Poštovani narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 96 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 90 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od 1/3 narodnih poslanika i da postoje uslovi da otpočne radni dan Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Goran Knežević, Leila Ruždić-Trifunović, Zoran Alimpić, Anita Beretić, Dobrica Janković i Snežana Lakićević-Stojačić. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1-5. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PIO, DOBROVOLjNIM PENZIJSKIM FONDOVIMA, UPLATI DOPRINOSA ZA ZAPOSLENE I PRETVARANjU NEISPLAĆENIH PENZIJA U JAVNI DUG Dozvolite mi da vam pročitam ono što juče nismo uradili, a to su imena ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa: za poslaničku grupu Srpske radikalne stranke narodni poslanik Zoran Krasić; za poslaničku grupu Demokratske stranke Srbije narodni poslanik Slobodan Adžić; za poslaničku grupu Socijalističke partije Srbije narodni poslanik Toma Bušetić; za poslaničku grupu Nova Srbija i samostalni poslanici 9 + 9 narodni poslanik Dušan Mrvoš. Da li je još neko prijavio ovlašćenog predlagača, a da nije stigao dopis? (Ne.) Pitam da li predstavnici predlagača Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, i mr Mlađan Dinkić, ministar finansija, žele reč? Reč ima ministar Lalović. Molim potpredsednike Milana Markovića, Zorana Anđelkovića i Stefana Zankova da u narednih pola sata siđu da se dogovorimo o načinu vođenja sednice. Gospodine Laloviću, izvolite, imate reč.
Zahvaljujem se, poštovani predsedniče, poštovani narodni poslanici, imam zadovoljstvo da danas upoznam narodne poslanike i javnost Srbije sa setom zakona koji treba da reformišu celinu penzionog sistema u Srbiji Pre toga, želeo bih jednu stvar da pomenem za koju mislim da je veoma bitna, a to je da su država Srbija, odnosno Srbija i Crna Gora dobile ocenu od svetske zajednice da su Srbija i Crna Gora globalni lider u reformama. To govori da je aktuelna srbijanska vlada, Vlada Vojislava Koštunice u ovih godinu i nešto dana učinila ogroman posao, da je učinila ozbiljne reformske korake, a i današnju raspravu takođe treba shvatiti kao nastavak tog reformskog puta ove vlade. Ova vlada ima nameru da u narednom periodu u potpunosti reformiše srpsko društvo, da ga pripremi za evropske integracije i da Srbija posle toliko dugo godina lutanja ponovo postane normalna, poštovana zemlja i da njeni građani budu ponovo poštovani građani u Evropi. To je cilj Vlade Vojislava Koštunice. Postoji još jedan cilj, a to je da uvede nove standarde. Zapravo, ključna stvar na kojoj mi radimo jeste uvođenje novih političkih standarda ili novih standarda u politici. Mislim da je to možda i najznačajnije što ćemo uraditi, zato što se posle nas nijedna druga vlada neće usuđivati da siđe ispod tih standarda. U čemu se ti standardi, pre svega, sastoje? Na prvom mestu ova vlada ne posmatra stvari i svoj posao u odnosu na neke naredne izbore koji će doći. Štaviše, ova vlada ne posmatra, još gore, kako se često posmatra u Srbiji, u odnosu na naredno istraživanje javnog mnjenja koje će nešto reći. Ova vlada stvari posmatra mnogo ozbiljnije, odgovornije i dugoročnije. Činjenica je da ulazimo u reformu penzionog sistema, koja će trajati godinama; samo ovaj zahvat o kome mi govorimo trajaće narednih desetak godina, dok ceo sistem ne postavimo. Iskoristio bi priliku da pomenem da se u ovom istom trenutku vrši reforma penzionog sistema u jednoj vrlo ozbiljnoj zemlji, npr. u Sjedinjenim Američkim Državama. Prema njihovom planu, ta reforma kod njih treba da traje do 2035. godine. To su mere kada govorimo o ovim ključnim društvenim pitanjima. Dakle, reforma penzionog sistema nije stvar jedne stranke, jedne vlade, to je stvar jednog društva. U tom smislu, očekujemo da, bez obzira na razne protivurečne izjave i stavove, većina srpskog društva zapravo podrži reformu penzionog sistema kao deo ukupnih reformi koje će konačno da nas izvedu i da nas vode pravim putem. Dakle, ovo nije ni dobar ni loš put, to je pravi put, u šta sam ja ubeđen. Kada govorimo o samoj reformi penzionog sistema, želim na početku da pomenem dve stvari, kako bi bilo jasno o čemu zapravo mi ovde govorimo. Kada je ovaj penzioni sistem svojevremeno postavljen ovakav kakav je, odnos između onih koji su uplaćivali doprinose i onih koji su koristili penzije, na početku čitave priče, bio je takav da je više od pet ljudi radilo da bi jedan dobijao penziju. To je bilo pedesetih godina prošlog veka. Danas smo svi zajedno suočeni sa problemom da, u suštini, imamo jednog koji radi i jednog koji prima penziju. Ne postoji nikakva matematika, ne postoji nikakva logika koja može dokazati da takav sistem može da funkcioniše. Naravno, ako ima nekoga u ovoj sali ko to može da dokaže, sigurno je da bi zaslužio Nobelovu nagradu. Ali, vrlo je teško da se to može dokazati. Zato očekujem da i predstavnici opozicionih stranaka, uz sve primedbe koje imaju na pojedine članove zakona, u suštini podrže, i ako je moguće, pristojno i bez dobacivanja, reformu penzionog sistema i da time pokažu odgovornost za budućnost srpskog društva. Sledeće što sam želeo da kažem, a mislim da je veoma važno, to je da se u javnosti često, naročito u poslednje vreme, postavlja pitanje zašto se ne povećaju doprinosi, jer, eto ga rešenje, pa umesto da bude 22%, da bude 32%, 52% itd. Tu ima jedan mali, sitan problem vezan za te predloge. Čitava ideja vezana za budućnost ove zemlje je da smanjimo opterećenje privrede. Ako ne smanjimo opterećenje privrede, nema razvoja privrede. Ako nema razvoja privrede nema ni novih radnih mesta, ako nema novih radnih mesta nema ni penzionog sistema, ali nema ni onoga što je šire, nema Srbije. Dakle, potpuno je jasno da, u tom pravcu arbitrarno povećavanje doprinosa nije nikakvo rešenje. Uostalom, svojevremeno, sedamdesetih godina prošlog veka, kada su zemlje upale u ovaj problem, u ovu penzionu krizu, ozbiljne i odgovorne zemlje su se tada suočile sa ovom dilemom da li da povećavaju doprinose da bi iz tekućeg priliva mogli da isplaćuju penzije ili će da urade reformu. Onda su ti ozbiljni političari i te ozbiljne zemlje, koje su zato bogate, jer su imale takvu vlast, u pravo vreme odgovorile na pravi način. Rekli su da neće da povećavaju doprinose, jer će opasti konkurentnost privrede i onda će privreda da propada, pa će dugoročno da propada država i na kraju i narod. Nažalost, mi nismo imali takve političare i takvu vlast, kada je trebalo. Sa 30 i više godina zakašnjenja mi to sada radimo. Ali, bolje je i sada, nego da nastavimo i da puštamo da stvar propada. Suština priče je da tražimo i nalazimo pravi odgovor na realan problem. Dakle, ako imamo takvu situaciju da jedan radi a jedan koristi penziju, ako imamo situaciju da ne možemo povećavati doprinose, ako nećemo da sahranimo srpsku privredu, ako je već situacija takva, potpuno je jasno da rešenja moramo da tražimo u drugom pravcu i na drugi način. Zapravo, sve ovo što sada radimo jeste u toj funkciji. Koja su dva osnovna cilja ukupne reforme penzionog sistema, ali rekao bih i šire, ukupnih reformskih zahvata koje radi ova vlada? Prvi i osnovni cilj, kada je u pitanju reforma penzionog sistema, jeste da se izvrši preraspodela društvenog proizvoda u korist investiranja, u korist budućnosti ove zemlje. O tome se ovde pričalo godinama, decenijama, a nikada niko nije imao hrabrosti da to uradi. Ova vlada ima tu hrabrost i ona će to da uradi. Samo ukoliko pošaljemo potpuno jasne poruke da je Srbija spremna da izvrši tu preraspodelu, da se okrene prema investiranju, onda će i drugi, koji hoće da investiraju, koji imaju nameru da investiraju, reći će da je to u redu, da je to ozbiljna zemlja i da će tu da ulažu. Pitanje investiranja u srpsku privrede jeste pitanje otvaranja novih radnih mesta. Otvaranje novih radnih mesta u Srbiji znači povećanje ukupnih doprinosa koji se skupljaju. Dakle, postoji jedna pozitivna spirala i mi to sada radimo. Prvi cilj je da se izvrši preraspodela društvenog proizvoda u korist budućnosti, u korist investiranja. Drugi, uži cilj, ako tako mogu da kažem, jeste da penzioni fond postane održiv, da se postavi na zdrave noge i da u perspektivi to bude održiv fond. Zajedno pamtimo da je sredinom osamdesetih godina prošlog veka počela otvorena i jasna kriza penzionog fonda, znači u ono vreme. Od tada do danas, to je 20 godina, penzioni fond je u krizi. Zato imamo velike dugove, male dugove, srednje dugove, ovakve i onakve dugove, jer se to stalno krpilo, jer fond ne može da funkcioniše na taj način i u tim okolnostima. Znači, imamo dve decenije dokaza da ovakav fond ne može da funkcioniše. Zato je drugi cilj pravljenje situacije u kojoj će taj fond biti održiv. Kada govorim o preraspodeli društvenog proizvoda... I, naravno, održiv fond znači još jednu važnu stvar, što želim danas ovde da kažem: u okviru i posle ove reforme, kao prvi efekti, biće da će penzioneri u Srbiji početi da dobijaju redovno penzije, jednostavno, u tekućem mesecu za prethodni mesec. Stalno smo imali problem neizvesnosti šta će i kako će biti. Mislim da je to veoma važno da penzioneri u Srbiji znaju da ove reforme znače da će dobijati redovno penzije, bez znaka pitanja da li će biti, šta će biti i kada će biti. To je druga važna stvar kada govorimo o ovoj reformi. Naravno, u širem kontekstu, izražavanje stava Vlade da želi da izvrši preraspodelu u korist investiranja znači da će i strani investitori, oni koji su zainteresovani za ovu zemlju, reći sebi da tamo konačno postoji neka ozbiljna vlast, tamo ima smisla ulagati. Mislim da je to jedna vrlo važna poruka. Bez ozbiljnog rasta direktnih investicija u srpsku privredu možemo da pričamo koliko god hoćemo, ali ne možemo ništa da uradimo. Dakle, čitava ideja ove vlade, a sadržana je i u ovoj oceni, hvala Bogu, svetske zajednice da smo lider u reformama, jeste da kao lider u reformama stvorimo najbolje moguće uslove da ovde dođe do investiranja, jer je takvo vreme da neki investitor koji hoće da investira, raspita se, ima mogućnost da bira hoće li da ulaže u ovu, onu ili u neku petu zemlju. Postoji jedna vrsta utakmice među zemljama u pogledu stvaranja uslova za privlačenje direktnih investicija. To je ključna stvar. Najveći problem srpskog društva je nezaposlenost. Mislim da se u tome sa mnom možete usaglasiti. Nemamo odgovor na to pitanje, ukoliko ne uradimo ovo što sada radimo. Ovde su bitne dve stvari, sa čim treba da budemo potpuno jasni i načisto. Upravo zato što taj fond toliko dugo nije bio održiv, takav kakav je, da se iz tekućeg priliva finansiraju penzije, bilo je sve više i više snalaženja i dotiranja tog fonda. Jednostavno, nema prihoda, pa daj da to odnekud drugde dodam. Šta je konačni rezultat čitave te igre? Konačni rezultat čitave te igre je da je u Srbiji učešće penzija u bruto društvenom proizvodu najveće od svih zemalja OECD-a. To je jedna krajnje loša poruka bilo kome. Druga važna stvar, ovo govorim zbog građana Srbije, bilo ili ne bilo to popularno, ali treba da znaju istinu, to je da odnos prosečne penzije i prosečne plate, onaj kakav je kod nas, nigde drugde ne postoji. Šta je ta poruka bilo kome? Ovi tamo, u toj zemlji su neozbiljni ljudi. Znači, radi se o jednoj vrlo važnoj poruci. Odnos prosečne penzije i prosečne plate najbliži nama je praktično, govorim o nekom okruženju, u Hrvatskoj i Sloveniji, koji je negde 55%, prosečna penzija - prosečna plata. Naš će biti ove godine oko 65%. Znači, kao što se iz ovoga vidi, čitava ideja u svemu ovome jeste da kroz odgovarajuće efekte reforme podstaknemo privredni razvoj, jer je to pitanje svih pitanja. Što se tiče samog Predloga zakona koji se nalazi pred vama, polazeći od ovih ciljeva, govorim o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, dakle, polazeći od ovih strateških ciljeva koje sam pomenuo, izvršeno je nekoliko važnih intervencija u Zakonu. Na prvom mestu, to je promena načina usklađivanja penzija, kao najprisutnije pitanje. Naime, prema Predlogu zakona formula na osnovu koje se izračunava usklađivanje penzija je tzv. švajcarska formula, gde se uzima pola zarade, pola troškovi, u naredne četiri godine; prema ovom predlogu, trebalo bi da se proporcionalno smanjuje učešće zarada. Na kraju, posle te četiri godine, da način usklađivanja penzija bude sa troškovima života. To je jedna od najkrupnijih promena. (Momir Marković, sa mesta: Ko preživi.) Vratićemo se na to – ko preživi. Druga krupna promena jeste pomeranje starosne granice – dve godine za žene i muškarce, i to u periodu od četiri godine. Znači, svake godine od 2006. godine treba da se pomera starosna granica po šest meseci dok ne stigne do 65 za muškarce, odnosno 60 godina za žene. Pored te odredbe postoji još jedna odredba koja u naredne dve godine, u 2006. i 2007. godini, štiti, tako da kažem, od pomeranja starosne granice radnike koji će u procesu restrukturiranja srpske privrede ostajati bez posla, koji su tu do penzije. Zašto ta odredba? Zato što će ova vlada u te dve naredne godine, a takođe želim da upoznam javnost Srbije, sprovesti do kraja proces restrukturiranja srpske privrede. Posle 2006. i 2007. godine moći ćemo da kažemo – posao je završen, što je bilo bolesno, nema ga, što je zdravo, živi i život će kretati dalje. Znači, vezano za taj cilj ove vlade, koji će sigurno biti izvršen, jesu ove dve godine, u tom smislu da se ne pomera starosna granica. Ima jedna zanimljiva stvar kada govorimo o obe ove stvari, o troškovima života, kao načinu, i o pomeranju starosne granice. Digla se čitava priča, halabuka, itd. Šta je zanimljivo? Zanimljivo je da su se u ovoj zemlji do 1982. godine, to je bilo takoreći do juče, pre dvadesetak godina, godinama pre toga u ovoj zemlji usklađivale penzije sa troškovima života. Nisam primetio, nisam saznao, možda neko ovde prisutan ima tu informaciju, da je u tom periodu bio neki genocid nad penzionerima, u tom periodu kada su se usklađivale sa troškovima. Nisam informisan. Druga interesantna stvar kada o ovome govorimo jeste da je u istom tom periodu takođe starosna granica bila 65 i 60 godina, ovo što mi sada dižemo, dakle do 1982. godine. Šta se zapravo dogodilo da se tada pređe na zarade, da se smanje godine za odlazak u penziju? To je posebna priča. Verovatno ću kroz diskusiju ovih dana iskoristiti priliku da pojasnim kako ja vidim razloge takvog ponašanja, zašto se i šta se tada dogodilo. Želim da kažem da su ova rešenja bila prisutna do početka osamdesetih godina, tada napuštena i sada mi opet, u nekim normalnim okolnostima, vraćamo ta normalna rešenja. Koji će biti efekti na penzionere kada je u pitanju reforma penzionog sistema? To zanima ljude. Osnovna posledica ovih rešenja biće da u narednom periodu od četiri - pet godina penzije sporije rastu od zarada. To je efekat koji će biti. Prema našoj projekciji, 2010. godine, to imamo u Strategiji zapošljavanja koju je Vlada usvojila, prosečna zarada u Srbiji treba da bude 300 evra neto, a prosečna penzija bi bila oko 165 - 170 evra te godine. Dakle, to je ono što se tiče samih penzionera neposredno u ovih nekoliko godina koje su pred nama. Takođe, mislim da je iz ove činjenice vidljivo da ove zapaljive reči koje su prisutne u javnosti nemaju nikakvog utemeljenja na činjenicama. Kada je u pitanju položaj penzionera, vršimo još jednu intervenciju, a to je da predviđamo da se najniža penzija podigne na 25% od prosečne zarade iz prethodne godine u januaru 2006. godine. Sada je ta najniža penzija daleko ispod toga, nekih 17% od te neke prosečne zarade. Praktično, to znači da će od januara 2006. godine ta najniža penzija biti preko 6.000 - 6.300 i da će obuhvatiti mnogo veći broj ljudi nego što je do sada ova najniža penzija obuhvatala. Naravno, to je jedna od bitnih socijalnih mera ove vlade. Mi želimo da zaštitimo najugroženije penzionere. Otuda ova mera koja se predviđa u zakonu. Naravno, nije to jedina mera koju predviđa ova vlada. Ova vlada predviđa niz drugih socijalnih mera, od plaćanja struje, komunalija i niz drugih stvari, gde će olakšati poziciju ne samo penzionera, nego i drugih građana koji su u teškom socijalnom položaju. Ne moram da govorim o tome da je ova vlada ovih godinu i po dana, čini mi se, vodila jednu od najsnažnijih socijalnih politika koja se pamti. Znači, jedino gde nikada nije bilo upitno kada su u pitanju sredstva, zapravo, bila je socijalna politika u okviru ove vlade. Mislim da je to potpuno jasan politički stav kada govorimo o tome šta želimo. Ove izmene u Zakonu o penzionom osiguranju treba posmatrati u celini, rekao sam na početku, reforme penzionog sistema. O tome će danas ovde govoriti kolega Dinkić. Mislim na zakon o dobrovoljnim penzionim fondovima kojim se uvodi treći stub u penzioni sistem. Znači, sada u Srbiji uvodimo treći stub – dobrovoljno penziono osiguranje. Za pet - šest godina, videćemo kada su ispunjeni uslovi, u Srbiji će se uvesti i drugi stub penzionog osiguranja. Zato govorim o periodu od desetak godina. To je period u kome ćemo imati sva tri stuba, u kome će konačno penzioni sistem Srbije stajati na zdravim nogama. To je i srednjoročna i dugoročna ideja. Pored trećeg stuba činimo još dve mere koje imaju sličan karakter, o čemu će više govoriti kolega Dinkić. Jedno je – predlog dva zakona o preuzimanju duga prema poljoprivrednim penzionerima iz fonda zaposlenih, i još jedan zakon, o kome želim nešto više da kažem, pored penzionog zakona, to je zakon o povezivanju staža. Više puta sam pomenuo u ovoj skupštini, a i u javnosti, da će ova vlada rešiti problem više stotina hiljada ljudi u Srbiji koji su se u periodu od uvođenja sankcija, od 1991. godine, kada je zapravo počelo intenzivno propadanje srpske privrede, našli u situaciji da čitavi višegodišnji periodi njihovog radnog angažovanja nisu pokriveni stažom osiguranja zato što poslodavci nisu hteli, ili mogli, što god bilo, da uplaćuju doprinose. Onda se ljudi nalaze u situaciji, to svi ovde znamo, odu i kažu – ispunio sam uslov za penziju; u Fondu mi kažu – ti nemaš u stvari toliko godina staža osiguranja. Kako nemam? Nije ti upisano pet, šest, sedam godina itd. Dakle, polazeći od toga da je nužno da ovo društvo pokaže brigu i interes za stotine hiljada naših sugrađana koji su, ne svojom krivicom, došli u takvu jednu nemoguću i tešku situaciju, ova vlada je pripremila i pred vama se nalazi predlog zakona o povezivanju staža, kojim ćemo rešiti taj problem. Po usvajanju ovog zakona u Skupštini, a očekujem, takođe, da taj zakon podrže svi poslanici u Skupštini, kada ga budemo usvojili, onda će u određenom vremenskom periodu svi poslodavci i svi zaposleni u Srbiji moći da podnesu zahtev za priznavanje tog staža, onda će u narednom periodu Fond PIO doneti rešenje kojim će utvrditi pravo na staž osiguranja za taj period. Dakle, radi se o stotinama hiljada ljudi. Podsetio bih, to su, pre svega, čitava tekstilna industrija, građevinska industrija, koje su u godinama sankcija naglo upale u bezizlaznu situaciju, bez izlaza, a vi znate da je tekstilna industrija bila naša najjača izvozna grana. Odjednom više ne može da izvozi, umirala je na nogama. Dakle, to su te grane, to su tekstilci, kožari, obućari, građevinari, koji su u tom periodu došli u situaciju da nemaju pokriven staž osiguranja. Ovim zakonom koji se pred vama nalazi, kada ga budemo usvojili, bićemo u prilici da u narednom periodu tim ljudima rešimo problem. Znači, ako postoji kondicional, ako postoji upitanost "ako ga usvojimo", onda onaj ko postavlja pitanje "ako ga usvojimo" u stvari otvara pitanje da li tim ljudima treba pomoći da mogu da idu u penziju sa stažom osiguranja. Prema tome, komentari takve vrste su prilično neodgovorni. Što se tiče zakona, još jedna bitna stvar, a to je da je njime predviđena još jedna stvar, a to je da država zadržava regresni zahtev, mogućnost prema poslodavcu da namiri te doprinose. Zašto? Zato što ovim zakonom treba da se zaštite ljudi, radnici, pojedinci, a ne poslodavci. Naime, tu imamo dve grupe poslodavaca. Jedna je grupa koja nijemogla; to je čitav društveni sektor, u smislu tekstilne industrije i drugih o kojima sam govorio. I, imate druge poslodavce, vrlo često privatnike, koji su mogli, ali nisu hteli. To je razlog zbog čega država zadržava u zakonu i otvara mogućnost regresnog zahteva prema poslodavcima, prema onima koji mogu, koji su bili bezobrazni itd. To naravno ne važi za one koji nisu mogli. Dakle, u tom smislu je ovaj zakon o povezivanju staža nešto što srpsko društvo očekuje najranije od 2000. godine. Meni nije jasno zašto ranije takav zakon nije bio pripremljen, ali sada to ne komentarišem. On se sada nalazi pred nama i očekujem posle rasprave da ga ova skupština usvoji. To bi bilo osnovno što sam hteo da kažem u vezi sa reformom penzionog sistema koja je u toku i nadam se da ćemo zajedno ovih dana usvojiti rešenja koja će označavati nastavak snažnog reformskog kursa Vlade Vojislava Koštunice, koja će nas zadržati na mestu svetskog lidera u reformama, jer je to nešto što je najbolje i u interesu građana Srbije.
Hvala, ministre Laloviću. Pošto vidim da razmenjujemo malo lepih vesti, malo teških obaveza, imam i ja dva obaveštenja. Lepa je vest da je u rukovodstvo Svetske zdravstvene organizacije izabran srpski ministar zdravlja Tomica Milosavljević. A obaveza je mnogo važnija za sve nas, a to je da ćemo raditi danas, ako ne završimo do 18,00 časova, samo do završetka ove objedinjene rasprave, ali najkasnije do 20,00 časova, zbog važnosti zakona. Reč ima ministar finansija Mlađan Dinkić.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista želim da potvrdim reči ministra Lalovića. Ovi zakoni koji se danas razmatraju u Skupštini su verovatno najvažniji sistemski zakoni koje ovaj parlament razmatra u toku ove godine. Penziona reforma nije nužna samo u Srbiji. Zaista postoji malo informacija, međutim skoro sve zemlje u EU, od zemalja u tranziciji do razvijenijih evropskih zemalja, do drugih zemalja u svetu imale su u poslednjih 10 godina penzione reforme. Neke reforme nisu bile dovoljne, pa sada se pripremaju po drugi put, drugi talas tih penzionih reformi, iz prostog razloga što je starenje stanovništva svetski globalni problem. Naime, sve zemlje u svetu u poslednjim dekadama imaju sve nižu stopu prirodnog priraštaja. Srbija tu, nažalost, nije izuzetak. Sa druge strane, dobro je da je sve duži životni vek stanovništva, što je rezultat rasta životnog standarda. Dakle, sve se manje ljudi rađa, ljudi sve duže žive i to za penzione sisteme ima efekat da se smanjuju prihodi od doprinosa koje uplaćuju oni koji rade, s obzirom da ih je sve manje kako godine prolaze, dok se povećavaju rashodi za isplatu penzija, s obzirom da je životni vek duži. Sve zemlje u svetu imaju ovaj problem kako da imaju penzioni sistem koji je dugoročno održiv. U tom smislu postoje tri stuba penzionog osiguranja koja su razvijena u prethodnim godinama u svetu. Prvi i osnovni stub u svim zemljama je državni penzioni fond. Iz tekućih doprinosa koje plaćaju oni koji rade finansiraju se penzije onih koji su trenutno u penziji, i to je stub u svim zemljama u svetu. Drugi stub jeste obavezno privatno penziono osiguranje, kada se neko odlučuje da jedan deo doprinosa koji uplaćuje državnom fondu želi da transferiše privatnim penzionim fondovima. Drugi stub moguće je uvesti u onim zemljama koje nemaju veliki deficit u državnom penzionom fondu, jer jasno je da ukoliko biste uveli obavezno privatno osiguranje, a imate deficit u državnom penzionom fondu, te doprinose koje biste izvukli iz državnog fonda, značilo bi da biste imali manje para da isplaćujete rashode onima koji su ugroženi i koji nemaju novca da uplaćuju u privatne penzione fondove. Treći stub je dobrovoljno privatno penziono osiguranje. Treći stub mi danas uvodimo u Srbiji kroz Predlog zakona o dobrovoljnim penzijskim fondovima i planovima, gde se stanovništvu nudi mogućnost da na potpuno dobrovoljnoj osnovi dodatno štedi za starost, odnosno da osim sredstava iz državnog penzionog fonda dobija dodatna sredstva koja tokom životnog i radnog veka uplaćuje u privatne dobrovoljne penzione fondove. Pre toga želeo bih da ilustrujem sa nekoliko podataka ovu situaciju koja je zaista primorala Vladu Republike Srbije da ponašajući se odgovorno krene ove godine u reformu penzionog sistema koja će pune efekte imati za narednih četiri-pet godina. Ako pogledamo statističke podatke, transferi iz budžeta u državni penzioni fond u 2001. godini iznosili su 3,2% bruto domaćeg proizvoda. Ove godine ti transferi su 5,8% bruto domaćeg proizvoda. To znači da ona reforma koju je prethodna vlada sprovela nije bila dovoljna. Uvođenje švajcarske formule jeste pomoglo, međutim nije bilo dovoljno, imajući u vidu sve ove trendove koji se dešavaju kod nas, kao i u svetu. Takođe, sredinom 2004. godine nešto su povećane stope doprinosa za obavezno penziono osiguranje sa 20,5% na 22%. Međutim, kao što vidite, transferi iz budžeta u državni penzioni fond su sada skoro duplo veći nego što su bili pre četiri godine; 2005. godine transferi iz budžeta za popunjavanje deficita državnog penzionog fonda su 5,8% bruto domaćeg proizvoda, a bili su 3,2% 2001. godine. Zašto? Zato što je porastao relativno broj penzionera i porastao je realni nivo penzija u poslednje četiri godine, tako da su ukupne isplate za penzije 2001. godine bile 9,2% bruto domaćeg proizvoda, a ove godine će biti 12,4% bruto domaćeg proizvoda. Dakle, realno se daleko veća masa sredstava danas isplaćuje za penzije, mada smo svi svesni da imajući u vidu pojedinačne prosečne penzije to nije nešto što je visoki iznos, ali govorim o masi sredstava, problem postoji. Mi taj problem želimo da rešimo na dugi rok. Naravno, ovaj podatak koji sam izneo odnosi se samo na isplatu iz budžeta za osiguranike Fonda PIO zaposlenih. Ako dodamo i zemljoradničke penzije, onda su ukupni rashodi za isplatu penzija ove godine 13,8% bruto domaćeg proizvoda. Dodatni problem u našem penzionom sistemu, koji nije niti od ove godine, niti od juče, već postoji više od jedne decenije, jeste da se uglavnom penzioni fond puni transferima iz budžeta, a jedan mali deo čine doprinosi. Taj odnos je 40:60. Dakle, da budem precizan, 40% sredstava koja se isplaćuju za penzije dolazi iz budžeta, a 60% iz naplate doprinosa. Primera radi, pre nekoliko dana sam boravio u Austriji i u Austriji 30% sredstava za penzije ide iz budžeta, a 70% iz doprinosa. Konstatovano je da je to ogroman problem za austrijski penzioni sistem. Zbog toga je austrijska vlada prošle godine usvojila reformu penzionog sistema, koja podrazumeva podizanje starosne granice za odlazak u penziju. Moram da vam kažem da su ovu reformu pre nas usvojile gotovo sve istočnoevropske zemlje: Poljska, Mađarska, Slovenija i Češka krajem devedesetih godina; Hrvatska i Bugarska početkom 2000. godine, Makedonija takođe; gotovo sve razvijene zemlje, pri čemu se neke spremaju da po drugi put vrše reformu, kao što su SAD i Japan, koji se nalaze pred penzionim reformama već po drugi put u poslednjih 20 godina. Što se tiče Fonda zemljoradnika, tu je situacija najgora, imajući u vidu da se samo 13% ovog fonda puni iz doprinosa, a 87% ide iz budžeta. Faktički, da nema transfera iz budžeta, možemo slobodno reći da ne bi ni bilo, bez obzira što su skromne, zemljoradničkih penzija. Osim toga, postoje i kašnjenja koja su nasleđena iz prošlosti, vezano za isplatu penzija. Docnja penzionog fonda zaposlenih je jedna i po penzija, koja se prenosi još od 2001. godine do danas, a država duguje zemljoradnicima 20,5 penzija. Ono što je cilj reforme penzionog sistema je, sa jedne strane, da konačno ukine te docnje u penzijama, da konačno u Srbiji penzioneri mogu da u tekućem mesecu primaju penziju za prethodni mesec, što je bila normalna praksa do devedesetih godina i što je normalna praksa u svim zemljama u svetu. Ovim zakonima koje usvajamo to će u Srbiji biti moguće od nove godine, dakle od 1. januara sledeće godine. Ovom reformom, kao što je ministar Lalović već rekao, mi regulišemo tempo rasta penzija u budućnosti. Dakle, ono što je realno održivo jeste da penzije rastu, ali da rastu nešto sporije od rasta plata. Dakle, penzije će rasti i u budućnosti, ali će tempo njihovog rasta biti sporiji od rasta plata, kako bi sistem bio održiv, s obzirom da danas 100 milijardi dinara iz budžeta, a to je četvrtina budžeta, predstavlja transfer za ova dva penziona fonda: penzioni fond zaposlenih i penzioni fond poljoprivrednika. Naravno, zašto je nužno pomeranje granice za penzionisanje? Iz razloga što imamo duži životni vek stanovništva. Potpuno je prirodno da se kasnije ide u penziju nego u prethodnim godinama kada je životni vek stanovništva bio kraći. Takođe, raste i društveni bruto proizvod. Vi znate i sami da je prošle godine privredni rast u Srbiji iznosio 8%, a u prvoj polovini ove godine 6% je rastao bruto domaći proizvod. To znači nešto brže od onoga što je Vlada predvidela, mi smo planirali 4,5%. Sada bih rekao nešto o ova tri zakona koja su preostala na dnevnom redu, o kojima Lalović nije opširno govorio. To su dva zakona o vraćanju dugova penzionerima. Najpre želim da kažem da ukupni dugovi prema penzionerima trenutno iznose 43,5 milijardi dinara. Docnje penzionog fonda zaposlenih su 23,5 milijarde, a penzionog fonda zemljoradnika 20 milijardi dinara. Ukupno se duguje 20,5 zemljoradničkih penzija i jedna i po penzija osiguranicima Fonda PIO zaposlenih. Mi smo odlučili sada, kada po prvi put u istoriji modernih javnih finansija imamo suficit u budžetu, da krenemo da potpuno vratimo te dugove. Dakle, što se tiče dugova koji su stvarani u prošlosti, konačno su se stekli uslovi, nakon ostvarivanja suficita u budžetu, da krenemo da ih vraćamo. S obzirom da imamo suficit u budžetu, svi privatizacioni prihodi koji se ostvaruju ne koriste se, kao što je bilo prethodnih godina, za pokriće deficita, jer ga nemamo, već smo odlučili da jedan deo privatizacionih prihoda iskoristimo za vraćanje dugova penzionerima. Mislim da je to i socijalno pravedno, imajući u vidu da se prihod od privatizacije ostvaruje prodajom imovine koja je bila u državnom ili društvenom vlasništvu, a na neki način su ti ljudi učestvovali u stvaranju te imovine, i sada treba jedan deo tog novca da iskoristimo da u potpunosti anuliramo te dugove. Sasvim sigurno, vraćanje 43,5 milijardi dinara isplatom penzionerima poboljšaće njihov materijalni položaj, jer od 2001. godine se ovi dugovi ili povećavaju, prema zemljoradnicima, ili su ostali konstantni, kada je u pitanju Fond PIO zaposlenih. Ako govorimo o Fondu PIO zaposlenih, dug je nastao tokom devedesetih godina. Primera radi, u septembru 1999. godine dugovalo se tri i po penzije. Zatim je to u septembru 1999. smanjeno tako što su isplaćene tri penzije, ali u bonovima za plaćanje električne energije. Zatim je u januaru 2000. godine, umesto da se plate dve polovine penzije u mesecu, plaćena samo jedna polovina penzije. U junu 2000. godine takođe je isplaćena samo polovina penzije, umesto dve, tako da se ponovo dug popeo na jednu i po penziju. Sada dolazimo do decembra 2000. godine, kada je bila ona prelazna vlada nakon oktobarskih promena. Tada su isplaćene tri polovine penzije, nešto brže od onoga što je bilo potrebno, tako da se tada dug sveo na jednu neisplaćenu penziju, da bi u februaru 2001. bila isplaćena samo polovina penzije, pa se dug ponovo vratio na jednu i po penziju. Od marta 2001. godine do danas svakog meseca su vršene isplate po dve polovine penzije. Drugim rečima, od marta 2001. godine do danas vrše se redovne isplate 12 mesečnih naknada, ali je ostao dug od jedne i po penzije, koji ukupno iznosi 23,5 milijarde dinara. Što se tiče zemljoradnika, tu je situacija sledeća. Kako je nastao dug od 20 milijardi dinara, odnosno 20,5 penzija? Krenulo se sa gomilanjem dugova 1994. godine, kada je umesto 12 isplaćeno 10 zemljoradničkih penzija; 1996. godine umesto 12 isplaćeno je 10, tako da je dug bio četiri zemljoradničke penzije; 1997. godine isplaćeno je šest penzija, umesto 12, tako da se dug popeo na 10 neisplaćenih penzija; 1998. godine uplaćeno je osam, umesto 12 penzija; 1999. godine isplaćeno je pet, umesto 12 penzija. Tada je dug iznosio 21 mesec. Godine 2000. isplaćeno je 10 penzija umesto 12, a tada se dug popeo na 23 penzije i to je maksimalan iznos duga koji je ikada država dugovala zemljoradnicima, a to je bila 2000. godina. Nakon toga, 2001. godine isplaćeno je 19 penzija, čime je dug smanjen. Godine 2002. isplaćeno je 12,5 penzija, čime je dug dodatno smanjen, da bi onda 2003. godine i prethodna vlada isplatila samo sedam, umesto 12 penzija i povećala dug za dodatnih pet meseci kašnjenja. To je 2003. godina i tada je formiran ovaj dug od 20,5 meseci kašnjenja, koji konačno je ostao nepromenjen do danas. Samo želim da kažem da je naša vlada, Vlada Vojislava Koštunice, isplaćivala redovnih 12 mesečnih naknada i zemljoradnicima i osiguranicima Fonda PIO zaposlenih, tako da smo one dugove koje smo nasledili održavali, a sada želimo u potpunosti da ih eliminišemo. Dakle, zaista mnoge stvari mogu da se kažu na ovaj ili onaj način, ali jedna od stvari po kojoj će naša vlada biti upamćena je da je potpuno eliminisala sve dugove prema penzionerima. Sredstva nisu mala, 43,5 milijardi dinara je ukupan iznos duga. Odlučili smo da obračunamo i kamatu na taj dug po stopi od 8,5 posto na godišnjem nivou i podelili smo te isplate u tri rate za one koji su osiguranici Fonda PIO zaposlenih, tako da će od 20. januara sledeće godine, znači za par meseci, krenuti isplata jedne trećine duga i svake godine 20. januara biće isplaćivana po jedna trećina, tako da će u naredne tri godine u potpunosti biti taj dug anuliran. Na ostatak duga se obračunava kamata od 8,5 posto na godišnjem nivou, tako da se ovaj dug koji nominalno iznosi za penzionere koji su ranije radili u državnom ili društvenom sektoru 23,5 milijardi penje do 20. januara 2008. godine na 25,5 milijardi. Znači, efektivno ćemo isplatiti 25,5 milijardi, a ne 23,5 milijarde, koliko sada dugujemo. Dakle, dve milijarde dinara više. Što se tiče poljoprivrednih penzija, ukupan dug trenutno iznosi nominalno 20 milijardi dinara, a sa kamatom on će iznositi 23,4 milijarde, imajući u vidu da se duguje 20,5 penzija i s obzirom da je predviđeno da se isplate zemljoradnicima izvrše od 20. februara sledeće godine u narednih pet godina. Ima još jedna stvar koju smo predvideli zakonom, a to je da ove docnje pretvorimo u javni dug Republike Srbije. Šta to znači? To znači da je ovo obaveza ne samo ove vlade, već i narednih vlada, jer kada se nešto konstituiše kao javni dug, da bi se kredibilnost sistema očuvala, svaka vlada će biti u obavezi da ovo izvrši. Ovo imam u vidu pre svega zato što će se zemljoradničke penzije isplaćivati od 20. februara 2006. do 20. februara 2010. godine, što će očigledno u jednom delu biti i obaveza buduće vlade, ali će gro sredstava isplatiti ova sadašnja vlada, s obzirom da predstoje isplate 2006. i 2007. godine. Što se tiče daljih mogućnosti za penzionere, da bismo razjasnili i tu neke stvari, penzioneri će moći i pre ovog roka da unovče svoja potraživanja. Faktički, to je po istom principu kao što je konvertovana obaveza po osnovu stare devizne štednje u elektronske obveznice koje su nematerijalne, ne postoje nikakvi papiri koje penzioneri dobijaju, već dobijaju potvrdu od banke da im država duguje toliko i toliko dinara. Penzioneri dolaze u banku kod koje inače primaju penziju, podižu taj novac, ukoliko žele, za tu godinu kada im dospeva, a za naredne dve godine mogu da daju nalog da se to proda po ceni koja se formira na berzi. Ukoliko ne žele, ne moraju. Dakle, princip je dobrovoljan i mogu da dobiju taj iznos u tri jednake rate, 2006, 2007. i 2008. godine, ili mogu 2006. godine da dobiju prvu ratu, a daju nalog da se proda 2007. ili 2008. godina, ako im odgovara cena. Ako im ne odgovara cena, mogu da čekaju 2007. i 2008. godinu. Naravno, želim samo da kažem da očekujemo da će cena ovih obveznica biti relativno visoka, s obzirom da je tzv. prinos na obveznice stare devizne štednje u momentu kada su one emitovane 2002. godine iznosio preko 20 posto na godišnjem nivou, danas je oko pet posto. Dakle, značajno je smanjen rizik kupovine državnih obveznica, a ovo će biti državne obveznice, zbog čega očekujemo da će i na tržištu biti formirane cene koje bi mogle, eventualno, da motivišu penzionere da se na to odluče. Ponavljam još jednom, dobrovoljno je da li će se penzioner odlučiti da ono što su mu potraživanja za naredne godine proda, uz neki diskont koji se na tržištu formira, ili će čekati da u ukupnom iznosu, sa kamatom, podigne taj novac. Tu je princip dobrovoljnosti. Na ovaj način mi smo samo želeli da omogućimo penzionerima da, ako imaju potrebe, a siguran sam da imaju, ako hoće, to pre vremena unovče. Takođe, još nešto, tehnički ćemo celu ovu operaciju koja je složena, a imamo veliki broj penzionera, razraditi tako da oni koji su primali u gotovini novac i dalje mogu taj novac po osnovu duga za obveznice primiti tako što ne idu na šalter banke, već bi im poštari doneli taj novac kući. Drugim rečima, još jednom ponavljam, penzioneri ne dobijaju nikakve papire, već dobijaju novac, s tim što daju nalog da li će da im poštar donese na kuću ili će doći u banku i podići novac. Biće određene iste one banke preko kojih primaju penzije da se preko njih isplaćuje i ovaj dug. Želeo bih da sumiram ova dva zakona. Vraćamo oko 45 milijardi, zajedno sa kamatom, penzionerima. Od nove godine primaju se u tekućem mesecu penzije za prethodni mesec. Konačno i u Srbiji ne samo da će biti primano po 12 mesečnih naknada, već će one vremenski biti usklađene sa momentom primanja. Zaista, mislim da je ovo jedan od dobrih načina trošenja privatizacionih prihoda, radi izmirivanja do sada. Naša politika je da docnje koje su kumulirane u prošlosti potpuno eliminišemo za vreme mandata ove vlade. Uspeli smo da eliminišemo dugove prema putarima. Za ova četiri meseca, od juna do septembra, isplatili smo blizu 7,8 milijardi dinara putarima, a to je dug od 1998. godine. Imamo nameru da potpuno anuliramo dug fonda zdravstva prema dobavljačima u narednom periodu; iznosi oko četiri milijarde dinara. Imamo nameru da bukvalno naslednicima ostavimo potpuno čiste račune, bez ijednog dinara duga. To je ono što je politika naše vlade. Možda bi neko drugi na našem mestu radio drugačije. Međutim, mi smo, s jedne strane, smanjili javnu potrošnju, uštedeli i, hoću da naglasim to zbog nekih demagoga koji se javljaju u javnosti oko ovog PIO fonda, već sada imamo suficit, a reforma PIO sistema je nužna zbog sledeće dekade ovog veka. Nije nužna za redovne isplate penzija, što bi i ovako i onako naša vlada bila sposobna da čini, ali mi razmišljamo i o budućim vladama i o budućim generacijama i zaista mislimo da je ovo jedan nacionalni problem, pa čak i multinacionalni, jer se ne radi samo o Srbiji, već o svim zemljama u svetu, koji moramo da rešavamo na jedan odgovoran način. S druge strane, privatizacione prihode, kao što ste videli, osim za isplatu dugova, upotrebili smo i za subvencionisanje stambenih kredita. Uspeli smo ove godine da prepolovimo kamatne stope na stambene kredite upravo zahvaljujući suficitu budžeta. Takođe, taj privatizacioni prihod koristimo za povoljne kredite za zapošljavanje, za regionalni razvoj, za kredite za Bor, Kragujevac i Vranje. To ćemo proširiti u narednoj godini i na neke druge nedovoljno razvijene regione u Srbiji. Takođe, koristimo za isplatu mladima, za najtalentovanije mlade, za stipendije, za nagrade sportistima. Danas ćemo na Vladi doneti odluku da sve juniorske reprezentacije koje su osvojile zlatnu medalju u ovim letnjim mesecima dobiju nagradu od po 50 hiljada evra, dakle, svi njihovi savezi, a sve seniorske za zlato dobijaju 200 hiljada evra. To je sada sistem i pravilnik koji je usvojen. Takođe, svi pojedinačni uspesi naših reprezentativaca biće posebno nagrađeni, jer na današnjoj sednici usvajamo tu odluku, na predlog Uprave za sport. Ako govorimo o poslednjem preostalom zakonu, a to je zakon o dobrovoljnim PIO fondovima, onda želimo da kažemo da dajemo mogućnost ovim zakonom da se dobrovoljno štedi za starost i da se dopune sredstva koja se isplaćuju na osnovu državnog PIO fonda. Ovaj zakon je moderan zakon, koji je rađen oko godinu dana u Ministarstvu finansija, a prošao je verifikaciju i svih međunarodnih relevantnih institucija. Predviđamo mogućnost da građani, koji to žele i mogu, dobrovoljno mogu da uplaćuju svoja sredstva u dobrovoljne privatne penzione fondove, pri čemu regulišemo način osnivanja tih fondova, način upravljanja novcem onih koji uplaćuju, nadzor nad tim društvima i predviđamo odvajanje društava za upravljanje, koja bi bila osnovana kao zatvorena akcionarska društva, a koja mogu da organizuju i upravljaju sa više dobrovoljnih penzionih fondova. Takođe, postoji odgovornost ovih društava za upravljanje, jer oni moraju da podnose godišnje, polugodišnje i mesečne izveštaje kontrolnoj instituciji, a to je, prema Predlogu zakona, Narodna banka Srbije. Da bi se osnovalo društvo za upravljanje dobrovoljnim penzionim fondovima osnivački kapital je najmanje milion evra. Dozvolu za rad izdaje Narodna banka Srbije. Takođe, što se tiče dobrovoljnih penzionih fondova, razlika između dobrovoljnih penzionih fondova i dobrovoljnog penzionog osiguranja je u tome što kada uplaćujete novac u dobrovoljni penzioni fond tačno se zna koliko ste novca uplatili i zapravo se zna sa kojim novcem neko upravlja da bi ga unovčio i uvećao tu vrednost kada želite sutra da ga podignete. Dakle, za razliku od državnog penzionog fonda, gde se zapravo svi pojedinačni doprinosi slivaju u jednu masu doprinosa i ne postoji neka potpuno precizna evidencija o pojedinačnim doprinosima penzionera (ona verovatno i postoji, međutim, ne vodi se individualno kartica svakog penzionera), kod privatnih investicionih fondova se vode privatne kartice onih koji ulažu u ovu šemu. Ali, onaj ko ulaže ne zna tačno koliko će sutra imati sredstava na raspolaganju, jer to zavisi od efikasnosti upravljanja tim fondom. Jer, jedan privatni penzioni fond može ulagati novac u kupovinu hartija od vrednosti Nemačke, drugi može kupovati hartije od vrednosti Narodne banke Srbije, može kupovati hartije od vrednosti grada Beograda. U svakom slučaju, prinos na uložena sredstva će zavisiti od efikasnosti upravljanja tim fondom i zbog toga je ceo proces dobrovoljan, ništa ne košta državu, jer država ništa ne ulaže u ovaj sistem, već stvara samo regulatorni uslov kojim se stvaraju mogućnosti za upravljanje sistemom. Takođe, potpuno je dobrovoljan, niko nikoga ne tera da ulaže u fondove ukoliko ne želi, a vremenom, s obzirom da su ovi fondovi razvijeni u svim zemljama, nakon početnog skepticizma koji je zaista imanentan našem narodu, siguran sam da će se polako ljudi odlučivati i na tržištu će birati onaj fond koji ostvaruje najbolje prinose i koji se pokazuje kao najbolji. Što se tiče ograničenja, naravno, ovi dobrovoljni penzioni fondovi ne mogu ulagati svoj novac bilo gde. Zakonom se ograničava gde se sve može ulagati taj novac. To su dužničke hartije od vrednosti koje izdaje Narodna banka Srbije; to su dužničke hartije od vrednosti koje izdaje Republika Srbija. Dakle, to su hartije najveće sigurnosti. Zatim, hartije od vrednosti koje izdaju međunarodne finansijske institucije, zatim obveznice koje izdaju strane države, ali sa minimalnim kreditnim rejtingom; to su takođe najsigurnije obveznice. Što se tiče ograničenja na ulaganje imovine dobrovoljnih penzionih fondova, može se samo do 10% imovine uložiti u hartije od vrednosti jednog izdavaoca, tako da bi se disperzirao rizik. Isto tako, do 5% imovine se može uložiti u hartije od vrednosti koje izdaje poslodavac koji je organizovao penzijski plan ili pristupio fondu. Što se tiče povlačenja i raspolaganja akumuliranim sredstvima, princip je da se ulaže novac, novac se oplođuje i uvećava i nakon navršene 53. godine života onaj ko ulaže u dobrovoljni penzioni fond ima pravo da traži da raspolaže tim novcem na jedan od nekoliko načina. Jedan način je da mu se to jednokratno isplati, dakle, može da traži da odjednom dobije sve što je uložio. Drugi je da se dogovori da mu se isplaćuje u određenim mesečnim ili drugim anuitetima; jedini uslov je da najkasnije sa navršenih 70 godina života mora da počne sa povlačenjem raspolaganja akumuliranim sredstvima. Dakle, ovo je jedna vrsta sigurne štednje za budućnost, kako bi se dopunili izvori koji se dobijaju iz državnog penzionog fonda, pri čemu i tu treba da razvejemo sve nedoumice: sami dobrovoljni penzioni fondovi bez reformisanog državnog penzionog fonda ne mogu omogućiti stabilnost nijednog sistema u svetu. U svim zemljama u svetu osnova je državni penzioni fond, po sistemu tekuće finansiranje, tekuća plaćanja, a dobrovoljni ili obavezni privatni penzioni fondovi i osiguravajuća društva predstavljaju samo dopunu tog sistema na dobrovoljnoj osnovi. Nadam se da će ovaj parlament i svi poslanici razumeti važnost ovih zakona, da će se voditi jedna argumentovana i stručna rasprava i da će većina poslanika glasati za sigurnost penzionera i u narednoj deceniji. Naravno, očekujem da će svi podržati da što pre anuliramo ove dugove koji su kumulirani i konačno od nove godine da počnemo sa redovnim mesečnim isplatama penzija za prethodni mesec. Hvala.
