Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Pričenjam nadaljevanje 31. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Ljudmila Novak od 19. ure dalje, Janja Sluga od 17. ure dalje, Erika Dekleva, Vesna Vervega od 14. ure dalje, mag. Matej Tonin od 15. ure dalje, Ivan Hršak od 14. ure dalje, dr. Franc Trček, Luka Mesec od 18. do 20. ure, Danilo Anton Ranc, Branko Zorman od 11. ure dalje, Benedikt Kopmajer in Bojan Podkrajšek. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG ODLOKA O DOPOLNITVAH ODLOKA O NOTRANJI ORGANIZACIJI, DELOVNIH MESTIH IN NAZIVIH V SLUŽBAH DRŽAVNEGA ZBORA. Predlog odloka je v obravnavo Državnemu zboru predložil predsednik Državnega zbora dr. Milan Brglez. Za dopolnilno obrazložitev predloga odloka dajem besedo predlagatelju dr. Milanu Brglezu. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci! Pred vami se nahaja predlog dopolnitve Odloka o notranji organizaciji, delovnih mestih in nazivih v službah Državnega zbora, s katerim se odpravlja pravna praznina v zvezi z določanjem poslovnega časa služb Državnega zbora, natančneje, z dopolnitvijo omenjenega odloka se na jasen način ureja določanje poslovnega časa državnozborske službe, pristojne za delo z gradivi in pošto, s čimer se bo odpravila pravna praznina in zagotovila možnost uresničevanja z zakonom določenih pravic državljank in državljanov. S sprejetjem predlaganega akta ter njegovo objavo v Uradnem listu bo tako jasno določen in javno objavljen poslovni čas Državnega zbora, s posebno ureditvijo za službe, pristojne za delo z gradivi in pošto, ob dela prostih dnevih, torej sobotah, nedeljah in praznikih. Potreba po slednjem izhaja predvsem iz določb Zakona o referendumu in ljudski iniciativi, v skladu s katerim se obvestilo o pobudi za razpis referenduma lahko vloži do izteka poslovnega časa pristojne službe Državnega zbora na zadnji dan roka za vložitev obvestila. Prav tako pa je ta rok pomemben tudi z vidika uresničevanja pravic s področja ljudske iniciative. Izteka roka za vložitev teh vlog v primerih, ko se ta izteče na dela prost dan, ni mogoče prenašati na prvi delovni dan po njegovem izteku, zato je treba poslovni čas za te primere posebej urediti. V skladu s predlaganim aktom bo Državni zbor oziroma njegov generalni sekretar zagotovil poslovanje pristojne službe za sprejem vlog tudi na dan, ko se bo zakonsko določeni rok za vložitev vloge iztekel na sicer dela prost dan, in sicer od 8. do 16. ure, kar je tudi sicer poslovni čas te službe ob delavnikih. S predlogom bo tako z javno objavljenim predpisom določen način uresničevanja pravic posameznikov, s čimer bo zagotovljena njihova pravna varnost. Spoštovane kolegice in kolegi! Na podlagi opredeljenih razlogov predlagam, da Predlog odloka o dopolnitvah Odloka o notranji organizaciji, delovnih mestih in nazivih v službah Državnega zbora potrdite. Hvala.
Hvala lepa. Predlog odloka je obravnavala Mandatno-volilna komisija kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila komisije dajem besedo predsedniku dr. Mitji Horvatu.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Mandatno-volilna komisija je na 35. seji 6. 6. 2017 kot matično delovno telo obravnavala Predlog odloka o dopolnitvah Odloka o notranji organizaciji, delovnih mestih in nazivih v službah Državnega zbora, ki ga je Državnemu zboru 18. 5. 2017 predložil poslanec dr. Milan Brglez. Komisija se je seznanila z gradivom, predlogom odloka, ki je objavljen na spletni strani Državnega zbora v Poročevalcu z dne 18. 5. 2017, in mnenjem Zakonodajno-pravne službe z dne 23. 5. 2017. Kot je pravkar predlagatelj dopolnilno obrazložil, je tudi na seji povedal, da se z dopolnitvijo Odloka o notranji organizaciji, delovnih mestih in nazivih v službah Državnega zbora opredeljuje poslovni čas služb Državnega zbora ob dela prostih dnevih. Navedeno vprašanje mora biti zaradi zavarovanja interesov posameznikov jasno in s predpisom urejeno ter javno objavljeno v Uradnem listu. Tako bo za primere, ko se rok za uresničevanje nekaterih pravic posameznikov izteče na dela prost dan, odpravljena pomanjkljivost sedanje normativne ureditve oziroma pravna praznina na tem področju. Vodja Zakonodajno-pravne službe gospa Nataša Goršič je povedala, da služba k predlogu odloka nima pripomb. Članice in člani komisije o predlogu odloka niso razpravljali. Komisija je v skladu s 128. členom Poslovnika glasovala o obeh členih predloga odloka in ju sprejela. Ker k predlogu odloka na matičnem delovnem telesu niso bili sprejeti amandmaji, Mandatno-volilna komisija Državnemu zboru predlaga, da Predlog odloka o dopolnitvah Odloka o notranji organizaciji, delovnih mestih in nazivih v službah Državnega zbora sprejme v predloženem besedilu. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Ker k predlogu odloka matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni bilo mogoče vlagati. Odločanje o predlogu odloka bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 22. junija, v okviru glasovanj. S tem prekinjam 16. točko dnevnega reda. Prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI ZAKONA O ORGANIZACIJI IN FINANCIRANJU VZGOJE IN IZOBRAŽEVANJA V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložil poslanec gospod Andrej Čuš. Predlog zakona je na 31. nujni seji 1. junija 2017 obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino kot matično delovno telo. Ker po končani razpravi odbor členov predloga zakona ni sprejel, je bila druga obravnava predloga zakona na seji delovnega telesa končana. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče Poslanske skupine Združena levica. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Na levici nasprotujemo predlogu, ki ex lege vključuje diplomante študijskega programa Biopsihologija med nabor strokovnih delavcev, ki po 67. členu Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja lahko opravljajo delo svetovalne službe v javnih vrtcih in šolah. Predlog zakona zadeva težave študentov, ki so bili zavedeni s strani Univerze na Primorskem. Ti so se na študij biopsihologije vpisali z obljubami in zagotovili, da se bodo s pridobljeno izobrazbo lahko zaposlili v širokem naboru poklicev, tudi v javnem sektorju, kar pa se je izkazalo za neresnično. Fakulteta za matematiko, naravoslovje in informacijske tehnologije je namreč do leta 2014 v promocijskem gradivu navajala lažne podatke o tem, da izobrazba omogoča zaposlitev v reguliranih poklicih javnega sektorja. Na levici nismo kategorično proti temu, da bi bili biopsihologi na tak ali drugačen način vključeni v službe, ki se izvajajo v javnem interesu, ampak moramo opozoriti na pasti izvajanja politike izvršenih dejstev. Argument preslepljenih študentov in ugibanja o morebitni primernosti tega študijskega programa ne moreta biti zadostni razlog za nepremišljen poseg v zakonodajo. Pri oceni primernosti posamezne izobrazbe za upravljanje reguliranih poklicev gre namreč za strokovno presojo, ki jo niti pri nas na levici in niti predlagatelji niso ali pa nismo zmožni podati. Ne nazadnje so tej poklici regulirani z razlogom, zato ker so v javnem interesu, ker je njihova kakovost izjemnega pomena. In tukaj nekritična, nepremišljena deregulacija lahko naredi zelo veliko škode in brez strokovne razprave je današnji predlog natančno to, torej nekritična in nepremišljena deregulacija. Poleg naštetega smo socialisti do vključitve diplomantov študijskega programa Biopsihologija v zvezi z ZOFVI zadržani tudi zato, ker vsebuje zelo malo teoretičnih in uporabnih znanj s področja družboslovja in izobraževalnih ved, ki bi bili podlaga za svetovalno delo. Strokovni izpit tega problema ne odpravlja, saj gre za preverjanje poznavanja Zakona o splošnem upravnem postopku in upravne zakonodaje, ne pa za učenje družboslovja, pedagoškega ali socialnega dela. Na levici zato vključitvi diplomantov biopsihologije v zakon ne nasprotujemo a priori, ampak si želimo, da bi se ureditev tega področja zgodila na strokoven način in da bi čim prej stekli postopki presoje primernosti izobrazbe za opravljanje reguliranih poklicev. Za zaključek pa naj povem še naslednje. To zavajanje študentov biopsihologije je klasično maslo akademskih mandarinov, akademskih elit, ki počnejo vse, da koncentrirajo moč in vse mogoče resurse znotraj fakultet in znotraj univerz. In če sedaj posežemo v ta zakon, v resnici ne naredimo drugega, kot legaliziramo in blagoslovimo malverzacije teh akademskih elit. Kaj takega je seveda popolnoma nezaslišano. Te ljudi, te strukture, te razrede je treba preganjati in nadzorovati, da si takih malverzacij ne bodo več privoščili, ne pa jih nagrajevati z ad hoc spremembami zakonodaje. Kar se tiče potem študentov, opeharjenih študentov biopsihologije, je to problem, ki ga je skuhala Univerza na Primorskem, in to čorbo naj Univerza na Primorskem sedaj tudi požre, brez posegov v zakonodajo. Naj študentom omogočijo prekvalifikacijo, dokvalifikacijo, brezplačno nadaljevanje študija, karkoli. V tem okviru se problem študentov biopsihologije lahko reši brez težav. Če akademske elite tega niso spodobne videti in izpeljati same, jih mora prisilita bodisi izvršna oblast bodisi mora delovati zakonodajno telo, torej ta državni zbor. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Drage kolegice in kolegi! Veliko imamo za popraviti v našem izobraževalnem sistemu. Na eno izmed področij, namreč nerešen problem glede možnosti vključitve diplomantov in magistrov študijskih programov Biopsihologija med nabor svetovalnih delavcev po 67. členu Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja opozarja novela našega kolega poslanca Andreja Čuša. Biopsihologija je javno veljavna izobraževalna smer, ki poteka na javno veljavni ustanovi, Fakulteti za matematiko, naravoslovje, informacijske tehnologije v Kopru, Univerzi na Primorskem. Proučuje prepletanje bioloških in psiholoških dejavnikov pri razumevanju človeka. Je izrazito interdisciplinarno področje, torej pomeni, da celotno obravnava posameznika kot bio-psiho-socialno bitje. V času študija si študentje pridobijo ustrezno znanje in kompetence, da lahko pomagajo pri delu z otroki s posebnimi potrebami in nadarjenimi otroki. Lahko jim nudijo učno in svetovalno pomoč. S svojim znanjem, ki ga pridobijo v času študija, lahko diagnosticijo učne težave in prepoznajo nadarjenost učenca. Veliko lahko doprinesejo pri vključevanju priseljenih učencev. Prepoznani so kot kakovosten kader, saj na tem področju pri delu z ranljivimi skupinami je še kako treba imeti kompetence, ki se dotikajo psihološkega svetovanja, poznavanje duševnih bolezni kot preventive na področju duševnega zdravja. Na Odboru za izobraževanje, znanost, šport in mladino je bila razprava zelo polemična, saj je predsednica Društva biopsihologov gospa Nikolina Jeretič zelo čustveno opisala stisko vseh teh mladih ljudi z diplomami biopsihologije in bodočih magistrov, ki jim sistem ne omogoča zaposlitve v javnem sektorju v šolstvu. Opis nalog in del, ki jih opravlja diplomant in magister biopsihologije, je identičen opisu nalog in del psihologov, zato predlagatelj ugotavlja, da lahko oba poklica enakovredno nastopata na trgu dela v šolstvu. V izobraževanje biopsihologov je država namenila zajetna finančna sredstva in oni so sedaj na trgu dela in bi radi doprinesli družbi s svojimi znanji, s svojimi veščinami. Poslanci Nove Slovenije jim pri tem želimo pomagati, zato zakon podpiramo.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni tudi z moje strani! O vključitvi diplomantov študijskega programa Biopsihologija med nabor strokovnih delavcev bodisi v šolstvu bodisi v socialnem varstvu smo v Državnem zboru že večkrat razpravljali. Tudi sama sem s poslanskim vprašanjem ministrici za izobraževanje, znanost, šport in mladino izpostavila dilemo o primernosti in kompetencah študijskega programa Biopsihologija, ki se pojavlja ob vstopu diplomantov na trg dela. Po vseh opravljenih razpravah na to temo je najmanj, kar lahko storimo, da pretehtamo, ali lahko diplomanti tega študijskega programa pridobijo dodatne kompetence in znanja oziroma katere so tiste kompetence in znanje, ki bi jih morali diplomanti še pridobiti za opravljanje poklica strokovnega delavca v šolstvu, kajti prepričana sem, da bi biopsihologi za tim strokovnih delavcev pomenili dodano vrednost tako v smislu strokovne kot kadrovske okrepitve. Zato je bistvenega pomena, da pristojno ministrstvo čim prej prične s postopki, s katerimi bi dilemo o strokovnih znanjih odpravilo, diplomantom olajšalo pot k zaposlitvi v šolstvu ter jim na tak način dalo možnost, da se dokažejo skozi svoje delo. Seveda je takšne spremembe treba uvajati premišljeno in celovito, a vendarle moramo nekje začeti. Nekdo mora storiti prvi korak in zakaj ga ne bi storili prav z novelo zakona, ki ga imamo danes na mizi. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev tako predlog zakona podpiramo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Vesna Vervega.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Nepovezani poslanec Andrej Čuš je v začetku letošnjega leta v parlamentarno proceduro vložil novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, katere cilj je vključitev diplomantov in magistrantov študijskega programa Biopsihologija med nabor svetovalnih delavcev vzgoje in izobraževanja, kot to določa 67. člen veljavnega zakona. V Poslanski skupini Stranke modernega centra ocenjujemo, da so naloge svetovalne službe ključnega pomena za uspešno delovanje in razvoj vzgojno-izobraževalnih ustanov, zato ni nepomembno, kdo takšno delo opravlja. Ravno iz teh potreb po visoki kakovosti zagotavljanja dela svetovalne službe spada poklic svetovalnega delavca v vzgoji in izobraževanju med regulirane poklice. Naj poudarim, da do takšnih težav, s katerimi se soočamo v primeru biopsihologov, v prihodnje več ne bo prihajalo, ker to na zakonodajni ravni ne bo več mogoče. V lanskem letu sprejeta novela Zakona o visokem šolstvu jasno določa, da si mora Nacionalna agencija za kakovost v visokem šolstvu pri akreditaciji študijskih programov za regulirane poklice pridobiti soglasje ministrstva, v katerega pristojnost sodi poklic, ki ga bo pridobil diplomant. S sprejetim zakonom se je tudi povečala odgovornost visokošolskih zavodov za spremembe in večjo fleksibilnost študijskih programov, zaostrili so se pogoji za ustanavljanje in delovanje visokošolskih zavodov, zaradi neusklajenosti ter premajhne povezanosti med visokim šolstvo in trgom dela pa so vzpostavljene pravne podlage za namene analiziranja zaposljivosti diplomantov, prav tako pa se je kriterij zaposljivosti uvedel v enega od elementov financiranja študijske dejavnosti. Danes je pravzaprav vidno, kako močno je visokošolski prostor potreboval te spremembe. Študijski program Biopsihologija je torej javnoveljavni študijski program s podeljeno akreditacijo na prvi in drugi stopnji. Narobe je, ko govorimo, da so diplomanti biopsihologije nezaposljivi, saj to ne drži. Zaposljivi so med drugim tudi v javnem sektorju z izjemo določenih poklicnih področij, kjer se je država odločila za njihovo regulacijo. Problem, s katerim se danes pravzaprav soočamo, je problem praznih obljub in zavajanja mladih študentov, ki so verjeli v to, da se bodo po končanem študiju lahko zaposlili znotraj reguliranih poklicev na področju šolstva, seveda tudi sociale in zdravstva. Sprašujemo se, zakaj NAKVIS ni izvedel izredne evalvacije študijskega programa. Sprašujemo se o odgovornosti fakultete, ki je program predlagala, in ne nazadnje se glede na opozorila stroke, ki smo ji bili priča na seji matičnega delovnega telesa, sprašujemo tudi o ustreznosti in zadostnosti kompetenc biopsihologov, ki jih ti pridobijo tekom študija in ki bi jim omogočale opravljanje dela na področju vzgoje in izobraževanja. Problem je torej nastal znotraj odgovornih visokošolskih institucij, ki ga morajo tudi same ustrezno nasloviti in rešiti. Pravzaprav je rešitev jasna: preoblikovati študijski program na način, da bodo študenti pridobili zadostne kompetence, da se bodo lahko zaposlili tudi na področju reguliranih poklicev. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo poskušali biti pri presojanju o podpori oziroma nepodpori zakonu objektivni. Pozorni smo bili na mnenja stroke, saj je razrešitev tega problema, kot smo že danes slišali, v prvi vrsti strokovno vprašanje. Predloga zakona nismo podprli, apeliramo pa na vse odgovorne in predvsem pristojne, da poiščejo rešitev za zatečeno stanje predvsem v korist študentk in študentov. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev, zanjo gospa Marinka Levičar.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Na majski seji Državnega zbora smo poslanke in poslanci Desusa dali biopsihologom zeleno luč za vstop na trg dela na področju socialnovarstvenih programov. Tokratnemu predlogu, da bi jim omogočili tudi delo svetovalcev na področju vzgoje in izobraževanja, pa nasprotujemo. Zakaj? Študijski program Biopsihologija, ki ga izvaja Fakulteta za matematiko, naravoslovje in informacijske tehnologije Univerze na Primorskem, je po svoji osnovi naravosloven in diplomantom zagotavlja predvsem kompetence s področja biologije in biokemije. Verjamemo pristojnemu ministrstvu, da so razlogi, zaradi katerih nasprotujemo oziroma nasprotujejo predlogu tega zakona, upravičeni, da torej biopsihologi nimajo ustreznih znanj, da bi lahko bili svetovalci v vzgoji in izobraževanju. Ker menimo, da gre za zelo kompleksno strokovno vprašanje torej poslušamo stroko, ki je tudi povedala svoje mnenje. V Desusu se sicer strinjamo, da je znanje ključno za boljšo prihodnost posameznikov in naroda, pa vendar se ob tem sprašujemo, zakaj z javnimi sredstvi plačujemo množico študijskih programov, hkrati pa ne poskrbimo za zaposlitev mladih z visokošolsko izobrazbo, tako da so številni med njimi primorani odhajati na delo v tujino. Kaj mladim pomaga, če uspešno doštudirajo, potem pa ne morejo tega znanja uporabiti pri svojem delu in niti družbi niti sebi omogočiti tisto, kar so si želeli doseči s študijem? S tem se dela velika škoda tako za mlade diplomante kot za državo. Še marsikaj bo torej treba postoriti, da bodo te kompleksne probleme rešili oziroma da jih bomo rešili skupaj. Kot že rečeno, v Poslanski skupini Desus ne želimo namesto drugih prevzeti odgovornosti o potrjevanju kompetenc takšnega poklica, še zlasti zato, ker gre za delo z našimi najmlajšimi. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Janko Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov, kjer smo na matičnem delovnem telesu Predlog zakona o spremembi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja podprli. Podprli smo ga z namenom, da omogočimo vključevanje biopsihologov med nabor svetovalnih delavcev, ki so vključeni v delo javnih vrtcev in tudi šol. Tako bi se v krog svetovalnih delavcev poleg psihologov, pedagogov, socialnih delavcev, socialnih pedagogov in defektologov vključili še biopsihologi. Ravnatelji vrtcev in osnovnih šol bi imeli širši izbor ljudi, ki jih lahko imenujejo v krog svetovalnih delavcev glede na potrebe, ki se pojavljajo v šoli. Dejstvo je, da živimo v obdobju, kjer so vse zahtevnejše razmere na trgu delovne sile, soočamo se tudi s hitro spreminjajočimi potrebami po raznolikih veščinah in znanjih in zato tudi izobraževalne institucije iščejo ustrezne odgovore na te izzive in vse te programe pa seveda akreditira pristojna agencija. V tem primeru je do tega prišlo, torej pristojna agencija je akreditirala progam Biopsihologija in zato je pričakovati oziroma bi bilo logično pričakovati, da omogočimo tistim, ki končajo ta študij, tudi vključevanje na trg delovne sile znotraj javnih vrtcev in šol. S tem bi zagotovo lahko omogočili mnogim, ki so pridobili ustrezna znanja, da ta znanja tudi v praksi udejanjajo na področju vrtcev in osnovnih šol, še posebej zaradi tega, ker je vendarle zaznati v zadnjem obdobju, da je zaradi vse hitrejših sprememb tudi v smer vse večje stiske ljudi potreba predvsem po kadrih, ki se ukvarjajo kot svetovalni delavci, kot socialni pedagogi znotraj svetovalnih delavcev v vrtcih, kar pomeni, da je velikokrat treba razumeti tudi širša dogajanja ali pa globlja dogajanja v posamezniku, če želimo ustrezno odreagirati na njegov pogled na dogajanje v družbi. Glede na to, da zakon ni dobil dovolj podpore na matičnem delovnem telesu in je zakonodajni postopek končan, bo treba iskati nove rešitve, da se vendarle omogoči vključevanje tudi tem študentom v krog zaposlitve znotraj javnih šol in vrtcev, kajti nekaj podobnega se je vendarle pred leti zmoglo tudi v primeru tistih, ki so končali na Filozofski fakulteti študij prevajalstva in kljub temu da so opravili tudi pedagoško-andragoške izpite, niso imeli možnosti poučevati angleščine v osnovni šoli. V tem primeru se je poiskala rešitev na način, da so lahko opravili magisterij na razredni stopnji, s katero so se lahko vključili v poučevanje angleščine tudi v osnovni šoli. Mogoče je to eden od tistih primerov, ki lahko kaže pot k rešitvi tudi za biopsihologa. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DODATKU K POKOJNINI ZA DELO IN IZJEMNE DOSEŽKE NA PODROČJU ŠPORTA PO REDNEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 54 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Petrom Vilfanom. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Petru Vilfanu.
Spoštovani predsednik, ministrica, kolegica in kolegi, lepo pozdravljeni! Pred nami je predlog zakona o dodatku k starostni in invalidski pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa, ne gre za popolnoma nov zakon, temveč za izvršilni akt, ki bo udejanjil pravico športnic in športnikov, ki izpolnjujejo kriterije iz tega zakona, do dodatka k pokojnini. Do sedaj je bilo to urejeno z Zakonom o izjemnem priznanju in odmeri starostne pokojnine osebam, ki imajo posebne zasluge, to je bil tako imenovani ZIPO. Računsko sodišče je že leta 2009 opozorilo, da omenjeni ZIPO ne vsebuje meril in kriterijev za priznanje in odmero izjemne pokojnine, po novem dodatka k pokojnini, določitev kriterijev pa je bila v celoti prepuščena posameznim ministrstvom. Le-ta so to reševala z internimi akti, ki pa niso pravni akti s splošno veljavo, na katere bi se posameznik lahko v postopku skliceval, zato stari zakon ni v zadostni meri zagotavljal pogojev za enakopravno obravnavo oseb, ki so v enakem ali primerljivem položaju. To težavo so sicer zaznale že številne vlade v preteklosti, prav tako so različne vlade naročile različnim ministrstvom, da pripravijo primerne rešitve, toda zadeva nikoli ni prišla nazaj do vlade in potem do obravnave v parlamentu. Ta predlog zakona sicer rešuje samo vprašanje športa, ne pa tudi kulture in znanosti, ki sta prav tako zajeta v samem zakonu o podeljevanju izjemnih pokojnin. Razlog je ta, da kot prvopodpisani nisem želel posegati na področja, ki mi niso niti približno tako znana, kot je to področje športa, me pa veseli, da smo s tem predlogom spodbudili predstavnike teh področij, da bodo tudi sami čim prej pristopili k podobni rešitvi, kot je ta, ki je pred vami. Kdo so torej upravičenci za dodatek? To so državljani Republike Slovenije, ki so z izjemnimi dosežki na področju športa trajno prispevali k razvoju družbe in ugledu Republike Slovenije, in sicer tako da so nosilci olimpijske, paraolimpijske medalje, medalje z olimpijade gluhih, šahovske olimpijade ali medalje s svetovnih prvenstev, v olimpijskih kolektivnih športnih panogah ali olimpijskih disciplinah individualnih športnih panog v članski konkurenci, in športniki dobitniki Bloudkove nagrade za življenjsko delo ali vrhunski mednarodni rezultat. Dodatek se odmeri v mesečnem znesku od razlike med starostno ali invalidsko pokojnino, ki jo prejema upravičenec, in zneskom starostne pokojnine moškega, odmerjene od najvišje pokojninske osnove za 40 let pokojninske dobe. Dodatek znaša najmanj 70 % in največ 100 % razlike. Podrobnejše kriterije za odmero in določitev odstotka določi minister, pristojen za šport. Do dodatka niso upravičeni tisti športniki ali športnice, ki so kljub izpolnjenim pogojem osvojene medalje ali Bloudkove nagrade, ki pa so bili v svoji karieri s strani domače ali mednarodne komisije za boj proti dopingu kaznovani z dvema ali več leti prepovedi nastopanja. Predlog zakona je bil deležen izjemno široke podpore v Državnem zboru, saj ga je sopodpisalo 54 poslank in poslancev, prav tako pa je predlog dobil praktično soglasno podporo tudi na Odboru za izobraževanje. Predlog, ki je pred vami, je tudi usklajen z vsemi deležniki in zainteresiranimi, to je Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport, Ministrstvo za delo, družino in socialo, ZPIZ in Zakonodajno-pravno službo Državnega zbora. Podporo so mu izrekeli tudi Državni svet, Olimpijski komite Slovenije, predstavnik invalidskih športnih organizacij in drugi. Upal bi si trditi, da že dolgo v Državnem zboru nismo obravnavali predloga zakona, ki bi ga tako dolgo in vztrajno usklajevali z vsemi deležniki, pri katerem bi upoštevali večino pripomb in argumentov vseh zainteresiranih in pri katerem bi na koncu prišli do rešitve, ki bolj ali manj ustreza vsem. V imenu športnic in športnikov, upravičencev tega zakona bi se na koncu zahvalil vsem, ki so pri tem sodelovali. To so sopodpisniki predloga zakona, in sicer vsi poslanci SMC, razen enega, vsi poslanci SD, celotna nepovezana poslanska skupina, samostojni poslanec Andrej Čuš in 9 od 11 poslank in poslancev Desus, vsem omenjenim ministrstvom, ZPIZ in seveda tudi Zakonodajno pravni službi. Ne smem pozabiti tudi strokovne službe Poslanske skupine Desus in še nekaj posameznic in posameznikov v tem parlamentu, ki pa jih ne bom imenoval, ker tako vedo, da je to namenjeno njim. Mislim, da je danes lep dan za šport; šport, ki je sicer še vedno med bolj podhranjenimi dejavnostmi v naši državi in to tako organizacijsko, finančno in zakonsko. No, slednje se vsekakor popravlja, saj smo pred kratkim dobili po skoraj 20 letih nov Zakon o športu, danes je pred vami ta predlog in res upam, da bomo nekega dne govorili tudi o tem, da si šport zasluži tudi svoje samostojno ministrstvo. Če pa ne ministrstva, pa vsaj neodvisen urad pri Vladi Republike Slovenije, da se bo lahko sam enakovredno boril za svoj del proračunskega kolača, ki v tem trenutku, to je treba priznati, sila skromen in znaša okoli 15 milijonov evrov, kar je samo 0,9 % denarja, ki ga ima na letni ravni na voljo Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport. Ampak tu bom zaključil, saj danes ni dan in ne trenutek za jamranje. Saj veste, Slovenci, še posebej športniki ne jamramo. Mi delamo oziroma treniramo, tekmujemo in zmagujemo. In tako je danes in tako bo tudi v prihodnje. Hvala lepa.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Vsi prav lepo pozdravljeni! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 29. redni seji 1. junija letos obravnaval Predlog zakona o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Petrom Vilfanom. Predloženi zakon je z vidika njegove skladnosti z ustavo in pravnim sistemom ter zakonodajno-tehničnega vidika proučila Zakonodajno-pravna služba. Njen predstavnik je menil, da predlagani amandmaji odbora v veliki meri sledijo njihovim pripombam. Opozoril je le na enakopravno obravnavo oseb, ki so v enakem ali primerljivem položaju, in na kriterije določanja dodatkov, za katere bi bilo primerneje, da bi bili namesto v podzakonskem aktu urejeni v zakonu. Predlog zakona je podprl tudi Državni svet. Njihov predstavnik je med drugim izpostavil vprašanje vrednotenja ostalih delavcev s področja športa. V poslovniškem roku ni bilo vloženih amandmajev, so pa bili dne 1. junija 2017 na odbor posredovani predlogi za amandmaje odbora s strani poslanca Petra Vilfana. Po uvodni predstavitvi predloga zakona s strani predstavnika predlagateljev je mnenje Vlade predstavila ministrica za izobraževanje, znanost in šport. Menila je, da je za potrebe današnjega časa Zakon o izjemnem priznanju in odmeri starostne pokojnine osebam, ki imajo posebne zasluge, zastarel, saj večina določb ni več uporabnih. Zaradi tega Vlada podpira ureditev področja, ki ga ureja predlagani zakon. Nato je sledila razprava, v kateri je večina pozdravila sprejetje zakona. Nekaj pripomb je bilo le glede vrednotenja dela ostalih delavcev na področju športa, kot so trenerji in drugi strokovnjaki, ter glede prejemnikov Bloudkove nagrade, ki prav tako pomembno prispevajo k vrhunskim rezultatom. Predlog zakona sta pozdravila tudi predstavnik Zveze za šport invalidov Slovenije, Paraolimpijskega komiteja, in predsednik Olimpijskega komiteja Slovenije, Združenja športnih zvez. Po razpravi je odbor sprejel predloge za amandmaje odbora in v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o členih predloga zakona ter jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Hvala.
Za obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za izobraževanje, znanost in šport dr. Maji Makovec Brenčič.
Spoštovani predsednik, spoštovani poslanke in poslanci, cenjeni zbor, spoštovani poslušalci! Kot je bilo že predstavljeno, Vlada podpira predlog, ki je bil vložen s strani poslancev in prvopodpisanega poslanca gospoda Vilfana, z namenom, da se uredijo dodatki k pokojninam za izjemne dosežke posameznikov, kar je področje, ki že dalj časa ni bilo urejeno, še posebej ne na področju športa. Danes je zgolj nekaj posameznikov, ki prejemajo določene dodatke za te dosežke, a vendar ne sistemsko ne zakonodajno te podlage niso bile ustrezno urejene. Zato je Vlada ne le pozdravila imenovani predlog, ampak tudi pomagala pri sooblikovanju členov, tako da so upoštevane sedaj tudi vse pravne in druge zakonodajne domene, ki jih je bilo treba v prvem predlogu izboljšati z namenom razumevanja in boljšega udejanjanja predlaganega zakona. Pa ne le to, iskrena zahvala vsem pobudnikom, predvsem zato, da bomo zdaj tudi na drugih področjih, to je, znanosti, šolstvu, kulturi, hkrati z zavezo in pobudo s strani Vlade pripravili podobne predloge urejanja nagrajevanja izjemnih dosežkov tistih posameznikov, ki ne le doprinašajo k ugledu Slovenije, ampak tudi nosijo pomen in vrednost Slovenije širom po svetu. S tem namenom bomo skupaj z Ministrstvom za kulturo pripravili predlog na področjih kulture, šolstva in znanosti. Še to. Mislim, da je šport nekaj, kar Slovence ne le povezuje, temveč daje tudi spodbudo, motivacijo, še posebej vrhunski dosežki vseh tistih izjemnih posameznikov, ki že vrsto let, lahko rečemo desetletja, krepijo pomen znamke Slovenije prav na tem področju. Zato mislim, da je prav, da stopamo s tem zakonom in predlogom zakona naprej in da ga tudi čim prej udejanimo. Ne le zato, da Vlada s tem sprejme seveda tudi ustrezno zavezo proračunskega sofinanciranja tega področja, ampak predvsem zato, da znamo vsi skupaj kot Slovenija nagrajevati izjemne dosežke – ne le danes, ampak tudi v prihodnje. Hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Zvonko Lah.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Na Odboru za izobraževanje, znanost, šport in mladino smo obravnavali Predlog zakona o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa. Zakon je predlagala skupina poslancev s prvopodpisanim Petrom Vilfanom. V Nacionalnem programu športa Republike Slovenije za obdobje 2014–2023 je zapisano: »Vrhunski šport predstavlja eno najvišjih oblik človekove ustvarjalnosti na področju športa. Pogosto označuje tudi športno dejavnost za dokazovanje zgornje meje človeških psihofizičnih sposobnosti. Ta pojavna oblika športa ima pomembno vlogo za druge vidike športa, zlasti za vključevanje mladih v šport. Vrhunski športniki so vzorniki mladim, z njihovimi dosežki pa se pogosto poistovetijo vsi pripadniki zamišljene nacionalne skupnosti, tako imenovana nacionalna identifikacija. Vrhunski šport predstavlja tudi področje, na katerem se lahko preko dosežkov na mednarodni ravni uresničujejo koristi države, na primer prepoznavnost …« Eno takih je tudi pred kratkim končana dirka po Sloveniji, kjer je preko Eurosporta gledalo preko 60 držav sveta. Mislim, da bo imelo to velik pomen tudi za razvoj turizma v Sloveniji. Vrhunski športniki vlagajo večino časa in energije v treninge in tekmovanja, zato so pogosto odsotni od pedagoškega procesa na vseh stopnjah izobraževanja, kar vpliva na uspešnost pri pridobivanju izobrazbe. Prepogosto se zgodi, da se vrhunski športniki ob zaključku športne kariere soočijo s težavami pri izgradnji izvenšportne kariere, saj mnogi nimajo ustrezne izobrazbe in potrebnih izkušenj. Zato je pomembno, da si izobrazbo pridobijo v času, ko se tekmovalno ukvarjajo s športom. Izobraževalne institucije športnikom omogočijo prilagoditve, ki lahko olajšajo izobraževanje in pomagajo, da bodo kljub intenzivni vključenosti v vrhunski šport dosegli želeno poklicno izobrazbo. Pridobljena izobrazba omogoča športnikom, da se v času aktivne športne kariere zaposlijo v javni upravi, na primer v policiji, vojski. V Sloveniji se je zaposlovanje vrhunskih športnikov pojavilo po osamosvojitvi. Prvi vrhunski športniki so bili zaposleni v sredini leta 1991. Takrat je bilo na podlagi sklepa vlade zaposlenih 6 športnikov v športni enoti takratne Teritorialne obrambe. Po podatkih Olimpijskega komiteja Slovenije smo v Sloveniji imeli novembra 2016 zaposlenih 115 vrhunskih športnikov. Predlog zakona predvideva, da so upravičenci do dodatka tisti športniki, ki so v svoji karieri dosegli vrhunske rezultate. To so nosilci olimpijske in paraolimpijske medalje, medalje z olimpijade gluhih, šahovske olimpijade ali medalje svetovnega prvenstva v olimpijskih kolektivnih športih, športnih panogah in olimpijskih športnih disciplinah, individualnih športnih panogah v članski konkurenci. Upam, da bo tudi gasilska olimpijada, ker imamo tudi gasilske olimpijske prvakinje. Do dodatka bodo upravičeni tudi dobitniki Bloudkove nagrade za vrhunski mednarodni športni dosežek. Dodatek k pokojnini se bo po predlogu zakona odmeril v mesečnem znesku od razlike med starostno ali invalidsko pokojnino, ki jo prejema upravičenec, in z zneskom starostne pokojnine za ženske, odmerjene od najvišje pokojninske osnove za 40 let pokojninske dobe. Dodatek bo znašal najmanj 70 in največ 100 odstotkov razlike. Že na Odboru za izobraževanje, znanost, šport in mladino smo poudarili, da bi podobne rešitve potrebovali tudi za področje kulture in znanosti. Zato v Poslanski skupini Nove Slovenije od Vlade pričakujemo, da bodo zakonsko uredili tudi to področje. Glede na to, da je šport eden od dejavnikov, v katerem se vsi prepoznamo, ko gre za vrhunski dosežek, je prav, da se kot država na to odzovemo in damo dodatno spodbudo vsem, ki želijo uspeti v športu. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo predlog zakona podprli.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Spoštovani poslanke in poslanci, ponovno lep pozdrav! Pred nami je predlog zakona, katerega sprejetje bi športnicam in športnikom omogočilo podelitev pravice do dodatka k pokojnini, saj so s svojim delom in izjemnimi dosežki na področju športa znatno prispevali k razvoju družbe in ugledu države Republike Slovenije. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev in v Zavezništvu predlog zakona podpiramo, kajti redka so področja, na katerih Slovenci dosegamo uspehe, ki bi nas ponesli v svetovni vrh – in po športnih dosežkih sodimo prav tja. Pa se zavedamo, kaj vse stoji za temi trdo prigaranimi uspehi vrhunskih športnikov, ki jih s takšnim veseljem spremljamo in podpiramo tudi sami? Poskušajmo se poistovetiti z njimi. V obdobju, ko bi lahko že pridno nabirali delovne izkušnje, se oni udejstvujejo v športu. Da bi postali najboljši v svoji disciplini vsak dan dajejo vse od sebe in ko jim uspe postati vrhunski, ko prejmejo olimpijsko ali drugo športno nagrado, ima od tega korist tudi Slovenija. Ne samo, da je Slovenija zaradi tega bolj prepoznavna po svetu, ko naši športniki zmagujejo, smo praviloma bolj zadovoljni tudi prebivalci Slovenije. Postanemo bolj optimistični in smo tudi sami bolj pripravljeni na izzive vsakdana. Športniki od teh koristi nimajo nič, kvečjemu jim to, da se poklicno ukvarjajo s športom, na dolgi rok škodi. V času, ko trenirajo, bi si že lahko nabirali delovne izkušnje in gradili poslovno kariero. Pa tega ne morejo početi. Na trg dela tako praviloma vstopajo šele ob koncu kariere, ko njihovi vrstniki lahko med drugim že zasedajo vodilne položaje in imajo zato boljše plače in kasneje zaradi tega višje pokojnine. Kaj pa najuspešnejši športniki? Vse preveč so prepuščeni lastni iznajdljivosti, in to preprosto ni prav. Tudi zato smo glas podpore temu zakonu dali brez oklevanja. Ni pa socialna varnost športnikov edini razlog, zakaj ga podpiramo. Menimo namreč, da si vrhunski športniki tak dodatek preprosto zaslužijo. Tako se bodo tudi na stara leta še radi spominjali igranja slovenske himne ob njihovem slavju in bili še bolj ponosni, da so nastopali za Republiko Slovenije. Spoštovanje je lahko res samo enosmerno, a najbolj izpolnjujoče je, ko prijatelji cenijo en drugega. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Saša Tabaković.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Šport posega v vse družbene pore življenja in vključuje posameznike v ožje in širše družbene skupine ter različne sloje prebivalstva. Še posebej pomembno je področje vrhunskega športa, ki tako kot druge oblike športnega udejstvovanja generira številne pozitivne družbene učinke. Seveda je doseganje najvišjih športnih dosežkov v prvi vrsti veliko dejanje za posameznika, zaradi nacionalnega pomena in družbene odmevnosti pa je pomembno tudi za širšo družbeno skupnost. Tega se odgovorno zaveda tudi naša država. Dejstvo je, da ima vrhunski šport v Republiki Sloveniji pomembno tradicijo, državljanke in državljani pa še posebej cenimo vrhunske športnike in njihove vrhunske rezultate. Šport je v naši državi v zadnjih desetletjih napredoval tudi z vidika kakovosti doseženih športnih rezultatov v mednarodnem prostoru. V prejšnjem mesecu sprejet nov Zakon o športu vsebuje vrsto sistemskih rešitev za izboljšanje položaja vrhunskih in drugi športnikov v različnih obdobjih športnikove kariere, predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, pa še posebej naslavlja delo in izjemne dosežke na področju športa. Namen predloga zakona, ki smo ga s sopodpisništvom podprli tudi v Poslanski skupini SMC, je, da se vrhunskim športnikom dodeli pravica do dodatka k redni pokojnini, ki so oziroma bodo z delom in izjemnimi dosežki na področju športa trajno prispevali k razvoju družbe in ugledu naše države. Veljavni zakon s tega področja je zastarel in neuporaben, na njegovi osnovi pa so bile izjemne pokojnine na področju športa podeljene zgolj enajstim posameznikom. Naj poudarimo, da bodo do dodatka k starostni pokojnini upravičeni vrhunski športniki, ki so nosilci olimpijske ali paraolimpijske medalje, medalje z olimpijade gluhih, šahovske olimpijade, medalje svetovnega prvenstva v olimpijskih kolektivnih ali individualnih športnih panogah ter dobitniki Bloudkovih nagrad za vrhunski mednarodni športni dosežek, in športniki, ki so Bloudkovo nagrado prejeli za življenjsko delo v športu. Nekatere poti do vrhunskega športnega dosežka so protislovne in predstavljajo stranpot vrhunskih športnikov, zato do dodatka ne bodo upravičeni športniki, ki so vrhunske rezultate dosegli pod vplivom nedovoljenih snovi v športu. Predlog zakona popolnoma enakopravno obravnava tudi naše paraolimpijce, ki prav tako dosegajo vrhunske športne rezultate, in prav je, da bodo za svoje delo in vrhunske dosežke ustrezno nagrajeni. Vrhunski šport ima številne pozitivne vrednote na posameznika in na narod kot celoto, zato je pomembno, da kot država s posebnim interesom podpiramo svoje športnike pri doseganju vrhunskih rezultatov – tudi na način, kot to počnemo z današnjim predlogom zakona. Pri tem pa seveda ne smemo zaspati, zato apeliramo tudi na ostala resorna ministrstva, da se na ostalih področjih ustrezno spremeni zastarela in neuporabna zakonodaja iz 90. let. Tu mislimo predvsem na ministrstvo za kulturo. Vsi vrhunski umetniški ustvarjalci, znanstveniki, športniki ali drugi, si namreč zaslužijo enako obravnavo. Prizadevati si moramo, da bodo pri tem pod isto streho. V Poslanski skupini SMC bomo Predlog zakona o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa podprli. Še naprej se veselimo vrhunskih športnikov in dosežkov. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, predsednik. Spoštovana ministrica, poslanke in poslanci! Še dobro, da nisem zadnji na vrsti za stališče, ker če bi moral vsa stališča poslušati, bi verjetno dobil sladkorno. Toliko hvalisanja na račun športnikov, toliko govorjenja o tem, kako pomembni so njihovi dosežki, gospe in gospodje, poglejmo se raje v ogledalo in se vprašajmo, kaj pa smo kot poslanke in poslanci in kaj je ta državni zbor, kaj je ta vlada dejansko naredila v zadnjih letih za športnike in za to, da bi lahko dosegali vrhunske rezultate. Poglejmo si samo proračun, ki ga Ministrstvo za izobraževanje namenja za šport. Ali, če želite direktno, poglejmo si proračun, ki ga Ministrstvo za izobraževanje namenja za objekte, kjer se urijo, kjer trenirajo in ne nazadnje, kjer se vzgajajo mladi, ki bodo nekoč vrhunski športniki, to je za športno infrastrukturo. Tri milijone evrov, gospe in gospodje, v nekaj letih! Investicije v šport so popolnoma zastale. Mladi praktično nimajo primernih objektov, da bi lahko trenirali, da bi lahko svoja znanja izpopolnjevali oziroma direktno, da bi lahko razvijali svoje talente. Zakon, ki ga je predlagal poslanski kolega Peter Vilfan, v določeni meri nekatere zadeve rešuje, kot je zapisano, gre za tiste športnike, ki so v zadnjih letih prejeli vrhunske rezultate, predvsem tudi na olimpijskih igrah. Zakon ne bo imel direktnih finančnih posledic zdaj, kajti vemo, da ne gredo še takoj v penzion, vendar pa imamo v Slovenski demokratski stranki pri tem zakonu dva pomisleka. Eden je ta, ki je že bil izpostavljen; skratka, imamo že zakon, ki to področje na nek način ureja in ga ureja skupaj še s kulturniki in drugimi, ki dosegajo rezultate za našo državo. Če ene izvzamemo iz tega zakona in urejamo novo področje, potem bi bilo smiselno, da bi to delali hkrati tudi za druge. Drugo vprašanje, ki je, pa je vprašanje načina financiranja. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da bi morali hkrati s tem, ko iščemo takšne rešitve, iskati tudi možnosti novega načina financiranja – tukaj recimo vprašanje športnih stavb –, ne pa, da celotno breme valimo izključno samo na državni proračun, ker vemo, da imajo državljanke in državljani že tako nekako negativen odnos do izrednih pokojnin. Jaz nimam problema, če se ukinejo borčevske pokojnine, številni jih ne dobivajo upravičeno, in bi ta denar namenili lahko potem za športnike, kulturnike in tiste, ki se danes trudijo, da nekaj prinašajo tej državi. Kljub pomislekom, ki jih imamo v Slovenski demokratski stranki, predlogu zakona ne bomo nasprotovali. Pozdravljamo določene rešitve. Naj pa ob tem izkoristim priložnost in povem neko dejstvo. Več, ko bo denarja v proračunu, več bo tudi denarja za šport, za kulturo, tudi za pokojnine, za te dosežke. Denarja v proračunu. Denarja v proračunu je pa lahko več samo na način, da denar ne odteka, da se lotimo korupcije, da preprečimo krajo. Konkretno, da preprečimo več 100-milijonsko krajo in na tem mestu, državljanke in državljani, tudi športniki, danes in jutri je še čas, da oddate podpis za razpis referenduma, nekaj podpisov fizično še manjka. S tem bo tudi več denarja za vas, za vaše pokojnine in za ostale socialne storitve. To se pravi, danes in jutri še oddajmo podpis za referendum. Hvala lepa.
