o razvojni podpori Pomurski regiji sprejeli. Sprejeli ga bomo zato, ker sredstva pravzaprav še niso izkoriščena in ker bomo dali s temi razpisi, ki upam, da bodo pravočasno razpisani, tudi možnost, da se bo naša brezposelnost zmanjšala in da bo tudi se turizem, o katerem toliko govorimo, bolj razvijal. Poudarjena so bila tudi socialna podjetništva in tudi v tem vidimo še dodano vrednost. Upam, da bo dovolj denarja, da bomo res lahko Pomurje nekoč spravili na boljšo pot. Hvala lepa.
Še kakšna obrazložitev? Ne. Torej lahko glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 84, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 84.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za gospodarstvo kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o pridobivanju in presaditvi delov človeškega telesa zaradi zdravljenja v okviru rednega postopka. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 70, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 70.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 27. točko dnevnega reda , to je z obravnavo Predloga resolucije o Nacionalnem programu o prehrani in telesni dejavnosti za zdravje 2015–2025. Ker k dopolnjenemu predlogu resolucije amandmaji niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o dopolnjenemu predlogu resolucije. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog resolucije neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 65, nihče pa ni bil proti. [[Za je glasovalo 65]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je resolucija sprejeta. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o prevozu nevarnega blaga v okviru rednega postopka Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 65, proti nihče. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na prekinjeno 1. točko dnevnega reda, to so Vprašanja poslank in poslancev. Pregled predlogov sklepov poslank in poslancev za razpravo o odgovorih predsednika Vlade, ministric in ministrov je objavljen na e-klopi. V skladu s predlogom poslanca mag. Branka Grimsa bo Državni zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade dr. Mira Cerarja na poslansko vprašanje mag. Branka Grimsa v zvezi s konfliktom interesov in privatizacijo Telekoma. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS mag. Branko Grims.
Spoštovani! Zagotovo je nujno potrebna razprava o vprašanju konflikta interesov, zlasti zaradi aktualnih postopkov privatizacije, ki potekajo. Stanje, ki je v Sloveniji, ni skladno z evropskimi normami. Tako imamo na čelu službe, ki ima zakonska pooblastila za nadzor tudi na področju gospodarstva, človeka, ki je hkrati lastnik ene od borznoposredniških hiš. Kaj to v praksi pomeni? Ista oseba se srečuje v službi z najbolj zaupnimi podatki, ki se nanašajo tudi na področje gospodarstva, prodaje delnic, prevzemov, tudi zlasti seveda iz tujine, vsega tistega, kar je pač pristojnost službe po zakonu. Po drugi strani ima ta ista oseba največji delež, skupaj s svojo partnerko pa daleč največji delež v eni od borznoposredniških hiš, kjer torej so seveda te informacije še kako aktualne. To samo po sebi ne pomeni kršitve zakona, pomeni pa očitno nasprotje z evropskimi standardi, ki zaradi izogibanja konflikta interesov kot ene od oblike preganjanja oziroma preventive pred mogočo korupcijo, ostro nasprotuje in odsvetuje kakršnokoli postavljanje ljudi na mesta, kjer prihaja do očitnega konflikta interesov. V danem primeru je konflikt interesov tukaj očiten. Lahko se eden še tako trudi, lahko je eden izjemno dober profesionalec, ampak nihče ne more zagotoviti, da ne bo podatkov, nekih zaupnih podatkov, ki jih je pridobil oziroma znanja, ki ga je pridobil na neki funkciji, da torej vse to ne bo prav v ničemer nikoli vplivalo, zavestno ali pa če hočete podzavestno, na odločitve, ki jih bo sprejemal kot, recimo, največji lastnik v neki hiši, ki se ukvarja točno s tistim, kar je sicer tudi posredno predmet nadzora te iste službe. Zato je to vprašanje, zato je temu področju, ki ga Evropa posebej obravnava v mnogih aktih, svojih priporočilih temu posveča posebno pozornost. Tudi predsednik Vlade je bil že takoj po tem imenovanju, kot smo lahko ugotavljali te dni, že dan po tem, opozorjen, tudi preko javnih sredstev – vse to, o čemer govorim, je bilo takrat že objavljeno –, vendar se ni zgodilo nič. Zaradi tega, ker bo zdaj zagotovo zaradi potekajočih postopkov Slovenija predmet pregleda, skrbnega pregleda, tudi vseh, ki so v tem postopku sodelovali, gre za vprašanje tudi ugleda Slovenije in verodostojnosti Slovenije v tujini. Zato je ta razprava nujna in potrebna in zato bi bilo treba tudi na tem področju standarde in ravnanje v celoti uskladiti s standardi Evropske unije. To bi vendar v normalni državi moralo biti samoumevno, še posebej glede na to, da je bila sedanja vlada in njen predsednik izvoljen s programom, ki [[izklop mikrofona]]
Še kakšna obrazložitev glasu? Ne. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 24, proti 53. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 53.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Luke Mesca bo Državni zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade dr. Mira Cerarja na poslansko vprašanje Luke Mesca v zvezi z napovedano ukinitvijo 50-odstotnega dohodninskega razreda. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica Luka Mesec.