Hvala vama. Da li se izvestioci nadležnih odbora javljaju za reč? (Ne.) Da li predsednici odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS. Izvolite, gospodine Krasiću.
Na početku moram narodne poslanike i javnost da upoznam sa stavom Srpske radikalne stranke povodom ovih zakona, mada mi je čudno zašto ste ovaj zakon pod rednim brojem dva uvrstili u jedinstvenu raspravu, pošto sa ova četiri zakona praktično nema nikakve veze. I ovaj drugi koji ste predložili, a to je zakon o dobrovoljnim penzionim fondovima i penzijskim planovima, bolje da ste povukli i da ste napravili jedan drugi predlog koji bi se zasnivao na potpuno drugačijem konceptu, a ne na ovom miksovanom konceptu, koji gotovo i ne postoji u ovom obliku u uporednoj praksi, ne samo u našoj okolini nego i šire. Javnost mora da zna da ovo u stvari nije reforma penzijsko-invalidskog sistema. Ovo je jedno obično krpljenje da ova vlada završi neke poslove koje je planirala, da to prođe dok su oni na vlasti i, što reče ministar, da budu upamćeni kako su oni navodno vratili nešto posle jedne godine u kojoj je utvrđen veliki suficit budžeta. Da je u pitanju prava reforma mi bismo za ovih 40 minuta, koliko su uvodničari iskoristili vremena, čuli i strateško opredeljenje i neki ideološki pogled na problem penzija, penzioni fond i sve što izlazi iz toga. I dalje je ostalo nejasno šta oni podrazumevaju pod penzijom, kakav je karakter doprinosa, čemu on služi i sve ono što ide na bazi toga. Što se tiče tog istorijskog konteksta, budite uvereni, i jedan i drugi su ispričali 99% poluistina i pobegli od one prave istine. Jeste, 20 godina postoje problemi u penzionom fondu. Jeste, pre dvadeset i nešto godina na silu su penzioneri obavezno penzijsko-invalidski osigurani, a i tada se znalo da će doći dan kada puca jedan jedini oblik finansiranja penzija, a to je taj tzv. tekući, koji je kod nas od pedeset i neke godine. Naravno, tekuće finansiranje može da da nekih rezultata, kao što se čuje od strane osiguranika samostalnih delatnosti, koji upozoravaju i kažu da njihov fond nema problema. Zašto? Ima 250.000 osiguranika i 45.000 korisnika penzije. Tu je odnos 1:5, jedan koristi a petorica uplaćuju. Moram da vas upozorim da postoji razlika u sredstvima koja su uplaćena u taj fond. Ta sredstva su oduvek bila privatna. Vi niste rešili karakter doprinosa. Pošto niste rešili karakter doprinosa, pravnu prirodu doprinosa, ne možete da idete u reformu. Ne pozivam se na odredbe Ustava Republike Srbije, niti na odredbe Ustavne povelje, u koju se zaklinjete, samo postavljam pitanje – šta je penzija? Kažite građanima Srbije, u vašem konceptu reforme šta je to penzija. Da li je to tekovina po osnovu rada? Da li je to neotuđivo lično pravo ili socijalna kategorija? Za sve to što biste odredili postoji pandan, postoji odgovor. Šta je onda doprinos koji plaća poslodavac? Šta je to doprinos koji se izračunava i plaća na zaradu? Odgovorite na ta pitanja, pa ćemo onda ići na drugi i treći stub obezbeđenja socijalne sigurnosti. Vi to sve preskačete. Naravno, unosite zabunu. Šta je osigurani slučaj? Za starosnu penziju to su godine starosti. Koje su to godine starosti? Jednostavno, uhvatili ste to što je dao Međunarodni monetarni fond, koji nema pojma o penzijama, što je sproveo nešto u Hrvatskoj i Makedoniji, da prepisujete prelazne i završne odredbe kako se sa 63 godine starosti prelazi na 65 godina starosti. Napravili biste manju grešku da ste prepisali i jedan i drugi koncept, nego što ste uradili ovo sa ovim koktelom koji ste napravili. Tačka 2, Predlog zakona o dobrovoljnim penzijskim fondovima i penzijskim planovima – ne postoji ovakav u uporednoj praksi. Vi ste to napravili za osiguravajuća društva koja treba da se transformišu, zaštitili ste njihov kapital. Neću da koristim ono što vas kritikuje Đelić, da to ide ka nekom raslojavanju itd, ali jeste, ide ka raslojavanju, zašto i to da ne kažem. Treba da znate da je 1986-1987. godine bio onaj SIZ penzijskog i invalidskog osiguranja zaposlenih. Na računima je bilo tri mesečne penzije kao rezerva koja se držala. To je potrošeno. Moralo je da se potroši. Karakter doprinosa je bio drukčiji, pa se na kraju godine višak prihoda nad rashodima vraćao privredi. Došli smo u situaciju o kojoj vi pričate, da jedan koji je evidentiran da je zaposlen i da je navodno osiguranik izdržava jednog korisnika. Pitanje je da li taj jedan evidentirani osiguranik, kao zaposleni, radi nešto da bi ovo zaradio. Nemate viziju o tome kako treba da se transformiše penzijsko i invalidsko osiguranje. I 2003. godine, kada je Matkovićka pričala o onim njenim bodovima, a i sami vidite kako je u postojećem zakonu najniža penzija određena, a nije određena nego je nasleđena. Gde ste našli da se penzije jednom godišnje usklađuju? Da li ste to našli u Hrvatskoj? Nije tačno. Da li ste to našli u Makedoniji? Ni to nije tačno. To što ste rekli za tih 5% da može vanredno, to ne znači ništa. Šta je penzija? Da li je to socijalno davanje? Da li se penzija zarađuje? Naravno, zarađuje se dok je neko u radnom odnosu. Da li se penzije isplaćuju unapred ili unazad? Nekada se penzija isplaćivala unapred. Zašto se isplaćivala unapred? Zato što je penzija socijalna kategorija – dam ti pare da bi preživeo do sledećeg meseca. Ne pokušavam da vas zbunim, govoreći sve ove stvari. I sami znate da sam radio u tom fondu, pa sam pisao i neke programe itd. Ovaj način koji ste vi izabrali ne valja. Taj vaš način unosi zabunu. Napravite jedan fond penzijskog i invalidskog osiguranja, državni fond penzijsko-invalidskog osiguranja, definišite kakav je karakter doprinosa, onog koji uplaćuje poslodavac i onog koji se obračunava na zaradu. Dobrovoljni fond, kao dodatak, dajte i njega, ali to su uvek sredstva osiguranika. Da li će to biti pet ili sedam posto od obaveznog doprinosa, to je stvar procene. Mi nemamo tu procenu. Mi tu analizu nemamo. Dobrovoljni penzijski fond je sasvim treća kategorija. To su zagarantovana, zaštićena sredstva. U ovom vašem zakonu, gledajući tačku 2, ne znamo pod kojim će se uslovima koristiti ta sredstva. Ta sredstva se vode kao imovina člana društva. Vi ste tu sve nešto zakukuljili i zamumuljili oko društva za upravljanje penzionim fondom. Dali ste neke procente, kao i u šta može da se plasira itd. Ne mogu taj deo da vam napadam. Bio bih nemoralna osoba kada bih napadao razmišljanja o dobrovoljnom penzijskom fondu, jer godinama pričamo o tome da takav fond treba da se formira. Ali, koncept koji ste uradili je pogrešan. Ovaj koncept neminovno dovodi do svađe između akcionara, društva za upravljanje penzionim fondom i ne rešava ključne stvari između člana fonda i društva za upravljanje. Jedina korist koja može da se desi je ta što su ta sredstva ipak sačuvana, supstanca im je sačuvana i mogu da rastu, što je dobro i što je dokaz da je onaj koji je uplaćivao sam preuzeo brigu o svom socijalnom položaju za onaj trenutak kada više nije u mogućnosti da radi, već treba da koristi fond, treba da koristi svoje. Stavite se u poziciju ovih koji su od početka osigurani u Fondu penzijsko-invalidskog osiguranja samostalnih delatnosti – privatnika. Čija su oni sredstva uplaćivali kao doprinos? Oni su uplaćivali svoja sredstva. Da li su to njihova sredstva? Pa, morala bi da budu njihova sredstva. Zašto to nije tako kod zaposlenih? Vidite, 2003. godine invalidi su proterani iz ovog zakona, ali im nije obezbeđena zaštita na drugi način. Tada smo, 2003. godine (mislim da je bilo vanredno stanje, nije bilo TV prenosa kada se taj zakon donosio), ukazivali na to da to možda treba da ostane u Zakonu o penzijsko-invalidskom osiguranju, možda treba da ostane samo invalidska penzija i to telesno oštećenje. Sa tim sam saglasan. Ali, ovo što je druga i treća kategorija, svoj posao - tuđi posao, dajte da se to nekako reguliše. Kojim propisima? To treba regulisati propisima zdravstvenog osiguranja. Možda je to stanje privremeno, možda to oštećenje nije trajne prirode, nije trajno stanje. Ne bih se vraćao u neku daleku prošlost, ali je verovatno da 50 godina imamo odredbu koja govori o tome pod kojim uslovima osiguranik stiče pravo na starosnu penziju. Tada je rečeno: 60 godina života za muškarca i 55 godina života za ženu i minimum 20 godina staža osiguranja. Pod tim uslovima veliki broj građana danas koristi penziju. Taj uslov se izgubio 2003. godine. Povećano je sve za tri godine. Sada se i to gubi i ide se na pet godina više, čak se izbacuje i onih 20 godina, nego ostaje ono što je nekada uvek bila tačka 2) – 65 godina života i 15 godina staža osiguranja. Ubacujete novu kategoriju – 45 godina staža osiguranja, naravno, zbog ljudi koji rade na poslovima gde se staž osiguranja uvećano računa. Tu ste napravili totalnu zbrku. Mislite li da su Makedonci i Hrvati dobili nešto time što su u prelaznim i završnim odredbama svojih propisa od 2000. godine ubacivali odredbe o sukcesivnom pomeranju godina starosti? Godine starosti jesu osnov za starosnu penziju. Ali, 65 godina starosti je dokaz da je izgubljena radna sposobnost. Kada se izgubi radna sposobnost onda se ide u invalidsku penziju. Ali, osigurani slučaj treba da bude 60 godina života i minimum, kao korektivni uslov, odgovarajući penzijski staž. Vi sada imate kategoriju ljudi od pedeset i nešto godina koji imaju 25-26 godina penzijskog staža i ne mogu nigde da se zaposle, treba da čekaju 65 godinu života da bi otišli u penziju. On ne može da ode u penziju pod istim uslovima pod kojima su otišli njegovi prijatelji, rođaci, kolege s posla pre sedam, osam ili deset godina. Uslovi su promenjeni. Vi ste ovde čak promenili i neka prava koja su promenjena 2003. godine ili je njihova promena odložena za kasnije. Penzijsko-invalidski sistem ne trpi takve ekskurzije. Gubi se sigurnost. Penzija, to je neotuđivo pravo. Penzija ne zastareva. Znači, nivo. Šta to država garantuje, nije propisano. Gde su moja prava ako sam uplaćivao? U kom delu ta moja prava zavise od nekih uslova i država mi garantuje, a u kom delu moja prava zavise od moje kapitalne dobiti po osnovu onoga što sam izdvajao dok sam radio? U tom kontekstu imate pogrešno viđenje, pa još sada pametuje – najniži iznos penzija ili najviši iznos penzija, kao da to nije najniža ili najviša penzija. Nije bitno, nisam ni hteo da pišem amandman povodom toga. Ubacujete one koeficijente tamo, koji ništa ne znače. Ako ste limitirali najviši iznos penzija na koeficijent četiri, što onda pravite ekskurzije? Da se ne bi pokazalo da je neko u obračunu daleko prevazišao to, pa se sveo na zakonom propisan maksimum iznad koga ne može da se ide. Šta ste time dobili? Nije mi jasno. Zašto ste to radili? Da ispričam nešto o ovim zakonima. Ideja da dug koji postoji prema penzionerima preraste u javni dug je dobra. Podneli smo nekoliko amandmana na dva od ta tri zakona. Šta je poenta? Amandmanom smo intervenisali kod zakona koji se tiče javnog duga prema poljoprivrednicima iz razloga da ih stavimo u isti položaj kao korisnike penzija po osnovu osiguranja u svojstvu zaposlenih. Nema logike da se 23,5 milijardi vraća, čini mi se, za tri godine, a 20 milijardi za pet godina; 23 milijarde – duguje se jedna i po penzija, a onih 20 milijardi – 20,5 penzija. Prihvatili smo onaj vaš koncept, podneli smo jedan amandman samo da bi se ti ljudi u pravima izjednačili. Gde je osnov za to? Osnov za to je u tome što se hvalite da imate suficit, ne znate šta ćete sa parama. Ako već imate suficit, onda neka korisnici budu ravnopravni. Što se tiče ovog zakona o plaćanju, naplati doprinosa od 1991. do 31. decembra 2003. godine, tu smo podneli nekoliko amandmana. Nema potrebe da se pravi razlika za periode koje ste vi koristili do dolaska na vlast, do promene vlasti, a ovamo je, navodno uslov stečaj, likvidacija, a ovamo nije ni to uslov. Podneli smo amandman. Drugo, nema logike da se donesu dva rešenja povodom zahteva: prvo, da se priznaje uplata i nalaže uplata nekome po ovom zakonu, pa tek ako se uplati da se nekome prizna staž; odmah priznajte čoveku staž ukoliko su ispunjeni uslovi, a taj odnos između fonda i jednog i drugog ministarstva regulišite, da ne bi trpeli oni ljudi koji, po osnovu tog naknadno priznatog staža osiguranja, mogu da ostvare neko pravo. Tu smo vam dali odgovarajuću dinamiku, ako ste videli amandmane, da oni koji su već ostvarili pravo na bazi tog rešenja mogu da izvrše odgovarajuću reviziju, da oni koji su pred penzijom, takođe, ukoliko im je uslov taj staž za penziju, po prioritetu dobiju, u tom roku od godinu dana koji ste propisali, rešenje, kako bi ostvarili pravo na penziju i da se taj posao završi. Računamo da je to mnogo bolji način. Malo smo pokušali da vam pomognemo, da definišemo šta treba da sadrži to rešenje, sa one tri alineje. Znači, ne samo visina iznosa koji treba iz budžeta da se prenese fondu na ime uplate doprinosa, već i da se vidi koji je period obuhvaćen i koliki se staž priznaje, kao i po mesecima koliko to iznosi. Mislimo da tim zakonom to treba da se reši. Država ne može da isključi svoju obavezu da iz budžeta transferiše sredstva prema Fondu penzijsko-invalidskog osiguranja. Ona to još dugo neće moći da isključi. Pošto je pri kraju vreme, da vam kažem, ovaj problem ste mogli da rešite i onako, kao kada siledžija uđe u staklarsku radnju, pa da protumačite ovaj Matkovićkin zakon po sistemu – koliko para, toliko muzike. Ako se doprinosima obezbedi toliko i toliko sredstava, onda svi oni koji su korisnici, u nekom procentu neka se smanji, pa će uvek da se to izravna i da ide. To niste uradili. Naravno, ne možete to da uradite zato što postoji onaj drugi deo, koji kaže – garantovana prava. Prava moraju da se poštuju. Deficit se javlja, javiće se sve do onog momenta dok se ne poveća broj zaposlenih. Kako najavljujete ove investicije, a nema ništa od tih investicija, nema ništa od otvaranja radnih mesta, mislim da ste totalno pogrešili sa konceptom i ovih promena koje radite. Ako smatrate da putem usklađivanja penzija jednom godišnje možete da uštinete korisnike penzija da njihove penzije sporije rastu od troškova života u ovoj zemlji, onda neminovno dolazi do još većeg raslojavanja. Kod ovog drugog zakona, vodite računa, imaćete svađu od pretendenata da budu osnivači društva za upravljanje penzionim fondovima. Ne želim da pominjem imena, prezimena i nazive firmi. To ne želim. Tu ideju moram da podržim oko formiranja dobrovoljnog penzijskog fonda, ali koncept vam je pogrešan. On je konflikt po svojoj prirodi; drugo, u mnogim odredbama zakonom se omogućava Narodnoj banci Srbije da radi neke stvari koje moraju da se urede zakonom. Mi smo intervenisali sa nekoliko amandmana samo da bismo skrenuli pažnju na pogrešan koncept. U startu pravite veliku grešku; ako idete na celinu jedne reforme penzijsko-invalidskog osiguranja, ne računajući ova tri tekuća zakona koja se tiču doprinosa i penzijskog staža, ali ove prve dve tačke dnevnog reda, verujte, morali su da budu potpuno novi zakoni, sa sva tri stuba osiguranja i sa mehanizmom koji je razrađen u prelaznim i završnim odredbama tih zakona za jedan duži period, kako bi se videla celina reforme penzijsko-invalidskog sistema, ne samo radi perioda u kome će ta reforma da se vrši, već mnogo više, zbog onih osnovnih opredeljenja kako treba da se reši socijalni status osiguranika i korisnika prava po osnovu tri stuba koja, činjenica je, svakim danom postaju standard ne samo u Evropi, nego i šire.
Hvala, gospodine Krasiću. Ko se javlja za reč od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa? Prvo reč ima Slobodan Adžić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Demokratske stranke Srbije, pa Dušan Mrvoš.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege poslanici, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Demokratske stranke Srbije odmah da kažem da ćemo podržati Predlog izmena Zakona o PIO, kao i set zakona iz ove oblasti koji su danas na dnevnom redu, a kojima će se rešiti nagomilani problemi u oblasti PIO. Razlozi za podršku su pre svega što smatramo da se radi o interesu svih građana Srbije, a prirodno da kao poslanička grupa koja je u vladajućoj koaliciji podržavamo predloge koje je sačinila Vlada. Osim pomenutog zakona o PIO, to su: zakon o dobrovoljnim penzijskim fondovima, kojim se uvodi treći stub osiguranja, zakon o uplati doprinosa za PIO za pojedine kategorije zaposlenih, zakon o javnom dugu RS po osnovu preuzimanja obaveza republičkih fondova PIO zaposlenih i zemljoradnika, a po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih nadoknada. Kada je reč o izmenama Zakona o PIO, osnovni razlog za podršku je što se potpuno mora završiti reforma penzijsko-invalidskog osiguranja. Ovo nije završetak, ali jeste dopuna reforme koja je započeta, dopuna sistema koji je započet još 2003. godine, ali reforma sistema koja je utemeljena u vreme postojanja društvene svojine, kada su svi fondovi bili društveni i kada su fondi budžet bili jedno te isto. U obrazloženju predloga stoji da je reforma započeta 2003. godine, sa čime se slažem, i tadašnja Vlada je pribegla velikim restrikcijama u pravima, ali smatram da je i Vlada Srbije iz 1996. godine bila suočena sa brojnim problemima u ovoj oblasti, pa se još tada krenulo sa restrikcijom u pravima iz penzijskog i invalidskog osiguranja. Penzijski sistem ustanovljen u vreme postojanja društvene svojine kao dominantnog oblika svojine doveo je do sledećeg stanja: prvo, deficit u fondu je veoma visok, a udeo izdvajanja za penzije u društvenom proizvodu danas iznosi blizu 14%. Poređenja radi, u zemljama u tranziciji ovaj udeo se kreće najviše do 10%. Drugo, u 2004. godini u Srbiji je odnos broja penzionera prema broju radnika 1:1,27, odnosno 1.243.000 penzionera prema 1.580.000 zaposlenih, dakle skoro jedan penzioner na jednog zaposlenog. Ovih dana u javnosti se najviše primedbi iznosi od strane jednog dela zaposlenih, od strane pojedinih udruženja penzionera i od strane opozicije, i to najčešće na član 4. i član 22. izmena zakona. Vrede komentara, jer se duže vreme provlače dve teze: da se pooštravaju uslovi za odlazak u starosnu penziju podizanjem starosne granice na 65 godina, 60 za žene, što je samo delimično tačno, i da se smanjuje visina penzije, što nije tačno. Naime, članom 4. izmena ne menjaju se stavovi ranijeg člana 19. koji se odnose na uslove za odlazak u starosnu penziju. Osiguranici će i dalje odlaziti kada navrše 35 godina staža (žene), odnosno 40 godina (muškarci) i navrše 53 godine života, odnosno u slučaju lica sa uvećanim stažom osiguranja 12 za 18 meseci, 50 godina života. Takođe se zadržava mogućnost sticanja prava na starosnu penziju uz kumulativno ispunjenje dva uslova: godine starosti 65, odnosno 60 i penzijskog staža, najmanje 15 godina. Dakle, iz ovoga se vidi da kategorija osiguranika koja ispuni uslov od 35, odnosno 40 godina penzijskog staža nije pogođena ovim izmenama. Starosna granica pomera se, i to: u prelaznom periodu od tri godine, za osiguranike koji su radili više od 20 godina i imaju 63 godine života, odnosno 58 za žene. Mogućnost da u navedenom slučaju i pod navedenim uslovima odu u penziju ukida se za nešto više od tri godine, tačnijeod 1. januara 2009. godine. Prelazno rešenje predviđeno je na dva načina: jedan se tiče kategorije osiguranika koja je ostala bez posla zbog prestanka poslodavca; drugi, godišnjim pomeranjem starosne granice za po 6 meseci. Članom 22. Predloga zakona predviđen je prelazak sa sadašnjeg načina usklađivanja penzija, sa mešovitog sistema koji je do sada postojao, dakle 50% praćenjem rasta zarada i 50% praćenjem rasta troškova života, na usklađivanje sa rastom troškova života. Ovaj način usklađivanja postepeno bi se uvodio od 1. aprila 2006. godine i to pomeranjem odnosa 50% - 50%, za po 12,5% u korist usklađivanja sa troškovima života, a završio bi se 1. aprila 2009. godine, kada bi se prešlo u potpunosti na usklađivanje sa rastom troškova života. Svi oni koji iznose primedbu da će stupanjem na snagu ovog zakona rast penzija biti manji od rasta zarada priznaju da će plate u narednom periodu rasti, što je izvesna pretpostavka. Međutim, novinačin usklađivanja penzija sprečava da visina penzija realno pada, jer svaka inflacija istovremeno izaziva nominalni porast troškova života i zato Predlog zakona predviđa mehanizam usklađivanja sa troškovima života kojim se obezbeđuje zaštita realne vrednosti penzija. Sa druge strane, ako plate budu rasle u narednom periodu, čemu se svi nadamo, budući penzioneri, odnosno sada osiguranici bi imali veću osnovicu za obračun penzije, pa i tu nema opasnosti da će penzije u narednom periodu biti realno manje. Jedna kategorija osiguranika, odnosno korisnika prava Fonda samostalnih delatnosti iznela je tvrdnju da bi spajanje Fonda samostalnih delatnosti sa Fondom zaposlenih predstavljalo svojevrsni vid nacionalizacije privatnih sredstava. Ova tvrdnja nije tačna iz više razloga. Navešću najvažnije. Predlogom zakona ne menjaju se, tačnije rečeno ne razlikuju, uslovi pod kojima se ostvaruju i koriste prava, već se spajanjem fondova vrši racionalizacija javne potrošnje. Promena se sastoji u tome što će ubuduće svi osiguranici obaveznog državnog penzijskog i invalidskog osiguranja biti osiguranici jednog fonda i korisnici prava jednog istog fonda. Racionalizacija se sastoji u tome što bi ubuduće stručne poslove, poslove usluga za osiguranike i korisnike prava, poslove upravljanja fondom obavljala jedinstvena služba, odnosno uprava, umesto sadašnje dve koje postoje u Fondu zaposlenih i Fondu samostalnih delatnosti. I, na kraju, da naglasim i druga tri važna zakona koja su danas na dnevnom redu, a to su Predlog zakona o uplati doprinosa i dva predloga zakona o javnom dugu, koji se donose u interesu zaposlenih, odnosno penzionera. Država ovim zakonima preuzima obaveze poslodavaca prema jednoj kategoriji zaposlenih kojima od 1. januara 1991. godine, zbog teške ekonomske krize u kojoj se zemlja nalazila, ni do dan-danas poslodavci nisu uplatili doprinos, a zbog čega ta kategorija osiguranika ili ostvaruje manji obim prava ili još uvek nije stekla uslove za penziju. Izmirivanjem obaveze od strane države prema Fondu biće uklonjena jedna velika prepreka za ostvarivanje prava ove kategorije zaposlenih. Predlozima zakona o javnom dugu Vlada Srbije se obavezuje da zakasnele isplate zemljoradničkih penzija, a radi se o 20,5 penzija u novčanom iznosu od 20 milijardi, isplati u obveznicama u jednakim godišnjim ratama do 20. februara 2010. godine, odnosno 1,5 penziju korisnika fonda zaposlenih, u iznosu od 23,5 milijardi u obveznicama u jednakim godišnjim ratama do 20. januara 2008. godine. Na ovaj način, preuzimanjem obaveza od strane države prema korisnicima prava iz fonda zemljoradnika i fonda zaposlenih, Vlada Srbije će omogućiti da se stvore uslovi da fondovi, odnosno jedinstveni fond koji bude zaživeo ubuduće redovno vrši isplatu penzija i novčanih naknada. Sve u svemu, set zakona iz oblasti penzijskog sistema koji danas imamo na dnevnom redu omogućiće bolji položaj penzionerima u narednom periodu, ali i poslodavcima i investitorima u Srbiji, što je zajednički interes svih nas i sve tvrdnje u javnosti kojima se ističe štetnost usvajanja ovih zakona su neosnovane.
Reč ima narodni poslanik Dušan Mrvoš, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9.
Dame i gospodo poslanici, verovatno ću uraditi nešto što i nije tako neuobičajeno u ovoj skupštini. Ponoviću neke stvari koje su već rečene, a koje su rekli gospodin Lalović, gospodin Dinkić i moji prethodnici. Kao i u većini zemalja Evrope i sveta, sigurno u zemljama bivšeg istočnog bloka, i u Srbiji je sistem penzijskog i invalidskog osiguranja zasnovan po istom principu. To je onaj sistem tekućeg finansiranja penzija ili sistem međugeneracijske solidarnosti. Taj sistem je koncipiran od 50-tih do 70-tih godina, kako u kojoj državi, i taj sistem je tada imao efekta jer je, između ostalog, i starosna struktura stanovništva bila drugačija nego što je sada. Prethodni govornik je iznosio podatke od 1952. godine, preko 1987, do prošle godine, o onom odnosu između broja zaposlenih i broja penzionera, pa da ne ponavljam. Samo ću pomenuti jednu drugu stranu, a to je pokrivenost ukupnih rashoda u ukupno ostvarenim prihodima; kretala se od 94,1% 1987. godine do 58,55% 2004. godine. Znači, 1987. godine tekući prihodi fonda su iznosili 95%, znači skoro kompletne potrebe penzionera su se ostvarivale tekućim prihodima, a konačno, 2004. godine 40% ili nešto više od 40% je dotirano iz budžeta Republike Srbije. Država je garant za isplatu penzija. Država mora da dotira iz svog budžeta. Samim tim, javna potrošnja je velika i, samim tim, kao što je gospodin Lalović rekao, poruka koja se šalje Evropi i svetu nije dobra. Sem toga, u Srbiji postoje još neke stvari, a to su da je u Srbiji još uvek velika opterećenost plata porezima i doprinosima. Na taj način je radna snaga u Srbiji skupa i to usporava porast zaposlenosti, a porast zaposlenosti je, u stvari, najvažniji izvor za finansiranje penzija po ovom sistemu međugeneracijske solidarnosti. Sa druge strane, porast penzionera nije samo ono što je dobro, u krajnjem slučaju, da ljudi žive sve duže. Po nekim pokazateljima Srbija spada u prvih 10 ili među 10 najstarijih zemalja u svetu. Taj porast penzionera nije bio samo rezultat starenja stanovništva, nego i nekih veoma liberalnih uslova penzionisanja i ostvarivanja nekih određenih prava po tim penzijama. U krajnjem slučaju, zašto ne reći da su devedesetih godina prošlog veka, uz veliko prisustvo korupcije, ljudi odlazili u invalidske penzije, tako da je učešće invalidskih penzionera u ukupnom broju penzionera negde oko 30%, što je mnogo više nego u zemljama Evrope i, u krajnjem slučaju, jako visoka stopa. Zbog svega toga je neminovnost reforma penzionog sistema. Ovo što je došlo na dnevni red, ne samo izmene i dopune ovog zakona, nego i ova četiri prateća zakona – dobrovoljni fondovi, pretvaranje u javni dug i povezivanje staža, to su zakoni koji su neminovnost. Poslanički klub Nove Srbije i samostalni poslanici će sa zadovoljstvom podržati ovakav zakon, uz žaljenje što takav zakon nije došao šest meseci ili godinu dana ranije u mandatu ove vlade. Reforma penzionog sistema treba da da mogućnost finansiranja ili više izvora finansiranja. Sem ovog jednog, da kažem državnog, fonda, u svetu su poznata još dva izvora finansiranja ili tzv. dva stuba penzijskog osiguranja. Taj drugi stub je obavezni stub, ali svaki poslodavac može da uplaćuje doprinose u penzioni fond koji želi, ne mora u državni. Ovaj treći stub su dobrovoljni penzijski fondovi. Vlada je dala predlog sistema sa dva stuba finansiranja, sa dve mogućnosti za budućeg penzionera. Jedno je državni fond koji će da se finansira na isti način kao što se i finansirao i do sada – iz tekućih priliva ili iz doprinosa zaposlenih i, sa druge strane, to su dobrovoljni penzijski fondovi. Dobrovoljni penzijski fondovi imaju neka određena načela, samo im ime govori, od dobrovoljnosti, preko mogućnosti pristupa svih punoletnih lica, do toga da svaki član fonda ima svoj lični račun, ima mogućnost akumulacije ili kapitalizacije sredstava i, konačno, ima mogućnost da sam raspolaže sredstvima sa sopstvenog računa. Dobrovoljni penzijski fond ima jednu ključnu razliku u odnosu na ovaj penzijski fond, da kažem državni. Dobrovoljni penzijski fond je investicioni penzijski fond. Društvo koje upravlja fondom na određeni način investira sredstva, sredstva se oplođuju, sredstva se kapitalizuju i, konačno, sredstva se akumuliraju na ličnim računima svakog člana ili svakog korisnika fonda. To je ono što je dobro. Ovoj državi je potrebno što više investicija, a što manje javne potrošnje. To je još jedan od razloga zašto će poslanički klub NS i samostalni poslanici 9+9 glasati za ovaj zakon. Zajedno sa Predlogom zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje zaposlenih, i isto to za poljoprivrednike, po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada, nastavlja se reforma penzijskog sistema započeta sredinom osamdesetih godina, poboljšavaju se finansijske prilike u fondu, omogućava se redovna isplata penzija, štite se korisnici sa najnižim iznosom penzija i, konačno, osavremenjuje se i čini efikasnijim rad fonda i njegovih službi. Svi ti razlozi, ubeđen sam, naići će na podršku ovde u parlamentu. Ne očekujem da će svi, ali većina poslanika će sigurno glasati za ovaj set zakona. Sa te strane, gospodin Lalović, gospodin Dinkić nije tu, mogu da budu totalno mirni. U ime poslaničkog kluba NS i samostalnih poslanika, molim vas samo jednu stvar. Zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja, a primenjuje se od 1. januara 2006. godine. Da penzioneri ne bi u tom kratkom periodu bili oštećeni, a sada se penzije usklađuju kvartalno, pa ono poslednje usklađivanje penzija bi trebalo da bude 1. oktobra, odradite taj posao, uskladite penzije 1. oktobra, završite 2005. godinu i od 1. januara 2006. godine da idemo u onu pravu reformu penzionog sistema. Uopšte nemojte da se sekirate što će neko, bilo ko, na licemeran način da zastupa interese penzionera. Kad god budete čuli da neko na takav način zastupa interese penzionera, znajte da je to isto kao kada kasapin, oštreći nož, vodi računa o nekom jagnjetu. Ovo će biti usvojeno, jer su ovo dobri zakoni ne samo za Republičku skupštinu i za ovu vladu, ovo su dobri zakoni i za građane Srbije.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? Narodni poslanik Toma Bušetić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS.
Uvaženo predsedništvo, ministre Laloviću, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom predloženom setu zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju svakako da je najvažniji Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. To je krucijalan i bitan zakon, jer se on odnosi na jednu ogromnu populaciju ljudi. Trenutno imamo negde oko 1.300.000 penzionera. Naravno, odnosi se i na sve ljude koji će u penziju, a taj broj je stvarno veliki u zemlji. Za nas je u ovom trenutku, u ovakvom tekstu, ovaj predlog zakona neprihvatljiv. Kada je reč o ostalim zakonima koje će ova skupština razmatrati naredne nedelje, reč je o Predlogu zakona o dobrovoljnim penzijskim fondovima i penzijskim planovima, zakonima o preuzimanju obaveza Republičkog penzijskog fonda i poljoprivrednika i zaposlenih, od strane Republike Srbije, kao javni dug, i zakonu o povezivanju radnog staža. Ti zakoni su relativno korektni. Mi imamo određene primedbe i određene amandmane, ali u principu mislim da su prihvatljivi. Ključni zakon je, kao što rekoh, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Tu bih se, pre svega, osvrnuo na dva ključna člana koja su najvažnija i koja su sporna za poslaničku grupu SPS, a to su član 4. i član 22. Član 4. se odnosi na podizanje uslova za sticanje prava na starosnu penziju, podiže se starosna granica. Član 22. se odnosi na način i dinamiku usklađivanja penzija. Smatramo da su i jedan i drugi član rigidni, restriktivni i da znače ograničavanje prava osiguranika, penzionera, budućih penzionera. Bez obzira na sva obrazloženja da to je nužno, neophodno, potrebno u ovom trenutku, mi stvarno u ovakvom tekstu, upravo zbog ova dva člana, ovaj zakon ne možemo da prihvatimo. Za nas su ove odredbe neprihvatljive i na neki način predstavljaju i kontinuitet politike prethodne vlade. Prethodna vlada je, takoreći odmah po stupanju na dužnost 2001. godine, izmenama i dopunama ovog zakona, zatim donošenjem jednog novog zakona u celini dovela do toga da se u taj zakon unesu izuzetno loše i ograničavajuće odredbe, koje su opet dezavuisale sva ona prava koja su penzioneri imali u vreme vlasti SPS-a, a to vreme jeste najteži period, od 1990. do 2000. godine. Samo da se podsetimo, upravo je DOS-ova vlada, ili bolje reći pod patronatom Demokratske stranke, pa i njenih satelita, za najkraće vreme podigla starosnu granicu sa 60 godina na 63 godine, kada je reč o muškarcima i sa 55 na 58 godina, kada je reč o ženama. Ta vlada je uvela tzv. švajcarsku formulu, a posebno se tom formulom dičio veliki "ekspert" Božidar Đelić. Vidimo koliko je veliki ekspert, jer je navodno govorio da je došao u Srbiju da pomogne Srbiji; on tamo u inostranstvu gubi 100 hiljada maraka, evra ili već šta. Svi su ti eksperti tadašnje vlasti završili u našim bankama, uz dobru apanažu, velike plate, velike privilegije. Taj put je nastavljen iz 2003. godine. Znamo da je Đelić svojevremeno dolazio u poslaničku grupu SPS i baš tada rekao – idemo sa švajcarskom formulom, jer penzioneri i ovako ne glasaju za nas, pa ćemo bar da im dobro vratimo, jer će njihova prosečna penzija za vrlo kratko vreme biti daleko od prosečne plate. U ovakvom tekstu, za ovaj zakon ne možemo da glasamo, iz razloga što vrlo dobro znamo kakvi su zakoni bili u naše vreme, i na to nas obavezuje naš program i naša politika koja je vođena tokom tih teških devedesetih, ali i časnih, godina. Znamo, kada govorimo o ovom penzijskom zakonu, kakvi su naši zakoni bili, kakav je ovaj zakon o PIO bio. U naše vreme u penziju se odlazilo, kada je reč o starosnoj granici, sa 60 godina, kada govorimo o muškarcima i sa 55 godina, kada govorimo o ženama. U naše vreme je bila moguća i prevremena penzija, penzija od 55 godina života kada je reč o muškarcima i 50 godina kada je reč o ženama. U naše vreme, usklađivanje penzija je bilo sa rastom zarada. Na taj način mi smo imali situaciju da je prosečna penzija bila 90 posto od prosečne plate. Upravo ovaj švajcarski sistem je samo za nekoliko godina, za tri godine, doveo do toga da je prosečna penzija danas u odnosu na prosečnu platu 65 posto, a po nekim mojim podacima koje posedujem to je negde oko 60 posto. Tu se vidi velika razlika između jednog sistema koji je bio dobar, human, kada je reč o najstarijoj populaciji, kada je reč o penzionerima. Nisu to bile jedine povoljnosti našeg zakona o PIO. U naše vreme su se penzije obračunavale sa principom 10 najpovoljnijih godina i stvarno je taj princip bio izuzetno dobar. Dobar je bio za sve buduće penzionere, iako se sećamo vrlo dobro da je ministar Gordana Matković, u to vreme ministar DOS-a, govorila da ta odredba od 10 najpovoljnijih godina nije dobra odredba i da je bolja odredba kada se uzima celokupni radni staž. Vreme je to najbolje demantovalo. Svi dobro znamo da svako od zaposlenih, i lekari, i profesori, i radnici i službenici, svi mi imamo svojih najpovoljnijih deset godina, čak i da sve vreme radimo u istoj firmi. Jedno je vreme sedamdesetih, drugo osamdesetih, treće devedesetih godina itd. Naravno, da tadašnji ministar nije bio u pravu jasno govori činjenica da se ovim sistemom i na ovaj način, ovim sistemom obračuna Fond za PIO rasteretio i smanjio svoje obaveze. Naši zakoni su nudili niz drugih pogodnosti, kao što su na primer prava invalida rada. A da li znate koja su sve prava bila? Novčane naknade za telesna oštećenja, pravo na novčanu naknadu za pomoć i negu, pravo na razliku u plati, pravo na produženo osiguranje, prioritet pretežnog osiguranja, jer se bira ono što je pogodnije. Sva ta silna prava koja su bila u to vreme su jednim potezom pera, februara 2003. godine, a mislim i nešto ranije, jer je pre toga bila izmena i dopuna ovog zakona, precrtana od strane DOS-a ili, opet kažem, Demokratske stranke, koja je bila vodeća u to vreme i u tom DOS-u. Smatramo da ova vlada ne treba da ide tim kontinuitetom i da radi sve ono što je na neki način radila i ova prethodna vlada. Možemo reći, kada je reč o nekim drugim odredbama ovog zakona, da imamo i dobre strane, da ne kažemo da je sve loše. Samo sam se vezao za ova dva ključna člana. Ako imamo određene povoljnosti kada je reč o benificiranom radnom stažu, kada je reč o osiguranicima kojima se staž računa sa uvećanim trajanjem, to i jeste dobra strana medalje, ali za sve ljude koji su rudari, koji rade, na primer, teške i opasne poslove, ali se na ovaj način, koliko sam shvatio i u raspravi i na Odboru, želi da se 10-15 hiljada policajaca i ljudi koji rade, na primer, u DB-u i na specijalnim poslovima otera u penziju. Tu nema nekog naročitog opravdanja kada kažemo – fond nema para, a istovremeno, gotovo za godinu ili dve dana, 20 - 30 hiljada će otići u penziju upravo po ovim novim povoljnostima, a što se tiče benificiranog radnog staža... (Predsedavajući: Gospodine Bušetiću, hoćete li koristiti drugih 10 minuta?) Govoriću i dalje. (Predsedavajući: Izvolite.) Znači, možda kroz ove odredbe na mala vrata i ova vlada ili vlast želi da se izvrše reforme u MUP-u, da se izvrše reforme u DB-u i ko zna gde sve. Ono što posebno želim da potenciram, to je da je ova vlada na neki način zarobljenik svega onoga što kažu MMF ili međunarodne finansijske organizacije. Znamo vrlo dobro da MMF često kaže da se insistira da javna potrošnja mora da se smanji, kada je reč o bruto društvenom proizvodu; često je insistiranje da i penzije moraju da se smanje, kada je reč o samoj javnoj potrošnji, iako ne mogu penzije da se tretiraju kao javna potrošnja. Jednostavno, to je neko stečeno pravo, to je osiguranje, ljudi 40 godina uplaćuju i imaju puno pravo da te pare i ta sredstva vrate nazad, naravno, poštujući, kada je reč o SPS-u, i vrlo važne principe, kao što je princip solidarnosti, princip uzajamnosti, a čega je bilo sve vreme i u našoj vlasti; to je nešto umanjeno sada, ali sada na neki način to postoji. Kada govorimo uopšte o MMF-u i kada kažemo da moramo da poslušamo MMF, imamo gorka iskustva kada je reč o njihovim uputstvima. Ne samo mi, gorka su iskustva i drugih zemalja u okruženju. Koja su naša gorka iskustva? MMF je insistirao da se donese Zakon o privatizaciji, kakav je donet u Srbiji 2001. godine. Da li znate da je to jedan od najgorih zakona koji su doneti u ovoj skupštini? Upravo taj zakon je ozakonio veliku pljačku koja se desila u Srbiji. U to vreme, omogućene upravo tim zakonom, bile su i neke prodaje velikih firmi i preduzeća za koje se kaže da su bile odlične, a nisu bile dobre. Setimo se samo kako su prodate cementare. Ova prethodna vlada Mirka Marjanovića imala je ponudu za jednu cementaru koliko su ovi dobili za tri cementare. Znate kako je izgledao tender – da niko ne može da konkuriše ko ima manju proizvodnju od 7,5 miliona tona, a znate, takve su samo tri firme u Evropi. To da se desi da svaka od njih dobije po jednu cementaru. Znači, opravdana je sumnja da je sve to namešteno, uz velike provizije tadašnjih ministara. Uostalom, mi znamo kakve su izjave bile 2003. godine. Ovde su poslanici DOS-a govorili da su pojedini ministri, Đelić i još jedan iz DOS-a u to vreme, 15 miliona dolara uzeli za proviziju za prodaju Cementare u Paraćinu. Molim vas, to je zadatak Ministarstva pravde, odnosno nadležnih pravosudnih organa. Ne može da bude čist i taj poslanik Marijan Rističević i ovi koji su optuženi; ili je on klevetao ili su oni te pare uzeli. Drugo, prodaja "Sartida"; kaže se – super je "Sartid". Kako je super? Gde je "Sartid" sada? Znamo da je prodat za 23 miliona maraka, a realna vrednost je bila preko 300 miliona. Gde je još 300 miliona? Ko je uzeo te pare? Znači, ta privatizacija, koja je bila pljačkaška, jeste bila nalog međunarodnih finansijskih organizacija. Međunarodne finansijske organizacije su insistirale da se izvrši prodaja kako se izvršila. Znate, to je najteže za Srbiju. Znate, te navodno dobre privatizacije praćene su velikim otpuštanjem radnika, a da ne govorim o hiljadu preduzeća koja su prodata u Srbiji banbadava, a danas, nekoliko godina posle, imamo vlasnike tih preduzeća koji su basnoslovno bogati ljudi i koji nemaju nikakvu obavezu prema radnicima. Uostalom, MMF je naredio i da se likvidiraju ove četiri banke koje je Dinkić likvidirao. Da li je to trebalo? Po našem dubokom mišljenju, nije trebalo. Morala je bar jedna banka da bude državna banka i sva državna i javna preduzeća tu da plasiraju sredstva, odnosno da drže u tim bankama, i koji bi kreditni potencijal tih banaka bio. Šta danas imamo? Danas imamo ove strane banke. Strane banke naše, srpske pare uzimaju sa kamatom 2 ili 3%, a kada mi treba da dobijemo neki kredit, to je 15, 12 ili 20%, a najverovatnije da sve te pare plasiraju u svojim zemljama. Uostalom, čist profit, uslovno da kažem, tih banaka je u prošloj godini bio 800 miliona evra. To je katastrofa. Na tome je MMF insistirao, i možda Svetska banka. Uostalom, MMF i Svetska banka insistiraju i zahtevaju, i dan-danas to rade, da se u Srbiji vrši stalno tržišno utemeljenje cena. Šta je to? To je zamena za stalno podizanje cena struje, komunalija, telefona itd. Ponovo se najavljuje poskupljenje struje. Da li mora ponovo da poskupi struja? Nije tačno. To je suština. Kada govorimo o penzionerima, o minimalnoj ili prosečnoj penziji, danas sa 11.000 prosečne penzije penzioneri ne mogu da isplate najelementarnije potrebe koje se tiču struje, telefona, komunalija i hleba. Kada govorimo o tom našem vremenu, kažu – 100 maraka je bilo malo, bilo je mnogo više tih godina. Znači, nije tačno da je bilo 100 maraka, ali za tih 100 maraka moglo se kupiti svašta. Sve ove potrebe, struja, komunalije i ostalo, bile su 10 ili 20%. Znači, ljudi su bili sasvim sigurni sa tim parama. Danas 300 evra nisu ništa za sve ove potrebe i za sve ovo što se traži. Zato kažem da i ova vlada treba da vodi računa kako se ponaša prema međunarodnim finansijskim organizacijama. Slepo slušanje, moramo da uradimo sve što oni kažu – mislim da je velika greška. Ministar Lalović je, govoreći o ovom zakonu, malopre istakao da možemo da rešimo ovo pitanje, ali moraju doprinosi da se povećaju. Jeste pogrešna stvar ako se smatra da izvorna sredstva nisu toliko važna, pa ćemo mi da rešimo sve preko budžeta. Stabilnost ovog fonda najviše zavisi od izvornih sredstava. Opet u to vreme, koje svi kude, izvorna sredstva su u vreme SPS-a, znači od doprinosa, imala učešće 85 ili 90% za isplatu. Učešće budžeta je bilo 10%. Danas već imamo odnos 40:60. Postoje ta gorka iskustva u drugim zemljama, šta su međunarodne finansijske organizacije radile da bi se iz budžeta njima vraćali dugovi. Oni su rekli, kao što su rekli i Bosni, Republici Srpskoj – prvo ćete da smanjite doprinose, pa ćete preko budžeta da dotirate penzije, a onda kažu – ne mogu više iz budžeta da se dotiraju penzije. Kakve će penzije da budu – samo onoliko koliko ima doprinosa, a u međuvremenu se stalno insistira na tome da se smanjuje broj zaposlenih, pa se otpuštaju zaposleni u javnim preduzećima i svuda, i naravno, kada se smanji broj zaposlenih nema ni doprinosa, to je jedan začarani krug. Bojim se da i ovde ne dođemo u jednu takvu situaciju. Zato insistiramo da je vrlo važno i najvažnije pitanje stabilnosti fonda da izvorna sredstva budu što veća. Ministar će reći – dobro, mi idemo na to. Jednostavno, investitori traže da prosečna penzija bude ne znam koliko u odnosu na prosečnu platu, ako je to ova visina, oni neće da ulažu. Mislim da ta priča ne stoji. Evo, pet godina je prošlo, pa nema nikakvih naročitih investicija u Srbiji. Drugo, svi ovi hvalospevi – evo, sada smo mi lideri, svetski lideri u reformama; ništa se tu ne vidi. Kakvi smo to lideri? Koliko je ljudi zaposleno? Od 2000. godine stalno se smanjuje broj zaposlenih. Biće to smanjenje i narednih godina. Gde su te investicije? Te investicije Srbija ne vidi. Mislim da je Srbija u veoma teškoj situaciji, da veliki broj ljudi, ogromna masa ljudi jednostavno ne može da preživi. Zadatak ove vlade, koju smo do sada podržavali, jeste da vodi računa o najsiromašnijim, o ljudima koji su najviše ugroženi. Mislim da se ovim predlogom zakona to ne radi. Dakle, kada je reč o ovom ključnom zakonu, ne možemo da prihvatimo ovakav kakav je dat, u ovom tekstu. Imamo predložene amandmane upravo na ove ključne članove, na član 4. i član 22. Ako se ti amandmani prihvate, možemo da vidimo kako ćemo dalje.
Zahvaljujem. Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Za reč se javila zamenica šefa poslaničke grupe G17 plus.