Kakšno zvezo ima to s stališčem? Mislim vsaka zloraba pride očitno prav. Kako? [[oglašanje iz dvorane]] Ja, očitno lahko v bistvu karkoli preberemo. Nima smisla vam izrekati opomina, ampak opozarjam na to, da v bistvu zlorabljate. Zloraba je pač značilnost tega, kar se počne v tem parlamentu. To je bilo zlorabljanje v bistvu razložitve stališča poslanske skupine o zakonu o pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa. Postopkovno, gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, predsednik. Prosim vas, da mi obrazložitve, do kakšne zlorabe je prišlo. Pogovarjamo se o zakonu, ki bo imel vpliv na državni proračun. Pogovarjamo se o zakonu, ki bo imel vpliv na državni proračun na ta način, da se bodo iz državnega proračuna financirale pokojnine za športnike z vrhunskimi dosežki, o katerih se pogovarjamo. Vemo, da je ta državni zbor sprejel zakon o drugem tiru, vemo za finančno konstrukcijo oziroma bolj rečeno, ne vemo. Skratka, v tem parlamentu smo imeli številne strokovnjake, ki so rekli, da lahko drugi tir zgradimo bistveno ceneje, da prihranimo vsaj pol milijarde evrov. Če prihranimo pol milijarde evrov, to pomeni, da je pol milijarde evrov več tudi za naslovnike tega zakona. Včasih je treba kakšno stvar povezati. Se pravi, povejte mi, v čem je zloraba, če rečem, da če imamo več denarja v proračunu, imamo več denarja za šport, če želimo imeti več denarja v proračunu, je treba imeti bolj transparentne projekte, če želimo imeti bolj transparentne projekte, je treba netransparentne projekte preprečiti. Možnost preprečitve enega netransparentnega projekta pa je, da pade zakon na referendumu. Da pa bo padel zakon na referendumu, pa potrebujemo 40 tisoč overjenih podpisov. Torej celotni krog se sklene in povejte mi, v čem sem stališče zlorabil.
Verjamem, da dobro veš sam, kar je bila zloraba, in to je, da agitiraš za referendum na točki, ki ni temu namenjena. Konec. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Peter Vilfan.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi, še enkrat lep pozdrav! Seveda se bom držal strogo tega, o čemer govorimo pri tej točki. Nemalokrat slišimo, da smo Slovenci razdvojeni, a dejstvo je, da smo ob uspehih naših športnih junakov še kako enotni. Na tak način, kot nas združujejo športni dosežki naših ambasadorjev, bi se morali poenotiti v marsikateri sferi družbenega življenja v naši mali deželi na sončni strani Alp. V naši državici smo bili v zadnji četrtini stoletja priča toliko športnim uspehom, da nam je marsikateri že ušel iz spomina. Pa že pred našo samostojnostjo so naši športniki dosegali zavidljive rezultate, ki prav tako zapisujejo zgodovino slovenskega naroda. Trdo delo, vztrajnost, pridnost in marljivost so le nekatere vrednote, ki odlikujejo naše vsestranske športnike, in to so vrline, ki jih v Poslanski skupini Desus občudujemo in spoštujemo. Res je, podpisnikov predloga zakona iz vrst naše poslanske skupine ni 11, ampak kljub temu večina poslank in poslancev Desusa menimo, da je ta zakon lahko eden tistih redkih, ki bo dobil večinsko, če ne že soglasno podporo. V Poslanski skupini Desus še posebej pozitivno gledamo na ta zakon zaradi tega, ker nismo pozabili na naše vrhunske športnike invalide. Ko sem na začetku naštel nekaj vrednot, ki morajo odlikovati športnika, da med 7,5 milijarde ljudi na svetu doseže naslov najboljšega, lahko pri teh govorimo glede teh vrednot samo še v presežkih. Kar je kolege v moji poslanski skupini dodatno prepričalo, da so bili že v samem začetku naklonjeni moji ideji, da posodobimo sicer že obstoječo pravico športnikov do izjemne pokojnine, je bilo tudi to, da bodo kriteriji in merila postavljena že v samem zakonu in še podrobneje razdelana v podzakonskem aktu. Tega namreč do zdaj v veljavni zakonodaji ni. Za zaključek naj dodam samo še to, da bomo v Poslanski skupini Desus predlog zakona večinsko podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Janko Veber.
Hvala za besedo in še enkrat lep pozdrav vsem v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov, kjer bomo Predlog zakona o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa podprli. Gre namreč za dejstvo, da Republika Slovenija prepoznava izjemen prispevek posameznikov na področjih umetnosti, kulture, športa, znanosti in drugih dejavnosti tudi v obdobju po aktivni karieri [[…]]
Malo miru, prosim!
[[…]]V skladu z veljavno ureditvijo tako osebam, ki so pomembno prispevale k ugledu in prepoznavnosti države, v času prejema pokojnine pripada izjemna pokojnina. K vsem tem kategorijam bi zagotovo lahko dodali predvsem tiste, ki prejemajo izjemne pokojnine, ki pa so seveda omogočili, da sploh imamo samostojno državo, kar je seveda za veterane vojne za Slovenijo in tudi veterane iz časa narodnoosvobodilnega boja. Toda sistem dodeljevanja pravic temelji na zakonu še iz leta 1974, ki je bil nekoliko dopolnjen leta 1990 in Računsko sodišče je leta 2010 ugotovilo, da je sistem vendarle nekoliko nedorečen, opozorilo je, da niso zagotovljeni pogoji za enakopravno obravnavo prosilcev oziroma upravičencev ter da so postopkovna pravila za predlaganje dodelitev izjemne pokojnine nedodelana. Zato je Računsko sodišče na Vlado naslovilo priporočilo po čimprejšnji posodobitvi zakona. Navkljub različnim poskusom, ki so jih oblikovale vlade pod različnimi vodstvi od leta 2004 naprej, dlje kot do osnutkov normativnih sprememb nismo prišli. Zato predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, pomeni pravzaprav prvi korak k ureditvi teh razmer, ureja sicer odnos države do izjemnih dosežkov na področju športa kot enemu od tistih tem oziroma poglavij, ki jih je treba urediti. In namesto dosedanje izjemne pokojnine bodo vrhunski športniki upravičeni do dodatka k starostni in invalidski pokojnini. Pokojnina vrhunskega športnika bo tako sestavljena iz pokojnine kot seštevek vplačil v pokojninsko blagajno in dodatka. Socialni demokrati bi pa posebej izpostavili kot dragocen prispevek k temu zakonu tudi prepoznavo vključitve športnikov invalidov med upravičence za dodatek. Njihovi dosežki namreč ravno tako pomembno prispevajo k razvoju športa, saj so njihovi uspehi na športnem področju oplemeniteni z navdihujočimi zgodbami, ki pričajo, da je navkljub preprekam mogoče doseči tudi vrhunske rezultate. Torej, predlog zakona je tako prvi korak k urejanju razmer na področju priznavanja izjemnih dosežkov, na področju športa je ta prvi korak, soglašamo pa seveda z vsemi tistimi opozorili, da bo v prihodnje treba na primerljiv način urediti tudi področje kulture, umetnosti in znanosti. Zato v zvezi z navedenim tako od vlade kot od pristojnih ministrstev pričakujemo, da oblikujejo ustrezne kriterije podeljevanja dodatka za izjemne dosežke tudi na vseh teh navedenih področjih. Upam, da bomo te predloge zakonov dobili čim prej in s tem tudi zaokrožili ta prizadevanja, da vsem tistim, ki so izjemno prispevali k prepoznavnosti in razvoju Republike Slovenije, to pripoznamo tudi v času, ko niso več aktivni na svojem področju. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Združene levice, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Pri zakonu o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa je problematično že samo izhodišče zakona, ker gre za podeljevanje izjemnih privilegijev na podlagi preteklih zaslug. Ja, gre pri tem za primerljivo ureditev kot pri drugih skupinah, denimo, kot pri kulturnikih, ampak to ne pomeni nič drugega kot to, da moramo osnovno vprašanje razširiti. Ali si te skupine zaslužijo posebne privilegije pri pokojninah, to je vsekakor vprašljivo in o tem lahko na dolgo debatiramo. Kar pa ni vprašljivo, je pa, da si prav vsak prebivalec zasluži dostojen penzion in socialno varnost v svoji starosti. Na levici zato zakona ne moremo podpreti, ker pade izven okvirov socialne pravičnosti in solidarnosti, ki morata biti osnova kakršnegakoli pokojninskega sistema, ne bomo mu pa nasprotovali, saj vendar nikomur ničesar ne jemlje, hkrati pa ne bo imel kakšnih silnih proračunskih posledic. Je pa zanimivo, da je zakon o dodatku k pokojninam eden od redkih zakonov, ki so prišli iz Poslanske skupine Desusa. To omenjam zato, ker naj bi šlo za stranko upokojencev, ki za svoj cilj razglaša dobrobit upokojencev, se pravi, v prvi vrsti čim boljše pokojnine. No, v primeru, ki športnikom prinaša dodatke k pokojnini, je ta stranka očitno pozabila na vse ostale upokojence. Zakon predlaga dodatek, ki bo temeljil na razliki do najvišje izplačane pokojnine, kar je ta trenutek nekaj pod 2 tisoč 700 evrov, povprečna neto pokojnina je 612 evrov. S tem zakonom bi, na primer, prejemniku olimpijske medalje, ki ima 900 evrov pokojnine, vsak mesec doplačali, če bi dobil dodatek do 100-odstotne razlike, tisoč 800 evrov na mesec. A veste, koliko ljudi v tej državi živi s pokojnino pod 400 evrov? 28 % upokojencev, ena tretjina penzionerjev skoraj! Lani je bilo od 300 tisoč ljudi pod pragom tveganja revščine 78 tisoč upokojencev. Pod pragom revščine je skoraj vsak šesti Slovenec, starejši od 65 let. Vsak peti starejši je socialno izključen. In kaj naredi Desus po 15 letih tega, da je v Vladi – no, danes predlaga zakon, ki bi športniku podelil nagrado, ki je šestkrat večja od tega, kar nek reven upokojenec dobi iz pokojninske blagajne. In kako boste v Desusu pojasnili, da nekaterim izbrancem, ki so na boljšem že zaradi ugleda, ki so si ga sicer upravičeno pridobili, dajete tri povprečne pokojnine ekstra dodatka na mesec, kljub temu da so upokojenci skupina, ki najbolj tvega revščino; to je sicer vaš problem. Naprej k športnikom. Ali si športniki želijo dodaten bombonček k pokojnini ali podporo med kariero in takoj po njej? Odgovor na to ni preveč zapleten. Koliko talentiranih mladih športnikov in športnic sploh ne bo dobilo prilike, da pridejo na nivo, čeprav so tega sposobni, da bi osvajali medalje in pokale, ker bodo morali zaradi težkega socialnega položaja v svojih družinah preprosto odnehati pri športu? Ne pozabimo, da je koalicija SMC, Desusa in SD prejšnji mesec izglasovala Zakon o športu, ki uzakonja brutalno prekarizacijo za športnike, pa tudi za strokovne delavce v športu. Zakaj se vsako leto zmanjšujejo proračunska sredstva za šport sploh, predvsem za športno infrastrukturo? Izgublja se ogromno besed o športu za vse oziroma o rekreativnem športu, dela se pa škodo. To je dejansko stanje na področju pokojnin in na področju športa. V tej luči privilegiji, ki jih podeljuje zakon o dodatku k pokojnini za delo in izjemne dosežke na področju športa, predvsem kažejo, kako zelo je politični establišment odtujen, odlepljen od realnosti, ki jo izkušajo delovni ljudje v tej državi. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 22. 6. 2017, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajam na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VZPOSTAVITVI ETAŽNE LASTNINE NA DOLOČENIH STAVBAH IN O UGOTAVLJANJU PRIPADAJOČEGA ZEMLJIŠČA v okviru rednega postopka Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade ministru za pravosodje mag. Goranu Klemenčiču.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, spoštovane poslanke in poslanci! Zakon o vzpostavitvi etažne lastnine na predlog pridobitelja in določanje pripadajočega zemljišča stavbi, ki mu ljubkovalno rečemo ZVEtL, je bil sprejet leta 2008 z namenom odprave ovir za učinkovito povezovanje zemljiške knjige in katastra stavb ter zemljiškega katastra. Temeljni cilj tega zakona je bil omogočiti lastnikom oziroma etažnim lastnikom ter pridobiteljem posameznih delov oziroma stavb, zgrajenih pred 1. januarjem 2003, da na čim lažji način, čim bolj ekonomičen način dosežejo uskladitev nepremičninskih evidenc s pravim, dejanskim in pravilnim pravnim stanjem. Vsi se zavedamo, kaj pomenijo kakovostne nepremičninske evidence, predvsem popolna in ažurna zemljiška knjiga je ključna za pravno varnost posameznikov v prometu z nepremičninami, hkrati pa so kakovostne nepremičninske evidence tudi v javnem interesu, saj so nujne za izvajanje javnih nalog na področju nepremičnin. Pomembne so za posameznika, pomembne so za poslovne okolje, pomembne so za delovanje lokalnih skupnosti in seveda pomembne so za dobrososedske odnose. V skoraj desetih letih od veljavnosti zakona, ki naj bi ga nadomestil zakon, ki ga prinašamo pred vas, so se razvile dobre, pa tudi slabe prakse. Odpravi teh je namenjen zakon, ki je pred vami. Glavne procesne rešitve in naloge, ki jih daje zakon sodišču, so, da sodišče po uradni dolžnosti samo poskrbi za številne predpostavke, pomembne za uspešno dokončanje postopkov vpisa etažne lastnine. Sodišče bo moralo pred izdajo odločbe zagotoviti izvedbo ustreznih sprememb v zemljiškem katastru in v katastru stavb, ki so po splošnih pravilih predpostavka za vzpostavitev etažne lastnine. S tem z vidika udeležencev uresničuje načelo odpravljanja administrativnih ovir, z javnopravnega vidika pa se zagotavlja hkratno usklajevanje obeh nepremičninskih evidenc in posledično njuna skladnost. ZVEtL-1, ki je pred vami, predstavlja vrednostno in interesno nevtralen predpis, ki v prvi vrsti določa postopke, po katerih se v nadzorovanem okolju nepravdnih sodišč po vnaprej znanih merilih ugotovijo meje med javnim in zasebnim, med različnimi upravljavci javnih površin in med nepremičninami, katerih lastniki so zasebniki. V postopkih po tem zakonu se torej pregledno zagotavljajo izhodišča za mirno in konstruktivno urejanje življenja v urbanih skupnostih, ki v prihodnje seveda ne izključuje tudi drugačne rabe in ureditve ob uporabi pravnih institutov, kot so na primer ustanavljanje služnosti v javno korist, uveljavljanje predkupne pravice, izvajanje razlastitev, udejanjanje možnosti, ki jih omogočajo pogodbeni urbanizem in številni instrumenti aktivne zemljiške politike. Novi zakon je, kot je bilo izpostavljeno že na odboru, plod evolucije, saj implementira in vključuje dobre prakse, ki so se izoblikovale v zadnjih desetih letih, hkrati pa naslavlja določena tveganja slabih, včasih tudi koruptivnih praks, ki so se prav tako v tem času vzpostavljale oziroma pojavljale. Hkrati pa gre za korak naprej in z normativnimi rešitvami odgovarja na tiste težave, ki jih je sodna praksa prepoznala kot nepremostljive, brez spremembe normativnih preverb. Zato ZVEtL-1 vsebuje tudi nova procesna dokazna pravila in domneve, s katerimi se bodo pospešili postopki, obenem pa rešitve niso v nasprotju s temeljnimi postulati civilnega prava ter niso v škodo namenu, ki jih zasleduje zakon, in pravni varnosti udeležencev teh razmerij. Vsekakor predlog zakona predstavlja tisti predpis, ki je ključnega pomena ne samo za splošno pravno varnost, ampak za 10 tisoč lastnikov nepremičnin, ki svojih pravic oziroma jih še niso ali pa jih niso mogli vpisati v zemljiško knjigo. Prav tako pa je ključen za državo in občine, saj prinaša pravilno evidentiranje in materialnopravne pravilne vpise v zemljiško knjigo, ki so ključni za varno in hitro razpolaganje za lastnino. Ker so izpolnjeni oziroma če bodo izpolnjeni pogoji za tretjo obravnavo na tem sklicu Državnega zbora, predlagam v imenu Vlade tudi to. Hvala za pozornost.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za pravosodje kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu Janu Škobernetu.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik. Gospod minister, spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za pravosodje je na svoji 38. seji 6. junija kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o vzpostavitvi etažne lastnine na določenih stavbah in o ugotavljanje pripadajočega zemljišča. V uvodu je minister predstavil predlog, namen in cilje zakona. Prav tako nas je ob uvodni predstavitvi Zakonodajno-pravna služba obvestila, da so s pojasnili ministrstva in amandmaji poslanskih skupin koalicije rešene vse njihove dileme, samemu zakonu pa aktivno ni nasprotovala nobena interesna skupina niti nobena poslanska skupina v Državnem zboru. Vrhovna sodnica pa je v podporo zakonu, denimo povedala, da Vrhovno sodišče predlagani zakon podpira, saj bo bistveno pripomogel k hitrejšemu in kvalitetnejšemu reševanju nerešenih zadev, in predvsem poudarila pomen zakona pri varovanju že pridobljenih pravic. Skladno s tem so bili sprejeti amandmaji odbora in potrjeni vsi členi zakona, ki je danes pred vami. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Ksenija Korenjak Kramar.
Spoštovani! Temeljni cilj predlaganega zakona je omogočiti lastnikom oziroma etažnim lastnikom in pridobiteljem posameznih delov stavb, zgrajenih pred letom 2003, da na čim lažji, ekonomičen način dosežejo uskladitev nepremičninskih evidenc s pravnim dejanskim in pravilnim pravnim stanjem. Predlagani zakon torej pomeni nadgradnjo veljavne zakonske ureditve z dobrimi in uveljavljenimi izkušnjami iz sodne prakse, poenostavlja procesne institute in prav tako odpravlja administrativne ovire. Ohranja dosedanji koncept dveh nepravdnih sodnih postopkov, to je postopka za vzpostavitev etažne lastnine in postopka za ugotovitev pripadajočega zemljišča. Postopka ostajata med seboj formalno neodvisna ter se lahko začneta in potekata neodvisno drug od drugega. Temeljne značilnosti postopka za vzpostavitev etažne lastnine se prav tako ne spreminjajo, postopek še naprej ohranja procesno pravne institute. Postopek za vzpostavitev etažne lastnine se po novem omejuje na primer etažne lastnine, nastale pred 1. januarjem 2003, na drugi strani pa se z novim zakonom odpravlja tudi vsakršen dvom o uporabnosti postopka za vzpostavitev etažne lastnine za vse take primere. Skupnosti vsakokratnih etažnih lastnikov stavbe se že na ravni zakonodaje podeljuje status oziroma sposobnost stranke, ki jih zastopa upravnik, etažni lastniki, ki želijo sami aktivno sodelovati v postopku, pa imajo možnost prijave samostojne udeležbe in v postopku nastopajo poleg skupnosti vsakokratnih etažnih lastnikov. Ta možnost velja v obeh postopkih. Z novim zakonom se predvideva odkupna pravica, po kateri bo lahko upravičenec zahteval prodajo zemljišča, ki ga je izgubil, oziroma zemljišča, na katerem je gradil, čeprav ga ni predhodno pravno učinkovito pridobil. S takšno rešitvijo se varuje javni interes, da že zgrajene stavbe ostanejo in normalno delujejo še naprej ter imajo za to potrebno pripadajoče zemljišče. Zavaruje se pa tudi legitimen interes etažnih lastnikov oziroma graditelja ter zagotavlja lastniku zemljišča, da za to prejme pravično nadomestilo. Nov zakon posebej poudarja varstvo že vpisanih pravic in pravnih dejstev in na že vpisanih posameznih delih stavbe, ki v naravi dejansko obstajajo. Predlagani zakon bo bistveno pripomogel k hitrejšemu in kvalitetnejšemu reševanju še nerešenih zadev in poudarja njegov pomen pri varovanju že pridobljenih pravic, zato ga bomo v Poslanski skupini SMC podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina SDS, zanjo gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Zakon, s katerim se je zapolnila pravna praznina v sistemski ureditvi glede pravnega varstva zunajknjižnih pridobiteljev posameznih delov stavbe z namenom, da se vzpostavi in v nepremičninskih evidencah ustrezno evidentira etažna lastnina, je začel veljati maja 2008. S krasnejšimi novelami zakona so bile odpravljene določene pomanjkljivosti in ovire glede evidentiranja nepremičnin v zemljiškem katastru in katastru stavb. Kot izhaja iz obrazložitve zakona, je zaznati povečanje števila zadev s tega področja in tudi, da so prav na tem področju opazne velike razlike med sodišči, pri čemer tri okrožja in Okrajno sodišče v Ljubljani niso obvladovali prejetih zadev. Ob tem se seveda zastavlja vprašanje varstva lastninske pravice etažnih lastnikov in pridobiteljev posameznih delov oziroma stavb. Pozdravljamo prizadevanja ministrstva, da se poenostavlja in odpravlja administrativne ovire, da se doseže uskladitev nepremičninskih evidenc s pravim dejanskim in pravilnim pravnim stanjem, obenem pa izražamo zaskrbljenost glede specializirane usposobljenosti sodnikov na vseh sodiščih za vodenje zapletenih postopkov s tega področja. Prav tako izražamo zaskrbljenost, ker na primer Ministrstvo za okolje in prostor etažnih lastnikov žal ne vključuje v pripravo sprememb stanovanjske zakonodaje oziroma jih vabi le na predstavitve že izdelanih izhodišč in jih tako v razmerju do upravnikov še naprej pušča v podrejenem položaju, čeprav gre konec koncev za njihovo premoženje in bi moralo omogočiti učinkovit nadzor nad delom upravnikov. Prav tako pričakujemo, da se bo na različne načine čim prej usposobilo sodnike po vseh sodiščih, da bi problematiko o vpisu v zemljiško knjigo končno uredili v tej smeri, da bi bili podatki, vpisani v zemljiški knjigi, realni in resnični. V Poslanski skupini SDS predlogu zakona ne bomo nasprotovali, bomo pa vsekakor skrbno spremljali njegovo izvajanje. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci in minister za pravosodje! Na poslanskih klopeh imamo predlog zakona, katerega temeljni cilj je lastnikom oziroma etažnim lastnikom in pridobiteljem posameznih delov stavb, zgrajenih pred letom 2003, omogočiti, da na čim lažji in ekonomičen način dosežejo uskladitev nepremičninskih evidenc s pravim dejanskim in pravilnim pravnim stanjem. Nedvomno gre za nadgradnjo veljavne zakonske ureditve z dobrimi in uveljavljenimi izkušnjami iz sodne prakse, prav tako so postavljeni procesni instituti in pomembno je tudi to, da se s predlogom odpravljajo mnoge administrativne ovire. Torej, gre za ključni zakon, za učinkovito uresničevanje in razpolaganje z lastnino posameznika. Bolj jasno se zamejujejo in urejajo postopkovna pravila, ko gre za ugotavljanje lastnine in ko so posamezniki lastninsko pravico že pridobili, vendar ta zaradi najrazličnejših razlogov še ni bila vpisana v zemljiško knjigo. Torej gre za procesni predpis, medtem ko je materialnopravna podlaga materija drugih zakonov. Kot že rečeno, predlog zakona vsebuje tudi določene procesne rešitve, na katere so opozarjala predvsem sodišča, kot na primer primeri obravnav skupnosti etažnih lastnikov, pri čemer je njihova glavna značilnost, da nastopa veliko število lastnikov in veliko število udeležencev, vendar je glavnina udeležencev pasivnih. Zato bo z vidika sodišča še kako dobrodošla spremembam, da ne bo treba v vsak sklep pisati vseh udeležencev, ampak bo zadostovalo, da se pove, da gre za skupnost etažnih lastnikov. Podrobneje je rešitve predloga zakona predstavil že minister, zato se na tem mestu ne bom ponavljala. Povedati pa želim, da nas v Poslanski skupini Desus veseli dejstvo, da je bil predlog široko usklajevan, pri pripravi so namreč predlagatelji sodelovali z Notarsko zbornico Slovenije, Odvetniško zbornico Slovenije, sodišči in drugimi, ki se praktično ukvarjajo z navedeno problematiko. V Poslanski skupini Desus predlog zakona pozdravljamo in ga bomo seveda podprli, saj sta osnovna cilja – hitrejši postopek ter večja pravna varnost udeležencev. Ne gre zanikati, da gre za izrazito zahtevno tematiko, zato so se priprave predloga zakona lotili tako odvetniki, sodniki in ostali strokovnjaki, ki sodelujejo v praksi pri teh postopkih. Na podlagi navedenega smo v Poslanski skupini Desus prepričani, da imamo pred sabo dobro usklajen zakon, ki se je pripravljal dve leti. Kot že rečeno, predlog bomo podprli, saj menimo, da predstavlja stvar evolucije, saj se z njim odpravljajo pomanjkljivosti, ki so se pokazale v praksi. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Ko je na naše klopi prišel predlog tega zakona, smo prejeli številne odzive ljudi in številna priporočila in prošnje, kaj v zvezi s tem zakonom narediti. Žal ali pa na srečo so se nanaša na napačen zakon, ki pa vseeno ureja vprašanje etažne lastnine, torej na stanovanjski zakon, kar kaže predvsem na to, da čeprav ne skozi ta zakon, pa upam, da še v tem letu, skupaj urejamo izjemno pomembno problematiko, ki povzroča ljudem številne preglavice. Vprašanje etažne lastnine, ki jo obravnava tokratni predlog zakona ne govori o razmerjih med upravniki in lastniki stanovanj in jih skozi tokratni zakon tudi ne rešuje. Zdi se mi pomembno, da to uvodoma povem, da bodo tudi ljudje razumeli, da nas ta glavni del trdega oreha v prihajajočem letu še čaka. Zakon, ki je pred nami, je, kot že rečeno, en izmed boljših primerov dobre prakse, kako pripravljati, usklajevati in vlagati zakone z izjemno zahtevno materijo. Njegov ključni namen pa je omogočiti etažnim lastnikom, ki so pridobili pravico do posameznih delov stavb, zgrajene pred letom 2003, da bi vpis na čim bolj ekonomičen način dosegli čim prej in z ustrezno uskladitvijo nepremičninskih evidenc z dejanskim in pravnim stanjem. Čeprav današnja razprava, pa tudi, predvidevam, razprava na odboru, vsaj takšna je moja ocena, ne kaže dejanske zahtevnosti tega zakona, mi dovolite, da ob najavi podpore Poslanske skupine Socialnih demokratov izrečem tudi čestitke pripravljavcem in usklajevalcem tega zakona in enako mero potrpežljivosti in zanosa pri delu zaželim tudi usklajevalcem in pripravljavcem stanovanjskega zakona, ki pa se bodo soočili s potrebo po urejanju razmerij med upravniki in lastniki. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Zakon o vzpostavitvi etažne lastnine na določenih stavbah in o ugotavljanju pripadajočega zemljišča je posledica prehoda z družbene na privatno lastnino. O posledicah tega prehoda smo v tem mandatu že večkrat govorili; predvsem o krivicah, ki jih je povzročil. Posledica tega prehoda je bil namreč razpad sistema dostopnih, neprofitnih stanovanj, kasneje sprejet tako imenovani Jazbinškov zakon pa je povzročil še dodatno škodo in vrsto krivic. Z razgradnjo stanovanjskega fonda, ki ga je poznal samoupravni sistem, je nastala kopica težav, ki nas še danes krepko tepejo po glavi. Vse organizacije, lastnice javnega stanovanjskega najemnega fonda, so ostale brez večine svojega osnovnega fonda, sredstva, zbrana od prodaje, seveda niso bila dovolj visoka, da bi fond resno obnovili, denar pa so občine porabljale tudi za druge namene. Danes nam krvavo primanjkuje neprofitnih stanovanj, pa imamo Republiški stanovanjski sklad, ki gradi luksuzne stanovanjske komplekse, v katerih si lahko privošči stanovanja samo peščica ljudi. Povprečen, kaj šele socialno ogrožen posameznik, ki rešitev stanovanjskega problema daleč najbolj od vseh potrebuje, pa je prisiljen v najem stanovanja po tržni in prenapihnjeni ceni. In posledice gledamo praktično vsak dan na televiziji; to so deložacije, zmerom več jih je. Druga krivica prehoda je bila ta, da je nov sistem državljanke in državljane postavil v neenak položaj. Enim je omogočil nakup stanovanja pod ugodnimi pogoji, ostalim ne in najemniki, ki se niso takrat odločili za nakup ali pa se niso mogli odločiti za nakup, so bili kasneje skupaj s svojim stanovanjem vrnjeni denacionalizacijskim upravičencem. Hišniki, recimo, so pa sploh v celoti izpadli iz sistema. Ta problem smo poskušali rešiti že leta 2015 z novelo Stanovanjskega zakona, ampak Vlada takrat ni imela za to posluha, niti ne večina koalicije in je še vedno število nerešenih zadev na letni ravni okoli tisoč 500. Resnega napredka pri reševanju zadev preprosto ni, vprašanje je, ali se bo s sprejetjem novega zakona to stanje izboljšalo. Na levici imamo z zakonom težave že zaradi tega, ker je posledica odmika od družbenega k zasebnemu, in odmika, ki je povzročil kritično pomanjkanje neprofitnih stanovanj, kopico krivic, ki še do danes niso bile odpravljene. Že iz tega razloga predloga zakona v poslanski skupini levice ne bomo podprli. Se pa lahko takšne krivice, kot so deložacije, denimo, formalnopravno dogajajo v sistemu, ki v ustavi garantira zasebno, to je privatno lastnino, kot neko svetinjo in se potem stanovanja, streha nad glavo, ne obravnavajo kot tista temeljna človekova potreba in pravica, za katero moramo kot družba poskrbeti, ampak se obravnavajo kot kapital. Tako imamo na eni strani posameznike s 500, 600, 700 stanovanji, ki nič ne delajo, dajejo jih v najem po prenapihnjeni ceni študentom, socialno ogroženim, mladim, tistim, ki si svojih stanovanj ne morejo privoščiti, in vlečejo rento, na drugi strani pa imamo opravka s praktično epidemijo deložacij tistih najbolj revnih, ki si ne morejo privoščiti plačevanja položnic, ki ne dobivajo zadostne socialne pomoči, ki so izgubili delo in tako naprej. Če smo resni pri naslavljanju tega temeljnega problema, moramo izčrtati pravico do zasebne lastnine iz slovenske ustave in namesto nje zagotoviti pravico do osebne lastnine. Vsak ima pravico do strehe nad glavo in tudi do svojega avtomobila in tako naprej, če želite, ne more se pa potem v takem sistemu in s takim popravkom ustave zgoditi, da bi se nekdo kopal in oplajal iz kapitala nekaj stotin stanovanj, nekdo drug, ki stanovanje dejansko potrebuje, pa bi ga izgubil v procesu deložacije in ostal na cesti. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, spoštovani kolegice in kolegi! Če danes pogledamo v zemljiško knjigo in stanje v njej primerjamo z dejanskim stanjem, ugotovimo, da je v več kot polovici primerov to stanje neusklajeno. Z drugimi besedami, lastniki nepremičnin so dejansko druge osebe, kot jih izkazuje zemljiškoknjižno stanje. Še več. Če pogledamo širše, poznamo primere, ko so celotne soseske že pozidane, v naravi torej stavbna zemljišča, medtem ko so v zemljiški knjigi to še vedno kmetijska zemljišča. Poznana je tudi problematika izbrisa večjih nepremičnin ob prehodu z ročno vodene na elektronsko zemljiško knjigo, ki še danes ni odpravljena. Posebno poglavje na tem področju predstavlja vzpostavitev etažne lastnine, za katero pred prvim januarjem 2003 vpis v zemljiško knjigo ni bil potreben. Stvarnopravni zakonik govori o domnevi lastninske pravice, da je lastnik nepremičnine tisti, ki je vpisan v zemljiško knjigo. Pravni temelj za vpis etažne lastnine v zemljiško knjigo je pravni posel ali odločba sodišča, brez tega etažna lastnina ne more biti pravnoveljavno vzpostavljena. Največja razhajanja glede pravnega lastništva seveda zasledimo pri nepremičninah, ki so bile v družbeni lastnini in zato ni nič nenavadnega, da smo bili še pred kratkim priča številnim aferam in zlorabam kupcev posameznih stanovanj. V Novi Sloveniji smo večkrat poudarjali, da je uskladitev nepremičninskih evidenc s pravim dejanskim in pravilnim pravnim stanjem nujna. Vknjižba etažne lastnine na posameznih delih stavb je zdaj, kljub že nekaterim poenostavitvam v veljavnem zakonu, še vedno zelo zahteven in administrativno zapleten postopek. Predlog današnjega zakona o vzpostavitvi etažne lastnine na določenih stavbah in na ugotavljanju pripadajočega zemljišča prinaša več poenostavitev. Nekatere res prinašajo hitrejše reševanje, medtem ko druge puščajo odprta vprašanja in od teh je že razglašeno javno dobro na zemljišču, za katera je v postopku ugotovljeno, da na njem občina nima lastninske pravice. Ker gre za upravno odločbo upravnega organa, ki jo lahko razveljavi edino sam upravni organ, ki jo je izdal, menimo, da bo v praksi to novo izredno pravno sredstvo v upravnem postopku prineslo nemalo preglavic. Res je sicer, da je institut razglašenega javnega dobra namenjen splošni rabi vseh in je tako nezdružljiv z institutom pripadajočega zemljišča, vendar, ker gre v tem primeru za nova dejstva, ki se ugotovijo v postopku po predlogu tega zakona, mora o tem najprej odločati občinski svet občine, šele potem je zoper ta sklep možno sodno varstvo. Poleg tega opozarjamo, da so postopki vzpostavitve etažne lastnine še vedno zapleteni in terjajo specialna znanja sodnikov. To ugotavlja tudi sama Vlada, ki apelira na čim hitrejše usposabljanje sodnikov, ki bodo problematiko vpisov v zemljiško knjigo uspešno dokončali. Sodniki torej niso dovolj strokovno usposobljeni za te postopke? Če želimo, da bo zemljiška knjiga kakovostna, ažurna in pregledna in kot takšna temeljni pogoj za varen in nemoten pravni promet z nepremičninami, bo treba ne le zagotoviti pravno podlago za to, temveč dodatno zagotoviti specializirane sodnike. Glede na navedeno v Novi Sloveniji predlogu novega zakona ne bomo nasprotovali.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 22. 6. 2017, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOG ZAKONA O DOPOLNITVAH ZAKONA O VARUHU ČLOVEKOVIH PRAVIC. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, ministru za pravosodje, mag. Goranu Klemenčiču.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Zakon o varuhu človekovih pravic je bil sprejet leta 1993 in uveljavljen leta 1994. Šlo je za enega prvih, če ne prvi zakon, ki je v zakonsko materijo prelil to pomembno in z ustavnim členom podkrepljeno institucijo. Od takrat naprej se Zakon o varuhu človekovih pravic ni pomembno spreminjal. Doživel je sicer eno, pa recimo temu, ker je bila pomembna, spremembo leta 2012, ko je bil pod okriljem varuha ustanovljen tako imenovani nacionalni preventivni mehanizem in je s tem Slovenija izpolnila svoje dolžnosti v okviru Dodatnega protokola h Konvenciji Združenih narodov o preprečevanju mučenja. Vlada je zdaj v zakonodajni postopek predložila ponovni predlog oziroma predlog zakona o dopolnitvah oziroma novele tega zakona. S tem predlaga, da storimo naslednji pomemben korak h krepitvi institucije Varuha človekovih pravic in k varstvu človekovih pravic v Republiki Sloveniji. Osrednji razlog za dopolnitev zakona je odločitev, da se instituciji varuha človekovih pravic omogoči pridobitev statusa A po tako imenovanih Pariških načelih o statusu državnih institucij za človekove pravice. V ta namen zakon predlaga ustanovitev Sveta in Centra za človekove pravice, na predlog varuhinje pa predlagamo tudi formalizacijo zagovorništva otrok, projekta, ki že 10 let poteka v okviru Varuha, urejamo pa tudi upravljanje splošne zbirke osebnih podatkov in organizacijske vidike delovanja Državnega preventivnega mehanizma. Predlog za ustanovitev državne institucije za človekove pravice s statusom A tudi v Sloveniji ni nov, vendar leta ni bilo soglasja o tem, kakšne model te institucije bi bil najprimernejši za Slovenijo. Zato me veseli, da smo po 24 letih po sprejetju Pariških načel in Svetovne konference o človekovih pravicah ter prav tako po 24 letih od sprejetja Zakona o varuhu človekovih pravic tako na strani Vlade kot na strani varuhinje našli pot do skupnega predloga, ki je danes pred vami. Trenutno ima Varuh človekovih pravic Republike Slovenije med državnimi institucijami status B, s predlogom zakona pa želimo okrepiti mandat Varuha na način, ki bo omogočil polno izpolnjevanje Pariških načel, in ga s tem postaviti ob bok večini varuhov oziroma ombudsmanov v državah Evropske unije, ki že imajo status A. Priporočilo za preoblikovanje Varuha v državno institucijo s statusom A po Pariških načelih je dalo Sloveniji tudi več držav v drugem krogu obravnave v okviru univerzalnega periodičnega pregleda Sveta OZN za človekove pravice. Prav tako bi rad poudaril, da se je Državni zbor ob vsakoletnem potrjevanju poročila Varuha strinjal s takim pristopom, vendar, kot rečeno, do realizacije ni prišlo. Pariška načela posebno pozornost namenjajo zagotavljanju polarnosti delovanja institucije. In zato se ustanavlja Svet za človekove pravice, ki bo ta vidik še dodatno okrepil, imel bo 15 članov, bo posvetovalno telo varuha, deloval pa bo po načelu strokovne avtonomije. Druga novost je ustanovitev Centra za človekove pravice, ki bo deloval v okviru Varuha, bo pripravljal lastne raziskave, izvajal pa bo lahko tudi določena izobraževanja ali usposabljanja in krepil sodelovanje s civilno družbo, sindikati in državnimi organi. Druga pomembno vsebinsko iz predloga je uzakonitev oziroma dati pravno podlago ustanovitvi zagovorništva otrok. Predlagana je formalizacija instituta, ki se je 10 let že izvajal v okviru projekta zagovorništvo - glas otroka. Inštitut Republike Slovenije za socialno varstvo je letos na predlog Varuha in Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti opravil evalvacijo tega projekta. Evalvacija je izjemno zanimivo in dobro branje in je dostopna tudi na spletnih straneh. Zunanja evalvacija ugotavlja, da bi bilo treba zagotoviti normativni okvir za nadaljnje delovanje tega dobrega projekta. V interesu časa bi se rad še zahvalil varuhinji človekovih pravic Vlasti Nussdorfer in njenim sodelavcem za odlično sodelovanje pri pripravi tega predloga zakona. Verjamem, da je čas, da tudi v Sloveniji tako glede statusa državne institucije za človekove pravice po 24 letih naredimo premik z mrtve točke in ustrezno nadgradimo mandat Varuha človekovih pravic in da po 10 letih uspešnega pilotnega projekta je tudi prišel čas, da formaliziramo zagovorništvo otrok. Hvala lepa.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo mag. Aleksander Kavčič.