Hvala za besedo. Gospoda premiera Mira Cerarja sem včeraj vprašal, kako komentira oziroma ali kot premier podpira namero finančnega ministrstva, da bi se ukinil 4. dohodninski razred, torej, da bi se ukinil dohodninski razred za najbogatejše, s čimer bi v proračunu utrpeli od 15 do 20 milijonov škode, hkrati s tem, da Vlada za naslednje leto pripravlja okrog 463 milijonov varčevalnih ukrepov po napovedih nacionalnega reformnega programa, in sem ga vprašal, ali v tem smislu, v tem kontekstu, da bomo še bolj zategnili pas revnemu in srednjemu razredu zaradi pač fiskalnega pravila in potrebnega fiskalnega napora. Z drugo roko Vlada poklanja med 15- in 20-milijonsko proračunsko darilo najbogatejšim. Se pravi, s tem ko ukinja 4. dohodninski razred, bi podarila nekaj več kot 3 tisoč 200 osebam v Sloveniji z najvišjimi plačami, torej tistim z več kot 8 tisoč evrov bruto, med 4 tisoč 500 in 6 tisoč 100 evrov neto na leto. V tem kontekstu me je zanimalo, ali premier Miro Cerar, ki je ne nazadnje pred volitvami zagovarjal pač neko socialnost v tej državi, ta ukrep podpira in v odgovor sem dobil sprenevedanje. Namreč, odgovoril je: Sporočilo o ukinitvi najvišjega dohodninskega razreda je povsem, oprostite, nesmiselno. O tej informaciji, ki je lahko prišla z ravni stroke, niti ministrstvo še ni zavzelo stališča, Vlada pa sploh o tem še ni bila obveščena, kaj šele koalicija. Torej gre za dvigovanje prahu z namenom, da bi povzročili paniko, razpravo, kar pa je povsem nepotrebno. To je bil odgovor, gospoda Mira Cerarja. Gospod Dušan Mramor, finančni minister, pa je nekaj pred tem povedal naslednje: Z veljavno novelo ZUJF je bila samo za leto 2015 podaljšana obremenitev dohodkov fizičnih oseb s stopnjo 50 %, prvotno je bila ta obremenitev mišljena le za leti 2013 in 2014, vendar pa bo ukrep veljal samo za leto 2015, medtem ko za leto 2016 ne bo podaljšan. Izpad prihodkov za proračun na ta račun bo znašal okoli 16 milijonov evrov. Se pravi očitno imamo situacijo, ko finančni minister dela nekaj, prvi minister pa zagovarja nasprotno oziroma se spreneveda. Mislim, da je to situacija, o kateri se moramo pogovoriti, hkrati pa se moramo pogovoriti o tem, ali je res v Sloveniji v tem trenutku primerna tako imenovana ekonomija superhika, ki bo še naprej jemala revnim in dala bogatim. Medtem ko bomo najrevnejše in srednji sloj prikrajšali za 436 milijonov evrov, bi dali najbogatejšim med 15 in 20 milijonov evrov [[…]] [[znak za konec razprave]] [[…]]Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 61 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 13, proti pa jih je bilo 47. [[Za je glasovalo 13.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca mag. Mateja Tonina bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade dr. Mira Cerarja na poslansko vprašanje mag. Mateja Tonina v zvezi z davčnim sistemom. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov mag. Matej Tonin.
Moja prošnja je zelo preprosta, in sicer da bi v tej hiši, v tej dvorani dovolili razpravo o prihodnjem davčnem sistemu, ki ga Republika Slovenija želi imeti in ki ga potrebuje. Verjamem, da to ni prevelik napor, verjamem tudi, da je parlament hiša, kjer moramo o takih stvareh razpravljati, zato na nek način pričakujem tudi glasove, da bomo lahko to razpravo opravili. Vse do sedanje debate so pokazale, da morda nekoliko različno gledamo na to, kako bi restrukturirali davčna bremena slovenskim državljanom, zato sem prepričan, da bi lahko neka poglobljena razprava v tem parlamentu tudi Vladi pomagala, v katero smer se splača iti, da bi bili konflikti v družbi čim manjši.
Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 25, proti pa 52. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 52.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Vinka Gorenaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi s postopki Ministrstva za pravosodje po objavi poročila Komisije za preprečevanje korupcije, vezanega na koruptivno dejanje generalnega državnega tožilca. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Seveda ta predlog sklepa niti ne bi bil potreben, če bi sedanji pravosodni minister imel enaka merila. 8. januarja 2013 je s televizijskih zaslonov rohnel, bi lahko rekli, ko je razlagal rezultate poročila o premoženjskem stanu predsednikov strank, in je rekel, da odgovorni naj prevzamejo [[…]]Skratka, ti omenjeni posamezniki naj prevzamejo odgovornost in odidejo. To poročilo je seveda kasneje padlo na sodišču, še prej je bila posledica padec takratne vlade. Ko pa je vprašanje o nekom drugem, ki je ravnal koruptivno, in to poročilo ne more biti več umaknjeno, ker ga je konec koncev potrdilo tudi Vrhovno sodišče, to pa je seveda gospod Fišer, pa je gospod Klemenčič tiho. Torej, za ene takšna merila, za druge drugačna. Prav vsled tega ne glede na to, da smo že večkrat razpravljali o tem vprašanju v Državnem zboru in v korist koalicije, ki vodi to državo, pravzaprav to razpravo moramo ponoviti iz temeljnega razloga, ker ima ta država še vedno v vrhu tožilske organizacije osebo, ki je ravnala koruptivno in ki je zlorabila zakon. Hvala lepa, prosim za podporo.
Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev. Za je glasovalo 24, proti pa 56. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 56.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Vinka Gorenaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za notranje zadeve mag. Vesne Györkös Žnidar ter ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi s postopki zoper domnevne organizatorje in nasilneže na demonstracijah leta 2012, 2013. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS dr. Vinko Gorenak.
Kot nam je znano, konec leta 2012, začetek leta 2013 so bile v Sloveniji pravzaprav v zgodovini tako masovne in predvsem nasilne demonstracije. Na teh demonstracijah je bilo precej hudo telesno različno poškodovanih, nekaterih tudi hudo, kar nekaj nad devetdeset policistov. Postopki policijski so stekli, kot so stekli, naj omenim med drugim tudi tisti znani transparent pred parlamentom: "Politike" – to smo vsi, tudi mi – "v Barbara rov". Kaj se je zgodilo s to kazensko ovadbo policije zoper osebo, ki je ta transparent nosila? Nič! Bila je zavržena, to ni kaznivo dejanje. Sprašujem se, kaj bi bilo, če bi s kakšnim podobnim transparent kdo hodil po nemških ulicah in bi propagiral, da je treba neko družbeno skupino poslati recimo v Dachau. Ampak, Slovenija je Slovenija. Kakorkoli že, policijskih postopkov je bilo zelo veliko, ministrica za notranje zadeve mi je kar detajlno odgovorila, koliko kazenskih ovadb, koliko prekrškovnih predlogov in tako naprej, vendar v sodni veji oblasti se zadeve bolj kot ne, lahko ocenimo, ustavljajo. Zato bi po dveh letih bil vendarle čas, da o tem spregovorimo tudi v Državnem zboru. Še več, pravzaprav se danes pojavljajo popolne dezinforamcije, danes en režimski pisun, ki se imenuje Aleksander Lucu, v Dnevniku, Nedeljskem dnevniku piše, kako sem kar jaz dejal komande – ne me tako grdo gledati, predsednik, saj nisem nič hudega vam hotel –, kako sem jaz dajal kar iz helikopterja komande, kje je treba koga pošpricati s plinom ali uporabiti prisilna sredstva. To so seveda neumnosti, čiste neumnosti, vsaj za tiste, ki zakonodajo poznajo. Kakorkoli že, prav je, čas je, da o tem spregovorimo tudi v Državnem zboru, zato prosim za podporo. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 25, proti 56. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 56.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Jerneja Vrtovca bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za zdravje gospe Marije Milojke Kolar Celarc ter ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje gospoda Jerneja Vrtovca v zvezi s pregonom korupcije v zdravstvenem sistemu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovane kolegice in kolegi! Slovenski zdravstveni sistem ima mnogo težav in ena izmed njih je nedvomno tudi sistemska korupcija v zdravstvu bodisi pri investicijah, pri nakupu, nabavi zdravil, pri javnih naročilih in tako naprej, kajti iz sredstev javnega obveščanja lahko pričamo temu, da namreč ne mine več razpis v zdravstvenem sistemu, razpis večjih vrednosti, ki ga ne bi spremljale kriminalistične preiskave. Skupna točka vseh teh korupcijskih dejanj pa je ta, da sodnih epilogov ni. Če se spomnimo na operacijske mize, na domnevno korupcijo pri Onkološkem inštitutu in tako naprej, sodnega epiloga ni. Se pravi, sistemska korupcija je ena izmed perečih težav našega zdravstvenega sistema in vesel sem, da sta se o tem včeraj strinjala tudi ministrica za zdravje gospa Milojka Kolar Celarc in minister za pravosodje, katera dva sem tudi o tem spraševal. Namreč, prav je, da Državni zbor spregovori, razpravlja o korupciji v slovenskem zdravstvenem sistemu, in pri tem vas prosim za podporo.
Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 25, proti 49. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca mag. Andreja Širclja bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za finance dr. Dušana Mramorja na poslansko vprašanje mag. Andreja Širclja v zvezi s posledicami odločitev glede Grčije. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS mag. Andrej Šircelj.
Hvala lepa. Spoštovani predsednik, kolegi in kolegice! Ne glede na današnjo odločitve grškega parlamenta in ne glede na to ali bodo v Grčiji nove volitve, ker bo sedanja vlada padla ali ne, je seveda aktualno vprašanje, kaj se bo dogajalo z evrom. Evro je tudi slovenska valuta in vse to ima vpliv na to, v kakšnem odnosu je evro do drugih valut, do na primer dolarja, in kaj lahko to povzroči za samo inflacijo. In ne samo to, seveda je zelo pomembno, kako so zavarovane naše terjatve do Grčije, kaj se bo v tem primeru dejansko zgodilo in kaj bo morda s prihodnjimi terjatvami; namreč, znano je, da naj bi po eni varianti Grčija prejela v naslednjih letih še 86 milijard evrov, do avgusta potrebuje še 12 milijard evrov, skratka, ta številka sploh ni še končno znana in ne nazadnje ta denar bodo ali pa del tega denarja bodo plačali slovenski davkoplačevalci. V zvezi s tem odgovor ministra za finance ni bil popoln in ni mogel biti popoln tudi zaradi vseh teh dogodkov, ki se dogajajo danes in se bodo dogajali jutri, je pa, mislim, še kako aktualno, da Državni zbor, poslanci in poslanke vemo, kaj se dogaja z našo valuto, vemo, kaj se bo dogajalo z njo v prihodnosti, in vemo, kako bomo sanirali grške dolgove. Od tega je seveda odvisen tudi položaj Slovenije in od tega je seveda odvisen tudi položaj Evrope. Zaradi predlagam, kolegi in kolegice, da podprete predlog o tem, da opravimo razpravo v Državnem zboru o evru, o položaju naše valute.
Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 27, proti 55. [[Za je glasovalo 27.]] [[Proti 55.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Andreja Čuša bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje gospoda Andreja Čuša v zvezi z zagotavljanjem načela enakosti državljank in državljanov ter njihovih ustavnih pravic v primeru odškodninskih tožb. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Andrej Čuš.
Hvala za besedo. Dober večer vsem prisotnim! Naj povem, da sem to ustno poslansko vprašanje v Državnem zboru postavil že dva meseca nazaj. Takrat sem tudi na ministra gospod Klemenčiča apeliral, da dobim čim prej odgovor, torej pisni, in vse do včeraj sploh nisem dobil nobenega odgovora s strani ministrstva, zato sem se odločil, da tokrat postavim še enkrat ustno poslansko vprašanje. Vezano je na katastrofalni dogodek, to so poplave rekel Drave leta 2012, ki so v Slovenijo povzročile za 373 milijonov evrov škode. V bistvu je v državi oškodovanih preko 8 tisoč državljank in državljanov, vse od Dravograda naprej. Moram povedati, da je veliko oškodovancev izgubilo zaupanje v pravno državo. Namreč, država jih je pustila na cedilu, saj se državno pravobranilstvo želi pogajati s sosednjo Avstrijo izključno za škodo, ki je nastala na javni infrastrukturi. Pri tem pa državno pravobranilstvo predlaga, da se na vse te oškodovance pozabi, naj se znajdejo sami. Drugi problem, ki se je tukaj zgodil, je tudi, da država oziroma Vlade Republike Slovenije skriva interno analizo poplav reke Drave, s katerimi bi se lahko oškodovanci obrnili na sodišča in poiskali pravico ter odgovornost, dobili tudi odškodnino, ki jim pripada. To pa seveda od tistih, ki so vodo spustili iz Avstrije v Slovenijo. Zastaralni roki oziroma roki, do kdaj moramo oziroma morajo to oškodovanci vložiti odškodninske tožbe, so pred vrati. 6. november bo hitro tukaj in slovenska politika mora na tem področju narediti veliko, ker do sedaj ni nič. Zato tudi apeliram, da to razpravo opravimo na naslednji seji, kajti imamo samo še dva meseca časa, če ne, bo država pustila te ljudi dobesedno na cedilu. Hvala lepa.
Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 26, proti 51. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 51.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanke Violete Tomić bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejana Židana na poslansko vprašanje Violete Tomić v zvezi s Kobilarno Lipica in družbo Lipica turizem, d. o. o. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica Violeta Tomić.