Poštovane koleginice i kolege, poštovana gospodo ministri, poštovani građani Srbije, još jednom na početku želim da kažem da Srbija, po izveštaju Svetske banke, jeste lider u sprovođenju reformi. Politika stranaka i njihovi programi razlikuju se po tome što neki vode odgovornu, a neki vode kratkoročnu politiku. Politika koju vodi G17 plus i Vlada Republike Srbije jeste odgovorna i dugoročna politika. Dakle, izveštaj Svetske banke govori o tome da je Srbija prvi reformator u svetu i zahvaljujući tome Beograd će sutra biti domaćin skupa na kome će biti svetska prezentacija izveštaja Svetske banke o tome kakav je rejting pojedinih zemalja u smislu omogućavanja poslovne klime u tim zemljama. Dakle, Srbija jeste zemlja koja je značajno razvila poslovnu klimu u proteklom periodu, i to jeste zasluga ove vlade. Ali, dame i gospodo narodni poslanici, želim da vam kažem i da skrenem pažnju javnosti na to da je i ovaj parlament jedan od onih koji je najzaslužniji na ovom planu, jer se upravo u izveštaju Svetske banke govori o tome da je u ovom parlamentu usvojen veliki broj reformskih zakona, koji su i omogućili da do ovih reformi dođe i koji su omogućili da se Srbija nađe na ovom prvom mestu. U tom smislu, želim da svima nama i svima vama čestitam na ovom mestu, koje smo svi zajedno zaslužili. Ono neće odmah sutra dovesti do povećanja standarda građana, ali će svakako u narednom periodu dati pozitivne rezultate i omogućiti da ne samo oni koji žive danas, već i oni koji će sutra živeti u Srbiji, žive bolje i žive dostojnije. Što se tiče zakona o kojima danas govorimo, želim da istaknem da poslanička grupa G17 plus podržava ove zakone i smatra ih veoma značajnim. Ovo su, bez sumnje, zakoni koji su u prethodnom periodu izazvali, mogu reći, buru u javnosti. Ta bura u javnosti je bila podstaknuta svim raspravama koje su za cilj imale da umanje značaj ovih zakona i da ih predstave kao reformu koja je protiv nekoga ili nečega. Upravo suprotno, ovi zakoni i ove reforme su "za" i oni su pre svega za penzionere i za sve građane Srbije. Najlakše je, naravno, političke poene sticati kada želite da branite najslabije od nekoga ko ih uopšte ne napada. To su iskoristile mnoge političke stranke u našem okruženju. Ali, to svakako nije nešto na čemu se mogu dugoročno dobiti politički poeni, jer to ne predstavlja stvarnu brigu o građanima Srbije i o njihovim interesima. Ova vlada želi zaista da na pravi način brine o građanima i zbog toga predlaže niz reformi. Jedna od njih je i reforma penzionog sistema. Zbog toga ja želim, u startu, da razgovaramo na sledeći način. Želim da u startu razbijemo neke zablude koje su povele javnost u prethodnim mesecima. Jedna od prvih zabluda, koja polazi od jedne pogrešne pretpostavke, pa obično pogrešne pretpostavke na kraju stvaraju i pogrešne zaključke, jeste da se reforma penzionog sistema sprovodi zbog zahteva MMF-a. To nije tačno. Da li ćemo reformu penzionog sistema sprovesti u ovom trenutku, kada se to poklapa sa obavezom da ispunimo neke svoje međunarodne obaveze, koje smo preuzeli još pre tri godine, ili ćemo je sprovesti kasnije, to je možda pitanje za raspravu. Naravno da je bolje da to bude u ovom trenutku, jer ugrožavanje aranžmana sa MMF-om svakako bi dovelo do posledica po sve građane Srbije, pa bi imalo posledice i na penzionere. Međutim, reforma penzionog sistema, kao što ste već čuli, morala je da bude sprovedena znatno ranije. Teškoće su nastale osamdesetih, devedesetih i posle 2000. godine. Reforma penzionog sistema mogla je da bude sprovedena osamdesetih godina, ali nije. Reforma penzionog sistema mogla je da bude sprovedena devedesetih godina, ali nije. Reforma penzionog sistema mogla je da bude sprovedena nakon 2000. godine, u nekim segmentima je takvih pokušaja bilo, ali nije sprovedena. Reformu penzionog sistema možemo da ne sprovedemo ni sada. Ali, G17 plus svakako ne stoji iza ovakvog stava, jer mi nismo od onih koji veruju da probleme treba rešavati kasnije i da treba da ih rešava neko drugi. Mi želimo da probleme rešimo sada. Sigurni smo da će rešavanje tih problema dovesti do boljitka za građane Srbije. Druga zabluda od koje se polazi u čitavoj ovoj raspravi je da penzioneri neće razumeti reformu penzionog sistema, da su penzioneri neki otuđeni ljudi, ljudi u trećem dobu koji razmišljaju samo o svojim penzijama. Penzioneri u Srbiji nisu takvi. To možda može biti istina za neke druge zemlje u kojima porodice nisu povezane na način na koji su povezane u Srbiji. Penzioneri u Srbiji su naši roditelji. Oni često žive u trogeneracijskim porodicama, žive sa svojom decom i sa svojom unučadi. Penzioneri u Srbiji su podneli teško, dramatično vreme velike nezaposlenosti i bili su često u prilici da umesto roditelja izdržavaju svoju unučad. Ja sam sigurna da penzioneri u Srbiji to ne žele. Oni žele da njihova deca rade, žele da se poveća broj zaposlenih, žele da njihova deca budu u prilici da izdržavaju svoje porodice, a da njihove penzije budu dovoljno pristojne kako bi mogli da izdržavaju sebe i eventualno još malo pomognu svoju unučad. To je ono što ova reforma donosi: održivost penzionog sistema, rasterećenje privrede, a time posredno, naravno, i povećanje penzija. Samim tim što se povećava broj zaposlenih povećava se priliv penzionog fonda i to se, naravno, posredno odražava i na sigurnost penzija i na njihovu stabilnost. Dakle, penzioneri u Srbiji veoma dobro razumeju i mogu da razumeju da su reforme u ovoj oblasti neophodne i za njih i za njihovu decu. G17 plus podržava reformu penzionog sistema zbog toga što ona omogućava održivost penzionog fonda, a samim tim i redovne, sigurne i stabilne penzije, nasuprot onih koje su neredovne, ne zna se kada će biti isplaćene, koje mogu da kasne i čiji iznos je uvek neizvestan. G17 plus podržava ovu reformu i zbog toga što ona značajno rasterećuje privredu i time omogućava privredni rast i povećanje zaposlenosti. Već ste čuli da ukoliko bi ostao nereformisani penzioni sistem, to bi značilo apsolutno obavezu da se povećaju doprinosi za penzijsko osiguranje. Time bismo dodatno opteretili privredu. Time bismo dodatno podstakli sivo tržište rada. Time bi, naravno, penzije bile manje i nesigurnije. Dakle, reforma penzionog sistema, i zbog rasterećenja privrede i zbog mogućnosti privrednog razvoja Srbije, upravo je ono za šta se mi zalažemo. Naravno, G17 plus podržava reformu penzionog sistema i zbog toga što ona rasterećuje budžet Republike Srbije. Stabilan budžet, da li treba da ponovim, znači ekonomsku stabilnost i ekonomski razvoj. Stabilan budžet znači mogućnost da ulažemo u sve ono što je naš zajednički interes: zdravstvo, prosveta, infrastruktura i sve ostale stvari koje se tiču i penzionera, ali i svih ostalih u ovoj zemlji. Čuli ste već da se u ovom trenutku izdvaja 20% iz budžeta. Znači, 20 % ukupnog iznosa budžeta odlazi na penzije. Time se pokriva 40% deficita fonda zaposlenih i preko 80% deficita fonda penzionera. Takođe, izdvajanja za penziju odnose 14% društvenog bruto proizvoda, a prosek u ostalim zemljama je oko 8%. Sledeća zabluda koja je vezana za ove reforme i koja se pojavljivala u javnosti jeste da će se penzije smanjiti. Moram da kažem da su me mnogi penzioneri u Leskovcu i penzioneri u mojoj porodici prvo pitali – da li je istina da ćete nam smanjiti penzije. Dakle, penzije se neće smanjivati. (Više poslanika glasno negoduje.) Penzije se neće smanjivati. Penzije će i dalje rasti. One će pratiti kako troškove života, tako i povećanje zarada u jednom periodu. Nakon toga, pratiće povećanje troškova života i biće usklađivane... Ja bih molila malo mira, ukoliko je to moguće.
Izvinjavam se, da li biste bili ljubazni da se malo saslušamo. Svako ima pravo na svoje mišljenje. Ako se nekome ne sviđa da to sluša, molio bih da bude pristojan i da omogući govorniku da govori. Izvolite.
Predsedavajući, molila bih vas da se mišljenje iznosi za govornicom, a ne u poslaničkim klupama. Dakle, penzije u Srbiji će i dalje rasti. One će biti redovno usklađivane, u izvesnoj meri, kao što sam već rekla, sa zaradama u Srbiji, a u izvesnoj meri sa troškovima života, što je nešto, kako smo čuli, što je bila praksa i u prethodnom periodu, u periodu osamdesetih godina prošlog veka. Rekla bih nešto i o najnižim penzijama. Zabluda je da će najugroženiji biti najsiromašniji penzioneri. To nije tačno. Korisnici najnižih penzija u Srbiji biće u povoljnijem položaju no što su bili do sada. Mislim da je to apsolutno svima jasno. Dakle, odredbama ovog zakona najniža penzija će biti vezana za 25% zarade u Srbiji. Do sada je to bilo oko 17%. Najniža penzija u Srbiji od 2006. godine, kada ovaj zakon bude stupio na snagu, iznosiće oko 6.300 dinara; do sada, ona je bila oko 4.000 dinara ili nešto ispod 4.000 dinara. Dakle, govorimo o tome da će najveći broj penzionera koji su korisnici najnižih penzija biti nakon ovoga u boljem položaju, nego što su bili do sada. Molim vas da ne zloupotrebljavamo i izvrćemo činjenice. Dalje, što se tiče staža osiguranja, želim jasno da kažem građanima Srbija da se ostvarenje prava na penziju po osnovu staža osiguranja ne menja. I dalje će u penziju ići oni koji su ispunili – žene 35 godina, a muškarci 40 godina staža. Dakle, tu nema nikakvih promena. Promene koje će se sprovesti tiču se ostvarenja prava na starosnu penziju, odnosno starosne granice. Ona će se menjati postepeno u naredne dve godine. Još jednom da vas podsetim da je ta starosna granica bila, kao što vam je ministar rekao, do osamdesetih godina 60 - 65. Nakon toga je smanjena na 55 - 60; 2002. godine ona je jednokratno povećana za tri godine. Želim kritičare ovog sadašnjeg povećanja da podsetim na to da je ona tada povećana jednokratno za tri godine i bila je 58 za žene i 63 za muškarce. Sada imamo postepeno povećavanje koje će se dešavati u naredne četiri godine, kako bismo to doveli na nivo 60-65 godina. Kako se kreće starosna granica u nekim drugim zemljama? Makedonija – muškarci 64, žene 62 godine; Hrvatska 65-60; Poljska 65-60; Rumunija 65-60; Estonija 63-63, to je ono što može biti zanimljivo; Španija 65-65; Grčka 65-60; Irska 65-65. Šta se to, dame i gospodo, tako dramatično događa u Srbiji što nije potpuno normalno u našem okruženju i što nije potpuno normalno u logici penzija? Takođe, želim da istaknem još neke detalje koji su vezani za ovo, a to je, pre svega, da će ovim rešenjem biti omogućeno da se podrži društveni standard penzionera, i popravi, jer će 0,10% fonda moći da se koristi za poboljšanje društvenog standarda penzionera, čime će oni koji su najugroženiji moći da dobijaju dodatnu pomoć. Nivo prava u oblasti invalidnosti se poboljšava ovim predlogom. Jedna značajna odredba, koju niko do sada nije primetio – deca bez oba roditelja imaće, posle ovoga, pravo da ostvaruju svoja prava na penziju od oba roditelja. Do sada su imali pravo po osnovu samo jednog roditelja. Zar ne smatrate, dame i gospodo, da je to značajna zaštita najslabijih u našoj zemlji? Dakle, dece koja ostaju bez roditelja. Dalje, žene su u privilegovanom položaju u odnosu na muškarce. Naknada za telesna oštećenja i negu drugog lica takođe zadržava jedan humani odnos u ovom delu. To je ono što se tiče reforme penzijskog sistema, koja je vezana za izmene i dopune zakona o penzijskom osiguranju. Ono što posebno želim da naglasim, to ćete mi dozvoliti, jer je to posebno važno za kraj iz koga dolazim, to je Leskovac, to je grad u kome je opustošena tekstilna proizvodnja tokom devedesetih godina. Ogroman broj radnika koji je u to vreme radio, radio je tako što nije dobijao platu. Kada sam u to vreme pitala neke svoje prijatelje koji rade u tekstilnoj industriji – zašto odlazite svakodnevno na posao godinama, ne primate nikakvu platu? Oni su mi odgovarali – zbog staža. Vrlo brzo nakon toga saznali su jednu neprijatnu istinu, nije bilo njihovog staža. Jednostavno ga nije bilo. Suočili su se sa tom istinom. Pokušavali su da ta prava ostvare preko suda. Time su dodatno opterećivali firme u kojima su radili, ali od toga nikada ništa nije bilo. Sada, u ovom trenutku, donosi se zakon koji će svima njima omogućiti da ostvare svoja prava, da dobiju penzijski staž. Dakle, da povežu sve te godine u kojima im staž nije bio uplaćivan. To će Vlada Republike Srbije učiniti kako bi premostila ovaj ogroman problem koji je nastao tokom devedesetih godina. Jedna dobrobit je za one koji nisu imali staž. Druga dobrobit je za sve te firme, koje se nalaze, verujte mi, prosto u mat poziciji, konkretno u Leskovcu, jer imaju ogromne dugove prema radnicima. Oni ne mogu da uđu u proces privatizacije, ne mogu da uđu u proces restrukturiranja, jer su opterećeni ogromnim dugovima, jer se vode dugi sudski procesi sa radnicima i jednostavno za te firme nema napretka. Ovim potezom, ovim zakonom, ove firme će biti rasterećene i moći će dalje da uđu u proces privatizacije i tako omoguće sebi i svojim radnicima zdravu poslovnu klimu. Ono što je posebno značajno, o čemu se nije puno govorilo, a treba da se govori, jeste činjenica da država preuzima obaveze koje su nastale prema penzionerima zaostajanjem penzija, i prema poljoprivrednim osiguranicima i prema onima iz radnog odnosa. Država će penzionerima omogućiti da se penzija prima mesec za mesec. To je nešto što Srbija prilično dugo nije videla. Neću govoriti o detaljima, pošto smo već o tome čuli, a moje vreme ističe. Na kraju, reći ću vam nešto, dozvolite mi jedan citat o starima iz jedne studije Simon de Bovoar. Ona kaže ovako: "Prestanimo da varamo sebe. Pitanje smisla našeg života je u budućnosti koja nas očekuje. Mi ne znamo ko smo ako ne znamo ko ćemo biti. Prepoznajmo sebe u starom čoveku i staroj ženi. To je potrebno ako želimo da u potpunosti prihvatimo ljudsku sudbinu." Nadam se da nećete smatrati zloupotrebom ako vam kažem da su poslanici G17 plus u ovom trenutku, i u kontekstu ove reske, ali istinite misli Simon de Bovoar, svesni toga da mi danas ne razgovaramo i ne odlučujemo samo o penzijama naših građana koji su u trećem dobu. Mi danas odlučujemo i o našim penzijama, penzijama naše generacije, još dalje od toga – danas govorimo i o penzijama naše dece i svih budućih generacija u Srbiji. Zato vas G17 plus poziva da podržimo sigurnu starost svih generacija u Srbiji. Hvala vam.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Zoran Krasić ima reč.
Po Poslovniku, zato što je u prethodnom govoru izrečeno nešto što nije istina, ali ne stoji ni u zakonu. Rečeno je da deca koja su ostala bez oba roditelja po prvi put imaju pravo na dve penzije. Moram to da demantujem, jer prethodnik je valjda čitao Predlog zakona. Na strani 9. obrazloženja, uz član 17, kaže se ovako – predloženom izmenom preciznije se definiše da deca bez oba roditelja imaju pravo na penziju po jednom umrlom roditelju i drugom roditelju. U obrazloženju, gde se daje pregled odredbi koje se menjaju, to je član 17. zakona o izmenama i dopunama ovog zakona, gde se pravi intervencija na član 73. Evo, kako glasi član 73. sada: "Deci bez oba roditelja pripada, pored porodične penzije po jednom roditelju, i porodična penzija po drugom roditelju." Kako to sada Vlada preciznije definiše? Evo: "Deca bez oba roditelja imaju pravo, pored porodične penzije po jednom roditelju, i na porodičnu penziju po drugom roditelju." Znači, nije ovo prvi put, kao što se ovde sada priča. Ako nemate neku bolju argumentaciju da podržite ovaj zakon, nemojte da koristite nešto što ni predlagač nije napisao. Nemojte da idete van onoga što je predlagač napisao. To je pravo koje su deca uvek imala. Sada se samo reč "pripada" menja da imaju pravo. U pitanju je samo sinonim, ništa više. Zbog javnosti, da se ne shvati da je Mlađan Dinkić izmislio nešto što odavno postoji.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele sve poslaničke grupe. Prelazimo na listu govornika. Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević, a neka se pripremi narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Dame i gospodo, kolege poslanici, Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju u proteklom periodu izazvao je burnu reakciju građana Srbije, pogotovo onih ljudi koji se nalaze u penziji i onih ljudi koji u skorije vreme treba da idu u penziju. Međutim, na neki način mnoge polemike pojedinih, kako političkih, tako i nekih ljudi, njihova diskusija me podseća na one stihove čika Jove Zmaja: "Uzeo deda svog unuka, met′o ga na krilo, pa mu priča što je nekad bilo". Nekada, bivša Jugoslavija, drugi sistem penzijskog osiguranja, odnos radnika prema penzionerima: pet radnika - jedan penzioner, pa negde 1987. godine prosečni lični dohoci nekadašnjih 600-700 maraka, pa plate od 1000 do 2000 maraka i sve možda drugačije koncipirano nego što je bilo u proteklom periodu ili što je danas. Naravno, nema bivše Jugoslavije, nema više ni onoga što je bilo u bivšoj Jugoslaviji, a raspad Jugoslavije učinio je na ovim prostorima mnogo toga što je danas posledica uzroka koji su se dešavali od 90-tih godina do današnjeg dana. Rat u Srbiji, velika inflacija u Srbiji koja je bila, nezapamćena pljačka proteklih 15 godina učinila je da je opljačkan, pored svih velikih dobara u Srbiji, penzioni fond. Jednostavno, u datom trenutku taj fond više nije postojao. Ako nešto ne postoji onda se ne može o njemu pričati kao o nečemu dobrom i pozitivnom i zato shvatam možda onaj žal za onim što je nekada bilo. Naravno, u ovih 15 godina transformacije privrede, propasti srpske privrede, gubitka radnog mesta, nesigurnosti na radnom mestu, mnogi su sigurnost tražili upravo u mirovini, tražili su sigurnost u želji da odu u penziju. Pošto smo zemlja, a i narod sklon mitu i korupciji, na vrlo specifične načine i oni koji nije trebalo da budu penzioneri postali su u ovoj zemlji penzioneri. Kupovao se taj penzioni staž, naravno, kupovala su se uverenja da je neko invalid i da treba da ide u invalidsku penziju i došli smo u situaciju danas da iz onog odnosa pet radnika - jedan penzioner danas imamo jednog radnika i jednog penzionera. Naravno, velika inflacija, javašluk, nerad i sve ono što nas je pratilo u proteklih 50 godina rezultiralo je da mnogi nisu ni uplaćivali doprinose za penziono i invalidsko osiguranje, a iz tih razloga što je bilo manjka para penzije su neredovno isplaćivane. Sigurno je da je politika za takvo stanje u Srbiji proteklih 15 godina imala značajnu ulogu. Ono što je sigurno, svi akteri petnaestogodišnjeg dešavanja u ovoj zemlji i danas sede u ovoj sali. Na neki način svako treba da preispita sebe koliko je i u kojoj meri uticao na sva ova negativna dešavanja koja su se dešavala u Srbiji i srpskom narodu i šta je možda u datom trenutku mogao učiniti da se eventualno to ne desi i situacija bude bolja. Danas u Srbiji postoje ljudi sa voljom i vizijom da se nešto promeni, ali postoje i oni ljudi koji ne bi želeli da menjaju ništa, koji bi želeli status kvo i koji bi točak istorije da vrate unazad. Mislim da su ti ljudi koji žele da točak istorije vrate unazad i dalje u tunelu i ne vide onaj zračak svetlosti koji je na kraju tunela. Naravno, taj zračak svetlosti jeste budućnost, ali budućnost do koje nije tako lako doći. Mnogo toga mora se promeniti, mnogo toga mora se učiniti, kako na ličnom tako i na političkom planu. Poslanici Nove Srbije sigurno nisu ljudi koji točak istorije žele da vraćaju nazad, već su ljudi koji Srbiju vide u evropskoj zajednici, integrisanu sa evropskom zajednicom i Srbiju koja će imati budućnost, koja će budućim pokolenjima moći da pruži zračak nade i svetlosti da se ono što se dešavalo više neće dešavati i da će jednostavno ovde život postati dostojan čoveka. To nije tako lagan put i mi smo kao Vlada doneli mnogo reformskih zakona upravo u želji da možemo sutra ugledati tu svetlost i biti sastavni deo civilizovanog sveta. Ti evropski zakoni su zakoni koje je uskladila cela evropska zajednica prema sebi, a naravno i mi kao država ako želimo da sarađujemo sa evropskom zajednicom, pa makar i ne bili u evropskoj zajednici, moramo ih ovde učiniti i uraditi zarad svih nas ovde, budućih pokolenja i budućnosti. Tako je i ovaj zakon, o kome se mnogo pričalo i polemisalo, jedan od zakona koji treba da pomogne i omogući Srbiji da ugleda tu svetlost, da ugleda budućnost u okviru evropske zajednice. Naravno, moramo shvatiti da možemo trošiti samo onoliko koliko imamo i svaki dobar domaćin troši ono što ima i onoliko koliko je zaradio. Sve ove priče da ove reforme i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju neće biti dobre za građane, da je to štetno – štetno je ono što se dešavalo do sada, štetna je pljačka penzionog fonda, štetna je pljačka Srbije i štetno je sve ono što nas je dovelo u ovu situaciju. Ono što moramo shvatiti, to je da se moramo menjati i kao političke stranke, i u političkom razmišljanju, i u načinu ophođenja i u radu. Zato se menjaju ovi zakoni, da bi sveukupno sutra Srbiji bilo bolje [[Dobacivanje iz sale.]] Da li vam se srce cepa to stvarno ne znam, ali da ste imali srca vi ne biste učinili ono što ste radili u proteklom periodu, da danas patimo svi. Ono što je dobro, dobro je da će ovaj zakon prihvatiti EU, da ćemo ući u EU i da će to biti ono što je svetlo za sve nas i ono što je budućnost. Dobro je da će se penzije isplaćivati mesec za mesec, dobro je da se neće presipati iz fondova u fond, dobro je da se neće skupljati u toku meseca penzija, pa ako je ima, ima, kasni pet dana, deset dana, mesec dana. Dobro je da se više neće dešavati da se penzije ne isplate po dve godine. To je sve nasleđeno. Mi smo nasledili dugovanja penzionerima poljoprivrednicima za protekla 22 meseca. Skoro dve godine nisu isplaćene penzije. Takođe smo nasledili kašnjenja za ostale penzionere. I ovaj set zakona, koji će uz ovaj zakon o penzionom fondu doprineti da sveukupno čini jednu celinu koja će dati jedan kvalitet i rezultat, pohvala je za ovu vladu. Na vašu žalost, a radost građana Srbije, sve opozicione stranke koje su kritikovale, koje danas kritikuju ovaj zakon i tek će ga kritikovati, stranke koje vode populističku politiku, udvoričku politiku, ali politiku koja možda trenutno daje rezultate kod građana, ali ne daje efekte. Predlog zakona o uplati doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje. Zašto to nisu uradile sve one stranke koje su imale priliku u prethodnom periodu? Niko to nikome nije branio, svako je mogao bar da donese zakon da se moraju uplatiti doprinosi mesec za mesec. Niste bili u stanju da donesete takav zakon, a onda niste bili u stanju da donesete zakon po kome će to biti isplaćeno. Danas u Srbiji postoji ogroman broj ljudi koji nemaju povezani radni staž i koji ne mogu doći u situaciju da odu u penziju zato što im fali pet, šest ili deset godina nepovezanog radnog staža. Krupna je stvar da je Republička vlada prihvatila da se ljudima poveže staž i da oni koji treba da idu u penziju, idu u penziju. Takođe, Predlog zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za PIO zaposlenih nastalih po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada – i to su ovi koji danas kritikuju ovaj zakon u trenutku kada su bili na vlasti i odlučivali u ovoj skupštini mogli da izmire. Niste taj dug morali da ostavite ovoj vladi, mogli ste to da rešite i mi danas taj problem ne bismo imali. Prema tome, dug od 23,5 milijarde nije tako mali dug i verujem da će ga sa zadovoljstvom penzioneri kojima se duguje prihvatiti, a naravno da je časno i pošteno da se plati ono što se ljudima duguje. Takođe, možda jedna od najžalosnijih činjenica jeste da su ovi koji danas pričaju demagoške priče prevarili i poljoprivrednike. To je jedna od najugroženijih kategorija ljudi u ovoj zemlji. Proteklih 60 i kusur godina ta kategorija ljudi se pljačka. Zahvaljujući toj kategoriji ljudi Srbija je preživela do današnjeg dana. Naravno da su i danas poljoprivrednici najugroženija kategorija, pa i tako mizerne penzije od hiljadu i kusur dinara nisu bile u stanju da isplate one vlade koje danas kritikuju ovaj zakon. Ova vlada je našla mogućnost da poljoprivrednicima isplati ta sredstva. Ono što je najvažnije, ne samo da će biti sredstva isplaćena, već će se penzije isplaćivati redovno, mesec za mesec. Naravno, penzija kao penzija za starost nikad nije dovoljna. Veće bede od starosti nema, jer star čovek je i bolestan čovek. Iako mnogi misle da u starosti nije potrebno mnogo para, potrebno je možda i više nekome u starosti nego nekome u mladosti, zato što je u starosti čovek bolestan i mora da se leči, kupuje lekove, a to je za sadašnji standard života visoka stavka. Zato za ove buduće generacije, to je teško za one ljude koji su već u penziji, ali za ove buduće generacije se formiraju fondovi za štednju, dobrovoljni fondovi za one ljude koji žele sutra da svoje penzionerske dane provedu bolje i da im dani budu lagodniji i, naravno, da možda na još primereniji način zaštite sebe. Otprilike, to je ono što je dobro. Na kraju bih samo rekao još par rečenica povodom toga da su penzioneri ovim zakonom ugroženi. Naravno da penzioneri ovim zakonom nisu ugroženi, da usklađivanje penzija dva puta godišnje nije ono što će da pogodi penzionere, zato što i to usklađivanje, možda i na mesečnom nivou, na penziju od desetak hiljada dva ili tri posto ne znači ništa. Ono što je takođe kritikovano ovde, to je starosna granica. Ta starosna granica je u ovom trenutku neophodna. Ali, ni ovaj zakon nije Sveto pismo. I ovaj zakon kasnije može da se koriguje, ako za to bude bilo potrebe. Zamislite danas, kada imate odnos jedan radnik - jedan penzioner, kada imate transformaciju privrede Srbije, kada se bude otkupio staž svim onim ljudima [[Dobacivanje iz sale.]] To će biti vrlo brzo. Pretpostavljam da ono što ste vi propustili želite da mi uradimo odmah. Molim vas da ne polemišete, već posle izađite. Ne znam čime sam vas uzbudio da sad tako burno reagujete ovde. Postoje indicije da ako bi se svi danas penzionisali, onda bismo imali dva penzionera na jednog radnika. Time bi bili ugroženi upravo penzioneri koji danas primaju penziju u Srbiji. Prema tome, ovi zakoni i ovaj set zakona koje donosi Vlada Republike Srbije jesu zakoni koji iskazuju da ova vlada ima hrabrosti da se uhvati u koštac sa problemima, da je ova vlada prihvatila sve ono što je nasledila ne kukajući da je nemoćna da nešto učini i uradi, već rešava probleme. Naravno, rezultati nikada ne mogu rezultirati danas za sutra. Uvek je potrebno neko vreme i rezultati stižu vrlo brzo, do kraja ove godine, zahvaljujući radu ove vlade. Ono što vama, opoziciji (sadašnjoj opoziciji, nekadašnjoj vlasti), koja je doprinela i napravila ovu situaciju u Srbiji, smeta jeste upravo hrabrost, odlučnost i efikasnost ove vlade. Prema tome, poslanici Nove Srbije, koji vide neku novu Srbiju sutra, koja će imati budućnost, podržaće zakone, zato što će ovi zakoni rezultirati dobrim, a nikako lošim efektima, kako su rezultirali prethodne reforme i prethodni zakoni koje su donosile stranke koje danas kritikuju ovo, a upropastile su i uništile Srbiju. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Vučićeviću. Replika, narodni poslanik Zoran Krasić.
Morao sam da se javim za repliku, jer nemam nameru da komentarišem stavove. Svaki poslanik ima pravo na mišljenje i svoj politički stav itd, ali neke stvari su stvarno do suza zasmejale poslanike u Narodnoj skupštini. Molim vas, svi znaju da penzioni fondovi imaju problema već 20, a možda i 25 godina. Ne 15 godina, nego 20 ili 25 godina. Zašto postoje problemi? Postoje problemi zato što suštinski i strateški nije rešeno pitanje PIO, nije postavljeno na zdrave noge. Dalje, a to da znate, mi smo u jednom periodu do 1965. godine imali situaciju u našem penzionom, komunalnom zavodu, gde je bilo šest puta više osiguranika nego korisnika prava, gde je bilo bogato, blagostanje. Od 1974. godine pa na gore, onda se krenulo sa društvenim standardom penzionera. Vi sada vraćate ponovo to, iako nisu obezbeđena sredstva za primarne zakonske obaveze i isplatu penzija. Bili su RH centri, bilo je svega i svačega drugog, ali takav je bio sistem. Šta god da se uplati postaje društvena svojina, koja se deli korisnicima po nekim takođe drugačijim kriterijumima. Mi sada ne pričamo o tom periodu. Mi pričamo o sistemskom propustu u našem PIO. To se ne menja ovim zakonom. To je taj problem. Neko nije shvatio šta mi iz opozicije želimo da se promeni u ovom zakonu, jer mi tražimo potpuno nov sistem PIO. Ovaj se istrošio, nema, ne može da da rezultate. Ako neko ne shvata, šta ja mogu da mu radim. Samo, reći da je za proteklih 15 godina stradao PIO fond, to je notorna neistina. Problemi datiraju mnogo ranije. Ono što je totalna neistina, optuživati SRS da smo se mi zalagali za penzijsko-invalidsko osiguranje penzionera, da ono bude obavezno. To nije tačno. To je jedina stranka koja se zalagala da se to stavi na dobrovoljno, na izbor seljaka, to je bila samo Srpska radikalna stranka. Zbog toga sam se javio. Vi ste još neke stvari tu izneli, EU će da glasa o našem zakonu o PIO. Molim vas, nađite neki kriterijum kada nešto pričate, poštujte malo ovu skupštinu. Znam da imate potrebu da se reklamirate kao stranka, ali reklamirajte se nečim što je smisleno i ima neke veze sa materijom koja je na dnevnom redu. Ovde nam se pričaju neke stvari. Invalidi. Evo, Vuk Drašković je invalid, evo, zastupa nas u Generalnoj skupštini. Evo, invalid je. Ko je u invalidskim komisijama? Pa, lekari. I ona prethodna vlast, pre ove vlasti, i ona prethodna vlast je vodila neke postupke kako da uvede red u invalidskim komisijama. Već 20 godina se uvodi red u invalidskim komisijama i obaveznim revizijama itd. Vodite računa kada nešto kritikujete. A ovo – u tunelu, usred mraka, na kraju petokraka, Mlađan Dinkić, manite sa tim pesmama, ovo je ozbiljna tema. Vi ste ovo najavili kao suštinski zakon kojim se transformiše PIO u Republici Srbiji. Tvrdim vam da se ništa ne reformiše na kvalitetnoj osnovi, nego na pogrešnoj osnovi. Ako imate argumentaciju da kažete da je ovo od Boga dato što je Mlađa i... (Predsedavajući: Vreme, gospodine Krasiću.) ... ovo što ste predložili, to je u redu, ali dajte argumentaciju, ukažite na nešto. Drugo, pričate tu sada – jedan, dva, tri penzionera, to je značajno za statistiku. Sa gledišta čoveka koji je ušao u sistem PIO njega to ne interesuje, on traži svoje, on je toliko i toliko godina bio osiguran. To nije kritika ni vama, ni prethodnoj, a ni budućoj vlasti. Nemojte da postavljate problem naopačke. Sad objašnjavamo građanima koliko ima osiguranika, a koliko penzionera. Šta to njih interesuje? Država je dužna da da garanciju. O tome mi pričamo. (Predsedavajući: Vreme.) Malopre sam vam rekao, još dugo će država da daje iz budžeta penzionom fondu. Zašto? Nema drugog načina da se to sanira.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Vladan Vučićević. Molim vas, sledeći put obratite pažnju na vreme.
Reklamiram član 101, jer me prethodni govornik, gospodin Krasić, nije shvatio i nije razumeo. Nijednog trenutka nisam rekao da će se ovaj zakon glasati u Evropskom parlamentu, ali rekao sam da će Evropski parlament prihvatiti i dati podršku ovom zakonu. Prema tome, to je suštinska razlika, da prihvati ovaj zakon. S druge strane, vrlo je bitno reći građanima Srbije da je odnos penzionera i radnika jedan prema jedan. Zašto je to bitno? Bitno je zato što ova vlada ne štampa novac, ova vlada vodi pozitivnu fiskalnu politiku. Ne želi da štampa novac i mi jednostavno sve možemo isplaćivati iz realnih prihoda. Prema tome, zato je važno reći koliki je odnos između zaposlenih i penzionera, da se shvati težina situacije u kojoj se mi danas nalazimo. Dosta je više sa lažima, sa populizmom, sa udvaranjem građanima, a situacija sve gora, i gora i gora. Voleo bih, a ona je gora bila dok mi nismo došli, a sada će biti bolja, bolja i bolja...
Gospodine Vučićeviću, samo momenat, javili ste se, povredu Poslovnika ste reklamirali, a vi u stvari uzimate pravo na repliku, a to sam tolerisao. Vaš razgovor ide u pravcu da ćete otvoriti čitav niz replika i mislim da to nikome ne ide u korist. Molim vas da završite.
Završavam. Želeo sam samo da kažem da gospodin Krasić nije dobro razumeo.
To ste mogli da kažete i na drugačiji način, sada gospodin Krasić ima pravo na repliku, jer ste se vi javili po Poslovniku. Pardon, vi po Poslovniku? Najpre gospodin Bušetić, pravo na repliku, a zatim gospodin Krasić, pravo na repliku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanik Vučićević veoma često zna ovako da izlazi i uglavnom da priča gluposti. To svi mi u Skupštini znamo. To nam je nekada simpatično, ali kada pretera, onda mora da se reaguje. Gospodin Vučićević kaže da je rat bio pljačka. Prvo, svi ratovi su nama nametnuti. Većinska Srbija bar danas to vidi, ako to nije videla, a videla je i tokom svih onih godina. Sve je bilo izrežirano, sve je bilo nametnuto i to se danas vidi. Sankcije su nametnute i bile su nepravedne. Bile su izrežirane i optuženi smo za nešto što nismo učinili. To se sve zna i ne treba da se pravi neka veća analiza. Ali, u tom ratu, pre svega SPS kao vodeća stranka, imali smo jednu časnu ulogu, pomagali smo svom narodu preko Drine. Bili bismo najveći bednici da to nismo činili. Teško se živelo, ali je bilo časno. Čak je u tom vremenu proizvodnja rasla, fabrike su radile, doduše sa nekim smanjenim kapacitetom. Čak i to vreme sa sankcijama ne može da se poredi sa vremenom koje je posle 5. oktobra. Sve je pogašeno, sve je stalo. Ostalo je bez posla 500.000 ljudi, to je činjenica. I ovi izbori 2003. godine su to pokazali. Ko je bio za DOS i za to da je 5. oktobar bio opravdana stvar, ti su glasali samo za Demokratsku stranku. Svi ovi drugi su bili opozicija i faktički su glasali ljudi protiv tog DOS-a. I G17 je napao da su ovi kriminalci, lopovi itd. i dobio 400.000 glasova. I ovi Veljini su te glasove dobili upravo po tom pitanju, da je DOS bio katastrofa; naravno, mi koji to uvek tvrdimo i radikali koji to isto tvrde. Vučićević kaže – evropski zakoni. Koji evropski zakoni? Prvo, nikakva uloga nije posle 5. oktobra oko evropskih zakona. To se samo prepisuje. U svakom ministarstvu sedi po jedan strani državljanin koji diktira sve. Ja sam pre nekoliko dana bio u jednom ministarstvu sasvim slučajno, tamo sedi čovek stranac, petoro naših eksperata, stručnjaka gleda u njega šta će on da kaže, a on ne kaže ništa dobro i u korist ovog naroda ili mase stanovništva. To je istina. Vučićević kaže – sada je svetlost. Kakva svetlost, ljudi moji? Molim vas, 500.000 ljudi ostalo je bez posla posle 5. oktobra. Tih 500.000 ljudi je bez ikakve nade. Jednostavno, čovek ne zna šta govori i najbolje bi bilo da više ne izlazi, jer moraćemo da mu odgovorimo na pravi način.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Krasić, replika na izlaganje gospodina Vučićevića.
Ja nemam veze sa prethodnom replikom i time ko je u Vladi i ko podržava Vladu, ali moram gospodinu Vučićeviću da skrenem pažnju – znate, vi ste stvarno sve pobrkali. Nemate potrebe da demonstrirate toliko nepoznavanje osnovnih činjenica u ovoj oblasti. Ali, ja vam to ne zameram, stvarno vam ne zameram, jer niko nije dužan baš sve da zna, ali vodite računa kada dajete neku kvalifikaciju povodom nečega. Malopre ste rekli – međunarodna saradnja. Kakva međunarodna saradnja? Postoje ugovori između država koji se zaključuju. Svuda su neotuđiva prava osiguranika koji su bili na osiguranju. Svuda se priznaju. Svaka država priznaje. Ko koga uslovljava da li negde mora sa 65 ili 60 godina? Nema tog uslovljavanja. Ovde postoji samo jedno uslovljavanje koje se tiče javnih finansija, uslovljavanje MMF-a da se ne dotiraju naše penzije iz budžeta. Protiv toga smo. Zašto smo protiv toga? Zato što niste uspeli da obezbedite ono što ste obećali građanima Republike Srbije. Rekli ste, 5.oktobra na granici čeka 6,5 milijardi. Nema ih. Pre nekoliko godina rekli ste da će 2005. godina biti godina kada ćemo da uvozimo radnu snagu, jer će toliko biti novih radnih mesta, je l′ tako bilo? Šta je to, nema novih radnih mesta? Malopre pričate – mi na vlasti želimo da sredimo oko penzija da se iz realnih izvora i realnim sredstvima plaćaju penzije. Kako to možete da kažete? Realni izvor za penzije su doprinosi. Zašto onda menjamo propise? Znači da su doprinosi pukli, da ne mogu da obezbede isplatu, država mora da dotira. Mi prihvatamo tu činjenicu i pokušavamo da nađemo neke razloge zbog čega je to tako, da se ne bi ugrozili ljudi, jer sutra ćete vi biti penzioner, prekosutra ja. Kada ja budem u penziji postaviću pitanje – gde su moje pare koje sam ja uložio u penzijsko-invalidski fond i gde je država kao univerzalni garant mojih prava? Tema je mnogo ozbiljnija nego što je vi svlačite na jednu prostu političku temu. U tom smislu smo vam ukazali na neke propuste u onome što vi pričate, u nekim vašim kvalifikacijama. Ja nemam ništa protiv toga, reklamirajte se koliko hoćete, ali vodite računa da ne ugrozite elementarne činjenice, logičke činjenice. Zar ima logike: država ima suficit, ne zna šta će sa parama, a vi sada kažete – mi hoćemo da uplatimo penzije. Uplatite, ko vas sprečava. Neko iz opozicije? Ne, niko iz opozicije neće imati ništa protiv da vi u roku od dva minuta regulišete sve odnose i sva dugovanja prema penzionerima. Ali, to je nemoguće i svi znamo da je nemoguće. Nađite neku meru. Nemojte ići sa parolom, tema nije za parole. Kada bude tema sa parolama onda ćemo svi da licitiramo parole, a ovo je mnogo ozbiljna tema, a vi je devalvirate, zasmejavate poslanike do suza sa nekim kvalifikacijama i ljutite se kada dođu ljudi sa činjenicama da vam ospore stav. Zašto se ljutite?
Reč ima narodni poslanik Vučićević, replika.
Tražim reč po Poslovniku, član 101. Kada sam izneo svoje stavove i mišljenje nisam pomenuo ovde nijednu političku stranku. Meni je drago da su se neke političke stranke prepoznale. Nijednog trenutka nisam pričao gluposti, a naravno, nisam ni izašao da se reklamiram i ne izlazim svakog dana po 50 puta za ovu govornicu da bih se reklamirao. Kada vam ljudi koji se samo reklamiraju pričaju da se reklamirate, mislim da je to smešno, ali za mene nije uvredljivo. Prema tome, i ono što sam rekao je tačno. Tačno je da je Srbija u proteklom periodu opljačkana, da je u Srbiji od 90-tih godina mito i korupcija broj jedan, da su građani osiromašeni upravo zbog hohštapleraja i pljačke pojedinaca. To je istina i to svaki građanin zna. Nije Srbija zato siromašna, nema Srbija zato enormno bogate i enormno siromašne ljude, jer su neki časni ljudi bili sposobni pa došli do enormnog bogatstva, a cela nacija bila nesposobna i došla do prosjačkog štapa. Ali, kada sam rekao da se nalazimo u tunelu i da neki ljudi žele da ostanu u tom tunelu, a da neki vide zračak svetlosti na kraju tunela, pripadam tim ljudima koji vide zračak svetlosti za koji se treba boriti i on jeste Srbija u Evropskoj uniji. To je nešto što ne može niko vratiti unazad, i za to će se poslanici Nove Srbije zalagati. Kome god sam ja smešan, neka se smeje, ali mislim da su mnogi koji su Srbiju doveli u ovu situaciju smešni da smešniji ne mogu biti. Hvala.
Zahvaljujem. Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik Nemanja Šarović.
Povređen je član 104. Poslovnika. Zaista neću ulaziti u neke lične rasprave sa bilo kim. Mislim da je dobro, i zbog nekih narodnih poslanika koji očigledno nisu pročitali zakone o kojima danas diskutuju, a pre svega zbog građana Srbije, da kažem šta zaista u ovim zakonskim predlozima koje smo dobili piše. Najpre, što se tiče povećanja ove starosne granice na 65, odnosno na 60 godina i argumenta da je tako nešto postojalo do 1982. godine a da tada nije nikome predstavljalo problem, treba znati da to predstavlja neki nivo osvojenih prava i da svakako nisu evropski tokovi da se ono što su radnici jednom ostvarili sada umanjuje i ukida. Šta ćete sledeće od tih garantovanih i osvojenih prava uzeti? Da li ćete reći da do 1956. godine nije postojalo ni osmočasovno dnevno radno vreme? Možda bismo i to mogli da vratimo na 10 ili 12 radnih sati dnevno? Što se tiče ovih zakona, najpre vraćanja penzionerima ovog duga od jedne i po neisplaćene penzije, treba znati da se pare neće vratiti, već da se radi o pretvaranju tih neizmirenih sredstava u javni dug koji će biti vraćen ne do oktobra ili novembra, kako su to neki govorili, već do 20. januara 2008. godine. Što se tiče poljoprivrednih penzionera, kao i poljoprivrednika, seljaka, na koje se svi vi veoma rado pozivate...
Gospodine Šaroviću, ovo nije povreda Poslovnika, ovo je diskusija. Ja vidim da ste vi na spisku diskutanata.
Povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine time što su ovde citirani neki pogrešni podaci.
Budite ljubazni i skratite vaše izlaganje.
Samo govorim šta je ono što zaista piše u zakonskim predlozima. Ukoliko pogrešim i jednu reč, slobodno izvolite i prekinite me. Što se tiče 20,5 neisplaćenih poljoprivrednih penzija, one takođe neće biti isplaćene, iako svi znamo da su mizerne, da je to 200, 300 ili 500 dinara mesečno i da se kasni skoro dve godine, pa će biti pretvorene u javni dug takođe, koji će biti isplaćivan, verovali ili ne, do 20. februara 2010. godine. Vidite da li je to novembar ili decembar i ko će moći da doživi još pet godina, jer podsećam da je sada 2005. godina. Na kraju, što se tiče čuvenog povezivanja staža doprinosa, da ne bi ljudi očekivali previše od ovog zakona, o tome na najbolji mogući način govori član 7: "Fond je dužan, ako su ispunjeni uslovi utvrđeni ovim zakonom, da donese rešenje kojim se utvrđuje pravo na uplatu doprinosa u skladu sa ovim zakonom, najkasnije u roku od 12 meseci od dana podnošenja zahteva". Znači, samo za one kategorije koje imaju podatke i na koje se odnosi ovaj zakon od dana podnošenja zahteva Fond će doneti rešenje o utvrđivanju prava na uplatu, ali tek u roku od 12 meseci. Ništa se ne kaže o tome šta ako Fond ne donese takvo rešenje. Šta ako prođe tih godinu dana, a Fond ne donese takvo rešenje? Ima li kaznenih odredaba? Naravno, kaznenih odredaba nema. Znači, ovo je samo neka deklarativna obaveza Fonda. (Više poslanika reaguje: Vreme.)
Gospodine Šaroviću, već tri minuta i 47 sekundi govorite.
Poručio bih ovima koji dobacuju "vreme" da bi bilo bolje da su pročitali zakon i Poslovnik. Ja imam pravo da mi se odbije vreme koje sam potrošio na citiranje. Odbijte mi vreme, gospodine Markoviću, koje je potrošeno na vaše upadice.
Gospodine Šaroviću, opet ste prekoračili vreme.
Dozvolite mi još da pročitam ovaj stav.
Hajde pročitajte.
Zatim, kaže se – pravo na utvrđivanje staža osiguranja lice iz člana 2. ovog zakona stiče kada se Fondu prenesu sredstva iz budžeta Republike, u okviru planiranih sredstava za transfere organizacijama obaveznog socijalnog osiguranja, a u visini i na način kojim se ne ugrožava likvidna mogućnost budžeta, o čemu ministarstvo nadležno za poslove finansija obaveštava ministarstvo nadležno za penzijsko i invalidsko osiguranje i Fond, sa specifikacijom o uplati doprinosa, o odnosno o prenosu ovih sredstava. Fond donosi rešenje o utvrđivanju staža osiguranja, u skladu sa ovim zakonom, koji dostavlja podnosiocu zahteva. Znači, to se dešava tek eventualno u trećem koraku. Prvo Fond treba da vam prizna pravo na uplatu. Ako bude para u budžetu, onda da se to uplati Fondu, pa tek onda da vam se eventualno upisuje taj staž. Znači, ne lipši magarče do zelene trave. Neće biti ništa ni u oktobru, ni u novembru, to će biti tek za nekoliko godina, ukoliko bude. Opet se ponavlja situacija da vi namećete neke obaveze koje će se ispunjavati za tri, pet ili 10 godina. Vi ovde nećete biti i za godinu dana, i nemojte više donositi ovakve zakone. Hvala.