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovani minister z ekipo, cenjeni visoki zbor! Z današnjo splošno razpravo glede novele Zakona o varstvu človekovih pravic, Varuha človekovih pravic, ki jo je pripravila in v državnozborsko obravnavo posredovala Vlada, v Poslanski skupini Stranke modernega centra vidimo kot dobrodošlo priložnost, da sebi in širši javnosti osvetlimo pomen institucionalnega varstva človekovih pravic v Sloveniji. Po številnih letih priporočil strokovne javnosti in tudi samega Varuha človekovih pravic, ki so do tega dne žal ostala neuslišana, smo danes z vložitvijo novele zakona namreč že zelo blizu temu, da Republika Slovenija dobi državno institucijo za človekove pravice. Aktualni vladi je v tesnem sodelovanju s stroko in Varuhom uspelo najti rešitev, ki bo zapolnila veliko vrzel na področju varstva človekovih pravic v naši državi. Potem ko bodo sprejete predlagane spremembe in dopolnitve zakona, bo Varuh človekovih pravic dobil razširjene pristojnosti, s katerimi bodo v polnosti izpolnjena tako imenovana pariška načela, Varuhu pa bo omogočen prehod iz državne institucije s statusom B v institucijo s statusom A. Poleg okrepljene vloge Varuha znotraj nacionalnega sistema varstva človekovih pravic ta status pomeni, da se glas Varuha krepi tudi na mednarodni ravni. Dajemo namreč možnost za sodelovanje z glasovalno pravico na mednarodnem in regionalnem srečanju državnih institucij, pravico do sedeža v mednarodnem koordinacijskem odboru ter v njegovih pododborih ter pravico do aktivnega sodelovanja na sejah Sveta Združenih narodov za človekove pravice. Čeprav bi si želeli, da bi Republika Slovenija takšno institucijo dobila že veliko prej, pa nas v Poslanski skupini SMC veseli, da predlog zakona sprejemamo ravno v letu, ko obeležujemo 25 let članstva Republike Slovenije v Organizaciji združenih narodov, ter v času, ko naša država drugič zaseda mesto članice Sveta za človekove pravice. Za širšo javnost, za katero je Varuh pogosto simbol ali celo sopomenka za varstvo človekovih pravic v naši državi, je pomembno poudariti, da se z razširitvijo mandata Varuha poleg individualnih pobud, ki jih imajo posamezniki možnost nasloviti na Varuha, dodeljujejo splošnejše naloge. Varuh bo s pomočjo novega posvetovalnega organa ter nove notranje organizacijske enote prevzel tudi naloge, ki med drugim zadevajo spodbujanje in spoštovanje človekovih pravic, izobraževanje, usposabljanje, organizacijo tematskih posvetov in sodelovanje s civilno družbo. Pri tem mu bo zagotovljeno delovanje, ki je samostojno pred vlado, neodvisno, upošteva pluralnost ter se izvaja na osnovi ustreznih sistemsko zagotovljenih sredstev. V Poslanski skupini Stranke modernega centra v tem širšem mandatu Varuha vidimo veliko priložnost, da Republika Slovenija s pomočjo državne institucije človekovih pravic, ki spremlja ter analizira aktualno stanje ter trende pri Varuhu in promociji človekovih pravic oblikuje oziroma poglobi politiko človekovih pravic na vseh področjih družbenega življenja. Medtem ko človekove pravice ne smejo biti predmet politizacije, ki je v jasnem nasprotju s temeljnimi načeli univerzalnosti, neodtujljivosti, nedeljivosti človekovih pravic ter prepovedi diskriminacije, pa je jasno, da je za uresničevanje človekovih pravic kot moralnih in civilizacijskih standardov nujno sprejetje konkretnih politik. Le z jasno oblikovanimi cilji ter strategijami za uresničevanje posameznih človekovih pravic si lahko obetamo premik k še višji stopnji splošne realiziranosti človekovih pravic v naši državi. Državni zbor kot predstavnik zakonodajne veje oblasti ter sooblikovalec politik človekovih pravic si mora prizadevati za močno in neodvisno državno institucijo ter v največji mogoči meri upoštevati njene ugotovitve ter priporočila. Izhajajoč iz našega ustavnega reda, temeljnih vrednot in ciljev notranje in tudi zunanje politike mora biti krepitev institucionalnega varstva človekovih pravic doma ter v svetu skupen interes vseh nas. S krepitvijo institucionalnega varstva človekovih pravic je povezana tudi druga poglavitna rešitev predloga novele Zakona o varuhu človekovih pravic. S predlogom zakona se namreč uvaja sistem zagovorništva otrok, ki bo deloval v okviru Varuha in ki se bo izvajal preko mreže prostovoljcev. Z zagovorništvom otrok se nadgrajuje obstoječa rešitev, kjer je zastopstvo otrokom dostopno zgolj v sodnih postopkih, ni pa na voljo v izvensodnih postopkih in v drugih zadevah, v katerih je otrok udeležen. Z zastopanjem in zagovarjanjem otroka ter nudenjem socialne pomoči skozi formalno urejen sistem zagovorništva se krepijo pravice otrok kot ene izmed najbolj ranljivih skupin v naši družbi. Pilotni projekt, ki se od leta 2007 izvaja pri Varuhu, kaže prednosti vključitve zagovornika otroka ter zastopanje njegovih interesov v postopkih, ki ga zadevajo. Da bi bile te še jasneje izražene, je pilotni projekt treba nadomestiti s stalno rešitvijo, ki bo otroku na voljo, kadarkoli se bo znašel v življenjski situaciji, ko bo potreboval nekoga, ki ga bo poslušal, zaščitil njegov interes ter njegovo mnenje prevedel v jezik odraslih. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo zaradi vsega naštetega v okviru splošne razprave podprli sklep, da je predlog zakona o spremembi in dopolnitvah Zakona o varuhu človekovih pravic primeren za nadaljnjo obravnavo. Želimo pa si, da bi bil predlog zakona v dobro vseh posameznic in posameznikov naše države in družbe tudi čim prej sprejet. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! V splošni razpravi imamo Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o varuhu človekovih pravic. Poglavitni rešitvi oziroma spremembi zakona pa sta naslednji: prvič, da se Varuhu človekovih pravic omogoči pridobitev statusa A po pariških načelih – več o tem kasneje – in drugič, da se na področju varstva otrokovih pravic ustanovi institut zagovorništva otrok. Najprej pa mi, spoštovane kolegice in kolegi, dovolite nekaj besed o zagovorništvu. Gre za strokovno pomoč otrokom, da lahko izrazijo svoje mnenje v vseh postopkih in dejavnostih, kjer so udeleženi, nato pa se to mnenje otroka posreduje pristojnim organom. Kot je sedaj zamišljeno v zakonu, naj bi se zagovorništvo opravljalo v okviru mreže prostovoljcev, ki mora zagotavljati enako dostopnost do zagovornika vsem otrokom. Naj spomnim, da je bila do sedaj otroku že zagotovljena nekakšna možnost zastopanja pri Varuhu človekovih pravic oziroma preko pomoči projekta Zagovornik – glas otroka. Tudi sama sem večkrat v preteklosti sodelovala pri teh razpravah v zvezi s temi vprašanji, pa tudi sodelovala na nekaterih dogodkih izven tega parlamenta, ki so bili povezani prav s to vsebino Zagovornik – glas otroka. Tu so glavne naloge zagovornikov opolnomočenje otroka, kar pomeni, da otrok končno nastopa v vlogi subjekta v polnem pomenu besede, z vsemi pravicami, ki mu pripadajo, in da zagovornik omogoča, da je otrok seznanjen z informacijami, ki zadevajo njegovo življenje, in o njih lahko izrazi svoje mnenje, ter ga tako ščiti pred zlorabo in slabo prakso. Pomembno je tudi, da zagovornik v tem postopku procesa pridobi zaupanje otrok, ki mora biti sestavni del podajanja informacij, nasvetov in podpore. Zagovorništvo otrok pomeni, da strokovna in neodvisna oseba prisluhne, ampak resnično prisluhne otroku, ko je ta zaradi različnih okoliščin v hudih, težkih življenjskih situacijah, starši pa mu zaradi kakršnegakoli razloga niso na razpolago oziroma ne zmorejo opravljati starševskih dolžnosti. Na tej točki ne bom šla v detajle sprememb zakona, ker smo vendarle pri splošni razpravi in bomo o primernosti sprememb natančno govorili na matičnem delovnem odboru, vendar naj vendarle tukaj opozorim, da so se name kot na predsednico Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti obrnili iz ene izmed nevladnih organizacij, kjer opozarjajo, da so imeli izjemno kratek rok za pripombe in da za ureditev tako pomembne tematike, kot je zagovorništvo otrok, potrebujejo bistveno več časa. Podali so tudi kar nekaj komentarjev, pomislekov, predlogov, za katere osebno želim, da jih v nadaljnjem postopku obravnave tudi ustrezno proučite, saj so bile pripombe posredovane tudi na Ministrstvo za pravosodje, vendar več o tem, kot že rečeno, bomo lahko rekli na matičnem delovnem odboru, ki pokriva to zakonodajo. Zdaj pa k drugi rešitvi v tem zakonu. Zakon o varuhu človekovih pravic, kot že prej povedano, omogoča tudi pridobitev statusa A po tako imenovanih Pariških načelih. Naj tukaj najprej pojasnimo, kaj so to sploh pariška načela, ker verjetno ljudje, ki nas spremljajo, tega ne vedo. Pariška načela govorijo o statusu državnih institucij za spodbujanje in varstvo človekovih pravic in so bila sprejeta z resolucijo Generalne skupščine Združenih narodov že davnega leta 1993. Bistvo pridobitve statusa A, sedaj ima Slovenija namreč status B, je, da se preko ustanovitve Sveta za človekove pravice in Centra za človekove pravice kot posvetovalnega telesa Varuha le-ta ne ukvarja več toliko s posameznimi pritožbami, predlogi in peticijami, ampak da na področju spoštovanja in varovanja človekovih pravic pogleda s splošnejšega vidika. To pomeni, da ugotavlja stanje na področju človekovih pravic, da dela na večji ozaveščenosti ter na spodbujanju in izobraževanju na področju varstva človekovih pravic. Če pogledamo malo s statističnega vidika, lahko vidimo, da je od 117 akreditiranih državnih institucij za človekove pravice 75 držav takšnih, ki imajo omenjeni status A, kar pomeni, da te države v celoti izpolnjujejo Pariška načela, potem imamo 32 držav, ki imajo status B, se pravi, takšen status, kot ga ima trenutno tudi Slovenija. Za te države velja, da niso popolnoma v skladu s Pariškimi načeli, to pa pomeni, da te države, recimo, ne morejo sodelovati na sejah Sveta Organizacije združenih narodov, nimajo tudi glasovalne pravice, lahko pa v skladu s statusom, ki ga imajo, sodelujejo kot opazovalci pri mednarodnem in regionalnem delu. 10 držav pa je potem takšnih, ki imajo status C, kar pomeni, da pa niso v skladu s Pariškimi načeli. Če pa pogledamo samo države članice Evropske unije, lahko vidimo, da od 26 držav oziroma državnih institucij, ki se na takšen ali drugačen način ukvarjajo z varovanjem in spoštovanjem človekovih pravic, jih ima 18 status A, status B ima 6 držav – se pravi, še enkrat; tukaj v tem statusu, v tej skupini je tudi Slovenija – in dve imata status C. Do sedaj se je že večkrat želelo pridobiti status A v okviru Urada varuha človekovih pravic, vendar zaradi zlasti kadrovskih omejitev to ni bilo mogoče. Tudi na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti smo večkrat načenjali te teme. Ob zadnjem obisku evropskega komisarja pri Svetu Evrope za človekove pravice smo tudi govorili o tej temi. Ampak tukaj mi dovolite, da vendarle sem tudi malce kritična. Pojavlja se namreč vrsto vprašanj, ali bi takšen posvetovalni organ – ampak dajmo si predstavljati, govorimo o Sloveniji, ne o drugih državah članicah Evropske unije –, torej ali bi takšen posvetovalni organ pri Varuhu človekovih pravic dejansko deloval, kot je zamišljeno, torej neodvisno in pluralno oziroma tako, kot je že uveljavljeno pri drugih državah s tako pridobljenim statusom, ali pa bi zaradi že do sedaj videnih nekaterih političnih odločitev v uradu varuha oziroma instituciji Varuha, ravnal tudi sam politično namesto na način, kot velevajo Pariška načela. Tovrstna ureditev statusa preko sprememb zakona postavlja še eno pomembno vprašanje, ki pa je povezano z dodatnimi finančnimi sredstvi, ki so potrebna za zaposlitev dodatnih kadrov. Kot je napisano v vladnem gradivu, bo treba zagotoviti dodatna sredstva za Varuha, in sicer v letu 2018 v znesku 265 tisoč 575 evrov, za leto 2019 pa je v državnem proračunu predvidoma treba zagotoviti dodatna finančna sredstva v višini 517 tisoč 538 evrov, za leto 2020 pa ponovno tam okoli 517 tisoč evrov. Veste, da se v tem državnem zboru večkrat – seveda ob različnih temah, sedaj ne govorim samo o tem temi, ampak ob različnih temah – v Slovenski demokratski stranki večkrat izpostavljamo, da Vlada na različnih področjih ustanavlja vedno nove in nove agencije. To seveda ne primerjam sedaj s tem, o čemer govorimo, ampak želim samo povedati, da ustanavlja vedno nove in nove agencije, za katere se vse prevečkrat izkaže, da pravzaprav sploh ne vemo, kaj delajo in za kaj so bile ustanovljene. Finančno pa je seveda treba poskrbeti zanje, čeprav bi lahko ta sredstva raje namenili za tiste, ki so res pomoči potrebni in so nekako odrinjeni na rob družbe. V Slovenski demokratski stranki menimo, da bi spremljanje situacije glede spoštovanja oziroma kršitev človekovih pravic v širšem smislu morali udejanjati že v okviru sedanjega varuha. Namreč, varuh človekovih pravic ima ob sebi še štiri namestnike, ki pokrivajo vsak svoja področja, vezana na kršitve človekovih pravic. Z zakonom, ki ga imamo danes pred seboj v splošni razpravi, se torej ustanavlja tako Svet za človekove pravice kot tudi Center za človekove pravice. Svet za človekove pravice naj bi, citiram iz zakona, »omogočal pluralno zastopanost in krepil sodelovanje s civilno družbo in stroko«. Verjamem, da v državah članicah EU, kjer je demokracija visoko razvita, to lahko funkcionira na takšen način. Pri nas pa, žal, lahko tako formiran Svet za človekove pravice deluje tudi politično namesto neodvisno in v krepitev spoštovanja človekovih pravic. Svet za človekove pravice namreč imenuje varuh: 5 članov predlagajo iz civilne družbe, 3 predstavnike znanosti, po enega člana predlagajo Zagovornik načela enakosti, Informacijski pooblaščenec, Državni zbor in Državni svet. In če to, spoštovane kolegice in kolegi, preslikamo na, recimo, sedanjo situacijo in na konstalacijo sil razmer, vidimo naslednje. Varuhinja človekovih pravic gospa Vlasta Nussdorfer je torej tista, ki potem potrdi to celotno zasedbo oziroma jih imenuje v Svet za človekove pravice. Gospa varuhinja je bila, preden je postala varuhinja, pa tukaj ne govorim o njenem delu, ampak samo o profiliranosti, o nekem pedigreju, če hočete, je bila med drugim tudi v naboru kandidatov za ministrico v Pahorjevi vladi. Se pravi, vidimo, da nekako vemo, kam spada. Potem 5 članov iz civilne družbe. Najverjetneje, tako kot so imenovani bili v Programski svet RTV – spomnimo samo na primer gospoda Saviča, torej pod krinko neke civilne družbe, največkrat pa so to politično profilirani kandidati. Potem Zagovornik načela enakosti predlaga enega člana. Kdo je to? To je gospod Miha Lobnik, ki je bil, mimogrede, kandidat za poslanca na listi Zavezništva Alenke Bratušek in ne moremo ravno reči, da je neodvisen in da ni politično na nek način pozicioniran oziroma profiliran. Potem enega člana predlaga Informacijska pooblaščenka, gospa Mojca Prelesnik. Kdo je gospa Mojca Prelesnik? Spet ne govorim o vsebini njenega dela, ampak kdo je gospa Mojca Prelesnik. Pahorjeva vlada je bila tista, ki jo je imenovala za generalno sekretarko Državnega zbora. In v takšni konstalaciji naj bi bil to svet, ki naj ne bi ravnal politično, ampak izključno po Pariških načelih. Kolegice in kolegi, temu ne verjamem, zato ker sem pač že toliko let v politiki, da sem že marsikaj videla. Osebno pa si dejansko želim, da bi s tem, ko bi prevzeli status A, to dejansko pomenilo, da varuh dobi več tega manevrskega prostora za povečanje varstva človekovih pravic, in osebno si zelo želim, da bi potem s tem pridobljenim statusom deloval po načelih pravičnosti in pluralnosti predvsem pa neodvisno. To je namreč tudi ključni namen pridobitve statusa A. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik, spoštovane poslanke in poslanci, spoštovani minister! Žal nas problematika kršenja človekovih pravic spremlja že skozi vso zgodovino. Prav v namen zaščite človekovih pravic in svoboščin, ko postanemo nemočni in velikokrat brez potrebnega varstva oziroma osnovnega znanja, kako pristopiti pred državo ali sodstvo, imamo že z Ustavo Republike Slovenije zagotovljeno pravno podlago za ustanovitev institucije Varuha človekovih pravic v Republiki Sloveniji. V spremljajočem družbenem okolju, oprostite, v spreminjajočem družbenem okolju je še kako pomembno zagotoviti visoko stopnjo pospeševanja in varstva človekovih pravic ter temeljnih svoboščin. V demokratični državi je nujno pričakovati zagotavljanje pravic in svoboščin prav vsakemu posamezniku. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da zagotavljanje temeljnih človekovih pravic še kako vpliva na kakovostno splošno počutje bivanje in delovanje tako družbe kot posameznika v tej družbi. V zadnjih 30-ih letih smo priča izjemni rasti institucije Varuha človekovih pravic po vsem svetu in sedaj beležijo približno 120 uradov ombudsmana. Povedati je treba, da je skoraj v vseh državah v Srednji in Vzhodni Evropi slovenski zakon o varuhu postal vzorčen primer za uspešen zakonski model in danes imamo na poslanskih klopeh njegovo nadgradnjo. V Poslanski skupini Desus menimo, da gre za spremembe, ki krepijo mandat Varuha človeških pravic. Prepričani smo, da bo takšen okrepljen mandat v spremenjenih varnostnih in družbenih razmerah, s katerimi se sooča Evropa in tudi svet na globalni ravni, omogočal, da se bo položaj Varuha v Republiki Sloveniji in s tem raven spoštovanja človekovih pravic še naprej krepil, kar je tako v interesu posameznikov kot držav in družbe v celoti. Varuh človekovih pravic je v svojih letnih poročilih sistematično opozarjal na pomanjkljivosti glede odsotnosti državne institucije, ki bi izpopolnjevala pogoje za podelitev statusa A po Pariških načelih. Veseli nas, da so opozorila le padla na plodna tla. Status A je med drugim tudi vedno bolj pomemben tako za krepitev uresničevanja in varstva človekovih pravic na ravni države kot tudi za ugled države na področjih mednarodnih povezav in mehanizmov na področju človekovih pravic. Če se na kratko dotaknem bistvenih sprememb predloga – podrobneje jih je predstavil že sam minister. S predlogom se ustanavlja Svet za človekove pravice kot posvetovalni organ znotraj organizacije Varuha. Prav tako se ustanavlja Center za človekove pravice kot stalna notranja organizacijska enota. Kar v Poslanski skupini Desus še posebej pozdravljamo, ustanavlja se zagovorništvo otrok. Varuh neprestano opozarja na potrebo po izboljšanju položaja otrok, ko se znajdejo v družinskem sporu kot njegov najšibkejši člen. Otroci so namreč pregosto le sredstvo za dosego ciljev enega od staršev, njihov glas pa je le redko slišan, še redkeje pa upoštevan. Družinski nesporazumi, nasilje v družini in ločitve predstavljajo za otroka izjemen čustven napor. Zagovorništvo se bo po predlogu izvajalo kot strokovna pomoč otrokom, da izrazijo svoje mnenje v vseh postopkih in dejavnostih, kjer so udeleženi. Pridobljeno mnenje otroka pa bo posredovano pristojnim organom. Po več kot 10-letnem izvajanju projekta Zagovornik – glas otroka bo le zagotovljenega več strokovnega osebja za pomoč otrokom v stiski, ki jo vsekakor potrebujejo. Kršenje osnovnih človekovih pravic je v današnjem času zelo velik problem. V Poslanski skupini Desus pa smo prepričani, da ga žal ni mogoče rešiti čez noč, a pri tem poudarjamo, da bo napredek mogoč, ko bo vsak človek pri sebi začel postavljati na prvo mesto vrednote, kot so svoboda, resnica, mir, pravičnost in ne nazadnje tudi ljubezen. V Poslanski skupini Desus bomo predlog zakona podrli. V nadaljevanju zakonodajnega postopka pa bomo proučili morebitne dodatne predloge in pripombe k predlogu zakona. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jan Škoberne bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Najlepša hvala, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Zakon, ki je pred nami, sicer po svojem obsegu in teži v gramih ozirom njutnih ni pretirano obsežen, gre pa vendarle po vsebini in po svoji sporočilnosti za enega izmed ključnih zakonov tega mandata. Govorimo namreč še najmanj o vprašanju statusa A po pariških načelih, gre seveda za nekaj, kar je Slovenija ob dogovorjenem dolžna izpolniti in bistveno prispeva predvsem k dvigu mednarodnega ugleda naše države in k temu, da izpolnimo to, kar smo si sami zadali. Kot bistveno bolj pomembno pa ocenjujemo vzpostavljanje sistematičnega in institucionalnega zagovorništva otrok. To je bilo do zdaj na tovrsten način z zakonsko podlago in tudi z ustreznimi mehanizmi podpore urejeno predvsem za mlade, torej tiste med 15 in 29 letom, ter za starejše in rizične skupine, ki so si ta položaj in status znotraj zakonodaje lahko uredile. Otroci pa so bili za razliko od prej naštetih prepuščeni bolj ali manj, vsaj kar se tiče zagovorništva, nevladnim organizacijam, prostovoljskim organizacijam in seveda v dobri veri tudi institucijam države, ki so primarno skrbele za njihovo zaščito in tudi za prevod njihovih težav, njihovega jezika in njihovih želja, potreb in stališč v jezik odločevalcev. Tako na lokalni kot tudi na nacionalni ravni. V tem mandatu smo, kar se tiče normativnega dela, že sprejeli vsaj dva zakona, ki bosta bistveno pripomogla k bolj učinkoviti zaščiti otrok in predvsem k njihovi večji vključenosti v procese, ki jih zadevajo. V prvi vrsti seveda govorim o Družinskem zakoniku, ki po dolgih letih ureja materijo, s katero bi morali v resnici zaključiti že pred desetletjem, in v ospredje postavlja otroka tudi v postopkih, kjer sta v sporu njegova osnovna zagovornika, torej starša. Hkrati pa smo v zadnji noveli Kazenskega zakonika bistveno zaostrili pogoje, kjer se otroci predvsem kadar se znajdejo kot žrtve trgovine z ljudmi, ščitijo tudi v vseh okoliščinah, ki niso neposredno povezane s samo trgovino. Torej kadar se znajdejo v okoliščinah, pol ali pa celo polno suženjskega odnosa. To so vse izjemno pomembni normativni koraki, ki jih je ta zbor in ta koalicija že naredila. Vendar bo zagovorništvo tu ena izmed najpomembnejših točk, ker brez ozaveščenosti in brez ustrezne slišanosti, pa tudi glasnosti tudi Državni zbor, Vlada, pa družba sicer kasneje z zamikom in predvsem ne dovolj učinkovito odreagira na težave, ki so ji sicer vrednostno v smislu hitrosti reševanja blizu, a so, če niso dovolj jasno in glasno izpostavljene, prepozno ali premalokrat na politični agendi. Zakaj je poleg tega, da to varuh že danes, vsaj kar se tiče zagovorništva v določenem delu, lahko počne, še posebej pomembno, da se v globalnih okoliščinah, v katerih smo, zavedamo pomena zagovorništva otrok. Pred manj kot 24 urami smo veliko pozornosti namenjali dnevu beguncev. Ob zadnjem valu, pa ne edinem valu begunstva, ki je šel tudi skozi Slovenijo, je veliko otrok potovalo brez spremstva, brez zaščite, kaj šele brez glasu. Ko smo tudi o tem v Državnem zboru sprejemali Zakon o tujcih, ki v pomembnem delu lahko derogira tudi pravice otrok brez spremstva, je izostalo institucionalno zagovorništvo pravic te pogosto omenjene, manjkrat pa skozi zakonodajo tudi pripoznane najbolj ranljive skupine v družbi. Naše pričakovanje je, da bo v bodoče tudi skozi okrepljeno vlogo Varuha za človekove pravice na tem področju tovrstna situacija lahko prej izjema kot pravilo. Seveda je vedno tako, da na papir lahko vse zapišemo in slednji večinoma tudi vse prenese. Od načina izvedbe in izvajanja poslanstva varuha pa je odvisno, kako bo tudi ta zakon v praksi lahko učinkoval. Še najbolj skozi naše razumevanje priporočil, ki jih na več sto straneh dobimo vsako leto. Mnoga med njimi, kot denimo tista, da je potrebno urediti status hišniških stanovanj, pa se ponavljajo že 20 let. Socialni demokrati bomo zakon podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Matjaž Hanžek po predstavil stališče Poslanske skupine Združena levica. Izvolite.
Hvala lepa. Varuh človekovih pravic je samostojen in neodvisen organ, ki ni del mehanizma oblasti, ampak je njen nadzornik. S svojim delovanjem omejuje njeno samovoljo pri poseganju v človekove pravice in temeljne svoboščine. Njegovo glavno orožje pa je po eni strani ugled, po drugi strani pa zavedanje države in njenih institucij, da je zahteve varuha treba izvrševati. Žal v Sloveniji tovrstne politične kulture ni. Kot ni političnega zavedanja, da je odločitve Ustavnega sodišča, da ne govorim o ostalih sodiščih, brez odlašanja treba izvršiti. Oboje predstavlja osnovni pogoj delovanja pravne države. Bolj se zdi, da predvsem nekatere politične stranke včasih tekmujejo o tem, katera bo pokazala večji pogum z nespoštovanjem temeljnih zahtev pravne države. Eden izmed bolj realnih pokazateljev stanja v državi je poročilo, ki ga Varuh pripravi vsako leto, o ugotovljenih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin. A kopica priporočil, ki se iz leta v leto ponavljajo in sistematično ignorirajo s strani vlad in državnih institucij, jasno kaže na to, da Varuh ni tako močna in vplivna institucija, kot bi morala biti. To sicer ne kaže na slabo delovanje Varuha človekovih pravic, ampak potrjuje prej omenjeno trditev. Čeprav varuhu javno priznavajo pomen, ki ga ima, se v resnici skoraj požvižgajo na njegova opozorila. A predlog zakona, ki je pred nami, tega v glavnem tega ne rešuje. Vladi najverjetneje niti ni v interesu, da bi se stanje izboljšalo, niti ji ni v interesu, da bi imel varuh preveč moči, še najmanj pa je to v interesu Vladi, ki poglablja socialne stiske, mirno podeli desetine milijonov najbolje plačanim, za revne pa prešteva evrske cente, povečuje represijo, dodatna pooblastila represivnim organom, na primer, in vedno bolj krši človekove pravice. V primeru Zakona o tujcih pa jih celo gladko povozi. Vse navedeno jasno kaže na to, da potrebujemo močno institucijo Varuha človekovih pravic, da je na mestu razmislek o tem, kako širok nabor pooblastil mora imeti za učinkovito uresničevanje svojega poslanstva. A zakon, ki ga obravnavamo danes, se s tem razmislekom ne ukvarja dovolj. Še več, ugotovimo lahko, da je zakon v veliki meri zgrešen. Pa ne zaradi konkretnih rešitev, ampak predvsem zaradi razlogov za njih. Prvič. Utemeljitev, da je treba okrepiti institucijo Varuha človekovih pravic zaradi spremenjenih varnostnih razmer, s katerimi se sooča Evropa, je absurdna. Varuh človekovih pravic kot tudi vsi ombudsmani na svetu nadzoruje delo državnih organov, nadzoruje kršitev človekovih pravic teh institucij. Institucijo varuha je zato treba krepiti zaradi vse bolj zgrešenih politik vlad, ne pa zaradi spremenjene varnostne situacije v Evropi. Če vlade ne bi povečevale represije, rušile socialne in pravne države, krčile in celo kršile človekove pravice, te institucije sploh ne bi potrebovali. Institucijo varuha je treba okrepiti zaradi nebrzdane želje vsakokratnih oblasti po več nadzora, več represije, več posegov v pravice posameznikov. Da so razlog za uvedbo zagovorništva otrok in ustanovitev Sveta za človekove pravice spremenjene varnostne razmere, je absurd. Te organe je treba uvesti zaradi potrebe po zaščiti otrok, zaradi porasta števila kršitev pravic delavcev, zaradi vedno slabše socialne stiske in visoke stopnje revščine, ki je ključni generator problemov v družbi, ne pa zaradi varnostnih razmer, ki nimajo prav nobene zveze s tem, da delodajalci vedno bolj odkrito kršijo pravice delavcev, Vlada pa nasprotuje razširitvi pooblastil inšpekcijam, da je 50 tisoč otrok pod pragom revščine ali pa da je Vlada povozila pravice beguncev, pravice, ki jim jih zagotavljajo mednarodni sporazumi, ki jih je podpisala tudi Slovenija. Varnostna situacija je posledica in ne vzrok. Drugič. Širitev mandata varuha človekovih pravic in ustanavljanja novih posvetovalnih teles, ki delujejo v njegovem okviru, je predlagana, ker si želi varuh pridobiti status A po pariških načelih. Širitev mandata potrebujemo zato, ker imamo vedno več težav in ne zato, ker si želimo pridobiti status. Kadrovska širitev varuha ne more in ne sme biti predlagana le zaradi statusa, predlagana mora biti zaradi tega, ker želimo odpraviti krivice, ki se dogajajo, in zmanjšati število kršitev teh pravic. Narobe je že to, da je mogoče status A pridobiti zaradi zgolj formalnega izpolnjevanja zahtev. Status bi moral biti vezan na uspehe pri zagotavljanju spoštovanja pravic, na to, da varuh dejansko lahko vpliva na politiko, da lahko od države terja, da odpravi ugotovljene kršitve. Mimogrede, vse te stvari, ki smo jih danes našteli, kaj bi lahko varuh delal s spremenjenim zakonom, lahko varuh počne že od samega začetka. Preventivni mehanizem – ves čas se s tem varuh že ukvarja in celo poročilo o tem je pripravil. Zagovorništvo otrok – vsaj deset let se to že dela pri varuhu, večina ombudsmanov, pa ne zato, ker bi to varuh rad delal – izvirno ombudsman načelno tega sploh ne bi smel delati – ampak ker država ne stori,, kar bi morala, ker država ne priskrbi zagovorništva otrok. Ker država ni naredila institucije zagovorništva otrok, je začel to delati varuh, čeprav to ni njegova izvorna funkcija. Da bo lahko izobraževal in prirejal konference in tako naprej. Dragi moji, varuh to dela ves čas, mnogo konferenc je že pripravil, celo mednarodno konferenco leta 2003 o instituciji po pariških načelih, instituciji A. Obstajajo dokumenti več kot 10 let, ki jih ni nihče povohal. Pred vsakokratnimi volitvami so mene sicer politične stranke spraševale, ko sem jim povedal, kaj smo naredili skupaj s komisarjem za človekove pravice in s strokovnjaki iz vse Evrope, so se nekatere politične stranke zelo navdušeno lotile tega, ko pa so prišle na oblast, pa so pozabile, da to obstaja. Zdaj bomo pa vse to dali varuhu, marsikaj, večino teh stvari je že delal, hvala bogu, ker država tega ni počela tega, kar bi morala početi. Moramo se zavedati, da je ombudsmanova inštitucija predvsem kontrolirati izvajanje oblasti, ne pa namesto oblasti, ki noče nečesa delati, delati. S tem ne nasprotujem temu, da bi varuh to počel, ampak bojim se, da bo na koncu tako, da državne institucije svojega dela ne bodo opravljale, ker bodo rekli, češ, saj imamo varuha, ki to opravlja. Žal bo tu treba še zelo natančno proučiti mejo med kontrolno in izvršno funkcijo, ki jo na nek način varuh pridobiva. Tu je zelo tanka meja in zelo velik problem. Tretji problem tega zakona, varuh bo še naprej nadzoroval omejen krog zavezancev. Še naprej bo njegovo edino učinkovito orožje zahteva za presojo ustavnosti. V vsakokratnem poročilu, ki vsebuje več kot 100 različnih priporočil, ki jih vsakokratna vlada sistematično ignorira, bi težko rekli učinkovito orožje. Sočasno s tem predlogom zakona smo v Državni zbor prejeli poročilo varuha za leto 2016. Opozorila in priporočila se ponavljajo, stiske državljank in državljanov povečujejo. Nekega dne se bo na seji ugotavljalo, kako nujno je treba odpraviti vse krivice, na katere opozarja varuh, kako pomembno je poročilo varuha, na koncu bomo sprejeli sklep, da morajo vse institucije in vsi funkcionarji na vseh ravneh upoštevati priporočila in jih izvršiti. Potem pa bomo od vlad videli vse prej kot upoštevanje priporočil. Naslednje leto se bo igrica, hvaljenje varuha in istočasno ignoriranje varuha, nadaljevala. Ta sprememba Zakona o varuhu človekovih pravic tega problema ne rešuje. Prvotno je bila predvidena tudi sprememba 6. člena, ki določa krog zavezancev. Ta sprememba je med zavezance, ki morajo varuhu na njegovo zahtevo zagotoviti vse podatke in informacije iz njihovih pristojnosti in mu omogočati izvedbo preiskave, uvrstila vsaj izvajalce javnih služb, a na koncu je iz predloga sprememb izpadla tudi ta rešitev. Namesto tega je v predlogu, da bo lahko varuh z dopolnitvami zakona dobil splošni mandat, da, na primer, ozavešča družbo o širših vprašanjih, kot so preprečevanje nasilja v družini in otrokove pravice. Če se to napiše, pomeni, da tisti, ki je to napisal, nima pojma, kaj varuh dela. Že ves čas varuh opozarja na širša vprašanja, na izobraževanje. Od leta 2003 naprej smo imeli izobraževanje o človekovih pravicah v osnovnih šolah, cel projekt je to, imeli smo na desetine izobraževanj in tako naprej. Dobili smo celo četrt milijona evrov iz Bruslja za to, da smo naredili polletno izobraževanje državnih uslužbencev o diskriminaciji. Moram povedati, da večina institucij ali pa inšpekcij v tej državi je rekla, da ni problem v Sloveniji diskriminacija, tako sem moral takrat ministra za notranje zadeve oziroma za javno upravo klicati in mu, kako bi rekel, zašpecati njegove inšpektorje ali šefe inšpektoratov, ki niso ugotovili, da je to velik problem v Sloveniji, ko so ubogi reveži morali o vprašanjih diskriminacije na posameznih področjih po službeni dolžnosti trpeti in poslušati izobraževanje o diskriminaciji, ki so ga pripravili najboljši strokovnjaki iz cele Evrope, ki smo jih pridobili s pomočjo komisarja za človekove pravice Sveta Evrope in tako naprej. To je v resnici glavna situacija. Jaz ne govorim in ne trdim, da ta zakon ne bo veliko pripomogel, predvsem bo vsaj institucionaliziral tisto, kar varuh že dela. Se pravi, da bo malo lažje delal. Vendar se bojim, da bodo po drugi strani vse institucije, ki bodo morale nekaj narediti, rekle, da saj ni treba, ker varuh dela. Žal mi je, vam moram povedati, da je glavni problem vseh državnih institucij to, da porabijo - to sem v prvem ali drugem poročilu pred več kot 10 leti napisal – več časa za izgovore, da se nečesa ne da narediti, kot pa bi ga porabili, da bi tisto stvar naredili. Bojim se, da je tu največji problem, kar ne pomeni, ponavljam, da zakona ne moremo izboljšati. Toda noben izboljšan zakon ne bo nič pomagal, če ne bo te klime v družbi. To pa je odgovornost, tako kot je moč v državi, od predsednika vlade do ministrov in tako naprej. Tukaj bi končal. Poleg teh stvari, ki sem jih povedal, ostajajo še nekatera odprta vprašanja tudi glede rešitev, ki so v predlogu. Nekaj pripomb in pomislekov so dale nevladne organizacije. Te, moram povedati, so ves čas, kar jaz pomnim, zelo pomembno vedno vplivale, pa včasih so bile celo edine – ko danes veliko govorimo o interesih in zaščiti otrok, so bile pred leti najpomembnejše ali pa skoraj edine. Pripombe bomo prejeli verjetno tudi v času obravnave v Državnem zboru. Seveda bo svoje povedala tudi Zakonodajno-pravna služba. Pričakujem, da se bo v nadaljnjem postopku resno prisluhnilo tudi tem pripombam. V Združeni levici bomo ta zakon podprli in do nadaljnje obravnave zelo natančno spremljali, kako bodo te stvari uveljavljene. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov. Izvolite.
Spoštovani vsi prisotni! Varuh človekovih pravic kot državna institucija s statusom B naj bi z današnjo novelo zakona izpolnila vsa potrebna merila za pridobitev statusa v skladu s tako imenovanim pariškimi načeli. Predlagatelj pravi, da se Slovenija vse pogosteje sooča z opozorili, da nima državne institucije za pospeševanje in varstvo človekovih pravic, in da bo okrepljen mandat varuha omogočal krepitev spoštovanja človekovih pravic, vključno z novo dodatno zaščito varovanja pravic ene najbolj ranljivih skupin, to je otrok. V Novi Sloveniji v predlogu novele zakona o varuhu človekovih pravic ne vidimo nobenih pravih argumentov, ki bi utemeljevali resnično potrebo po kar treh novoustanovljenih svetovalnih organih oziroma stalnih notranjeorganizacijskih enot s tako širokimi pristojnostmi. Poglejmo. 14-članski svet za človekove pravice in temeljne svoboščine imenuje varuh. Njihova sestava je pestra, od civilne družbe in predstavnikov znanosti do predstavnikov Državnega zbora, Državnega sveta ter vladnih uslužbencev. Center za človekove pravice, ki naj bi bil ustanovljen v začetku leta 2019, ima izjemno širok spekter nalog: promocija, informiranje, izobraževanje, priprava analiz posameznih področij varstva človekovih pravic. Gre izključno za dejanje splošnih informacij o pritožbah na mednarodne organe brez konkretnega pravega nasveta in zagovorništvo otrok, pri čemer ne gre za otrokovega zakonitega zastopnika, temveč tretjo osebo, ki naj bi v različnih postopkih otrokom pomagala izraziti njihovo mnenje. Uresničevanje tega instituta bo spremljal strokovni svet, ki ga bo prav tako imenoval varuh. Za vse omenjene spremembe oziroma za delovanje novoustanovljene notranje organizacijske enote ter posvetovalnih organov znotraj Varuha človekovih pravic, gre za nove zaposlitve javnih uslužbencev, za materialne stroške in investicije v dodatne prostore, bomo iz proračuna morali v treh letih nameniti skupaj milijon 300 tisoč 168,38 evrov. Ja, prav ste slišali. Dobrih milijon 300 tisoč evrov in še nekaj. In to ob dejstvu, da je Slovenija na podlagi indeksa učinkovitosti javnih sistemov iz analize Evropske centralne banke med najslabšimi državami, medtem ko je trend zaposlovanja v sektorju države v precejšnji rasti. Krščanski demokrati smo prepričani, da gre pri današnji noveli Zakona o varuhu človekovih pravic za popolnoma nepotrebno umetno ustvarjanje novih notranjeorganizacijskih enot in organov znotraj Varuha človekovih pravic. Dejstvo je, da varuh svojih nalog ne opravlja v skladu s pričakovanji. Pogosto se ne oglasi, ko je to nujno potrebno oziroma ponekod zagovarja stališča, ki so v nasprotju z interesi večine državljanov. Že sedaj v okviru varuha deluje tudi zagovornik otrokovih pravic, ki deluje tudi v okviru projekta Zagovornik – glas otroka. Ta zagovornik svojega mnenja ni podal v času postopka sprejemanja novele Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih niti ob drugih postopkih, ki niso bili v korist otrok. Gre torej zgolj za zagotovitev novih delovnih mest in s tem nove zaposlitve, zaradi česar Varuh človekovih pravic v praksi ne bo deloval bolje. Tudi njegovo morebitno preoblikovanje v državno institucijo s statusom A k temu ne bo pripomoglo. Če bi bil varuh resnično zagovornik vseh državljanov, bi se moral sam oglasiti ali v svojih letnih poročilih opozoriti tudi na druge kršitve človekovih pravic. V svojih poročilih namreč zelo pogosto opozarja na diskriminacijo pripadnikov romske skupnosti, pripadnikov narodnih skupnosti in drugih. Nikoli pa ne zasledimo podatkov o diskriminaciji glede na versko in politično prepričanje, ki je v Sloveniji v porastu. Prav tako izpostavljamo nestrpnost in sovražna dejanja do kristjanov, na primer žalitve in javno spodbujanje sovraštva do kristjanov. Lahko omenim tukaj izjavo gospe Svetlane Makarovič. Vandalizem in onečaščenje verskih simbolov in subjektov. Na take izjave odziva varuha in drugih predstavnikov države ne zasledimo. Poglejmo naprej. Varuh človekovih pravic je v zadnjih letih vložil, kar nekaj zahtev za oceno ustavnosti, s čimer je pokazal, čigave človekove pravice in temeljne svoboščine prioritetno varuje. Leta 2016 je v ustavno presojo vložil novelo Zakona o obrambi, ker nasprotuje izjemnim pooblastilom vojske. Letos pa še novelo Zakona o tujcih. Vse v duhu nasprotovanja in nestrinjanja celo z začasnimi ukrepi, ki slovenskim državljanom zagotavljajo javni red in notranjo varnost. Glede na navedeno bomo v Novi Sloveniji predlogu novele Zakona o človekovih pravicah nasprotovali.