Hvala. Prosim, da me podprete pri pobudi, da se na to temo opravi razprava, kajti, že na prejšnji seji v Državnem zboru je kolega Hainz opozoril v svojem poslanskem vprašanju na problematiko neizplačevanja plač in potnih stroškov v Lipici turizem, d. o. o. in o tem, da še vedno Vlada ni sprejela odločitev, katero od možnih variant rešitve, ki jih je ponudila SDH, bi Vlada izbrala. Naš minister Židan vedno poudarja svojo skrb za konja lipicanca in trdi, da je za lipicanca poskrbljeno bolj kot kadarkoli. Če pa pogledamo poročilo o poslovanju Kobilarne Lipica za leto 2014, pa vidimo, da je to kar daleč od resnice. Infrastruktura vidno propada, zaradi nesprejetega programa dela in pomanjkanja sredstev niso uspeli zagotoviti novih delovnih strojev. Opozarja se tudi na kritično kadrovsko situacijo v konjereji in konjeništvu in s tem ni ogroženo le izvajanje rejskega programa, temveč tudi programa lipiške šole jahanja. Zaposleni so obupani, ne vedo, kakšna usoda jih čaka. Če izpostavimo še to, da je brez vednosti našega ministrstva Avstrija vpisala lipicanca v Unescovo kulturno dediščino kot svojega, potem upravičeno dvomimo, da je za lipicanca poskrbljeno bolje kot kdajkoli doslej. Zato vas prosim, da ta predlog podprete. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 34, proti 44. [[Za je glasovalo 34.]] [[Proti 44.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Tomaža Lisca bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za okolje in prostor gospe Irene Majcen na poslansko vprašanje gospoda Tomaža Lisca v zvezi z urejanjem problematike dimnikarstva. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Tomaž Lisec.
Hvala, predsednik, za dano besedo. Očitno ne samo poslanci, tudi državljani dihamo slab zrak. Eden izmed razlogov je tudi problematika dimnikarstva, ki je v zadnjih desetih letih, namesto da bi se razreševala, se samo stanje na terenu poslabšuje. Sicer je ministrica verjetno v dobri veri napovedala, da bo do presečnega datuma, torej do 1. 1. 2016, v skladu z Zakonom o varstvu okolja na novo uredila dimnikarsko tematiko. Zakon je jasen, s 1. 1. 2016 popolnoma prosti oziroma licenčni sistem, ampak seveda na drugi strani imamo tudi pobude dosedanjih koncesionarjev, ki pa želijo vsaj še nekaj časa zadržati obstoječe stanje. Še več, ministrica je napovedala, da bo do 1. 1. uredila tudi evidence, ki so popolnoma neurejene. Ministrica je napovedala tudi, da bo do 1. 1. 2016 sprejela dve uredbi in en pravilnik, ki bo urejal cene. Strah nas je v poslanski skupini, da bodo te rešitve prišle nekako pod mizo, da bodo tisti dimnikarski lobiji, ki dobrih deset let že obvladujejo to sceno, še naprej nadaljevali s svojo politiko, da bodo tudi tisti uradniki, ki so dokazljivo povezani z ministrstvom, predvsem pa z dimnikarji, še naprej brezglavo sejalo svojo politiko tudi na področju dimnikarstva in zato vas prosim, da podprete moj predlog, da se opravi razprava, kajti tematika dimnikarstva posega na vsakega izmed nas, ne glede na našo politično pripadnost, ne glede na to, od kod prihajamo. Prosim, da podprete to razpravo. Če pa seveda te razprave ne boste podprli, pa bomo v Poslanski skupini SDS uporabili vse parlamentarne mehanizme, da se bo glas glede urejanja dimnikarske problematike slišal v vsaki hiši v Sloveniji.
Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 26, proti 51. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 51.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Zvonka Laha bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za okolje in prostor gospe Irene Majcen na poslansko vprašanje gospoda Zvonka Laha v zvezi s prostorsko zakonodajo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Zvonko Lah.