Gospodine Šaroviću, ovo je bilo krajnje nekorektno što ste sada zloupotrebili Poslovnik. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Neka se pripremi narodni poslanik Ivana Kovačević.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Prosto je neverovatno da, kako pričamo valjda o jednom od najznačajnijih sistemskih i reformskih zakona o kojima ćemo uopšte pričati u ovoj sali, postoji ta nepodnošljiva literarna lakoća i hvalospevi sa kojima se izjašnjavamo o stvarima; kako god da ih mi definisali i smislili, niti će biti lake, niti će biti podnošljive. U ovakvoj Srbiji, kakva je danas, a i da je mnogo bogatija, najteže je biti star, bolestan i siromašan. Najveći deo našeg stanovništva, ne samo penzionera, upravo je u takvoj situaciji. Većina ovih zakona o kojima mi danas ovde diskutujemo jesu izvorno zakoni koje je SDP predložio još u vreme pravljenja Vlade koja danas vlada Srbijom, a u kojoj mi više nismo. Predložio ih je ministar koji je tada bio ministar SDP-a, a on to danas više nije. Kada smo predlagali ove zakone imali smo u vidu da će se ispuniti jedan dogovor između koalicionih partnera koji danas sačinjavaju ovu vladu, sada bez SDP-a, da će se formirati jedan mnogo normalniji društveni kontekst, u kome će potpuno biti jasno šta je to što je strategija razvoja Srbije, što je sistem razvoja Srbije, da se neće donositi ad hok rešenja, a ja moram da kažem da je i reforma PIO, kako se to danas ovde predlaže, nažalost, samo još jedno ad hok rešenje. Zbog čega ovo govorim? Naime, ova vlada se obavezala tada, makar nama, manjinskom partneru, da će poštovati elementarnu solidarnost prema onima koji će, kako god okrenete, biti najveći gubitnici ove tranzicije. To svakako jesu penzioneri. Ova vlada bi trebalo da ima dovoljno hrabrosti da umesto što ih ubeđuje da će sutra, zahvaljujući ovim reformama, živeti bolje, da im kaže da su bili i da će biti najveći gubitnici ove tranzicije. Svakako, i njima bi bilo mnogo lakše da to podnose da vide da s druge strane postoji jedna strategija društva, za koju svi, i bogati i siromašni, ovde pričaju da ne postoji, dakle da to postoji, pa bi bilo, da ima više pravde, podnošljivije trpeti sve te nedaće koje tranzicija neminovno donosi. Međutim, mi danas donosimo reformu PIO u situaciji kada se nalazimo u najtežoj, najozbiljnijoj fazi, ne tranzicije, nego tajkunizacije ovog društva. Kako ćete vi da sprovodite PIO sa svim tim stubovima koje on podrazumeva, kada imate situaciju da su tajkuni pokupovali ili se spremaju da pokupuju najmoćnija preduzeća u Srbiji, uključujući i javna preduzeća? Nije se ovde Socijaldemokratska partija zakačila sa svim svojim partnerima do kraja tražeći jasnu, iscrpnu strategiju oko privatizacije NIS-a; tražili smo to i oko privatizacije EPS-a; pitali smo šta se dogodilo sa "Knjazom Milošem". Ako vi nemate akcije javnih preduzeća, koje su jedini garant stabilnog tržišta kapitala u ovoj državi, kako mislite da funkcionišu fondovi, koji god bilo, pa i privatni penzioni fondovi? Šta ćete sutra da radite, kada imate te fondove, kada imate novac, ali nemate pijacu, odnosno nemate tržište kapitala? Koje će akcije sutra da kupuju ti penzioni fondovi da bi oplođavali taj kapital do koga će doći, ako penzioneri budu imali novca da jednostavno štede, kao i zaposleni radnici koji će sutra biti penzioneri, i da u te fondove uplaćuju? Ako znamo da je takva situacija, dakle, da nije izvršena privatizacija onakva kakvu smo obećavali 2004. godine, kada je formirana ova vlada, ako je situacija takva da je Vlada više protekcionistički nastrojena prema privatnom kapitalu, prema privatnom interesu, nego prema većini građana koji žive na ivici egzistencije, onda je ovo samo prazna priča, jer će ti fondovi ostati da vise kao lampioni, u vazduhu, biće jalovi i biće nemoguće da se ovaj sistem, o kome se ovako lepo u teoriji govori, sprovede, odnosno taj sistem će da krahira. Ko će onda da bude odgovoran? Da li je moguće da će to da se desi u kratkovidosti, koje ovde, makar mi poslanici, u dovoljnoj meri nismo svesni. S druge strane, kao socijaldemokrata obavezna sam da kažem da zaista ti privatni fondovi, i način na koji se predlaže dalje uplaćivanje u te buduće privatne fondove, nose duboku klicu socijalnog rastakanja i razdora u ovom društvu. Danas imate situaciju da imate jedan mali broj uspešnih firmi u kojima rade određeni ljudi, ali isto tako imate situaciju da isto tako sposobni, iskusni i obrazovani ljudi, možda i bolji kadrovi, rade u preduzećima koja apsolutno ne mogu da im omoguće normalne plate. Sada će jedni biti u stanju da štede i uplaćuju u te fondove, a drugi neće biti u stanju da to rade. Doći će u situaciju da, iako su bili bolji, stručniji, iskusniji, bolje radili, imaju mnogo manje penzije ili nemaju penzije uopšte. Kao socijaldemokrata moram da insistiram na toj elementarnoj solidarnosti koju jedna država, u svakom periodu, posebno u periodu tranzicije, mora da iskaže kao jednu od svojih osnovnih karakteristika. Dakle, ne možete da prepustite sve tržištu. Ne možete sve da prepustite MMF-u. MMF je samo banka. Ne znam koji je interes MMF-a. Da li smo do kraja definisali interes ove države, pa onda išli sa tim prema MMF-u? Naravno da je neophodna reforma penzijsko-invalidskog sistema. Svi smo svesni da ne može da se opterećuje privreda na način na koji se do sada opterećivala. Ali, morao je taj dogovor da bude mnogo fleksibilniji, nego što je napravljen. Morao je da se napravi fleksibilniji dogovor sa MMF-om, da bismo izgledali iskreni prema onima koji će sutra birati u Srbiji; kažem vam da će oni birati, zato što su očajni, one koji će im nuditi najordinarnije laži i onda ćete videti kako će Srbija izgledati. (Predsedavajući: Vreme.) Završiću. Prosto imam potrebu da dam jedan plastičan primer, jer politika je, nažalost, za neke koji se danas bave politikom, jedna veoma pragmatična delatnost kojom treba rešavati svakodnevne probleme ljudi, nikako nije apstraktna delatnost. Sećaju se ovde neki poslanici, bili su predmet eksperimenta jednog medija koji ih je stavio u ogled da pokušaju da izdrže u Srbiji sa prosečnom platom. Većina njih nije uspela. Jasno su rekli da nisu u stanju. Volela bih da vidim ministre, koji nisu ovde, da odgovore na neka pitanja, da kažu da li su oni možda pokušali da žive sa 4.200 dinara, koliko danas prima 98.000 ljudi u Srbiji. Ili, možda, u lakšoj situaciji, sa 7.500 dinara, koliko prima 430.000 ljudi, pa i sa 15.000 dinara, koliko prima preko milion ljudi u Srbiji. Da su uspeli da sastave makar pet dana sa tim parama, možda bih poverovala da je u Srbiji danas moguće živeti pod tim uslovima, plus kupovati lekove, plus plaćati privatne laboratorije, plus plaćati struju da vam je ne isključe. Nažalost, to u praksi nije moguće. Zato je sva priča i prepucavanje oko ove teme potpuno besmislena ukoliko ne možete da obećate da je u realnosti to sprovodljivo. Slažem se, nikoga ne zanimaju procenti i ukupne brojke, svakoga zanima njegov sopstveni život i da li je u stanju da sastavi kraj sa krajem od prvog do prvog. Ali, to nije moguće, gospodo draga.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ivana Kovačević. Neka se pripremi narodni poslanik Živorad Smiljanić. Još jednom vas molim da vodite računa o vremenu koje je dozvoljeno za izlaganje. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, kolege i koleginice narodni poslanici, danas je na dnevnom redu Skupštine Srbije čitav set zakona koji treba da transformišu i reformišu naš penzioni sistem. Zašto je ova reforma neophodna? Prvi i osnovni razlog je zato da bi ubuduće penzije mogle redovno i sigurno da se isplaćuju. Lako je zaključiti da su promene potrebne, ako se setimo da je tokom pedesetih godina broj penzionera u odnosu na broj zaposlenih bio 1:5, da se tokom osamdesetih taj odnos smanjio na 1:3, a da je već početkom ovog veka, ovog milenijuma, taj odnos došao na 1:1. Nije to samo slučaj u Srbiji. To je slučaj u skoro celom svetu, celoj Evropi. Zato je većina država, gotovo cela Evropa, uradila reformu svog penzionog sistema. Zašto su to morali? Jednostavno, životni vek se produžava, to je dobro i pozitivno, ali se smanjuje natalitet. I to nije dobro. Zato su sve države to već uradile. Navešću vam primer da, recimo, u Republici Srpskoj starosna granica za odlazak u penziju je za žene 60 godina, a za muškarce 65. Isto tako je u Hrvatskoj, Albaniji, Rumuniji. U Makedoniji je malo drugačije urađeno, tamo je 62 godine za žene, a 64 za muškarce. Da ne navodim visokorazvijene zemlje tipa Norveške i Danske, gde je i za žene i za muškarce ta granica za odlazak u penziju 67 godina. Mislim da se mnogi od vas sećaju da je do 1982. godine ta granica u Srbiji bila za žene 60 godina, a za muškarce 65 i da su se penzije usklađivale satroškovima života. Upravo je to predlog u ovom zakonu o kome danas pričamo. Međutim, to se neće naglo uvesti, nego postepeno. Znači, pomeraće se svake godine na svakih šest meseci ta granica. Tek 2009. godine će važiti ta granica – 60 za žene, 65 za muškarce. Pri tome ne smemo izgubiti iz vida da će odredba koja je do sada važila i dalje da važi, a to je da žene sa 35 godina staža i muškarci sa 40 godina staža i dalje mogu da odu u penziju sa 53 godine života. Dakle, oni koji su ranije počeli da rade, već sa svojih 18-19 godina, oni će otići sa 53 ili sa 55 godina u penziju, u zavisnosti koliko staža imaju. Penzije će se usklađivati obavezno jednom godišnje, a po potrebi i češće. To će ići kombinovano do 2009. godine: ići će, znači, delimično usklađivanje sa platama, a delimično sa troškovima života. Ono što je u okviru ovog seta zakona potrebno istaći, ono što muči naše penzionere koji imaju najniže penzije, to je da će se najniže penzije povećati. Moram da iskoristim priliku i da odgovorim jednoj baki koja se zove Dobrinka, iz Srpske Crnje, koja me je pitala pre mesec dana kada će se povećati te male penzije, jer ona prima 4.000 penziju. Ovo je prilika da odgovorim: čim usvojimo ovaj zakon steći će se svi uslovi da se to uradi, tako da već u januaru svi ti penzioneri mogu da očekuju penziju od 6.300 dinara, a ne 4.200, koliko sada dobijaju. Naravno, postoji čitav niz drugih mera za siromašne penzionere, a to je regresiran ogrev, električna energija i neke druge mere. Sve se to radi upravo zbog toga da ne bi teret tranzicije pao na te najsiromašnije penzionere. Takođe, radi zaštite onih građana koji su blizu penzije, a može se desiti da slučajno ostanu bez posla u naredne dve godine, ako postanu tehnološki višak ili ukoliko firma ode pod stečaj, za njih će važiti stari uslovi i ona niža granica pod kojom mogu otići u penziju. Takođe, ono što je jako važno, to je zakon koji omogućava povezivanje staža. Mislim da svi prisutni ovde imamo jako puno prijatelja, poznanika, rođaka koji su tokom devedesetih godina, a i kasnije, radili u firmama koje im nisu uplaćivale doprinose. Nažalost, oni to obično nisu ni znali. Znate kada su to saznali – saznali su u momentu kada su odlazili da podnesu zahtev za penzije. Zamislite taj šok kada čovek ode, podnese zahtev za penziju i tada sazna da mu fali jedna, dve, tri ili pet godina staža. Sada će se to ispraviti. Njima će biti upisan taj staž. Mislim da se time ispravlja jedna jako velika nepravda prema tim ljudima. Ono što je bitno za njih, to je da znaju da u momentu kada se ovaj zakon usvoji, u roku od tri meseca, ili njihove firme ili oni lično PIO fondu mogu podneti zahtev, da ne promaše taj rok. To je za njih jako važno da znaju. Još nešto što će se ispraviti, kao nepravda; to je dug prema penzionerima koji je nastao u prethodnom periodu. To iznosi 1,5 penziju prema PIO zaposlenima i nekih 20 penzija prema zemljoradnicima koji su u penziji. Znači, u narednih par godina, jednom godišnje će se njima isplaćivati taj novac i tako će im se vratiti taj dug. Ova država do sada sve što je obećala, ova vlada je to i uradila. Kao što je vraćala staru štednju, kao što vraća dugove koji su nastali kod Jezde i Dafine, tako će vratiti i ovo. Na kraju, ali ne kao manje važno, moram da istaknem važnost zakona o dobrovoljnim penzionim fondovima. Već i sada neki ljudi uplaćuju sebi dodatno penziju, ali ono što je dobro u ovom zakonu jeste da će država tačno precizirati uslove, znači ko će moći da se bavi, upravo da bi garantovala da ne bi došlo do nekih prevara i da opet građani ne bi uludo davali svoj novac. Dakle, svaki građanin će moći da se opredeli, država će propisati tačne uslove ko to može, te će firme garantovati određena sredstva koja će biti garant svega toga. Svako će se mesečno opredeljivati, neko će možda moći 1000 dinara, neko 2000, neko 3000 da uplaćuje sebi i to će im se kasnije vraćati kao dodatna penzija, a taj novac će naravno biti mnogo većinego da klasično štede u bankama. Ovako postavljen sistem ovog kompletnog seta zakona omogućava da se ubuduće ostavi prostor da se formira budžet koji će biti u mnogo većoj meri razvojni i, isto tako, daće mogućnost da se smanje porezi i doprinosi na plate. To je važno zbog investicija. Svi pričamo o tome da nam trebaju investicije, ali kada neki investitori dođu i kada čuju kako je sada postavljen sistem njima to još uvek ne odgovara. Znači, u celom setu zakona koji smo donosili prošle godine i ovo je jako bitno, da se otvore nova radna mesta i da se konačno mladi u većoj meri zapošljavaju. Upravo zbog toga G17 plus vrlo čvrsto podržava ovu reformu, a da smo na dobrom putu mislim da nam je svima jasno, jer Svetska banka je upravo iznela pokazatelje da je Srbija trenutno lider u svetu po broju reformi koje su donesene u toku prošle godine. Ovaj parlament je na predlog Vlade usvojio čitav set zakona i ovaj zakon će isto tako doprineti tome da se Srbija otvori za investicije. Ovde je bilo skeptika, danas sam pažljivo slušala izlaganja, pa su rekli – jeste, ali gde je dobrobit od svih tih reformi. Ako se dobro zamislimo, mi smo cele prošle godine jako vredno radili i sledeće su rezultati. Mislim da zato svi treba da budemo optimisti i da sada slede upravo rezultati onoga što se do sada radilo. Sve vas pozivam da ipak glasamo za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Živorad Smiljanić, a neka se pripremi narodni poslanik Helijana Dragojević.
Poštovani poslanici, danas kada govorimo o ovom zakonu samo me interesuje, odnosno želim da govorim o reformi Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Postavlja se pitanje koje postavljaju penzioneri, a i mi koji ćemo za nekoliko godina biti u penziji, da li će penzije stvarno rasti ili će praktično ostati na nivou u narednih 15 godina, pa ta svetla budućnost koja nas sa ovim reformama čeka biće ono "ne lipši magare do zelene trave". Status penzionera kakav je danas: danas u Srbiji, u martu mesecu primilo je penzije 1.240.499 penzionera. Prosečna penzija u to vreme bila je 11.150 dinara, a minimalna penzija je 4.350 dinara. Ovu minimalnu penziju prima oko 65.000 penzionera, a između te minimalne i prosečne od 11.000 dve trećine penzionera ili otprilike 700.000 penzionera prima ovu minimalnu penziju. Ovde je jasno rečeno da neće više penzije da prate rast plata i da će praktično ostati maltene na tom nivou. Znam kakva je situacija u privredi. Imamo milion ljudi koji ne rade, koji nemaju šanse da rade. Prema tome, znamo u kakvoj je situaciji Vlada i ne želimo da rušimo Vladu, ali postoji jedan minimum socijalne pravde za koji se mi socijalisti zalažemo i ispod tog minimuma jednostavno ne želimo da idemo, jer su penzioneri najugroženija kategorija ljudi; mi ovim zakonom praktično vršimo eutanaziju penzionera, jer jednostavno sa tim se ne može preživeti. Imali smo priliku prvi put da nam u SPS dođe predsednik sindikata, da nam dođe predsednik Unije poslodavaca. Predsednik Unije poslodavaca, oni se bore za to da njihov fond ostane samostalan, jer može da isplaćuje redovne penzije privatnicima. Ono što smo pokušali, a nismo imali prilike, jeste da razgovaramo sa predstavnikom penzionera, Krkobabićem, koji je dolazio na razgovore kod nas; on je sada prezauzet formiranjem penzionerske stranke, pa nema vremena. Ali, zato sam zamolio Milana Nenadića, predsednika Udruženja penzionera Vojvodine, koji je 20 godina bio direktor Fonda penzionog i invalidskog osiguranja, koji veoma dobro to poznaje, da mi napravi analizu kakva je situacija po sadašnjem zakonu i koje je pogoršanje koje će se desiti usvajanjem novog zakona. On je napravio tačnu analizu, jer je dobar ekonomista, i napisao da se po sadašnjoj švajcarskoj formuli prate troškovi života, pokazuje konstantno opadanje učešća prosečne penzije i to sa sadašnjih 65% 2010. godine će pasti na 54,17%; 2015. godine će pasti na 46,45%, a 2020. godine pašće na 42,65% od prosečne plate. Stalno smanjenje penzija, da bi bilo realno, iskazuje se sada u evrima. Polazeći od nivoa sadašnje prosečne zarade u Srbiji koja je 200 evra, sadašnja prosečna penzija je oko 130 evra i po ovom modelu usklađivanja, to je ovaj koji je sada na snazi, ako bude 2010. godine, a čuli smo od ministra Lalovića da je rekao da će 2010. godine penzija biti praktično između 140 i 170 evra, 2010. godine će biti po ovom sistemu, ako je 300 evra, penzije bi dostigle nivo od 162,50 evra. To je upravo taj raspon po sadašnjem sistemu koji će biti 2010. godine. Godine 2015, ako je prosečna zarada 400 evra, računamo da ćemo do tada imati toliki prosek, prosečna penzija će biti 189,58 evra, a 2020. godine, kada prosečna zarada bude 500 evra, prosečna penzija bi dostigla 213,27 evra i iznosila bi samo 42% od prosečne zarade. To je ono što je sada na snazi. Međutim, ukoliko usvojimo ovaj zakon, treći model, tj. usklađivanje penzija po Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, pokazuje rapidno smanjenje učešća prosečnih penzija u prosečnoj zaradi. Sa sadašnjih 65% u 2010. godini činiće samo 46,12%, u 2015. godini ona će činiti 34,59%, a u 2020. godini ona će da padne na 27,67% od prosečne plate. Prosečne penzije iznosile bi 2010. godine 138,35 evra. Ministar Lalović je rekao između 140 i 170 evra. Iznosiće manje od 140 evra. Takve bi ostale svih narednih godina, jer prikazana je realna veličina u evrima. Ukoliko bi prikazano kretanje zarada bilo brže, onda bi bio nepovoljniji odnos između zarada i penzija. Drugim rečima, ovim zakonom bi, praktično, penzije padale; i one najveće bi padale na onu najnižu zakonom zagarantovanu penziju. Praktično, mi bismo u narednih 15 godina primali oko 140 evra, iako bi plate rasle. Prema tome, zašto se insistira da se odustane od ovog švajcarskog modela? Ako idemo samo na usklađivanje sa troškovima života, onda smanjujemo penziju koja će biti; ono što se desilo u BiH i u Poljskoj, gde su penzije socijalna kategorija, da više nema veze koliko ste vi od svoje plate uplaćivali doprinosa; biće jedna uravnilovka na nivou najniže penzije, što govori o besmislenosti ovakve reforme, jer ćemo, praktično, svi biti socijalna kategorija kad odemo u penziju. To je ono što mi, što su neki poslanici rekli, danas glasamo i odlučujemo o sebi. Neću da govorim o politici, o pljački. Znate kakva je 2002. godine bila euforija – penzionerima 1.000 evra, da ne govorimo tužnu priču kada je jedan od DOS-ovih penzionera nudio besplatne mrtvačke sanduke. Hoću da kažem da je kategorija penzionera ugrožena. Menjanjem ovog zakona ide se na još goru situaciju kod penzionera. Ne verujem da MMF toliko nas ucenjuje. MMF ima stav da 3% bruto nacionalnog dohotka ne može biti deficit u budžetu. Međutim, nijedna zemlja zapadne Evrope nema suficit u budžetu. Jedino Rusija sada ima suficit zato što je nafta porasla. Nemci uvek imaju više od 3%, pa nikom ništa. Prema tome, jeste teško Vladi. Mi pred svaku poslaničku grupu, ako zakon ne prođe - pada Vlada. Zašto Vlada da padne ako ne prođe jedan zakon koji štiti milion i nešto penzionera? U krajnjoj liniji, u toj dilemi, pogotovo mi socijalisti, ili da ostane Vlada ili da ne ugrozimo još više penzionere, mi nemamo dileme, mi moramo da stanemo na stranu penzionera i staćemo. To je minimum ispod koga mi ne idemo. Nećemo da ugrozimo tu najugroženiju kategoriju, jer, na kraju, to je i naše biračko telo. Ipak se oni sećaju vremena kad je bilo više. Pljačka je počela onda kada je donet DOS-ov Zakon o privatizaciji, kada je legalizovana pljačka društvene imovine, kada su ti tajkuni o kojima pričate počeli kupovati za 20% knjigovodstvene vrednosti preduzeća. Što vreme više prolazi, odzvanjaju mi reči Mićunovića, kad sam ušao u Saveznu skupštinu i kada je rekao: "Vama socijalistima smo zahvalni, sve ste sačuvali, sada ćemo mi sve to da prodamo". Sve su prodali i sve opljačkali.
Reč ima narodni poslanik Helijana Dragojević, a nakon toga ćemo napraviti pauzu.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, danas raspravljamo o jednom setu predloga zakona iz oblasti penzijskog i invalidskog osiguranja. Od predloženih pet zakona, posebno bih se osvrnula na predlog zakona koji treba jednoj grupi naših građana da omogući povezivanje radnog staža. Naime, reč je o Predlogu zakona o uplati doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje za pojedine kategorije osiguranika - zaposlenih. Ovde je reč o našim sugrađanima koji su u vrlo teškom položaju, jer im zbog nama poznatih događaja u našoj zemlji u periodu od 1991. do 2000. godine, zbog teške ekonomske situacije u preduzećima u kojima su radili, nisu bili uplaćivani doprinosi za penziono i invalidsko osiguranje. Usvajanjem ovog predloga zakona, ti naši sugrađani će moći da ostvare svoje pravo po osnovu rada i radnog odnosa. Predlagač zakona je predvideo da se zaposlenima koji su bili prijavljeni na osiguranje, a radi se o sledećim pravnim licima, odnosno preduzećima, privrednim društvima, ustanovama, bankama, drugim finansijskim organizacijama i zemljoradničkim zadrugama na teritoriji Republike Srbije, a nije im uplaćivan staž za penziono i invalidsko osiguranje, po ovom zakonu omogući povezivanje radnog staža. Druga kategorija su zaposleni kod istih poslodavaca koje sam malopre navela, ali u periodu od 1. januara 2001. godine do 31. decembra 2003. godine. Nad takvim pravnim licima je bio pokrenut postupak stečaja ili likvidacije. Dobro bi bilo kada bi se ova prava koja je predlagač predvideo za prvu kategoriju proširila i na drugu kategoriju zaposlenih. Da li Predlog ovog zakona jeste za dobrobit naših građana? I te kako jeste. Duboko verujem da će svi u danu za glasanje podržati ne ceo set predloženih zakona iz oblasti penzijskog i invalidskog osiguranja, nego prvenstveno ovaj zakon o kome govorim, kako bi ovi naši sugrađani mogli da ostvare pravo na penziju i u nekom narednom periodu, a prvenstveno mislim na građane koji su u međuvremenu stekli zakonske uslove za odlazak u penziju, a ne mogu to svoje pravo da realizuju zato što im staž u ovom periodu nije uplaćivan. Poslanička grupa DSS glasaće za predloženi set zakona iz oblasti penzionog i invalidskog osiguranja, zato što se ovim zakonima omogućava dalji nastavak reformi iz oblasti penzionog i invalidskog osiguranja, sa osnovnim ciljem da se Fondu PIO u daljem periodu stvore zakonske pretpostavke i on bude održiv.
Određujem pauzu do 15,00 časova. Potrudiću se da zamolim da gospoda ministri ipak prisustvuju ovoj raspravi, zbog intervencije mnogih poslanika koji se osećaju neprijatno govoreći bez prisustva ministara. [[Posle pauze – 15.10]] Nastavljamo sa popodnevnim radom današnje sednice. Reč ima narodni poslanik Vesna Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Dušan Petrović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, na početku bih htela da kažem da se o radu ove vlade Svetska banka izjasnila u superlativu. U izveštaju se kaže da je naša zemlja lider u reformama. Ovaj rezultat je postignut bez velike priče, bez samoreklamiranja, danonoćnim radom, a čemu smo i mi svedoci, na dobrobit naše zemlje. U sklopu ovih reformi je i nacrt paketa zakona koji se odnosi na problematiku PIO, čiji je cilj dugoročno rešavanje nagomilanih problema, kako za državu, tako i za osiguranike. Svi smo svedoci da je sistem PIO za sadašnje i buduće generacije postao ekonomski neodrživ. Reforma penzionog sistema je u interesu svih građana i, kao sve reforme, kratkoročno mora da boli, srednjoročno dolazi do poboljšanja, a dugoročno dovodi do standarda evropskih građana. Sistem PIO koji je, inače, opšteprihvaćen u većini zemalja sveta, nastao je u periodu posle Drugog svetskog rata, kada je starosna struktura osiguranika bila dijametralno različita od današnje. Veći deo sveta je bio u rekonstrukciji, poslova je bilo na pretek, nezaposlenost takoreći nije ni postojala kao kategorija, a starosna struktura na početku je bila obrnuta u odnosu na današnju. U posleratnom periodu, odnos zaposleni - penzioner iznosio je 5,22:1. Osamdesetih godina ovaj odnos je znatno promenjen, pa su za jednog penzionera radila tri i po zaposlena, da bi se narednih godina samo povećavali spiskovi penzionisanih, dok je onih koji rade bilo sve manje i manje. Sada je taj odnos jedan zaposleni - jedan penzioner. Danas je situacija da su penzije otežavajući faktor u budžetima većine zemalja sa ovakvim penzijskim sistemom. Jasno je da države sa većim bruto društvenim proizvodom lakše premošćuju tu problematiku u odnosu na zemlje u tranziciji. U razvijenim zemljama je danas udeo PIO u bruto društvenom proizvodu u proseku osam posto, dok je u Srbiji 14 posto. Sistem PIO Srbije bio je izložen, osim ovih prethodno navedenih faktora, i dodatnom uticaju subjektivnih faktora izazvanih ekonomskom krizom devedesetih godina, razaranjem zemlje, pa je stoga zapao u dugoročnu krizu i kao takav je postao neodrživ. Upravo ovi podaci predstavljaju dovoljne argumente kojima se brane već najavljivane izmene PIO, a u prilog idu i demografski podaci. Srbija spada među deset država sa najstarijim narodom. U protekle dve decenije, otkako penzijski fond beleži deficit, država je pribegavala raznim merama koje su se od prve do poslednje prevaljivale preko leđa penzionera. Penzije su smanjivane uredbama, manje ili više nezakonitim. Menjala se metodologija za obračun prosečne zarade, brisana su mnoga prava iz zakona i do krajnje mere su zaoštreni uslovi za dobijanje invalidske penzije, a za sve to vreme poštari su kasnili i kasnili, pa je penzionerska godina trajala deset i po ili jedanaest i po meseci. Za posledicu imamo da se veliki nasleđeni dug u visini od 2,2 penzije vraća u 42 rate do 2006. godine. Cilj ove reforme PIO je, pre svega, finansijska stabilizacija i fiskalna održivost sistema, redovna isplata penzija, uspostavljanje optimalnog odnosa između kretanja zarada i penzija, stvaranje podsticaja za prelazak iz sive u regularnu ekonomiju, stvaranje uslova za dalje reformske promene. Prvi korak u penzionoj reformi trebalo bi da bude nekoliko krupnih izmena sadašnjeg penzijskog zakona, a ključne izmene su podizanje starosne granice sa 63 godine na 65 za muškarce, sa 58 na 60 za žene, s tim što bi se sa podizanjem starosne granice za penziju krenulo postepeno. Ovo podizanje starosne granice je neminovnost. Ako pogledamo podatke zemalja u okruženju, videćemo da su gotovo sve zemlje podigle već starosnu granicu, a sve te zemlje imaju isti sistem obračunavanja penzija. Znači, u Hrvatskoj je taj odnos 65-60, u Republici Srpskoj i BiH izjednačena je starosna granica i za muškarce i za žene, tako da je starosna granica 65 godina za odlazak u penziju. U Italiji je 65-60. Nemačka je nedavno podigla starosnu granicu na 65 godina, ali već razmišljaju da u dogledno vreme pomere na 68, a možda i na čitavih 70 godina. Građani Norveške i Danske danas rade najduže na svetu, u penziju idu, i žene i muškarci, sa navršenih 67 godina. Starosnu granicu od 65 godina za pripadnike oba pola propisale su još i Švedska, Španija, Finska, Irska, Portugalija, Kanada, Amerika, Japan i Novi Zeland. Dakle, neminovno je da se starosna granica pomeri i kod nas. Srbija je početkom 2002. godine podigla starosnu granicu, bez ikakvog prelaznog perioda, za po tri godine, sa 55 na 58 za žene i na 63 za muškarce, što je donelo glavobolju svima koji su imali sporazum sa firmama da svi kojima je ostalo dve godine do penzije odu na biro. Preko noći ova starosna granica pomerena je, pa su mnogi bili u potpuno bezizlaznoj situaciji. Izmene iz 2002. i 2003. godine donele su određene rezultate, ali nisu obuhvatale čitavu materiju kompleksno, pa su stoga efekti bili kratkoročni i nezadovoljavajući. Prema Predlogu ovog zakona, ovo pomeranje starosne granice bilo bi postepeno, a time i manje bolno. Počelo bi se sa punom primenom tek od 2009. godine, odnosno sledeće godine uslov za penziju biće za žene 58,5 godina, a za muškarce 63,5 i tako će se postepeno pomerati sve do 2009. godine, kada će uslov za penziju žene sticati u 60. godini, a muškarci u 65 godina života. Važno je istaći da je Predlog zakona predvideo i zaštitnu meru za lica za čijim radom je prestala potreba i za lica kojima je prestalo zaposlenje zbog prestanka rada poslodavca zbog stečaja, likvidacije firme i slično, a to su svi oni koji su u protekle dve godine prihvatili da budu na birou rada. Svi oni pravo na starosnu penziju i dalje stiču sa 63 godine (muškarci), odnosno 58 godina (žene) i najmanje 20 godina penzijskog staža, dakle zaštićeni su. Drugi korak koji Vlada predlaže je usklađivanje penzija sa troškovima života dva puta godišnje, odnosno redovno usklađivanje će biti 1. aprila tekuće godine, a drugo vanredno usklađivanje u toku godine biće u slučaju da je inflacija iznad 5%, čime se štiti realna vrednost penzija. Šta se ne menja, što je važno još jednom podvući, jer su se čule razne polemike u pisanim i elektronskim medijima, što je delovalo zbunjujuće i zabrinjavajuće za sve korisnike penzija. Dakle, ne menjaju se penzije svih postojećih penzionera. Ne menja se formula za obračun penzija. Ostaje da se lični bod množi sa vrednošću opšteg boda, što daje iznos penzije. Opšti bod se i dalje usklađuje kao i penzija. Ne menjaju se elementi solidarnosti u sistemu, kao što su: najniža penzija, nivo prava za invalidske penzionere, privilegije za žene, naknade za telesno oštećenje i pravo na pomoć drugog lica. Ne menja se ni mogućnost odlaska u penziju i pre starosne granice sa punih 35 godina, odnosno 40 godina staža za muškarce. Na kraju, ne manje važan je i Predlog zakona o dobrovoljnim penzijskim fondovima i penzijskim planovima koji po prvi put zakonski reguliše i uvodi u sliku tzv. treći stub, koji je već uveliko rasprostranjen u mnogim zemljama čija su iskustva korišćena prilikom pripreme ovog zakona. Cilj ovog zakona je da se da mogućnost svim građanima da, ili individualno ili preko svog poslodavca, dodatno uplaćuju doprinose u penzijske fondove, da se njihova sredstva oplođuju, da bi posle 53 godine života bili u prilici da tako oplođen novac podignu. Kao što se može zaključiti, ovaj paket zakona obuhvata i daje kvalitetna rešenja za sve elemente, i objektivne i subjektivne, kada je u pitanju problematika vezana za penzijski sistem Republike Srbije i poslanici G17 plus glasaće za ceo paket zakona. Osim toga, htela bih da kažem da je država dužna da se brine o svojim starijim građanima, o onima koji su puno uložili u temelje današnjeg društva. Prva briga moraju biti oni stariji građani koji nemaju ili nemaju dovoljno sredstava za izdržavanje, a država koja brine o svom narodu dužna je da ovakvoj kategoriji svojih građana isplaćuje socijalnu penziju, čija bi visina pokrivala jedan pristojan egzistencijalni minimum. G17 plus se zalaže, i to je uradio amandmanom, da sva lica starija od 70 godina koja nemaju radni staž ili imaju nedovoljno, a to su najčešće žene kojima je kancelarija bila kuća, odnosno kuhinja, odnosno kojima je poziv bio vaspitavanje i briga o deci, stiču pravo na penziju sa navršenih 70 godina. Pozivam vas da u danu za glasanje podržite ove zakone i amandman G17 plus. Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zoran Krasić.
Morao sam da se javim zbog narodnih poslanika i javnosti koji prate, ako prati neko ovaj prenos. Čulo se ovde da se ništa nije diralo ovim predlogom zakona u pogledu nečega što je ovde nazvano privilegija žena. Ja moram samo da pročitam ono što je napisano u Predlogu zakona, pa da vidite da to nije tačno. Član 19, izbrisan je prvi stav, koji kaže: "Osiguranik stiče pravo na starosnu penziju: 1) kada navrši 63 (muškarac), odnosno 58 (žena) godina života i najmanje 20 godina penzijskog staža". To je sada promenjeno – kada navrši 65 godina (muškarac), odnosno 60 godina (žena). Znači, dve godine je povećano. Znači da je ta privilegija, ukoliko je privilegija, uskraćena ovim zakonom. To je član 4. Predloga zakona. Član 7. Predloga zakona odnosi se na promenu nečega što je, uslovno rečeno, neka privilegija žena, odnosi se na udovu: "Udova stiče pravo na porodičnu penziju", sada stoji "ako je do smrti bračnog druga navršila 48 godina života", a Predlogom zakona traži se da to ne bude 48, nego 50 godina života. Znači, promenjeno je. Dalje, član 9. Predloga zakona a odnosi se na član 33. osnovnog teksta zakona, tačka 1), roditelji, za muškarce je bilo 63, a sada se traži 65, a za žene je bilo 58 godina, a misli se na roditelje osiguranika, jer po osnovu smrti osiguranika oni stiču pravo na porodičnu penziju ukoliko je on izdržavao svoje roditelje. Znači, sada je sa 58 povećano na 60 godina. Gotovo gde god su se pojavile kao uslov godine života muškarca ili žene, došlo je do promene. Ako sada neko dođe i hvali Vladu, ja to razumem, ali neka se makar kaže istina. Znači, nisu zadržane te povoljnosti koje su u postojećem zakonu, nego je povećano za dve godine.
Gospodine Krasiću, da ovo ne bi bila de fakto diskusija, molio bih zbog kolega poslanika da, u skladu sa obavezama iz Poslovnika, kažete koji član Poslovnika reklamirate i da obrazložite.
Član 104, jer je izneta neistina. Ovo što je prethodnik pričao ne stoji u Predlogu zakona.
U redu, ali molim vas da to uvek pre izlaganja navedete, da ne bi bilo zabune.
Znači, ne radi se o očuvanju postojećih privilegija, kako je to nazvano, nego se narušavaju prava ljudi. Ako je neko sa 48 godina starosti mogao da ostvari a vi predlažete sa 50, onda ovde za govornicom ne može da se tvrdi da se nije ništa diralo što se tiče privilegija koje postoje kod ove kategorije lica koja su obuhvaćena ovim zakonom. Ja samo ispravljam onu očiglednu nepravilnost, jer stičem utisak da je do nepravilnosti došlo zato što se nije pročitao Predlog zakona.
Zahvaljujem gospodinu Krasiću. Pravo na repliku, reč ima narodni poslanik Vesna Obradović.
Prethodni govornik očigledno nije dobro slušao, a to sve može da proveri u stenogramima. Sada ću ponoviti šta sam tačno rekla. Šta se ne menja, što je važno još jednom istaći, jer su se čule razne polemike u pisanim i elektronskim medijima, što je delovalo zbunjujuće i zabrinjavajuće za sve korisnike penzije – dakle, ne menjaju se penzije svih postojećih penzionera, tako piše u zakonu. Ne menja se formula za obračun penzija, ostaje da se lični bod množi sa vrednošću opšteg boda, što daje iznos penzije. Opšti bod se usklađuje kao i penzija. Ne menjaju se elementi solidarnosti u sistemu, kao što su najniža penzija, nivo prava za invalidske penzionere, privilegije za žene, naknade za telesno oštećenje i pravo na pomoć drugog lica. Ne menja se ni mogućnost odlaska u penziju i pre starosne granice, sa punih 35 odnosno 40 godina staža. To sam rekla, a vi to dobro niste čuli, gospodine Krasiću. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, po Poslovniku.
Ja vas stvarno ne shvatam. Ja sam samo komentarisao onaj deo vašeg izlaganja, gde ste rekli da se ne menja nešto što ste vi nazvali privilegija žena. Ja sam upravo pročitao ono što piše u Predlogu zakona, gde je došlo do promene sa 48 na 50 godina, sa 58 na 60 godina, a vi uporno izlazite i potvrđujete ono što sam vam ja rekao. To je velika privilegija za žene. Ta starosna granica je 2003. godine pomerena za tri godine, a vi sada pomerate za još dve godine. Znači, za pet godina je to pomereno, a vi tvrdite da nije poremećena nijedna postojeća privilegija žene. Ponovo izlazite i čitate, a u stvari je promenjeno. Sada žena ide u penziju sa većim brojem godina života. Kao uslov za odlazak u penziju, kod porodičnih penzija, rekao sam vam, a nisam čitao ove druge uslove, nego sam samo čitao uslove godina starosti žene udove; nekada je bilo 45, 2003. godine je promenjeno na 48, a sada vi predlažete da ide na 50, a vi uporno tvrdite da nijedna privilegija žena nije poremećena. Promenjeno je, više nema te privilegije. Znači, ja nisam intervenisao u pogledu onoga što ste vi čitali: vrednost boda, koeficijenti itd. Ne, samo sam komentarisao ono što ste rekli da nije došlo do promene privilegija žena. Citirao sam vam šta je napisao gospodin Lalović, kao i gospodin Dinkić, pa da sa njima razgovarate. Nije dobro da se samo pročita hvalospev iz obrazloženja. Svaka reč ima svoju težinu. Pokušao sam da vam kažem koji je to član koji te privilegije uništava. Vi nas ubeđujete da privilegije i dalje stoje. Ne stoje te privilegije.
Zahvaljujem. Da li možemo da nastavimo? Repliku ima narodni poslanik Vesna Obradović.
Privilegije za žene i dalje postoje. Naravno, menja se odnos, jer se povećava uslov za penziju, i to postepeno, na po pola godine. Taj odnos ostaje i dalje isti. Žene su i dalje privilegovane. Žene će 2009. godine ići u penziju kada napune 60 godina života, a muškarci kad napune 65 godina života. U svom izlaganju sam već rekla da su mnoge zemlje, a i naši susedi, odavno promenile sve to i da je uslov za penziju i za muškarce i za žene 65 godina života. Znači, žene su svejedno privilegovane, jer pet godina ranije stiču pravo na penziju. To se zove privilegija. Gospodine Krasiću, ta privilegija za žene i dalje postoji.
Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović. Neka se pripremi narodni poslanik Nikola Todorović.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo poslanici, nažalost, ukoliko ovaj zakon dobije podršku poslanika u ovom parlamentu, svi će biti oštećeni. U Srbiji neće biti bilo koga ko će imati neku privilegiju. Prosto je neverovatno da skupštinskoj debati o zakonu koji će u bitnome uticati na svakodnevni život i na sudbinu direktno 1.300.000 ljudi, jer toliko ima penzionera u Srbiji, a indirektno ne znam da li ima bilo koga u našoj zemlji, uključujući i sve nas koji ovde sedimo, da nema u najbližem srodstvu nekog penzionera. Dakle, na svakog građanina ove zemlje, ne prisustvuje ni ministar koji je nadležan za to, gospodin Lalović, niti drugi ministar, koji je po opisu svog posla nadležan za sve što ima veze sa državnim novcem, a to je ministar Dinkić. To je neverovatno i mislim nezabeleženo nepoštovanje parlamenta, a samim tim i nepoštovanje građana Srbije. U ovoj skupštini sedi 250 poslanika, koji su izabrani na opštim neposrednim izborima. Ovaj parlament reprezentuje građane Srbije. Ne znam šta bi to u zemlji Srbiji danas moglo da bude toliko važno da bi po svojoj važnosti prevazišlo raspravu o zakonu koji će, kao što sam to već rekao, uticati na sudbinu tolikog broja ljudi. To je odnos Vlade Republike Srbije prema građanima Srbije. To je odnos Vlade prema ovom parlamentu. Za to je kriva parlamentarna većina. Poslanici parlamentarne većine, koji dozvoljavaju ministrima da se na ovakav način ponašaju, direktno su odgovorni za to što stvari u državi idu ovako kako idu i odgovorni su za to, ukoliko zakon bude izglasan, što će penzioneri biti u daleko gorem položaju nego što su danas. Pre nego što čovek bilo šta kaže o predloženim zakonima, a pre svega o ovom osnovnom zakonu, o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom osiguranju, potrebno je kazati nekoliko rečenica i o okolnostima koje su dovele do toga da danas na dnevnom redu imamo ovaj set zakona. Ovaj zakon predstavlja obavezu koju je Vlada Republike Srbije preuzela prema Međunarodnom monetarnom fondu. Kako je Srbija, koju Vlada po Ustavu predstavlja, baveći se svim onim što u Ustavu piše, došla u ovu situaciju da mora da se izvrši još jedna drastična promena penzijskog sistema? Kako je to, u martu i u aprilu ove godine, kada su u Vašingtonu bili potpredsednik Vlade Republike Srbije gospodin Labus i ministar finansija, gore narečeni, gospodin Dinkić, nas zapala ova muka i beda da danas Skupština Srbije raspravlja o tome kako da budu smanjene penzije? Posle toga je i predsednik Vlade gospodin Koštunica rekao da je to u redu i da bi to ovaj parlament trebalo da usvoji. Došlo je tako, poštovane kolege poslanici, to javnost treba da zna, što Vlada Republike Srbije ništa nije radila u toku 2004. godine, zbog toga što je izneverila sva obećanja koja je dala Međunarodnom monetarnom fondu u 2004. godini i zbog toga što je u martu i u aprilu došlo do toga da Međunarodni monetarni fond hoće da raskine trogodišnji ugovor koji je imao sa Srbijom i koji, ako bude realizovan, treba da dovede do toga da ovoj zemlji bude otpisano 700 miliona dolara duga koji imamo. Elem, da bi bila izbegnuta ova nesrećna situacija da zemlja ostane bez privilegije da joj bude otpisan veliki dug, onda je neko, a mesecima pokušavamo da utvrdimo ko, rekao zvaničnicima Međunarodnog monetarnog fonda da bi, eto, pošto nije učinjeno ništa sa sistemom telekomunikacija u Srbiji, jer je jedna od obaveza bila da se urede pitanja oko "Telekoma". Ali, zbog toga što nije urađeno ništa na restrukturiranju 80 velikih sistema u Srbiji, u Srbiji mogao da se revidira penzijski sistem i da se tako smanji državna potrošnja; naravno, usput da se prodaju i dve rafinerije. Što bi rekao ministar finansija gospodin Dinkić, odokativno. Samo, ne znam ko je to odokativno uradio? Da li je to uradio Međunarodni monetarni fond ili gospodin Dinkić? Sa druge strane, postavlja se pitanje – a šta je to u državnoj potrošnji i u smanjenju državne potrošnje na nekoj drugoj strani urađeno, pa da onda i 1.300.000 penzionera dođe na red i da se i njima nešto zakine da bi onda država bila u boljem stanju nego što je sada? Koliko ja vidim, ništa nije smanjeno. Trebalo bi da bude 10% smanjena administracija u Srbiji. To je mera koja će, kako stoje stvari, dovesti do smanjenja državne potrošnje. Kada pogledate kako to 10% ljudi iz administracije odlazi, najveći broj njih ide u penziju, pa će oni postati korisnici Fonda penzijskog osiguranja. Da li se gospodin Dinkić zapitao kolike to otpremnine dobijaju ljudi koji u poslednjih nekoliko meseci odlaze iz državne administracije ili iz javnih preduzeća? Da li gospodin Dinkić zna da, na primer, postoje osobe koje iz Narodne banke Srbije odlaze tako što dobijaju po 1.700.000 dinara otpremninu, 20.000 evra? Da li gospodin Dinkić zna da iz Naftne industrije Srbije odlaze ljudi koji su dobijali kao otpremninu po 1.500.000 dinara? Mi ovde raspravljamo kako prosečnu penziju od 10.000 dinara građanima Srbije da smanjimo. Gde je tu pravda? Gde je tu moral? Gde je tu čovečnost? To su okolnosti u kojima se danas raspravlja o ovom zakonu. Raspravlja se o zakonu, a da, to moram još jednom da kažem, pre svega građanima Srbije, ovde nema ni ministra Dinkića, ni ministra Lalovića. Ja mislim da njih i ne zanima ovo što se ovde dešava, jer su oni valjda izdali svojim poslanicima nalog kako bi trebalo da glasaju i otišli su da se, valjda, bave nekim važnijim poslovima. Šta je to loše u reformi koja bi trebalo da postane sastavni deo života svakog penzionera u Srbiji, ukoliko ovi zakoni budu usvojeni? Postoje dve stvari koje su vrlo važne i koje će u najvećoj meri uticati na to kolike će biti penzije i kakav će biti standard penzionera. Više poslanika je danas u debati govorilo o tome da će se starosna granica pomeriti sa 63 na 65 godina. Mnogi poslanici takvu meru opravdavaju. Koliko sam ja uspeo da razumem argumente, to je da je u razvijenim zemljama u zapadnoj Evropi starosna granica za odlazak u penziju 65 godina. Poštovane dame i gospodo, u Velikoj Britaniji, Švedskoj, Holandiji i Irskoj životni vek je mnogo duži nego u Srbiji. U Španiji, Belgiji, Francuskoj struktura zaposlenih je mnogo drugačija nego u Srbiji. U Srbiji je ogroman broj ljudi koji žive od fizičkog rada, ogroman broj ljudi koji rade u neposrednoj proizvodnji, dakle, običnih radnika. U razvijenim zapadnim zemljama dve trećine zaposlenih radi u uslužnim delatnostima. To su ljudi koji rade u kancelarijama. Tamo gde je duži životni vek, ljudi kada ostvare pravo za penziju, uživaju tu penziju veći broj godina. Zbog toga tamo nije nenormalno da se u penziju odlazi sa 65 godina života. Ljudi koji u zapadnim zemljama odlaze u penziju uglavnom se bave kancelarijskim poslovima, pa im je, naravno, zdravlje manje oštećeno, nego ukoliko se 40 godina bave teškim fizičkim poslovima. Zbog toga je u Srbiji nepravično da se u penziju odlazi sa 65 godina. Zbog toga je duboko nepravično da se starosna granica odlaska u penziju pomera sa 63 na 65 godina života. Onda, poštovane kolege poslanici, hajde da uporedimo Srbiju sa zemljama koje liče na Srbiju ili sa zemljama na koje Srbija liči. U kojoj je to istočnoevropskoj zemlji (da su tu ministar Lalović i ministar Dinkić, oni bi možda znali da odgovore na to pitanje) granica za odlazak u penziju 65 godina? Zbog čega je u Mađarskoj i Češkoj granica za odlazak u penziju 62 godine? Zbog čega je u Bugarskoj i Sloveniji 62 godine? U Sloveniji će 2009. godine granica sa 62 biti pomerena na 63 godine. U Rumuniji će 2013. godine granica za odlazak u penziju biti pomerena na 65 godina. Ni u Estoniji, ni u Latviji, nigde granica za odlazak u penziju nije 65 godina. Zbog čega građani Srbije treba da budu u gorem položaju od građana Makedonije, Hrvatske, Bosne, Mađarske, Češke i bilo koje zemlje istočne Evrope koja je prošla kroz tranziciju, Srbija koja se nalazi u tranziciji? Gde je tu pravda i gde je tu logika? Kakav je to motiv ministra Lalovića, ministra Dinkića i predsednika Vlade gospodina Koštunice, koji je najodgovorniji za ovo što se danas dešava, da građane Srbije stave u najnepovoljniji položaj od svih zemalja istočne Evrope? Drugo važno pitanje jeste način na koji će se, ako ovaj zakon stupi na snagu, pre toga bude usvojen u ovoj skupštini, vršiti usklađivanje penzija iz godine u godinu. Kao što je nekoliko puta rečeno u ovoj debati, danas je taj tzv. švajcarski model, formula, kako god vam je volja, na snazi, pa se visina penzija usklađuje u odnosu na dva elementa: porast troškova života i u odnosu na porast zarada. Sada se to menja. Sada će inflacija, dakle, porast troškova života biti odlučujući elemenat. Sve više će se, iz godine u godinu, smanjivati ponder, dakle, udeo učešća porasta zarada u utvrđivanju povećanja penzija. Godine 2009. visina penzija će se usklađivati isključivo na osnovu porasta troškova života, po Predlogu zakona jedanput godišnje. Jednom godišnje penzije se usklađuju samo u najrazvijenijim zapadnim zemljama. Međutim, postoji razlika između EU i Srbije. Statistike govore da je u 2004. godini inflacija bila između 1% i 3% u zemljama EU. U zemljama u okruženju u prvih osam meseci inflacija je svugde manja od 3%. U Srbiji je inflacija u prvih osam meseci 10,8%. Kako stvari stoje, verovatno će biti do kraja godine 17%, ako stvari ne krenu nagore, što je verovatnije nego da se desi nešto dobro, sa ovakvom vladom. Dakle, u zemljama gde je inflacija 1, 1,5 ili 2% usklađivanje penzija jedanput godišnje ne utiče bitno na životni standard građana. U Srbiji, gde je prošle godine inflacija bila 13,5%, ove godine može da bude i 20%, usklađivanje penzija jednom godišnje, sa ovolikom inflacijom, dovešće do toga da će, u stvari, dobar deo godine ta penzija biti 20, 10, 15 ili ne znam koliko procenata manja nego u prethodnoj godini. Gde je tu pravda, gde je tu moral, gde je tu čovečnost? Istinu govoreći, po Predlogu zakona, ukoliko inflacija pređe 5% u toku godine, onda će se nekako dodatno usklađivanje i utvrditi. Ali, iz ovako koncipiranog Predloga zakona proizilazi jedan zaistaporažavajući zaključak: kada se 2009. godine penzije počnu usklađivati isključivo na osnovu porasta troškova života, to znači da će penzioneri biti isključeni iz učešća u bilo kakvom životnom boljitku koji će se dešavati u ovoj zemlji. Za penzionere više neće biti bitno da li se povećavaju prosečne zarade. Za penzionere više neće biti bitno koliko raste bruto društveni proizvod. Za penzionere ništa više u Srbiji neće biti bitno, ukoliko bude usvojen ovaj predlog zakona. Potpuno razumem rezignaciju poslanika parlamentarne većine, koji ovde nesuvislo komentarišu i nije lako glasati protiv svoje savesti. Nije lako, poštovane dame i gospodo poslanici, glasati protiv zdrave pameti. Nije lako činiti stvari za koje ste smatrali da ih nikada u životu nećete raditi, samo da biste ostali na vlasti. Ali, to je cena koju plaća Vlada Republike Srbije i poslanici parlamentarne većine da bi produžili mandat ove vlade za još neko vreme. Zaključiću odgovorom na pitanje s početka svoje diskusije – zbog čega se sve ovo dešava? Dešava iz jednog vrlo jednostavnog i prostog razloga. Kada je Vlada Republike Srbije, i njeni predstavnici, nadležni ministri, pre svega gospodin Dinkić i gospodin Labus, a onda i gospodin Koštunica, kao predsednik Vlade, razmišljala gde bi to mogla da smanji državnu potrošnju i uštedi neki dinar, a da nam ne propadne ovaj aranžman sa MMF-om, došla je do zaključka koji mogu da izvedu samo slabi ljudi, nespremni za ozbiljne reforme i ozbiljan sukob sa lošom realnošću koju Srbija danas ima. Zaključili su da je najlakše uzeti novac tamo gde je 1.300.000 ljudi koji su stari, za koje osnovano možemo da pretpostavimo da neće izaći u centar Beograda da prave demonstracije, koji ne mogu fizički da ugroze Vladu Republike Srbije, koji su najslabiji u ovoj zemlji. Dame i gospodo poslanici, pozivam vas da se zagledate u svoju savest i da ne ugrožavate one koji su najslabiji u ovoj zemlji, jer je to necivilizovano i protivno osnovnim pravilima morala i čovečnosti na početku XXI veka u zemlji Srbiji. Hvala lepo.