Hvala lepa. Dr. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Če se sprehodimo skozi zgodovino, nam ta lahko postreže z mnogimi momenti, ki so prispevali k razvoju človekovih pravic in temeljnih svoboščin v obliki, kot jih poznamo danes. Od teženj po enakopravnosti in medsebojnem spoštovanju starodavnih kultur, filozofskih razprav o pravnih pravicah do prvih pravnih dokumentov, ki so ljudem priznavali pravice, podobne človekovim pravicam. Največji mejnik v razvoju pa je splošna deklaracija človekovih pravic, ki je kot posledica zgodovinskih dogodkov, predvsem druge svetovne vojne, nastala leta 1948. Tako so človekove pravice in temeljne svoboščine danes zapisane v najvišjih pravnih aktih držav, tudi v Ustavi Republike Slovenije. Ta človekovim pravicam in temeljnim svoboščinam namenja posebno poglavje v 159. členu pa opredeljuje tudi Varuha človekovih pravic, ki je bil v Zakonu o varuhu človekovih pravic ustanovljen leta 1993. Istega leta so bila z resolucijo Generalne skupščine Organizacije Združenih narodov sprejeta tudi pariška načela o statusu državnih institucij za spodbujanje in varstvo človekovih pravic, ki opredeljujejo naloge in pogoje za priznanje tovrstnih institucij, za katere je značilno, da se ukvarjajo s splošnimi nalogami na področju varovanja človekovih pravic. Varuh človekovih pravic Republike Slovenije med državnimi institucijami uživa status B, čeprav že več let opozarja na odsotnost državne institucije, ki bi po pariških načelih izpolnjevala pogoje za podelitev statusa A. Veseli nas, da je Vlada po več letih varuhovega opozarjanja našla čas za odpravo pomanjkljivosti, ki bo varuhu omogočila pridobitev omenjenega statusa, kajti ta namreč pomeni krepitev varstva človekovih pravic tako na državni kot tudi na mednarodni ravni. Kar pa nas še posebej veseli, je zakonska opredelitev sistema zagovorništva otrok, ki sicer kot pilotni projekt deluje že desetletje. Otroci, ta najranljivejša družbena skupina se v kriznih situacijah in stresnih postopkih brez pomoči stabilne opore odraslih niti ne morejo znajti. Kadar se starši ali skrbniki otroka zaradi takšnih ali drugačnih okoliščin še sami ne znajdejo, je prav, da ima otrok na voljo zaupnika, ki otrokovo korist postavi v ospredje, ga vodi in mu pomaga prebroditi stisko, v kateri se je nič kriv znašel. Eleanor Roosevelt, borka za človekove pravice je nekoč zapisala, navajam: »Kje se navsezadnje začenjajo človekove pravice? V malih krajih, blizu doma, tako blizu in tako majhnih, da jih ni mogoče videti na nobenem zemljevidu sveta. Kljub temu so svet posameznika soseska, v kateri živi, šola ali fakulteta, ki jo obiskuje, tovarna, kmetija ali pisarna, v kateri dela. To so kraji, kjer si vsak moški, ženska in otrok prizadevajo za enake pravice, enake priložnosti, enako dostojanstvo, brez diskriminacije. Če so te pravice brez pomena v teh krajih, so malovredne kjerkoli drugje. Brez skupnega delovanja državljanov za spoštovanje teh pravic blizu doma, bomo zaman iskali napredek v širšem svetu.« Konec navedka. V Poslanski skupin nepovezanih poslancev predlog novele Zakona o varuhu človekovih pravic podpiramo in menimo, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima dr. Jasna Murgel. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Vedno ko se pogovarjamo o človekovih pravicah in naredimo v Državnem zboru nekaj, da izboljšamo varstvo človekovih pravic, je za mene velik dan v Državnem zboru. Danes se pogovarjamo o predlogu, do katerega ni prišlo, ker bi nek aktualni primer to izzval ali bi se pogovarjali o tem zaradi enega drugega zakona, ki ureja neko specifično področje, pa pride potem vprašanje človekovih pravic na plan in se o njem pogovarjamo kot o nečem zelo pomembnem. Človekove pravice so tiste, pri katerih se vse začne in vse konča. To je pri varstvu človekovih pravic. Meni se zdi zelo pomembno to, da bomo s tem zakonom dobili formalno možnost, da varuh človekovih pravic dobi status institucije A po pariških načelih o statusu državnih institucij za človekove pravice iz leta 1993. Tudi nekdanji varuh človekovih pravic, ki je predstavljal zdaj stališče Združene levice, je povedal, pa marsikdo od vas je že povedal v stališčih, da te stvari varuh človekovih pravic že počne, da proučuje, raziskuje, opozarja tudi na splošno, ne samo da se ukvarja s konkretnimi primeri, vendar je treba zagotoviti, institucionalizirati to, kar že počne, torej zagotoviti formalni okvir, da ta status varuh človekovih pravic lahko sploh pridobi. Če bi ga na podlagi tega, kar vsebinsko že počne, lahko dobil, bi ga že pridobil, pa ga ni. Treba je spremeniti zakon, in to se s tem zakonom počne. Mislim, da je to nujno potrebno in zato vsekakor sem za to spremembo, za razširitev mandata Varuha človekovih pravic zato, da ne bo imel samo formalno možnost obravnavati konkretne primere, ampak da bi imel, kar se mi zdi bistvenega pomena, širšo pristojnost za splošne naloge, torej ugotavljanje stanja, pospeševanje, spodbujanje, ozaveščanje, izobraževanje. Čeprav se nam zdi, da imamo, dobili smo še zagovornika načela enakosti, institucije, ki se s tem ukvarjajo, imamo na koncu koncev tudi Komisijo za človekove pravice v Državnem zboru, ampak to so zelo pomembne institucije, in ta naloga analiziranja, pospeševanja, informiranja je zelo pomembna zaradi ustvarjanja splošne zavesti v družbi o vprašanju človekovih pravic in tudi določene ocene na podlagi več primerov, na podlagi tendenc, ki se dogajajo v družbi, ne samo enega konkretnega primera, da lahko potem odreagiramo na ustrezen način in preprečimo, da nekatere stvari eskalirajo, ker potem zelo težko najdemo določeno pravno varstvo in ukrepamo v posameznih primerih. Mednarodne institucije, ki so pristojne za ugotavljanje stanja na področju človekovih pravic, so zelo pomembne, ker dajejo eno neodvisno in nepristransko mnenje od zunaj za določena vprašanja, ki zadevajo človekove pravice. Kot smo že slišali iz nekaterih stališč, se ne moremo izogniti temu, da se ne bi, karkoli se že ugotavlja, karkoli že počne varuh človekovih pravic ali pa katerakoli druga institucija, ko se dotakne človekovih pravic, se vedno pojavi vprašanje, da ne grem na osebo, vprašanje: zakaj, v interesu katere politične skupine. Pri mednarodnih institucijah, v Svetu za človekove pravice, tudi pri telesih, ki so pristojna za nadzor nad implementacijo mednarodnih pogodb o človekovih pravicah, imamo telesa, ki dajo eno nepristransko mnenje, ki se ukvarjajo s situacijo od zunaj. Njim pa menda ne moremo tudi v Sloveniji očitati, da so del kontinuitete ali da so del, ne vem, česa drugega, levih, desnih, črnih, belih, zelenih. Zato so ti mednarodni organi in institucije, ki se ukvarjajo s človekovimi pravicami, pomembni. Svet za človekove pravice pri Združenih narodih še posebej. Pomembno je, kakšen formalni status ima naša institucija za človekove pravice v okviru tega organa. Zelo pomembno je, da naš varuh za človekove pravice dobi formalni status, da ima pravico sodelovati na sejah Sveta za človekove pravice. Če si boste pogledali na spletni strani v vseh petih uradnih jezikih Združenih narodov, lahko tudi v arabščini, če kdo razume, kaj počne Svet za človekove pravice Združenih narodov, je zelo veliko tematskih zadev, s katerimi se ukvarja. Poleg tega da lahko tudi sam sprejme individualne pobude za oceno določene konkretne situacije, je zelo velik nabor zadev, s katerimi se ukvarja Svet za človekove pravice Združenih narodov, ocenjuje tudi posamezne države, med njimi tudi Slovenijo, in je pomembno, da našemu varuhu človekovih pravic omogočimo, da se dejansko dejavno vključi v ta organ in prispeva k njegovemu delu ter tudi izpostavi nekatere stvari, ki so pri nas aktualne, da dobimo iz tega Sveta za človekove pravice eno nepristransko, objektivno oceno, ki pa ji bomo menda verjeli, da je prava, da je to tista, ki je v skladu s tendencami in ugotovitvami, kaj dejansko pomeni varstvo človekovih pravic, ki je v interesu vseh in ne nekih parcialnih interesov. Zato je zelo pomembno, da zagotovimo formalni okvir. In to je tisto, kar se s tem zakonom počne. Da pa bi to omogočili v okviru tega zakona, se mi zdi tudi primerna rešitev ustanovitev Sveta za človekove pravice. To ni nek stalni organ, ki nas bo tudi na koncu koncev zelo drago stal, ker to ni neka formalna institucija. Ampak tisto, kar se mi tudi zdi zelo pomembno, je, da se vključi v razpravo o človekovih pravicah, o uresničevanju, o problemih, o tendencah, o razvoju tudi na mednarodni ravni. Pomembno je, da se v to razpravo in potem sprejemanje določenih pobud, ugotovitev vključi tudi civilna družba in stroka, morda bolj, kot je bilo to do zdaj, da tudi dobimo nek forum tistih, ki na tem področju delujejo, da izrazijo svoje mnenje in na ta način dajo vsebinsko dopolnitev dela varuha človekovih pravic, da ne rečem input. To je zdaj moderno govoriti angleške besede, ko imaš javni nastop. Naslednji pomemben organ, ki pa vendarle mislim, da bo prispeval k bolj učinkovitemu delu varuha človekovih pravic, ki ga bo imel z izpolnjevanjem te naloge, ki jo bo dobil z razširitvijo svojega mandata, je Center za človekove pravice, ker bo treba okrepiti urad Varuha človekovih pravic, da bo lahko sploh izvajal naloge, ki se mu z novim zakonom nalagajo. Tisto, kar me pa še posebej veseli, je institucionalizacija tudi zagovorništva otrok. Zelo veliko je situacij, ko v različnih formalnih ali neformalnih postopkih imajo otroci pravico do zastopanja po procesnih zakonih. Imajo tudi pravico do skrbnika, če so njihovi interesi v nasprotju z interesi staršev. Glede na to, da gre za ranljivo skupino, sploh v primerih otrok s posebnimi potrebami, se dostikrat tudi lahko zgodi, da so njihovi interesi v koliziji z interesi staršev. Prepričana sem, da bo zelo veliko primerov, ko bo ta zagovornik otrok lahko delal in imel možnost, da pomaga otroku, da izrazi dejansko svojo voljo, ki bo potem vplivala na to, kako se bodo uresničevale njegove pravice. Glede na to, da se ta projekt že nekaj let izvaja pri Varuhu človekovih pravic, da je vsebinsko že prisoten in da je dober, da je učinkovit, menim, da je pomembno, da se tudi ta institut formalno določi v zakonu in se zagotovijo tudi na koncu koncev sredstva za njegovo izvajanje. Čeprav bo zagotavljan preko mreže prostovoljcev, je vsekakor lažje izvajati določeno funkcijo, določeno institucijo vpeljati, če ima zakonski okvir. Edino, kar me nekako pri vsej tej zadevi bega, pa dejansko neposredne zveze s tem zakonom niti nima, je v bistvu naše zavedanje o pomenu človekovih pravic in institucij, ki jih imamo. Če smo ustanovili zagovornika načela enakosti, ki ima zelo veliko pristojnosti, tudi splošnih pristojnosti, pa smo ocenili, da je za njegovo delovanje dovolj, ne vem, 200 tisoč, dodatna sredstva pa so za neke splošne naloge predvidena bistveno višja, se mi tukaj postavlja vprašanje, ali smo res dobro ocenili finančne potrebe tistega drugega organa in koliko nam dejansko pomenijo te institucije, ki smo jih ustanovili, ali bomo res naredili tako, da bo zagovornik načela enakosti pa morda zaradi pomanjkanja finančnih sredstev imel manj možnosti, da uresničuje to funkcijo, ki je tudi zelo pomembna, v določenem obsegu pa je drugačna od institucije Varuha človekovih pravic. Menim, da moramo na tem delati in si prizadevati, da tako kot smo ustanovili Varuha človekovih pravic že pred časom in mu zdaj razširjamo pristojnosti ter mu zagotavljamo finančna sredstva, moramo tudi s tem zagovornikom načela enakosti narediti enako. Če namreč nima dejanskih možnosti za delo, potem ne more delati in početi tistega, zaradi česar smo ga ustanovili. Gre pa za to, kakšen je odnos naše družbe kot takšne do zagotavljanja varstva človekovih pravic, pa na si bo v konkretnih primerih ali pa v zagotavljanju neodvisnih analiz, izobraževanja, spremljanja stanja. Jaz recimo, to sem pozabila povedati, pogrešam to, da bi prišle v javnost ugotovitve recimo tudi te komisije za človekove pravice, pa tudi ugotovitve posameznih teles, recimo komisije za človekove pravice, ki nadzira implementacijo konvencije o otrokovih pravicah, pa komisije, ki nadzira implementacijo mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravica in drugih. Pogrešam seznanitev javnosti z ugotovitvami teh teles. Verjetno so objavljene kje na spletnih straneh, ampak upam, da bo varuh v okviru teh svojih pristojnosti še bolj seznanil javnost z ugotovitvami teh teles in tudi potem v svojem poročilu opozoril Vlado na to, da je treba nekatere stvari urediti, ker je, poudarjam še enkrat, zelo pomembno, da se seznanimo s sliko, ki jo o nas imajo mednarodna telesa, h katerim smo pristopili kot pogodbena stranka in nadzirajo izvajanje teh mednarodnih dokumentov, mednarodnih pogodb o človekovih pravicah in tudi dajejo ugotovitve o stanju pri nas. Marsikatera ugotovitev bi vas utegnila presenetiti, ker se pri nas o tem premalo govori. In to so, ponavljam, nepristranske ugotovitve, ki nimajo zveze z našo notranjo politično sceno. Zelo bi bilo koristno, da varuh seznani javnost s tem in tudi v svojem poročilu da več poudarka tem zadevam, da imamo eno širšo mednarodno sliko. Temu so tudi mednarodne institucije s tega področja namenjene, da seznanjajo javnost o stanju človekovih pravic na tem področju. Prej je bilo omenjeno, če samo še to rečem, da se priporočila varuha človekovih pravic ne uresničujejo. Vlada Mira Cerarja je vpeljala prakso, da vsako leto da tudi vmesni pregled uresničevanja priporočil Varuha človekovih pravic, tako da si prizadeva, da ne samo ob vsakoletnem poročilu odgovarja na poročilo, kaj smo zdaj naredili, česa nismo, ampak tudi vmes med letom ugotavlja in sproti odkljuka, kaj smo naredili, česa še nismo in kaj je še treba. Zelo veliko prizadevanja je, da se priporočila Varuha človekovih pravic uresničijo in tudi vnaprej bo tako. Odraz tega je tudi današnji predlog spremembe Zakona o varuhu človekovih pravic, ki ga bom v prvi obravnavi podprla. Podprla bom torej sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. László Göncz, pripravi naj se gospod Janko Veber. Izvolite, dr. Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Jasno mi je, da je glavni razlog za spremembo Zakona o varuhu človekovih pravic omogočiti pridobitev statusa A po t. i. pariških načelih o statusu državnih institucij za človekove pravice iz leta 1993 in seveda ta prizadevanja podpiram. Podpiram tudi predlog zakona v tem prvem branju, ker tudi sam menim, da bo okrepljena vloga oziroma mandat ustanove varuha v dokaj negotovih družbenih in varnostnih razmerah lahko pomembna z vidika dejanskega spoštovanja človekovih pravic. Strinjam se tudi z okrepljeno oziroma dopolnjeno vlogo varuha na področju otrokovih pravic, vključno z nadgradnjo zakona glede zagovorništva otrok. Predvsem dogodki tudi v zadnjih mesecih nas spodbujajo, da na tem področju še naredimo kakšen korak v pozitivno smer. V tem kontekstu ocenjujem za dober predlog ustanovitve centra za človekove pravice, pri čemer pa želimo, in to je bilo danes že poudarjeno, da bo to dejanska kvalitativna in organizacijska nadgradnja institucije Varuha človekovih pravic, ne pa dodatno birokratsko zapletanje kompetenc na tem izredno zahtevnem in občutljivem področju, kar se je žal v nekaterih primerih, sicer na drugih področjih, zgodilo. Ker verjamem, da bo v tem primeru narejen pomemben korak, zato v okviru prvega branja ponovno opozarjam tudi na problematiko t. i. posebnih pravic avtohtonih narodnih skupnosti, ki bi v okviru novoustanovljenega centra tudi morala biti deležna dodatne pozornosti. Po sedanjih zakonskih normah je eden od namestnikov varuha posebej zadolžen za omenjeno področje, vendar kljub temu in kljub dokaj uspešnemu sodelovanju z ustanovo Varuha človekovih pravic so še zmeraj vrzeli na tem področju. Naj omenim zgolj to, da so zaradi spleta različnih okoliščin, predvsem negativnih zgodovinskih stereotipom, pri obiskih varuha predstavniki narodne skupnosti še vedno dokaj pasivni. To ne pomeni, da problemov ni, ampak predvsem pomeni to, da ti problemi se še vedno neradi izpostavljajo oziroma jih radi ne izpostavljajo. Menim, da se s tem strinjamo, da so posebne pravice avtohtonih narodnih skupnosti in njunih pripadnikov zelo pomembne v kontekstu celovitih človekovih pravici in svoboščin in da so za uresničevanje zakonskih določb na tem področju potrebni učinkoviti in pa zelo dobro nastavljeni nadzorni mehanizmi. Prav v tem kontekstu menimo, da bo lahko Varuh človekovih pravic s svojimi okrepljenimi pristojnostmi, pa tudi Svet za človekove pravice, še bolj učinkovit. V nadaljnji fazi sprejemanja predloga tega zakona bi morali s tega vidika eventualno ta tekst še nadgraditi in pri tem bo naša poslanska skupina z veseljem sodelovala, če bo treba oziroma če se s tem strinjate. Ena od dosedanjih pomanjkljivosti je, da se je po sedaj veljavnem zakonu na ustanovo varuha lahko praviloma obrnil le pripadnik, torej kot posameznik v okviru avtohtone narodne skupnosti. Prepričan sem, da bi lahko že v okviru te spremembe ali eventualno v nekem drugem zakonu, na primer v celovitem zakonu o narodni skupnosti to vprašanje bolj poglobljeno rešili predvsem tako, da se na to ustanovo lahko obrnejo tudi legitimne organizacije avtohtonih narodnih skupnosti, ker so prav te ustanove najbolj seznanjene z nedoslednostmi in kršitvami na področju človekovih pravic. Jaz prosim, da se tudi s tega vidika v nadaljnji fazi sprejemanja zakona razmisli o nadgradnji zakona o varuhu človekovih pravic. Kot sem že rekel, v prvem branju bom zakon podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, pripravi naj se gospod Jožef Horvat. Izvolite, gospod Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Naj že v uvodu pozdravim tako aktivnosti Ministrstva za pravosodje kot tudi instituta Varuha človekovih pravic, da sta s skupnimi močmi pripravila Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o varuhu človekovih pravic, s katerim se bodo v celoti upoštevala vsa merila pariških načel za pridobitev statusa A s strani varuha človekovih pravic. Mi nimamo dokončanih pristojnosti, ki bi jih lahko imel Varuh človekovih pravic v Sloveniji. In velikokrat je tudi varuh to v svojih poročilih opozarjal, hkrati pa na vladah ni prišlo dlje od tega, kot da se je o tem razpravljalo. Seveda je to vprašanje še posebej pomembno tudi zaradi tega, ker se srečujemo z zelo žalostno statistično evidenco oziroma statističnimi podatki, po katerih je Slovenija na vrhu po številu obsodilnih sodb Evropskega sodišča za človekove pravice. To je zagotovo nekaj, kar nam bi moral biti dodaten stimulans za to, da ta zakon resnično čim prej sprejmemo in pridobimo ta status A, največji status, s katerim lahko ustrezno ali bistveno učinkoviteje urejamo človekove pravice v Sloveniji. Gre vendarle za to, da smo v Sloveniji precej šibki prav pri sistematičnem spremljanju stanja in odzivanja na sistemske kršitve človekovih pravic. Ne gre za nek slučajenprimer, ampak gre, žal, prav za sistemski načrt kršenja človekovih pravic. In to je nekaj, kar zagotovo Sloveniji nikakor ne bi smelo biti v ponos. Seveda imajo vsa ta kršenja človekovih pravic, ko o tem odloči Evropsko sodišče za človekove pravice, tudi hude finančne posledice za proračun. Tako si poleg tega, da kršimo človekove pravice, s tem po nepotrebnem obremenjujemo svoje javne finance, ki pa so ključne za to, da udejanjaš prav tisti javni interes, ki je v Sloveniji skozi proračun tisti, za katerega je treba dejansko skrbeti. Ko se pogovarjamo o tem javnem interesu, bi bilo treba opozoriti na to, da po 3. členu Ustave ima v Sloveniji oblast ljudstvo in tako Državni zbor kot Vlada in posledično ministrstva, državna uprava in tudi lokalna uprava izvršujejo zgolj tiste naloge, s katerimi pravzaprav servisirajo državljanke in državljane, nikakor pa ne morejo posegati v njihov status, v njihov položaj brez njihovega soglasja. To je tisto, kar se nam ves čas v Sloveniji dogaja, in to je tisto, zaradi česar je pravzaprav nastala tudi sistemska kršitev človekovih pravic, ker se tega ne zavedamo. Ko se zaveš, da ima oblast ljudstvo, potem se kar naenkrat bistveno odgovorneje vedeš prav do vsakega državljana in državljanke. Zato menim, da bo ta status dviga pristojnosti varuha človekovih pravic zagotovo pripomogel k temu. V veliki meri tudi zaradi tega, ker bo vključena tudi civilna družba v delo varuha skozi svet, ki se ustanavlja. Tudi civilna družba je bila ena tistih, ki je ves čas opozarjala na to stanje v Sloveniji poleg varuha. Torej lahko rečemo, da se s tem ustvari tudi neke vrste sinergija, skupen pristop k iskanju novih rešitev, s katerimi bi lahko zagotovili, da bo predvsem nivo družbenega življenja, zlasti delovanje javnega sektorja in skrb za nacionalno varnost, šel v smeri javne koristi, ne pa v smer zmanjševanja tako oskrbe skozi vse javne servise, ki jih imamo – naj ne omenjam samo zdravstva, ki je najbolj eklatanten primer v zadnjem obdobju, ko nam ljudje pravzaprav umirajo zaradi tega, ker to področje ne funkcionira, do številnih drugih. Varnostno področje je zagotovo eno od tistih, ki je tudi ključna za to, da lahko učinkovito zagotavljamo človekove pravice. Ko se sprašujemo o tem, kako nadzorovati tako sodno vejo oblasti kot bančni sektor in ta del v Sloveniji na bančnem področju, ki je bil ves čas nekako izoliran pred nadzori, in kakšne posledice smo pravzaprav v Sloveniji zaradi tega doživeli. Tudi zaradi tega je prišlo do sistematičnega kršenja človekovih pravic, zaradi drastičnih posegov v zmanjšanje javne porabe in s tem zmanjšanje pravic do dostojnega življenja. Ravno to je tisto, kar je treba v Sloveniji doseči tudi skozi ta princip – vrnitev dostojanstva državljanom Slovenije, da se jim ne bo dogajalo to, kar se dogaja, da za minimalni znesek 124 evrov izgubiš celo stanovanje, hišo. To je nekaj nepojmljivega, da se lahko zgodi v Sloveniji. Lahko bi našteval še celo vrsto drugih zadev. Recimo tudi pri prometnih prekrških, da tisti s skorajda ali pa pod dostojno plačo, ki jo nekdo prejema, plača enako kazen za manjši prometni prekršek kot nekdo, ki ima, recimo, 20, 30 tisoč evrov plače. Gre za nesorazmerje na številnih področjih. Vedno so bolj obremenjeni in kaznovani, če lahko uporabim ta izraz, tisti, ki se srečujejo z manjšimi prihodki, ki imajo težji socialni položaj, v primerjavi z drugimi, ki teh problemov nimamo. Zato še enkrat pozdravljam ta zakon in čimprejšnjo uveljavitev, da bomo lahko resnično govorili, da čim prej vrnemo državljankam in državljanom republike Slovenije dostojanstvo na način, da se ne bomo srečevali s sistematičnim kršenjem človekovih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jožef Horvat, pripravi naj se gospa Marjana Kotnik Poropat. Izvolite, gospod Horvat.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani gospod predstavnik Ministrstva za pravosodje, drage kolegice in kolegi! Človekove pravice, ja [[…]]Naša država je pravzaprav nastala zaradi tega, ker smo prej mi Slovenci živeli v neki drugi državi, kjer so bile kršene človekove pravice. V SFRJ so bile kršene človekove pravice in ni bilo vladavine prava. To sta samo dva razloga, zaradi katerih smo se odločili, da gremo svojo samostojno pot. In uspelo nam je. Bila je zelo enotna in velika volja ljudi, izražena na plebiscitu. Prva Demosova vlada je uspela s svojim prioritetnim projektom, to je samostojna država Slovenija. Kakšno je danes stanje glede varovanja človekovih pravic? O tem bomo najbrž še veliko govorili in vedno znova in znova govorimo. Tukaj se mi, gospe in gospodje, postavlja ključno vprašanje: ali bo zdaj status državne institucije, status A, dejansko takoj pomenil manj kršitev človekovih pravic? Pa naj tukaj kar povem, da kar se tiče spremembe statusa iz B v A, na žalost državljani tega veliko ne razumejo, ampak temu pravzaprav ne nasprotujem. Naj dobi Varuh človekovih pravic status A, kar pomeni, da bo postal državna inštitucija, ki lahko v celoti sodeluje pri mednarodnem in regionalnem delu ter na srečanjih državnih institucij kot član z glasovalno pravico in lahko ima tudi sedež v predsedstvu mednarodnega koordinacijskega odbora, lahko tudi sodeluje na sejah Sveta OZN za človekove pravice. To me pravzaprav ne moti, ta del podpiram. Če pogledamo statistiko znotraj Evropske unije, kjer smo polnopravni člani, v 18 državah od 28 držav članic ima varuh človekovih pravic status A. Torej v večini. Nihče, gospe in gospodje, nihče pa me ne bo prepričal, da bo zdaj z ustanovitvijo Sveta za človekove pravice in temeljne svoboščine, ki bo imel 14 članov, pa z ustanovitvijo Centra za človekove pravice, pa z ustanovitvijo zagovornika otrok, ker to pravzaprav že imamo, imamo že Zagovornik – glas otroka, nihče me ne bo prepričal, da bo z notranjo razširitvijo, ustanovitvijo notranjih funkcij svetov, centrov, zagovornika, da se bo pa kar naenkrat drastično zmanjšala kršitev človekovih pravic. V to me nihče ne bo prepričal. Zato ocenjujem, da gre za popolnoma nepotrebno umetno ustvarjanje novih notranjeorganizacijskih organov znotraj Varuha človekovih pravic. Povsem nepotrebno. Če bi to bilo zagotovilo za večje varovanje človekovih pravic, ja, potem pa dajmo po sklepnem računu zaposliti dodatnih 300 in bomo kar naenkrat zagotovili 100-odstotno varovanje človekovih pravic. Ne gre. Ne gre tako. Da ne govorim zdaj o visokih finančnih bremenih državnega proračuna. Ampak če bi bila učinkovitost, če bi nas tukaj predlagatelj prepričal, da se splača v naslednjih dveh letih povečati stroške za en milijon in 300 tisoč evrov, če bi me prepričal, da bi bilo varovanje človekovih pravic večje s to novo organizacijo, potem bi tudi podprl ta večji finančni zalogaj, večje finančno breme. Dejstvo je, da varuh svojih nalog ne opravlja v skladu s pričakovanji, pogosto se ne oglasi, pa bi se moral, ko je to nujno potrebno oziroma ponekod zagovarja stališča, ki so v nasprotju z interesi večine državljanov, kar smo že povedali v stališču poslanske skupine. Nikoli nisem slišal, da bi varuh človekovih pravic recimo povedal, da je na primer verska svoboda ena od osnovnih človekovih pravic. Nikoli. Nikoli tega nisem slišal, morda pa še bom. Že sedaj v okviru varuha deluje tudi zagovornik otrokovih pravic, kot sem že povedal, ki prav tako svojega mnenja ni podal v času postopka sprejemanja novele Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Naj spomnim na referendum, decembra 2015. Pa tudi ob drugih postopkih, ki niso bili v korist otrok, se ta zagovornik ni oglasil. Torej je pozabil na 53. člen Ustave, ki varuje družino. Ta člen, ustave namreč govori o tem, da država varuje družino, materinstvo in očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to potrebne pogoje. Kaj boš potem s takšnim zagovornikom? Lahko jih imaš 20 zaposlenih pa, če bodo tiho, kaj boš z njimi? Rečeš, to so prav dobre službe. In če kdo, gospe in gospodje, potem prav mi, poslanci, vsaj iz svojih izkušenj lahko govorim, v naših poslanskih pisarnah srečujemo ljudi, ja, tudi takšne, ki so na robu obupa. In pridejo v mojo poslansko pisarno in jim ne morem pomagati, ker so jih razlastninili, na primer, samo en primer. Nekaj smo to gledali tudi lahko v televizijskih oddajah. Kjer zraven sodelujejo tudi odvetniške, notarske pisarne, celo sodišča in pridejo in se razjočejo, so na robu obupa, celo življenje, generacije pred njimi so ustvarjale neko domačijo, kmetijo in zdaj se jih pač enostavno razlastnini. Veliko je teh primerov. Lahko pokažem, posredujem tudi žal anonimno pismo. Včeraj sem ga prejel. Človek je na robu obupa. Zakaj anonimno? Ker pravi, da se boji o tem govoriti in pisati. Boji se, v demokratični državi, v začetku tretjega tisočletja! Ker so ga državni organi spravili na rob obupa. Kaj je s človekovimi pravicami recimo pri nekem podjetniku, ki 7 let čaka na gradbeno dovoljenje in se mu dejansko preprečuje njegova svoboda, ekonomska svoboda, podjetniška svoboda, v ustavi zapisana. Zastonj imamo na papirju tako lepe črke, zastonj imamo državne organe, zastonj imamo tudi poročilo, vsakoletno poročilo varuha človekovih pravic, ki ga tukaj v Državnem zboru obravnavamo in so določene pripombe jasno adresirane na posamezno resorno ministrstvo, pa se ne zgodi nič. Kaj bo zdaj, ko bomo imeli bistveno širši ta organ varuha človekovih pravic? Najbrž bo, pričakujem, poročilo trikrat debelejše, najbrž bo tudi trikrat več zahtev, kaj se naj v zakonodajni veji oblasti spremeni, da ne bo prihajalo do kršitev človekovih pravic. Ampak ni sankcij. Če bi bile sankcije, da bi minister odletel ali pa ministrica, ki ne bi v enem letu recimo odpravila določenih jasno artikuliranih kršitev človekovih pravic. Če te sankcije ni, potem se nič ne zgodi. To je dejstvo. Tako da ocenjujem, da gre za zgolj zagotovitev novih, kar dobrih delovnih mest. Natančno se da izračunati, čeprav zakonodajalec oziroma predlagatelj zakona tukaj ne postreže z natančnim številom, pa bi želel natančno število, koliko bo torej novih zaposlitev, ki bodo dejansko terjale povečanje proračunskih sredstev za dobrega pol milijona na letni ravni. Zaključujem. Gre torej zgolj za zagotovitev novih delovnih mest in s tem novih zaposlitev, zaradi česar varuh človekovih pravic v praksi po naši oceni ne bo deloval bolje. Tudi njegovo morebitno preoblikovanje v državno institucijo s statusom A k temu verjetno ne bo pripomoglo, čeprav, kar se tiče spremembe statusa, tukaj nimam nekih hudih pripomb. drugače pa ta novi ustroj, nova organizacijska shema, nove zaposlitve, ne verjamem, gospe in gospodje, ne verjamem, da bo kaj bolj učinkovit varuh človekovih pravic. Ampak to se bo zelo hitro tudi videlo, ko se bodo pripombe oziroma priporočila iz letnega poročila varuha človekovih pravic realizirala ali pa nerealizirala po posameznih ministrstvih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marijana Kotnik Poropat, pripravi naj se mag. Bojana Muršič. Izvolite, gospa Muršič.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Pri predlogu zakona o varuhu človekovih pravic gre nedvomno za spremembe, ki krepijo mandat te institucije, torej Varuha človekovih pravic. Tudi jaz bi želela reči, da menim, da je ta zakon zelo pomemben zakon, verjetno eden od najpomembnejših zakonov, ki smo jih ali jih še bomo sprejeli v tem mandatu, saj govori o najpomembnejših zadevah, to je o človekovih pravicah. Pravna podlaga za ustanovitev te institucije je seveda Ustava Republike Slovenije, ki smo jo sprejeli 23. decembra leta 1991. Sam izvor te institucije oziroma njegov predhodnik, predhodnik Varuha človekovih pravic pa je Svet za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bil ustanovljen že davnega leta 1988. To je bil čas, ko se je v Sloveniji poglabljala zaves o vlogi in pomembnosti človekovih pravic. Tako lahko mirno rečem, da Varuh človekovih pravic ni začel čisto na začetku, iz nič, temveč je nadaljeval delo Sveta za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. In to delo je treba nadaljevati, nadgrajevati že doseženo in se spoprijeti z reševanjem problemov na tem področju, ki jih prinaša življenje. S sprejemanjem tega zakona mislim, da delamo prav to. Poudariti bi želela še, da razlog za spremembo zakona ni le v tem, da bi bil naš edini cilj izpolniti pariška načela, ampak da v spreminjajočem družbenem okolju zagotovimo visoko stopnjo pospeševanja varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Tukaj mislim tudi na tiste zadeve, ki jih je danes predstavil kolega, spoštovani gospod Veber, in pred menoj tudi spoštovani gospod Horvat. Kot sem rekla, na področju varuha človekovih pravic imamo še veliko za postoriti. Naj samo spomnim na begunce, ki so se k nam zatekli zaradi osebnih stisk in travm. Begunci so ljudje v hudih stiskah in kot taki upravičeni in potrebni zaščite pred spodbujanjem kakršnekoli diskriminacije. Tukaj se moramo vprašati, ali smo v Sloveniji vedno ravnali prav, ko smo se srečevali s problematiko teh ljudi. Najbrž nismo in zato se moramo zamisliti. Tukaj bi še posebej opozorila na problem beguncev otrok, ki so prihajali tudi v našo državo brez spremstva, torej brez vsake zaščite in kot taki so še posebej ranljivi in potrebni posebne pozornosti in zaščite. To moramo v bodoče vedno imeti pred očmi, ko se bomo srečevali s težavami teh otrok. Pa naj nadaljujem pri otrocih, s kršitvami otrokovih pravic. V primerih, ko so otroci vpleteni v razne spore, na primer družinske spore, ločitvene postopke in druge primere nesoglasij med starši in otroci ali pa drugimi člani družine. Najhujše pa je takrat, ko otroke starši ali eden od staršev v sporu s partnerjem uporablja kot nek predmet, s katerim partnerja izsiljuje. Takšen otrok je v teh primerih pod velikim pritiskom, v veliki stiski in doživlja strašen stres, žalost, je zaskrbljen, v strahu, ne ve, kako bi ravnal, da bi morda tudi starša, ki ju ima oba rad, nekako pomiril. Posebej je problem, ko se takšni otroci znajdejo tudi na sodiščih. Zato je nujno, da imajo ti otroci strokovno zaščito. Zato sem z velikim veseljem prebrala, ko sem ta zakon odprla, da se ustanavlja zagovornik otroka kot strokovna pomoč tem otrokom. To je treba zelo pohvaliti, da smo prišli do tega. Še o tem, da ima Varuh človekovih pravic v Sloveniji status B, ker varuh ni ocenil, da bi lahko izvajal vse določbe teh pariških načel. Sedaj bomo s sprejetjem tega zakona dosegli, da bo tudi naš varuh človekovih pravic dobil status A, kar je zelo pohvalno, tako bomo v enakem položaju glede varovanja človekovih pravic kot ostale države Evropske unije. Spoštovane in spoštovani! Ta novela uveljavlja ustanovitev zagovorništva otrok, ustanovitev sveta in centra za človekove pravice in razširitev pristojnosti varuha na javne službe, zato si želim, da bi se ta zakon čim prej sprejel in uveljavil. Ocenjujem, da je ta zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, zato ga bom podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič, pripravi naj se gospa Ljudmila Novak.
Hvala lepa, podpredsednik za besedo. Res je, Slovenija je po statističnih podatkih v samem vrhu po številu obsodilnih sodb Evropskega sodišča za človekove pravice, kar nam vsekakor ne more biti v ponos, zato moram reči, da dejansko tudi pozdravljam ta predlog današnje razširitve tega osnovnega zakona o varuhu človekovih pravic. Ne morem pa se strinjati s tem, kar je moj predhodnik tudi omenil, glede zagovorništva otrok, da se ustanavlja nova institucija. Zavedati se moramo, da je šlo za pilotni projekt, ki se je izvajal vse od leta 2007. 10 let se je pilotni projekt izvajal, in menim, da je prav, da se zakonsko uredi zagovorništvo otrok, tako da na tem mestu moram to omeniti, kajti pri tem gre za zelo pomemben institut, ki ga bodo izvajali zagovorniki otrok v mreži prostovoljcev. Nudili bodo strokovno pomoč, vključuje pa tudi psiho-socialno pomoč otrokom, pogovore o njihovih željah, počutju. To so ključne stvari. Žal, ker mi zmanjkuje tudi časa, bi o tem še lahko veliko govorili. O teh problemih se veliko pogovarjamo na Komisiji za peticije glede kršitve človekovih pravic. Prav tako verjamem, da bomo o tem veliko govorili takrat, ko bomo obravnavali poročilo Varuha človekovih pravic, ki ga bomo po vsej verjetnosti obravnavali v jesenskem času. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravi naj se gospa Teja Ljubič.
Hvala za besedo. Na žalost, res je veliko otrok tudi v naši državi žrtev neurejenih medsebojnih odnosov med starši. Žal so velikokrat tudi zlorabljeni in zmanipulirani. To je vsega obžalovanja vredno. Ne verjamem pa, da lahko neka državna institucija rešuje ta problem na takšen način. Da bodo tam neki uradniki, neki sveti, ki bodo pisali poročila, ki se bodo s tem ukvarjali. Jaz v to ne verjamem. Menim pa, da je prav, da imamo to institucijo, vendar ta institucija se ne sme širiti v neko široko ustanovo, ki bo zaposlovala ljudi, ki potrebujejo službe, in ki ne bo služila prvotnemu namenu. Mislim, da bi več naredili tudi v tem smislu, da se dejansko več pripravlja mlade starše na vzgojo, na zakon. Tega absolutno primanjkuje v Sloveniji. Absolutno primanjkuje. Mladi starši so danes pred velikimi izzivi: službe so zahtevne, imajo malo časa za otroke, vedno se mudi in tako naprej. Skratka, da bi več delali na tem, da bi bila tudi naša podjetja družinam bolj prijazna, da bi iskali v tem smislu nove možnosti, da bi več svetovali mladim parom tudi glede vzgoje, medsebojnih odnosov in tako naprej. Medtem ko neki administrativni državni organi, ki bodo pisali neka poročila, ki bodo ugotavljali dejstva, potem pa država ne bo sprejela ukrepov, ki bi razloge za ta poročila odpravljali, pa mislim, da ne bodo prinesli velikega uspeha. Tako da jaz nasprotujem takšnemu širjenju, večanju, množenju zaposlenih ljudi, ki se bodo s tem ukvarjali poklicno, ker mislim, da se morajo z otroki, s starši, z družinami ukvarjati ljudje, ki imajo izkušnje s tega področja, ki znajo svetovati, ki znajo ljudem pomagati. Ne pa takšni, ki bodo pisali poročila, ki na koncu imajo samo vrednost poročila, ne rešujejo pa osnovnih problemov.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Teja Ljubič, pripravi naj se gospod Jani Möderndorfer. Izvolite, gospa Teja Ljubič.
Spoštovani podpredsednik, najlepša hvala za dano besedo. Dovolite mi, da mogoče najprej začnem pri sami ustavni ureditvi. Ustava Republike Slovenije daje Varuhu človekovih pravic položaj ustavne kategorije. S tem se daje varuhu poseben položaj, pomen in tudi samo teža. Varuha človekovih pravic pa nekako ne moremo umestiti v del mehanizma oblasti, ampak prej v nekakšno protioblast. Ker v bistvu s svojim delovanjem omejuje njeno samovoljo, torej samovoljo oblasti, pri poseganju v človekove pravice in temeljne svoboščine. Varuh človekovih pravic tudi na področju svojega delovanja nima nekih neposrednih pristojnosti za nekakšno oblastno ukrepanje, ampak deluje na nek neformalen način in v bistvu to svojo avtoriteto črpa iz svojega ugleda in tudi položaja, ki ga ima v družbi. Mogoče bi se na tem mestu dotaknila vprašanja, ali ne bi bilo mogoče pametno ureditev spremeniti tudi v tej smeri, da bi varuh sprejemal ukrepe, ki bi bili dejansko zavezujoči, ker, kot vemo, zdaj varuh sprejema priporočila. Drugo vprašanje pa je mogoče tudi to, ali bi s tem res dosegli želeni učinek in na tak način okrepili pristojnosti samega varuha. Moje mnenje pri tem je v bistvu to, da je tukaj najbolj pomembno to, kakšen odnos ima posamezen naslovnik do takšnega priporočila oziroma ukrepa. Če naslovnik ne spoštuje posameznega ukrepa, tudi če je to zanj zavezujoče, nismo s tem dosegli nič. Tukaj je še posebej pomembno to, ali takšnemu nespoštovanju nekih ukrepov sledijo kakšne sankcije. Če mogoče samo za primer tukaj izpostavim Ustavno sodišče. V Zakonu o Ustavnem sodišču, če se ne motim, je v 3. členu jasno in tudi nedvoumno določeno, da so odločbe Ustavnega sodišča obvezne. Potem pa poglejte, kaj se dogaja v praksi. Ustavno sodišče vsako leto v svojih letnih poročilih dejansko opozarja na problematiko neizvrševanja in nespoštovanja njegovih odločb. Da tukaj niti ne omenjam in se ne spuščam v to, kaj se je dogajalo z izbrisanimi. Kaj je tukaj problem? Da v bistvu Ustavno sodišče, če se njegove odločbe ne izvršujejo, nima nikakršnih sankcij. Kot se v praksi večkrat uporabi izraz, je dejansko Ustavno sodišče tukaj nek brezzobi tiger. Glede na povedano, je v bistvu vedno vse odvisno od odnosa posameznega naslovnika, kako in ali se bo odzval na posamezne ukrepe varuha, če bi bili ti zavezujoči. Dejansko gre za neko kulturo, če želite tudi politično kulturo. V bistvu je najpomembnejša novost, kot je bilo danes že večkrat povedano, ki jo v bistvu ta predlog prinaša, da se varuhu človekovih pravic omogoča, da pridobi status A po pariških načelih o statusu državnih institucij za človekove pravice iz leta 1993. Varuh se je na začetku v bistvu sam prijavil na status B. Zakaj? Ker po eni strani ni imel kadrovskih kapacitet, po drugi strani pa je bil tudi problem s samim financiranjem. Varuh bo v bistvu s predlagano novelo dobil nekakšen mešan mandat. Na eni strani deluje kot klasičen parlamentarni ombudsman, na drugi strani pa se njegov mandat razširi na opravljanje splošnih nalog na področju varovanja človekovih pravic. To pomeni, da bo varuh imel možnost opravljati širše analize, ocene stanj na posameznih področjih. Zavedati se je treba, da varuh že vrsto let v svojih letnih priporočilih opozarja na pomanjkljivost glede odsotnosti državne institucije, ki bi izpolnjevala pogoje za podelitev statusa A po pariških načelih. Vsa ta letna poročila, ki vsebujejo tudi priporočila, je Vlada večkrat sprejela, konkretnih ukrepov v smeri njihove realizacije pa do sedaj, žal, ni bilo. Očitno za to do sedaj ni bilo neke politične volje, zato sem na tem mestu še posebej vesela, da se je zdaj ta politična volja končno tudi našla. Kar se mi zdi pri predlogu novele zakona še posebej bistvenega pomena, je tudi to, da se uveljavlja dodatna zaščita varovanja pravic eni najbolj ranljivih skupin, in sicer otrokom. Ustanavlja se torej sistem zagovorništvo otrok, ki bo deloval v okviru varuha. Na tem mestu ne morem mimo tega, da ne bi omenila pilotnega projekta z naslovom Zagovornik – glas otroka, ki ga že vse od leta 2007 izvaja varuh in ta projekt je dejansko pokazal, da lahko prisotnost zagovornika pozitivno vpliva na potek dogodkov v postopkih, v katerih je otrok udeležen oziroma ga zadevajo. Namen projekta je dejansko pomagati otroku v postopkih pred organi, da je slišan, ter zagotoviti možnost njegovega sodelovanja pri odločanju o njegovi usodi, ga seznaniti z vsemi informacijami, njegovimi možnostmi in tudi izbirami. Glede na to, da se je projekt zelo dobro uveljavil v praksi, sem zadovoljna, da bodo predlagane zakonske rešitve dale projektu primerno zakonsko podlago za nadaljnje delovanje. Sicer pa naša kazenska in tudi civilna zakonodaja že sedaj urejata zastopanje otrok v sodnih postopkih. Naj za oris omenim samo družinske spore, kjer se mi zdi, da so otroci na nek način najbolj izpostavljeni, tako psihično, čustveno, še huje je, če starši na njihovih plečih bijejo medsebojne bitke. V bistvu imajo otroci v teh postopkih možnost, da izrazijo svoje mnenje sami, lahko pa tudi po osebi, ki ji zaupajo in si jo sami izberejo. Imamo pa v našem sistemu tu nekakšno pravno praznino pri zagovorništvu otrok v izvensodnih postopkih oziroma pri nudenju strokovne pomoči otroku, da izrazi svoje mnenje v vseh postopkih in zadevah, v katerih je udeležen. Zato na tem mestu pozdravljam, da se ta pravna praznina s predlagano novelo sedaj zapolnjuje. Če mi dovolite, za konec lahko rečem samo to, da me resnično veseli, da se je končno našla politična volja, da se varuhu človekovih pravic končno omogoči, da pridobi pogoje za podelitev statusa A po pariških načelih, ter da se otrokom v vseh postopkih in zadevah omogoči zagovornika oziroma nudenje strokovne pomoči. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravi naj se gospa Iva Dimic.