Hvala lepa, gospod predsednik. Slovenski sistem urejanja prostora in gradenj je zastarel. Sloni na preživetih miselnih konstruktih iz socialističnih časov in na zasebnih interesih po dobičkih. Časi sprejemanja občinskih prostorskih aktov so predolgi. Trajajo od 4 do 6 let, to pa je za investitorje in predvsem tuje vlagatelje nesprejemljivo. Država bi morala zagotoviti pravico do gradnje vsem investitorjem, predvsem tujim, vsaj v roku enega leta. Zato nam investitorji tuji bežijo mimo Slovenije, naši pa bežijo iz Slovenije predvsem v Avstrijo. Stanje na tem področju je zelo neurejeno, saj imamo več 10 tisoč črnih gradenj v Sloveniji, imamo okrog 300 tisoč objektov, zgrajenih v neskladju s predpisi, in na terenu oziroma po področju cele Slovenije je velik nered. Poleg tega imamo tudi slabe evidence oziroma nezadostne evidence za uveljavitev davka na nepremičnine, kar je ugotovilo tudi Ustavno sodišče in na tem področju bi bilo treba nujno nekaj storiti. Vlada sicer ima v normativnem programu dela spremembo Zakona o prostorskem načrtovanju in spremembo Zakona o graditvi objektov, Vendar je ministrstvo tukaj priznalo, da sama dopolnitev zakona ne bo dosti učinkovita, da ne bomo dosegli dosti učinkovite zakonodaje in da bo treba zgraditi nove zakone. Za to pa je potreben čas. Ministrico sem vprašal, kaj so na tem področju do zdaj storili, minilo je eno leto od te vlade, ministrica je sama priznala, da je to področje, ki ga najbolj pozna, ker prihaja tako iz občine kot iz upravne enote, vendar narejenega ni nič. Po mojih podatkih je tudi na ministrstvu skupina sicer določena, ampak nič ne dela. Na tem področju ne rabimo denarja iz proračuna, rabimo samo prave ljudi, voljo, da se nekaj naredi na tem področju. S spremembo te zakonodaje bi občine lahko sprejele prostorske akte take, da bi lahko vrsto objektov legalizirali, s tem pridobili komunalne prispevke in gradili tudi komunalno infrastrukturo. Ker je ta zakonodaja zelo pomembna, predlagam, da se opravi širša razprava tukaj v Državnem zboru, in upam, da boste tu podprli, ker tukaj je možnost, da se nekaj naredi brez nekih velikih finančnih sredstev.
Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 27, proti pa 50. [[Za je glasovalo 27.]] [[Proti 50.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Franca Trčka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za gospodarski razvoj in tehnologijo Zdravka Počivalška na poslansko vprašanje dr. Franca Trčka v zvezi z razvojno nepodporo problemskim področjem. Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 29, proti pa 49. [[Za je glasovalo 29.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Mihe Kordiša bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru generalnega sekretarja Vlade mag. Darka Krašovca na poslansko vprašanje Mihe Kordiša v zvezi z državno pomočjo Novi Ljubljanski banki. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 29, proti pa 48. [[Za je glasovalo 29.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanke gospe Anje Bah Žibert bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje Anje Bah Žibert v zvezi z uresničevanjem priporočil, ki jih je v pregledu stanja na področju pravosodja v Evropski uniji za Republiko Slovenijo za leto 2015 dala Evropska unija. Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 24, proti pa 56. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 56.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Vinka Gorenaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za pravosodje mag. Gorana Klemenčiča na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi z razpisi sodnih obravnav v času sodnih počitnic. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Ministra sem spraševal, kako je s spoštovanje zakonodaje s strani sodišč. Namreč, zakonodaja v času sodnih počitnic predvideva, da sodišča oziroma sodniki nekaj delajo v primeru, ko gre za tujce, ko gre za druge nujne zadeve ali ko gre za priporne zadeve. V Mariboru pa se je zgodila situacija – veste, o kom govorim –, ko je bivši župan Franc Kangler dobil poziv na sodišče vsakih 5 dni v času sodnih počitnic. Res je, da je v času, odkar sem vprašanje postavil in do takrat, ko je minister odgovarjal, sodišče te obravnave že priklicalo. Vendar nastaja eno načelno vprašanje: Kako lahko sodišča in sodniki pravzaprav kršijo zakonodajo, ki opredeljuje njihovo delo? Ne gre samo za to vprašanje, gre za širše vprašanje s tega področja, o sodstvu imamo vedno kaj govoriti in seveda zato sem predlagal razpravo na to temo. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za jih je glasovalo 25, proti pa 56. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 56.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 30. točko dnevnega reda, to so Mandatno-volilne zadeve. Ker Mandatno-volilna komisija za obravnavo na seji Državnega zbora ni pripravila nobene dodatne zadeve, zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 14. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o davčnem potrjevanju računa v okviru rednega postopka. Državni zbor je v ponedeljek, 13. 7. 2015 opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je Državni zbor na predlog Vlade kot predlagateljice, predlagatelja predloga zakona sklenil, da bo na podlagi 1. odstavka 138. člena Poslovnika zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da je bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS ima gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se zavedamo problema sive ekonomije in dela na črno, žal pa menimo, da z uvedbo davčnih blagajn ne bomo naredili popolnoma nič. Zakaj? Zato, ker s tem ne bomo dobili tistih, ki dejansko delo opravljajo na črno, tistih, ki ne izdajajo računov. Ravno to je problem v naši državi. Prav tako se nam zdi ukrep popolnoma nesorazmeren. Poglejmo, 1. 7. 2013 smo uvedli virtualne davčne blagajne, za katere je bilo rečeno, da učinka nekje za 100 milijonov evrov; torej dobili smo tiste, ki niso izdali računov oziroma so brisali račune – tako moram reči. Z začetkom letošnjega leta smo uvedli vezano knjigo računov za vse tiste, ki so še poslovali z gotovino. Danes pa govorimo in sprejemamo davčne blagajne. Učinek teh davčnih blagajn pa bi bil nekje med 50 in 100 milijoni evrov. Če pa pogledamo, kakšen bo strošek uvedbe davčnih blagajn, pridemo zelo hitro tudi na 40 do 50 milijonov evrov. Razlika le v tem, da ta strošek v večji meri obesimo prav na davkoplačevalce. Problem tega ukrepa je, da s tem dodatno in administrativno obremenimo predvsem malo gospodarstvo – in tudi finančno. V Slovenski demokratski stranki tega predloga zakona zato ne podpiramo.