Određujem pauzu u trajanju od pet minuta. [[Posle pauze.]] Koleginice i kolege, nastavljamo sa radom. Mislim da je ova pauza bila potrebna da bismo ustanovili redosled govornika, pošto se u jednom momentu javilo više ljudi koji su na jedan malo emotivan način tražili reč. Mi smo napravili redosled. Prva reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zarad obaveštenja javnosti Srbije, predsedavajući Milan Marković je, rukovodeći se članom 111. Poslovnika Narodne skupštine, prekinuo trajanje sednice, napravio pauzu od nekoliko minuta zbog toga što je više poslanika iz skupštinske tzv. većine usplahireno skočilo, uglas tražeći reč za repliku i po raznim osnovama. Sasvim mirno, kako to Poslovnik nalaže, iz klupe sam tražila povredu Poslovnika. Zahvaljujem vam se, gospodine Markoviću, što ste i posle te napravljene pauze poštovali redosled i dali mi reč. Ja se, naime, javljam zbog toga što je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine, ali ne samo nas narodnih predstavnika, pre svega opozicionih poslanika, u prvom redu srpskih radikala, već i svih vas ako to želite da sagledate na pravi način, i preko milion i po građana Srbije i miliona drugih koji tek treba da ostvare svoje pravo i steknu u najstarijem dobu penziju za svoj mukotrpni rad, koji su poniženi zbog ovakovog odnosa ministra finansija Mlađana Dinkića i ministra Lalovića prema Narodnoj skupštini i prema građanima Srbije koji sa velikim interesovanjem prate ovo skupštinsko zasedanje. Ne znam, gospodo iz te vaše većine, kakva god da jeste, sa sve slobodnim strelcem ministrom Lalovićem, koji je u isto vreme i poslanik i ministar, kako možete mirno da posmatrate da u skupštinskoj sali na ovom mestu ovde nema Mlađana Dinkića. Koga u Srbiji danas interesuje kako će penzioneri da žive i kako žive građani Srbije ako to ne zanima ministra finansija? Pre podne smo takođe, odmah pošto je izašao, ukazali na to, ali građani Srbije, pa i oni koji su penzioneri i koji treba da idu u penziju su između takvih neargumentovanih osvrta na zakon, protiv koga će biti SRS, u stvari između skupštinskog zasedanja i prenosa iz Haškog tribunala izabrali (i penzioneri, nezaposleni i studenti) da gledaju prof. dr Vojislava Šešelja. Pošto je svedočenje našeg predsednika u Haškom tribunalu prekinuto za danas i pošto ova rasprava treba da ide u smeru da čujete naše argumente, a pre svega ministar finansija Mlađan Dinkić, u ime poslaničke grupe SRS i svih tih građana Srbije protestujem oštro što on nije ovde. Mi zaista nemamo informaciju, a koga je i briga, da li je Mirosinka Dinkić u penziji ili nije. Svejedno da li je u penziji, astronomska je penzija; i da nije u penziji ima astronomsku platu, baš kao što je astronomsku penziju imala Mlađina baba, od tričavih 50.000 dinara, koja je skupljala travčice po poljani i nikada ništa u životu nije radila. Zbog toga i zbog činjenice da građani Srbije, a pre svega penzioneri koji žive ispod granice siromaštva, nemaju da se obuku, da jedu, da kupe lekove, da žive životom dostojnim čoveka, ne žele ni takvog ministra, ni Vladu koja predlaže ovakav zakon koji će da unazadi sve tokove u našoj zemlji, privredne, i donese još veću bedu i očaj kod tih ljudi. Pogledajte samo novinske napise. Ko su ljudi koji potežu na sebe, koji stavljaju konopac oko vrata i koji se bacaju sa prozora? Penzioneri i oni koji su ostali bez posla. Ta kritika ide na račun bivše dosovske vlasti, pre svega eksperata poput Đelića i ostalih, pa sve sada do Dinkića, koga ste vi velikodušno preuzeli. Gospodine predsedavajući, s obzirom na to da ste i vi sami rekli pre nego što ste odredili pauzu između prepodnevnog i popodnevnog dela zasedanja da je za Skupštinu Srbije neprihvatljivo da resorni ministri ne prisustvuju ovako važnoj sednici i raspravi kada poslanici, čak i oni koji podržavaju ili su do sada podržavali vladajuću strukturu, poput poslanika SPS, a valjda će tu reč održati i glasati protiv ovog zakona u danu za glasanje, prekinite ovo zasedanje, zahtevajte odmah da dođe ministar. Jer, on ne vređa samo nas poslanike, nego milione građana Srbije koji znaju da u blagodetima kao što su ogromni milionski iznosi, stanovi, automobili i sve privilegije uživaju Dinkić, njegova majka Mirosinka, tetke, strine i cela familija, dok sa druge strane građani trpe, gladni su, žedni. Prema tome, prekinite zasedanje i zahtevajte da ministar odmah dođe u skupštinsku salu.
Dužan sam da vam dam odgovor. Uvažene kolege, jesam zaista smatrao za neophodno da ministri prisustvuju ovoj raspravi, i to i dalje smatram njihovom obavezom, ali morate da razumete da ja kao potpredsednik, pogotovo kao potpredsednik iz opozicionih redova nisam u mogućnosti da zbog toga prekinem sednicu, s tim što potpuno uvažavam vaše argumente i smatram da bi elementarno poštovanje Narodne skupštine bilo da ministri prisustvuju ovoj raspravi. Određujem pauzu do dolaska predsednika Skupštine, koji će preuzeti vođenje sednice Skupštine.
Dame i gospodo, posebna zahvalnost predsedniku gospodinu Milanu Markoviću, koji je danas na sebe preuzeo ogroman posao i nekoliko sati je vodio sednicu. Gospodine Markoviću, dodatno vam se zahvaljujem na efikasnosti. Gospodin Marković nije bio u prilici da vam prenese obaveštenje predsednika Skupštine. Naravno, ovde su prisutni predstavnici predlagača, ali dva ministra su otišla u 12,15 časova. Svima nama je stalo da se rešavaju problemi koji se tiču građana i naše dece. Izvinjavam se što to obaveštenje nije preneto. Dakle, dva nadležna ministra za dogovor oko kolektivnih ugovora sa predstavnicima škola. Nisu mogli svi jutros da gledaju te informacije na TV. Izvinjavam se zbog toga i zahvaljujem se predstavnicima predlagača koji su prisutni, ali nemaju pravo reči, nego moraju da beleže sve ono što je neophodno. Kao i uvek do sada, znate do koje mere vodim računa o tome da ministri budu prisutni. Video sam u međuvremenu, prvo, replika na izlaganje gospodina Petrovića, zamenik predsednika poslaničke grupe DSS, koliko sam shvatio, zbog pominjanja predsednika stranke, Dušan Proroković, a potom narodni poslanik Miloljub Albijanić, takođe replika.
Poštovani gospodine Petroviću, iako ste poslanike vladajuće većine u Skupštini Srbije pozivali na moral, čovečnost, humanost i ostale stvari, ja ću vas ipak nazvati uvaženim kolegom, jer mislim da treba da čuvamo dostojanstvo ovog doma. Pokušaću da vas demantujem u onome što sam razumeo iz vašeg izlaganja, jer mislim da je bilo mnogo nerazumnih stvari koje ste izrekli. Prvo, stav se revidira, sistem se reformiše. Revidiranje stavova je postojalo od Golog otoka pa naovamo, u nekim drugim sistemima. Ne može penzioni sistem da se revidira. Drugo, kada već govorimo o ugovorima MMF-a i SCG, hajde da vidimo ko je sve te ugovore potpisivao, da li je sve zbog ove vlade ili je i zbog nekih prethodnih vlada. Ne želim sada da govorim da li je možda ministar Đelić pogrešio 2001. ili 2002. godine. Ono što je potpisao, to je obligacija za ovu državu, to je nešto što ova država mora da ispuni, a ministar Đelić je platio političku odgovornost na prethodnim izborima. To je tačka na MMF. Što se Svetske banke tiče, Srbija i Crna Gora su i te kako neugledne u Svetskoj banci, pa smo juče proglašeni liderom reformi u svetu. Dalje, spomenuli ste Irsku. Evo vam konkretan podatak: starosna granica za žene 65 godina, starosna granica za muškarce 65 godina. Nije tačno ono što ste rekli. Spomenuli ste Rumuniju – starosna granica za muškarce 65 godina, za žene 60 godina. Dalje da vam ne nabrajam. Ovo što se predviđa izmenama i dopunama seta zakona o penzionom sistemu jeste borba za investitore, borba za nova radna mesta koja će doneti nov prihod, kako bismo u budućem desetogodišnjem periodu uspostavili realnu meru socijalnih zahvatanja iz našeg budžeta. Sličan govor ovom koji ste vi održali, održao je nemački kancelar Gerhard Šreder 2000. godine. Znate šta je donela ta njegova politika i takvi stavovi kao što su vaši? Doveli su do raspisivanja novih izbora u Nemačkoj, jer Nemačka ima 100 hiljada nezaposlenih mesečno, upravo zato što nema realne mere socijalnih zahvatanja. Mislim da je govor koji ste održali primereniji nekoj sednici centralnog komiteta, nego sednici Narodne skupštine Republike Srbije. Mogao bih još mnogo toga da vam kažem, ali želim da čuvam ugled i dostojanstvo ovog doma.
Svi čuvamo ugled, između ostalog, redosledom. Dakle, prvo najavljena replika na izlaganje gospodina Petrovića. Gospodine Albijaniću, ja ću reći preko mikrofona, da se lakše čuje, ne moramo da se dovikujemo svi. Dakle, sada idu replike na izlaganje gospodina Petrovića, potom replike na izlaganja govornika. Vi ste se javili za repliku na izlaganje gospodina Prorokovića? U redu, posle toga, pošto sam već dao reč. Gospodine Albijaniću, izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zanimljiva je socijalna demagogija gospodina Petrovića, zanimljiv je i radikalski rečnik gospodina Petrovića. Prosto da sastavimo, zanimljiva je radikalska demagogija gospodina Petrovića. Da li je moguće, gospodine Petroviću, i više puta sam vas upozoravao, da li to izbija iz činjenice da DS pripada socijalističkoj internacionali, pa, Bože, borite se, kao i sve levice u Evropi, ili zapravo ove vaše dogovore sa radikalima na hodniku pretočavate u skupštinsku govornicu i vaš govor. Upozorio sam vas na vreme da takav način rada jednog demokratskog predstavnika ovde nije dobar, pre svega po vas same. Ako tako nastavite, urušićete sopstveni kredibilitet ne samo u Skupštini, nego i u vašoj stranci i široj javnosti u Srbiji. Ne vredi vama da se upinjete i dokazujete kako se reforme u Srbiji ne sprovode. Stvar je, naprotiv, drugačija. Žalosno je, gospodine Petroviću, da vi želite da stvorite goru sliku o Srbiji, nego što nas drugi vide. Kako nas drugi vide? Tako što je ova Vlada Republike Srbije zaslužna za dobijanje Studije izvodljivosti i to viđenje je dala EU. Zato što je ova zemlja dobila trgovinske povlastice od SAD, i to viđenje su dale Sjedinjene Američke Države. Zato što je ova vlada uspešno pregovarala sa MMF-om i na pragu smo poslednje revizije. To je viđenje MMF-a o nama samima. Zato što Svetska banka kaže da smo lideri u reformama u svetu. To je viđenje spolja. Jedino gospodin Petrović misli da je to nešto drugačije. Mislim da je to politički loše, mislim da to ni diplomatski nije dobro. Čini mi se da ovu zemlju i unutra i u svetu treba predstavljati na jedan dostojan način, a taj način vi ovde ne pokazujete. Vi pokazujete nešto više od toga. Pokazujete sklonost da govorite neistine, jer, radi se o tome, ako govorimo o starosnim granicama, moramo baratati tačnim podacima. (Predsednik: Vreme.) Gospodine Petroviću, uzmite i pročitajte, pa tako imate u Albaniji 65 godina i 60, u Hrvatskoj 65 godina i 60, u Poljskoj 65 godina i 60, u Rumuniji 65 godina i 60, u Irskoj 65 godina i 60 itd. Takođe, baratate neistinitim činjenicama što se tiče inflacije... (Predsednik: Vreme, gospodine Albijaniću.) Završavam. A ljudi treba da znaju da je kretanje inflacije: 2001. godina - 40,7; 2002. godina - 14,8; 2003. godina - 7,8; 2004. godina - 13,7; a procena za 2005. godinu - 14 posto. Projekcija za dalje godine: 2006. godina - 8,5; 2007. godina - 6,5; i 2008. godina - 4,5. Nemojte da pokušavate radikalskom demagogijom da zamajavate poslanike u Skupštini.
Molim vas, budite... Shvatio sam, gospođo Plavšić, shvatio sam, nema razloga, poštujemo dostojanstvo. Naravno, dozvolite da vas obavestim. Dakle, po Poslovniku su se javili, sledećim redosledom, zahvaljujem se: gospodin Petrović, koji je prihvatio da sam ja već dao reč gospodinu Albijaniću, pa je prihvatio klimanjem glave, vi gospođo Plavšić, gospodin Momčilov, pa gospodin Krasić. Tim redosledom, izvolite. Još jednom podsećam sve stranke, predstavnici svih stranaka u ovoj skupštini su predstavnici demokratskih stranaka i izabrani su demokratski i zbog toga ne reagujem, a nekoliko puta je bilo povike, kada se kvalifikuje da neko govori rečnikom druge stranke, jer ne znam da li je to pohvala ili pokuda. O tome odlučuju sami govornici. Time se ni na jedan način niko ne povređuje i zbog toga ne mogu da prekidam govornike. Izvolite, gospodine Petroviću.
Hvala, gospodine predsedniče. Mislim da je dobro što sam kritikovao neprisustvo ministara sednici, a što je gospodin Lalović ovde došao, i to je dobar znak, kao što nije dobar znak što nema Dinkića ovde. Dinkić zaista omalovažava i građane i Skupštinu, to je manir i o tome ne vredi više govoriti. Ono što je izvor svega što sam rekao jesu moja ubeđenja, a šta iz vas izvire, gospodine Albijaniću, i odakle, to ja ne umem da kažem, to je za ozbiljno razmatranje na različitim mestima. Naravno, nije ni to važno. Želim da kažem nekoliko rečenica o ovome što je gospodin Proroković, koji je simpatičan momak i poštujem da on brani... (Predsednik: Molim, bez iznošenja podataka iz privatnog života i bez koketiranja, molim vas.) ... parlamentarnu većinu, ali oko nekoliko navoda koje je on ovde izneo. Dakle, gospodine Prorokoviću, revizija predstavlja ponovno razmatranje određene teme i određene stvari, pa kako se ovde radi o tome da ponovo imamo penzijski sistem na dnevnom redu kroz Predlog zakona, onda glagol koji oličava radnju koja znači reviziju jeste revidiranje, pa se mi ovde bavimo pokušajem revidiranja penzijskog sistema. Da li će on da uspe ili neće zavisi da li će parlamentarna većina za to da glasa ili neće da glasa. Naravno da je sporazum sa MMF-om potpisan za vreme vlade pokojnog premijera Zorana Đinđića, i to nije sporno. Ono što je suština jeste da preuređujući ekonomski sistem zemlje dođemo u povoljniju spoljnotrgovinsku situaciju. Ta situacija će, naravno, biti mnogo povoljnija ukoliko dobijemo predviđeni otpis dugova, nego ako taj otpis dugova ne dobijemo. To ste vi precizno rekli, ali niste rekli druge stvari. Dva puta godišnje vrši se revizija tog sporazuma i dva puta godišnje, kao studentima, MMF overava semestre i kaže da li su sve one stvari koje je država trebalo da radi učinjene ili nisu učinjene. U martu mesecu MMF je rekao – niste dobro radili 2004. godine, hoćemo da raskinemo ugovor. Onda je neko iz Vlade Republike Srbije, a taj neko može da bude ili ministar Dinkić ili potpredsednik Labus, a nakon toga predsednik Vlade, rekao – ne, ne, evo mi ćemo da izmenimo penzijski sistem i uradićemo nešto sa NIS-om, a o tome smo razgovarali ovde i neću da izlazim van teme dnevnog reda i da se ponovo bavim prodajom rafinerija. Dakle, zbog toga danas imamo nevolju da će ukoliko ovaj zakon bude usvojen, penzioneri u Srbiji biti u mnogo lošijem položaju nego što su danas. Vlada nije bila sposobna da vodi dobru ekonomsku politiku 2004. godine i zato što su pregovarači otišli u Vašington nespremni. Čak je jedan ministar rekao kako se tamo odokativno nešto određivalo. Odokativno nešto da se proda. Zamislite, odokativno se rafinerije prodaju. Odokativno se promeni penzijski sistem, tako što će penzionerima biti gore nego što je sada. (Predsednik: Vreme.) Opet da se vratim na jedan deo onoga što ste vi, gospodine Prorokoviću, rekli, a i na deo onoga što je gospodin Albijanić rekao: Mađarska, Češka, Litvanija i Letonija – 62 godine je granica penzionisanja, Estonija – 63 godine, Bugarska i Slovenija će 2009. godine promeniti starosnu granicu na 63 godine. Građani Srbije može biti ne znaju, ali u Sloveniji je bruto društveni proizvod po glavi stanovnika oko 15 hiljada evra; u Sloveniji će ljudi ići u penziju sa 63 godine 2009. godine. U Srbiji, koja ima 2000 evra, ići će u penziju sa 65 godina. (Predsednik: Vreme.) Gospodine predsedniče, pošto su govornici prekoračivali vreme, rekao bih samo još nešto. U Rumuniji će se ići u penziju sa 65 godina tek 2013. godine. Doneli su zakon koji će početi da proizvodi ova pravna dejstva u pogledu starosne granice od 65 godina. Niste razumeli šta sam govorio o zapadnim zemljama. Naravno da je u zapadnoj Evropi granica za penzionisanje 65 godina, ali u zapadnom svetu je životni vek mnogo duži, pa kada odete sa 65 godina u penziju možete duže vreme da koristite penziju nego u Srbiji. U zapadnim zemljama 2/3 ljudi radi u uslužnim delatnostima i nisu fizički radnici, potpuno je drugačija struktura radne snage nego u Srbiji. Zato je nepravično da u Srbiji ljudi idu u penziju sa 65 godina. Na samom kraju, dve činjenice su takođe važne: među ljudima koji su stariji od 65 godina 25% je ispod granice siromaštva. Nije to socijalna kategorija po kojoj treba udariti da bi se izmirili zahtevi koje imamo prema međunarodnoj zajednici, jer to nije nužno. Nije to demagogija. Potrebno je razmišljati o društvu kao sistemu, pa videti ko ima snage da na sebe primi teret reformi, a ko više nema tu snagu. Hvala.
Hvala, gospodine Petroviću. Reč ima zamenica predsednika poslaničke grupe G17 plus Snežana Stojanović-Plavšić, po Poslovniku, pa gospodin Krasić, ovlašćeni predstavnik, po Poslovniku, pa gospodin Momčilov.
Imam jednu malu intervenciju. Javila sam se po Poslovniku povodom izlaganja gospođice Jovanović, a verujem da imam pravo i na repliku na izlaganje gospodina Petrovića, ali probaću da to bude sve u jednom izlaganju. Javila sam se reklamirajući povredu Poslovnika i mislim da je predsedavajući učinio tu povredu, jer je dozvolio poslanici Jovanović da govori o našim porodicama. Za mene je to apsolutno neprihvatljivo. Još jednom molim da ovu diskusiju vratimo tamo gde joj je mesto, da je vratimo ovde, da diskusija bude između nas svim argumentima kojima raspolažemo. Molim vas još jednom, kao što sam vas molila deset puta do sada, nemojte govoriti o našim porodicama. Dakle, zamolila bih predsednika da oštro reaguje na činjenicu da poslanici radikalne stranke govore o pokojnim ljudima, da govore o našim ljudima i pokojnim bakama i pokojnim roditeljima. Predsedniče, zaista vas molim da se ova praksa konačno prekine u Skupštini Srbije. Takođe očekujem da sledeći potez bude rasprava sa našom maloletnom decom. Molim vas, poštujmo porodične vrednosti Srbije, poštujmo porodicu Srbije i nemojmo govoriti o članovima naših porodica. To je zaista neprimereno ozbiljnim ljudima. Što se tiče izlaganja gospodina Petrovića, zaista moram da kažem jednu stvar. Koliko juče, u ovoj skupštini Demokratska stranka i gospodin Petrović govorili su, kritikujući Vladu, da Vlada nema snage da se suoči sa reformama, da Vlada nema snage da izvede reforme, da Vlada nema snage da krene u restrukturiranje preduzeća, da Vlada kreira socijalne budžete kako bi se dodvorila glasačima itd. Danas već, kad je Vlada pokazala da ima tu snagu, mi čujemo jednu potpuno drugačiju priču. Demokratska stranka treba konačno da se opredeli da li je za reforme ili protiv reformi. Ja bih vas molila, imali smo prilike da čujemo i na Odboru za rad, zapošljavanje i socijalna pitanja da su predstavnici Demokratske stranke rekli da je prirodno da glasaju protiv ovog zakona, suočeni sa argumentima drugih poslanika i izgubivši snagu argumenata, da je sasvim prirodno da oni glasaju protiv jer su opozicija. Nije prirodno da opozicija glasa protiv svega. Opozicija mora glasati za dobrobit građana. Molim vas, mislim da je savršeno jasno Demokratskoj stranci, kojoj odajem priznanje za reforme koje je sprovela u periodu kada je ona bila na vlasti, potpuno je prirodno da Demokratska stranka podrži reforme u Srbiji i neprirodno je da, mimo svojih opredeljenja i svog programa, ruši reforme u Srbiji. Savršeno je jasno da je ovo reformski zakon, da je ovo zakon koji nije ni protiv koga, da je ovo zakon koji je za dobrobit svih građana Srbije. Ja vas najlepše molim da to i ubuduće poštujemo.
Hvala vam, gospođo Plavšić. Gospođo Plavšić, prvo bih vas zamolio da saslušate pojašnjenje: ja sam se već zahvalio gospodinu Markoviću koji je sa mnogo tolerancije vodio prethodni deo. Pretpostavljam da je povreda na koju se vi žalite član 104, koji kaže – nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica. Naprosto je bio samo tolerantan. Da li prihvatate pojašnjenje i nema potrebe da se Skupština o tome izjašnjava? Zahvaljujem. Potom, replika na vaše izlaganje biće data gospođici Nataši Jovanović i gospodinu Dušanu Petroviću, koji su to tražili, i gospodinu Milanu Markoviću. Sada, po Poslovniku, a nadam se da ćemo posle toga moći po Poslovniku, kao što smo već najavili, reč ima Zoran Krasić, a zatim narodni poslanik Paja Momčilov. Gospodin Petrović se javio po Poslovniku.
Predsedniče, ja sam se javio po Poslovniku zato što niste intervenisali da upozorite predsednika poslaničke grupe G17, gospodina Albijanića, jer je u negativnom kontekstu upotrebio reči "radikalski manir", "radikalski govor" itd. Naravno, on je bio i pre podne, međutim nije imao namere da se javlja, jer se na B92 pratilo suđenje u Hagu, ali pošto su televizori uključeni i naravno, građani Srbije posmatraju ovaj prenos, on je sada našao da dođe sa napisanom replikom. Znači, neko mu je napisao repliku, došao je, čitao je i replicirao. Molim vas, da je to očigledno pogrešan oblik replike, dokaz se nalazi u sledećem.
Oprostite, samo mi recite, povreda kog člana?
Član 104, predsedniče.
Molim vas, samo predsednik ima pravo da prekida govornika, a ovde sada govorimo o povredi Poslovnika, nije u redu, a već sam video da ste se pozvali na član 104. i rekli ste da je po njemu zabranjeno da poslanik govori neistinu, predsedavao je gospodin Marković. To ne piše u članu 104, jer niko nema pravo da to procenjuje, poslanici imaju imunitet. Molim vas, ja sam pre vašeg izlaganja oštro upozorio gospodina Albijanića, prvo zvonjenjem, a potom i pojašnjenjem, da su sve stranke ovde demokratske i da se ne može smatrati u negativnom ili pozitivnom, a vi smatrate da je povređeno dostojanstvo poslanika jedne stranke jer se naziv stranke koristio, po vama, u negativnom tonu, da li vas dobro razumem?
Da li mogu, predsedniče, da vam objasnim gde ste vi pogrešili u primeni Poslovnika? Vi ste mene loše shvatili. Ja sam zahvalan gospodinu Albijaniću što je izašao i rekao ove stvari. Ali, ja vas upozoravam, gospodine predsedniče, vi pre podne niste bili ovde i nikako nije gospodin Albijanić mogao da stavi u isti kontekst primedbe Srpske radikalne stranke i primedbe Demokratske stranke. Mi smo jutros iskoristili vreme da ukažemo da se ne slažemo koncepcijski sa ovim predlogom zakona i pokazali da se nismo slagali ni 2003. godine, kada je stranka gospodina Petrovića vršila takođe neke reforme penzijskog i invalidskog osiguranja. Molim vas, očigledno tendenciozno je gospodin Albijanić zloupotrebio naziv Srpske radikalne stranke ili nekoliko pojmova iz naziva Srpske radikalne stranke, da bi poistovetio stvari koje ne mogu da se poistovete. To što gospodin Albijanić ne razume ovu temu koja je ovde na dnevnom redu, pa mora sa pisanim replikama da dođe da čita ovde, to je njegov problem, ali vas kao predsedavajućeg upozoravam: ovo što je Albijanić uradio nije urađeno za vreme dok je bio Milan Marković predsedavajući, nego dok ste vi sedeli tu, ali vi niste obratili pažnju, već ste mu dozvolili da on to priča, a da ste hteli da ga upozorite, zašto mu niste dali opomenu. On je namerno to uradio. Jutros sam više puta izlazio ovde i upozoravao poslanike G17 plus, koji su obmanuli javnost i u pogledu privilegija žena i u pogledu prava deteta na dve porodične penzije. Vaši poslanici čitaju Predlog zakona koji je napisao Mlađan Dinkić i pogrešno ga interpretiraju. Molim vas, ako imate sukobe u vašoj stranci, dajte pauzu, dogovorite se. Ali, nemojte da vaši poslanici demantuju ono što je napisao Mlađan Dinkić, a posle nas prozivate. Nismo mi krivi zato što neko nešto ne zna da pročita. Dva puta sam izlazio za govornicu da pročitam šta je Dinkić napisao, a vaši poslanici ovde pričaju neke bajke. Molim vas, prekinite na taj način da govorite. Sada kada nema onog prenosa iz Haga, prešli smo na ovaj televizijski prenos, na televizijski prenos sednice parlamenta. Digla se dreka po tački broj 1. da niko ne bi primetio tačku broj 2. Kriminal se nalazi u tački broj 2. Zato je Albijanić došao – da se skrene pažnja, da svi pričaju o tački 1, a da zaborave na tačku broj 2. Tu je kriminal.
Hvala vam, gospodine Krasiću. Prihvatiću način na koji ste vi obrazložili. Ja sam vam dao reč po Poslovniku, jer nisam primetio da je gospodin Albijanić pogrešno protumačio po članu 101, pa vi ne tražite povredu, već po članu 101. Poslovnika tražite reč. Izvolite, gospodine Momčilov. Gospodin Petrović, po Poslovniku. Zatim replike imaju gospođica Jovanović i Marković.
Poštovani narodni poslanici, reklamiram upravo ovaj član o kome ste se i vi ovde lepo raspričali, a to je član 104: "Narodni poslanici dužni su da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine Republike Srbije". Možete vi tumačiti, gospodine predsedniče, na sarkastičan način ovo što je ovde izgovoreno i nas ubeđivati da je možda nama delio komplimente svojim izlaganjem šef poslaničke grupe G17. Mi, naravno, u to nećemo poverovati. Mi se i ne sekiramo mnogo što je taj mlađani gospodin sebi dozvolio da ovde na ovakav način govori o više od 80 poslanika Srpske radikalne stranke. Gospodin ne shvata gde se nalazi. On se nalazi u virtuelnom svetu, gde je sve lepo uređeno, gde sve funkcioniše i gde je sve dobro, samo ne valjaju radikali, socijalisti i julovci, pa da svet bude idealan. To je čovek koji, zbog svog neiskustva i zbog toga što mu vi dajete instrukcije kakve mu dajete, bruka ovde i sebe, a bogami bruka i grupu G17 plus. Evo, on sada ponovo dobija instrukcije. On će ponovo izaći da replicira. Ono što ja zameram tom mladom čoveku je ta njegova neukost i ta njegova drskost. On izađe ovde i pročita što mu neko napiše. Brojke su jasne i precizne. Nama se kaže da mi govorimo demagoški, da mi pričamo neistine. Mi sada stalno nosimo papire da bismo vama podastirali te papire, i građanima Srbije. Molim vas, godine starosti su: u Danskoj 62 - 60; u Švedskoj 65-66; u Italiji 58-56; Francuska 60-60. Zašto ne čitate čitavu Evropu? Zašto čitate projekcije koje će da budu unapred? Ja vam govorim o današnjem danu. Mi pričamo o današnjem danu, a ne o projekcijama. Ovde postoji dokument iz koga se može videti da se menjaju ti propisi. Ali, nećete da kažete ključnu stvar, koja treba da razjasni sve ovo: godine očekivanog života u Srbiji za muškarca su 69. U svim zemljama razvijenog sveta koje vi citirate deset godina su duže. Nemojte se baviti tom demagogijom, vi koji imate bar malo logike. Trebalo bi da imate bar malo logike, mladi čoveče, učili ste matematiku. Uzmite celinu i pravilno tumačite. Ne služite se demagogijom Dinkića, to vas neće nigde dovesti. Molim vas da nas predsednik ili predsedavajući zaštiti od kvalifikacija neukog, mlađanog i indoktriniranog mladog gospodina, da on te svoje opservacije zadrži za sebe i da ni u kom slučaju ne pokušava da nas vređa. Kako ste rekli, Evropska banka vam je dala priznanje. Srpski narod treba da vam da priznanje, a on će vam ga dati na narednim izborima. U svim anketama, koje danas možete videti, vidite ocenu. Mi poštujemo tu ocenu, a vi poštujete ocenu naredbodavaca iz senke, koji se ne vide. Ovaj zakon su pisali stranci. Mi ćemo vam to dokazivati dokumentima i papirima. Kazaćemo ko vam je pisao. Niste vi to pisali. Zato ovde dovedete pripravnike, studente, da ponizite parlament i da oni, jadni, ne mogu ništa ni da kažu. Znamo ko su autori, znamo i šta ti, zajedno sa vama, rade srpskom narodu. To je istina i o tome vam mi govorimo. Vi možete da tvrdite da je to demagogija.
Hvala vam, gospodine Momčilov. Pretpostavljam da ste vi ovaj prvi deo izgovorili u okviru političke strasti. Jasno sam rekao da izrazi, sintagme "radikalski rečnik" i "radikalski manir" za mene na jedan način nisu uvredljivi, nego su opisni za jednu stranku. Ja se nadam da vi ne mislite, kada je to rečeno u strasti diskusije, da je to uvredljivo, već govorite o tonu koji je delovao negativno. Da li sam vas dobro razumeo? (Paja Momčilov, sa mesta: Ne znam šta vama znači reč "demagogija", ako nije uvredljiva?) Da li smatrate da je to uvredljivo, gospodine Momčilov?(Paja Momčilov, sa mesta: To je negativno.) Meni reč "demagogija" ne znači ništa uvredljivo. Meni znači da moram da poštujem Poslovnik i niko ne sme da vređa nijednu političku stranku, dok ja vodim sednicu. Ako verujete da je bio negativan ton, prihvatam da je moguće da je tako zvučalo. Ne mogu da reagujem na ton. Za mene, još jednom ponavljam, sintagma se ne može ni na jedan način smatrati uvredljivom tako što se kaže da jedna stranka ima svoj rečnik. Da li je tako? U tom smislu, nema povrede Poslovnika. (Vjerica Radeta, sa mesta: Izjava Albijanića je bila uvredljiva za radikale.) Izvolite, gospodine Petroviću, po Poslovniku. Gospodin Petrović je odustao. Gospođica Jovanović ima reč. Gospodin Marković će govoriti posle gospođice Jovanović.
Gospodine predsedniče Narodne skupštine, dame i gospodo poslanici, prvo vas da opomenem, gospodine Markoviću, da se ne pravite naivni više nego što jeste. Vi ste vlasnik jedne izdavačke kuće i da ste bar pet knjiga od tih koje izdajete pročitali, morali biste da vidite da je reč "demagogija" i te kako uvredljiva za bilo koga, pa i u kontekstu u kome je to izrekao vaš kolega gospodin Albijanić. Vi ste, iz ne znam kojih razloga, bili odsutni sa sednice Narodne skupštine Republike Srbije kada je predsedavao gospodin Marković. On, naravno, nije želeo da me opomene, što je reklamirala koleginica Plavšić, da iznosim činjenice iz privatnih života lica, jer ja to nisam ni radila. Govorila sam o nepoštovanju Narodne skupštine Republike Srbije i miliona građana od strane ministra finansija Mlađana Dinkića. Govorila sam o činjenici da ga ni vi niste opomenuli. Za mene nije nikakvo opravdanje ovo što ste vi malopre rekli – da on zbog drugih obaveza i sprečenosti nije u situaciji da prisustvuje popodnevnom zasedanju. Govorila sam o činjenici da se, ne njegova majka, nego majka, ali ona slučajno jeste majka Mlađana Dinkića, ali javna ličnost Mirosinka Dinkić bavi problemom koji je danas na dnevnom redu. Dakle, kako se zove majka ili kako se zove otac gospodina Lalovića ili nekog pojedinca, bilo kog drugog poslanika, apsolutno je nebitno. Naravno da je degutantno u bilo kom smislu da se to spominje. Ali, kada je u pitanju majka ministra Mlađana Dinkića, u pitanju je javna ličnost, zaposlena u jednom institutu, žena koja je centralni gost u "Jutarnjem dnevniku", u "Dnevniku 2" Radio-televizije Srbije i koja, ne sa pozicije njegove majke, nego vajnog ekonomskog stručnjaka, govori da će reforma penzijskog sistema u našoj zemlji da bude navodno bolja za građane Srbije, za penzionere i za one koje penzija čeka. Naravno, povezala sam te dve priče i činjenicu da ni Mlađan Dinkić ni Mirosinka Dinkić, baš kao ni Slobodan Lalović, ne govore istinu zbog toga što će građani, a oni to već znaju i kroz raspravu o ovom zakonu, bez prisustva Mlađana Dinkića, i kroz amandmane Srpske radikalne stranke, videti da su argumenti na našoj odnosno na njihovoj strani, na strani građana, kada njihova prava branimo, zato što znamo kakva je privredna situacija, zato što znamo da je pomeranje starosne granice i način obračuna penzija po zakonu koji nam predlažu ministar Lalović i ministar Dinkić, odnosno celokupna Republička vlada, nešto najpogubnije što je moglo da snađe ionako siromašne građane Srbije danas, u prvom redu penzionere, nezaposlene i one koji penziju čekaju. Nemojte da brkate ta dva pojma i da vršite zamenu teza. Svako ko se bavi javnim poslom, ko istupa u kontekstu da brani ili da hvali zakon koji je poguban za penzionere u Srbiji mora da bude prozvan i biće prozvan sa ove govornice. Vi, gospodine Markoviću, nemojte, u maniru onih izdajnika srpskog naroda i onih koji su ustremljeni protiv danas najvećeg srpskog heroja prof. dr Vojislava Šešelja, u pauzi svedočenja u Haškom tribunalu, poput onog nesrećnog Stojanovića, Trebješanina i ostalih, da nam tumačite šta smo mi hteli da kažemo, kao što oni tumače šta je dr Vojislav Šešelj hteo da kaže. Mi jasno i glasno govorimo građanima. (Predsednik: Vreme.) Oni nas odlično razumeju. Ako vi ne razumete šta neki poslanik, kada prigovara povredu Poslovnika, kaže ili poručuje svojim kolegama iz drugih poslaničkih grupa, onda je to vaš problem. Ali, nemojte, ako želite bar prividno da budete nepristrasni, da tako očigledno nastupate kada je u pitanju izlaganje i kolege Albijanića i drugih poslanika iz G17 protiv Srpske radikalne stranke.
Hvala, gospođice Jovanović. Kao što vidite, ni vama nisam izrekao upozorenje, mada ste govorili o podacima, po članu 104, iz privatnog života. Nemam razloga da vas uveravam, svih hiljadu knjiga koje sam uredio sam prethodno pročitao. Reč ima narodni poslanik Milan Marković, replika na izlaganje. Potom, nadam se da ćemo se vratiti načelnom pretresu, pa će reč imati prvo narodni poslanik Nikola Todorović, pa potom narodni poslanik Ištvan Takač. Izvolite, gospodine Markoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, dva puta sam pomenut od momenta kada sam dao pauzu do vašeg dolaska. Prvi put od strane koleginice, a drugo, kada ste vi došli. Zahvaljujem vam se što ste me razumeli da prekinem tok sednice. Mislim da je to bilo neophodno u datom momentu. Veoma mi je žao, ali nakon izlaganja narodnog poslanika Dušana Petrovića, koji je izneo stav Demokratske stranke prema zakonu koji se ovde donosi, došlo je do malo uzburkane atmosfere. Smatrao sam da je neophodno dati pauzu od pet minuta. Nakon te pauze, narodni poslanik Nataša Jovanović je opravdano postavila pitanje zašto nema predstavnika Vlade, odnosno ministara Lalovića i Dinkića. S obzirom da sam pre pauze, na insistiranje određenog broja poslanika, rekao da ću zamoliti da se pojave ministri i prisustvuju sednici, ponovio sam svoje uverenje da je neophodno da ministri Vlade Republike Srbije prisustvuju sednici kada se raspravlja o ovako važnim pitanjima i da je to neophodno zarad očuvanja dostojanstva Narodne skupštine. Ali, nisam uvažio predlog Nataše Jovanović da prekinem sednicu Skupštine do njihovog dolaska, zato što sam ja potpredsednik Narodne skupštine i što mislim da bih time izneverio vaše poverenje koje ste mi, kao predsednik Narodne skupštine, dali da vodim sednicu. Međutim, deo poslanika vladajuće koalicije je, nažalost i uvaženi kolega Albijanić, čini mi se, istupio prema meni na jedan neprijateljski način, bez uvažavanja činjenice da ja, kao opozicioni potpredsednik, vodim sednicu Skupštine. Da se razumemo, nije pretio, ali nije bilo prijatno. Zaista mislim da bi u tom momentu, kada je gospodin Albijanić krenuo niz ovu salu, najpametnije bilo prekinuti sednicu Skupštine do vašeg dolaska. To je cela istina o tome zašto je prekinuta sednica Narodne skupštine. Reći ću vam još nešto, jesam spreman, pre svega da pomognem vama, mnogo puta sam pomogao i vladajućoj većini, vodeći sednicu Skupštine. To zna gospodin Albijanić, još u vreme kada je bio potreban kvorum, koliko puta sam imao toleranciju, čekao da dođe kvorum, obaveštavao ga da nema kvorum, kada on to nije mogao da primeti. Sada kada ja, kao opozicioni poslanik, ceo dan vodim sednicu Skupštine, kada nema nijednog potpredsednika iz vladajuće koalicije, gospodin Albijanić i još ovde neki uzimaju za pravo da meni dobacuju koješta iz klupe, da me optužuju da zloupotrebljavam sednicu Skupštine. To je razlog mog sadašnjeg javljanja. Nadam se da će gospodin Lalović biti prisutan na sednici Narodne skupštine, jer imam zaista mnogo toga da mu kažem povodom zakona koji je doneo, povodom njegovog odnosa prema Narodnoj skupštini i povodom svega onoga što se ovde čulo na račun Demokratske stranke od strane vladajuće koalicije. Gospodo iz vladajuće koalicije, vi jeste nervozni, više nego što je uobičajeno, ovo je težak zakon, težak ispit za vladajuću koaliciju. Mi to razumemo, ali ne možete osporavati naše pravo da se ne slažemo sa tim zakonom. Nemojte osporavati naše namere da sprovodimo reforme u Srbiji. Ali, vi ste na vlasti, mi se ne slažemo sa ovakvim reformama koje vi sprovodite. Dušan Petrović je objasnio zašto, ponoviću to u svom izlaganju, ponoviće i narodni poslanik Gordana Čomić. Ali, to ne sme da bude razlog za onakvo ponašanje kakvo ste demonstrirali dok sam predsedavao sednicom Narodne skupštine. Hvala.
Hvala vama, gospodine Markoviću. Molim vas, gospodine Albijaniću, uvažite me, kao i sve poslanike koji žele da se nastavi rasprava po pretresu, ali, po Poslovniku imate pravo na repliku. To nije sporno. Izvolite, gospodine Albijaniću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ne možemo na ovaj način završiti – da gospodin Marković bude u pravu i javno obrazloži svoje viđenje koje nije tačno. Radi se o tome da je gospodin Marković vodio Skupštinu, kao predsedavajući. Radi se o tome da je njegov stranački kolega bio za skupštinskom govornicom. Znate kako je u parlamentarnoj debati i borbi. Psihološki je dobro, posle tog napada njegovog stranačkog kolege, prekinuti sednicu, da bi se kod slušaoca stekao utisak o nadmoći opozicije, što nije tačno. Veštački se prekida sednica Skupštine, jer su se tri-četiri govornika javila da izađu na repliku ili po Poslovniku. Sasvim je prirodno ako govornik izazove takvu situaciju da se određeni ljudi jave i demantuju određene stvari ili svojim argumentima ubede druge u ispravnost svojih stavova. Nakon toga, još jedna situacija se veštački pravi posle pauze – daje se nova pauza i time se stiče utisak da skupštinski rad nije moguće nastaviti. Dakle, vrlo je jasno o čemu se radi. Zaista se izvinjavam ako ste vi iz prethodnog perioda naučili na tako loše ponašanje. Mi smo ovde svi zajedno da podižemo ugled i dostojanstvo institucije, da se dobro vladamo i ponašamo, a to i činimo. Prema tome, niste u pravu, nije vaša poslednja, nije tako bilo. Druga stvar, ako ste naučili, gospodine Markoviću, na rušenje institucija onim glasanjem iz Bodruma i urušavanjem ovog skupštinskog zdanja, vama nije dozvoljeno da se, kao potpredsednik Skupštine, dodatno loše ponašate, jer sadašnji saziv radi na izgradnji dostojanstva i ove institucije i svih drugih u Srbiji. Hvala.
Reč ima gospodin Marković.