Hvala lepa, podpredsednik. Današnja razprava v resnici govori predvsem o dveh stvareh. Ne glede na to, da imamo dostikrat vsi polna usta človekovih pravic, si jih v resnici vsak razlaga po svoje in jih interpretira na način, kot jih on sam vidi oziroma posamezna zainteresirana skupina ob obravnavi določene problematike. In drugo, namesto da bi se pogovarjali o tem, kako bomo naredili korak naprej, ponovno izpostavljamo samo vprašanje na neki personalni ravni, kdo pravzaprav je sposoben dejansko uveljaviti človekove pravice v tej državi. Naj omenim takoj na začetku, da za uveljavljanje in uresničevanje ter spoštovanje človekovih pravic smo v prvi vrsti odgovorni vsi najprej kot posamezniki, potem v prvi vrsti država, se pravi Vlada, ki ima moč, ki ima oblast in tudi izvaja določene politike, da pa mora nekdo bdeti nad tem vprašanjem, pa je več kot jasno, da govorimo o institucijah, ki so za to ustanovljene. Ali je institucija, ki jo danes imamo, izpopolnjena? Seveda ni. Že samo dejstvo govori o tem, da tisti trenutek, ko se je ocenjevalo oziroma opredeljevalo, kakšen status bo Varuh človekovih pravic dobil, da je to, da je varuh leta 2008 in kasneje s potrditvijo leta 2010 v bistvu bil uvrščen v status B, kar jasno govori o tem, da ne gre za popolno institucijo, kot jo predvidevajo ostala merila, da bi lahko izpolnil pogoje za status A. Ali smo zadovoljni z današnjim delom Varuha človekovih pravic? Sam osebno lahko trdim, da da, kajti iz leto v leto dokazuje, da v resnici vedno bolj in bolj uresničuje svojo vlogo kot varuh človekovih pravic. Z vsakoletnimi poročili, ki so vedno bolj natančna in bolj obširna nakazuje in opozarja na vse podrobnosti, ki jih bodisi vidimo ali jih nočemo videti ali pa si jih razlagamo po svoje. To je ključni problem, zakaj je tudi varuh sam ocenil, da je nastopil čas, da pridemo do statusa A. Očitki, da Vlada pravzaprav kot največji kršitelj človekovih pravic igra tukaj dvojno vlogo, se mi tukaj zdijo nesmiselni, kajti danes se pogovarjamo o predlogu zakona, ki ga je predlagala Vlada. Ni ga predlagal nekdo tretji, nekdo X, Y. Še več. Podaja niz nekih določenih rešitev, ki pa so primerne z neko odločitvijo, kako to vprašanje rešiti v primeru Slovenije glede na njeno organiziranost in same potrebe, ki jih imamo v Sloveniji. Možnost bi bila lahko tudi drugačna. Možnost bi bila tudi ta, da bi v okviru Vlade ustanovili določeno institucijo oziroma združili kadrovske potenciale iz različnih resorjev, vendar danes imamo na mizi odločitev, za katero mislim, da je dobra in da zagotavlja predvsem tisto, kar je skupni cilj. Naj poudarim, skupni cilj je predvsem povečati moč institucije nekoga, ki opozarja in daje priporočila tistim, ki na koncu imajo možnost, da s spremembo zakonodaje ali s spremembo določenih postopkov dosežejo čim manj kršitev in preprečevanja kršitev človekovih pravic. To se mi zdi ključna zgodba. Moram pa opozoriti čisto na začetku, da sem danes strašno razočaran, ker poslušam nekatere, ko pravzaprav govorijo vehementno samo o tem, da kadrovska zaposlitev ne bo rešila kršitev človekovih pravic. Na prst, banalno gledano, se jaz lahko načeloma s tem strinjam. Vendar saj ne zaposlujemo ljudi v državnem aparatu, ampak v neodvisnem organu. To je zelo pomembno. Ta neodvisnost pa je vedno problematična, ko jo želimo izvajati. Neodvisnost ni to, da mi nekomu nekaj damo, potem pa od njega pričakujemo in se celo opredeljujemo s stavki, kot sem jih danes poslušal. Varuh človekovih pravic ne izpolnjuje pričakovanja tistih, ki ocenjujejo to poročilo. To se mi zdi alarmanten stavek. Kaj pa so ti pričakovani cilji? To pa bi res rad slišal. Danes smo sicer imeli možnost slišati nekaj razprav v tej smeri, ko so omenili samo določene segmente, ki jih zanimajo, kjer se kršijo človekove pravice. Istočasno pa opozarjajo, da se kršijo človekove pravice na področju materinstva, družine in ne vem kje še vse. Po drugi strani se sprašujem, ali je res ta politični boj tako pomemben, še posebej v času, ko obravnavamo takšen zakon, da v resnici se moramo pogovarjati vedno na osnovi neke ideološke opredelitve, kako ocenjujemo delo varuha človekovih pravic. Danes smo poslušali predstavitev poslanskih skupin in mnenja, kako gledajo na sam zakon in tudi posredno ocenjujejo delo posameznih organov, v tem primeru Varuha človekovih pravic. Lahko rečem, da za mene nič novega. Jaz se sploh ne spomnim varuha človekovih pravic, s katerim bi bila Poslanska skupina SDS kdaj zadovoljna. Še z nobenim do danes ni bila zadovoljna, kajti nikoli do danes noben varuh človekovih pravic ni uresničeval njihovih ciljev. In, bog ne daj, da bi jih kdaj res! Ampak ne samo od SDS, ampak katere koli politične stranke, niti od SMC, niti od Desusa, da ne naštevam vseh prisotnih, ki danes sedimo v parlamentu. To ni naloga varuha človekovih pravic. Vendar nekateri si še vedno predstavljajo, da je naloga človekovih pravic, da se mora oglašati samo ob posameznih primerih, posameznih osebah, ki so ogrožene in tako naprej. Niti ne bom razglabljal naprej, kajti vsi se več ali manj prepoznajo v tej potezi. Največji problem pa je, in to smo dokazali v zgodovini sprejemanja naše zakonodaje, lahko reče, tudi ustave, da kadarkoli govorimo o sprejemanju tako pomembnih aktov, vedno začnemo zadevo personalizirati. Spomnite se, ko smo sprejemali ustavo, je bilo zelo pomembno, kakšno vlogo bo imel predsednik Republike Slovenije, ob tem pa nihče ni skrival, kje je bil v resnici problem. Problem je bil v imenu in priimku takratnega bodočega kandidata in potem tudi dvakratnega predsednika Republike Slovenije. Če bi ne bil ta kandidat, ampak bi bil nekdo drug, domišljam si teoretično, bi verjetno danes imeli popolnoma drugačno Ustavo Republike Slovenije in bi končno imel predsednik Republike Slovenije tista pooblastila, ki bi jih v nekih normalnih demokratičnih družbah pravzaprav moral imeti. Danes, ko ga ni več, večkrat v razpravah razpravljamo v tej smeri. Če govorimo o posameznih zakonih, se vedno pojavlja vprašanje na personalnem nivoju. Spomnimo se, ko smo se pogovarjali o zagovorniku enakosti, smo poslušali diskusije iz opozicije, da pravzaprav takšnega zagovornika sploh ne potrebujemo, da to nalogo opravlja že varuh človekovih pravic, kaj kompliciramo, da delamo neke dodatne postopke. Pozabili pa so oziroma so namenoma izpustili, da se zagovornik ukvarja z drugimi stvarmi, s katerimi se varuh človekovih pravic niti po svojih pooblastilih in pristojnostih pravzaprav sploh ne more ukvarjati. Da opravlja še inšpekcijski nadzor in podobno. Da ne govorim še v vseh ostalih primerih. Danes moram reči, da me je presenetila razprava kolegice Eve Irgl v stališču, ko ga je imela, in je celo šla tako daleč, da je ocenjevala posamezne predstavnike neodvisnih organov. Ocenjevala je, iz katere politične opcije so, samo za ceno tega, da razloži, kako že vnaprej diskreditirati, kako bo sestavljen svet. To se mi zdi skrajno neresen pristop, če se pogovarjamo o zakonodaji, ki bo veljala v prihodnje, za naprej za kogarkoli, ki bo zasedal mesto bodisi v svetu bodisi kot varuh človekovih pravic. Le na takšen način lahko dosežemo neko resno diskusijo, da ugotovimo, kaj je prav in kaj ne. Treba je tudi govoriti o tem, da če želimo, da imamo močno in neodvisno institucijo, se vprašati, kajti eni govorijo predvsem o tem, zakaj pravzaprav daje varuh za človekove pravice priporočila, če pa jih potem nihče ne spoštuje. Sam moram reči, da se s tem ne morem strinjati predvsem zaradi tega, ker vse vlade do sedaj so bile več ali manj kritizirane, kadarkoli je prišlo poročilo varuha človekovih pravic in potem smo naslednje leto poslušali in brali poročilo in ugotavljali, ali je kakšno priporočilo bilo izpolnjeno ali ne. Leta 2015 je ta vlada uvedla novo kulturo v tem načinu in pripeljala do te točke, da je začela izdajati posebna poročila o realizaciji letnega poročila varuha človekovih pravic oziroma priporočil, ki jih je dal. Lahko omenim samo naslednje. Po samih organih za zadnje poročilo, se pravi za leto 2015, ki je bilo obravnavano, poročilo govori o naslednjem podatku: realiziranih je bilo 20 priporočil, delno realiziranih 30 priporočil, stalna naloga priporočil – 18, zavrnitev realizacije zaradi nestrinjanja in tudi delnih – 8, nerealiziranih tudi delno – 8 in s tem tudi vsa pisna razlaga po posameznih ministrstvih, kjer so pravzaprav tudi razlagali, zakaj in katera priporočila niso bila oziroma kaj vse se še mora zgoditi, da bi lahko bila realizirana, nekatera pa tudi v kontekstu, zakaj v resnici ne morejo biti realizirana. To se mi zdi bistven napredek in tudi pomoč varuhu človekovih pravic, da se lahko tudi pravilno odzove, če se ne strinja s takšnimi odgovori Vlade, kar se mi zdi velik napredek. Zakaj ustanavljati svet, zakaj sploh pridobiti status A varuha človekovih pravic? Zaradi tega ker bo imel večjo težo. Pridobil bo sedež in pa participacijo v organih, kar bo tudi za našo državo in za vsakokratno oblast imelo bistveno večjo težo. Ko varuh človekovih pravic spregovori v OZN in v Svetu, ima to čisto drugačno konotacijo, kot pa če tega ne more storiti. Seveda imamo še en problem s človekovimi pravicami. Mi se ves čas pogovarjamo samo o konkretnih primerih, ne pogovarjamo pa se o politikah človekovih pravic, in to je ključni problem. Mi se ne moremo pogovarjati samo o posameznih problemih, pa daleč od tega, da bi želel diskreditirat posamezne primere. Sploh ne, daleč od tega. Vendar če želimo posamezne primere reševati, potem moramo imeti tudi politike do splošnih tematik in področij zelo jasno razdelane. Le-to pa varuh za človekove pravice z današnjimi pooblastili, kljub temu da je kolega Hanžek v svoji predstavitvi razpravljal, da varuh človekovih pravic nima nikakršnega uspeha, ker konstantno vlade, še posebej pa je omenil našo vlado, kršijo te pravice, se mi ta izjava zdi na svoj način malce pretirana. Bom takole. povedal. A veste, človekova pravica ni samo takrat, kadar si državljan Republike Slovenije, ampak je to pravica vsakega človeka in njegove biti, kadar je v tem prostoru. Varuh človekovih pravic ne more obravnavati pravice izven naših meja, ampak lahko pa vse človekove pravice, ki jih imajo vsi, ki so v našem prostoru: od beguncev do migrantov, ne nazadnje tudi tistih, ki so bili izbrisani. Pravzaprav nekateri to zelo radi zamolčijo in pozabijo, da imajo ti ljudje človekove pravice. Govorim predvsem o kritikih oziroma kritizerjih, tistih, ki danes pravijo, da danes ne bodo podprli tega zakona in ne podpirajo te nove institucionalne vloge, ki bi jo varuh človekovih pravic s tem zakonom pridobil. Zakaj niso zavezujoča priporočila? Zelo pomembno je, da so priporočila, ko jih uresničujemo, lahko zelo dobro uresničena šele takrat, ko jih tako oblast kot ljudje ponotranjimo in jih začnemo izvajati. Ampak za to se moramo mi sami odločiti in sami sprejeti ustrezno zakonodajo in popravljati krivice in preprečevati možnost, da do njih pride. In ne obratno. Varuh človekovih pravic ni bil izvoljen na rednih parlamentarnih ali kakršnihkoli drugih volitvah, ampak je bil izvoljen znotraj Državnega zbora. On ni predstavnik ljudstva, ampak je predstavnik zaščite, se pravi pooseblja institucijo, ki varuje in opozarja na nepravilnosti, ki se dogajajo pri samih človekovih pravicah. Mi imamo problem, ko rečemo, da se ne spoštujejo priporočila Varuha človekovih pravic. Državni zbor se bo moral najprej opredeliti, to predvsem tistim kritikom, ki kritizirajo, ko se ne moremo poenotiti pri določenih vprašanjih, ko bi jih morali sprejeti in so za nas zavezujoča, ko Ustavno sodišče sprejme določeno odločbo in je še vedno ne spoštujemo in je še vedno ne spremenimo oziroma ustrezno reguliramo v naši zakonodaji. Mi imamo problem še s čim drugim, ne samo s samimi priporočili. Potem pa je tukaj še problem ta pluralnost, ki je nekateri preprosto ne razumejo. Danes imamo Varuha človekovih pravic in njegove pomočnike in institucijo tako organizirano, kakor jo imamo. Z novimi organi znotraj Varuha človekovih pravic pa dobivamo tudi neko pluralnost. Je pa problem, da si opozicija marsikdaj predstavlja, da pluralnost pomeni uravnoteženje. Oprostite, pri človekovih pravic ni uravnoteženja. Tam gre za to, ali je človekova pravica kršena ali ni. In to si je treba enkrat za vselej, in to bom ponavljal skozi, izbiti iz glave. Spomnite se samo primera, ko smo imeli preiskovalno komisijo in smo obravnavali ekstremizem, se je takoj opozicija branila, da obstaja tudi levi ekstremizem, ker je nekdo omenil, da je desni ekstremizem na sceni. No, to sem dal samo za primerjavo, kako si nekateri predstavljajo uravnoteženje obravnav, kadar imamo problem s kršenjem človekovih pravic. Na koncu naj omenim tudi tisto, kar je za mene ključno. Zakon ne omejuje, da kdaj v prihodnosti ne bo možno znotraj vladnih resorjev ustanoviti tudi določenih služb, ki bodo znotraj javnih služb omogočale preprečevanje in zaščito človekovih pravic. Absolutno ne. Naj tudi opozorim, Republika Slovenija, država je tista, se pravi mi skupaj z Vlado in vsemi deležniki smo tisti, ki bomo postavili temelje in organiziranost tako, kot mislimo, da je prav. Sam sem prepričan, da novi zakon v nadaljnjem postopku obravnave s pripombami različnih deležnikov – ne pozabiti, da nimamo še mnenja niti Zakonodajno-pravne službe, pa tudi ostali nevladni sektor, civilna družba, se bo še oglasila in povedala, kako oni vidijo ta problem – bo to le pot k izboljšanju zakona. Tako bomo dobili močan, neodvisen institut varuha človekovih pravic, ki bo ne glede na ime in priimek, kdo bo to vodil, se lahko še bolje zoperstavil oziroma zavzel za tiste pravice, katerih so nekateri danes polnih ust, pa jih uporabljajo zgolj in največkrat samo zaradi političnih namenov. Hvala lepa.
Gospa Eva Irgl, izvolite, imate besedo.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, gospod minister! Jaz sem uvodoma v malce daljšem stališču Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke zelo jasno in natančno povedala, kaj mi menimo o predlaganih rešitvah, ki sta pravzaprav dve znotraj tega zakona o varuhu: da se Varuhu človekovih pravic omogoči pridobitev statusa A po pariških načelih, do sedaj je namreč veljalo, da ima Slovenija status B, tako kot še 6 drugih držav članic Evropske unije, zdaj pa želimo to spremeniti v status A, kjer bi država imela bistveno več pravic zlasti pri odločanju na nekih sejah pri OZN, do sedaj pri statusu B so bili samo opazovalci. Tukaj naj jasno povem, če mogoče kolega Möderndorfer ni razumel, mi ne nasprotujemo v Slovenski demokratski stranki temu, da se status B spremeni v status A. Nikoli nismo temu nasprotovali. Menimo, da glede na to, da imajo status A države, kot so Danska, Finska, Francija, tudi Hrvaška že, Nemčija, Madžarska, Grčija, Irska, je treba opraviti te napore, da se to spremeni tudi pri nas. Vendar pa, spoštovani kolega Möderndorfer, imamo pa izjemno velike težave pri na takšen način formiranju Sveta in Centra za človekove pravice. In že prej sem povedala, zakaj. Tudi zaradi okolja, v katerem smo, političnega, če hočete, družbenega, lahko upravičeno menimo in smatramo, da bo ta organ deloval politično. Zato sem natančno razdelala, kateri so tisti člani, ki bodo imenovali 14-člansko zasedbo v Svet. Zaradi tega ker so to politično profilirane osebe. In, oprostite, po pariških načelih bi moral delovati tak organ v skladu s pravičnostjo, pluralnostjo in neodvisnostjo. A žal se bojim, da temu ne bo tako. Jaz osebno pa si tega želim. Že prej sem v stališču poslanske skupine povedala, da si dejansko želim, da bi status A, tako kot je formiran tudi v drugih državah članicah, ki imajo takšno obliko varovanja človekovih pravic v državnih institucijah, dejansko pomenil povečanje varstva človekovih pravic. Temu ni mogoče nasprotovati. Jaz si dejansko želim, da bi se tukaj povečalo varstvo človekovih pravic, ampak se bojim, da temu ne bo tako iz že znanih razlogov. Pa ne bom ponavljala, kdo naj bi bili člani tega sveta, ker sem to povedala uvodoma. Ampak, spoštovane kolegice in kolegi, človekove pravice so ves čas na preizkušnji, še zlasti v tistih državah, ki so izšle iz takšnega režima, ki je grobo kršil človekove pravice. Ena izmed takšnih držav je tudi Slovenija. Mi smo delali nek tak formalni prehod v demokracijo, vendar pa nismo opravili vseh nalog, ki bi jih morali v trenutku, ko je bil čas za to. Mi smo res postavili neke pravne temelje človekovim pravicam, pravne temelje preko pisateljske ustave, Majniške deklaracije, nato pa v obliki Ustave Republike Slovenije, kot najvišjega pravnega akta. Ali pa v resnici to uresničujemo na tak način, kakršna je pravna podlaga, to je pa drugo vprašanje. Kot opozicijska poslanka, pa tudi kot predsednica Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti sem dolžna opozoriti na pasti, ki se kažejo znotraj takšnega zakona. To je edini namen te razprave danes. Nihče pa ne nasprotuje pridobitvi A statusa. Nasprotujemo oziroma imamo pa velike težave z oblikovanjem sveta in centra za človekove pravice. Nihče me ne bo prepričal, da ljudje, ki imajo kar precejšen politični pedigre, kandidirali so na različnih strankarskih listah, zdaj delujejo sicer kot neodvisni na različnih funkcija, od zagovornika načela enakosti, pa do drugih. Žal, jaz moram reči, da ne verjamem, da bodo dejansko delovali neodvisno in v skladu z neko pluralnostjo. Tisto, kar osebno jaz pričakujem, ko postavljamo takšen zakon, kot je tudi ta, da imamo pred seboj vedno pravičnost. Ali je pravično to, da ko govorimo o kršitvah človekovih pravic tudi na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, koalicijski poslanci, še zlasti tisti, ki prihajajo iz Stranke modernega centra, ker imajo najvišjo kvoto, večkrat seje obstruirajo, ker niso sposobni argumentirano nastopati proti drugim argumentom. In vedno povedo, da gre za neko politično sejo, čeprav smo večkrat dokazali, da gre preprosto za kršitve človekovih pravic in da je nekdo dolžan na to opozoriti. Name se veliko ljudi obrača in povedo, da se počutijo kot drugorazredni državljani, ker jih praktično tudi institucije te države ne jemljejo resno. Ne dobijo niti odgovorov na zastavljena vprašanja. Kaj je to drugega kot neke vrste ignoranca, ki se dogaja s strani institucij? Jaz sem prepričana, da takšne stvari, takšne formacije nekih organov, ki bodo verjetno delovali lahko tudi politično, ne bodo reševali področja kršitev človekovih pravic. Že po sedaj formirani instituciji Varuha človekovih pravic bi moral Varuh človekovih pravic spremljati situacijo glede spoštovanja oziroma kršitev človekovih pravic v širšem smislu, kar naj bi bil sedaj namen sveta za človekove pravice in pa centra za človekove pravice. Že do sedaj bi moral to početi, pa ne počne. To se pa strinjam. Ne počne. Ampak varuhinja ima štiri namestnike in vsak pokriva svoje področje. Velikokrat se zgodi, zdaj že manjkrat, ker sem to večkrat javno izpostavila, da tudi varuhinja in pa tudi namestniki še prej, ko smo opozarjali na res grobe kršitve človekovih pravic, praktično niso hodili na seje. In tukaj govorimo o tem. To je praksa. Če vi to postavljate zaradi teorije ali ne vem česa [[…]]Ampak to je pa potem praksa. To je praksa. Jaz govorim o praksi, ki ni dobra in je prav, da se na to opozori. Vsem bi moral biti interes, da se vendarle izboljša stanje na področju človekovih pravic, da vsi skupaj hodimo po neki poti, ki bo pripeljala do večjega spoštovanja človekovih pravic in tudi do dejanske vladavine prava. Danes pa imamo pravno državo v celoti na izjemno veliki preizkušnji, čeprav v ustavi piše, da je država Slovenija socialna in pravna država. Ja, to res piše. Na deklarativni ravni. Kaj pa v resnici? Lahko bi se dalo o tem na dolgo in široko razpravljati. Jaz menim, da je bilo prav, da smo v Slovenski demokratski stranki zahtevali splošno razpravo glede tega zakona, ker menimo, da je treba še pred matičnim delovnim telesom, na katerem bomo šli bolj natančno skozi predlog zakona, da opozorimo na nekatere stvari, tudi na to, da so določene nevladne organizacije povedale, da so imele bistveno premalo časa, da bi lahko podale konkretne in kvalitetne pripombe na sam zakon. Zlasti na tisti del, ki je vezan na zagovorništvo otrok. Jaz sama sem sodelovala v prejšnjih letih velikokrat pri razpravah o tako imenovanem pilotnem projektu Zagovornik – glas otroka in seveda ga podpiram. Ga podpiram. Sedaj se to v okviru varuha spreminja v institut zagovorništva, ampak vendarle je treba tukaj prisluhniti tudi tistim, ki se ukvarjajo s tem področjem in mogoče pridemo do kakšne boljše skupne rešite znotraj tega. Je pa to pomembno, da se uredi. Vendar pa mora tudi Ministrstvo za pravosodje prisluhniti nekaterim pripombam in idejam, ki so bile dane. Jaz se ne bom opredeljevala do njih, ker v tem trenutku mislim, da tu ni prostor za to. Ministrstvo za pravosodje je te pripombe dobilo. Tudi ne vem, ali so vse utemeljene, ampak vendarle pa menim, da je prav, da jim posvetimo neko pozornost, preden nadaljujemo z obravnavo te tako pomembne tematike. Najlepša hvala.
Gospod Jani Möderndorfer je prosil za repliko. Izvolite.
Spoštovana cenjena kolega Eva Irgl. Seveda ste me narobe razumeli ali pa namerno narobe interpretirali. Jaz nisem govoril o tem, ali se vi strinjate z A ali B, res pa je, da nikogar nisem imenoval, pa bom to zdaj naredil. Govoril sem o Novi Sloveniji. Vas sem izpostavil v tistem delu, ko sem vas omenil, da ste v bistvu že v naprej na nek način politično poskušali diskvalificirati posamezne organe, ki bodo predlagatelji znotraj predloga zakona kot govori, da bodo predlagali kandidate za člane sveta. O tem sem govoril. Kolegica Eva Irgl, kako vi veste, kdo pa bo član sveta, če pa tega sveta ni, ker še zakon ni sprejet. Niti ne vemo, ali bo to tako organizirano. To je prvo. Kot drugo. Kot predsednica Komisije za človekove pravice veste, da je ena izmed temeljnih človekovih pravic tudi pravica do političnega udejstvovanja. Kdo pa komu lahko prepove, da se politično udejstvuje? Dejstvo pa je, da zakon opredeljuje – da ne bo nesporazuma – da predlagatelj, se pravi v tem primeru posamezni instituti bodo predlagali izmed svojih zaposlenih, ne pa oni sami. Vi ste pa vnaprej diskvalificirali posameznike, ki danes opravljajo, in mogoče takrat, ko bo razpis izšel, sploh ne bodo več opravljali te funkcije in bodo tam nekateri drugi ljudje. Tako se mi to zdi danes malce preuranjeno na ta način diskutirati. Se pa strinjam z vašim zadnjim delom, ko ste rekli, da je danes čas, da se pogovarjamo o spremembi tega zakona. Tudi mi sami pričakujemo, da bomo na odboru, tako kot sem povedal, skupaj z Zakonodajno-pravno službo in ostalimi deležniki, ki bodo dali in so že dali, nekateri pa še bodo dali svoje pripombe, bo moralo ministrstvo pripraviti ustrezne odgovore na ta vprašanja. V tem delu se pa absolutno popolnoma strinjam. Veste, ta status A ali B je ta trenutek zelo jasno zanikala Poslanska skupina Nove Slovenije, ki pravi, da sploh ne podpira kakršnekoli spremembe, še več, pravi, da gre za navadno zaposlovanje. Naj na koncu omenim, s tem bom tudi zaključil, da mene tudi zanima, ali bo razdelan predlog finančne konstrukcije, finančnih posledic. Prepričan sem namreč, da pri zagovorniku, ko smo sprejemali zakon, smo naredili eno strašansko veliko napako. Ocenili smo, da bo zagovornik lahko delal z 250 tisoč evri. Institutu varuha, ki ga pa samo malce širimo, pa že dajemo milijon. To se mi zdi nesorazmerno. Hvala.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade. Minister za pravosodje, gospod Klemenčič, izvolite, imate besedo.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Po opravljeni splošni razpravi lahko zaključim, da z optimizmom gledam na nadaljnjo usodo tega zakona v Državnem zboru. Kljub nekaterim bolj osebno ali pa politično obarvanim bravuram in nasprotovanjem je zakon dobil, kar sem zaznal tudi v večini opozicije, kar nekaj načelne podpore tovrstnim rešitvam, ne povsod, pa vendarle, predvsem dvema ključnima rešitvama, in sicer pridobitvi statusa A po pariških načelih. Sem hvaležen, da se je v razpravi tudi jasno pojasnilo, kaj to pomeni, ker tega ne delamo zato, da bomo zmagali na nekem tekmovanju, A, B, C, ampak za tem stoji vsebina. In pa glede zagovorništva otrok. Vesel sem tudi, da smo po 23 letih pripeljali to spremembo zakona v parlament. Kot je bilo danes večkrat rečeno, do tega bi lahko prišli tudi drugače. Obstaja vrsta možnih rešitev, vendar 23 let te rešitve niso bile niti toliko usklajene, tako ali drugače, da bi dosegle Državni zbor. Danes je rešitev na mizi. Ta rešitev temelji na jasni potrebi, da moramo to storiti, kot rečeno, ne zaradi tujine, ampak zaradi nas samih. Na to rešitev – tu pa delamo zaradi tujine – nas že leta opozarjajo različne mednarodne institucije in nadzorni mehanizmi. Ta rešitev je pripravljena na podlagi dobrih tujih praks, ob upoštevanju majhnosti Slovenije, ker ne moremo kar novih in novih institucij delati. Ta rešitev je usklajena z institucijo Varuha človekovih pravic, ki jo vodi ena redkih oseb, ki mora v tem zboru dobiti dvotretjinsko večino, da lahko to mesto zasede. Ta rešitev po mnenju tako rekoč 70 % opozicije in pozicije predstavlja vendarle korak naprej. Kot rečeno, to je prvo branje. Imeli bomo še odbore, imeli bomo še mnenje Zakonodajno-pravne službe. V tem delu je mogoče nasloviti še posamezna dodatna vprašanja. Vsaj kar se tiče Ministrstva za pravosodje, smo odprti za dialog. Sploh če izhajamo iz načelne konstruktivnosti, o kateri smo se danes večinoma pogovarjali. Dotaknil bi se samo še dveh stvari, ki sta bili posebej problematizirani. Ena je sestava sveta. Absolutno delimo isti cilj, da mora biti tak svet čim bolj pluralen in politično neodvisen. Dejstvo pa je, da ljudi mora nekdo zbrati. Ljudje ne pridejo z Marsa in tako naprej. Predlog, ki je tukaj, 14-članski svet sestavlja 5 članov iz civilne družbe, strokovnjakov, ki jih imenuje varuhinja. Ostale pa imenujejo posamezne institucije, kot je v zadnji razpravi zelo lepo poslanec Möderndorfer povedal. Ne gre za te funkcionarje, gre za zaposlene v dveh institucijah, ki se sami ukvarjata z nekim ožjim področjem človekovih pravic – informacijska pooblaščenka s pravico do zasebnosti, zagovornik enakosti s prepovedjo diskriminacije. Potem pa so predlagatelji, kot vidite notri, tudi Državni zbor, Državni svet in Vlada. Če imate boljši predlog, smo se o njem pripravljeni pogovarjati. Treba pa je vedeti, kakšen cilj se zasleduje in da ljudje naj ne pridejo kar od nekje in da jih ni mogoče v naprej ad hominem etiketirati na tak ali drugačen način. To je prva stvar. Druga stvar. Rad bi poudaril, da ne gre za službe. Finančne posledice in dinamika zaposlovanja je natančno opredeljena. Če bo pa treba, bomo pa to še dopolnili na samem odboru v oceni finančnih posledic predloga zakona za državni proračun. Bolj natančno kot v mnogih predlogih, ki jih ta ali kakšna druga vlada pošlje v državni zbor, kjer velikokrat, to vsi vemo, piše, da zakon nima finančnih posledic. Tukaj smo vsi krivi. Ta zakon v tem delu natančno razdeljuje, od kod denar, koliko denarja, za kaj denar. Ne gre za uradniške službe kot takšne. Pa zdaj povemo. Zagovornik otrok. Govorimo o treh dodatnih zaposlitvah skozi določen čas. To ne bodo ljudje, ki bodo neposredno delali nujno z otroki, ker če zakon preberete, piše, da se vzpostavlja sistem zagovorništvo otrok na podlagi dosedanje 10-letne dobre prakse, kjer delujejo prostovoljni zagovorniki otrok, ki morajo biti strokovnjaki s tega področja, ki si morajo to želeti delati, ki niso zaposleni pri Varuhu, ki pa so povezani z Varuhom, morajo se udeleževati izobraževanj, usposabljanj, morajo biti nekaznovani in tako naprej. Te tri zaposlitve bodo omogočale samo forum za koordinacijo večjega števila in za redno delovanje tega zagovorništva. Mimogrede, ker je ravno kolegica tukaj, pa je zelo pošteno, da povem, da je to 10 let financiralo Ministrstvo za delo in družino. Zdaj se bo to financiralo iz Varuha, ki ima samostojen proračun. Kar se pa tiče zaposlitev, zelo jasno povemo v samem predlogu zakona, da gre za tri nove zaposlitve za 6 mesecev v letu 2018, ko se bosta vzpostavljala center in svet. Tukaj dejansko ni bila ne institucija, nikakor ne moremo govoriti o kakšni požrešnosti. Mogoče samo še ocvirek. Ker sredstva za delovanje, za vzpostavitev tega dela niso bila zagotovljena že v proračunu Varuha kot institucije, ker je zakon prišel šele zdaj, ne pa ob proračunu, je bila na Vladi na našo pobudo sprejeta rešitev, do katere zelo malokrat pride. In to je, da se je vsak minister in ministrica, vsak resor se je odpovedal sorazmernemu deležu svojega proračuna, da se lahko te institucije vzpostavijo. Iz spoštovanja do institucije in iz zavedanja, da Varuh deluje horizontalno in medresorsko. Toliko o teh finančnih stvareh. In še zadnja zadeva. Zavedam se, ta zakon ne bo rešil vseh težav ali pa večine težav, s katerimi se posamezniki soočajo v zvezi s kršitvami človekovih pravic v Republiki Sloveniji. Ne bo rešil neodzivnosti državnih organov, čeprav, tu je bilo že večkrat poudarjeno, ta se je izjemno okrepila pod to vlado. Na vsake pol leta gremo skozi vsa priporočila. To vodi Ministrstvo za pravosodje, odkar je to s spremembo Zakona o državni upravi prešlo pod Ministrstvo za pravosodje, smo se prostovoljno zavezali, da dvakrat letno se gre na Vlado, to je javno objavljeno in se nas da kritizirati, hkrati pa je to tudi pritisk, da delamo bolje. Odzivno poročilo pripravljamo in koordiniramo z ostalimi resorji. Predvideno odzivno poročilo na letošnje poročilo Varuha bo predvidoma sprejeto še na zadnji seji Vlade pred parlamentarnimi počitnicami, kar pomeni, pol leta oziroma skoraj eno leto prej, kot se je katerokoli poročilo na Varuha nanašalo in bo tudi vam v pomoč, ko boste razpravljali jeseni o samem poročilu Varuha. Se pravi, tukaj stvari premikamo v pozitivno smer. Kakorkoli pod črto, to ni čarobna palčka, ki bi rešila problem človekovih pravic v Republiki Sloveniji, daleč od tega. Vendar hkrati ni metanje denarja stran, v to smo absolutno prepričani, pomeni pa krepitev institucije, ki pomeni izjemno pomemben in ustavno zapovedan, mandatiran organ neformalnega nadzora nad delom izvršilne in zakonodajen veje oblasti. S tem kakorkoli že posredno veliko naredimo za ljudi, za otroke pa sploh zaradi zagovorništva. Veselim se razprave na odboru in kasneje v parlamentu. Upam, da ne bom preveč pesimističen, če rečem, da gre za predlog, ki bo doživel več kot samo koalicijsko podporo ob sprejetju. Hvala.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. Zato tudi zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 22. 6., v okviru glasovanj. S tem tudi prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O SOCIALNEM VARSTVU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 52 poslank in poslancem, s prvopodpisano dr. Simono Kustec Lipicer zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, in sicer ministrici za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anji Kopač Mrak.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Drage poslanke in poslanci! Šest mesecev po tem, ko je 22. decembra lani ministrstvo v javno obravnavo posredovalo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu predstavljamo novelo vam vam, poslancem. Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti je v vmesnem času opravilo številne aktivnosti in v pripravo novele Zakona o socialnem varstvu vključilo vse deležnike, vključno s stroko, lokalno skupnostjo in sindikate. Stroka, sindikati in tudi Državni svet so izkazali podporo predlaganemu konceptu reforme. Na ministrstvu menimo, da nov zakon nudi dobro vsebinsko podlago za reformo centrov za socialno delo. Ob vašem razmisleku za podporo zakonu želim posebej izpostaviti dosedanje večkratne neuspešne poskuse reforme. Gre namreč za spremembo mreže 62 centrov za socialno delo, ki ni bila spremenjena zadnjih 25 let, čeprav so se v vmesnem času močno povečale in vsebinsko spremenile naloge centrov za socialno delo. Glavni cilji reorganizacije so poenotenje dele centrov za socialno delo, poenostavitev upravnih postopkov in s tem razbremenitev strokovnih delavcev, kar bo imelo za posledico več možnosti za strokovno delo in povečanje učinkovitosti. Reorganizacija centrov za socialno delo bo storitve centrov tudi bolj približala uporabnikom. Ključno izhodišče je, da 62 enot centrov za socialno delo še vedno ostaja glavni nosilec socialne politike v lokalnem okolju. Z zakonom je določeno, da enote izvajajo strokovne naloge. Reorganizacija pa prinaša spojitev več centrov za socialno delo v območni center za socialno delo, ki bo pokrival večje teritorialno območje. Predvidenih je 16 centrov za socialno delo. Za celotno območje se na enem mestu izvaja vodenje in upravljanje. Za organizacijo in vodenje strokovnega dela in poslovanja centrov za socialno delo pa je odgovoren direktor. Znotraj vsakega izmed 16 centrov za socialno delo bo delovala skupna splošna služba, ki bo zajemala računovodstvo, administrativne naloge, pravno in kadrovsko službo. Na območnih centrih za socialno delo bosta oblikovani še skupna strokovna služba ter enota za odločanje o pravicah iz javnih sredstev. Dejansko centraliziramo zgolj in le administrativne in splošne službe in predvsem pomembno, da z ločitvijo enote, ki bo odločala o enoletnih pravicah, zmanjšujemo administrativno obremenitev centrov za socialno delo, medtem ko bo vse strokovno delo potekalo na enotah, torej obstoječih centrih za socialno delo. Dosežemo pa s tem večjo mobilnost strokovnega kadra, da bomo lažje zagotavljali multidisciplinarno obravnavo najtežjih primerov, ki so žal vedno pogostejši. Za 16 območij bo tako mnogo lažje zagotavljati z obstoječim kadrom večjo strokovnost pri obravnavi najzahtevnejših primerov. Pomembno je tudi, da ta podlaga, ki je danes pred vami, govori o organizacijski spremembi centrov za socialno delo, ki je, kot sem rekla, dobra podlaga za reorganizacijo dela centrov za socialno delo. Ne pozabite pa, da so pomembni procesi tudi socialna aktivacija, ki pomeni aktivno socialno politiko, programi za razreševanje socialne problematike dolgotrajnih prejemnikov denarne socialne pomoči, na eni strani, in verjetno najpomembnejši projekt uvedbe informativne odločbe o enoletnih pravicah, ki pa bo bistveno razbremenila centre za socialno delo tega administrativnega dela in tudi s to reorganizacijo ga fizično ločujemo. V vseh teh razpravah smo iskali res širše družbeno soglasje in tudi predvsem z lokalnimi skupnostmi, ker se zavedamo, da so centri za socialno delo sicer ustanove države, vendar so ključ in morajo delovati v lokalnem okolju in razreševati socialno problematiko, ki je v lokalnem okolju. Zato je v zakonu več varovalk, ki so bile dogovorjene, zato da se ne bi krnila mreža, kar se velikokrat po vzoru Fursovih, Gursovih in drugih reorganizacij, ki smo jih znotraj države že imeli. Tu poudarjam, centri za socialno delo so javni socialnovarstveni zavodi, ki so organizirani v skladu z Zakonom o zavodih in na podlagi Zakona o socialnem varstvu in jih ni mogoče primerjati z upravnimi enotami ali enotami Fursa ali Gursa, tako da ta postopek preoblikovanja je bistveno drugačen. Tudi v tej zgodbi varovalk, da se ne bi zgodilo – kar verjamem, da je naša skupna želja – da bi se krnila ta izpostavljenost in možnost dostopa ljudi do centrov za socialno delo, je tudi predvidena vloga Državnega zbora, in sicer da se na tri leta poroča o mreži in učinkovitosti te mreže. Se pa veselim današnje razprave. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala za besedo, predsedujoči. Vsi prisotni, prav lepo pozdravljeni! O reorganizaciji centrov za socialno delo se govori že dlje časa. V mesecu maju leta 2013 je ministrica v svoji izjavi za javnost napovedala, da se bo pilotni projekt reorganizacije začel v drugi polovici leta 2013 in da bo reorganizacija centrov za socialno delo izvedena v začetku leta 2015. Danes smo sredi leta 2017 in na tem področju se do danes še ni zgodilo prav nič. Tudi iz zakona, ki je danes pred nami, Zakona o socialnem varstvu, ki ga omenjate kot nujnega za začetek reorganizacije centrov za socialno delo, ni razbrati, da je reorganizacija ena izmed prioritet Ministrstva za delo. Začetek veljavnosti zakona, glede na vsebino, ki je pred nami, postavljate v drugo polovico leta 2018, kar pomeni, da reorganizacijo prestavljate na vlado, ki bo prišla za vami, kar pa ni nova praksa. Spomnimo se Svetlikovega zakona iz leta 2010, ki je ukinil državne pokojnine in dodal zaznambe na nepremičnine prejemnikom varstvenega dodatka. Tudi ta zakon je stopil v veljavo v času druge vlade. Glede na številna leta govorjenja in priprave na reorganizacijo se vprašamo, kako je mogoče, da na Ministrstvu za delo le-to traja toliko časa, čeprav je ministrica tudi pred začetkom tega mandata na hearingu zagotovila, da je to ena izmed prioritet te vlade. Če bi le-to resnično bila prioriteta te vlade in trenutne ministrice za delo, bi bila do danes reorganizacija že zaključena. Prav tako je ministrica v preteklem letu na eno od mojih poslanskih vprašanj, vezanih na reorganizacijo centrov za socialno delo, odgovorila, da se bo večino dela, vezanega na reorganizacijo, odvilo v letu 2017. Žal tudi v letošnjem letu do tega očitno ne bo prišlo. Reorganizacija zagotovo ni enostaven projekt. So pa reorganizacije nekaj, kar v velikih gospodarskih družbah poteka nenehno. Po številu zaposlenih presegajo število zaposlenih na ministrstvu in na centrih za socialno delo. Tam si enostavno tako počasnega odziva, glede na spremembe na trgu, ne morejo privoščiti. Na Ministrstvu za delo je le-to drugače. Ministrstvo se bistveno prepočasi odziva na potrebe državljanov, kar se ne nazadnje tudi kaže v nenormalnem številu pritožb in v času, ki se ga potrebuje za njihovo rešitev. Pa na kratko poglejmo vsebino zakona, ki je pred nami. Predlog zakona prinaša nekatere dobre rešitve. Kot dobre v Slovenski demokratski stranki ocenjujemo krizno namestitev posameznika, ki nujno potrebuje takojšnjo pomoč zaradi nasilja v družini ali drugih okoliščin, ki povzročajo neposredno ogroženost; opravljanje interventne službe, ki se izvaja na podlagi obvestila policije; ustanovitev službe za koordinacijo in pomoč žrtvam; možnost izvajanja dejavnosti centrov za socialno delo tudi izven poslovnega časa v primeru nujnih zadev; odreditev socialnega inšpektorja, da lahko posameznemu zaposlenemu prepove posamezna dejanja, če obstaja ponovitvena nevarnost, kot na primer izdaja posamičnih aktov, odločanja o posameznih ukrepih, ter lahko predlaga začetek postopka za razrešitev direktorja in pomočnika ter začetek postopka za odvzem prekinitve koncesijske pogodbe; triletno poročilo Vlade Državnemu zboru o učinkovitosti delovanja centrov za socialno delo. Vendar pa lahko ugotovimo, da je ostala vsebina daleč od dolgo pričakovane reforme centrov za socialno delo, ki je za zagotavljanje učinkovite socialne države tudi nujno potrebna. Predlog zakona naj bi pomenil reorganizacijo centrov za socialno delo, vendar temu žal ni tako, saj uvaja zgolj zakonsko-pravno podlago za to, da lahko vsakokratna vlada z uredbo določi centre za socialno delo, območje delovanja ter področne enote centrov za socialno delo. Namesto vsebinskih in organizacijskih rešitev za reorganizacijo centrov za socialno delo danes razpravljamo o centralizaciji centrov za socialno delo in strukturi centrov za socialno delo, ki bo odvisna od vsakokratne politične volje in bo lahko podvržena nenehnemu spreminjanju, še večjemu političnemu kadrovanju in potencialno tudi prekinitvam kontinuiranega dela posameznih centrov in enot znotraj centrov za socialno delo. Takšno združevanje centrov za socialno delo pomeni združevanje brez meril in brez kriterijev, ki bi bili natančno določeni v tem zakonu. Kaj točno in kako konkretno bi se s takšnim združevanjem izboljšalo zagotavljanje socialnih storitev, tudi iz gradiva k predlogu zakona ni razvidno. V zadnjih letih se je na nas obrnilo kar nekaj uporabnikov socialnih storitev s pritožbami zoper delo centrov za socialno delo. Niti eden se ni pritožil zoper to, da bi ga motila decentralizirana organizacija ali pa organizacijska struktura sploh. V katere večje centre ali manjše centre bodo razporejeni centri za socialno delo, uporabnikov socialnih storitev ne zanima. Zanima jih le, ali bodo pravočasno in pravično obravnavani. S tega vidika ne moremo govoriti, da omenjeni zakon kakorkoli prispeva k izboljšanju kvalitete socialne obravnave. Predvsem nas skrbijo prehodne določbe, ki lahko pomenijo dokončno politizacijo centrov za socialno delo, saj se bodo vsi sveti centrov za socialno delo razpustili, konstituirali pa se bodo na novo v centrih, ki bodo predstavljali združene centre po pravilu, ki ga bo določil ustanovitelj, torej Vlada. Vršilce dolžnosti združenih centrov za socialno delo bo imenovala Vlada brez javnega razpisa do imenovanja novih direktorjev teh tako imenovanih združenih centrov za socialno delo, pri čemer rok imenovanja direktorjev s polnim mandatom sploh ni določen. Prav tako je mogoče zaslediti številne pripombe iz centrov za socialno delo o tem, da se večina zaposlenih v centrih s predlaganim načinom tako imenovane reorganizacije ne strinja ali ji celo nasprotuje. Informativna odločba je sprememba, ki jo lahko ocenimo kot pozitivno. Se pa seveda vprašamo, ali bo resnično prinesla toliko manj administrativnega dela, kot obljubljajo na ministrstvu. V osnovi se bo podatke še vedno moralo ročno vnesti. Veliko kritičnega razmišljanja lahko slišimo tudi glede področja socialne aktivacije, kjer se namerava porabiti 40 milijonov evrov za osebe, ki so dolgotrajno odvisne od socialnih transferjev, pri čemer ni jasno, koliko teh oseb se bo po skoraj enoletnem usposabljanju dejansko lahko zaposlilo. Dlje časa se omenja kadrovska podhranjenost centrov za socialno delo. Glede na zakon, ki je pred nami, si lahko obetamo zgolj 16 novih direktorjev novonastalih centrov, ki bodo ponovno, kot smo že izpostavili, lahko politično kadrovani, saj soglasje za njihovo imenovanje poda minister. Glede na pretekle izkušnje se bojimo, da bo politična ustreznost ponovno pred strokovno usposobljenostjo kandidatov, kar se je pod okriljem trenutne ministrice v preteklosti prepogosto dogajalo. Nenavadna je tudi odločitev ministrstva, da bodo socialni aktivatorji, ki jih bo nekaj nad 50, zaposleni na Ministrstvu za delo in šele v letu 2021 preneseni na centre za socialno delo. Tudi na tem področju o kadrovski okrepitvi centrov za socialno delo ne moremo govoriti. Ne nazadnje, nihče do danes se še ni ukvarjal konkretneje z delovnimi invalidi. Številni imajo resnično velike omejitve pri delu, imajo pa na drugi strani voljo do dela in si želijo delati. Številni so premagali težke bolezni in ponovna vključenost v delovni proces bi bila za njih velika rešitev, tako s socialnega kot finančnega vidika. Gre namreč za skupino ljudi, ki morajo preživeti z 200 evri na mesec. Kljub posameznim dobrim rešitvam zakona v prvem branju ne moremo podpreti iz pravkar navedenih razlogov. V nadaljevanju zakonodajnega postopka pa bomo spremljali predvsem izjave in stališča tistih, ki se jih takšna centralizacija storitev tiče. To niso zgolj zaposleni na centrih za socialno delo, ampak predvsem upravičenci do socialnih storitev. V nadaljevanju se bomo na osnovi tega tudi odločali o podpori ali nepodpori temu zakonu. Hvala.