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov gospod Jožef Horvat.
Hvala, gospod predsednik. Poslanska skupina Nove Slovenije ostro nasprotuje Predlogu zakona o davčnem potrjevanju računov oziroma bolj po domače rečeno uvedbi davčnih blagajn. Ko smo bili v koaliciji, smo leta 2012 sprejeli zakon, ki je omogočil vpeljavo, uvedbo t. i. virtualnih davčnih blagajn – pa niso nič virtualne, so zelo realne – in so imele tudi učinke in imajo učinke. Koalicija je v svojem koalicijskem sporazumu napovedala boj proti sivi ekonomiji in med 9 koalicijskimi projekti pod projekt številka 5 zapisala Uvedba davčnih blagajn. Kakšni bodo učinki? Po našem prepričanju minimalni ali pa celo negativni. Zakaj? Zato, ker je to palica, ki bo udarila po zavezancih in to s težo okrog 40 milijonov evrov, takšen je namreč po oceni, tudi Vlade ne nazadnje, in naši oceni strošek uvedbe davčnih blagajn. To se pravi hardwera, in softwera, da ne govorim potem o mesečnem vzdrževanju in tako naprej. Na drugi strani naj bi bil učinek po prognozah Vlade okrog 70 milijonov več davčnih prihodkov. Torej, učinek, vsak zna izračunati, je relativno pičel. Če bi res uvedli nek ukrep, kjer bi želeli sivo ekonomijo vsaj razpoloviti, potem bi moral biti ta ukrep takšen, da bi učinkoval z večjimi prilivi za približno pol milijarde evrov na letni ravni v državni proračun samo iz naslova DDV. Ker pa to ni, predstavlja ta ukrep zgolj slabo voljo za zavezance, teh je približno 80 tisoč, in zgodilo se bo naslednje, da predvsem malo gospodarstvo ima poln kufer vseh teh vedno novih in novih administrativnih ovir in turbulenc in nestabilnega poslovnega okolja, zato bodo rekli, da imajo dovolj, gremo rajši v Avstrijo delat ali pa gremo raje v področje sive ekonomije. Zaradi tega bomo imeli lahko sive ekonomije več in morda tudi na strani tistih, ki bodo prosilci za socialno pomoč, daljše vrste. Projekt je nedomišljen, tudi zaradi tega, ker infrastruktura ni takšna, ki bi dejansko omogočala, da bi lahko imeli davčne blagajne, ki morajo biti pravzaprav vedno on-line v povezavi s Fursom. Imeli bomo torej neko zmedo, dva sistema – en je knjiga vezanih računov, drugo bodo davčne blagajne –, predvsem pa, kot rečeno, veliko zmede, premalo učinkov, sive ekonomije, pa mi garantiramo, da ne bo nič manj. Torej, slaba volja za gospodarstvo, namesto nekega boljšega stimulativnega poslovnega okolja več zaposlenih. Takšnemu predlogu zakona preprosto ne moremo reči: Ja. Zato rečemo: Ne! In to je skok [[izklop mikrofona]]
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC gospod Tilen Božič.