Gospodine Albijaniću, najiskrenije, a možete pogledati i snimak sa sednice Narodne skupštine, možemo ga zajedno pogledati kod mene u kancelariji, namera mi nije bila (a ni sada nećete da mi dozvolite da govorim, vidite da se i dalje niste smirili, to pokušavam da vam kažem) da prekinem sednicu Skupštine. Molio sam odozgo da se smirite. Gospodin Homan, vi, Proroković, Nataša Jovanović, ne sećam se još ko, bilo je šest-sedam ljudi koji su naglo pohrlili u ovaj centar ovde. Gospodin Proroković sada maše, jeste, on je sedeo. Ali, nije se znalo uopšte, ja sam mahao, pokazivao, smirite se ljudi, nema nikakvih problema. Dao sam pauzu pet minuta. Nije to nikakva dramska pauza itd. Jeste govor gospodina Petrovića očigledno bio težak za vas zato što je bio pun argumenata. Ali, mi ovde treba da razmenjujemo argumente. Nije bio nikakav scenario, nije izrežirano, to možete videti na snimku, to možete videti iz stenograma. Što se tiče druge pauze, gospodine Albijaniću, najiskrenije mislim – da nisam dao pauzu, pre svega vaš i moj lični odnos, koji je vrlo korektan i tolerantan, bio bi narušen, a mislim da biste narušili i dostojanstvo Narodne skupštine. Mislim da sam uradio pravu stvar što sam dao pauzu i mislim da je to najbolji način da predsedavajući prekine određenu situaciju. Još jednom ponavljam, nemojte očekivati od mene više tolerancije nego što zaslužujete u situaciji kada predsedavam sednicom Narodne skupštine, a kada potpredsednika iz vladajuće koalicije nema. Nemojte to činiti, jer nemam nameru dalje da predsedavam sednicama Narodne skupštine. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, pa narodni poslanik Ištvan Takač. Molim da se sa govornice ni na jedan način ne poziva da se snimcima proverava šta se dogodilo pre 10 minuta, a istovremeno potpredsednici Narodne skupštine, svima se zahvaljujem koji pomažu u radu, nema tu podele: vladajuća, nevladajuća, svi potpredsednici primaju nadoknadu u iznosu od nekoliko hiljada dinara da bi mogli da pomažu predsedniku Skupštine za potrebe predsedavanja, da bi svi poslanici mogli da rasprave pitanje koje je na dnevnom redu. Ja se svima zahvaljujem na tome.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pre neki dan sam pročitao u novinama – toliko galame, toliko svađe za samo tri i po godine. Uvaženi novinar aludirao je na godine života 68 i 65. Ima tu dosta šale, ali i okrutne istine. Rešavamo veoma važan društveni problem. Ministar je u svom izlaganju pokušao da nam u kratkom vremenu... a i ja imam tako malo vremena na raspolaganju da bih se upustio u ozbiljniju priču o reformi tog penzionog sistema, iako sam u toj priči od početka svog radnog veka, koji je već blizu da i ja steknem uslove za penziju. Mogu da vam kažem da me je prva rečenica ministra uplašila, kada je saopštio: jedan penzioner - jedan zaposleni. Uplašio sam se da će ličiti na onu priču kada su se srela dva drugara i ovaj prvi grdi onog drugog, kaže – čujem da si postao skitnica, varaš ženu, a to je moja koleginica iz gimnazije, sa fakulteta, dobra majka, već imaš puno godina, deca ti idu u školu, a ti i dalje skitaš, muvaš komšinice i koleginice sa fakulteta, nije to u redu, a ovaj mu odgovara – šta da radim, da ispišem decu iz škole. Ministar je kasnije objasnio taj problem. Malo je u ovom tekstu zakona šta sve u reformi treba da se uradi, države i ovog sistema. Mi smo zapali u jednu zamku da pričamo samo o političkim stavovima i problemima, a malo o tekstu Predloga zakona i ja bih tu nekoliko stvari rekao ministru, njegovim pomoćnicima, a i poslanicima, koji prate rad ove skupštine i izlaganje poslanika, da obrate pažnju, jer mislim da su važni detalji. Jer, radi se o sticanju i ostvarivanju prava ljudi koji su proveli jedan životni vek, da li 20, 30 ili svih 40 godina staža, vidim da se predlaže 45, i koliko uživaju u toj penziji, mada kažu da je najbolja penzija koja se dugo koristi. Kod nas je, na nesreću, zbog svih problema puno osiguranika umrlo i ne doživi penziju. Počeću od vaših predloga. U članu 3. govorite o izmeni člana 15. zakona gde ste lepo objašnjen član pokvarili nekim dodatnim tekstom, objašnjenjem. Ne znam ko vam je ovo pisao, ne insistiram da to treba promeniti, ali ako pažljivo pogledate tekst zakona – osiguranik koji nije obavezno osiguran može ući u obavezno osiguranje ako podnese prijavu na osiguranje i plati tu sumu ili prestaje osiguranje kada podnese odjavu osiguranja. Sve dalje što piše je mnogo rogobatnije, lošije i ne znam zašto je onakva formulacija, ko to piše. Vidim da sam član ne zadire mnogo u reformu sistema i ne znam zašto je bilo potrebe da se on menja. Ne znam zašto ste detalje objašnjavali u tom delu, kakav je postupak, jer u svim drugim članovima zakona kasnije sasvim je lepo objašnjen postupak podnošenja zahteva za ostvarivanje prava iz penzijskog i invalidskog osiguranja. U članu 4. predlažete da se prva tačka postojećeg člana 19. izbriše. Tu ste napravili jedan problem na koji hoću da vam skrenem pažnju. Brisanjem te tačke gubi se pojam penzijskog staža. Šta vam znači kasnije u poglavlju 7 postojećeg zakona i u članu 60. ovog zakona, posebno majkama skrećem pažnju, jer nisu obratili pažnju na tu odredbu – majka koja rodi treće dete stiče pravo na dve godine po osnovu staža osiguranja. Ako izbrišete 1. tačku ovog zakona posle 2009. godine to im ništa neće značiti, kao ni borcima učesnicima rata koji su imali poseban staž. U članovima od 42. do 52. staž osiguranja je tako fino objašnjen, a u poglavlju 7. član 44. taj penzijski staž. Ko ima koristi od toga što je u skladu sa nekim odredbom ostvario pravo, kao majka koja rodi treće dete, kada ne može nigde kasnije da ostvari? Možda bi se to moglo popraviti da ste bili pažljiviji, da ste, recimo, u istom članu u tački 2. umesto staža osiguranja napisali – penzijski staž. Onda bi sve bilo u redu i možda bi se to na taj način moglo rešiti. Ili, odustati od brisanja 1. tačke i preformulisati ceo član na drugi način, gde se ne sme izgubiti taj pojam penzijskog staža. Ne znam zašto ste dodali tačku – 45 godina. Na koju kategoriju mislite? Teško je danas u celom svetu, posebno u Srbiji, da neko dostigne 40 godina staža osiguranja. Svi imamo šansi da veći deo životnog veka provedemo čekajući i tražeći posao, nego što ćemo imati šansi da radimo nekakav posao. Uglavnom, svi ćemo doći u situaciju da ćemo ostvariti pravo na penziju zato što smo stekli određene godine života sa onoliko staža koliko smo dobili, steći uslove za neku penziju, na način kako se bude obračunavala. Ne znam na koju kategoriju ste mislili kada ste rekli 45. Zašto nije 42, 43, 44, pa i45? U postojećem tekstu zakona postoji jedna odredba da oni koji su otišli u penziju mogu da se zaposle. Ranije je bilo zabrane da penzioner ne može da se zaposli, pa je to promenjeno i sada ako taj koji je u penziji radi još godinu dana, nađe dobru tezgu, dobru platu, može tražiti da mu se ta penzija preračuna pod uslovom da je radio najmanje godinu dana i to je korektno. Ne znam da li takva odredba postoji u bilo kojoj državi u Evropi. Vi kao ministar i mi kao poslanici, ceo narod imao bi mnogo više sreće da nam rade druga ministarstva, da nam radi privreda, poljoprivreda, da kapitalne investicije krenu, da se što veći broj ljudi zaposli i onda bi manji pritisak bio na penzioni fond, manja socijalna davanja i ne bismo imali probleme koje danas imamo, jer danas se traži da se preživi u ovoj Srbiji. Ako ima neko od penzionera da je kriv za ovo stanje, da ne budem mnogo ironičan, to su oni penzioneri koji su stalno radeći na važnim državnim poslovima stekli uslov za penziju, danas su penzioneri, ali se i danas nalaze na važnim državnim funkcijama i odlučuju, a to su recimo direktori javnih preduzeća, predsednici upravnih odbora, fondova. Šta onda mislite i šta znači jednom deki koji je u penziji 10 ili 15 godina, a sin ili unuk koji je već porastao služi vojsku, ne može da dobije posao, završio školu i fakultet i traži od dede džeparac da izađe u grad. Kada ćemo stvoriti uslove da ta mlada generacija radi, a mi stvaramo uslove da oni koji su stekli uslove za penziju sa godinama života još i dalje rade. Ne kažem da to treba uraditi kao što su komunisti uradili – kada se steknu uslovi za penziju po sili zakona svi idu u penziju, pa onda obaveza prijema mladih i školovanih ljudi, pripravnika u odnosu na broj zaposlenih, ali se u ovoj državi malo radi i kad god se govori o penzionerima onda deca, omladina ne znaju ko o njima priča. Hteo bih da vam skrenem pažnju, da ne čitam dalje, za one ljude koji posle penzionisanja, oni koji rade te državne poslove, primaju naknadu za rad, ne platu. Nisu u radnom odnosu, kao što su u nekim odborima, u nekim agencijama. Oni ne primaju platu, ali primaju veliku naknadu. Ministar Dinkić je to lepo rešio: naplata poreza i doprinosa za sve ono što se isplati i kao naknada, i kao zarada, i ugovorena naknada i privremeni poslovi. Sve je on to oporezovao i to je u redu. Kod prijavljivanja u M-4 za penzijsko-invalidsko osiguranje, u želji da mu se poboljša, jer je to dobra tezga, velika plata svih tih koji rade na tako velikim državnim poslovima, njima je u interesu, ako su se bavili tim poslom, da imaju maksimalnu penziju. Onda ne znam šta im znači, a znači im zarada, u kondiciji su, treba poštovati njihovo znanje i iskustvo, ono je upotrebljivo, ali i ovi mladi ljudi moraju nešto da rade. Čak ima slučajeva da oni koji su izgubili radnu sposobnost rade, što je nespojivo. Onda se dovodi u pitanje da li je veštačenje rađeno. Mislim da takvih slučajeva ima, čak i u ovom Savetu za borbu protiv korupcije. To treba eliminisati. Sledeće na šta bih vam skrenuo pažnju i ono što meni smeta, u članu 33. vašeg predloga govori se o izmeni člana 112. stav 1, govorite kada stiče pravo na penziju osiguranik koji je po osnovu invalidnosti prestao da radi. Ovde se predlaže da se reči "prijem pravosnažnog rešenja o utvrđenoj invalidnosti" zamenjuju rečima "dostavljanja pravosnažnog rešenja o utvrđenoj invalidnosti poslodavcu". Možda je autor ovog teksta bio opterećen onim što piše u članu 178. stav 1. tačka 1) Zakona o radu, gde zaposlenom prestaje radni odnos nezavisno od njegove volje i volje poslodavca. To razumem, ali penzija je lično pravo. Kad pogledate član 94. postojećeg zakona, gde je regulisana procedura pokretanja postupka za ostvarivanje prava iz penzijsko-invalidskog osiguranja, da vas podsetim, da ne čitam, kad izabrani lekar i lekarska komisija odobri izlazak na invalidsku komisiju i invalidska komisija u postupku veštačenja utvrdi gubitak radne sposobnosti, veoma je dug period. Ne mogu da ne povežem određene odredbe Zakona o radu, Zakona o zdravstvenom osiguranju i Zakona o penzijsko-invalidskom osiguranju, jer su uslovljene, povezane i za mene logične. Koliko vremena treba da prođe da osiguranik dođe na komisiju da oceni njegove radne sposobnosti i koliko vremena posle toga, kada se utvrdi gubitak radne sposobnosti, da ostvari pravo na penziju. To opet može biti jedna od onih tema reforme penzijskog sistema, u smislu reorganizacije službi, direkcija, filijala, bolje kadrovske opremljenosti, bolje materijalne opremljenosti, kadrovska rešenja za one koji ne rade dobro, bolje organizovanosti i poznavanje propisa. Mislim da je korektnije da svima onima koji izgube radnu sposobnost njihovo pravo na penziju ne teče od momenta dostavljanja pravosnažnog rešenja poslodavcu, nego od momenta predavanja zahteva za izlazak na invalidsku komisiju. Zašto to mislim? Pomenuo sam da je dug period. Ako je radnik do 30 dana na bolovanju, plaća poslodavac, a preko 30 dana plaća Zavod za zdravstveno osiguranje. Ako je to bolovanje duže vremena, a najduže godinu dana, postoji obaveza da se taj osiguranik pošalje na ocenu invalidnosti, sposobnosti. Od momenta predaje, dva meseca plaća bolovanje Zavod za osiguranje, posle toga ide na teret PIO fonda. Zašto to pominjem? Zato što su nesređeni podaci u matičnoj evidenciji, zato što je pretrpanost poslom, sve ovo što sam malopre napomenuo, kada je u pitanju ažurnost, tehnička opremljenost i broj izvršilaca u određenim filijalama, u odnosu na broj podnesenih zahteva. Koliko se dugo čeka na veštačenje u prvostepenom postupku, iako je pravilnikom o izboru veštaka, način veštačenja i postupak, ti su rokovi kratki... To je uređeno odlukama i aktima fonda, ali se to ne poštuje. Nije osiguranik postao nesposoban za rad, postao invalid prve kategorije onog momenta kad ga je doktor video, znači, postao je ranije, što se dokazuje medicinskom dokumentacijom. Ako je primao naknadu za rad... Sada vas vraćam na pojmove, a ovde mnogi ne razlikuju pojmove zarade, naknade zarade, naknade zarade za rad zbog sprečenosti, zato su tekstovi koji su ranije bili u propisima (ne govorim o nekim starim vremenima, ne govorim u političkom smislu) bili jasniji u smislu preciznosti šta je zarada i naknada za rad. U nekoj odredbi se kaže: ako se ostvaruje pravo iz penzijskog i invalidskog osiguranja za zaposlene koji su bili u radnom odnosu, onda isplata teče od prvog dana posle dana kada je prestala isplata zarade. Ovaj nesrećnik koji je dva meseca bio na bolovanju, posle dva meseca ostvario pravo na penziju, utvrđen je gubitak radne sposobnosti, on nije imao zaradu, imao je naknadu zarade, i to sve vreme na teret fonda. Nije teško da onda fond preračuna od momenta predaje za penziju i razliku od onoga što je isplaćeno kao naknada, da se isplati penzija u punom iznosu. Bilo bi sasvim korektno. Poslodavac ovde nije zainteresovan. Zašto bi dao nekome otkaz dok ne dobije konačno rešenje o utvrđenoj invalidnosti? Plaća ga država. Fond plaća relativno malu naknadu za bolovanje, umesto pune cene rada, odnosno od penzije, jer penzija je veća nego bolovanje. U našoj praksi sada, na našu nesreću, bar u rudarstvu, penzija je veća i od zarade. Zbog toga govorim da u odnosima između dve strane, jedna strana koja vrši radnju i druga koja trpi radnju, ovde su ti zaposleni radnici koji trpe radnju i oni su oštećeni, nije fond, nije država, nije preduzeće. Zato je korektno prema njima utvrditi to kao dan od kada se vrši isplata penzije. Ima nekoliko stvari na koje bih stvarno hteo da vam skrenem pažnju. U članu 34. se kaže: "Korisniku porodične penzije koji stekne svojstvo osiguranika obustavlja se isplata porodične penzije". Zašto? Ako korisniku penzije dozvoljavate da radi i zarađuje, uplaćuju se doprinosi po propisu, kako to Dinkić kaže, zašto korisniku porodične penzije to ne dozvoljavate? Često kod nas, ako se ne varam, žene duže žive i najčešće su žene korisnici porodične penzije. Ako izabere muževljevu penziju kao nešto povoljniju, ali još uvek nedovoljnu da preživi, da ishrani sebe i ostale članove porodice koji ne rade, prinuđena je da se bavi još nekim dodatnim poslom, pod uslovom da nije izgubila radnu sposobnost, nije otišla u invalidsku penziju, nego porodičnu. Zašto zabranjivati da radi neki drugi posao? Mislim da je to shvatanje iz ranijeg sistema razmišljanja, filozofija o pravu na penziju, pa ako se zaposli onda se ukida penzija. Mislim da to treba ispraviti. U članu 58. Predloga predlažete da se u članu 225. stav 2. briše. Razumem vas, ministre, to je dobro što ste uradili. To je ono obećanje da se otkloni ona nesigurnost koja je napravljena ovim zakonom za one koji su stekli pravo na penziju. Mislim da se tu nije dovoljno razmišljalo o problemu. Molim vas, obratite pažnju samo na ovaj detalj u tekstu, da ne čitam ceo tekst zakona, a govori se o invalidima rada sa preostalom radnom sposobnošću, ranije treća kategorija invalidnosti, koji su ostali bez posla u procesu restrukturiranja – do stupanja na snagu ovog zakona imaju pravo na polovinu penzije posle provedenog vremena na tržištu rada itd, a najduže pet godina. Vi ste ukinuli to pet godina, što je sasvim u redu, tu neizvesnost ste otklonili, tu pravnu nesigurnost. Pitam vas sada – šta sa onim velikim brojem radnika sa istim statusom koji nisu verovali gospođi Matković i nisu prihvatili da potpišu onu izjavu i da odu na tržište rada i kasnije na fond PIO, pa su ostali u radnom odnosu? Danas imamo isti problem u restrukturiranju velikih sistema, i vi ste u tom delu veoma aktivni. U RTB ih ima preko 900, nisu tada verovali i plašili su se pravne nesigurnosti, iako sam ih ubeđivao kao rukovodilac na nekom tamo poslu, važna su pitanja i moram, izvinite, da ih ubedim da je to njima povoljnije. Onda dođe ovaj zakon i doveo je do pravne sigurnosti, i to je potpuno u redu. Šta je sa ovima, šta im sada sugerisati, da li da prihvate, jer kod poslodavca ne mogu da ostanu, s obzirom na preostalu radnu sposobnost, značajno manju radnu sposobnost itd. U tom smislu, mislim da je ovaj ceo član trebalo da se preformuliše i da se i ta kategorija radnika zaštiti, jer u onom zakonu ste isto, a mislim da je to član 101. Zakona o radu, obećali da poslodavac mora, ima obavezu; a šta kada postanu višak i ne štiti ih, njihov status neće biti rešen. Završavam. Ovde ste obećali u članu 78, i mislim da je to samo obećanje i ne vidim kako ćete to rešiti i kako će se to uklopiti kada se radi prečišćen tekst ovog zakona, kaže – posebnim zakonom urediće se uslovi i način za sticanje prava po osnovu delimične invalidnosti. Molim vas, ministre, ko vam je izmislio ovaj pojam delimične invalidnosti? Šta ona treba da znači? Da li je to ona preostala? Ovo može u žargonu da se kaže, ali se u zakonu mora precizirati svaki pojam – preostala radna sposobnost, umanjena, gubitak radne sposobnosti, mora se precizirati. Pogledajte, mislim da je onaj stari zakon o osnovama PIO u tom smislu bio jako precizan i pomoći će vam. Nije to da hvalim nekog autora, nego mislim da je dosta preciznije i određenije i može se poboljšati tekst zakona. Malo vremena imam da kažem sve što sam mislio, ali kasnije ću se uključiti, ako budem u prilici, po amandmanima.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ištvan Takač, a neka se pripremi narodni poslanik Meho Omerović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predsedniče, danas imamo na dnevnom redu set zakona o regulisanju penzijskih odnosa. Najvažniji zakon je Predlog izmena i dopuna Zakona o PIO, zakon o dobrovoljnim penzijskim fondovima i penzijskim planovima, predlog o uplati za PIO za pojedine kategorije osiguranika, tzv. povezivanje radnog staža, a četvrti je predlog zakona o javnom dugu Republike Srbije za PIO zaposlenih radnika, odnosno poljoprivrednika. Materija koju danas imamo na dnevnom redu Narodne skupštine je vrlo osetljiva, jer reguliše materijalni položaj građana koji su svoj radni vek pod određenim zakonskim uslovima završili, a s druge strane predstavlja moralnu obavezu svih koji su u mogućnosti da doprinose da to stanje bude normalno regulisano. G17 plus podržava promene koje omogućuju redovno funkcionisanje penzionog sistema. Ovom prilikom, pri reformi penzionog sistema, zakoni koji regulišu uslove i način ostvarivanja prava i isplate penzija moraju imati u vidu da i sadašnji korisnici penzija, kao i budući, imaju pristojne penzije sa kojima mogu da se izdržavaju do kraja njihovog života. Prilikom razmatranja i odlučivanja o reformi PIO sistema, smatram neophodnim konstatovati opšti razvoj domaće privrede. Budžetom Republike Srbije za 2005. godinu u delu Srednjoročni makroekonomski okvir, na strani 115, pod naslovom - Osnovni prioriteti ekonomske politike, utvrđuje se zadatak Vlade da modernizuje ekonomsko zakonodavstvo, nastavi ekonomsku liberalizaciju radi širenja privatne inicijative, stvara uslove za povećanje zaposlenja na osnovu nacionalne strategije zapošljavanja. Dalje, da bruto društveni proizvod raste najmanje pet posto godišnje prosečno, pa da nadalje preduzme mere za obezbeđenje većeg obima investicija, povoljnu privrednu strukturu sa konkretnim proizvodima i uslužnim programima i povećanjem ulaganja u naučnoistraživački rad, radi formiranja novih preduzeća. Radi upoznavanja naše javnosti reći ću kako su ovaj problem rešili, primera radi, u susednim državama oko nas, a o tome već je bilo reči u današnjoj diskusiji, međutim, samo o nekim ciframa radnog veka. Na primer, u Hrvatskoj zakon o PIO iz 2002. godine u prvom stubu javnog penzionog sistema utvrđuje više od pet godina u odnosu na ranije, a to je 65 godina, a o čemu je bilo malopre reči. Invalidnost je restriktivnija od prethodne; umesto invalidskih komisija uvedeni su ovlašćeni veštaci i obavezna revizija svakog nalaza i mišljenja, kao što je malopre kolega pričao. Produžen je obračunski period iz koga se uzimaju plate za određene penzije. Ukinuta su prava na zaštitni dodatak uz penziju. Uveden je sistem obaveznog penzijskog osiguranja za starost, na osnovu invalidne kapitalizovane štednje, tzv. drugi stub. Sistem dobrovoljnog penzijskog osiguranja je tzv. treći stub, pa, kao što se vidi, mi to isto predlažemo u našem zakonu. U Sloveniji su zakonom iz 2002. godine uvedena pravila, stimuliše se kasnije penzionisanje, uvećane su navršene godine života za penzionisanje, a to je 63 godine ili 61 godina za žene. Razdoblje za utvrđivanje penzionog osnova je povećano u odnosu na prethodni period, četiri od 10 na 18 godina. Počinje povratak invalidnosti u aktivan život. Uvedena je državna penzija koju postepeno odobrava državljanima Slovenije starijim od 65 godina koji nemaju drugi prihod ili imovinu, kao što je gospođa Vesna Obradović iz naše poslaničke grupe G17 plus malopre predložila, naime, kod nas se predlog odnosi na 70 godina. Što se tiče indeksacije, utvrđen je princip da penzije ne mogu rasti brže od plata, niti sporije od troškova za život. Prethodna vlada za dodatno finansiranje penzionog sistema imala je razne dodatne izvore, kao što je bila taksa na alkohol, ako se sećamo. Ozbiljan i trajan pristup u rešenju finansiranja možemo pronalaziti samo u rešenjima koja su trajna. Kada pogledamo strukturu korisnika penzije, posebnu pažnju moramo posvetiti korisnicima koji su svoj radni vek proveli u obradi zemlje, zemljoradnicima. U pogledu zakona o javnom dugu Republike Srbije radi preuzimanja obaveze Republičkog fonda za PIO poljoprivrednika nastalih povodom neisplaćenih penzija i novčanih dugova, Republika Srbija preuzima dug Republičkog fonda PIO poljoprivrednika u iznosu od 20 milijardi dinara, koji se odnosi na 20,5 mesečnih neisplaćenih primanja, kao što smo čuli u ekspozeu gospodina ministra. Znači, taj dug se vraća u roku od pet godina. Smatram da ovaj vid regulisanja duga garantuje da će se isto i ostvariti, a korisnici redovno primati svoje zaslužene penzije. U svakom slučaju, u narednom periodu, i to što pre, država, odnosno ovaj parlament mora doneti propise za pravilno funkcionisanje tržišta kapitala, da bi na taj način tzv. drugi stub finansiranja mogao što pre zaživeti i da bi korisnici penzija svoje stare dane mogli smireno i bez strepnje za obezbeđenje osnovnih uslova za život živeti. G17 plus podržava predložene zakonske projekte i glasaće za njih. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, a neka se pripremi narodni poslanik Dušan Proroković.
Dame i gospodo narodni poslanici, za nas u Socijaldemokratskoj partiji ovaj set zakona koji je danas na dnevnom redu ima posebnu važnost iz jednog veoma jednostavnog razloga: Socijaldemokratska partija i po svom imenu, a još više po svom praktičnom i političkom delovanju i te kako vodi računa o najugroženijim slojevima našeg stanovništva. Složićete se svi sa mnom da penzioneri, nažalost, spadaju u ovu kategoriju. Javnost Srbije je, kao i u slučaju Naftne industrije Srbije, kada je više od 15.000 radnika zaposlenih u najvećem sistemu naftne industrije bilo zainteresovano za tu temu... 1.300.000 penzionera je i te kako zainteresovano za ovo o čemu mi danas raspravljamo u Skupštini Srbije. Nažalost, to interesovanje nisu podelili predstavnici najvećeg dela vladajuće koalicije i, što je još interesantnije, ministri u Vladi Republike Srbije, koji su danas ovde pred nama trebali da brane ovaj zakon. Mislim da to dovoljno govori o odnosu Vlade Republike Srbije prema ovom ključnom i veoma važnom pitanju. Čuli smo obrazloženje od predsednika Skupštine Predraga Markovića da su ministri na razgovorima oko kolektivnih pregovora vezanih za štrajkove u prosveti, a potom smo čuli da je bila i sednica Vlade, a u stvari imamo dokaze, barem kada je ministar Dinkić u pitanju, agencije javljaju da je održao konferenciju za štampu i rekao je, citiram: "Ocenio je da pravosuđe nije njegov resor zbog interesovanja javnosti za slučaj Mirjane Marković i Ministarstvo pravde treba na neki način da bude uključeno u rešavanje problema"; zatim, predstavio je izveštaj druge budžetske inspekcije u Ministarstvu odbrane državne zajednice i najavio je da će saopštiti imena svih vezanih za nabavku vojne opreme. Dakle, ministar Dinkić, kao što vidimo, radi sve samo ne ono za šta je danas trebalo ovde u Skupštini Srbije da daje obrazloženja, a to su zakoni koji su na dnevnom redu. Najvažniji sistemski zakoni koji su danas na redu, kako kažu predstavnici Vlade... U pravu su, to jesu važni sistemski zakoni. Međutim, obrazloženje koje smo čuli od gospodina Dinkića, a govorio je i o kreditima za mlade, govorio je o stipendijama i o nagradama za juniorsku reprezentaciju, dakle govorio je o svemu, samo nije govorio o onome zbog čega je danas ovde bio i pozvan. Najmanje je bilo mesta za rasprave i diskusije na temu literarnog sastava – šta je danas najlepše u Srbiji i sva lepota življenja penzionera u Srbiji. Čuli smo, i neko bi mogao da izvuče i pogrešan zaključak, slušajući ministra Dinkića i neke od poslanika vladajuće koalicije, da je danas najlepše zanimanje u Srbiji biti penzioner. Odokativno su se oba ministra osvrnula na problem penzija, penzionera, penzionog sistema. Upravo zbog penzija i stanja i položaja penzionera danas u Srbiji, zbog njih samih, a i istine radi, zbog televizijskog prenosa i građana Srbije, dozvolite mi da kažem i nekoliko činjenica o tom stanju. Naime, od 1992. godine sve promene koje su se desile u oblasti penzionog sistema u stvari su predstavljale restrikciju prava penzionera. Evo vam nekoliko primera: prosečna penzija npr. u decembru 2003. godine trebalo je da bude 11.943 dinara, a bila je 8.481 dinar, u decembru 2004. godine trebalo je da bude prosečna penzija 14.454 dinara, a bila je 10.086 dinara, u decembru ove godine trebalo je da bude 17.459 dinara, a daj bože da bude i 12.000 dinara. Dakle, nominalni rast je bio oko 4,7 procenata, a inflacija od 13,5% najavljivana, a nažalost, izgleda da će premašiti cifru od 17%. To znači da su penzije umanjene realno za preko 10%. Iz godine u godinu budžet za penzije, a to su i moji prethodnici tokom prepodnevne i popodnevne rasprave govorili, sve više se krnjio i na neki način se smanjivao. U Srbiji 1.063.000 penzionera prima penziju manju od 15.000, zatim, 98.000 njih prima penziju oko 4.200 dinara. Dakle, 2/3 penzionera, a kolega Smiljanić iz SPS-a je izvukao zaključke koristeći se podacima penzionog fonda Vojvodine, prima minimalnu penziju od 11.200 dinara. Dakle, pri ovakvoj slici i ovakvom stanju mi u Socijaldemokratskoj partiji nismo za ovakvu promenu penzionog sistema, gde će sistem da preživi, a penzioneri da nestanu. Znamo mi da je neophodno i usaglašavanje sa svim najvišim evropskim standardima, ali danas smo čuli od dosta poslanika da npr. Slovenija i Češka to treba da usklade do 2020. ili 2021. godine. Kome se to u Srbiji žuri? Da li je Srbija spremna, da li je naš penzioni sistem spreman za jednu ovakvu vrstu reforme? Mi u Socijaldemokratskoj partiji mislimo da nije, iz prostog razloga što je penzioni sistem države Srbije pljačkan u poslednje dve decenije. On je čerupan na svaki mogući način. Služio je kao bunar u koji je bivša vlast, a čini mi se i sadašnja, uvek imala priliku da zavuče ruku i da presipa iz jednog u drugi bokal, kako bi se to moglo reći. Reformu penzionog sistema, po nama iz SDP-a, treba vršiti u paketu sa drugim ekonomskim merama, kako bi se pre svega izvršio pritisak na najveće zlo, a to je zauzdavanje inflacije. Znate, za građane Srbije, a posebno penzionere, najvažnije je da inflacija ne pređe 10%. Sva ova priča o usklađivanju i približavanju najvišim modernim i evropskim standardima za običnog penzionera ne znači ništa ako inflacija bude išla ovim tokom kojim ide, jer ona, nažalost, utiče na sve sfere ekonomskog života. Pročitao sam zvanične podatke da smo jedina zemlja u Evropi koja ima dvocifrenu inflaciju. Zbog čega se, podsećam još jedanput, teret inflacije prebacuje na leđa najsiromašnijih građana? Oni će opet, a penzioneri posebno, biti najveće žrtve tranzicije. Plašim se da ovim zakonom Vlada šalje poruku građanima Srbije da će se inflacija povećavati. Hoćemo li u Evropsku uniju da uđemo sa smanjenim penzijama, dok te iste penzionere, kao i ostale građane Srbije, pljačkaju? Da, pljačkaju njihovim parama i parama građana Srbije. Setimo se štete od 42 miliona evra utvrđene u aferi "Knjaz Miloš", a evo, kao što kaže gospodin Dinkić, u poslednjoj aferi vezanoj za prodaju vojne opreme šteta po državu je preko 80 miliona evra. Da li se od tih para mogao isplatiti deo duga penzionerima, pitao bih ministra Dinkića, koga nažalost nema. Na samom kraju, ako MMF u svemu ima poslednju reč, kako nas to često ubeđuju predstavnici Vlade Republike Srbije, onda nam ne treba ni Socijalno-ekonomski savet, onda nam ne treba ni Vlada, ni Skupština. Jednostavno, predstavnici sindikata, predstavnici poslodavaca mogu direktno da odu da pregovaraju, da se dogovaraju sa MMF-om, a ne da to rade preko institucija, koje očigledno ne rade dobro svoj posao. I, kada ne zna da odgovori ni na jedno pitanje koje se tiče standarda i života građana, Vlada Republike Srbije daje odgovore i sakriva se uvek iza MMF-a. Za nas u Socijaldemokratskoj partiji ovakav predlog zakona nije prihvatljiv i stoga ćemo glasati protiv. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem gospodinu Omeroviću. Molio bih narodne poslanike da vode računa o vremenu koje je dozvoljeno za izlaganje. Reč ima predstavnik predlagača, ministar Slobodan Lalović.
Poštovani narodni poslanici, hteo bih da prokomentarišem nekoliko stvari koje su bile ovde prisutne, da bismo neke stvari razjasnili. Hteo bih prvo da se izvinim što nisam bio od početka poslepodnevne sednice, međutim zaista sam sa sednice Vlade otišao na početak razgovora sa dva sindikata obrazovanja oko cene rada za 2006. godinu. Danas su počeli pregovori i ja sam te pregovore napustio u određeno vreme da bih došao ovde, prosto se o tome radilo. Što se tiče onoga o čemu se ovde razgovaralo, posebno je prisutna priča o starosnoj granici i njenom pomeranju. Želeo bih da ukažem na jednu stvar – naime, i dalje, kao što znate, u zakonu ostaje rešenje prema kome žena sa 35 godina staža osiguranja ide u penziju, uslov je 35 godina staža osiguranja i 53 godine života, i muškarac sa 40 godina staža osiguranja i opet je 58 godina života taj minimum da bi išao u penziju. Za koga su zapravo ta rešenja? U suštini, za srednjoškolce, za one sa srednjom spremom koji počinju da rade sa 18 ili 19 godina. Znači, ljudi koji počinju sa 18 ili 19 godina da rade, praktično žene u 54. a muškarci u 59. godini ispunjavaju uslove da odu u penziju. Prvo da se razumemo da to znači to, zbog građana Srbije. Ova granica od 65 godina života jeste u suštini namenjena ljudima sa fakultetom, koji obično počinju da rade oko 25. ili 26. godine života, kada završe studije. Dakle, radi se, u suštini, o sasvim logičnim rešenjima, po mom mišljenju. Inače, u praksi smo ranije imali problem, nezavisno od ove priče, da čovek koji studira i završi fakultet ne može nikada da ode u punu penziju, jer počne da radi tada kad počne, dodaje 40 godina i starosna granica je uvek bila nisko. Dakle, ovaj deo prigovora u tom smislu mislim da ne stoji, kada je u pitanju starosna granica, ona je po mom mišljenju logična. Druga stvar koja je vezana za tu starosnu granicu – kao što vidite, idemo sa postepenim povećanjem te starosne granice, da pripremimo građanstvo i zaposlene, da se ne bi dogodilo ono što se dogodilo 2002, odnosno 2003. godine, kada je naglim podizanjem za tri godine jedan deo ljudi, posebno radnika, koji su u restrukturiranju prihvatili 2001. godine da odu na biro i da čekaju dve godine pa da tek onda idu u penziju, odjednom 2003, odnosno 2004. godine ostao ni na nebu ni na zemlji. Znači, ovo je sada taj momenat. Ovo je to pitanje postupnosti i pripreme. Ovde je bitna još jedna stvar za radnike u Srbiji. Prema našem predlogu, dve naredne godine za zaposlene koji u procesu restrukturiranja budu gubili posao neće važiti pomeranje starosne granice. To je kombinacija određenih mera. Naglašavam ovo, prvo i osnovno, logično za koga je koja granica i da žena sa 35 godina radnog staža, a muškarac sa 40 godina idu u penziju, a drugi uslov je 53 godine života. To je prosto logika. Ovim rešenjem smo omogućili samo ljudima sa fakultetima da dođu do pune penzije. To je vrlo jednostavna stvar. Što se tiče one druge stvari, to bih dao kao informaciju, ne mislim da je to predmet nekog razgovora, ni sa moje strane nekih posebnih komentara. Prema informacijama koje mi imamo, ovo su podaci iz 2004. godine, kada su u pitanju muškarci, koristili su penziju, jer je to ovde bila jedna od tema diskusije, prosečno 15 godina, a žene su prosečno koristile penziju 16 godina. Znači, ako bismo išli dalje, možete sami da izvedete matematičke operacije. To je ono što se realno događalo. U suštini su muškarci i žene, prema podacima Fonda PIO, živeli 74 godine, iako statistika govori da žene žive u proseku 75 godina, a muškarci 70 godina, a ovde se radi o penzionerima. Kada su u pitanju penzioneri, i muškarci i žene, žive 74 godine u proseku. Ovo sam vam čisto rekao kao informaciju, da biste znali o čemu se tu radi. Kada se govori o tome čemu 45 godina staža osiguranja, kao o jednom pitanju koje je postavljeno, rekao bih zbog toga što, prema važećem Zakonu o penzijsko-invalidskom osiguranju, do 45 godina staža osiguranja je period kada čovek stiče pravo na određenu penziju. U suštini, ako radi preko 45 godina, što se tiče visine penzije, to više nema nikakav efekat. Prema zakonu, do 45 godina staža osiguranja moja penzija se uvećava, samo ako radim do 45 godina. To je prvi, logičan i osnovni razlog. Drugi razlog je da su se imali u vidu i oni ljudi koji rade po benificiranom stažu. Što se tiče onoga što je pomenuto oko gubitka radne sposobnosti, delimične radne sposobnosti, to je pomenuto i jutros i sada posle podne, dao bih to u vidu informacije. Godine 2003, donošenjem tadašnjeg zakona, nestalo je pravo na delimičnu radnu sposobnost, odnosno na invalidsku penziju treće kategorije, a u svemu tome je nestala i druga kategorija. Šta je sada zapravo tu ideja? Ideja je da se u zakonu o zapošljavanju i rehabilitaciji invalida, koji se priprema u okviru mog ministarstva – a podsetio bih da više puta kada sam pomenuo da se nešto priprema u Ministarstvu rada, sve to što je tamo pripremano pred vas je i stiglo, tako će i zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji invalida – reguliše ovo pitanje koje sada zovemo delimičnom radnom sposobnošću. Tu jednu rupu ćemo na taj način rešiti. U čemu je tu problem? Posle 2003. godine ili možete biti potpuno zdravi ili potpuno bolesni, odnosno imate potpuni gubitak radne sposobnosti i idete u penziju. Pošto život ne poznaje takve stvari, mi ćemo u zakonu, koji će biti pred ovom skupštinom nadam se do kraja godine, a to će biti zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji, rešiti sistemski pitanje koje je ovde pomenuto. Ovde je kolega ukazivao na neka bolja rešenja u zakonu. Naravno da to može biti predmet određene rasprave i razgovora u narednom periodu, što se tiče poboljšanja teksta, u svakom slučaju. Želeo bih da ukažem na još nekoliko elemenata, na još nekoliko stvari koje svi treba da imamo u vidu, nezavisno o kojoj se političkoj stranci radi. Govorimo o tome koliko penzionera ima do 15.000 dinara penziju, koliko do ovog ili onog iznosa. Svi podaci su tačni. Realnost Srbije je u ovom trenutku da je prosečna zarada 16 i nešto više hiljada dinara neto. Do prosečne zarade je, kao i uvek, to je matematička zakonitost, 60% zaposlenih. Znači, 60% zaposlenih prima do 16.000 i nešto više dinara neto. To je ogroman broj ljudi. Ogroman broj penzionera, kao što je to već rečeno, prima penziju do 15.000 dinara. Najniža penzija, koja treba od 1. januara 2006. godine da bude oko 6.300 dinara, korespondira sa realnom situacijom u Srbiji da je minimalna zarada, kako je to dogovoreno sa sindikatima za drugu polovinu ove godine, 7.030 dinara. Znači, minimalna zarada je 7.030 dinara, a minimalna penzija je 6.300 dinara. To su realnosti Srbije. To je red veličina o kome mi ovde govorimo. Kada je u pitanju penzioni sistem, imamo ogroman broj zatečenih problema koje ne može niko da reši sada nekim potezom pera. Na primer, imamo trećinu invalidskih penzionera, od ukupnog broja penzionera. Nijedna zemlja, a ne treba da pogledam nijedan podatak, nema jednu trećinu invalidskih penzionera od ukupnog broja penzionera. Šta se dogodilo? Svi smo živeli ovde. Kako su ljudi išli u invalidsku penziju? Podsetio bih da je prethodna vlada krenula u reviziju invalidskih penzija,krenula je u tu aktivnost sa pravom. U jednom trenutku prethodna vlada je došla u situaciju da je pred obimom pojave rekla da je to katastrofa, čitavi gradovi će biti pod znakom pitanja. Ne možemo sada naknadno, posle pet, deset ili petnaest godina da se bavimo revizijom invalidskih penzija. To je opterećenje takvim stvarima, to hoću da kažem. Nešto što je dodatno otežalo funkcionisanje Fonda i uopšte penzionog sistema je to. To je nešto što građani Srbije takođe treba da znaju. Tu postoji jedna sklonost da se pokaže neka solidarnost prema tome. Suština ove današnje priče jeste da definišemo penzioni sistem koji je održiv i koji dugoročno neće dovesti u pitanje isplate penzija. O tome sam govorio jutros u svom uvodnom izlaganju. Šta je alternativa, kada se o tome razgovara? Postoji alternativa da ništa ne menjamo, sa potpuno jasnim posledicama koje će nekog dana nastupiti. O tome sam govorio jutros. Realno, ova vlada je mogla da isplaćuje ove penzije, bez promena, još neko vreme. Mogla je Vlada da sačeka kraj mandata, kad god bio taj kraj mandata, i da ostavi nekoj narednoj vladi da se tim problemima bavi. Mislim da taj pristup nije dobar. Jutros sam govorio o tome, a mislim da svi znate da je penzioni sistem ušao u krizu sredinom osamdesetih godina. Znači, dvadesetak godina država Srbija izbegava da rešava taj problem, izbegava da se tim problemom bavi. Ovde je govoreno u toku dana da su ranije neki zakoni bili bolji, pa je bilo više prava, pa su od 1992. godine stalno prisutne neke restrikcije. To zapravo pokazuje šta se radilo. Ne menjajući sistem, ne reformišući ga, išlo se na ukidanje ili redukciju pojedinih prava. To zbog toga što su sve te vlade od 1992. godine videle da to tako kako je bilo ne može da opstane. Teorijski, moglo se nastaviti i sa daljom redukcijom prava. Da li to može tako da se radi beskonačno? Očigledna neodrživost penzionog fonda, ponavljam da je potpuno očigledna, treba da se prevaziđe reformom koja uključuje ne samo izmene penzionog zakona kao reforme prvog stuba, već i uvođenje trećeg stuba – dobrovoljnih penzionih fondova i uvođenje drugog stuba – obaveznog dodatnog osiguranja, kada se dva uslova ispune. Jedan uslov je da se u Srbiji bitno smanji deficit prvog stuba, prvog fonda, inače to nema mnogo smisla. Drugi uslov je da u Srbiji profunkcioniše na valjan način tržište hartija od vrednosti, da se utemelji. Slažem se, možda je to prvi uslov, što kaže kolega. Znači, tu je potreban jedan vremenski period. To je celina reforme penzionog sistema koja, gledano kroz perspektivu ove zemlje i budućih generacija, treba da da potpuno stabilan penzioni sistem koji će funkcionisati bez one situacije koju smo imali poslednjih 20 godina. Pretpostavljam da je takav pristup da nemamo situaciju koju smo imali dvadesetak godina, neizvesnosti, dugova i svega ostalog prema penzionerima, da jednom treba na to da stavimo tačku. Celokupna reforma penzionog sistema, naglasio sam, ima smisla, ima funkciju ako postignemo onaj centralni cilj koji zapravo imamo, verujem i ova vlada i svaka buduća vlada u Srbiji, a to je rast zaposlenosti. Zapravo, to je ključna stvar koju moramo da uradimo, da povećamo zaposlenost u Srbiji. Ne možemo povećati zaposlenost u Srbiji ukoliko u Srbiji ne dođe do rasta investicija. Ne može da dođe do rasta investicija u Srbiji ukoliko ne pošaljemo jasnu poruku da je ovo društvo spremno da redukuje javnu potrošnju u korist investiranja. To je jednačina koja je toliko očigledna da njeno osporavanje ne znam odakle dolazi, ali ne iz logike, od negde drugde. Znači, to je jednačina koju hoćemo da realizujemo. Predvideli smo, to su vrlo konkretne stvari, to treba da prate građani, da u narednom periodu od pet godina treba da bude toliki i toliki rast direktnih investicija u Srbiju, ako hoćemo da toliko i toliko padne nezaposlenost. Sa te tvrdnje idemo na priču, onda je normalno da građani i vi kao poslanici pitate Vladu – ako je to tako, a tako je, to je nesporno, šta vi iz Vlade činite da stvorite uslove da dođe do takvog rasta direktnih investicija u srpsku privredu? Zapravo, to je pitanje svih pitanja. Čini mi se, uveren sam, a legitimno je da neko drugi drugačije misli, da jedan deo odgovora na to pitanje jeste i reforma penzionog sistema. Podsećam, to nije celina, to je deo priče. Imate reformu državne uprave. Juče su usvojeni zakoni što se tiče toga. Zatim, reformu javnih službi. Ima niz stvari koje treba da se urade i ima ono što je najteže da se kaže i najviše se izbegava, to sam jutros spomenuo, u 2006. i 2007. godini, u te dve godine se završava vrlo mučan period u istoriji srpske privrede i društva; restrukturiranje srpske privrede se u te dve godine završava. To je treći uslov da bi u Srbiji došlo do ozbiljnog rasta direktnih investicija. To je vrlo jednostavno. To nije pitanje političkog stava. To je jednostavno pitanje određenih uslova koje morate ispuniti da bi došlo do rasta investicija u Srbiji. Pogledajte zemlje okolo: Rumuniju, Bugarsku i druge. Možemo da posmatramo šta oni rade. Svaki veliki investitor se raspita o toj zemlji, šta je sa tom zemljom, kakvo je stanje u njoj. On može da bira, on ima kapital, a mi imamo potrebu. Zapravo, o tome se radi – da pokušamo da stvorimo uslove da možemo da zadovoljimo naše potrebe, ne potrebe MMF-a, Svetske banke, boga oca, vašingtonske administracije ili ne znam koga. Nego, naša je potreba, nije potreba SAD da stvori uslove kod njih da investiraju. Oni imaju najveći stepen investiranja, u Americi, ne kod nas. Znači, naša je potreba da stvorimo uslove da dođe do rasta direktnog investiranja u srpsku privredu. Građani Srbije i svi poslanici u ovom sazivu parlamenta, u narednom sazivu, u onom tamo, u stvari treba da postave jedno jedino pitanje koje sublimira rad jedne vlade ove godine – koliko je došlo ove godine do rasta investicija u srpsku privredu? Odgovor na to pitanje daje odgovor na pitanje kako neka vlada radi, ova, bilo koja druga. To je zapravo odgovor na sva pitanja koja zajedno ovde danas postavljamo. Naravno, potpuno razumem da ovde ima mišljenja da ovo što radimo ne valja, da zakon nije dobar. To je potpuno legitimno. Ono što mislim da je potrebno jeste da pokušamo da ostanemo u sferi argumenata i kada nešto kritikujemo da pokušamo da damo predlog kako bi to zapravo moglo bolje da se uradi u perspektivi. Znači, to je jedino što mislim da je logično, što mislim da je normalno. Nezavisno od svega ovoga, očekujem, to sam pomenuo i unapred to govorim, da usvajanje ovog zakona ne znači kraj penzione reforme. Penzioni sistem u Srbiji, kao što sam rekao, menjaće se najmanje narednih desetak godina, dok se ne stavi na pravu meru da može da funkcioniše. Pošto je kolega otvorio pitanje tehničke prirode, s pravom čekanja na rešenje, kada rešenje da važi, kada se dobija, kada se daje, što nisam pomenuo, znači, od oktobra ove godine, za mesec dana počeće realizacija jednog kredita koji smo dobili od Svetske banke, koji će umrežiti celokupnu Srbiju u tom smislu da ćemo u Beogradu na jednom mestu imati u svakom trenutku podatke da li su ili ne uplaćeni doprinosi, koliko je uplaćeno. To je onaj deo reforme koji se ne pominje, tehničke prirode, da bi službe efikasnije radile. Pomenuto je da je najniža penzija sada 4.200 dinara. To je tačno. Od januara treba da bude 6.300 dinara, prema ovom predlogu zakona. Zapravo, to je jedna od bitnih stvari kada govorimo o socijalnoj funkciji ovog istog zakona. Takođe, da pomenem, što nije pomenuto u ovoj načelnoj raspravi, verovatno ćemo kroz amandmane o tome više razgovarati, to je pitanje celog spleta rešenja gde dajemo povoljnija rešenja kada je u pitanju beneficirani radni staž, kada je u pitanju korišćenje tih prava onih kategorija, kao što su rudari i neki drugi koji imaju 12, odnosno 18 meseci, drugi imaju 12 - 16 itd. Znači, u Predlogu zakona imate povoljnija rešenja, nego ona koja su bila do sada, ali sa jednom napomenom: što se tiče korišćenja tih povoljnijih prava, ono što imamo nameru da uradimo jeste da preispitamo ko sve ta prava sada koristi, zato što, prema našim početnim informacijama, ima veliki broj ljudi koji, kako smo mi to uvek radili olako kada je u pitanju davanje prava, u smislu - ma, nema veze, ubaci i njega, u stvari nemaju pravo na taj beneficirani staž, a koriste ga. Ti koji nemaju pravo, a koriste ga, otežavaju i onemogućavaju da imaju pravo oni koji stvarno imaju pravo i da njih ne možete na pravi način da zaštitite. Dakle, ukazujem narodnim poslanicima na taj segment zakona, za koji mislim da je jako važan, što se tiče benificiranog radnog staža i na poboljšanja koja tu dajemo. Naravno, sa jednom vrlo jasnom idejom da, nadam se, taj beneficirani staž, ta povoljnija rešenja u perspektivi izgube svoju svrhu, zato što će u Srbiji doći do bitnog poboljšanja uslova rada i modernizacije tehnologije. Zapravo, beneficirani radni staž je nužno zlo. On govori o tome da vi nemate dobre uslove rada, pa onda štitite navodno ljude tako što treba kraće da rade, a dobiju više staža. Naravno, to nije rešenje problema. Rešenje problema je, a to je takođe deo, da se sa rastom investicija obnovi tehnološka oprema u Srbiji u preduzećima, da se stvore uslovi rada, pa da onda možemo ovde u Skupštini govoriti – ovde više nema potrebe za beneficiranim stažom, jer su sada dobri uslovi. Zapravo, to je cilj kome treba svi da težimo, ali u međuvremenu dajte da pomognemo ljudima, i to je naša ideja kada je u pitanju poboljšanje kod odlaska u penziju zaposlenih koji su na benificiranom stažu. Mislim da sam ovim obuhvatio najveći deo onoga što je ovde, na neki način, rečeno. Naravno, dalje ću pratiti raspravu i, za ono što smatram potrebnim, reagovati na određena izlaganja.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Markoviću, zaista ne znam zašto se vi iščuđavate. Kada se poslanik javi, podigne Poslovnik i kaže – po Poslovniku, vi kažete – izvolite, reklamirajte član Poslovnika, a ne da se bečite na mene kao da ću ne znam šta da uradim ovde. Ministar Lalović je u isto vreme i narodni poslanik. Gospodine Laloviću, vi vršite klasičnu zloupotrebu člana 93. Poslovnika i moje je da to primetim, a i ostale kolege, iz tzv. vladajuće strukture reaguju na isti način kao ja. Naime, moram da vas obavestim da ste ovo vreme koje ste koristili promašili, jer to nije ono pred završetak, radimo duže od 18,00 časova. Ako ste, u maniru svih ministara do sada, želeli da tempirate i da govorite do 18,00 časova propalo vam je i onda ćete morati da reprizirate to oko 19,40 časova, pa do 20,00 časova da govorite. Vidite, mi smo tek počeli raspravu, kako to kaže član 93. Poslovnika, po prijavama i po mogućnostima koje taj član daje. Narodni poslanici, i oni koji su protiv zakona, kao što su poslanici SRS, i poslanici iz vladajućih struktura su tek počeli da govore, ali vi, u nedostatku smirenosti ili argumenata da nas ubedite, bar nas kao najveću poslaničku grupu, da vam je zakon dobar, a on nije, ne možete da izdržite već ste posle prvog govornika iz reda opozicije, narodnog poslanika Nikole Todorovića, reagovali, doduše koristeći mogućnost koju vam daje član 93, ali udaviste nas pola sata. Ako ćete posle svakog opozicionog poslanika ili onog koji govori suprotno od onoga što vi tvrdite da govorite po pola sata, predlažem Predragu Markoviću, koji je odlučio da produži vreme za raspravu, da u 20,00 časova vi i on ostanete sami. On će da sedi, da se podboči, da vas sluša, vi ćete da govorite o zakonu i lepo vama, lepo njemu, samo što građani to neće da slušaju. Vi sada možete svaki put kada god neko od poslanika iz opozicije govori da se javite i da iznosite kontraargumente, ali, gospodine Laloviću, dok ste bili u političkoj stranci trebalo je tamo malo više da se izborite za reč, da pričate na partijskim sastancima, a ovde nas pustite da iznesemo svoje argumente, da govorimo zašto smo protiv ili zašto smo za zakon. Vidite, gospodin Proroković je nestrpljiv, izigrali ste njegovo strpljenje kao poslanika vladajuće strukture, evo sada izlazi na vrata. Prema tome, skratitemalo priču i dozvolite nama da iznosimo zašto smo protiv zakona ili ovi što vas podržavaju zašto su za, a od 20,00 časova do 22,00 vi sa Markovićem, pa lepo se ispričajte i recite dodatno što niste napisali u obrazloženju.