Gospod Franc Trček bo [[…]]se opravičujem, gospod Jurša, gospod Franc Jurša bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Še enkrat se opravičujem.
Hvala za besedo, predsedujoči. Ja, vam opravičim ta lapsus. Prvi centri v naši državi, nekdanji skupni, so bili ustanovljeni pred 50 leti in to pomeni, da bi država Slovenija bila na nek način zelo socialna država, če merimo po teh kriterijih in merilih. Ni pa dobro, da se sama organizacija in način dela v vsem tem času do danes praktično sploh nista posodobila. Centri so sicer res dobivali vedno nove in nove naloge tako s strani države kot s strani lokalnih skupnosti, strokovni sodelavci so se začeli ukvarjati s papirologijo, terensko delo pa so na nek način hote ali nehote zanemarjali, zato je po mnenju Poslanske skupine Desus na mestu vprašanje, koliko pa smo danes še socialna država. Ni dovolj, da državljanom in državljankam, ki so potrebni takšne ali drugačne pomoči, samo v ustavi, z zakonom in na listu papirja neke odločbe zagotavljamo nekaj pravic in da jim to pošljemo na dom v modri kuverti. Ti ljudje v veliki večini potrebujejo drugačen pristop – pristen stik z neko osebo, ki je usposobljena za to, da lahko pomaga, je vreden več kot tisoč odločb. Zato se v naši poslanski skupini strinjamo, da je na nek način reorganizacija centrov za socialno delo potrebna, saj smo bili do njihovega dela v preteklosti že marsikdaj upravičeno kritični, kar se je kazalo skozi neenotno prakso delovanja centrov in konec koncev tudi z mnogimi, medijsko bolj izpostavljenimi primeri, ki jih je bilo v zadnjem času kar precej. Ministrica pravi, da priprave na reorganizacijo socialnega dela segajo že več kot deset let nazaj in da je zdaj končno napočil čas in celo zadnji trenutek, da centre moderniziramo, sicer grozi socialnemu delu v naši državi kolaps. Sam in moji poslanski kolegi v celoti ne verjamemo, da je res tako. Reorganizacija je in ni nujna, da bo kakovost storitev še boljša. Vsebinsko se nam zdi načrt reorganizacije na nek način ustrezen, saj razbremenjuje socialne delavce od večnega administrativnega dela in jih na nek način pošilja nazaj na teren k ljudem. Zato pa so nujne zaposlitve novih ljudi, ne le razbremenitve zaposlenih z birokratskimi opravili. Ob kadrovanju se nam takoj porodi vprašanje, še s koliko dodatnimi zaposlitvami strokovnjakov pa se bo šlo na teren. Ko pogledamo za primerjavo druge evropske države, imajo v povprečju na sto tisoč prebivalcev zaposlenih tisoč 851 socialnih delavcev. Pri nas, kjer nas je dva milijona in še nekaj, pa je vseh zaposlenih na centrih za socialno delo tisoč 900. Slišati je, da se bo zaposlilo dvajset novih strokovnjakov in 62 pripravnikov. Od teh dvajsetih novih zaposlitev jih bo šestnajst direktorjev novonastalih centrov, 62 pripravnikov pa pomeni po en pripravnik na vsako enoto centra. Bo to dovolj, da socialno delo približamo našim ljudem? Mislim, da ne. Bomo kadrovsko podhranjenost in zbirokratiziranost postopkov lahko odpravili do te mere, da bo človek, ki potrebuje pomoč centra za socialno delo, lahko kadarkoli brez najave časa pristopil do uslužbenca in dobil takoj tudi ustrezno pomoč oziroma nasvet? Bojim se, da ne. V Desusu smo bili skozi vso javno razpravo in koalicijsko usklajevanje o zakonu skeptični do predlaganih rešitev glede organizacije tudi na točki samostojnosti in avtonomnosti centrov. Sam sem ves čas nasprotoval dejstvu, da se enotam jemlje pravna subjektiviteta, saj se bo celotno mrežo upravljalo iz šestnajstih centrov, ki pa potreb terena oziroma manjših lokalnih skupnosti ne poznajo dovolj dobro. Moja bojazen in tudi večina kolegov in seveda kolegice iz moje poslanske skupine je previdnih. Izvira predvsem iz preteklih izkušenj, ko je nekaj organov v državne uprave, na primer nazadnje davčni urad, že izginilo iz manjših krajev. Napovedujejo se in že izvajajo selitve iz upravnih enot in napovedujejo se tudi selitve iz sodišč. Zato se nam zdi tukaj to tveganje še večje. Centralizacija nikoli ni prenesla nič dobrega. To vemo iz naše pretekle zgodovine. Iskreno se bojim, da niti zakonsko določilo, ki bi ga sicer lahko imeli na nek način za varovalko pred posegom v sistem razporejenih centrov za socialno delo – s tem, da mora Vlada Državnemu zboru poročati vsaka tri leta o učinkovitosti delovanja območnih centrov in enot centrov –, ne pomeni zadostne varovalke, da se sčasoma lokalni centri ne bodo začeli tudi zapirati. Ne glede na pravkar povedano stališče, ki seveda zveni precej negativno, pa bomo poslanke in poslanci naše poslanske skupine danes ta predlog zakona podprli in ga posredovali v nadaljnjo obravnavo v Državni zbor. Hvala.
Gospa Marija Bačič bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Pred nami je torej zakon, s katerim bomo v prvem koraku omogočili začetek organizacijske reorganizacije centrov za socialno delo. Tovrstna reorganizacija bo podlaga za naslednji korak, ko bodo na vrsti vsebine in strokovno delo centrov za socialno delo. Po mnenju pripravljavcev zakona pa bodo že same organizacijske spremembe, ki jih začenjamo s to novelo zakona, po določeni meri spodbudile razvoj stroke in delo centrov bolj približale uporabnikom. Zakaj je reorganizacija sploh pomembna? Če želimo dejavnost centra za socialno delo postaviti na raven, kjer bodo dejansko lahko delali za uporabnike, moramo k temu pristopiti tako organizacijsko kot strokovno. Centri za socialno delo so namreč strokovne institucije, ki bi se v prvi vrsti morali posvečati preprečevanju in podpori pri razreševanju socialnih stisk ter težav posameznikov, družin in posameznih ranljivih skupin prebivalstva. Žal pa se vse prevečkrat slišijo očitki, da je delovanje centrov za socialno delo preveč zbirokratizirano in togo. Kot ugotavlja predlagatelj, v zadnjih letih socialna problematika v Sloveniji zaradi gospodarske krize narašča; povečevalo se je število prejemnikov socialnih transferjev in socialno izključenih ljudi, nastajajo povsem nove oblike zasvojenosti, več je različnih oblik nasilja in drugih stisk in težav, za katere se v okviru mreže javne službe zagotavlja strokovna pomoč in podpora. Potrebe, ki so vse zahtevnejše, številčnejše in nove, zahtevajo enovit, nov, hiter in učinkovit način ukrepanja, za kar potrebujemo sodoben socialnovarstveni sistem, ki deluje v skupnosti. V tem trenutku imamo 62 centrov za socialno delo, kar kaže na njihovo preveliko razdrobljenost. Teh 62 centrov je med seboj neprimerljivih tako po kadrovski strukturi, po območji, ki ga pokrivajo, kot tudi po nalogah, ki jih opravljajo. Predlog zakona zato predvideva, da se teh obstoječih 62 centrov združi pod streho novoustanovljenih 16 območnih enot, ki so zaokrožene po teritoriju, po obsegu nalog in številu prebivalcev območja. Tako zagotovimo, da bo vsak od 62 centrov, ki bodo ostali tam, kjer so, tako da se z vidika dostopa za uporabnika ne spreminja nič, bo pa bolj kadrovsko raznolik, saj bo zaposloval različne strokovne profile. S tem se zagotavlja večji nabor različnega kadra, strokovni delavec pa več ne bo v dvojni vlogi, kar bo po našem mnenju krepilo zaupanje uporabnika v njegovo delo. Strokovni delavci, ki so specialisti na posameznih področjih, bodo z reorganizacijo končno v večji meri opravljali delo, za katerega so specializirani. Reorganizacija centrov za socialno delo vključuje tri med seboj povezane projekte. Prvič, poleg že omenjene nove organizacijske strukture centrov za socialno delo bo razbremenila strokovne delavce birokratskih postopkov in jim prinesla več časa za delo z ljudmi. Drugič, uvajamo tudi informativno odločbo po vzoru informativnega izračuna dohodnine, s katero poenostavljamo postopke pri uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Letne pravice bodo obravnavane avtomatsko in ljudem ne bo več treba vlagati vloge vsako leto. In tretji izmed ukrepov v tem zakonu je uvedba socialne aktivacije, ki bo zagotavljala usklajeno in celostno obravnavo oseb, ki so dolgotrajno brezposelne, ki najbolj tvegajo revščino in socialno izključenost. Ključni cilj aktivacije je, da bi dolgotrajnim prejemnikom denarnih socialnih pomoči čim bolj celovito pomagali in jih usposobili za novo zaposlitev. V naši poslanski skupini menimo, da je predlog zakona dobro pripravljen in ga bomo kljub nekaterim političnim pomislekom naših kolegov podprli. Zakon je namenjen stroki in omogočanju strokovnega dela. Ravno stroka je tista, ki pravi, da so v primeru reorganizacije dobro sodelovali, da je bila stroka korektno vključena in slišana. To nas dodatno utrjuje v prepričanju, da je zakon dobro pripravljen in potreben. Socialni demokrati bomo sklep, da je predlog novele Zakona o socialnem varstvu primeren za nadaljnjo obravnavo, tudi podprli. Hvala za pozornost.
Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče Poslanske skupine Združena levica. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Osnovni problem centrov za socialno delo je njihova kadrovska podhranjenost in prevelika, neenakomerno porazdeljena delovna obremenitev. Načrtovana reorganizacija pa ne bo zmanjšala obsega dela niti ne bo zagotovila novih zaposlitev. Zato smo v Združeni levici do načrtovane reorganizacije zadržani. Ampak, ker se vendarle strinjamo z izhodišči in namenom in idejo ločitve administrativno-pravnih postopkov od strokovnega in socialnega dela, predlagani spremembi ne bomo nasprotovali. Izpostavljamo pa, da predlagana sprememba prihaja prepozno, ker bo dokončno izvedena šele v mandatu neke druge vlade. Zakaj prepozno, se lahko ozremo še v leto 2012, ko se je vpeljevala nova socialna zakonodaja in so se na centrih za socialno delo že takrat spopadali s hudimi težavami. So delali po cele dneve, tudi ob sobotah, morali so rešiti velike količine novih vlog. Obseg upravne dokumentacije se je izredno povečal, ob tem je pa prihajalo še do izredno velikega, navsezadnje pričakovanega nezadovoljstva ljudi in udeležencev v tem procesu. In ta jeza vsega oropanih ljudi, ki so se znašli na centru za socialno delo, se je seveda razbijala predvsem na čereh zaposlenih. In ti pregorevajo. Opaža se ogromno bolniških odsotnosti, zato ker takšnega tempa dela, kot ga imajo zadnja leta, resnično ne zmorejo več. Da je ta agonija trajala tako dolgo oziroma še vedno traja, je neposredno odgovorna ekipa socialdemokratov, ki je fevdalizirala Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Kot celotni javni sektor in druge javne zavode je tudi CSD udarilo varčevanje po ZUJF. Ministrica trdi, da bo reorganizacija centrov za socialno delo rešila tudi perečo kadrovsko krizo, kar je za zaposlene na CSD daleč najbolj pomembno, ampak je marsikateri zaposleni do tega upravičeno skeptičen. Pri vsem skupaj ne gre za ambiciozne rešitve glavne težave, ampak v resnici za blažje pomirjanje CSD in ob tem tudi nabiranje političnih točk ministrice pred novimi državnozborskimi volitvami naslednje leto. Težje bi bilo, ampak hkrati tudi bolj pravično, da bi se premerilo dejansko delovno obremenitev posameznih CSD, se to primerjalo med seboj, in standardi in normativi, in se potem od tod naprej smiselno iskalo primerne kadrovske okrepitve. Ministrica je tako na posvetu kot v odgovoru na naše poslansko vprašanje nekoliko namignila na to, da bi se vse to premerilo in uravnotežilo, potem ko bodo že vzpostavljeni območni CSD in pod njim reorganizirane enote. Ampak, z vidika smiselnosti postopkov bi bilo veliko bolje, če bi najprej ugotovili dejansko stanje in nato ukrepali, se pravi, se lotili reorganizacije. Tako se na centrih za socialno delo bojijo, da bo z načrtovano reorganizacijo narejen samo prvi korak. Za tistega drugega, ključnega, vsebinskega, bo pa zmanjkalo časa in možnosti. A ravno vsebinske spremembe so tiste, ki so nujne. Ker če bodo centri za socialno delo ostali podhranjeni in kader njihov preobremenjen, bo kakovostno delo, ne glede na vso načrtovano reorganizacijo, preprosto nemogoče. Po navedbah predlagatelja naj bi kadrovsko podhranjenost aktualni predlog posredno sicer reševal, vseh 26 obstoječih centrov bo ostalo v obliki lokalnih enot, ki bodo vstopne točke za vse socialne pravice, v 16 območnih enot se bodo pa preselile administrativne zadeve, skupne službe in enote za uveljavljanje pravic iz javnih sredstev, s čimer naj bi strokovne delavce razbremenili birokratskih opravil in ti naj bi se na račun tega lahko resneje posvečali delu na terenu in se osredotočili na strokovno delo. To je zelo plemenit cilj in dober namen, ampak se bojim, da aktualni predlog tega ne more zagotoviti. Ni še dorečeno, kako bodo organizirane skupne službe območnih CSD v razmerju do posameznih enot oziroma kako bodo delovale povezave med temi enotami. Kot rečeno, mnogi zaposleni na centrih so do te reorganizacije skeptični in menijo, da prvenstveno potrebujejo več zaposlenih strokovnih delavcev v skladu z njihovimi standardi in normativi. Brez resničnih razbremenitev in potrebne kadrovske spremembe lahko načrtovano reorganizacijo razumemo predvsem kot centralizacijo strukture zavodov za lažje upravno in politično obvladovanje, kar bi bilo navsezadnje tudi skladno z modus operandi in politično prakso ekipe na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve. S predlogom se uvaja nov institut soglasja ministra pri določitvi standardov in normativov. S tem se odpira možnost, da bo lahko vsakokratna politika problematizirala soglasja normativov, ki pa so za primerno oziroma pravično kadrovsko strukturo CSD bistvenega pomena. In če je bilo prej ministrstvu podrejenih 62 direktorjev, jih bo zdaj samo 16. Pri tem tudi nova sestava svetov zavodov ohranja prevlado predstavnikov ministrstva v razmerju do predstavnikov zaposlenih in predstavnikov lokalne skupnosti. Ministrstvo bo še vedno imelo v svetih absolutno večino, lokalne skupnosti pa približno takšen vpliv kot do zdaj. Posebej pa bodo na izgubi zaposleni in zato predlagana reorganizacija pomeni tudi izgubo sodelovanja zaposlenih pri odločanju. Mreža bi morala biti zasnovana tako, da bi omogočala dvosmerno komunikacijo v hierarhiji. Se pravi, ne samo komando od zgoraj navzdol, ampak tudi obratno. Predvidena sestava bodočih svetov CSD nam v zvezi s tem vzbuja skrbi, prav tako pa tudi izguba pravne subjektivitete zdajšnjih CSD kot bodočih enot, ki bodo ustanovljene z vladno uredbo, ker je v tem trenutku popolnoma nedorečeno, kje in kdaj bodo te enote centrov sploh organizirane. Tema socialnega varstva in socialne države pa se seveda ne izčrpa samo pri kadrovskih in organizacijskih vidikih centrov za socialno delo. Trenutna vlada, ministrica in ta koalicija sta v tem mandatu delovali izrazito protisocialno. Medtem ko je bilo najbogatejšim 10 odstotkom samo z dohodninskimi odpustki podarjenih 80 milijonov evrov, se ministrstvo še vedno izogiba izdelave ocene minimalnih življenjskih stroškov, ki so podlaga za določanje višine socialne pomoči. Ta socialna pomoč še vedno vztraja več kot 300 evrov pod pragom revščine in 93 evrov pod zadnjo oceno minimalnih življenjskih stroškov, ki je bila, mimogrede, narejena osem let nazaj. Zaradi tega zavlačevanja so prizadeti socialno najbolj ranljivi prebivalci. Tudi naš predlog, da se otroški dodatek ne bi štel k prihodkom družine, ki določajo upravičenost do socialne pomoči, je bil zavrnjen. To v praksi pomeni, da so številne družine, med njimi predvsem enostarševske, pahnjene v slabši materialni položaj, denar, ki naj bi bil namenjen skrbi in razvoju otrok, pa se namesto tega porablja za pokrivanje skupnih stroškov družin. Če zaključim, naša oblast se na vse kriplje prizadeva, da bi socialno najbolj izpostavljene dele delavskega razreda oropala pravic in pogajalske moči, ker bi jim s tem namreč onemogočili, da zavrnejo ponižujoče premalo plačano in prekarno delo na vedno bolj segmentiranem in nevarnem trgu dela, kot ga že zdaj sploh lahko. To ministrstvo je za najbolj ranljive segmente delavskega razreda situacijo namesto reševalo, to slabo situacijo pravzaprav ustvarjalo. Sedaj, na koncu mandata pa si želi s projektom reorganizacije javno oprati svojo slabo vest. Hvala.
Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Nove Slovenije – krščanskih demokratov. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Zdi se, da se zgodovina ponavlja. Konec leta 2011 se je ob zaključku mandata Pahorjeve vlade takratna ekipa Ministrstva za delo pod vodstvom Ivana Svetlika in državne sekretarke dr. Anje Kopač Mrak neslavno poslovila s propadlo reformo uveljavljanja pravic iz javnih sredstev. Koliko krivic in škode je povzročila in še danes jo popravljamo! Spomnimo samo na odvzem državnih pokojnin številnim najšibkejšim. Kot kaže, si ministrica Kopač Mrakova želi tudi iztekajoči mandat zaključiti v podobnem slogu – s pompozno napovedjo reforme centrov za socialno delo. Iz preteklih izkušenj lahko že sedaj povemo, da jo bomo še leta in leta popravljali, žalostno pa je, da oškodovanci najverjetneje nikoli ne bodo dobili povrnjenih krivic. Predlagatelji navajajo tri bistvene cilje predlagane spremembe Zakona o socialnem varstvu: prvič, socialna aktivacija, drugič, informativna odločba in tretjič, reorganizacija centrov za socialno delo. Za pojmom v prvi točki, socialna aktivacija, se skriva predvsem 52 novih zaposlitev v okviru ministrstva. V gradivu lahko zasledimo, da bodo štirje delovali v okviru projektne enote na ministrstvu, 48 pa jih bo na centrih za socialno delo. Krščanski demokrati ministrstvo sprašujemo, s kom bo teh 52 novo zaposlenih oseb imelo sklenjeno pogodbo o zaposlitvi? Z ministrstvom, s centri? Odgovor na ta vprašanja bo veliko povedal o resničnem namenu te točke. Poleg kadrovskih vprašanj je pri socialni aktivaciji vprašljiv tudi načrt financiranja. Od leta 2017 do leta 2022 kot pilotni projekt preko evropskih sredstev, zatem pa iz integralnega proračuna. Sliši pa se, da je bil javni razpis tako slabo pripravljen, da skoraj ni bilo prijav. Na takšen način projekt ne more biti uspešen. Glede informativne odločbe lahko krščanski demokrati rečemo, da bi si lahko samo želeli, da bi bila njena uvedba tako uspešna, kot je bila Bajukova uvedba informativnega izračuna dohodnine. Žal po dosedanjih izkušnjah ministrici ne moremo tako zaupati. Zanima pa nas, ali je informacijski sistem centrov za socialno delo pripravljen, koliko napak pri izračunih se predvideva in predvsem, ali je ministrstvo pripravljeno na reševanje pritožb oziroma ugovorov na te informativne odločbe. Vemo namreč, da imajo na ministrstvu težave pri reševanju pritožb na odločbe o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Upravičenci na njihove rešitve čakajo tudi po tri leta, po uvedbi spremembe pa bi tukaj lahko zavladal tudi kaos. Iz zakonskega gradiva je razvidno, da je glavni namen te spremembe socialne zakonodaje reorganizacija centrov za socialno delo, tako da bo ministrstvo in preko njega seveda koalicija in SD prevzela popoln nadzor nad kadrovanjem v sistemu socialnega dela. Krščanski demokrati trdimo, da bo s tem sistemu povzročena nepopravljiva škoda. Spomnimo samo na sporno politično kadrovanje na Centru za socialno delo Slovenj Gradec, ki je dobilo epilog v zadevi koroška dečka. Gospe in gospodje! Koliko takšnih in podobnih afer nas čaka v prihodnosti? Z zakonom je predvidenih 16 območnih centrov za socialno delo. Zakaj ravno 16? Nekaj se jih pokriva s statističnimi regijami, nekaj ne. Uporabljeni so bili torej različni kriteriji. Sedanji direktorji centrov za socialno delo pa bodo poslej pomočniki direktorjev, popolnoma podrejeni direktorjem območnih centrov, seveda v sodelovanju s predstavniki lokalnih skupnosti. Krog kadrovanja je torej sklenjen. Iz gradiva ni nikjer razvidno, kako se bo zagotovilo več strokovnega dela, ki ga predlagatelji napovedujejo. Gre za izrazito strukturne spremembe, ki bodo morda le imele za posledico boljše strokovno delo, nikjer pa tega zagotovila ni. Posebej se moramo dotakniti finančnega vidika reorganizacije. Ministrstvo je za vodenje projekta in za odnose z javnostmi glede reorganizacije najelo zunanje podjetje, ki mu je plačalo kar 121 tisoč evrov. To je več, kot je ministrstvo za odnose z javnostjo skupaj plačalo vse od leta 2007 do 2016. V gradivu pa v tabeli Ocena finančnih posledic reorganizacije CSD v evrih to gladko zamolčijo. Naj povzamem. Namen te spremembe zakona je povečati in utrditi političen vpliv stranke koalicije na kadrovanje v sistemu socialnega varstva, kar bo celotni mreži in strokovnemu delu prizadelo veliko škodo. Popravljali jo bomo še dolga leta. Poslanci Nove Slovenije zato ne prevzemamo odgovornosti in bomo glasovali proti temu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Dr. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Namen spremembe Zakona o socialnem varstvu, o kateri je do februarja letos potekala javna razprava, je reorganizacija delovanja centrov za socialno delo. Ta bi ob uspešni izvedbi pomenila razbremenitev strokovnega kadra administrativnih nalog, poenostavitev postopkov ter večjo kadrovsko raznolikost. Temelj sprememb je torej ustanovitev 16 novih centrov za socialno delo, ki bodo izvajali vodenje in upravljanje na enem skupnem mestu. Na ta način bi se po mnenju predlagatelja ostali centri za socialno delo, ki bodo od reorganizacije naprej delovali kot enote, razbremenili kadrovskih in administrativnih zadev, uporabnikom pa omogočili hitrejšo in strokovnejšo obravnavo. Prav tako novela zakona uvaja pravni temelj za premakljiv delovni čas socialnih delavcev in drugih uslužbencev, ki bodo posameznikom na voljo tudi v popoldanskih urah. Poleg navedenega bi kot pozitivno posledico predlagane spremembe izpostavila avtomatiziran način izdajanja odločb o letnih pravicah iz javnih sredstev. Vloge za pridobitev pravic iz javnih sredstev so dolge, izpolnjevanje pa zapleteno. To je dejstvo. In mnogim posameznikom, ki so že tako v negotovem položaju, izpolnjevanje in dopolnjevanje vlog pomeni še dodaten stres. Tako pa bi zaradi hitre avtomatizacije odpadlo mučno izpolnjevanje vlog ter preverjanje vsakega posameznika oziroma družine, ali zahtevane pogoje sploh izpolnjuje, hkrati pa tovrstni sistem zaposlenim omogoča več časa, ki ga lahko posvetijo uporabnikom. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev si želimo, da bo trud ministrice za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti obrodil sadove ter sistemu socialnega varstva prinesel potrebne osvežite, predvsem pa še kvalitetnejšo storitev socialnega varstva. Zato bomo predlog zakona v tej fazi podprli. Hvala.
Dr. László Göncz bo predstavil stališče Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica, kolegice in kolegi! Glede sprejemanja Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu, ki prinaša bistvene spremembe na področju organiziranja centrov za socialno delo, smo v naši poslanski skupini nekoliko negotovi. Strinjamo se s trditvijo, da je delovanje centrov za socialno delo zelo kompleksno vprašanje. V zadnjih letih se je njihova dejavnost konstantno dopolnjevala in danes so to med seboj dokaj različne ustanove, kar lahko daje legitimno osnovo za sistemsko nadgradnjo njihove organiziranosti. Predlagane rešitve bodo lahko utemeljene in koristne, pri čemer je nedvomno najvažnejši vidik kvalitativna nadgradnja socialnih storitev za prebivalce. Kljub vsemu pa se lahko predlagane spremembe razumejo tudi kot centralizacija ustanov na področju socialnega varstva. Da ne bo pomote, tovrstno povezovanje je lahko koristno, morda tudi nujno, vendar se je v fazi priprave zakona pojavilo kar nekaj odprtih vprašanj in na nekatere od njih niso bili podani celoviti odgovori. Na marsikaterem drugem področju pa so se pokazala tovrstna združenja ali pa združevanja za nezdravo in ciljano centralizacijo, kar upravičeno prejudicira dvome. V fazi združevanja vsi podpiramo racionalizacijo administrativno-tehničnega dela, manj pa smo prepričani o večji neposredni strokovni prisotnosti pristojnega kadra na terenu, kljub poudarjanju načela enake dostopnosti, če se strokovni kadri dejansko, formalno morda ne, pretežno le koncentrirajo v dvanajstih območnih enotah. To bi v primeru nekaterih manjših ali specifičnih centrov med 62. lahko povzročilo težave. Veseli bomo, če se bo ta naš pesimizem izkazal za zmotnega oziroma neupravičenega. Do sedaj je bila v stališčih izpostavljena že marsikatera dilema. Dodal bom zgolj še eno z vidika madžarske narodne skupnosti, v zvezi s katero sem pristojni ministrici že postavil poslansko vprašanje. Izpostavljam zgolj vidik madžarske narodne skupnosti, kajti glede predvidenih območnih centrov za socialno delo bo v primeru italijanske narodne skupnosti domicilna enota na narodnostno mešanem območju v Kopru, medtem ko v primeru madžarske narodne skupnosti temu ne bo tako. Na moje vprašanje, ali je Vlada s spremembo zakona predvidela optimalne rešitve glede možnosti dosledne zakonske uporabe madžarskega jezika z vidika delovanja območnega centra, ki ni predviden na narodnostno mešanem območju, je ministrica dr. Anja Kopač Mrak, ob poudarku, da tovrstne pravice tudi do sedaj niso bile kršene, odgovorila, da so o tem vprašanju razmišljali in da se bodo glede tega po potrebi povezali s pristojnimi organizacijami narodne skupnosti. Po mojem vedenju doslej do tega ni prišlo, vsekakor pa bi bilo zaželeno, da se morda v 17. členu predloga sprememb zakona v okviru poglavja Prehodne in končne določbe z ustrezno rešitvijo nakaže na omenjeno specifiko. To bi bilo z vidika madžarske narodne skupnosti zaželeno, z vidika možnosti doslednega izvajanja ustavnih in zakonskih določb glede celovite uporabe jezika avtohtonih narodnih skupnosti pa korektno. Naša poslanska skupina bo pri tem z veseljem sodelovala. Ne glede na izražena odprta vprašanja, sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, podpirava. Hvala lepa.
Dr. Jasna Murgel bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra.
Spoštovani predsedujoči, spoštovane kolegice in kolegi! Novela Zakona o socialnem varstvu, ki jo imamo danes na mizi, predstavlja po našem mnenju prvi korak v procesu reorganizacije centrov za socialno delo. Kljub temu da je bilo za to potrebnega kar nekaj časa in usklajevanj, smo veseli, da je na vrsto prišla obravnava predloga tega zakona. Danes ugotavljamo, da je delovanje centrov za socialno delo neučinkovito in preveč obremenjeno z administrativnimi nalogami, ki sta jih leta 2012 centrom za socialno delo naložila Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev in Zakon o socialno varstvenih prejemkih. Glavni motiv za takratno spremembo zakonodaje je bila torej enakovredna obravnava vseh prejemnikov socialnih pomoči, otroških dodatkov in drugih javnih sredstev. Na podlagi novo uveljavljenih zakonov, ki sta korenito spremenila način dela centrov za socialno delo, so centri za socialno delo postali tudi tisti organ, ki odloča o dodelitvah vseh socialnih transferjev in subvencij. Zaradi velike preobremenjenosti centrov za socialno delo z administrativnim delom imajo socialni delavci veliko manj časa, da uresničujejo svoje poslanstvo in se posledično odmikajo od ljudi in stisk, s katerimi se ti srečujejo. Osnovni namen spremembe Zakona o socialnem varstvu je torej razbremenitev predvsem strokovnih delavcev. Ti ne bodo več opravljali administrativnih nalog, vendar se bodo lahko v polni meri posvetili reševanju socialne stiske posameznikov in družin. Potrebe ljudi, ki potrebujejo storitve centrov za socialno delo, so vse zahtevnejše, številčnejše in nove ter zahtevajo učinkovit in hiter način ukrepanja. Na podlagi spremenjenega Zakona o socialnem varstvu bo ustanovljenih 16 centrov za socialno delo, ki bodo nastali s spojitvijo obstoječih centrov za socialno delo. Sedanji centri bodo postali enote centrov za socialno delo. V okviru enega centra bodo računovodstvo, administrativne naloge, pravna in kadrovska služba. Nekatere socialnovarstvene storitve, javna pooblastila in naloge, ki so jih doslej izvajali centri za socialno delo, bodo izvajali novoustanovljeni centri za socialno delo. S tem bodo določenih nalog razbremenjene enote centrov za socialno delo. Sprememba, ki jo uvaja novela Zakona o socialnem varstvu, predstavlja organizacijsko podlago za nadaljnjo vsebinsko reorganizacijo centrov za socialno delo, za katero je treba spremeniti tudi druge zakone, ki urejajo pravice s področja socialnega varstva. S celostno prilagoditvijo drugih zakonov bo reorganizacija dosegla učinek, ki ga zasleduje Vlada, to je, da bodo strokovni delavci centrov za socialno delo imeli več časa za delo z ljudmi. Poslanska skupina Stranke modernega centra meni, da je obravnavani zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, zato ga bo v prvi obravnavi podprla. Hvala.
Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava o predlogu zakona. Kot prva ima besedo ministrica dr. Anja Kopač Mrak. Pripravita naj se mag. Tanja Cink in gospod Jožef Horvat. Izvolite, gospa ministrica.