Hvala za besedo. V prvi vrsti gre za uresničevanje obljube iz predvolilnega programa Stranke modernega centra, v drugi vrsti gre za zavezo iz koalicijske pogodbe, ki smo jo sklenili skupaj z našimi partnerji, in po našem mnenju gre za pomemben korak na področju boja proti sivi ekonomiji in na področju preprečevanja in dela in zaposlovanja na črno. Razvoj informacijskih tehnologij nam je omogočil, da damo od sebe nek zakon, ki je zasnovan sodobno in omogoča potrjevanje računov v realnem času, ob zavedanju realnih omejitev, ki obstajajo in smo jih v zakonu, verjamem, tudi uspešno upoštevali in implementirali. Se pa ne slepimo. To je en izmed ukrepov, to je prvi korak, kot že rečeno, potrebnih bo še veliko, predvsem komplementarnih ukrepov na tem področju, od določenih iger za spodbujanje potrošnikov do osveščanja, ozaveščanja, do izboljšanja nadzora. Naprej bodo tukaj tudi pomembni ostali ukrepi na področju davkov zaradi tega, da pridemo do nekega enostavnega, preglednega, sodobnega, robustnega in predvsem pravičnega davčnega sistema. Ravno zaradi tega bomo tudi v Poslanski skupini SMC ta zakon podprli. Hvala.
Še v lastnem imenu, prosim, da se prijavite. Obrazložitev glasu v lastnem imenu mag. Branko Grims.
Spoštovani! Ko govorite o sivi ekonomiji, morate vedeti, da ta zakon sive ekonomije v ničemer ne bo prizadel. Tisti, ki danes dela sosedu, tako da ga bom plačal v gotovini, bo to delal tudi v bodoče. Ta zakon bo samo primer tega, o čemer smo govorili malo prej, če je napačen vrednostni sistem. Ni naloga Vlade, da dela nove in nove ovire za podjetnike, ni naloga Vlade, da predlaga vedno nove posredne davščine na navadne ljudi, ki zato vse slabše živijo, obenem pa odpira seveda znotraj birokracije dodatna delovna mesta in se bo verjetno s tem še celo hvalila. Naloga Vlade je, da naredi okvir, znotraj katerega bo lahko podjetništvo normalno zaživelo, da se bo srečevalo s čim manj ovirami in da bo čim bolj konkurenčno, da se bo vsaj približalo, če ne celo izboljšalo glede na položaj, kot ga ima v sosednji Avstriji. Učinek tega bo samo negativen, jaz ne delim tistega delnega optimizma kolegov. Učinek tega bo, da bo še več sive ekonomije, da bo še več slabega življenja in slabe volje ljudi, da bo še večji odliv naših podjetnikov v sosednjo Avstrijo, kjer tovrstnih neumnosti ne poznajo, imajo pavšale pri vseh malih podjetnikih in tako naprej – to, upam da, vsi poznate. In končni učinek tega bo, da bomo plačevali višje davke, slabše živeli, da bodo stvari in storitve dražje, podjetnikov pa bo manj, manj bo delovnih mest in še dlje bomo padli v tisto spiralo napačnega vrednostnega sistema, ki dejansko izhaja iz miselnosti socializma. To, kar ste prinesli sem, je krasen primer birokratskega zakona, zapisanega za nadaljnji razvoj birokracije, hkrati v kombinaciji s pretiranimi kaznimi in na koncu bo obremenitev navadnega človeka. Hkrati pa, kar je še najbolj dolgoročno uničujoče, slabo za podjetništvo. To, gospe in gospodje, je treba zavrniti in glasoval bom "proti".
Obrazložitev glasu v lastnem imenu gospod Franc Breznik.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Država, kjer je RTV naročnina obvezen prispevek, država, ki ima enotno ceno bencina, država, ki ima še večina podjetij v državni lasti, ki imajo nekatera tudi monopolne položaje, država, ki ima najdražji sodni sistem, in država, ki gre po tej poti, na katero je tudi opozorila resolucija, neka druga – 1096 v 1. členu. To je bistvo tudi tega zakona. Dediščine bivših komunističnih totalitarnih sistemov se ni lahko rešiti. Na institucionalnem nivoju ta dediščina zajema centralizacijo civilnih institucij, birokratizacijo, monopolizacijo in prekomerno regulacijo, na nivoju družbe pa sega od kolektivizma in konformizma do slepe pokorščine in drugih totalitarnih miselnih vzorcev. Eden takšnih miselnih vzorcev, eno takšno ponavljanje miselnih vzorcev bivših socialističnih sistemov je prekomerna regulacija in ravno ta zakon to prinaša. To je pot v propad, to je pot, ki odhaja iz nekih miselnih procesov resne razvite Evrope in vodi nazaj v neki socialistični sistem. Zaradi tega, vsega naštetega, slepe pokorščine, teh miselnih vzorcev, ki jih nosite naprej in jih prodajate v prihodnost, tega zakona kot razumnik ne bom podprl.
Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti pa 30. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 30.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Spoštovani! Ob zaključku te seje želim še sporočiti, da se bom v imenu Državnega zbora zaradi današnjega izničenja nedavne pietetne počastitve spomina ob obletnici srebrniškega genocida uradno pisno opravičil vsem žrtvam, njihovim svojcem in ostalim prizadetim. Zaključujem 10. sejo Državnega zbora.