Da dam pojašnjenje koje sam dužan. Član 93. na koji ste se pozvali, drugi stav kaže: "Predsednik Vlade i članovi Vlade dobijaju reč kada je zatraže i na njih se ne odnosi ograničenje u pogledu trajanja izlaganja." Time se rukovodio predsedavajući kada je dao reč. Molim da ne iznosimo podatke iz privatnog života. I, konačno, obaveza ministra da prisustvuje proističe iz potrebe da bi mogao da odgovara na pitanja. Replika, narodni poslanik Dušan Petrović.
Gospodine ministre, jedna od tema koju ste otvorili jeste i granica kada će, ukoliko ovaj zakon stupi na snagu, biti vremensko određenje u svačijem životu kada odlazi u penziju, a to je 65 godina. Ovde ste objasnili da se radi o ljudima koji su završili visoke škole i koji po prirodi stvari zbog dužine školovanja ne mogu da počnu da rade pre 25 godina, pa da je to ....
Izvinite, vi ste se prepoznali u delu izlaganja kada ja nisam bio tu?
Tako je, vi niste bili tu. Gospodin ministar je govorio duže, ali to naravno nije tema. Gospodine ministre, vi kao ministar za rad sigurno znate da u Srbiji danas ima milion nezaposlenih ljudi. Sada vas pitam, gospodine ministre, kada će ovi što su završili osnovnu školu ili je nisu završili i završili su srednju školu, da se ne bavimo slučajem ljudi koji su završili više škole, početi da rade i kada će otići u penziju? Milion ljudi danas je nezaposleno u Srbiji i u toj strukturi je mnogo, preko 90%, onih koji nisu završili fakultet. Ljudi koji su završili osnovnu školu ili nisu uspeli ni osam razreda da završe mogu da se bave teškim fizičkim poslovima ili drugim poslovima nekvalifikovane radne snage. Ukoliko je prosečan životni vek u Srbiji 69 godina, postavio sam ovde pitanje da li je pravično i da li je čovečno da ti ljudi odlaze u penziju tek sa 65 godina. Postoji još jedna teza koju ste ovde eksplicitno iskazali govoreći u ovih 20 minuta, a to je da ukoliko ne dođe do promene penzijskog sistema doći će do kolapsa u jednom trenutku i da će propasti penzijski sistem. Nažalost, ministar finansija nije ovde, to je naravno pitanje matematike i održivosti javnih finansija; gospodin Dinkić govori da je izdvajanje za penzije u bruto društvenom proizvodu 13,8%, što nije tačno zbog toga što u papiru MMF-a stoji da je izdvajanje za penzije, ukupno što prime penzioneri, negde oko 12%. Tako da deficit koji se ovde izlaže kao razlog, deficit koji se popunjava sa 100 milijardi dinara transferima iz budžetima u Fond za penzijsko osiguranje, taj deficit se drugačije obračunava nego u zemljama koje su reformisale svoje obračunske sisteme. Kao što vrlo dobro znate, a nećete da kažete sa ove govornice, u tih 100 milijardi deficita ulaze i izdaci za beneficirani radni staž. Svugde u svetu iz budžeta se plaća beneficirani radni staž za policajce, za vojnike i za svakog za koga država propiše da za njega treba utvrditi povlašćen radno-pravni režim. Isto tako, gospodine ministre, vi vrlo dobro znate kako se reguliše zdravstveno osiguranje penzionera u svim zapadnim evropskim zemljama. (Predsednik: Vreme.) Završiću vrlo brzo. Ovo su argumenti. Ministar je pozvao da razgovaramo o argumentima. To je bila priča sa MMF-om. Kako se plaća zdravstveno osiguranje penzionera u Engleskoj i kako se plaća u Rumuniji? Da li to ulazi u obračun deficita penzijskog sistema, i ovih 100 milijardi dinara koji se transferišu u 2005. godini iz budžeta u Fond penzijskog osiguranja? Ne ulazi, i vi to vrlo dobro znate. Prema tome, nije deficit ovoliki koliki prikazuje ministar finansija Dinkić i zato je loše što on nije ovde, da vi ne odgovarate na ove stvari na koje bi on trebalo da odgovori, nego je taj deficit manji. Kolika je stopa doprinosa za penzijsko osiguranje u Srbiji – 22%. Kolika je stopa u zemljama OECD-a? Veća ili manja nego u Srbiji? Veća, 24%. Kolika je stopa u tranzicionim zemljama – 6% veća nego u Srbiji. Da ste stavili stopu za penzijski doprinos 12%, a ne 22% znate koliki bi bio deficit u budžetu? Onda bi trebalo da se izdvoji 150 ili 200 milijardi dinara da bi se popunio manjak u Fondu za penzijsko osiguranje. Prema tome, važno je da mi imamo potpuno jasan uvid u činjenice. Umesto da ste povećali stopu doprinosa za penzijsko osiguranje, a smanjili stopu doprinosa za poreze, jer ministar Dinkić ovde nas iz dana u dan bombarduje saopštavanjem trijumfa ekonomske politike koja se zove suficit u budžetu (suficit u budžetu znači da su veliki porezi), zašto niste, gospodine ministre, malo smanjili poreze, pa malo povećali stopu doprinosa za penzijsko osiguranje? Onda se, naravno, ne bi na ovako dramatičan način govorilo o kolapsu ili propasti, ili kako god hoćete, penzijskog sistema u Srbiji. To nije tačno. Tačno je da zbog toga što je 1.300.000 penzionera najslabija socijalna grupacija u Srbiji, zbog toga što ne mogu da dođu pred Vladu Republike Srbije da demonstriraju, zbog toga su Labus i Dinkić, a vi ih ovde branite, pa onda predsednik Vlade Koštunica, udarili na 1.300.000 penzionera i rešili da na njih prebace sav teret tranzicije.
Vrlo je nekorektno. Već je jedan poslanik zloupotrebio sada već šest minuta replike. U delu diskusije nisam bio prisutan i ne mogu da znam da li je pominjana grupa, poslanik ili neko pogrešno tumačenje. Izvolite, gospodine Krasiću, ali molim vas da takve stvari više ne radimo, jer nije korektno. Molim vas da pružimo priliku poslanicima koji su na redu da vode načelnu raspravu, a ovlašćeni predstavnici, kao što ste vi i kao što je gospodin Petrović, imaće dodatnu priliku još jednom.
Gospodine predsedniče, nisam kriv što vi niste bili u jednom delu sednice prisutni. Gospodin Lalović je iskoristio priliku koju ima po Poslovniku, ispričao je neke stvari, prokomentarisao je naše diskusije, ali je potpuno okrenuo stvari. Drugo, vi ste morali da upozorite predstavnike Vlade kada dođu ovde, ukoliko daju uvodno izlaganje i ukoliko imaju namere da diskutuju posle poslanika u načelnoj raspravi, neka nas makar obaveste o ishodu amandmana koji su podneti na predloge zakona. Neka kažu – odbili smo sve, prihvatili smo, nismo prihvatili, da bismo mi znali da se orijentišemo u kom smislu da diskutujemo povodom predloga zakona. Mi to nemamo. Moram da kažem da uopšte nije korektno što je ministar okrenuo raspravu koju smo danas vodili povodom godina starosti lica u Srbiji, kada se stiče pravo na starosnu penziju. On je nama održao ovde odu o tome kada je ko diplomirao i koliko teoretski ima šanse da napuni godina života kada posle škole počne da radi. Mi o tome nismo danas pričali, mi tu argumentaciju uopšte nismo koristili. Mi smo danas samo ukazali na neke surove činjenice koje se tiču propisa. Do pre nekoliko godina standard u ovoj zemlji je bio da muškarac sa napunjenih 60 godina starosti i 20 godina penzijskog staža stiče pravo na starosnu penziju. Kolika će ona biti, reguliše drugi član. Vi ste uskratili pravo kategoriji stanovnika da ostvari pravo na starosnu penziju. Za tri godine desilo sa da je čovek izgubio pravo zato što nije napunio te godine. Sada idete sa nekim prelaznim i završnim odredbama. Nas uopšte ne interesuje uporedna praksa. Ti ljudi neće da ostvaruju pravo na penziju u Poljskoj, Češkoj, nego u Srbiji. Onda ste nam pričali o tome kad ko diplomira, koliko treba da radi, pa ste nam rekli – zbog toga što su loši uslovi rada postoji beneficirani radni staž. U svim zemljama postoji beneficirani radni staž za one koji rade u zatvorima i koji se bore protiv kriminala. Kako država može da poboljša uslove rada policiji – da zabrani lopovluk? To je nemoguće. Te kategorije moraju da imaju beneficirani staž. Ovde se pričaju bajke, elementarno nepoznavanje onoga što je suština penzijskog i invalidskog osiguranja. Osigurani slučaj za starosnu penziju su godine života, a korektivni faktor jeste penzijski staž, da se ne bi desilo da je neko ostvario pravo na penziju samo zato što je napunio godine života, a nije imao neku solidarnost u vidu ulaganja. Ovde izlaze poslanici G17 plus i pričaju kako su oni za to da se dobija penzija kad se napuni 70 godina. Može i sa 65 godina, ali to je neki drugi fond, ne PIO, nego ako država pravi svoj fond socijalne zaštite. Molim vas da se koncentrišete na ono što je tema ovih zakona. Sve ste lepo uradili da se što manje priča o zakonu koji je pod rednim brojem dva, koji je smišljen radi organizovanog kriminala, da neki ljudi svoja velika sredstva, oslobođena poreza, drže na svojim dobrovoljnim penzionim računima i u datom trenutku povuku. Kada ste hteli da pričate o reformi penzijskog i invalidskog sistema, zašto niste sva tri stuba stavili, zašto niste napisali nove propise i odredili u prelaznim i završnim odredbama prelazna rešenja od određenog dana i odredili kada će da se krene sa primenom tih propisa? (Predsednik: Vreme.) Ovde nam pričate kako ste koristili praksu Hrvatske, Makedonije itd. Videli ste kakva rešenja postoje tamo, do 40 godina starosti u koji PIO fond obavezno ulazi. Nemojte više da nam pričate bajke. Otvorite karte. Zato mi prigovaramo i zato mi podnosimo ovo. Kad nam kažete da 60% građana Srbije prima ovoliko, 60% penzionera prima penziju ovoliko, nas to uopšte ne interesuje. Ta vaša statistička istraživanja su nešto što treba vas da usmeri, ali to je nešto što ne sme da zaustavi nekome njegovo pravo. Vi vaše interne probleme koristite kao razloge zbog kojih će da se uskrati pravo. Zbog toga mi dižemo glas. Naša argumentacija se razlikuje od argumentacije Demokratske stranke.
Reč ima narodni poslanik Mika Vlaović, pa narodni poslanik Milisav Petronijević, pa narodni poslanik Milka Silajev.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, taman dođoh ja na red da nešto kažem ministru, a ministar izađe. Verovatno je imao nekih drugih poslova. Ne bih puno o zakonu o penzionom i invalidskom osiguranju. Mislim da je ovde rečeno dosta toga. Kao čovek i kao domaćin zameram nečemu: prihvatam da se može kritikovati, da se traži poboljšanje u zakonu, ali ne mogu da shvatim čemu povišen ton i zarumenjeni obrazi nekih poslanika, zašto svađa oko nečega što je skroz nepotrebno? Znamo mi iz DSS-a situaciju u kojoj se nalaze penzioneri, znamo šta bi bilo za njih najprihvatljivije kad bismo mogli da ispunimo i znamo, kao domaćini, realnost, ono što je moguće. To što je moguće nije za njih najidealnije, ali to je nešto što će imati danas, sutra i sledećih godina, da im se vrati i ono što je zaostalo u nekim godinama. Ne spominjemo ko je za to kriv i ko nije, jer krivica ovog i onog ne donosi rešenje. Hoćemo to da rešimo. Imao sam jedno pitanje za ministra. Mislim da su imali najbolju volju i najbolju želju donošenjem ovog zakona o javnom dugu zaostalih penzija zemljoradnika i zaposlenih. Pošto se radi o skoro istoj cifri, nekako ispade da se zaposlenima isplate zaostale penzije za tri godine, a poljoprivrednicima za pet godina, tako da zemljoradnici i po ovom ispadaju kao građani drugog reda. Vidim da ima amandman na to i nadam se da će ministar prihvatiti. Ako nije moglo u tri godine da se isplati i jednima i drugima, onda se bar pravično trebalo odrediti da to bude četiri godine i za jedne i za druge. Nije normalno ako neko veruje da stari zemljoradnici koji su otišli u penziju, sa još jednom navikom koja možda nije najbolja, ali nosi se godinama i domaćinski se drži u srcu, sa par hektara zemlje, nekoliko hektara proda u zakup kad onemoća i ne može da radi, ali još uvek pokuša nešto da radi, da ne bude besposličar i na tim njivama, tako bolestan i star, pokušava da stvori prihod, a ponekad stvori gubitke, pa od onog što dobije za zakup nadoknadi onaj gubitak na onoj manjoj površini koju je hteo da obradi. Penzija zemljoradnika je 3.000 i zato molim da iznađete mogućnost da se i jedno i drugo uskladi, ili da bude tri godine za jedne i druge ili da se produži na četiri godine, pa da to bude jednako. Ne znam da li je tačno da će i zemljoradnici od 2006. godine primati najnižu penziju od 6.000, jer do sada primaju 3.000.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a posle njega narodni poslanik Milka Silajev.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vlada Srbije predložila je pet zakona iz oblasti PIO. Od toga, tri zakona koja rešavaju aktuelne probleme i dva koja su nazvali nastavkom reforme penzionog sistema. Vrlo kratak komentar: ova tri zakona koja rešavaju aktuelne probleme, zakon o javnom dugu, kojim se preuzima obaveza isplate zaostale jedne i po penzije za zaposlene i 20,5 penzija za poljoprivrednike je dobar korak koji je ova vlada učinila. Naravno, bili bismo zadovoljniji da je on učinjen u smislu da se isplate odjednom. Očigledno je da mogućnosti to nisu. Dobar je u tom smislu što je preuzela obavezu i preuzela da to reši, posle pet godina priče o dugovima penzionerima i nečinjenja ništa. Dobro je što je ministar danas izneo i precizne podatke o dugu i istorijatu nastanka duga. Dobro je da je Srbija čula iz usta ministra, a ne mene, da je dug do 5. oktobra 2000. godine iznosio pola penzije. Dobro je da je iz usta ministra Srbija čula da u periodu od 5. oktobra 2000. godine, vremena kada je uvedena oružana demokratija, dug ne samo da nije vraćen, nego je uvećan za celu penziju. To su podaci ministra koji je danas ovde rekao. To je dobro da Srbija zna. Zbog toga je pozitivan odnos prema ovom predlogu Vlade da prihvati tu obavezu da je izmiri, doduše ne odjednom, ali bar je utvrđen tačan period kada će to da izmiri. Drugi zakon koji rešava takođe aktuelne probleme, to je zakon, pojednostavljeno rečeno, o povezivanju staža. Radi se o periodu od 1991. godine do 2003. godine. Ono što mi tražimo, podržavajući ovaj predlog Vlade, a da bi do kraja prilikom usvajanja ovog zakona imali podršku, to je da se ne pravi nikakva podela do 2000. i od 2000. do 2003. godine, ni u drugim uslovima. Jednostavno, to da važi za sve radnike od 1. januara 1991. godine do 31. decembra 2003. godine. Ni u jednom slučaju radnici nisu krivi što im nije uplaćen doprinos, bilo koji uslov da je u pitanju. Prema tome, sve njih treba staviti u isti položaj, a država neka nađe načina kako će da reši naplatu od onih firmi koje su to zloupotrebljavale i nisu plaćale zarade. Drugi deo ovih zakona, ova dva zakona, zakon o dobrovoljnom penzijskom osiguranju i zakon o izmenama i dopunama zakona o penzijskom osiguranju, to su zakoni koji su nastavak reforme penzionog sistema. Vrlo kratko ću podržati zakon o dobrovoljnim penzijskim fondovima i finansijskim planovima kao ideju, kao nužnu potrebu koju treba uraditi. Što se tiče konkretnih rešenja koja su data u tom predlogu zakona, mi imamo dosta amandmana i, naravno, učinićemo da on bude što bolji. Konačno, peti zakon, koji je u stvari prava suština reforme penzionog sistema, a to je izmena i dopuna Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, ovako kako je predložen za nas je neprihvatljiv. To su moje kolege danas govorile i ja ću još iz nekoliko uglova da to pojasnim. Promene u sistemu PIO koje se nude usmerene su na uspostavljanje finansijske održivosti tog sistema, finansijsku konsolidaciju tog sistema, i to kada bi se posmatralo samo jednostrano nije sporno. Sporno je ko će platiti trošak finansijske konsolidacije tog sistema. Sporno je ono u čemu se mi razlikujemo od predlagača, a to je nekoliko tačaka. Sporno je što nijedna reforma, pa ni ova, penzijskog sistema ne može da bude uspešna ako prethodno ne sadrži politiku i ciljeve koje želi da postigne, strategiju razvoja u toj oblasti, dinamiku, neki period do kada će da stigne da ljudi već znaju šta ih čeka za deset godina. Onda zakonima praktična rešenja da se rešavaju. Sporno je sledeće: koliko god je nesporna težnja ove vlade da u dugoročnom periodu uvede sva tri stuba, odnosno da pored prvog, državnog fonda, ovog trećeg koji sada uvodi, dobrovoljnog privatnog fonda, uvede i drugi obavezni privatni fond, nešto što vodi stabilizaciji penzijskog sistema, i to nije sporno. U čemu se mi sporimo? Sporimo se u tome ko će da obezbedi onima koji ne mogu da sačekaju taj period da prežive, ko će da im obezbedi sigurnost. Naime, sadašnji penzioneri ne mogu da sačekaju da taj sistem funkcioniše. Država mora da brine i o tome. Treće, u obrazloženju zakona piše – kao i u većini drugih zemalja, sistem PIO u Srbiji zasniva se na tekućem finansiranju penzija, što znači da svi koji rade i ostvaruju prihod, po principu obaveznosti, izdvajaju kroz doprinose za PIO sredstva za finansiranje penzija, odnosno korisnika. To reče ministar Dinkić danas i to nije sporno. Šta ministar i ministri ne pričaju? Drugu rečenicu iz njihovog obrazloženja, koja kaže – na taj način današnji obveznici uplate doprinosa stiču pravo da u budućnosti njihove penzije budu finansirane iz prihoda budućih obveznika, odnosno budućih osiguranika. To je ključ, razlika između nas i predlagača. Reformu sistema penzijskog osiguranja predlagač gleda samo kao smanjenje javne potrošnje. Sistem PIO gleda kao javnu potrošnju. Mi se sa tim ne slažemo i to nije tačno. Zato sam citirao ovu drugu rečenicu. Penzija je stečeno pravo, baš ovako kako piše, uplatom doprinosa za vreme svog radnog veka, ne da bi samo finansirao postojeće penzije, nego da bi stekao pravo i sebe osigurao za vreme kada neće raditi. Tu se razlikujemo. Dakle, penzija je vrsta osiguranja, tako i stoji – penzijsko i invalidsko osiguranje, ne stoji – penzijska i invalidska potrošnja. Tu se razlikujemo u suštini. Četvrto, svaka reforma da bi uspela mora da ima smisla, ne samo u konsolidaciji, ne samo u stvaranju ambijenta, nego, u krajnjem, da ljudi žive bolje. Ovde se mi suočavamo sa još jednim problemom. Ovakva reforma kakva je predviđena ne samo da ne omogućava ljudima da žive bolje, penzionerima ne omogućava ni da zadrže nivo stečenog prava, odnosno vrednosti stečenog prava. Dakle, trošak ove finansijske konsolidacije će platiti jedino penzioneri. Sa tim se ne slažem. Peto, ovo je druga reforma penzijskog sistema za tri godine. To valjda nigde u svetu nema da se reforme tako prave. I jedna i druga u osnovi imaju smanjivanje socijalnih prava. Podsetiću, a mislim da nije tu, izađoše ovi koji govore o pravdi, moralu i čovečnosti, ona prva reforma 2002, odnosno 2003. godine je napravila pravi pokolj. Tada je došlo do najvećih umanjivanja socijalnih prava. Tada je granica za starosnu penziju pomerena munjevito za tri godine. Tada je način usklađivanja penzija promenjen. Ne samo da je ta DOS-ova vlast još jednu penziju ostala dužna, nego je toliko brige za penzionere, koliko slušam ovih dana, pokazala da im je na legalan način uzela šest penzija za samo tri godine, prelaskom na nov sistem obračuna penzija. Da je ostao postojeći, penzioneri bi primili šest penzija više, i oni su podneli teret toga. Iz tih razloga mislimo da ne mogu reforme da se zasnivaju samo na umanjivanju socijalnih prava. Konkretno, dva ključna problema sa kojima se suočavamo, a to je i sedmi razlog – ima li i drugih rešenja da se konsolidacija penzionog fonda izvrši? Šta je sa sredstvima privatizacije? Malopre smo slušali i druga rešenja, da ih sada ne ponavljam. Da li je restrikcija prava trebalo da dođe kao krajnja, zadnja mera ili kao što je sada slučaj? Iz tih razloga mi nismo saglasni. Naravno, mi smo ozbiljna i odgovorna partija, ne pada nam na pamet da ne prihvatamo ništa, neka traje koliko traje, pa šta bude; ne, borićemo se za ova prava, ali smo spremni da učinimo i da pomognemo koliko god može da se omogući i reforma, ali da se ne ugrozi toliko restriktivno pravo penzionera. Dva konkretna primera: prvi je produženje godina starosti za sticanje uslova za penziju, dakle prvo je ključ sticanja prava na penziju – mislimo da ovo rešenje nije dobro i ne slažemo se sa tim. Rešenje po kome će ljudi kasnije ići u penziju je nešto čemu treba težiti, to nije sporno. To se odnosi na zemlje koje imaju stabilnu situaciju, gde ima posla, gde ljudi mogu da rade i, fala bogu, treba da se bore da što duže rade. U ovoj Srbiji ima milion nezaposlenih, što je ova vlada nasledila, a to je još jedna briga prethodne vlade, koja se ogledala u tome da 500.000 ljudi otpusti i tako reši problem ekonomije, jer 500.000 ljudi neće primati platu. Problem ove vlade jeste ne samo 1:1, nego 1:1:1, jedan radnik - jedan penzioner - jedan nezaposlen, to je ova vlada zatekla. Slažem se sa tim da se mora tražiti rešenje, ali mora da bude takvo rešenje da ne snosi samo onaj koji je nemoćan, koji nije u mogućnosti da to snosi. Zbog toga tu tražimo postupnost. Zašto nisu ponuđena druga rešenja? Šta je sa varijantom da bude 60, 61, 62, 63, 64, 65, kombinovano sa brojem godina radnog staža, pa recimo, 15 godina radnog staža 65 godina života, 25 godina staža 60 godina života itd? Šta je sa varijantom, pošto se svi pozivamo na zapadne zemlje, recimo, u Nemačkoj može i sa 60 godina da se ide u penziju, ali 18% je manja penzija? Šta je sa tim ponuđenim mogućnostima da čovek može da bira? Podsećam vas, 2002. godine, kada je došlo do promene, ogroman broj ljudi je tek dostizao to pravo, pobeglo mu je tri godine, a nema posla. Sada kada ga ponovo dostiže, opet mu beži. Dakle, ovde možemo da prihvatimo samo da period bude duži. Konačno, vezano za usaglašavanje penzija, ključni problem. Ovde nije u pitanju nikakva demagogija, nego čista matematika i računica, iako sam malopre govorio protiv matematike kada sam govorio o reformi penzijskog sistema da to nije suva matematika, nego da su to ljudi na koje će da se odnosi i koji treba na osnovu toga da ostvaruju neka svoja prava. Ovde je precizno rečeno, i to je tačno – neće se penzije smanjivati, ali će sporije rasti. Šta nije rečeno? Težnja svake države, svakog društva je da se bori za veći standard, povećanje zaposlenosti, plata itd, a ovim rešenjem penzionerima se ne omogućava to, omogućava se samo usklađivanje penzija sa troškovima života iz prošle godine, znači ne više. Ovo rešenje je moguće u zemljama sa stabilnim sistemima i tamo gde sve funkcioniše kako treba. U Srbiji Vladi nije svejedno da li će da konsoliduje finansijski sistem, a da 1.300.000 ljudi to žestoko podnese preko svojih pleća. Zato i ovde kako je dato rešenje da se usklađuje sa troškovima života, osnovna ili najveća, uz čitav niz drugih, zato što nema zaštitnog mehanizma koja je to granica ispod koje penzija ne može dalje da pada u odnosu na prosek zarada, da bi mu bar iole dali šansu da može da se približi tom cilju, a to je poboljšan životni standard. U tom smislu smo dali amandmane i vezali našu podršku za te amandmane. Ključna su dva amandmana na ta dva člana. Dakle, podržavamo reformu, jer znamo da reforme mora da bude, jer je to nešto nužno. Znamo da privredna reforma mora da ide, znamo da uz privrednu reformu mora da ide i socijalna reforma, ali hoću da i vi budete svesni da nema uspešnosti ni jedne ni druge ako nema socijalnih prava i ako nema socijalne pravde.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Milka Silajev, a zatim narodni poslanici Gordana Čomić i Dušan Proroković, a ako ne budu u sali, kao što sada nisu, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Silajev.
Poštovani ministre, poštovana gospodo poslanici, da je ovo značajan zakon govori i to koliko je mnogo žučnih diskusija ovde bilo. Da je sistemski zakon, to se normalno zna, a da je žučnih diskusija bilo mnogo, to je dokaz da se međusobno ubeđujemo, a zna se da je najneosvojivija tvrđava na svetu ljudska glava. Normalno je da ćemo mnoge argumente i mnoge stavove koji suveć izrečeni ponoviti. Ja sam jedna od tih i govorila bih o tome da je sva nesreća naša i nesreća istočnih zemalja, odnosno zemalja u tranziciji bila što se sistem urušio takav kakav jeste i da je mnogo ljudskih patnji bilo prisutno i da je tranzicija svih socijalističkih zemalja, pa i naše, u svojoj početnoj fazi bila praćena snažnom recesijom koja je imala brojne direktne posledice. A, između ostalog, došlo je do velikog pada proizvodnje i porasta nezaposlenosti i inflacije, a značajan deo ekonomskih aktivnosti preselio se u sivu zonu. Pomenute promene u privrednom sistemu odrazile su se i na penzioni sistem. Naime, u ovom razdoblju došlo je do drastičnog smanjenja prihoda, a samim tim stvoreni su problemi za ispunjavanje preuzetih obaveza. To se odražavalo na različite načine, penzije su se smanjivale, isplaćivale su se sa velikim zakašnjenjem i sl. Posmatrano iz ugla institucija, reforma penzionog sistema podrazumevala je radikalno prilagođavanje zatečenih institucija ili stvaranje potpuno novih ili kombinovanje jednog i drugog. U početnim godinama reforme penzionog sistema zemalja u tranziciji došlo je do izmene u tzv. prvom stubu, kao i do uvođenja drugog stuba. Analitičari smatraju da je najdalje u reformama otišla Poljska. Uspostavljanje uspešnog sistema prikupljanja prihoda kojima se finansiraju penzije zavisi od kapaciteta administracije i institucija društva u celini, razlikuje se od zemlje do zemlje; institucija koje su odgovorne za prikupljanje sredstava, kao i institucija koje kontrolišu proces u celini. Unapređenje penzionog sistema ne može se rešiti preko noći, odnosno neophodno je dugo i strpljivo građenje ne samo neophodnih institucija, nego i vraćanje izgubljenog poverenja građana u zemlju, u državu. U tom procesu revitalizacije neophodna je, tvrde istraživači, vrlo bliska saradnja ne samo Vlade i institucija socijalnog osiguranja, nego i poslodavaca i zaposlenih. Pokazalo se, na osnovu poređenja reformskih procesa u pojedinim zemljama, da nema univerzalnog i uspešnog modela, već svaka zemlja mora da traži svoj put i da sa konkretnim ograničenjima traži najbolja rešenja. Sadašnji sistem penzionog osiguranja je jednodelni, obavezan javni sistem, sa unapred definisanim penzijskim nadoknadama. On funkcioniše po sistemu pay as you go, po principu prema kome zaposleni finansiraju tekuće penzionere. Takav koncept međugeneracijske solidarnosti izuzetno je povoljan tamo gde je ekspanzija, gde su demografska kretanja u ekspanziji i dobro funkcioniše samo u slučaju kada je stanovništvo mlado, tj. kada je izrazito veći broj zaposlenih u odnosu na broj penzionera. To se događalo u Evropi i u svetu odmah posle Drugog svetskog rata, kada je rađanje bilo vrlo ekspanzivno. I, sada je toliko rođene dece stiglo do penzije. Sada sve zemlje u svetu imaju problem sa tom "zlatnom generacijom". Međutim, odnos broja zaposlenih i broja penzionera sa godinama se pogoršava. Godine 1966. taj odnos je bio 1:4, a sada je 1:1, što je izuzetno opterećenje za zaposlene. Zato se često dešava da se izbegava plaćanje sredstava doprinosa ili se ova sredstva plaćaju u smanjenom iznosu. Predlogom zakona o uplati doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje za zaposlene za koje nije uplaćen doprinos za penzijsko i invalidsko osiguranje uređuju se uslovi, način i sredstva za finansiranje uplate doprinosa. Tako se delimično ispravlja nepravda naneta radnicima. Pošto država ne treba da bude dužna ni poljoprivrednicima, dat je predlog zakona o javnom dugu države po osnovu neplaćenih penzija i novčanih naknada poljoprivrednicima, kao i predlog zakona o javnom dugu po osnovu preuzimanja obaveza Fonda po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada. Osim ovoga, jedna od osnovnih karakteristika našeg penzijskog sistema je visok prosek i odnos prosečne penzijske naknade i prosečne zarade. Tako je on bio negde 70%, a sada je oko 60%. U Sloveniji je taj odnos 52%, a u Hrvatskoj je 55. Izuzetno je visok broj invalidskih penzionera, generalno posmatrano, i godinama izražena tendencija preranog odlaska u penziju. Neophodno je istaći i visoku stopu doprinosa; ona u Srbiji iznosi 22%, 11% na teret zaposlenog, a 11% na teret poslodavca. Država se poslednjih godina maksimalno angažovala, na različite načine, da bi se pokrio permanentni deficit u penzijskom osiguranju. Predloženim zakonom se prelazi sa dosadašnje švajcarske formule usklađivanja na to što će se postepeno smanjivati učešće parametra zarade, tako da će se nakon četiri godine penzije usklađivati samo sa troškovima života. Mi, koji još uvek trošimo oko petine više nego što stvaramo, moramo da budemo svesni da niko više neće da nas finansira, nema ni kredita, ni donacija. Došlo je vreme da u svim društvenim segmentima svedemo potrošnju na ono što proizvodimo. Trenutno je situacija takva da se 40% sredstava za penzije podmiruje iz budžeta. Konkretno, samo u okviru ove godine država će za tu namenu izdvojiti oko 70 milijardi dinara. U Srbiji 14% društvenog proizvoda odlazi na penzije, dok je prosek u zemljama OECD-a 8,1%. Predlaže se podizanje nivoa, to je ono što je dobro i pozitivno i što naše stanovništvo sa najnižim primanjima ne treba da plaši, najnižih penzija na 25% od prosečne zarade zaposlenih na nivou Republike u prethodnoj godini. Visina najniže starosne i invalidske penzije za osiguranike poljoprivrednike određuje se u visini iznosa najniže penzije zatečenih korisnika. Najnovijim zakonom o penzijsko-invalidskom osiguranju razmotreno je i dobrovoljno penzijsko osiguranje. U okviru ove vrste osiguranja trebalo bi da se osiguraju oni koji samoinicijativno žele dodatno osiguranje za rizike starosti, invalidnosti, smrti. Ovo će se ostvariti dobrovoljnom uplatom sredstava, tako da to bude premija. Premije su svojstvene dobrovoljnom penzijskom osiguranju, a doprinosi su svojstveni obaveznom penzijskom osiguranju. Ovaj nivo penzijskog osiguranja treba da funkcioniše na osnovu kapitalnog pokrića, tj. da se bazira na sistemu akumulacije kapitala. Prikupljanje sredstava na osnovu uplate sredstava premija trebalo bi da se investira na finansijsko tržište u različite oblike hartija od vrednosti. Sredstva dobrovoljnog penzijskog osiguranja moraju da predstavljaju izvor sigurnosti za budućeg penzionera. To su dugoročna sredstva, izuzetno kvalitetna za investiciono ulaganje, koja jačaju privredne procese i kao takva moraju od strane države imati privilegovan položaj. U velikom broju zemalja u tranziciji reforme stoje na tri stuba, na tri nivoa. Prvi je obavezno osiguranje, drugi je obavezno penzijsko osiguranje u okviru kojeg svaki pojedinac ima svoj štedni račun, princip kapitalizacije, i treći je dobrovoljno penzijsko osiguranje. Mi krećemo od uvođenja ovog trećeg stuba. Praksa velikog broja zemalja je pokazala da ovaj sistem osiguranja daje značajne rezultate samo u okviru reforme celokupnog sistema penzijskog osiguranja, naročito na mlado stanovništvo, dok će stariji izgleda morati da pričekaju do sigurnije starosti. G17 će podržati set zakona koji su, hteli mi to da shvatimo ili ne, nužnost ovog vremena. Nadam se da će čak i opozicioni deo Skupštine učiniti to za dobrobit Srbije. Hvala.
Hvala vama, gospođo Silajev. Sada reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, ali nije prisutna. Reč ima Vjerica Radeta. Nema više vremena za gospodina Uroševića i za gospodina Vučelića. To vreme poslaničke grupe potrošila je gospođa Silajev. Izvolite, gospođo Radeta. Neka se pripremi narodni poslanik Velimir Simonović, a posle njega Milan Marković.
Dame i gospodo, volim kada ministri predstavljaju vladine predloge zakona. Svaki put veoma pažljivo slušam ministre da bih sa njima mogla da polemišem u toku rasprave. Međutim, danas, nažalost, to neće biti moguće, ne samo iz razloga što Mlađan Dinkić nije ovde, nego i zato što ni ministar Lalović, ni ministar Dinkić o ovim reformama penzijskog i invalidskog osiguranja nisu rekli ništa. Ovo što su nam ministri ovde danas govorili bilo je mlaćenje prazne slame, kako to narod kod nas kaže. Ničeg konkretnog nije bilo, nijednog argumenta koji bu ubedio narodne poslanike da je ovo što nam Vlada nudi smisleno i da je za ovaj momenat moguće i primenjivo u Republici Srbiji. Ono što ovih dana čitamo i pratimo po medijima iskazuje jedan veliki strah građana Srbije od ovih, ministre Laloviću, vaših zakona. Vi ste danas pokušali, zajedno sa Dinkićem, da kažete da tom strahu nema mesta, ali mi ceo dan pokušavamo da vam objasnimo da, nažalost, ima mesta strahu i da ovi predlozi zakona i vaš odnos prema MMF-u zaista jeste nešto što građane Srbije treba da plaši. U toku današnje rasprave setila sam se jedne izjave Zorana Đinđića krajem 2001. godine, posle čuvene petooktobarske buldožer revolucije; tada je rekao da tranziciju u Srbiji svakako neće moći da prežive svi, ali oni koji ostanu živi, oni će jednoga dana da žive bolje. To je ono što je motivisalo vas i ovu vladu kada predlaže ovako drastična rešenja u ovome što vi zovete reforme. Ministre, ovo nisu reforme, pogotovo kada znamo da smo jednu reformu, pokušaj reforme penzijsko- invalidskog osiguranja imali još 2003. godine. Ovde je jedan poslanik, čija će poslanička grupa podržati ove zakone, rekao jednu surovu istinu. Kaže – ovi zakoni su dobri za buduće penzionere, oni predstavljaju problem samo onima koji su trenutno u penziji. Mi znamo da je to tako, ali to je zaista strašno. Šta ćete vi sa penzionerima koji trenutno primaju penziju, koji su trenutno penzioneri? Ne znam da li ste svesni da ti ljudi, ta kategorija stanovnika Srbije već sada polako umire, zato što nema od čega da živi. Ovim vašim tzv. reformama to lagano umiranje će da se nastavi. Verujte, ministre, bilo bi humanije da ih pobijete i da onda počnete primenu na te neke buduće penzionere. Ovo što se sada dešava... Ne znam da li znate, da li komunicirate sa građanima Srbije, kako penzioneri žive, kako se uopšte u Srbiji živi? Penzioneri su zaista kategorija koja je u nemilosti ove države, ove vlade i još sada, sa ovim i ovakvim zakonima, ne znam da li će neko da preživi primenu ovih zakona. Bez obzira što su danas neki poslanici ovde pokušali da nas ubede da su ovo dobra rešenja, ponoviću ono što su kolege iz Srpske radikalne stranke ceo dan danas govorile. Činjenica je i istina je da ovim predlozima zakona smanjujete penzije. Nemojte da nas ubeđujete u neku vašu računicu koja govori da to nije tako, jer to tako jeste. Istina je da ovim zakonim ukidate postojeće privilegije. Istina je da ovi zakoni povećavaju starosnu granicu i neshvatljivo je da se neko usudi da izađe ovde i kaže da sve ovo što sada kažem i što ceo dan srpski radikali govore nije tačno. To ovde piše. To pismeni mogu i trebalo bi da znaju da pročitaju. Kratko ću da prokomentarišem dva-tri člana, jer smo mi uložili određene amandmane. Naravno, u delu kada se bude govorilo o amandmanima govorićemo detaljnije o tome. Sada ću reći samo ono što je najdrastičnije. Recimo, član 4, koji zaista pomera starosnu granicu, ne znam kako ćete da objasnite (ako još jednom pokušate u 19,45 da zaključite sednicu, kao što ste greškom uradili u 17,45) da ovo nije pomeranje starosne granice kada kažete u članu 19, na koji se odnosi ovaj član 4 – tačke od 1) do 3) menjaju se i glase, a član 19. se odnosi upravo na to kada osiguranik stiče pravo na starosnu penziju: 1) kada navrši 65 godina (muškarac), odnosno 60 godina života (žena) i najmanje 15 godina staža osiguranja; 2) kada navrši 40 (muškarac), odnosno 35 (žena) godina staža osiguranja i najmanje 53 godine života. Bilo bi lepo da nam objasnite sa koliko godina ovaj muškarac počinje da radi, kada navrši 40 godina staža i 53 godine života. Da li je moguće da neko počinje da radi sa 13 godina? Nije moguće. Od 15 da, ali od 13 ne. Još smo neke zakone ovde donosili, tako da treba da znamo. I, kada navrši 45 godina staža osiguranja. Ovo je ono čega se plaše građani Srbije. Ovo je ono što se ovih dana komentariše po medijima. Ovo je ono što govori u prilog našoj tvrdnji da ovim zakonima em uništavate penzionere, em onemogućavate otvaranje novih radnih mesta i zapošljavanje mladih ljudi u Srbiji. Kratko bih rekla o članu 22. Predloga zakona koji se odnosi na član 80. osnovnog zakona, koji govori o osnovama za menjanje penzija, odnosno usklađivanje penzija. U prvom stavu kažete: "Penzija se od 1. aprila tekuće godine usklađuje, na osnovu statističkih podataka, sa kretanjem troškova života na teritoriji Republike u prethodnih 12 meseci." Pitam vas zašto ovo usklađivanje niste vršili, recimo, sa zaradama? To je realnije i to je nešto što ne možete u Zavodu za statistiku da namestite. Pri ovome stanju, kako ste sada predvideli, ministar može da utvrdi metodologiju, vi to znate. Ministar će da utvrđuje da menja metodologiju iz meseca u mesec da bi davao podatke kakvi odgovaraju ministru, ministarstvu ili Vladi Republike Srbije. Dakle, ovo nije pravi način, ovo će još više da ugrozi penzionere u Srbiji, jer možete da štimate podatke sa kretanjem troškova života i vaše čuvene "potrošačke korpe", koja svakako, kako je vi pokažete, nije dovoljna za život. Neko je ovde govorio o onom eksperimentu koji je neko radio, kada su i narodni poslanici učestvovali i pokušali da prežive sa prosečnom platom i konstatovali da je to nemoguće. Dakle, vi ćete na taj način da usklađujete te podatke i da zamajavate javnost, da pričate – statistika je utvrdila da nije bilo povećanja troškova i mi zato nećemo povećati penzije. Velika je varka, ti statistički podaci ne znače ništa. Podsetiću vas da je u Argentini, u vreme kada je bankrotirala država, kada je bila najveća kriza u Argentini, prosečna plata bila 500 dolara. To ne znači ništa, kao što ništa danas u Srbiji ne znači prosečna plata od 200 evra, jer se mnogo teže danas živi sa 200 evra, nego što se 1990. i 2000. godine živelo sa 100 maraka. Pitajte to sve građane, pitajte penzionere. Nemojte da vodite kabinetsku politiku, nego malo živite u ovom narodu. Ovde je govoreno o zakonu o preuzimanju javnog duga kada su u pitanju zaostale poljoprivredne penzije. Zaista je neshvatljivo, očekujemo da ćete prihvatiti amandman Srpske radikalne stranke, da u različit koš stavljate penzionere poljoprivrednike i penzionere koji su to postali iz rada. Ionako su poljoprivredne penzije znatno manje, ionako ste poljoprivrednike naterali na obavezno osiguranje, a srpski radikali su bili protiv toga; sada ih stavljate u različit koš i njima produžavate vreme za preuzimanje ovog javnog duga. Zaista bi bilo dobro da taj amandman prihvatite, da pokažete malo dobre volje kada su u pitanju poljoprivrednici u Srbiji. Pošto je danas ovde bilo govora i vi ste, ministre Laloviću, a i neki poslanici koji će podržati ovaj zakon, govorili o spajanju staža, odnosno o uplati doprinosa tamo gde nisu uplaćeni, i onda je ovde neko rekao da će ovaj posao biti završen za godinu dana– to je opet zabuna, zabluda i varanje, dezinformisanje građana Srbije. Članom 7. Predloga zakona vi se samo formalno obavezujete na nešto što ne morate da ispunite, jer ne postoje kaznene odredbe i ne zna se šta će se desiti ako ovo ne bude poštovano. "Fond je dužan, ako su ispunjeni uslovi utvrđeni ovim zakonom, da donese rešenje kojim se utvrđuje pravo na uplatu doprinosa u skladu sa ovim zakonom, najkasnije u roku od 12 meseci od dana podnošenja zahteva." Šta će se desiti ako u roku od 12 meseci ne bude doneto to rešenje? U ovom predlogu zakona to ne piše, a moralo bi. "Pravo na utvrđivanje staža osiguranja lice iz člana 2. ovog zakona stiče kada se Fondu prenesu sredstva iz budžeta Republike, u okviru planiranih sredstava za transfere organizacijama obaveznog socijalnog osiguranja, a u visini i na način kojim se ne ugrožava likvidna mogućnost budžeta...". Ko će ovo da procenjuje? Kazaćete na kraju ove ili iduće godine da nema uslova da se primenjuje član 7. i opet neće biti povezan radni staž onima kojima ni do sada nije bio. Dakle, pokušavate nekim tako lepim rečima, i ovde je čak bilo danas tužno i smešno slušati maltene neke poetske govore na temu ovako životnih propisa, da ubedite građane Srbije da će posle ovih zakona živeti bolje, da im nećete smanjivati penzije. Kada je neko to za ovom govornicom rekao, onda se jedan od kolega koji će poštujući svoju stranačku disciplinu glasati za ovaj zakon, jer je iz vladajuće koalicije, okrenuo prema nama iz Srpske radikalne stranke i rekao – da, penzije će se povećavati, ali će u stvari biti manje. To je suština. Penzije će biti manje, i morate to da priznate građanima Srbije. Pošto ovde ima vrlo malo poslanika, obraćam se vama, ministre, da poručite i Dinkiću, ako ga vidite, da još nije kasno, povucite ove zaista pogubne zakone, nemojte da nosite na duši penzionere u Srbiji. Mi srpski radikali jesmo za reforme i znamo da treba reformisati penzioni sistem, ali ne na ovaj način i ne ovim tempom kako ste predvideli. Ako vi to ne uradite onda bi zaista bilo dobro da kolege koje čine skupštinsku većinu dobro razmisle o obećanjima svojih stranaka u izbornoj kampanji. Tvrdim vam, da je bilo ko u izbornoj kampanji pred poslednje parlamentarne izbore, na osnovu kojih smo u ovoj sali, pomenuo da će se na ovaj način vršiti tzv. reforme penzijskog i invalidskog sistema, verujte, ne da ne biste imali jednog poslanika, već ne biste imali ni jedan jedini glas. Nemojte da vas pred naredne izbore građani pitaju zašto ste ih lagali. Nemate prava, gospodo poslanici iz skupštinske većine, da donosite ovakve odluke, jer penzioneri su naši roditelji, naši dedovi, babe, ne zaslužuju i nemate pravo da ih uništavate, da donosite zakone kojima će polako da umiru, jer sa penzijama kolike su sada ne može da se živi, a kamoli sa penzijama koje će biti umanjene posle ovih zakona. Podsetiću vas, kada smo 2003. godine govorili o onim prvim, opet "velikim" reformama, sve nešto veliko, reformski, kao da otkrivate rupu na saksiji, tako se ponašala i prethodna vlada, a i vi danas, kada smo govorili te 2003. godine o tadašnjem predlogu DOS-ove vlade, onda je jedan kolega koji je pripadnik jedne od stranaka DOS-a rekao, suprotstavljajući se raspravi srpskih radikala, da ima babu koja prima penziju od 6.000 dinara i da ona žena lepo živi sa tih 6.000 dinara, čak s vremena na vreme uspe da kupi poneku čokoladu unučićima. Taj kolega je i danas poslanik. Da li mu je baba preživela sa 6.000 dinara mesečno, ako joj on nešto nije pomagao, ne znam, ali znam da mu je poslanička grupa sada, između ostalog i zbog takvog penzijskog osiguranja, bar pet puta manja nego što je bila te 2003. godine.
Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo, osvrnuću se na ovaj zakon, ali na jedan veoma opšti način. Poznato mi je, a može svako da sazna ako želi, da je u Kraljevini Jugoslaviji između dva svetska rata penzijski fond bio potpuno nezavisan od budžeta, i to je bio tako bogat fond da je ministar finansija mogao da dođe da pozajmi pare iz fonda na određeni rok sa određenom kamatom. Čak je jedan stručnjak, koga sam kasnije upoznao jer je bio profesor na Mašinskom fakultetu, a bio stručnjak i savetnik u tom fondu, predlagao da fond ulaže novac u neke rudnike u Južnoj Americi. Posle rata je taj fond počeo da nestaje, da kopni iz različitih razloga. Pričalo se da su se iz tog fonda zidala neka odmarališta, hoteli itd. Na kraju se došlo dotle da se veći deo ili dobar delo penzija isplaćuje iz budžeta. To nije uopšte normalno. Napori ove vlade i svake druge vlade treba da budu u tom smislu da fond ponovo postane dovoljno bogat i potpuno odvojen od budžeta. Koliko je godina za to potrebno ne znam, možda je to pet, 10 godina, ili možda čak 15 godina, ali to mora da bude krajnji cilj ove i budućih vlada, da ne može neko ko je danas zaposlen da kaže - radim za penzionere. Ne radi on za penzionere. On radi za svoju penziju, a penzioneri su svoje penzije zaslužili ranije, samo što njihovih para nema u fondu jer ih je neko potrošio. Prema tome, svako ko je danas zaposlen radi samo za svoju penziju, za koju uplaćuje u fond i koju treba da počne da prima jednog dana kada bude zreo za penziju. Ako je ministar upotrebivši reči - održivost fonda, mislio na ovo o čemu govorim, onda se mi tu potpuno slažemo. Fond ne može da bude održiv ako ne bude odvojen od budžeta i ako bude sam dovoljan, kao jaka finansijska institucija koja može redovno da isplaćuje penzije. Ovde smo slušali vrlo zapaljive govore ne samo danas, nego smo mogli pročitati u štampi ovih dana, a i u javnosti mnogi smatraju da je potrebno da plaše penzionere da će propasti, izumreti, da će im se smanjiti penzije itd. Ubeđen sam da su ministri danas bili vrlo ubedljivi u objašnjavanju novih nekoliko zakona o kojima se ovde danas raspravlja i da ne treba penzionere plašiti, nema za to objektivnih razloga. Što se tiče staža od 65 godina, to za nas nije nikakva novost, dame i gospodo. Imali smo nedavno Zakon o visokom obrazovanju, u kome je pisalo da profesori visokoškolskih ustanova idu u penziju u školskoj godini u kojoj navrše 65 godina. Kada je pre 10 ili više godina slično bilo u Zakonu o univerzitetu, ali je rečeno da žene mogu da idu sa 60 godina, onda su se naše koleginice sa fakulteta strahovito pobunile. Rekle su – hoćemo i mi da radimo do 65 godina, mi smo ravnopravne sa muškarcima. Znam da i sada postoji određeni sloj građana, zaposlenih, koji ne žele da idu u penziju pre 65 godina. Dobro je obrazloženo da će čitav penzijski sistem imati postepenost u njegovoj realizaciji. Ne prave se ovde nekakve nagle promene. To će ići postepeno, neki će koristiti sadašnji zakon itd, da ne ponavljam ono o čemu je govorio ministar Lalović. Deluje mi pomalo smešno kad sam danas slušao da neki računaju kolike će biti penzije 2030. godine po ovom novom zakonu. Dame i gospodo, do 2030. godine ko zna koliko ćemo mi promena preživeti. Uloga nauke i tehnologije biće tako velika da će kroz 15, 20 ili 25 godina život, ne samo u našoj zemlji, nego i na planeti biti sasvim drugačiji. Naše političke stranke, naše ideologije, naš način života, naša filozofija života ništa neće vredeti kroz 25 ili 30 godina. Sve će to biti drugačije. Nemojmo da brinemo kolike će biti penzije 2030. godine.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, mene zadivljuje odnos Vlade Republike Srbije i prema javnosti u Republici Srbiji, prema građanima Republike Srbije, prema svemu onome što čini stvarni život u Republici Srbiji. Vladi Republike Srbije je očigledno u glavi samo cifra od 126 poslanika koji održavaju tu vladu. Vi ste danas ovde predložili zakon koji je veoma težak u svakom pogledu, težak je i za vas da ga obrazložite, težak je i za poslanike koji treba da glasaju, težak je i za one na koje treba da se primenjuje; težak je generalno za sve građane Srbije, jer će se na sve njih odnositi. Pri tome, vama su u sali tri poslanika DSS-a i dva poslanika G17. Ni toliko poštovanja niste mogli da imate da vam poslanici sede u sali kada to obrazlažete. Ministar Dinkić je na konferencijama za štampu, ne u Narodnoj skupštini, gde mu je mesto. Vi ste pola dana bili tu, pola dana niste bili tu. To je način na koji vi donosite ovako važne zakone. Šokiran sam bio vašim nastupom od pre podne. Verujete, u jednom momentu sam se upitao da li vi uopšte imate nekog političkog iskustva, o čemu se ovde radi. Vi ste pričali o Vladi Republike Srbije kao o neverovatno uspešnoj vladi, kako je ona postavila neke standarde za budućnost Srbije, kao je ne znam šta, ovo ili ono. Vi ne znate u kojoj državi svi mi živimo i kao žive građani Srbije. Kažete – Vlada Vojislava Koštunice je postavila neke standarde za buduće vlade. Gospodine ministre, koje standarde ste vi uspostavili? Šta ste vi u Srbiji uradili za ovih godinu, dve dana? Da li je standard svaki treći dan neka afera? Da li je to standard koji treba da prate buduće vlade? Da li je standard voziti na sirijsku naftu? Da li je standard kada dojučerašnji visoki funkcioner vladajuće koalicije optuži Vladu za otkup češkog duga? Da li je standard "Knjaz Miloš", gde smo danas čuli optužbu opet vašeg bivšeg koalicionog partnera da je država tada izgubila ne znam koliko stotina ili desetina miliona evra? Da li je to standard kojim će neka buduća Srbija da se rukovodi? Da li je standard kojim će se buduća Srbija rukovoditi tzv. strujna afera? Ovde smo imali Anketni odbor itd. i nikada izveštaj tog anketnog odbora nije došao na dnevni red ove skupštine. Da li je "Erikson" afera isto standard za budućeg potpredsednika Vlade Srbije? Da li je sve ono što se dešava oko Vojske Srbije i Crne Gore standard koji ste vi uveli u Srbiji, koji svi mi treba u budućnosti da pratimo? Da li je standard ovakva skupština kakvu danas imamo? To govorite vi koji ste jedan od onih na koje se sumnja da ste učestvovali u falsifikovanju Zakona o radu. Mi smo podneli krivične prijave protiv određenog broja ljudi, uključujući i predsednika Narodne skupštine. Da li je to standard koji ste vi nama utemeljili, a u predizbornoj kampanji ste se zaklinjali u izgradnju institucija? Koje ste institucije izgradili? Uništili ste svaku instituciju u Srbiji. Govorite o toj vladi, a o toj vladi jedino vredi govoriti tako snažno u smislu sledeće činjenice: jedina vlada u Evropi i jedina vlada u Srbiji koja je vladala sa tako malom podrškom građana. Ne postoji vlada, vi to znate i ja to znam, da je vladala sa tako malom podrškom građana. Ne postoji vlada koja je Srbiju podelila po političkim strankama i niko nikome ne sme da se meša u resor. Niti vi smete da pomenete nešto G17, niti G17 sme da pomene nešto DSS-u. Izdelili ste Srbiju na feude i u tim feudima možete da radite šta hoćete. Da li je to standard koji mi treba da primenimo sutra ako dođemo na vlast, ili druga opoziciona stranka ako dođe na vlast? Nije to standard. Umesto da vaše uvodno izlaganje bude zaista usmereno na novi zakon, vaše uvodno izlaganje je bilo usmereno na Vladu Vojislava Koštunice. Teško je reći da li je postojala gora vlada u Srbiji u višestranačkom sistemu. Možda je bila gora po rezultatima ona vlada, imali smo katastrofalne rezultate, zemlja je opustošena, imali smo rat, krizu, bedu, jad itd. Od 2000. naovamo ovo jeste najgora vlada. Da li je taj standard koji ste vi tako dobro trasirali to da predsednik Saveta za borbu protiv korupcije kaže za Vladu Vojislava Koštunice da je centar korupcije u Srbiji? To je taj standard koji vi nama ovde objašnjavate. Slušamo vas pre podne, 40 minuta pričate o Vladi Vojislava Koštunice, umesto o zakonu. Onda ja sada prvo pričam o Vladi Vojislava Koštunice. Da li je taj standard od koga ne sme niko da odstupi ubuduće da inflacija bude 17%? Da li je standard da svi imamo Velju Ilića kao ministra? Da li svi treba da imamo sutra ministra sa takvim ponašanjem, kao što je Velimir Ilić, jedan od, kako sam čuo, najefikasnijih ministara, a to je Mlađan Dinkić rekao. Nije ni čudo što je najefikasniji u Vladi Vojislava Koštunice. Samo u takvoj vladi on može da bude najefikasniji ministar. Da li je standard od koga niko ne sme da odstupi sutra taj da se ministri oglušuju o svoje ustavne obaveze? Poslanička pitanja smo 2. februara 2005. godine uputili Velimiru Iliću. Da li sme neko od vas u Vladi tom čoveku da kaže da je njegova ustavna obaveza da odgovori na poslanička pitanja? To je standard koji vi nama pričate da ste uveli. Da li je standard ono što se dešavalo u JAT-u? Pre podne kažete da se ova vlada ne rukovodi stranačkim interesima, da je njoj važna daleka budućnost Srbije. Kako ste smenili Nebojšu Čovića, vašeg dojučerašnjeg predsednika partije? Kojim ste se interesima rukovodili, smenili ste čoveka preko noći. Šta, možda ste izvršili procenu šta će reći Soren Jesen-Petersen, kako će se smejati Nedžad Daci, kako će se smejati Rugova. Smeju nam se. Pazite tu komediju, do juče je čovek bio legitimni predstavnik Srbije u svim onim razgovorima koje je vršio Koordinacioni centar, a preko noći je čovek smenjen. I to ozbiljna država? Da li je standard za buduće vlasti taj da jedan ministar finansija optužuje ministra odbrane i da cela Srbija čeka da se ministar odbrane smeni na predsedništvu jedne stranke? To je neozbiljna država. Da li je standard, u krajnjem slučaju, da u Vladi Republike Srbije sede ljudi koji na izborima u svojim gradovima dobiju manje od 1% glasova? To je standard koji ste nam vi trasirali. Da ne govorim o mnogim drugim stvarima. Valjda će jednog dana ovde da se promene standardi, standardi koje ste vi uveli, pa će ova Narodna skupština imati mogućnost da raspravlja o radu ministara i radu Vlade Republike Srbije. Podsetiću vas kao ministra, takođe, da ste, suprotno Ustavu, suprotno Poslovniku o radu Narodne skupštine, odbili raspravu o radu ministra Jočića, o radu ministra Stojkovića, o radu predsednika Narodne skupštine i odbili raspravu o radu Vlade Republike Srbije. Imali ste fenomenalno opravdanje – i ranije su to neki radili. Sem vas, ovde se čuo neverovatan broj parola, od tog mraka u tunelu, meni je žao što kolega Vučićević nije tu, zapisao sam šta je on govorio, pored toga da čovek ceo svoj govor nije razumeo, da je EU termin iz ranijih vremena, ili osnovne elementarne stvari nije znao da kaže.
Možda da vam dostavimo stenogram.
Nadao sam se da ću govoriti u ponedeljak, iskreno da vam kažem, pa kada bih uzeo stenogram onoga što su govorili poslanici ovde iz vladajuće koalicije... Ne može se reći reforma, reforma, a sad reforma, pa šta god poturite, reforma je; i kaže koleginica malopre – DS treba da odluči da li je za reforme. Ko je za reforme, ako nismo mi? To ne mora da znači da mi glasamo za svaki zakon koji vi donesete pod izgovorom da su to reforme. Ko vam je, gospođo, glasao za zakone kada SPS nije hteo da glasa? Ko je podržavao silne zakone? Jednu četvrtinu zakona smo vam mi podržali. Kako možete onda nas da optužite da mi nismo za reforme? To, u krajnjem slučaju, nije korektno. Da li treba da vas podsetim na Zakon o semenu, kada je ministarka Dulić rekla za vaše koalicione partnere da su za vreme njihove vlasti voženi leševi u hladnjačama, pa su se oni naljutili, pa rekli – nećemo da glasamo. Naravno, glasala je Demokratska stranka, jer je zakon dobar i reformski. Mogli smo tada da ne glasamo i da vam se koalicija raspadne. Nije fer to što nas dovodite u pitanje, našu želju i spremnost za reforme. Što se tiče zakona, zakon je duboko nepravedan i nema dileme da je to posledica lošeg pregovaranja i posledica rada Vlade koja radi od danas do sutra, od Dnevnika do Dnevnika, od istraživanja javnog mnjenja do istraživanja javnog mnjenja. Kako ste uopšte došli u situaciju da morate ovde sada na silu da ugurate ovaj zakon? Kakvo je to pregovaranje za koje ministar Dinkić kaže da je bilo odokativno? To je država, ministar je ministar; kakvo odokativno pregovaranje i da ovde u Srbiji niko živ ne zna ko je, u krajnjem slučaju, ponudio te rafinerije da se prodaju. Ko je prilikom tih pregovora ponudio da se donese ovakav zakon? U novinama čitate – ministar Dinkić kaže da je to gospodin Naumov, a gospodin Naumov kaže – ne znam ništa o tome. To je Vlada Republike Srbije. To je standard o kome vi pre podne nama pričate ovde 20 minuta i koga će se Srbija u godinama koje slede pridržavati, Vlada Vojislava Koštunice. Što se tiče lidera na Balkanu, odmah da vam kažem nešto, Srbija kao lider na Balkanu, ta ocena se odnosi na to da smo mi u ovom vremenskom periodu, kod nas je dospelo, zahvaljujući reformama koje su vršene od 2000. naovamo, u ovom vremenskom periodu je dospelo da se izvrše određene promene u našem zakonodavstvu. Jedna od tih promena, između ostalog, jeste, recimo, da ne treba 5000 dolara za osnivanje firme, nego 500 dolara. Vi od toga pravite ne znam šta. Kažete, Studija izvodljivosti; mislim, samo ko neće može da je nema. Da li smo možda stigli Albaniju u tom procesu? O čemu pričamo mi? Zadnji smo opet u regionu. Kaže kolega Vučićević, kažu još i kolege iz G17 plus – ovaj zakon je garancija da će se penzije isplaćivati mesec za mesec. Ko kaže da je garancija? Šta, do sada nije bila obaveza, nije ni u prethodnih 10 do 15 godina bila da se isplaćuju mesec za mesec? Koja je to garancija? Koja je to garancija kada nemamo rast proizvodnje, kada nemamo porast plata, koja je garancija da će se ovde isplaćivati mesec za mesec? Nije to doneti zakon. Mi, ljudi, imamo suštinski problem sa našom privredom. Naša privreda stoji. Tu je naš problem. Kaže – zakon je garancija da će se isplaćivati mesec za mesec. Šta, sada će odjedanput doći pare? Odakle će doći te pare? Onda Dušan Petrović izađe, obrazloži ovde zašto zakon ne valja i zašto DS neće da glasa za taj zakon i vi u nedostatku argumenata pravite ne znam ni ja šta. Pogledajte, molim vas, u obrazloženju kaže ministar Lalović, između ostalog, eto predlaže se izmena dinamike usklađivanja penzija jedanput godišnje, pa prelazak sa sadašnjeg načina usklađivanja penzija na usklađivanje penzija sa troškovima života na teritoriji Republike u prethodnih 12 meseci, pa kaže, predlaže se vanredno, ukoliko kumulativno rastu cene na malo i više je od 5 posto. Drugim rečima, sve se predlaže što je restriktivnije i gore od sadašnje situacije. Sve to lepo zaključuje - poboljšaće se društveni standard korisnika penzija. Ne znam da li se vi šalite. Vi meni odgovorite da li je tačno da ko danas prima penziju u visini od 50 posto potrebnih sredstava za potrošačku korpu, da li ikada do kraja svog života ima šansu da mu penzija nekad bude 55 posto potrošačke korpe? To je pitanje. To je suštinsko pitanje, da li mi zakucavamo ovim nekome sudbinu: siromašan si sada, siromašan ćeš biti dok ne umreš. Godine 2010. može poslanik da ima platu 10 hiljada evra, kamo sreće da prosečna plata u Srbiji bude 5 hiljada evra, ali onaj ko sada ima pola potrošačke korpe imaće i tada. O tome se ovde radi. Zbog toga mi ne možemo glasati za ovaj zakon. Strašno je osuditi nekoga sada da bude doživotno siromašan. Ne mora da znači da ako se ovaj zakon ne usvoji, bude sistem obračuna kao i do sada, bogzna kako će biti bolje, ali ljudi imaju šansu, imaju neku nadu, žive sa nekom nadom i kažu biće bolje dogodine, pa tako se jadni nadamo zadnjih 15 godina u ovoj Srbiji. Ta nada daje život. Ne, kada se donese ovaj zakon, onaj ko ima pola potrošačke korpe imaće dok je živ ili manje, jer se usklađuje jednom godišnje. To je istina. Voleo bih da izađete i da mi kažete da to nije istina. To je moje pitanje za vas i to je ono, između ostalog, zbog čega ne možemo glasati za vaš predlog zakona. Kažete – jeste povećanje godina života i starosne granice, pa to postoji u ovoj zemlji i onoj zemlji. Kako smo mi ovde čuli, nije baš tačno to kako ste vi rekli. Takođe, čuli smo da postoji u zemljama koje su u drugačijem okruženju i drugačiji je ceo ambijent. Niko ne kaže da on sada treba da radi do 65. godine života, a da li neko razmišlja o tome da se neće otvoriti nova radna mesta koja bi se otvorila možda ove godine za onoga, ili sledeće, ili 2010. godine, za sve nezaposlene koji čekaju da se otvore ta radna mesta. Nije to tako moguće samo jednostrano gledati. Nema ovde garancije da će ovaj zakon rešiti ovo pitanje. Mislim da vi niste ni efekte zakona koji smo mi doneli dobro analizirali. Nema ovde dokaza da će sada biti bolje. Neko sledeći može da se doseti i da kaže – hajde sada da produžimo na 67 godina ili na 70 itd. Ovo je pogrešno pregovarano sa MMF-om i vi to znate i mi to znamo. To je suština problema, što Vlada Vojislava Koštunice nema jasnu strategiju u vođenju politike. To ste pokazali na milion primera do sada i to pokazujete i na ovom primeru. Ostaje moje pitanje – da li će oni kojima nakon 2009. (definitivno je taj datum, nakon 2009) plata bude 50 posto potrošačke korpe ikada imati šanse da se njihov životni standard u tom smislu promeni, ako su penzioneri? Znam odgovor da neće, to je jasno, neće se plate uvek usklađivati sa porastom realnih troškova. Voleo bih da vi to kažete ovde građanima Srbije, i nemojte nas više optuživati ni na koji način. Demokratska stranka nije kriva zbog vaše nesposobnosti, niti zbog stanja u kome se Srbija pod Vojislavom Koštunicom nalazi u ovoj godini i nešto dana. Krivi ste sami. Imali ste lepu vlast, pre godinu i po dana, a znam ja mnoge koji su se smejali i u prethodnom sazivu, smejali ste se tada, jer vođenje države je ozbiljan posao. Žalosno je što vi jeste videli da je vođenje države ozbiljan posao, ali niste počeli da ga radite na ozbiljan način. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Markoviću. Za repliku se javila narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Voleo bih da nam Vlada za sledeću sednicu dostavi kada su ti pregovori bili, pošto je nama Naumov na poslaničkom klubu rekao da je bilo 2002. godine. Bilo bi dobro da konačno poslanici saznaju kada je taj sporazum potpisan, koje godine, da li 2002, 2003, 2004. ili 2005, da bismo mi poslanici bili informisani. Ovako smo malo u zabludi. Jedni pričaju 2004, a drugi 2002, bilo bi konačno dobro da saznamo kada.
Probaću da odgovorim na deo tih pitanja. Zaista mi je žao, gospodine Markoviću, što ste mislili da ćete govoriti u ponedeljak, pa se niste malo bolje pripremili da govorite o zakonu danas. Onda ste iskoristili niz parola, vezano za rad Vlade, a na neke od njih pokušaću da dam odgovor. Nemojte se vi pozivati na standarde, molim vas, standardi u ponašanju, a prozvali ste jednog ministra iz Vlade; nego, vaš premijer u prošloj vladi, kako se on ponašao, da li biste bili ljubazni da mi kažete. Da li smatrate da je njegovo ponašanje bilo bolje, da je bilo kultivisanije, da je bilo umerenije, da je bilo pristojnije? On je bio premijer Vlade. Rekla bih da je prilično uporedivo njihovo ponašanje. Što se tiče JAT-a, pitali ste za standarde u JAT-u, da li su zlatne kašičice taj standard u JAT-u o kome vi govorite? Da li su standardi saradnici koji imaju fiktivne račune na koje se uplaćuju milijarde evra, saradnici od kojih se vi niste ogradili, za razliku od ove vlade koja je spremna da se ogradi i od svojih saradnika u istom trenutku kada shvati da sa njima ima nekih problema. To nisu afere, gospodine Markoviću. To je spremnost da se obračunamo i sa onima u našim redovima koji imaju probleme sa korupcijom ili sumnjamo da imaju probleme sa korupcijom. Za mene je to potpuno prihvatljiv standard, za vas verovatno nije. Da li je vaš standard rušenje institucija, poput Bodruma i svega ostalog što se dešavalo? Nemojte nam, molim vas, govoriti o standardima, hajde da pričamo o zakonu, o tome ste naravno pričali najmanje. Da li je vaš standard neodrživ budžet, sa ogromnim deficitom koji je ova vlada nasledila, sa dugovima koji nisu bili ni prikazani? Da li su to standardi o kojima vi pričate, gospodine Markoviću? Hajte molim vas da priču o standardima ostavimo po strani, jer će trajati do ponoći, a da pređemo na priču o zakonu. Šta ste rekli o zakonu, šta je problem sa ovim zakonom, za vas? Govorite o tome da su reforme samo reč. Nije tačno, te reforme imaju zakone i članove u tim zakonima koji jesu ili nisu u redu, jesu reformski ili nisu reformski. Šta to u ovom zakonu za vas nije reformski, to bih volela da čujem, zaista bi me interesovalo. Što se tiče standarda penzionera, gospodine Markoviću, dozvolite mi da vas podsetim, ako niste upoznati, 2001. i 2003. godine je promenjen obračun penzija, u vreme vaše vlade. Tada se prešlo na drugačiji obračun, pre svega promenjena je klauzula po kojoj se računa deset najpovoljnijih godina za penziju. Da li je to umanjilo standard penzionera, to je moje pitanje vama, ili nije? Dalje, u to vreme prešlo se na tzv. švajcarski metod obračuna, koji je uveo ne samo usklađivanje sa platama, nego i usklađivanje sa troškovima života. Vi sada kažete da je to loše rešenje. Da li time priznajete da su vaša rešenja bila loša ili su uvek loša neka druga rešenja? Takođe, u vreme vaše vlade produžena je starosna dob odlaska u penziju, gospodine Markoviću, i to jednokratno, u jednom trenutku za tri godine. Vi sada govorite o tome da je produženje starosne dobi nešto što je neprihvatljivo. Ja bih vas molila za malo više doslednosti, kako bismo uopšte mogli da razgovaramo. Znači, ukoliko ste potpuno nedosledni u svojim izjavama, ja zaista ne mogu da vas pratim. Dakle, ne bih dalje o ovome pričala, a verujem da ćete vi imati još nešto da kažete, pa možemo razgovarati dalje. Hvala.
Zahvaljujem se Snežani Stojanović-Plavšić. Po Poslovniku reč ima gospodin Marković.
Gospođo, pravo da kažem ne znam od čega da krenem. Dakle, to što vi mislite da mogu da se porede gospodin Živković i gospodin Velja Ilić, to je stvarno problem, vaš i vaše stranke. Naravno da su neuporedivi, kao što je neuporediva Demokratska stranka sa Novom Srbijom, kao što je neuporediva Demokratska stranka sa G17 plus. Znaju svi u Srbiji sa čim se poredi G17 plus, to je JUL. Vi znate da vas svi porede sa JUL-om. Gospodin Živković je bio gospodin čovek za Velimira Ilića. To je prvo. Drugo, kakav JAT, to o čemu vi pričate, to je afera koja se tiče Aerodroma Beograd. Tada ste pohapsili, odnosno UBPOK je pohapsio, jer je gospodin Spasić lični prijatelj gospodina Dinkića, Mariju Rašetu i još nekoliko lica, za koja vidimo da su odmah posle toga puštena. Za Mariju Rašetu čak mislim da nije ni pokrenut postupak. To je bila politička odmazda, a ova druga lica će odgovarati pred zakonom, i neka odgovaraju. Ko je krao, neka odgovara ako je krao, nije to nikakav problem, i zašto sada meni pominjete. U kom smislu mi sada treba da se odričemo i koga? Da li su oni naši funkcioneri? Da li su oni naši poslanici? Da li su oni naši članovi predsedništva stranke, ne razumem o čemu pričate. Ja sam vama rekao JAT, problem je u JAT-u, pa onda dođe jedan vaš ministar i kaže – ne možemo, to je domen druge političke stranke. Celu Srbiju ste izdelili po strankama. Ne može da se meša Velja Ilić, jer JAT pripada SPO-u. Ko je vama dao za pravo da vi dajete resurse ove države, ne pripada SPO-u, nego G17? Ne pripada to vama, kao što ne pripada ni nama, pripada državi. Vi možete samo da upravljate jedno vreme time. To je bio problem sa JAT-om. Drugo, to što ste spomenuli Bodrum – gospođo, nikako da zapamtite, vi ste falsifikovali Zakon o radu. Pobogu, ljudi, ovde je usvojen jedan zakon, a vi ste ga prepravili i poslali predsedniku Republike drugačiji zakon, šta je sa vama? O čemu pričate ovde? To znaju svi, znaju vaši funkcioneri, čak se zna ko je nama dojavio iz Vlade da ste to uradili. Znate možda i vi ko je dojavio iz Vlade da je falsifikovan Zakon, dojavljeno je kabinetu predsednika Republike da su falsifikovali Zakon. Neko će odgovarati zbog toga. Gora stvar ne postoji. Čemu parlament, ako ćete falsifikovati zakone. Drugo, gospođo, vi ste izgradili političku karijeru, odnosno vaša stranka, svakodnevnim napadima na vladu Demokratske stranke, crtali tu panoe, iznosili afere, ne znam šta ste već radili i tada ste pokazali da nemate elementaran odgovor na odnos prema državi. Šta je sada bilo sa svim tim? Zašto ne uhapsite nekog od tih ljudi? Nikoga niste uhapsili. Nema gore kontrole pravosuđa nego što ste vi uspostavili za vreme od godinu i po dana. Zašto ne procesuirate nekoga? Gde su ti silni lopovi iz Demokratske stranke, pa da ih hapsite? Zašto nas ne pohapsite? Ja vama govorim samo ono što vaši koalicioni partneri pričaju o vama. Danas se ovde šale ljudi da vam treba oduzimati pasoše, da ste pali na 0,9% i da pre izbora treba da vam se oduzmu pasoši. Ja vam pričam ono što vaši pričaju. I ja vama pričam o češkom dugu. Da li sam ja to pričao ili gospodin Drakulić, dojučerašnji visoki funkcioner DSS-a, koji je bio kandidat za potpredsednika stranke? Da li smo mi pričali o češkom dugu ili on? Da li smo mi pričali o sirijskoj nafti ili on? Da li mi danas pričamo o aferi "Knjaz Miloš" ili Meho Omerović, vaš dojučerašnji saradnik? Šta se dešava sa Vojskom Jugoslavije? Ko je pobio one vojnike u Topčideru? Vaš ugledni kadar, gospodin Davinić, ministar; sada ste primetili da ste se malo prevarili sa gospodinom Davinićem, a da je pristao da uzme gospodina Radovića da kontroliše finansije, onda se ne biste prevarili sa gospodinom Davinićem, onda bi vam Davinić bio dobar, samo da je pristao na pritisak gospodina Dinkića da primi gospodina Radovića. Nemojte govoriti o kriminalu i korupciji, najmanje prava da o tome priča ima vlada Vojislava Koštunice, posebno G17 plus. To da bi bilo bolje da sam mogao sutra da govorim, ja kažem jer sam hteo da povadim sve parole koje ste ovde danas izneli. Ponavljam vam, ne mogu da glasam za zakon koji će velikoj grupi građana Srbije reći – siromašan si i ostaćeš takav do kraja života. Ne mogu da glasam za zakon koji će im oduzeti nadu. Izađite ovde i recite da li je tačno da će neko ko 2009. godine ima penziju koja je 50% potrošačke korpe do kraja svog života imati i 51% potrošačke korpe. To je pitanje za vas i zbog toga ne mogu da glasam za taj zakon. Vi u obrazloženju pišete da su bila dva kriterijuma, čak piše da su efekti naše reforme bili dobri, ali po vašem mišljenju nedovoljni. Ali, nije poenta da vi to još gore pooštrite nego što smo mi, poenta je – da ste pokrenuli privredu, koliko je para moglo da se slije. Gospodin Dinkić govori o tome koliko je miliona i miliona evra u ovoj aferi, navodno, pronevereno. Ne znam da li je pronevereno, a to kaže gospodin Dinkić za Ministarstvo odbrane, koje je opet pod G17. Iskreno rečeno, nema ništa u ovoj Srbiji gde se vezuje afera, a da nije nešto vezano za G17.
Hvala, gospodine Markoviću. Zato je najbolje da se mi vratimo na naš zakon, kada smo mi bili na vlasti, to je najpoštenije – 90% plate. Izvolite, gospođo Snežana.
Najbolje je da se vratimo na zakon o kome danas raspravljamo, a sa čitavom ovom zamenom teza zaista je nemoguće polemisati. Ja sam bila potpuno jasna u onome što sam govorila i naravno, nažalost gospodine, da mnoge afere nisu dobile epilog na sudu. Bodrum nije dobio još uvek, nažalost, epilog na sudu, ali tu aferu ste vi priznali. Dakle, vi ste priznali da se to desilo. Za mene lično, to je jedan visokomoralni čin i to je sasvim u redu, ali to se desilo. Da li vama sada treba dokaz na sudu o tome? Naravno, ja očekujem da ćemo dobiti epilog i na sudu za sve te afere, ali nažalost, za sada ih nema i nemojte se pozivati na sud, ja vas molim. Jednostavno, neke stvari jesu takve kakve jesu, postojale su, priznate su i one su se dogodile i ne možemo od njih da bežimo i snosićemo svi političku odgovornost. Nemojte vi, gospodine Markoviću, brinuti o tome koliki je rejting G17 plus, kako ćemo proći na izborima itd. Kako će ko proći na izborima, videće se na izborima. Izbori su jedino merilo. Ispitivanje javnog mnjenja, svaka čast tome, ali dozvolićete, izbori su jedino merilo. Neću da ponavljam zaista rezultate koje smo imali u Leskovcu na mesnim izborima, ali oni su bili značajno veći od tih, ne znam koliko ste sada izmislili nekih 0,9%, to mora da ste noćas usnuli neki za vas lep san. Dakle, ja sam vama postavila određena pitanja koja se tiču penzijskog zakona i koja se tiču onoga što ste vi na tom planu radili. Sada kritikujete ovu vladu što ide dalje tim putem. Ja ne vidim mogućnost da vi kritikujete nešto što ste i sami radili i da kritikujete pravac kojim ste i sami išli. Da li je moguće kritikovati pravac kojim ste i sami išli? Da li je moguće da se pre godinu dana prosipaju kritike na ovu vladu kako je demagoška, kako je populistička, kako ona nema snage za reforme, kako nema snage da krene u restrukturiranje javnih preduzeća, a onog trenutka kada krene, svi ćemo se naći da branimo jadne građane od Vlade koja im čini zlo, koja je i ovakva i onakva, koja čas nema snage, čas ima previše snage itd? Pozivam na doslednost, a to je ono što mi zaista radimo. Nemojte, ja vas zaista molim, brinuti dalje o tome kako se G17 plus ponaša. Za to je odgovoran G17 plus. G17 plus je svakog trenutka spreman da pred građanima položi račune i za ono što radi i za ono što ne radi.
Zahvaljujem se gospođi Plavšić-Stojanović. Gospodine Markoviću, imate minut.
Gospođo Plavšić, mi jesmo doneli zakon i taj zakon je bio veoma restriktivan. Morao je takav da bude. Vi to znate. Podržali ste ga. Možda niste bili ovde u parlamentu, ali je to tako. Mi vam kažemo da to ne može dalje. Ja vas uopšte ne razumem. Sada, da bismo dokazali da smo reformisti, možemo i da im ukinemo penzije? Ovde se ne radi o tome. Ovde se radi o tome da primenjujete samo jedan metod obračuna. Taj metod obračuna za svakog penzionera u Srbiji znači – to mu je što mu je, do kraja života. O tome vam pričam. Sutra Srbija može da krene naviše. Šta on ima od toga što će Srbija da krene naviše, nabolje? Nikako da mi odgovorite na to. Da li je istina da od 2009. godine pa nadalje penzioner koji ima 50% potrošačke korpe ima šanse da, po odredbama ovog zakona, ikada ima bar 51% potrošačke korpe? Objasnite to svima ovde, jer svi znaju da takve šanse penzioner nema. Zato sam protiv zakona. Hiljadu puta vam to ponavljam, jer je to razlog zbog čega smo mi protiv ovog zakona. Vi Demokratskoj stranci hoćete da spočitavate da je protiv reformi. Ako mi vama kažemo da zakon ne valja nismo protiv reformi. Koja vam je to logika? Otkud vam takvo mišljenje da baš vi iz G17 plus imate monopol nad reformom i da to što vi radite jeste reforma, a ono što ne radite nije reforma? Što se tiče restrukturiranja privrede, gde ste tu odmakli i koliko? Šta je sa tim NIS-om? Umalo da vam padne Vlada i koalicija. Gde je ta strategija o NIS-u? Progurali ste zakon na silu. Zbog toga vam je otpao jedan koalicioni partner. Jednog ste namirili, jedan od poslanika je predsednik Upravnog odbora Akcijskog fonda, to je ovih nekoliko poslanika iz SPO-a, i time ste rešili problem. To je istina. Niste uradili ono što je sa EPS-om trebalo da uradite. Tu je bila strategija, objašnjavano je, bila je javna rasprava. Posledica lošeg pregovaranja je to što vi loše radite. Posledica toga je što vi nemate strategiju za unapred. Možete da nam spočitavate tu aferu Bodrum. Ja nikakvih problema nemam s tim što se spočitava ta afera Bodrum. Šta ćete vi sa svim ovim što ste jedni o drugima rekli? Šta ćete vi sa sirijskom naftom? To su milioni. Afera Bodrum je zloupotreba jedne kartice. Šta ćete sa falsifikovanjem Zakona o radu? Za koliko je prodata Nacionalna štedionica? Za koliko je kupljena, a za koliko je prodata Nacionalna štedionica? Dok je ovo išlo, šta je išlo ispod žita? Prodaja Nacionalne štedionice je išla. Imate Nacionalnu štedionicu koja se zove nacionalna, svet u zabludi misli da je nacionalna, da je to srpsko, a to je privatno. (Vjerica Radeta, sa mesta: To je oteto nacionalno.) Znači, to je privatno. Kako to kaže koleginica, to je oteto. Nije mi cilj da se ovde sa vama nešto optužujem, nemojte mi oduzimati pravo da budem protiv zakona. Ne možete mi reći da Demokratska stranka nije za reforme. Mi jesmo za reforme, ali to ne znači da moramo biti za sve ono što G17 predloži. Sada dolazi ova priča koju pred sobom imamo, a priča je krenula tako što gospodin Lalović svoje jutrošnje izlaganje počinje sa neverovatnim hvalospevima za Vladu Vojislava Koštunice, za vladu koja je fenomen, jer nigde na svetu vlada ne vlada takvom podrškom koju ova vlada ima. Takva vlada nigde ne postoji. Dvanaest posto političkih građana vlada. To je vlada sastavljena od stranaka koje nemaju ništa zajedničko, ni ideološki nemaju ništa zajedničko. Tamo ih drži samo vlast, želja za vlašću. Šta vi imate zajedničko sa DSS-om po pitanju Crne Gore? Šta imate zajedničko vi i DSS po pitanju "Sablje"? Šta imate zajedničko vi i DSS po pitanju Kosova? Šta imate zajedničko sa SPO? Nemate ništa zajedničko. Samo vam je do vlasti stalo. To je problem ove Srbije. Izdelili ste Srbiju. Sve ste nam uzeli i podelili na političke stranke.
Gospodine Markoviću, dao sam vam minut, a vi ste govorili skoro četiri. Zahvaljujem vam se. Reč ima narodni poslanik Snežana Plavšić-Stojanović.
Jeste, tačno je, ova vlada se bitno razlikuje od prethodne. Tačno je, postoje izvesne nesuglasice i postoje različiti stavovi u ovoj vladi. Gospodine moj, pa valjda znate da je to suština demokratskog procesa. Valjda znate da je suština demokratije pravo na različito mišljenje. Ne mogu svi da misle isto, kao u vreme vaše Vlade, kada je Demokratska stranka jedina imala mandat da o svemu odlučuje, a mali satelitski partneri su bili tu da je prate. Vlada Vojislava Koštunice je drugačija vlada, to je demokratska vlada. Mi imamo mnogo zajedničkih stavova i imamo osnovne stavove koji su zajednički. Naravno da postoje i neki stavovi koji se razlikuju. To je potpuno prirodno. Odgovoriću vam na pitanja vezana za penzije. Što se tiče penzija, nije tačno da je penzija zapečaćena. Dakle, niste dobro pročitali. Penzija će rasti, u skladu sa troškovima života. Ona će rasti u skladu sa rastom troškova života. Dokle god rastu troškovi života postojaće i rast penzija. Dakle, penzije će pratiti rast troškova života. Ujednačavanje će ići postepeno. Stvarno ne razumem šta tu vama nije jasno. Nije tačno da je penzija zapečaćena. Penzija će rasti, kao što će rasti i plate. Naravno da nije tačno da su najugroženiji najsiromašniji penzioneri, jer sam već rekla da će najniže penzije biti veće nego što su sada, jer će osnovica za obračunavanje biti drugačija od one koju ste vi postavili, biće 25%, a ne manja, kao onda kada ste je vi obračunavali. Odakle garancije da će se penzije isplaćivati? Otuda što će fond biti održiv. To je veoma jednostavno, gospodine Markoviću. Dakle, fond će biti održiv i moći će da se isplaćuju penzije. Neće postojati dugovi prema penzionerima, koji su stvarani i koje vi niste uspeli da rešite. Ova vlada će rešiti te dugove i tako će omogućiti da se penzija ne isplaćuje unazad za dva meseca, nego da se u ovom mesecu isplaćuje penzija za prethodni mesec. To u zakonu piše. Ne vidim šta je ovde sporno i oko čega dalje treba da se sporimo. Hvala.
Repliku je najavio gospodin poslanik Bogoljub Pejčić. Gospodine Pejčiću, molim vas da sačekate, jer gospođica Nataša Jovanović želi da govori po Poslovniku. Gospođice Jovanović, molim vas nemojte da spominjete opet potrošačku korpu, jer je u mom mandatu potrošačka korpa bila puna, ali je bio manji broj proizvoda. Potrošačka korpa može da se puni, ali može da se smanji i broj proizvoda. Takvo iskustvo smo već imali.
Gospodine Anđelkoviću, o potrošačkoj korpi i o tome kako će penzije da padaju, pre svih reč je trebalo da dobiju poslanici Srpske radikalne stranke. Javljam se zbog toga što po Poslovniku, koji je izglasan od strane poslaničke većine, raspored govornika nije urađen na poslovnički uređen način. Srpska radikalna stranka je najbrojnija politička stranka, opoziciona, jedina prava opozicija u srpskom parlamentu. Sa tolikim brojem poslanika i sa našim decidnim stavom, ne samo kada je ovaj zakon u pitanju, koji je zaista ubitačan za penzionere, kako ove aktuelne, tako i one buduće, kao i kod svih zakonskih predloga smo protiv, mi nismo mogli na ovakav način... Naravno, gospodine Anđelkoviću, vi niste bili tvorac ovog spiska, niti vas zbog toga okrivljujem, kao ni gospodina Markovića, koji je samo predsedavao u prepodnevnom delu sednice, već isključivo Predraga Markovića ili službu koja je to činila. Mi nismo mogli na ovakav način da budemo tretirani na spisku govornika. Šta se dešava? Građane Srbije moram da podsetim na to da je rasprava u odsustvu ministra Dinkića, koji je ispričao nešto šta je hteo i šta je imao, u svom maniru, otišao, ima preča posla, da mulja i dalje, da nastavlja sa svojim hohštaplerajem, da zatim u dolasku Lalovića i njegovih replika na izlaganje samo jednog poslanika Srpske radikalne stranke, koji je uspeo da dođe na red da govori večeras u petnaest minuta do 20,00 sati. Poslanici SRS su se na ovoj listi u izjašnjavanju poslaničkih grupa koje su protiv, kao što je naša poslanička grupa, našli u situaciji da, kao najbrojnija poslanička grupa, čekaju, kao da smo neka od ovih strančica iz Koštuničine Vlade, a ne najbrojnija stranka u srpskom parlamentu, na red, pa čekamo zadnji vagon. Gde je to bilo da najjači čekaju za reč ili da treba da govore na kraju pet poslanika Srpske radikalne stranke, samo zbog toga što je lista onih koji su protiv sada svedena samo na srpske radikale. To uopšte nije normalno. Nije moguće da se na ovakav način tretira najjača poslanička grupa. Pogledajte Poslovnik pa ćete videti da raspored govornika nije urađen na pravi način, naročito zbog toga što su pojedini poslanici iz vladajuće strukture, ili ovo što se zove Vlada, odnosno što podržava Republičku vladu, govorili preko reda; zbog nedolaska jednih ili odustajanja dešavalo se da dva govornika budu iz vladajuće partije, ili one koja podržava ovaj zakon, a onda čeka Momir Marković 40 minuta da govori i iznese stav Srpske radikalne stranke. Dozvolite nam da, kao poslanička grupa koja najviše ima o ovome da kaže, da iznese najviše argumenata u prilog našoj tvrdnji da ovaj zakon nije dobar i da će da unazadi privredne tokove, da će da uništi penzionere u Srbiji i one koji treba da stiču penziju u narednim godinama, govorimo onako kako to predviđa ovaj nakaradni poslovnik, a ne da ceo dan prođe u međusobnim optužbama onih koji su svi izašli iz iste kuhinje. Sada treba da merite ovde ko je veći lopov od vas. Nije nego. Srpski radikali, poslanici koji su dobili najveće poverenje građana i koji će svakako dobiti najveće poverenje građana na budućim izborima, i penzionera, i nezaposlenih i onih kojima je pomoć neophodna, imaju šta da kažu, za razliku od vas, sa šupljim i praznim pričama. Vas koji podržavate zakon, sa argumentacijom za koju i sami ne možete da budete sigurni da je ispravna, kao što danas Mlađan Dinkić nije znao koliki je transfer u procentima iz republičkog budžeta prema Fondu za PIO – 40%, nije, nego je 60%, brka pojmove ovde, pa šta onda ljudi da očekuju? Budite sigurni da ćemo zbog ovakvog odnosa prema najbrojnijoj poslaničkoj grupi (a jednom se to desilo kada se drznuo neko iz vladajuće strukture, čini mi se, šef poslaničke grupe DS) koristiti svaku priliku, i po amandmanima i u nastavku, kada god da bude, da vam kažemo da zakon nije dobar i da iznesemo valjane argumente i ono što sadrži ta potrošačka korpa, a što će biti reper za utvrđivanje penzija za ubuduće.
Zahvaljujem se gospođici Jovanović. Srpska radikalna stranka ima još 59 minuta. Za reč se javio gospodin Pejčić, za repliku. Imate tri minuta, gospodine Pejčiću. Izvolite.
Moj mladi kolega Marković je izrekao gomilu laži, a da nije pocrveneo. Možda to zato što pripada jednoj stranci koja je druge boje, ali nije bitno. On je rekao da sam ja, kao, nagrađen od strane Vlade Srbije. Mogu da mu kažem, sa ovog mesta – gospodine Markoviću, nisam nagrađen, nego sam nagrđen. Jer, tu funkciju koju sam dobio obavljam besplatno, to je jedan od retkih upravnih odbora koji nije plaćen. Nijedan član upravnog odbora Akcijskog fonda, kao ni ja, njegov predsednik, nije plaćen. Što se tiče naše podrške Vojislavu Koštunici, mogu da vam kažem da nam je čast da podržavamo Vladu Vojislava Koštunice, posebno Vojislava Koštunicu, koga smatramo najpoštenijim političarem za poslednjih 60 godina. Hvala lepo.
Zahvaljujem se, gospodine Pejčiću. Inače, po internacionalnom statusu, gospodine Pejčiću, Demokratskoj stranci pripada crvena boja, tako da to nije sporno. Gospodin Marković ima repliku, tačnije rečeno po Poslovniku.
Suviše poštujem gospodina Pejčića, kao dugogodišnjeg borca u politici i nemam nameru da se obraćam na način kako se on meni obratio. Ne vidim šta sam ja to slagao. Znači, to nije nikakva tajna ni za građane Srbije, niti za bilo koga. Gospođa Čeković je dobila određenu poziciju, vi ste dobili određenu poziciju. Ko tu govori o plaćanju te pozicije? Mislim da je iz jedne druge partije dogovoreno mesto direktora jednog od preduzeća koje će da se odvoji. To je javna stvar. Svi znaju da je to urađeno, u novinama je pisalo o tome. Jednostavno ste, kao do sada, što bi se u narodu reklo – dilovali. Tako ste izdilovali ministarstva, tako ste izdilovali sve ostalo. Tako sada spremate ministarstvo za dva poslanika koja ste uzeli od nas, sa naše liste, za poslanike Sulejmana Ugljanina. Do juče vam je svima smetalo što su od Sulejmana Ugljanina, a sada – super da podržavaju Vladu Vojislava Koštunice. I njima ćete dati nešto. Dobro, to je politika koju vi vodite. Vaša generalna politika se zasniva da se na taj način "krpe rupe". Da li mislite da Vlada Zorana Živkovića nije mogla na taj način da "krpi rupe" – dam ovome ono, dam onome ono, ovom Akcijski fond, ovde, onde. Znači, gospodine Pejčiću, nisam ništa slagao. Dobili ste mesto u Akcijskom fondu. Da li smatrate da ste nagrađeni ili ne, ne znam, ali to jeste funkcija koja je definitivno značajna, a dolazi se po političkoj liniji. Ne znam što ste se toliko uzbudili oko toga. Moram da se osvrnem i na ovo, gospođo Plavšić, da li je tačno da ukoliko 2009. godine penzija bude 100 dinara, potrošačka korpa bude 150, dođe do rasta troškova života, a potrošačka korpa vremenom bude 300 dinara, da li je tačno da će penzija biti 200, da nikada ne može rasti više i da taj koji je tada imao toliki procenat potrošačke korpe nikada ne može imati više? Na to mi niste odgovorili, odnosno jeste odgovorili, priznali ste da je to tako. Samo u prve četiri godine će biti onaj obračun koji smo usvojili, a to je da se primenjuju dva kriterijuma: i porast troškova života i porast zarada. Tačno je, 2009. godine kreće samo sistem – porast troškova života. Znači, to je istina i vi ste to potvrdili. To je razlog zbog koga ne možemo glasati za ovaj zakon, jer treba saopštiti penzionerima u Srbiji – gospodo penzioneri, ko danas, a verovatno će u praksi biti gore, ima para za pola potrošačke korpe, imaće toliko dok je živ. Neće nikada imati više, sem ako ne dobije na lotou. To je suština priče, nema nade. Ne možemo glasati za zakon koji oduzima nadu. Vi ponovite da li ovo nije tačno. Znači, od 2009. je 100% tako, do 2009. je prelazni period. Što se tiče pominjanja našeg vremena, draga gospodo, bio bih srećan da ta velika vlada Vojislava Koštunice, kojom se toliko ponosi gospodin Pejčić... Ali, ne sećam se da se toliko ponosio tom vladom kada su donete prve presude za zločine na Ibarskoj magistrali. Niste se tako ponosili tom vladom, a sada vidim, ponosite se poštenjem Vojislava Koštunice. Izvolite, samo se ponosite i dalje, nema nikakvih problema. Da vam kažem nešto za taj period 2000-2003. i za potrošačku korpu. Kada smo mi došli na vlast, DS sa svim drugim koji su tada činili DOS, za potrošačku korpu je trebalo 2,2 prosečne zarade. Kada smo otišli sa vlasti trebalo je 0,9. Ponovite taj rezultat za pola, ponovite deo rezultata koji su učinjeni od 2000. do 2003, za pola, jer priznajem pola na neke objektivne okolnosti, kredite, našu poziciju, bićete veoma uspešni. Znate šta je žalosno, samo da vam kažem: što, gledano po tim pokazateljima, šansa posle vladavine Vojislava Koštunice da bilo koja vlada u Srbiji u nekom dužem periodu ponovi takav skok, takav rast za tako kratko vreme je realno veoma mala, to svi mi ovde znamo. To je rast koji je definitivno prekinut onog tragičnog marta 2003. godine. Prema tome, rezultati rada su jasni. Vi ćete vaše rezultate predočiti građanima kada dođu izbori. Mi ćemo predočiti ono što smo mi radili. Sukobićemo se verovatno i oko afera, pa ćemo reći koje su vaše, koje su čije. Svako će izneti svoj program, videćemo kako će to biti. Ali, ostaje ovo što sam rekao, niste ništa drugačije rekli od onoga što sam ja rekao, a to je da penzionerima treba saopštiti da ovaj zakon znači to – ko je sada siromašan, ostaje to do kraja života. Protiv takvog oduzimanja nade uvek ću biti.
Zahvaljujem se, gospodine Markoviću. Molim vas da čitate i postojeći zakon. Po postojećem zakonu za pet godina bi tačno penzija bila 200 dinara, ukoliko je potrošačka korpa 300, jer je 50% povećanje od plate i 50% od troškova života, po postojećem zakonu koji je zamenjen 2001. godine. Tačno je, po zakonu od 2001. bi bilo 100 dinara sada, 300 za četiri godine. Izvolite, gospodine Pejčiću.
Žao mi je, nemam običaj da vodim ni sa kim polemiku, ali želim samo da kažem da je u danu kada je objavljen Službeni list, kada sam imenovan za mesto predsednika Upravnog odbora Akcijskog fonda, istog dana za člana Upravnog odbora Fakulteta dramskih umetnosti imenovan Dragan Đilas, član Demokratske stranke. Nije mi jasno onda, ako sam tu bio nešto privilegovan, čija je bila nagodba i ko se sa kim nagađao. Prema tome, gospodine Markoviću, molio bih vas, ako već optužujete ovu vladu tako kako je optužujete, da razjasnite kako je moguće da mnoge funkcije republičke i u upravnim odborima, gde ste sve na vlasti, kako je to moguće u takvoj Vladi Vojislava Koštunice.
Mislite na onog Dragana Đilasa, šefa Narodne kancelarije? Mislim da gospodinu Markoviću nije dovoljno pet minuta i ne verujem da bi prihvatio sada pet minuta. Prema tome, shodno članu 85, zbog važnosti tačke dnevnog reda nastavljamo u ponedeljak u 10,00 časova.