Hvala za besedo. Vse predstavitve stališč sem zelo pozorno poslušala. Zadnjih šest mesecev smo zelo intenzivno sodelovali tako s stroko, sindikati, imeli posvete v vseh območnih enotah, vabili vse, tako predstavnike lokalnih skupnosti, Državnega zbora; skratka, politične odločevalce, stroko, nevladne organizacije na teh regijskih posvetih. Tudi tokrat želim slišati pripombe, ki so dane, in želela bi takoj potem, po uvodnih predstavitvah morda na te najbolj izpostavljene točke podati pojasnilo, odgovor ali vam pač nakazati razmišljanje, kaj so ključni cilji v zakonu. Največkrat se izpostavlja ob predlogu spremembe organizacijske strukture centrov za socialno delo pomislek, da s tem centraliziramo službe socialnega dela na terenu. Res bi želela poudariti, da osnovni namen ni tak in da v zakonu je kar nekaj varovalk, da se to ne more zgoditi. Namreč, zelo pomembno je, da je v zakonu določeno, da se v enotah, torej navedeno je točno v enotah, torej obstoječih centrih za socialno delo, da se izvajajo vse strokovne naloge, razen odločanje o pravicah po Zakonu o uveljavljanju pravice iz javnih sredstev; o enoletnih pravicah, o varstvenem dodatku, denarih socialnih pomočeh bo še vedno odločano na enotah. S tem, ker smo to v zakonu zapisali, se morate zavedati, da so zadaj tudi standardi in normativi za izvajanje teh nalog, kar pomeni, da ni mogoče, tako kot je bilo nekajkrat izpostavljeno, da bi se potem kar enote brisalo z uredbo Vlade ali da bi se znotraj območja število zaposlenih prerazporejalo iz enot na območje. Skratka, to je pomembna tudi ločitev v primerjavi z drugimi reorganizacijami, ker v nobenem zakonu ne boste imeli takšnega zapisa, ker verjamem, da smo skupaj z vami vsemi našli neko rešitev, da zagotavljamo, da so obstoječi centri za socialno delo, ki bodo postali enote, ključna vstopna točka in tam, kjer se opravlja strokovno delo. Ker tisto, kar verjamemo, in kar nas je vodilo pri reorganizaciji, da centri za socialno delo so ključna institucija države, ki delujejo v lokalnem okolju in mora ostati z vidika dostopnosti za posameznika enako oziroma bolje. To je z vidika osnovnega časa se stvari spreminjajo, tudi boste videli, bom po koncu pokazala, da se tudi določene dodatne pisarne bodo oblikovale, zaradi tega ker danes dostopnost ni najboljša. Centraliziramo zgolj, zgolj in samo, skupne službe, kar je pomemben vidik racionalizacije. Po drugi strani se na območje prenaša, torej enota, kjer se bo – predvsem upravni delavci, ki so bili preneseni na centre za socialno delo – večinoma, praviloma odločalo o enoletnih pravicah. To je z vidika organizacije. Tudi zelo jasno bo vsako območje imelo svojo interventno službo, ki bo pokrivala krizne centre. Pomembno je, ker bodo ljudje, današnji zaposleni – morate vedeti, da delajo, imajo pogodbo o zaposlitvi, danes, ne vem, na CSD Metlika, ki je najmanjši, je 5 zaposlenih v celoti. Ljudje iz Novega mesta, zaposleni na CSD Novo mesto, zaposleni na kateremkoli drugem od 62 centrov za socialno delo, ne morejo priti pomagat reševati problem v Metliko. Ne morejo. Zaradi vidika delovnopravne zakonodaje, pogodb o zaposlitvi to ni mogoče. S to združitvijo, ko smo povezali posamezne enote, smo želeli doseči to, da lahko posamezni strokovni kader, kjer je treba ob zahtevnih primerih, in teh je žal vedno več, zagotoviti možnost oblikovanja multidisciplinarnega tima, da imamo psihologa, da imamo kliničnega psihiatra, da lahko z več vidikov stroke pogledajo na obravnavo problema. To je z današnjo strukturo 62 CSD – ki so bistveno [[…]]ne vem, Maribor ima 90 zaposlenih, Metlika 5 – nemogoče. Seveda ima Maribor več, ker ima več vlog, ampak zahtevnost primera, ki se lahko zgodi v Mariboru, v Metliki je enaka, pa Metlika danes s 5 zaposlenimi tega ne more enako učinkovito reševati. To je bil ključen poudarek za povezovanje različnih enot v tem, pri čemer pa ostale strokovne naloge dejansko ostajajo v lokalnem okolju. Vprašanje, ki je bilo izpostavljeno, je kadrovska podhranjenost. Vedno sem izpostavila, vedno tudi povem odkrito, da je daleč od tega, da bi bila zadovoljiva kadrovska sestava centrov za socialno delo. Veste, z ZUJF, z vsem, kar se je dogajalo, zmanjšanje števila zaposlenih, se je dogajalo, kot se je. Žal lahko rečem, da nikoli nismo uspeli centrov za socialno delo iz zmanjšanje minus 1 izvzeti. Lahko to nase vzamem, da mi kot takratni ministrici to ni uspelo. Ampak žal lahko rečem, gre pa tukaj za celotno odgovornost vseh, tudi zakonodajalca in tistih, ki so sprejemali ZUJF, ki so te omejitve v osnovi vpeljali v naš sistem. Ampak ne bi sedaj, da pač polagamo, kdo je drug za karkoli odgovoren, gre za to, da verjamem, da nam je vsem skupaj v interesu, da izboljšamo situacijo, ki je danes. Glede kadrovske podhranjenosti želimo doseči, da bo večja mobilnost strokovnega kadra, ki bo lahko pokrivalo območje. Po drugi strani že letos, torej prvič po mnogih letih, 20 dodatnih zaposlitev. To je letos, to je na podlagi ugotovljenih največjih primanjkljajev, kjer smo primerjali, kot je bilo izpostavljeno, da nismo pregledali standarde in normative. Seveda je to narejeno. Ne moremo žal ali pa, če mi pomagate, da v proračunu sprejmemo, da bo toliko več denarja, da lahko s 1. 9. zaposlimo 300 novih socialnih delavcev, potem bomo verjetno problem zelo hitro lahko skupaj rešili. Ampak jaz tega znotraj proračunskega razreza kot ministrica za delo ne morem doseči. Zato smo pač vse prihranke, ki jih imamo na ministrstvu, namenili za to, da krepimo centre za socialno delo, 20 jih je, hkrati bomo plačali 62 pripravnikov, ki jim bo naslednje leto zagotovljeno, da ostanejo v sistemu. Po drugi strani za drugo leto, kar imate tudi v finančnih posledicah, se pa predvidevajo nove zaposlitve, kar se tiče direktorjev, ampak ne prosim to razumeti, da so pač samo novi direktorji. Pomembno je, da 62 pomočnikov direktorjev, ki bodo vodili obstoječe enote, bodo opravljali samo strokovno delo. V zakonu smo tudi zelo jasno zapisali, da so enote, pomočniki direktorjev, ki vodijo enote, odgovorni za strokovno delo. To pa pomeni, da je dodatno 62 ljudi v sistemu, ker danes večina direktorjev oziroma vsi opravljajo tako strokovne kot poslovne funkcije. Sedaj bo jasna ločitev: območna enota, območni center za socialno delo bo opravljal poslovne funkcije in splošne, medtem ko strokovne odločitve in odgovornost za strokovno delo bo na pomočniku direktorja. Torej absolutno ni res, da pomočniki direktorjev, ki bodo vodili, ne bodo imeli nobene vloge. To je bilo tudi dogovorjeno v sodelovanju z lokalnimi skupnostmi. Zakaj? Ker je enota, ki predstavlja današnji center za socialno delo, pomembna vez z lokalnim okoljem in so pač župani v lokalnih okoljih izrazili željo, da se to sodelovanje in določen vpliv še vedno ohrani. Zato je vloga pomočnika direktorja in hkrati še vedno ohranjamo, da lokalna skupnost, kjer je sedež te enote, poda mnenje, tako kot je danes, k imenovanju tega pomočnika direktorja. Tudi nov svet, organ centra za socialno delo, se oblikuje po predlogu zakona, če bo seveda to izglasovano. To je svet lokalnih skupnosti, ker bo predstavljal interese in zastopal interese vseh lokalnih skupnosti, ki jih bo pokrival območni center. Zelo pomembno je, da bo imel funkcijo imenovanja dveh predstavnikov v svet zavoda, kar je več, kar je danes. Torej, poskušali smo najti pravo mero razmerja med lokalno skupnostjo interesa in da bo ta še vedno prepoznana v novi, širši sestavi. Tudi ne pozabite, dali smo tudi odgovornost strokovnemu direktorju, ki vodi, temu pomočniku direktorja enote, da je popolnoma avtonomen, kar se tiče finančnih sredstev, ki jih dajo lokalne skupnosti za posamezne programe, ki se izvajajo samo za občane in občanke iz tiste lokalne skupnosti. Torej, tudi tu, da ne prihaja do centralizacije in strahu, da bi nekdo na višjem nivoju, torej na območju, ta denar kakorkoli drugače prerazporejal. Vse to smo slišali v samem postopku usklajevanja. Drugo, postavlja se vprašanje 16, 12. Zakaj? Mi smo izhajali iz obstoječih statističnih regij. In večino, kot ste ugotovili, je enako, ampak Ljubljana. Poglejte, če bi združili Ljubljano z osrednjeslovensko in naredili en CSD, bi pokrival 529 tisoč prebivalcev in bi vključeval več kot 400 zaposlenih. Moje strokovno mnenje in tudi mnenje stroke, torej Skupnosti centrov za socialno delo, vseh, je, da je to absolutno prevelika organizacija. Zato je Ljubljana razdeljena na tri dele. Zato Ljubljana, torej osrednjeslovenska regija – imamo tri: Ljubljana Center in potem je zahodna in vzhodna obljubljanska regija, ki ima svoj območni CSD. In še dve stvari sta drugačni. Šli smo po logiki, da nobena statistična regija, torej odločitev je, da nimamo dveh mestnih občin, ki bi bile znotraj ene, zato je delitev Maribor-Ptuj, kjer je vsak svoj, in po drugi strani je enako za Celje in Šaleško-Savinjsko, kjer je Velenje. To so edine razlike glede na obstoječo statistično ureditev. In kriteriji, tudi po usklajevanju v zakonu, so jasno zapisani, na podlagi česa so nastala ta območja. Poleg tega – kar se mi zdi izjemno pomembno tudi izpostaviti pri kadrovski podhranjenosti – z uvedbo informativne odločbe se predvideva: enoletnih odločb je približno 350 tisoč med 760 tisoč odločbami, ki jih centri za socialno delo letno izdajo. Od tega se pričakuje popolno avtomatiziranost – to morate vedeti, da se za 200 tisoč vlog pričakuje popolno, to pomeni, centri za socialno delo niti tiskali odločb ne bodo. In v osnovi 45 minut potrebuje en delavec za eno vlogo za vnašanje. Mi smo šli in računali na podlagi, da bi porabil 30 minut. Glede na to število odločb je ocena, pa pravijo naši strokovni delavci, da je konservativna, da približno 90 delavcev bo prihranilo nekaj časa. Torej ne pozabimo, da te razbremenitve pomenijo za obstoječe kadre, da bodo imeli več časa in več ljudi se bo ukvarjalo z ljudmi, kar je osnovni namen reorganizacije. Ker se zavedamo, da administrativni del odločanja o pravicah, ko pogledamo premoženjsko stanje, ko se vse evidence pogledajo, je en vidik, ki je sicer pomemben, absolutno pa ne ključen za dojemanje ljudi, kako centri za socialno delo jim lahko pomagajo. Tukaj je zelo pomembno – spet, socialni aktivatorji. Nekateri dajete kot minus, da je 48 ljudi zaposlenih na ministrstvu. Žal ni šlo drugače, zaradi tega ker so to evropska sredstva, samo ministrstvo je lahko prijavilo ta projekt in ga izpeljalo. Žal 62 CSD, da bi se vsak posebej prijavljal na to in da bi potem lahko bil upravičen do črpanj – ni šlo. Smo pa jasno povedali, skupaj z njimi izbrali in socialni aktivatorji imajo določena mesta na centrih za socialno delo. Bili so usklajeni z direktorji, kjer je sedež teh socialnih aktivatorjev. In seveda, socialni aktivatorji so namenjeni centrom za socialno delo, da bodo delali v lokalnem okolju. To je ključ. Tu znotraj nas čaka tudi v nadaljevanju potem, in je ključno, da se predvideva prenos teh zaposlenih po koncu tega prehodnega obdobja na območne centre. Če tega ne bo, bo spet, kako razporediti teh 48 socialnih aktivatorjev v obstoječo mrežo. Kar se tiče časovnega vidika. Nekateri ste izpostavili kot negativno, da uvajamo s 1. oktobrom naslednjega leta. Morate se zavedati, da moja želja bi bila, da bi se to prej zgodilo. Mi smo imeli številna usklajevanja tako stroke kot tudi znotraj koalicije. To seveda ni nobena skrivnost, je pa odgovorno, da se ne bi zgodilo, da naredimo, da imamo dovolj časa, da vse to izpeljemo. Morate vedeti, da potem ko bo sprejet zakon, je potrebno ustanovne akte za vse nove centre za socialno delo, vse nove pogodbe o zaposlitvi, nove sistemizacije. Skratka, veliko dela čaka in da to lahko odpeljemo odgovorno, da se ne bi ponovila zgodba leta 2012, smo se odločili za tak uveljavitveni rok. Delamo pa vse, da bo seveda pripravljeno že danes. Postopki potekajo, da bo potem to potekalo brez problemov. Torej, raje nekaj več časa, kot pa da se karkoli zaplete. Podobno je z informativno odločbo. Mi že danes testiramo v sistemu, zato da se ne bi karkoli zgodilo, ker gre za veliko – morate vedeti, da ISCSD, ki je podlaga za sam sistem izračunov, je sedemkrat bolj kompleksen od ZPIZ sistema – pa veste, koliko pokojnin izplačamo! Torej se zavedamo, kako občutljiv in obsežen je informacijski sistem ISCSD, ki je podlaga za izračun teh enoletnih pravic in v bistvu socialnih prejemkov, zato se pač ta testiranja izvajajo že sedaj. Izvedeno bo toliko zadostno testiranje, da se vse možne napake odpravijo, tako da bo lahko šla produkcija v polno s predvidenim datumom. Skratka, zelo odgovorno glede vseh teh sprememb. Veselim se podpore in tudi nadaljnje razprave. Bom poskušala na vaše pomisleke čim bolje odgovoriti tudi tekom današnje razprave.
Besedo ima mag. Tanja Cink, pripravi naj se gospod Matjaž Han in gospa Ljudmila Novak. Gospa Cink, izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Lep pozdrav ministrici, kolegicam in kolegom! Razpravljamo torej o reorganizaciji centrov za socialno delo. Poskušala bom izpostaviti nekaj ključnih poudarkov, ki so po mojem mnenju ključni v tej spremembi. Ko pomislim, koliko časa do sedaj se je politika pripravljala na reorganizacijo, je to zagotovo že celo desetletje in več in nikoli ni bil dosežen zadosten konsenz, da bi se reorganizacija tudi realizirala. Mogoče, in tudi predvsem zato, ker sta politika in strokovna javnost stali na zelo različnih bregovih, za razliko od sedaj, ko sta zbližali stališča. Zato mislim, da se zgodovina ne more ponoviti, saj se ne bi smela. Seveda tudi na račun tega, da je bilo v tem smislu veliko storjenega, da je bil projekt slišan, da se je o njem veliko javno govorilo in je na nek način zorel. Kolikor sem pripravo zakona spremljala, mislim, da je ministrstvo v veliki meri prisluhnilo predlogom in pripombam, ki so bili dani, in tako pripeljalo predlog zakona do vsebine, ki jo imamo danes na mizi. Morda v tem trenutku še ni idealna, me pa veseli, da smo po vseh teh letih prišli, recimo temu, do korenitejših sprememb na področju delovanja centrov za socialno delo, ki so po mojem mnenju razvojno gledano pravzaprav obtičali in tičali v nekem drugem zgodovinskem obdobju in se niso prilagajali na spremembe in izzive časa, kar pa je neizogibno nujno. To se je še posebej pokazalo v zadnjem času, ko je nastopila gospodarska kriza in se je posledično povečevalo tudi število upravičencev. Ne smemo pozabiti tudi na spremembe, ki jih za centre prinaša Družinski zakonik in s tem prenos določenih pristojnosti na sodišča, kar še dodatna popravlja to celotno sliko delovanja. Zato upam, da bo predlog zakona dobil podporo, ker smo ravno poslanke in poslanci zelo radi glasni, ko se dogajajo takšne in drugačne tragedije, ki so najbolj očiten znak, da so spremembe na tem področju nujno potrebne. Pa ne bom zahajala v podrobnosti, ker to ni tema današnje razprave. Nesporno dejstvo je, da so centri za socialno delo zaradi ljudi v stiskah in težavah in zato je temeljno poslanstvo njihovega delovanja nuditi pomoč in to mora ostati temeljno vodilo tudi pri projektu, kot je reorganizacija centrov. Verjetno se bom ponovila, če rečem, da je socialno delo delo z ljudmi, vendar to tako je. Res, da se mora nekdo ukvarjati tudi z birokratskimi nalogami, vendar to ne sme postati glavnina dela na centru, kar je postala praksa dela v zadnjem obdobju, oziroma to ne sme biti v škodo ljudi, ki pomoč centra potrebujejo. Mi smo imeli srečo, da je v zadnjih 20 letih prišlo do velikega napredka in razvoja na področju dodatnih socialnovarstvenih programov, ki so v bistvu dodana vrednost v smislu možnih oblik pomoči, ki so uporabnikom na voljo, vendar kljub temu se morajo centri spet približati ljudem. Če preidem konkretno na predlog zakona. S tem ko reorganizacija predvideva skupno splošno službo, vidim v tem pomembno racionalizacijo dela, rabo sredstev, virov in ne centralizacije. Kar se pa strokovnega dela tiče, ki je včasih izjemno kompleksno, dolgotrajno, bo reorganizacija zagotovo prinesla izboljšave, še posebej na manjših centrih, ki si lahko obetajo mobilno strokovno pomoč oziroma službo, ki bo multidisciplinarnega značaja. Namreč, na nekaterih manjših centrih ni zaposlenega pravnika ali denimo psihologa in je zato to lahko primerna rešitev. Mogoče imam pri tem samo en pomislek, ki zadeva časovno komponento, ker se na ta način porablja tudi veliko časa na poti in zato je to vredno razmisleka. Četudi ostaja večina postopkov odločanja o pravicah na enotah centrov, je to, kot je razvidno iz vladnega gradiva, očitno v skladu s strokovnim soglasjem, zato ne oporekam. Ne nazadnje bodo enote razbremenjene poslovne funkcije in se bodo lahko pomočniki direktorja posvečali strokovnemu delu, kar je bilo doslej predvsem obratno. Naslednja pomembna rešitev je seveda poenostavitev postopkov uveljavljanja pravic iz javnih sredstev za uvedbo alternativne odločbe, ki ravno tako prinaša razbremenitev tako za strokovni kader kot tudi za upravičence, ki jim ne bo treba vlagati nekaterih vlog. Če zaključim. Menim, da predlog zakona sledi temeljnemu vodilu, da se socialno delo na centrih približa ljudem, zato ga bom podprla. Seveda se nam bodo v nadaljevanju še odpirala vprašanja, pri čemer pa si res želim, da ne bi prišla v politikantstvo, ampak da se najdejo vendarle končno rešitve, da se naredi korak naprej tudi na področju delovanja centrov, ker je to nujno potrebno. Še to bi dodala za konec. Zakon predvideva poročanje Vlade Državnemu zboru na tri leta. Mislim, da bi bilo treba učinke novega modela vsaj v začetnem obdobju oceniti pred potekom treh let.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Han, pripravi naj se gospod Marijan Pojbič in dr. Jasna Murgel. Gospod Han, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik! Spoštovana ministrica! Saj po gospe Cink bi bilo najbolje, da bi molčal, ker kakor vem, gospa prihaja iz stroke, prej je opravljala to delo in verjetno definitivno od nas tu ena izmed, ki najbolj pozna problematiko sociale v tej državi. Pa vendarle bi rad povedal, da ko smo na področju sociale, vedno trčimo v neke težave. Biti minister za socialo, vsaj tisti, ki se nekaj časa s politiko ukvarjate ali pa ukvarjamo, veste, da je eno najbolj nehvaležnih nalog in tudi najbolj težkih nalog, ki jih opravljaš v Vladi. Zakaj? Prvič zato, ker daš zmeraj premalo denarja za socialne zadeve, so pa tudi nekateri, ki v gostilni rečejo, da damo bistveno preveč denarja za socialo. Tako, da [[…]]Ampak za tiste, ki to rečejo v gostilni, mi je malo mar. Drugo, ker smo Socialni demokrati po nekih vrednotah zapriseženi k tem, da skrbimo za socialo, nam ni bilo nikdar težko prevzeti te odgovornosti, za razliko od nekaterih drugih, ki so se te odgovornosti na nek način otresali. In zanimivo, nekateri, ki še niso bili v politiki, ki bi radi bili še nekaj časa v politiki, vse vedo, kako je potrebno. Tako jih vabim v naslednjo vlado, da prevzamejo ta težek resor in bodo lahko razdeljevali, reševali probleme, ki so se nakopičili v tej Sloveniji. Samo, za to moraš imeti odgovornost in moraš imeti nekaj političnega znanja. Bilo je v zadnjih šestih mesecih ali pa v tem mandatu veliko govora o tej noveli Zakona o socialnem varstvu. Veliko smo se pogovarjali o vsebini in vesel sem, da je ministrica oziroma ekipa na ministrstvu predvsem s stroko uskladila ta težek, ampak za moje pojme zelo pomemben zakon. In seveda, potem ko pride na vrsto politika, in ta koalicija je v tem mandatu vendarle znala preseči neke svoje poglede, neke svoje ambicije in zato imamo danes zakon pred nami, ki bo omogočal, da bodo centri v bodoče še bistveno bolje delali, kot so do sedaj. Velikokrat se v tej državi ljudje hudujejo, ko prihajajo na centre za socialno delo, nad delavkami in delavci, ki delajo v teh centrih. Pa veste, da ti delavci in delavke delajo v težkih pogojih, nimajo ne vem kakšnih plač, kot bi nekateri radi prikazali, ogromno so se in se ukvarjajo z administracijo in predvsem se ukvarjajo s težkimi, hudimi problemi, ki jih je treba reševati. V tej državi so ti ljudje v centrih za socialno delo rešili mnogo težkih stvari, se je pa tudi kakšna zadeva ponesrečila, kakšna je bila še medijsko izpostavljena in potem včasih pade madež na centre za socialno delo oziroma na zaposlene. Verjamem, da vsi, ki gredo v to službo, ki želijo opravljati socialno delo, ko se odločijo za študij, morajo imeti željo, da ljudem pomagajo. Seveda je tudi kakšen tak, ki fali študij, pa ni pravi, ampak upam, da na to vodstva na socialnih sedežih znajo odreagirati. V glavnem, analiza je pokazala, da je bilo v obdobju zadnjih 20 let sprejetih kopica nekih zakonov, kopica zadev, ki dajejo neke pravice ljudem, in je treba to administrirati. Pokazalo se je, da se delavci v socialnih službah ukvarjajo predvsem z administracijo, s papirji. Mogoče zaradi tega, ker izpolnjujejo papirje, ker pišejo papirje in ker vlagajo in ne vem kaj še vse, včasih izgubijo stik s terenom, stik z ljudmi, ki so v težavah. Ta reorganizacija bo omogočila – ne bo naredila čudežev, da se razumemo –, da se bo en del zaposlenih ukvarjalo predvsem s stroko, z vsebinami, s težavami ljudi, bodo več na terenu, bodo več med ljudmi, ker ljudje danes, saj veste, v Sloveniji ne priznamo ali pa ne priznajo, ker so dostojanstveni, da so v težavah, nekateri se pa naredijo, da so revni. Saj to je problem, eni ne priznajo, da imajo težave, eni pa imajo veliko stvari, pa se naredijo, da so revni, ampak socialni delavci se morajo tudi s temi administrativno ukvarjati. Upam, da jim bo ta reorganizacija in ta zakonodaja omogočila, da se bodo tisti, ki se morajo ukvarjati s težavami ljudi, ukvarjali predvsem s tem, administrativni del pa bo prešel na teh 16 centrov, ki jih je ministrica s politiko in stroko uskladila in ki bodo po celi Sloveniji. Slovenija je specifična država, imamo velika mesta, vemo tudi, kako imamo občine organizirane, imamo občino s 300 ljudi, pa imamo občino s 300 tisoč ljudmi. In zanimivo, obe občini imata približno enake pristojnosti: obe imata župane, tajnice in tako naprej, s tem da je ena mestna občina, kot je Ljubljana, ki se ukvarja z mnogimi stvarmi, neka mala občina s 300 ljudmi pa ima župane, ima enako pogostitve, ima enako občinske praznike, pa vse poteka in tako naprej. Hočem povedati, da je zato zelo težko v Sloveniji narediti tako reorganizacijo, da bomo vsi na nek način zadovoljni. Spomnim se nekaj let nazaj, ko smo se pogovarjali o pokrajinah; smo imeli pokrajino, v kateri je bilo 15 občin, pa pokrajino, kjer so bile samo 3 občine, na primer zasavska pokrajina, in tako naprej. To je za moje pojme težko uskladiti. Zato se zahvaljujem nekaterim, ki imajo v politiki malo daljši staž, da so nekatere zadeve razumeli. Šest mesecev smo se pogovarjali, šest mesecev smo se malo pred kamerami kregali glede teh centrov za socialno delo, ampak mislim, da je ministrica uspela pripeljati v parlament takšen zakon – kar je zelo pomembno, ker pri nekaterih drugih ministrih ni te prakse –, da je usklajen s stroko, kar je zelo dobro, da te še stroka ne nabija vsak dan po medijih; da je usklajen z lokalno samoupravo, vsaj z večino; da je usklajen s politiko in da je ta zakon, preden ga danes na nek način predstavljamo, romal po celi Sloveniji, po vseh teh 16 območjih, in je bilo predstavljeno s strani ministrstva in strokovne javnosti, kako in na kakšen način bodo zadeve delovale. Zdaj sicer imamo papir, kjer so vsi členi napisani, zdaj pa bo treba to implementirati, bo še kar veliko težav verjetno, bo verjetno tudi še kakšen upor kakšnega posameznika, zaposlenega, kakšne občine, ampak verjamem, da na koncu, ko bomo potegnili črto, da bo država Slovenija prava socialna država, kjer se bodo ljudje, ki so za to izšolani, ki vedo, ki poznajo reševati probleme ljudi, lahko v svoji službi na nek način ukvarjali s temi zadevami, ne pa z administracijo. In če smo zaradi tega morali Socialni demokrati v zadnjih obdobjih ali pa še kar danes poslušati očitke, kako smo ta ministrstva na nek način, ne vem kaj, uporabili za svoja kadrovanja in tako naprej. Glejte, tiste, ki to govorijo, vabim, da naslednji mandat lahko brez problema prevzamete, lahko vse to organizirate, samo za to je treba imeti odgovornost pa tudi mogoče včasih malo znanja, biti v opoziciji ali pa biti na kakšnem lažjem ministrstvu, je bistveno lažje. Zakon bom podprl, ker na nek način verjamem ministrici, da je naredila zadevo okej. Še bolj pa me je prepričala moja predhodnica gospa Cink, ki je živela s tem, ki je delala to in to se mi zdi okej. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Jasna Murgel, pripravi naj se gospod Franc Jurša in gospod Jan Škoberne. Gospa Murgel, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Ne vem, kolega Pojbiča ne zanima današnja problematika, ko je sicer tako strašno zainteresiran za socialo in to. Saj marsikoga ne, ampak kar zadeva mene, gre za zelo pomembno problematiko, zelo pomembno, ki dejansko, res dejansko, zadeva zelo veliko ljudi in tiste, ki potrebujemo, ki potrebujejo centre za socialno delo – tudi sama se obrnem zaradi delnega plačila za izgubljeni dohodek, recimo – zelo zelo zanima, kakšne pogoje za delo imajo delavci na centrih za socialno delo, ali se jim lahko posvetijo, ali imajo pogoje, da se jim posvetijo. Seveda je to hvaležna politična tema, temu smo bili priča, seveda na podlagi enega primera, dveh, kjer se zadeve niso odvijale, roko na srce, tako kot bi se morale. Ampak tudi to je večinoma strokovno in ne politično vprašanje, potem pač razpredati na dolgo in široko, kako je vse narobe. Pomembno pa je to, kar sem rekla, da se tistim delavcem v centrih za socialno delo zagotovijo pogoji za delo, da lahko, da imajo čas, da imajo pogoje, tudi pisarne in ne vem kaj – to recimo, da imajo –, da se pogovarjajo z ljudmi, da dejansko opravijo tisto svoje poslanstvo, za katerega vsi govorimo, da je ja bližje ljudem, da se bodo ukvarjali z ljudmi, ampak dejansko, ko prideš tja, bi rad imel nekoga, ki ima čas, da se pogovarja s tabo o tvojih težavah, o problemih, ki si jih prišel reševati. Centre za socialno delo nekako razumem, da so tam namesto dodatne pomoči našim bližnjim, namesto naših prijateljev, ki nam lahko pomagajo in nadomestijo v enem delu socialno mrežo, ki jo imamo sami, ker si pač sami ne moremo pomagati. Ampak, problem je, če teh delavcev enostavno ni dovolj, delajo vse drugo, delajo te administrativne odločbe, izdajajo, pišejo in nimajo časa se ukvarjati s človekom. To dolžnost ima država, da to naredi, da to zagotovi in zato mi je neskončno [[…]]Seveda, saj so dobri in slabi uslužbenci, ukvarjali smo se tukaj že s sodniki, z javnimi uslužbenci sploh, sploh z delavci centrov za socialno delo, pa marsikdaj pač rečemo, joj, tam je vse grozno, vse je ne vem kaj, imamo ene takšne splošne ugotovitve. Tisto, kar je najbolj pomembno, je, da imajo sploh zagotovljene pogoje za delo. Če jih nimajo, in potem zaradi tega prihaja do zastojev, tudi do strokovnih napak, potem ne moremo valiti krivde samo na te delavce. Ne moremo. Ker enostavno pogojev za delo nimajo in te jim je dolžna država zagotoviti. Prvo, kar bode v oči, jaz vedno tu poudarjam – samo še, da to dodam, vedno tukaj poudarjam –, če mi tukaj v državnem zboru govorimo tako posplošeno, kako je se slabo, kako je vse narobe, kako nimajo pojma, so leni, so ne vem kaj tam v centrih za socialno delo, ni čudno, da potem stranka pride, že ko stopi na vrata, je že nasršena in sploh niti se ni začela pogovarjati z uslužbencem na centru za socialno delo, pa ga že napade, da je ne vem kaj vse narobe. In ta delavec najprej porabi – to so mi rekli delavci na centrih za socialno delo – pol ure, da jo prepriča; ja, gospod ali gospa, jaz sem vam pripravljen pomagati, tu sem zato, da vam pomagam, ni to vedno tako, kot se govori po televiziji. Ampak mislim, da moramo tudi sami prispevati k eni umerjeni razpravi o tem, kako dejansko lahko izboljšamo te pogoje za delo in omogočimo s tem, da bodo delavci na centrih za socialno delo lahko počeli tisto, za kar naj bi bili tam v centrih za socialno delo. In ta zakon –, ja, je korak k temu. Tisto, kar bode v oči, ko se pogovarjaš o centrih za socialno delo – to vas je danes tudi večina omenila – 62 centrov za socialno delo v tej naši mali Sloveniji in vsi imajo svoje računovodstvo, kadrovsko službo ali administracijo, ne vem kaj. Pa res je to preveč! Preveč stroškov za to, sredstev, ki bi lahko bila porabljena za druge stvari. Zato se mi zdi zelo pomembno, da to, kar ta zakon zagotavlja, ta racionalizacija, predvsem da se strnejo te skupne službe v določene enote, ki jih bo pač manj kot 62. Ker preveč stane, enostavno preveč stane, preveč je razdrobljeno, vsak dela po svoje in nima smisla, trenutno je vsak center za socialno delo ločena pravna oseba, samostojna in dela po svoje, ni pod organizacijsko shemo Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve, so samostojne pravne osebe. Saj je luštno in fino, da imamo v vsakem centru, v občini, ne v vsaki, ker jih imamo 200 pa še malo več – v upravni enoti, ja –, da imamo centre za socialno delo. Ampak resnično, in s tem se globoko strinjam in mislim, da bodo od tega državljani imeli več, da se te službe poenotijo, da se opravlja skupaj za več teh enot, bodočih centrov za socialno delo, ker bo to vse skupaj preprosto manj stalo in boljše bo organizirano. Zato te razprave, kako bo to organizirano. Zakon pač ponuja rešitev, kot jo ponuja, da ne bodo več pravne osebe vseh 62 centrov za socialno delo. Zdi se mi smiselno, seveda, potem se pa zatakne, katere pa zdaj ne bodo pravne osebe in se potem tukaj pogovarjamo. To je zdaj ena glavnih stvari, o katerih se bomo pogovarjali. Ampak na načelni ravni smo nekako vsi za to, da se zmanjšajo stroški. Živimo v kapitalizmu in pač, ena osnovna značilnost njegova je, da moramo vedno izračunati, koliko nas nekaj stane, ali imamo dovolj sredstev, ki gredo iz državnega proračuna, da te stvari poravnamo, in kako bi lahko čim bolj racionalno porabili davkoplačevalski denar. To ponavljamo tukaj kot mantro in to je seveda tudi res. Torej, s tega vidika, da gre za to, da se racionalizira delo centrov za socialno delo, da se zmanjšajo stroški za te skupne službe, mislim, da je ta predlog seveda v redu. V redu je tudi, in to rešitev pozdravljam, da se nekatere naloge, torej odločanja o teh enoletnih pravicah, to se predvideva, bodo prenesene, da bodo o njih odločali ti centri za socialno delo, teh šestnajst večjih enot, ki bodo poslej, ko bo zakon sprejet, ampak del nalog bo pa še vendarle ostal na centrih za socialno delo, ki sicer ne bodo pravne osebe, tako kot je zdaj predlog zastavljen, ampak bodo še vedno tam. Teh 62 enot se ne bo nikamor premaknilo. Strokovni delavci bodo še vedno tam in bodo delali in bodo imeli, recimo, več časa za državljane, da jim pomagajo v njihovih raznih stiskah, zaradi katerih se obrnejo na centre za socialno delo. Zakon določa – jaz sem pač pravnica, ki gre res gledat, kaj piše v zakonu, v onih členih notri in ne v obrazložitvi, me malo že ves čas moti ena zadeva, pa vem, kako stvari tečejo, ampak vseeno želim tudi s to razpravo pospešiti. Materija tega informativnega izračuna ni predmet tega zakona. To smo si menda na jasnem vsi. Zakon o uresničevanju pravic – ZUPJS, in ta informativni izračun še sledi –, je bil v javni razpravi, ampak tega ni tukaj. V obrazložitvi je. Ja, saj bo, je bil v javni razpravi, bo vložen, predvidevam, ampak informativni izračun pač ni del tega zakona. Samo toliko, da smo si na jasnem. To je treba, če želimo, da bo reorganizacija funkcionirala, je treba čim prej tudi to. Saj imamo v javni razpravi, bo zakon tudi vložen, je vse v redu, ampak samo, da vemo, kaj je materija tega zakona, ki se pomembno veže na Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev – ZPUJS mu eni rečejo, ker je kratica temu podobna. Treba je ta zakon čim prej sprejeti in bo potem mogoče vse to, kar se navaja tukaj v obrazložitvi, da pač bo. Ampak, tudi ko se bomo pogovarjali o tem zakonu, ki bo spremenjen in bo določal ta informativni izračun, bo to takrat vsebina tega pogovora, ampak vseeno bo treba biti pozoren glede na to, da bo nekje 200 [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Lepo prosim, če bi lahko bilo malo tišine bilo, no! [[oglašanje iz dvorane]] Prosim? Ja, saj so moji.
Prosim, mir v dvorani. Lahko nadaljujete.
Hvala. Zelo bi bilo dobro, da pospešimo delo, ker brez tega informativnega izračuna vsebinsko reorganizacija ne bo mogla štimati. Ogromno stvari je zasnovanih ravno na tem, da bomo imeli potem informativni izračun odločanja o teh enoletnih pravicah. Ministrica je povedala, da bo tega nekje 200 tisoč, in bo potem z naslednjim letom steklo. Zelo pomembno je, da čim prej – bilo bi super, če bi bilo to v paketu, eno z drugim, ker je povezano –, da bi čim prej obravnavali ta Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ampak tudi tu bo kar nekaj težav. Sem se malo pogovarjala z delavci na centrih za socialno delo. Zna se zgoditi, da bo prišlo do zastojev v delu zaradi tega informativnega izračuna, ker če je samo enoletna pravica, potem bo šlo to avtomatsko, če pa bo kombinacija pravic, pa se bo moralo spet ročno delati, če bodo ugovori, bo tudi komplikacija. Sploh v začetni fazi, ko se nekaj uvaja, zna priti do določenih zapletov, ki potem upočasnijo delo. So pa državljani že tam, v nizkem startu: »Ja, zdaj ste reorganizirali centre za socialno delo. Zdaj imate dovolj časa. Hočem, da se zdaj ukvarjate z mano.« Samo na to opozarjam, da se ne bo zgodilo, da bodo imeli v eni fazi delavci na centrih za socialno delo še več dela, kot ga imajo sedaj, ki bo sicer prehodna, ampak da se ne bo zgodilo kot 2012, da so potem bili zelo preobremenjeni in je prihajalo skoraj do kolapsa sistema. Omenja se tudi v obrazložitvi socialna aktivacija. Spet v členih tega – ali jaz ne znam brati? – tega ni. Vem, da se pripravlja, da so dejavnosti, ampak to ZSV nekako [[…]]Ne vem, ali notri kaj piše o tem. V tem zakonu mislim, da ne. Pri tej socialni aktivaciji so tudi opozorila iz centrov za socialno delo ali pa Centra za socialno delo Maribor, ki bo dobil te tri aktivatorje, da tudi znajo [[…]]Ker bodo potem morali imeti na centru za socialno delo, kjer smo rekli, da je bistveno premalo zaposlenih ljudi, bodo zdaj morali imeti koordinatorja, da bodo sodelovali z aktivatorji. Torej, jih bodo še malo obremenili, pri tem, da niso pa dobili od onih 20 – zdaj jaz malo tako, tako kot moj koleg Prikl, za Maribor se zavzemam –, niso dobili od teh 20 zaposlitev pač nobene. Saj, verjetno ministrstvo ima razloge, ampak samo opozarjam, da pri teh projektih, pri teh zadevah, ki so zdaj kot nek konglomerat, ki bo prispeval k reorganizaciji centrov za socialno delo, vse skupaj v paketu naj bi prispevalo k temu, da bodo zadeve boljše. In verjamem, da bodo, da se ne bo zapletalo na izvedbeni ravni, da ne bomo spet prišli do tega, da bodo vsi pričakovali, da zdaj ste pa vse uredili, zdaj je super, bomo prišli mi na center za socialno delo, oni bodo pa dejansko imeli morda celo več dela, kot so imeli prej – vsaj v nekem prehodnem obdobju. Zato opozarjam na to, da je treba res dejansko stvari na izvedbeni ravni pripraviti tako, da bo tega čim manj. Potem so seveda stvari, ki jih bo treba še vsebinsko urejati, in ki niso predmet tega zakona, ne morejo biti. To je projekt, saj ponavljamo vsi tukaj, ki se vleče že kar nekaj let. Vsi so govorili o reorganizaciji centrov za socialno delo, pa nobenemu ni uspelo tega nekako izpeljati. Morda je tudi dobro, da gremo po korakih: najprej skupne službe, pa delitev dela, potem pa še dodatno vsebina. Ampak, recimo ena takšnih stvari, na katere smo tudi, ko smo sprejemali Družinski zakonik, rekli, bo pa treba posebej skrbništvo, recimo, urediti. In še marsikaj je, kar bo treba, ker bo treba potem delati tudi na vsebini tega, kar delajo in s čimer so, če hočete, obremenjeni centri za socialno delo in tisti strokovni delavci tam. Tako imamo še veliko dela. Prepričana sem, da pa po tej neki organizacijski plati lahko s tem zakonom dosežemo en učinek, ki ga bo potem treba seveda nadgrajevati, da bi dokončno res lahko govorili o neki vsebinski reorganizaciji centrov za socialno delo in sploh dela na teh centrih, in da bodo potem državljani dejansko občutili to reorganizacijo na svoji koži. Skratka, da bodo prišli tja in da se bo imela delavka oziroma delavec čas pogovarjati. Ker za to gre, za to gre v sodobnih urbanih družbah, da enostavno nam del družbene mreže nadomesti center za socialno delo in se obrnemo na njega takrat, ko ima težave. Mislim, da je to prvi korak, ta zakon, da bomo to tudi kot država uspeli zagotoviti. Zato bom zakon v prvem branju podprla. Hvala.
Besedo ima gospod Franc Jurša, pripravita naj se gospod Jan Škoberne in mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Podpredsednik, hvala za besedo. Stališča poslanskih skupin so bila predstavljena, nekaj razpravljavk je že razpravljalo, marsikaj je že bilo povedano. Moramo reči, da pa smo skozi usklajevanja marsikaj tudi že povedali in da so ta usklajevanja dejansko tekla kar nekaj časa. Sam sem prilil kar nekaj olja na ogenj v zvezi s tem, ampak na nek način sam sebe opravičujem, da sem to počel zaradi okolja, iz katerega prihajam, ker tisto okolje najbolj poznam, največ ljudi tudi tam poznam, in vem, kdaj potrebujejo center za socialno delo. V samem začetku bom povedal to, da ne bo dvoumno, da bom ta predlog zakona v prvi obravnavi tudi podprl. Bom pa povedal nekaj tistih zadev, ki še niso bile povedane, pa so bolj konkretne in bolj drobne. Zavedam se, da so te spremembe zakona in potem reorganizacija centrov za socialno delo potrebne, da bi izboljšali usluge tistim, za katere imamo te institucije tudi ustanovljene. To pa so naše državljanke in naši državljani. Pri tej zadevi je mene najbolj zmotilo to, da centri na terenu, se pravi bodoče enote, nimajo več pravnega statusa. Kajti na osnovi pravnega statusa lahko garantiramo neko samostojnost dela centrov na terenu. Tega centra ne bo več vodil direktor, katerega bi poleg sveta zavoda imenovali in dale svoje soglasje tudi lokalne skupnosti. Tega centra, enote ne bo na nek način več vodil svet zavoda. Res je, da so dali kot nek organ, »pomoč« predstavnika lokalne skupnosti. To je predvideno, ampak to ni tisto, kar sem osebno pa nekateri poslanci in poslanke naše poslanske skupine tudi želeli. Ko človek temeljito razmisli, zakaj pa se sedaj sedeži teh novoustanovljenih centrov zopet morajo seliti v regijska središča. V marsikateri lokalni skupnosti imamo ustvarjene pogoje, da bi lahko sedeži območnih centrov bili tudi v manjših lokalnih skupnostih. Ali se mi vsi skupaj, spoštovane kolegice in kolegi, zavedamo, ali ste delali kdaj analizo – vsi tisti, ki prihajate iz manjših okolij –, koliko javnega sektorja smo v teh lokalnih okoljih izgubili? Ampak veste, to ni sedaj samo vprašanje, da smo izgubili javni sektor v okolju, izgubili smo tudi precej dobro plačanih delovnih mest. V lokalnem okolju, iz katerega prihajam, ni ogromno dobrih delovnih mest in dobro plačanih delovnih mest in so še javni uslužbenci vedno eni izmed tistih, ki so boljše plačani. Tu bi omenil davčno upravo – sedaj se malo drugače imenuje, ampak takrat, ko se je dejansko selilo, je tu bila davčna uprava, pa so potem bile inšpekcije, pa je bila vojska, policija ima tako ali tako sedež v teh regijskih središčih, zavodi za pokojninsko in invalidsko zavarovanje so tam, zdravstveni zavodi so tam. Ampak vseeno skozi to razpravo pa smo na nek način, kljub temu da se ta pravna subjektiviteta centrov za socialno delo izgublja, enot tu mislim, smo zagotovili, da bo dejansko organiziranost taka, da bo ostala v teh okoljih. To pa je nek napredek in na nek način me malo vseeno pomirja. Pred drugo obravnavo, spoštovana ministrica – to sem že omeni –, bi želel videti tudi uredbo organiziranosti centrov za socialno delo. Mi smo takrat, ko smo to zadevo usklajevali, dejansko govorili o tem, da bi v prvi fazi to zapisali v zakon. Potem smo pa se odločili drugače. Seveda to uredbo v vsakem primeru pred drugo obravnavo, vsaj sam, želim videti. Veste, teh 20 zaposlitev mene na nek način ne navdihuje, ker v končni fazi, če bi sedaj rekli, da bomo imeli 16 direktorjev, to so novi centri, mislim, da se bodo na ta direktorska mesta prijavili verjetno tisti, ki so do sedaj vodili centre, in da bomo tja potem imeli možnost dati neko strokovno delo oziroma strokovne službe, strokovno usposobljene ljudi, ki bodo lahko pomagali ljudem. Na nek način bo dobro, da bomo dali pripravnika v vsako enoto, ker ta se bo usposobil in bo na nek način jutri, pojutrišnjem, čez nekaj let lahko tudi strokovno tam delal. Nekih velikih pridobitev v prvi fazi pa s tem ne bomo dobili. Konkretno bi rekel še o nekaterih zadevah. Nekega večjega nezadovoljstva v slovenskem prostoru, ko se je začelo govoriti o reorganizaciji centrov, ni bilo. Ta pristop na nek način je bil tisti, ki je pomirjal, da se je šlo od sredine do sredine in se je ta zadeva ljudem tolmačila, razlagala, na kakšen način se misli reorganizirati centre. Mogoče bi moralo takrat biti na teh sestankih več javnosti, pa mogoče manj tistih, ki so zaposleni v centrih za socialno delo, ali pa tiste sestanke, tudi jaz sem enkrat rekel, ločiti enega za drugim; ampak to je zdaj že preteklost. Moram reči, da v Ljutomeru nismo zadovoljni s to obliko, kljub temu da sem tudi sam rekel, da bom to v prvi fazi podprl, da tudi v Lenartu je problem, kam se bodo povezovali, Ptujčani na nek način seveda tudi zdaj razmišljajo o tem, ko ne bodo še imeli Lenarta zraven; problem je na Koroškem, Grosuplje gre k Ljubljani. Kje bo zdaj sedež, v Kočevju ali Bistrici? Ribnici – se opravičujem. To so odprte dileme, o katerih je pač treba tudi na nek način spregovoriti. Omenil bom še dve zadevi. Ena je enota za odločanje o pravicah iz javnih sredstev. Jaz to pozdravljam, da se je na tak način pristopilo k tej zadevi. Tudi na nek način se je mogoče pomirilo mene kot tistega, ki sem mogoče največ razpravljal in vztrajal na nekih rešitvah, ki pa za vas takrat – in še zdaj verjetno niso sprejemljive. Jaz bom to temeljito spremljal in bom pazil, kakor dolgo bom poslanec v Državnem zboru, da se to ne bi slučajno drugače zgodilo. Bi pa želel, da ne bi samo Ljutomer, Kočevje, Ravne na Koroškem, Ilirska Bistrica imeli te službe pri enotah, ampak da bi tudi druge enote in da bi tudi to prenašali malo na dejansko enote, tako da bi se službe razpršile po terenu. Tudi ta element, enota za socialno aktivacijo, je dobrodošla zadeva in tudi ta oblika, kot sem jo malo prej omenjal, bi bila tudi dobrodošla, da se te enote selijo dejansko na sedeže enot po Sloveniji. Do druge razprave je še nekaj časa, nekaj bomo k temu še dodali, mogoče še kaj spreminjali, vse o vsemu pa na koncu, kot sem že rekel, bom tudi ta predlog podprl.
Besedo ima gospod Jan Škoberne, pripravita naj se mag. Julijana Bizjak Mlakar in gospod Jani Möderndorfer.
Najlepša hvala, spoštovani gospod predsednik! Spoštovana gospa ministrica, kolegice in kolegi! Od leta 1992 se je marsikaj spremenilo. Že samo infrastrukturno, če pogledate Slovenijo takrat in danes, gre za skorajda drugo državo. Spremenil se je v marsičem sistem, tehnologija, celo moda je bistveno drugačna. Tisto, kar od leta 1992 ostaja nespremenjeno, je organizacija dela centrov za socialno delo, ker gre za eno izmed najzahtevnejših, s tem povezano tudi najbolj problematičnih in eno najtrših jabolk, v katerega seveda ni najbolj oportuno ugrizniti. Pa vendar je po 25 letih pred nami predlog zakona o reorganizaciji, od katerega seveda upravičeno veliko pričakujemo in ki je za razliko od številnih zakonov dejansko imel javno obravnavo, kot se spodobi, tako s strokovno javnostjo, kot z zaposlenimi, kot tudi z ljudmi na terenu, kar je tudi moto spremembe tako po formi kot po vsebini: pripeljati centre za socialno delo stran od birokracije nazaj k ljudem, od papirjev k reševanju vsakdanjih težav, s katerimi se soočajo naši ljudje. Seveda ne gre za en sam in edini ukrep, ki naslavlja to področje, čeprav se skuša v nekih trenutkih, vsaj tako razbiram skozi razpravo, reči, da je to ta trenutek zgolj ogrodje, na katerega bomo dajali meso, seveda, vsebina v pomembnem delu še pride. Vendar če ste v preteklosti ali pa če boste morda do druge obravnave še prebirali gradivo s področja socialne politike, je ena izmed boljših knjig, ki vam bo pomagala razumeti, kaj se danes dogaja in kaj se v postopku sprejemanja zakonodaje v zadnjih letih dogaja in kako to umestiti v celostno makro razumevanje, knjiga z naslovom Aktivacija - obrat v socialni politiki. Skozi to knjigo boste razumeli, zakaj je Slovenija leta 1992 pravzaprav nepripravljena vstopala v model, kjer je iz polne socialne zaščite nekega časa prešla v ekonomsko-politični, tudi socialni eksperiment, kjer je bilo ponovno treba osmisliti način zagotavljanja dostojnosti življenja, socialne varnosti ljudi. Del tega je seveda tudi zakon, ki je pred nami. Del tega je bil Družinski zakonik, za katerega si je tako ministrica kot smo si Socialni demokrati, skupaj s partnerji, ki so se malenkost menjali bodisi po imenih bodisi po intenzivnosti podpore, prizadevali zadnjih 10, 15 let. In 10, 15 let, da ne rečem, upora, upornosti in polen je bilo potrebnih za osnovno podstat, pri čemer smo se v jedru vsi strinjali – treba je zaščititi najšibkejše, treba je zaščititi otroke, treba je centru za socialno delo dati vsebino, strokovnost, birokracijo odmakniti, na sodišča dati tisto, kar tja sodi. In podobno je danes, ko zakon pogledamo podrobno, ko pogledamo odzive, ugotovimo – seveda ob vsem, kar je spoštovanja vredno in kar tudi razumem, za vsako lokalno skupnost, moja ni nič drugačna, je težko, ko pridejo spremembe. Vsi se jih bojimo in zato jih sprejemamo s tresočo roko. Pa vendar, osnovna frustracija ljudi zadnjih 25 let, ko govorimo o delu centrov za socialno delo, je bila v tem, da so ljudje imeli občutek, da se tam uslužbenci vedno bolj ali pa predvsem ukvarjajo s papirologijo. Tudi uslužbenci sami, socialni delavci pa tudi psihologi in še kdo, so nam vedno bolj intenzivno razlagali, da jim preprosto primanjkuje časa; da so ob začetku tega vzpostavljenega modela hodili na teren štirikrat tedensko, da je zdaj na koncu nekaterim za terensko delo ostalo maksimalno dva dni v tednu, v ostalem so se ukvarjali z drugim. Govorimo o marsičem, tudi pri upravljanju državnega premoženja, o tem, da moramo smiselno organizirati in pametno delati. Zdaj, vzpostavljeni model dela ključno razliko od dosedanjega - birokracijo umika na centre, skupne službe, ki nimajo zveze s socialnim delom, umika na centre, stroko, delo z ljudmi, reševanje realnih problemov realnih ljudi v realnem času pa pušča na, po domače rečeno, poslovnih enotah v lokalnem okolju, kjer je to najbolj potrebno. Če temu cilju in temu namenu ni mogoče pritrditi, potem bi se skorajda moral vprašati, ali ne bi bilo bolje, da bi predsednik parlamenta odredil obvezno branje knjige Aktivacija - obrat v socialni politiki. Opcijsko to še vedno priporočam, spoštovani predsednik, morda ne bi bilo slabo. Tisto, kar je morda ključno. Če ste se udeleževali teh srečanj, ste ugotovili, da so se vedno začela po istem modelu: skepsa, vprašanja, neresnice in miti, končala pa običajno, da to srečanje je bilo prijetno, upam, da jih bo še več, hvala, ker ste nas poslušali, in upam, da vam bo uspelo. Na enak način si predstavljam tudi to današnjo, čeprav skoraj polprazno plenarno razpravo. Soočili smo in bomo še v nadaljevanju osnovne poglede na to, kaj bi predvsem v prihodnje pričakovali od socialne politike na terenu ob ljudeh. Ampak zato je najprej nujno, da postavimo osnovno ogrodje, ob tem pa je pomembno razumevanje, da moramo to postaviti tudi v kontekst vsaj zadnjih deset let razvoja naše socialne politike. Ob tem razumemo, da obstajajo tudi momenti, ki se jim bomo morali še mi prilagajati. Ker mi čas tega niti točka dnevnega reda ne dopuščata, se bom zgolj retorično vprašal – ob tem, kar delamo, in ob tem, kar se v Evropi dogaja –: kaj je ob potencialnem razvoju skupne socialne politike na evropski ravni šele pred nami, če bomo kot regija s 16 centri sposobni iz tega narediti vihar, ob tem da do najtežjih vsebinskih vprašanj sploh še nismo prišli. Absolutno gre za odličen in dober zakon in predvsem gre za zakon, ki strokovnim delavcem, tistim, ki jih ljudje v stiski, na margini, na robu, v težavah najbolj potrebujejo, daje možnost, da jim pomagajo. Podpora takemu zakonu je samoumevna. Hvala lepa, gospod predsednik.
Besedo ima mag. Julijana Bizjak Mlakar, pripravita naj se gospod Jani Möderndorfer in mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica, spoštovani vsi prisotni! Centri za socialno delo brez dvoma opravljalo pomembno delo za najbolj ranljive skupine državljanov, saj poleg javnih pooblastil in socialnovarstvenih storitev izvajajo številne programe, ki blažijo stiske uporabnikov neposredno v njihovih lokalnih okoljih. Centri opravljajo tudi interventno službo po Zakonu o preprečevanju nasilja v družini, vodijo krizne centre za otroke, mladostnike ter skrbijo za ženske in otroke, ki so žrtve nasilja, za varne hiše za ženske in otroke ter izvajajo različne razvojne projekte za delo s posameznikom oziroma skupinami oseb s težavami oziroma socialno izključenimi, kot so bivalne skupine, terapevtske skupine, mladinske delavnice, učna pomoč otrokom in podobno. Zaznane pa so bile nekatere pomanjkljivosti delovanja centrov. Težave povzročata tudi njihova razdrobljenost in različna velikost. Manjši centri so ovirani pri vzpostavljanju timskega dela, beležijo pomanjkanje specialistov različnih strok, oteženo je imenovanje strokovnih komisij in podobno. To, kar moti nekatere uporabnike, pa je predvsem suhoparen birokratski pristop kakšnega izmed uslužbencev centrov, ki si verjetno prav zaradi zasutosti z administrativnimi opravili težko privošči vsakemu uporabniku nameniti potreben čas, čeprav bi si ga ta vsekakor zaslužil. Zaradi različnih problemov se je dalj časa pripravljal projekt reorganizacije centrov in danes imamo pred seboj zakon kot rezultat številnih kompromisov med zaposlenimi oziroma stroko in potrebami prebivalcev ter seveda politiko. Namesto sedanjih 62 pravnih oseb centrov za socialno delo naj bi se zato ustanovilo 16 pravnih oseb območnih centrov za socialno delo, ki bodo pokrivali večji teritorij. Pomembna sprememba je, da bodo enote območnih centrov brez pravne subjektivitete. Enote bodo poslovale v krajih, kjer imajo sedež zdajšnji centri za socialno delo, tako da bo vzpostavljenih 62 območnih centrov za socialno delo. Izvajale bodo tudi socialnovarstvene programe, ki so pomembni za lokalne skupnosti, in sodelovale z nevladnimi organizacijami. Glede na pretekle slabe izkušnje zaradi centralizacije različnih, za ljudi pomembnih služb smo v Poslanski skupini Desus zaskrbljeni, da bi lahko prihodnje enote območnih centrov preprosto izginile iz lokalnih okolij. Prav to se je na nekaterih, za ljudi pomembnih področjih namreč že zgodilo. Na primer, z davčnimi uradi in s poštami, nedavno pa je Ministrstvo za zdravje skušalo ukiniti urgentne službe v lokalnih okoljih in tudi nekatere osnovne šole so bile pred tem, da se jih ukine, čeprav so te storitve nujno potrebne za državo in za normalno življenje ter za zdravje ljudi. Na pobudo Poslanske skupine Desus je bilo zato v predlog zakona vnesenih nekaj varovalk pred tem, da bi vsakokratna vlada z uredbo samovoljno spreminjala oziroma celo ukinjala enote centrov za socialno delo. Tako je v besedilo zakona vneseno poročanje Vlade Republike Slovenije o učinkovitosti delovanja centrov za socialno delo in njihovih enot, tako da bo imel Državni zbor Republike Slovenije možnost sprejemanja priporočil oziroma usmeritev Vladi glede oblikovanja enot. Seveda je to nezadostna oblika parlamentarnega nadzora dela vlad na tem področju. V Poslanski skupini Desus se nam zdi v nadaljnjem zakonodajnem postopku z določbami zakona pomembno tudi še okrepiti povezave centrov z lokalnimi skupnostmi, povečati bodočo učinkovitost centrov v korist prebivalstva, onemogočiti pa tudi morebitno politično kadrovanje. Poslanska skupina Desus, glede na vse večji delež starejših pogreša socialne storitve, ki bi ponudile odgovore na potrebe starejših generacij. Ministrstvo za delo je bilo vrsto let zadolženo za pripravo zakona o dolgotrajni oskrbi starejših, vendar za ureditev tega področja ni poskrbelo. Čeprav je priprava zakona o dolgotrajni oskrbi od nedavnega v pristojnosti Ministrstva za zdravje, pa ostaja nesporno, da obstaja veliko nalog na področju skrbi za starejše, ki bi se jih v bodoče moralo reševati prav v okviru reorganiziranih centrov za socialno delo. Prav tako ni vseeno, kako bodo definirani standardi storitev uporabnikom. Kakšni bodo programi, da bodo zadovoljili potrebe lokalnega prebivalstva? Ali bodo storitve res dostopne in ali bodo približane uporabnikom ter na kakšen način se bo zagotovila strokovnost obravnave in večja vključenost uporabnikov v preventivne programe? Ljudje v stiskah si ne želijo in ne potrebujejo suhoparnega birokratskega pristopa, pač pa potrebujejo nekoga, ki mu lahko zaupajo, ki jih bo razumel in ki bo imel vzvode moči za reševanje njihovih težav. Zato tudi ni vseeno, kakšni ljudje bodo opravljali te, za ljudi občutljive naloge. Kakšna bo njihova usposobljenost, izobrazba? In kakšna orodja ter moč bodo imeli na voljo uslužbenci centrov za socialno delo? Upam, da se ministrstvo zaveda, da bi morali na centrih in enotah centrov delati predvsem ljudje z možnostjo empatije, to je sposobnostjo vživljanja v položaje ljudi v stiskah. Pomembno pa je tudi zagotoviti ustrezno število oseb, ki bodo opravljale naloge v območnih centrih in njihovih enotah. Reorganizirane centre za socialno delo namreč čakajo številne dodatne naloge, in sicer na področju socialne aktivacije, na področju nujne namestitve posameznikov, kar se bo izvajalo v kriznih centrih, in na področju interventnega posredovanja v vseh nujnih in neodložljivih primerih na podlagi obvestila policije v primerih zaznanega nasilja v družinah, ogroženosti otrok in v podobnih primerih. Zaradi vseh teh nalog je treba z zakonom drugače urediti tudi delovni čas reorganiziranih centrov za socialno delo, kar zakon tudi določa. Brez ustreznega števila zaposlenih vseh nalog, ki jih predvideva predlog zakona, ne bo mogoče izvajati. Ne glede na pomisleke, o katerih sem danes govorila, bom predlog zakona v prvi obravnavi podprla, seveda z upanjem na izboljšave predloga zakona v nadaljnjem zakonodajnem postopku. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravita naj se mag. Bojana Muršič in gospod Janko Veber.
Hvala lepa, predsednik. Še dobro, da imamo enega predstavnika opozicije v dvorani, ker drugače bi rekli, da samo še koalicija govori o teh problemih, ker opozicije – zgleda – to sploh ne zanima, ker pri socialnih zadevah ni zanimivo. Dolgočasno je, ne? Poleg tega danes se ne glasuje in gredo domov rajši. Toliko, da se ve, kdo dela in kdo ne. Pa pojdimo na samo razpravo. Tisto, kar je pomembno pri samem zakonu, se mi zdi predvsem to, da je prišlo do odločitve, do tega premika, kajti v resnici, če damo roko na srce, o tej reorganizaciji v bistvu že dolgo časa govorimo in razpravljamo. V več mandatih so bili pozivi in prišlo je vedno do nekih malenkostnih, kozmetičnih popravkov, ampak v resnici so centri za socialno delo na nek način »poverbani« oziroma pripeljani iz prejšnjega sistema, ko na nek način je takratna oblast v tistem družbenem režimu menila, da je to področje, ki ga je treba zelo jasno centralizirati, imeti nadzor in tako naprej. Seveda posledično tega je, da centri za socialno delo imajo, če boste pogledali, pristojnosti enormne, zelo pomembne; in to tako pomembne, da vplivajo praktično lahko na vsako družino, zato ker imajo takšne pristojnosti. Seveda se je skozi leta vse to spreminjalo in s tem zakonom se določene stvari drastično spreminjajo, predvsem najprej v prvi fazi organizacijsko, kasneje pa, upam, da bo seveda čas in delo pokazal, da bo temu botrovala tudi posledica, to pa je vsebinsko. Namreč, tisti, ki me poznate, veste, da sem na kar nekaj razpravah, ki se je povezovala CSD posredno ali neposredno, zalo jasno kritiziral takšen način dela centrov za socialno delo, kajti sam sem mnenja, da so se centri za socialno delo v vseh teh letih zaradi obremenitev, ki so jih dobili z zakonom, začeli odtujevati od človeka in se ukvarjati s postopki, ki so postali v nekem trenutku bolj pomembni kot pa tisti človek, s katerim se je ukvarjal. In če danes poslušam razpravo in tudi uvodni nagovor ministrice, lahko samo upam – in želim si, da bo ta miselni preskok in ta vsebinski preskok naredil svoje, da se bo to spremenilo – ne samo upam, verjamem, ker drugače ne bi niti podprl samega zakona oziroma same razprave. Imam pa nekaj vprašanj, da ne bomo samo govorili, kako je to vse pomembno in vse fino. Predvsem me zanima – zaradi tega, ker v razpravi poslušam neko diskusijo, da preprečiti moramo politični vpliv, imamo pa znotraj tega lokalne predstavnike. Ja za božjo voljo, kako pa bodo ti lokalni predstavniki prišli tja, če ne drugače kot preko politike?! Mislim, mi se včasih o politiki pogovarjamo, kot da je to nekaj grdega, groznega, zlobnega in da je to treba preprosto preprečiti. Ja, potem ukinimo politiko v tej državi, če je to res tako nekaj gnilega v tej družbi. Ne, nasprotno! Danes dopoldne sem v eni razpravi povedal, da je ena od človekovih pravic tudi politično udejstvovanje. Če pa si aktiven v lokalni skupnosti in želiš prispevati s svojim prispevkom tudi znotraj tega, kar je omenjeno, da bodo predstavniki lokalne skupnosti sodelovali v svetu, je to kvečjemu za pozdraviti. Kajti, pravzaprav če sem prav razumel, je na samem začetku bilo to v bistvu neke vrste vprašanje, ali bo lokalna skupnost izgubila na nek način možnost neke vrste lokalnega nadzora, kaj se v resnici res dogaja v teh centrih za socialno delo. No, in zato to pozdravljam in seveda vse, ki namigujejo na preprečitev politike, jim že vnaprej povem, potem morate zapustiti ta prostor, zdaj ne moremo spremeniti družbeni red, ker imamo malce drugače ga postavljenega in zastavljenega. Druga stvar, ki se mi zdi zelo pomembna, je tudi ta primerjava med velikimi občinami, kjer so delovali centri za socialno delo. Ljubljana - 5 CSD, Maribor samo en. Zanimivo, da je v Mariboru samo en, v Ljubljani pa 5 CSD. Če berem članek s 3. 5. – zato vprašanje za vas ministrica – in berem to gospo direktorico mariborskega CSD, imam občutek, če bi bral kot stranski intervenient to, kot da ni zadovoljna s to reorganizacijo. Pri vsaki reorganizaciji se vedno vprašam, kdo je tam direktor oziroma ali bo direktor še direktor direktor – če me razumete – ali bo zdaj samo še vodja ali bo kaj drugega. Mislim, da pri vsaki reorganizaciji je treba predvsem najprej odmisliti človeške faktorje, predvsem zaradi tega, ker drugače reorganizacija nima nobenega smisla; ker drugače preveč prilagajamo reorganizacijo ljudem, ki vodijo, ne pa ljudem, katerim je namenjeno. In to je ta bistvena razlika, s katero se moramo v resnici res ukvarjati. Zanima me, če ste umirili in pomirili te strasti, glede na to, da je vaš strankarski kolega omenil, da vsa stroka to zadevo podpira in da se vsi strinjajo, vsi deležniki. Verjamem, da je mislil to načelno, splošno, predvsem zaradi tega, ker če bom iskren, ker govorim o Mariboru, prihajam pa iz Ljubljane, moram reči, da v Ljubljani je 5 CSD, ampak ne delajo vsi enako, so drastične razlike. Je en CSD, pa namenoma ne bom uporabljal imena, ki je katastrofa od katastrofe, in je drugi, ki bi ga lahko dal za vzorec in za primerjavo, kako bi bilo fino, če bi tako delali drugi centri za socialno delo. Je pa res, da je seveda majhna razlika ali pa nekje celo zelo velika razlika centrov za socialno delo v urbanih mestih, kjer je popolnoma drugačen način življenja in tudi koncentracija ljudi na mestu z neko določeno problematiko je popolnoma drugačna kot na ruralnem območju, v vaseh, v krajih – kar pa seveda ne pomeni, da so kaj manj vredni. Daleč od tega! Samo drugačen način pristopa in imeti občutek, da to ni isto, če nekdo dela v mestu ali pa na drugih področjih. Oba si zaslužita enakovredno in pravično obravnavo, predvsem pa pomoč – če so zaradi tega prišli. Tretja, zadnja stvar in s tem bom tudi zaključil. Mislim, da pri sami reorganizaciji, ko bo sprejet zakon, ker verjamem v to, da bo sprejet, bi zelo dobro bilo doseči nek napor popularizacije in osveščanje ljudi, kaj sploh center za socialno delo je. Namreč, sem prepričan, da danes več kot polovica državljanov razume, da če greš na center za socialno delo, da si problematičen; ne da imaš problem, ampak da si problematičen. In to je narobe. Zato si marsikdo zaradi sramu ne prizna, da ima težavo, in ne obrne po strokovno pomoč. To osveščanje je, predvsem mislim s tega vidika, da tako kot imamo pri zdravstvu nabor nekih pravic, da osveščamo tudi ljudi, ko stopijo prvič skozi vrata, z nekimi določenimi obvestili, kakšne pravice imajo. Kajti to je lepa priložnost, da vedo in izvedo, kaj pravzaprav lahko pričakujejo kot davkoplačevalci – zmožni ali nezmožni, da se razumemo, ker največkrat pridejo nezmožni davkoplačevalci na center za socialno delo po svoje pravice – in da jih na ta način osveščamo. Seveda v nekem poljudnem jeziku, ne v nekem uradniškem izražanju, kajti veste, navaden državljan v resnici ne razume besede prva socialna pomoč. Njemu to ni jasno, kaj to pomeni, on samo razume, da potrebuje pomoč. Zato ne razlikuje vseh pomoči, ki mu pripadajo po zakonu. Iz tega naslova se mi zdi, da je to ena lepa priložnost, da se ob reorganizaciji ta stvar, seveda na nek način tudi pripravi en akcijski načrt, da se to kot neke vrste propagandni moment izkoristi in dvigne na nivo bistveno večje osveščeno državljanov. Drugače pa podpiram in bom podprl zakon in ministrica, ne glede na vse kritike, ste opravili kvalitetno delo. Hvala.
Besedo ima gospod Janko Veber, pripravita naj se gospa Marinka Levičar in gospa Marija Bačič.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem! Spremembe zakona o dopolnitvah Zakon o socialnem varstvu je zagotovo ena od pomembnejših tem, ki ga obravnavamo v Državnem zboru, še posebej iz razloga, ker smo vendarle priča vse večji socialni stiski mnogih v Sloveniji, 280 tisoč jih je na robu revščine oziroma so vključeni že v ta status, če lahko tako rečem, mnogi pa seveda so na robu tega in vse to se seveda odraža potem tudi na tem, kako funkcionira posameznik in kako funkcionira tudi družina in kakšna je pravzaprav prihodnost tudi za mlade v Sloveniji. Pravočasna obravnava tako mladih kot tudi vseh ostalih problemov, ki se dogajajo na tem področju, je zagotovo eden od tistih ciljev, ki jih moramo zasledovati pri tem zakonu, hkrati pa tudi čim kvalitetnejša obravnava vseh teh primerov. V veliki meri se je seveda pokazalo pri teh posvetih o reorganizaciji centrov za socialno delo, da je potrebno pri nekaterih centrih izboljšati tudi kadrovsko zasedbo, po drugi strani pa tudi kakšen bo vpliv nove organizacije na sicer zdajšnjo organiziranost. Ti posveti so zagotovo bili zelo koristni v tem obdobju, da se je lahko dobilo čim več informacij tudi s terena, kako gledajo izvajalci tega programa in tudi lokalne skupnosti na sprejetje tega zakona. Sam bi se skoncentriral na tisti del, iz katerega tudi izhajam. Gre za Kočevsko in ta odnos med Kočevsko in Grosupljem glede tega, kako bo organiziran center za socialno delo v teh dveh okoljih. Predvidevam, da v dosedanji razpravi ni bil posebej izpostavljen ta del regije. Vendar če povzamem ta posvet, Grosuplje je seveda po samem številu prebivalcev in tudi primerov in širšo okolico, ki jo pokriva, zagotovo eno od območij, kjer si tak center zasluži. Po drugi strani je tudi Kočevska ena od tistih območij, kjer zaradi svoje odmaknjenosti in velikosti površine, teritorija in odmaknjenosti posameznih naselij kliče po tem, da je ta center v tem okolju. Tu bi želel posebej opozoriti na odločitev Državnega zbora, ki je bila sprejeta v trenutku sprejemanja Odloka o prostorski strategiji Republike Slovenije, ki je za Kočevsko zelo jasno zapisal oziroma smo takrat vnesli v ta odlok, da se na Kočevskem zaradi pomembnosti tega območja prenašajo številne državne, najpomembnejše državne funkcije z namenom, da postane Kočevje središče nacionalnega pomena. Vsak resor znotraj tega poišče rešitve, ki jih je mogoče umestiti v ta prostor, da se ta cilj, ki je zapisan v odloku, da postane središče nacionalnega pomena, tudi udejanji. Ena od možnosti je zagotovo tudi ustanovitev centra za socialno delo v Kočevju. Ta dilema – ali Kočevje ali Grosuplje, kot sem prej povedal – je v veliki meri odpravljena s tem, ker je zelo veliko prebivalcev v Grosuplju in je tudi Ivančna Gorica in ves predel ob avtocesti izjemno perspektiven in bo najbrž poselitveno območje tudi še dolgo čas izjemno perspektivno in tudi število s tem bo seveda v tistem okolju naraščalo. Po drugi strani je pa izjemno slaba cestna povezava med Grosupljem in Kočevsko. Skratka, najkrajša cestna povezava, ki je ta hip na razpolago je še vedno v makadamski izvedbi, kar pomeni, da je tudi sicer prehod ljudi ali izmenjava kadrov iz Grosuplja in Kočevja vezana tudi na to najkrajšo povezavo – seveda običajno ne koristijo makadama, ampak asfaltno cesto, ampak priznano imaš pa najkrajšo razdaljo. Torej, gre za hendikep, ki tukaj lahko nastane, če se ne upošteva odločitve Državnega zbora glede tega, da Kočevska postane središče nacionalnega pomena in da se za to tudi takšni centri, kot je v tem primeru, tam tudi usposobijo in organizirajo. Seveda je to mogoče na način, da je, namesto kot je v obrazložitvi k 2. členu zapisano, da se ustanovi ne 16, ampak 17 centrov. Mogoče je pa tudi tako, kot bi pač, če bi se v Grosuplju s tem strinjali, kar so tudi izrazili, želijo pripadati, ne vem, eni od okolic ali eni od rešitev v Ljubljani. To so te rešitve, o katerih smo tudi na javni predstavitvi govorili. Torej, apel: ali 17 centrov ali pa seveda združitev, vendar v vsakem primeru upoštevanje odločitve Državnega zbora, da na Kočevskem tak center je. Hvala.
Besedo ima gospa Marinka Levičar, pripravita naj se gospa Marija Bačič, je še nekaj časa, in gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem, ki ste tukaj še v tem trenutku! Sama vseskozi, odkar je govora o problemih, s katerimi se srečujejo centri za socialno delo tako s strani samih izvajalcev, torej delavcev v centrih za socialno delo, kot tudi njihovih uporabnikov, sem prepričana bila, da je reorganizacija centrov za socialno delo zelo potrebna. Vem, da je to dolgotrajen proces in da se je Ministrstvo za delo s tem problemom tudi že ukvarjalo dalj časa. V končni fazi sem sedaj zelo zadovoljna, da je tako daleč prišlo, da razpravljamo o tem predlogu zakona, da torej centre za socialno delo ustrezno reorganiziramo, tako da bodo torej bližje uporabnikom in tudi bolj prijazni do samih delavcev. S tem problemom sem se v bistvu prvič sama osebno srečevala – ne jaz osebno, ampak spremljala sem ta problem –, ko so na centre za socialno delo prišle obveznosti za ugotavljanje upravičenosti do varstvenega dodatka. Koliko starejših ljudi je moralo res dolgo, nedopustno dolgo čakati na pravico, na priznanje pravice do varstvenega dodatka. Kar naenkrat so zaradi zakonskih sprememb ostali brez teh pravic, ampak centri za socialno delo kljub vsem naporom niso mogli tega v predvidenih rokih izvesti, predvsem tudi zaradi informacijske podhranjenosti in števila delavcev, ki je lahko nudilo. Vsekakor ne bi še enkrat, ker pač imamo že bolj malo časa na razpolago v naši poslanski skupini, ponavljala razlogov za reorganizacijo teh centrov. Veseli pa me tudi to, kar je naš vodja poslanske skupine poudaril in tudi v poslanski je bilo kar veliko pomislekov na to reorganizacijo, da se je treba še naprej pogajati. Mislim, da so vsaka pogajanja koristna in tudi ta pogajanja so prinesla, vsaj tako tudi sama ocenjujem, boljše rešitve, čeprav sem bila tudi že v prvi fazi nekako zadovoljna s tistimi rešitvami, kot so bile predvidene, to moram reči, ampak vseeno, vsaka pogajanja lahko prinesejo, če so strpna in racionalna, neke boljše rešitve .Tako je tudi sedaj pred nami boljša rešitev in sem zadovoljna, da bomo lahko to rešitev, vsaj tako sodim po tej današnji razpravi, kar z večino glasov podprli, razen tistih, ki jih danes, opozicije, ni tukaj, da bi pač nekako njihovo mnenje tudi lahko presodila. Rada bi poudarila še to, ker me je že v bistvu s svojo razpravo prehitel kolega Veber. Oba sva iz Kočevja in tudi mene so v Kočevju opozorili na ta problem, zato ga v bistvu ne bi še enkrat ponavljala, ker s tem pač ste seznanjeni in izgubljamo čas, če to ponavljamo, ampak podobno stališče je tudi moje, ker pač oba veva, kakšni so problemi na Kočevskem glede teh. Pa še to bi rada poudarila – opozorila me je kolegica Julijana, da v svoji razpravi, ko je gospod Möderndorfer govoril o tej politiki v tem delu upravljanja centrov, ni bilo mišljeno z njene strani, pa tudi jaz mislim, absolutno ne z naše strani, kar je nekajkrat spregovorila, da v poslanski skupini imamo tako mnenje glede politike. Politika pri kadrovanju v vodstva centrov za socialno delo, to je bilo mišljeno, da bi o tem morala odločati predvsem stroka. Sicer pa na koncu te moje kratke razprave želim poudariti še to, da mislim, da je ministrica za delo opravila veliko in naporno delo, pa tudi, da je k tem pristopila odgovorna in hvala.
Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravita naj se gospod Uroš Prikl, potem pa dobi besedo predstavnica Vlade.
Hvala za besedo, gospod predsednik! Tudi sama pozdravljam reorganizacijo centrov za socialno delo in ministrica prav gotovo je vložila ogromno energije v to, da je pripeljala tako daleč, da je ta novela sedaj pred nami. Bilo je veliko dogovorov, razgovorov in tudi včasih nasprotovanj, pravzaprav brez potrebe, zato ker se vsi zavedamo, kako pomembna je ta reorganizacija centra. Pravzaprav iz razloga, ker vemo, kako so obremenjeni socialni delavci danes z vso birokracijo in če je cilj te novele spet nazaj k ljudem, mislim, da je to ključnega pomena. In če bomo to uspeli, da bodo socialni delavci spet prišli na teren, se ukvarjali s problemi, ki so na terenu, z družinami, z ranljivimi skupinami, mislim, da smo tudi cilj dosegli. Tako vsekakor podpiram to reorganizacijo in - vse dobro!
Preden dam besedo še ministrici v sklepnem delu, ima besedo gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovani maloštevilni poslanci, ki še vztrajate v Državnem zboru! Ja, morda problematika reorganizacije centrov oziroma problematika socialne politike ni visoko leteča zadeva, morda nas je za to tako malo tukaj, je pa to materija, ki zadeva neposredno vsakogar izmed nas; zadeva male ljudi in s tem, ko ne prisluhnite tem zadevam, mnogi pokažete, koliko vam je v končni fazi mar do teh problemov. Reorganizacija centrov za socialno delo – jaz jo seveda pozdravljam, pozdravljamo jo v Poslanski skupini Desusa. Upam, da si ne bom preveč domišljal, ampak tu vidim kot eno izhodišče te reorganizacije tudi za ministra Koprivnikarja oziroma tistega, ki bo v njegove čevlje stopil v naslednjih mandatih, kot možnost in priložnost za dejansko reorganizacijo lokalne samouprave oziroma za končno oživitev zakona o pokrajinah, ki ga tako dolgo pričakujemo, seveda ne po sistemu »copy paste«, ampak lahko je to dobro izhodišče. Dolgo brado ima ideja o reorganizaciji, o spremembi ustroja centrov za socialno delo. Kot veste, sem kar nekaj let svoje poklicne poti namenil službovanju na Ministrstvu za delo in spomnim se, vsaj tam od leta 2001 dalje, kolikor mi spomin seže, se je govorilo o tem, da bomo reorganizirali zadevo, da bomo spremenili, da bomo naredili bližje ljudem, optimalnejše – in uh in ah. Pa vendar, do tega trenutka, ko se zdajle v Državnem zboru o tem pogovarjamo, pač ni bilo tistega preskoka, ni bilo tistega poguma, korajže ali pa še česa drugega. Zdaj imamo ta zakon tukaj. Normalno je, ko se lotimo neke spremembe, neke reorganizacije, ne pa revolucije na tem področju, da smo kot ljudje inertni, vsaka sprememba pomeni neko tveganje. Seveda tudi ta sprememba pomeni tveganje. Ampak, poglejte, mi ugotavljamo vsa ta dolga leta, še posebej pa v zadnjih nekaj letih, da nekaj ni v redu, da je treba zadeve izboljšati. Če samo gledamo in kritiziramo, da ni v redu, da lahko bi bilo bolje, lahko bi naredili zadevo primerneje, optimalno, nič pa ne naredimo, potem to ni ustrezna politika. Evo, ta vladna koalicija, v kateri je tudi Desus, se je lotila te spremembe, prva med temi je seveda ministrica, pristojna za delo, socialne zadeve in ostalo materijo široko. Mislim, da je to dober, pravi korak, korak v pravo smer, in lahko pričakujemo izboljšave na tem področju. Trdno sem prepričan, ne nazadnje je tudi stroka tega mnenja, da sama sprememba organizacijske strukture ne bo dovolj; z roko v roki, vzporedno je treba iti z vsebinskimi spremembami. In gremo na tem področju tudi v vsebinske spremembe, gremo v socialne aktivacije področja, o čemer bi lahko govoril kar nekaj časa, pa imam samo še nekaj minut na voljo. Mislim, da bo to korak naprej, da ne bomo vsako leto šteli številk v nekaj 10 tisoč, koliko je socialno ogroženih, koliko 10 tisoče ljudi je pod pragom tveganja revščine in podobno. Seveda bi bilo dobro, da bi bilo več denarja v ta namen, da bi bil kader praktično neomejeno na voljo, ne vem, na desetine ali pa na stotine novih zaposlitev – na žalost pač ne gre. Reorganizacija je mehanizem, je način, ki pa je sam po sebi premalo, treba je tudi z vsebinskimi spremembami, kot rečeno, iti v korak. Tu čutim [[…]]Prej je bilo v eni izmed razprav omenjeno leto 2012, ko smo skočili v bazen, ne vedoč, ali je sploh voda in koliko vode je tam, s tem famoznim ZPUJS oziroma če sem natančen, Zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Zadeva je zaživela, mnogo je bilo porodnih krčev in mislim, da še dandanes, še v tem trenutku je treba odpraviti nekatere pomanjkljivosti iz konteksta ali pa s področja obstoječega sistema uveljavljanja teh pravic. Mislim, da je ta reorganizacija, ki seli zadevo na teh 16 regijskih območnih centrov, prava poteza. Moram reči, da od samega začetka nisem bil tako navdušen nad to zadevo. Zato moram povedati, čeprav je zadeva že pase in v tem predlogu rešitev ni anulirana, ta napakica, ki sem jo opazil. Bilo je mišljeno, se pravi, Ministrstvo za delo, potem pa vmesna faza med temi 16 regijskimi centri še ena tako imenovana centralna enota. Takoj sem seveda ministrico na to opozoril – seveda tudi mnogi drugi, nič si ne umišljam, da sem edini to opazil. Te centralne enote več ni. Mislim, da inštitucije, kot so Inštitut za socialno varstvo, pa zbornica, pa kaj vem, da ne naštevam vseh skupnosti raznoraznih – mislim, raznorazne; Skupnost centrov za socialno delo konkretno –, da so zadosti strokovno usposobljene, da bodo lahko v okviru svojih ingerenc svojo osnovno nalogo opravljale in da ne bo prišlo do nobenega podvajanja. Seveda je treba biti pri vsaki reorganizaciji previden in ti pomisleki, ki smo jih imeli – bom govoril v prvi osebi množine – v Poslanski skupini Desus, so seveda sigurno na mestu. Naša želja je, da ljudje na centrih za socialno delo ne izgorevajo, kot je temu sedaj primer, ampak delajo prave stvari na pravi način, predvsem pa, da so v službi ljudi. Le tako bomo lahko, kot sem rekel že uvodoma, tiste številke v 10 tisočih ljudi, ki se kopičijo, gomilijo in ponavljajo iz leta v leta, lahko pozabili in bo situacija boljša. Če bo kdo pri tej reorganizaciji pridobil, bodo to pridobili itak zaposleni, predvsem pa ljudje in predvsem ljudje v tistih okoljih, kjer je socialna kriza največja. To pa, mislim, da ni treba omenjati, da je Maribor s svojo okolico in severovzhodno Slovenijo. Uspešno popotnico želim [[izklop mikrofona]]
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem besedo dobi še predstavnica Vlade. Besedo ima ministrica za delo, družino, socialne zadeve, enake možnosti dr. Anja Kopač Mrak.
Hvala, spoštovani predsednik, za besedo! Na tem mestu bi se zahvalila vsem, ki ste danes v tej razpravi sodelovali, vsem tudi za izrečene pohvale glede same izpeljave tega zakona. Res je bil morda način sodelovanja tako stroke [[…]]Mi, morate vedeti, smo v posvetovalno skupino vključili tako predstavnike Socialne zbornice, Skupnosti socialnih zavodov, Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo, Fakulteto za socialno delo in tudi Društvo socialnih delavcev in delavk, ki so ves čas sodelovali. V bistvu smo tudi vse novosti ali spreminjanje zakonske materije usklajevali s stroko, ki je bila res na ta način ves čas vključena. Poleg tega, da smo stroko vključevali od samega začetka priprave zakona, tudi z vsemi centri za socialno delo, vpeljali smo informiranje vseh zaposlenih z interno komunikacijo, kjer so bili seznanjeni z vsemi postopki, kaj se pričakuje, kakšne bodo novosti, kaj se bo z njimi dogajalo; sodelovali smo s sindikatom, sodelovali smo z lokalno skupnostjo. Jaz sem imela številne razgovore tako s predstavniki SOS, ZOS kot ZMOS, torej predstavniki lokalnih skupnosti, kot tudi z vsemi tistimi občinami oziroma lokalnimi skupnostmi, kjer je prihajalo do vprašanja, ali je umestitev njihovega centra za socialno delo v predvideno območje najbolj primerna. Lahko ugotavljam, da je danes bolj ali manj takšen zemljevid, kot bo izgledal na koncu, torej, šest območij na tak način. Da imamo samo odprto vprašanje, pa moram reči, da je že bolj ali manj zaprto, kar se tiče te Ljubljane, obljubljanskih lokalnih okolij, ki vse zelo močno gravitirajo na Ljubljano, po drugi strani pa so si v marsičem tudi različni. Tisto, kar je tudi gospod Möderndorfer izpostavil, da je pač treba urbana okolja od ruralnih različno obravnavati in da seveda želimo zasledovati osnovne cilje reorganizacije, tako da je bolj ali manj sedaj sprejeto, da bosta Kočevje in Ribnica skupaj, medtem ko je Grosuplje bolj podobno Ljubljani in tudi sami izražajo, da bi bili raje del Ljubljane. Kar se tiče Lenarta, je še kakšna odprta zgodba. Čisto odkrito povem, sem se sestala z vsemi župani tistega območja. Namreč, Lenart je bolj del, po drugih upravnih službah, mariborskega okoliša, medtem ko ima Center za socialno delo Lenart močne navezavo s Centrom za socialno delo Ptuj, s katerim aktivno sodelujejo. Že sedaj se na nek način dopolnjujejo in seveda je njihova želja drugačna od lokalne skupnosti. Tako upam, da bomo še do sprejema te uredbe pač te stvari zaprli. S tem želimo samo to izpostaviti, da smo se pogovarjali prav z vsemi in poskušali najti najširši družbeni konsenz med politiko, stroko, politiko tudi na lokalnem nivoju in seveda tudi interesov zaposlenih na centrih za socialno delo. Zakaj? Zato ker gre za tako pomembno institucijo socialne države, da je sprejemanje in sprejetje in pripravljenost za spremembe ena izmed pomembnih dejavnikov, da lahko ta proces, ki je zahteven, tudi izpeljemo, tako da bo v dobro tistih, za katere to delamo, to pa so državljanke in državljani, ki potrebujejo storitve centrov za socialno delo. In vsekakor to, da bodo ljudje prišli na center za socialno delo, tam dobili nasmeh uslužbencev in da se bodo počutili sprejete in da bodo imeli občutek, da jim uslužbenci pomagajo po najboljših močeh. Omejitve bodo vedno, zakonodajne, tako ali drugače – en evro meja, takoj nezadovoljstvo –, ampak da bodo prišli in imeli občutek, da so sprejeti, da so bili slišani, to je osnovni cilj, ki pa ga bomo dosegli tudi, in ne samo z reorganizacijo, ampak s spremembo odnosa vsakega zaposlenega do uporabnika. Veliko je bilo tudi v razpravi izpostavljeno, da je treba še mnogo stvari postoriti. Absolutno! To področje socialne širše politike je tako zahtevo, tako vseobsežno, kljub temu da smo sprejeli pomemben Družinski zakonik, ki bo tudi bistveno vplival na delo centrov za socialno delo v razmerju do sodišč. Torej ta pomembna sprememba je v tem, da so sprejeli novosti na varstvenem dodatku, da smo sprejeli glede pokojnin, da za ZSV je bilo rečeno, že prejšnja sprememba je omogočala, da smo sploh socialno aktivacijo vpeljali. Mislim, da je jutri zadnji dan medresorskega usklajevanja glede ZUPJS, torej tisto, da informativno odločbo vpeljemo. Skratka, ves čas delamo, pa se ve, da bo ostalo še kup prostora za izboljšave. Tako se veselim nadaljnje razprave, da dopolnimo še tisto, kar je potrebno, in da je čim širše soglasje v Državnem zboru, da ta zakon sprejme, to bo njegova najboljša popotnica za uvajanje teh sprememb v praksi. Hvala vam.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Nihče. Potem zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, 22. 6. 2017, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 31. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.