Poštovane dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, otvaram Prvu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Ovu posebnu sednicu sazvala sam da bi se Narodnoj skupštini obratio predsednik Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, Njegova ekselencija gospodin Mevlut Čavušoglu. Čast mi je da u ime narodnih poslanika i u svoje ime pozdravim i Nadiju Ćuk, zamenika šefa Misije Saveta Evrope u Beogradu, Artemija Karpenka, savetnika predsednika Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, Alija Unala, savetnika za medije predsednika Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, i Slađanu Pricu, zamenika pomoćnika ministra spoljnih poslova. Molim Njegovu ekselenciju gospodina Mevluta Čavušoglua, predsednika Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, da uzme reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, drage kolege i prijatelji, velika mi je čast i zadovoljstvo što danas mogu da se obratim Narodnoj skupštini Republike Srbije. Balkan je jedan od prioriteta mog mandata. Otkad sam izabran za predsednika Parlamentarne skupštine u januaru 2010. godine, posetio sam nekoliko zemalja u regionu. To su Bosna i Hercegovina, Crna Gora, Albanija, Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija, Rumunija i Bugarska. Za otprilike dva meseca posetiću Hrvatsku. Stoga sam veoma zahvalan predsednici Parlamenta što me je pozvala da posetim Srbiju i što mi je pružila mogućnost da vam se obratim. Drage kolege, kao što znate, Savet Evrope je osnovan pre više od 60 godina nakon Drugog svetskog rata od strane političkih lidera koji su imali snažnu volju da spreče da se slični tragični sukobi ikada ponovo dese. Da bi se izgradio trajni mir, naši osnivači su odlučili da rad Saveta Evrope koncentrišu na takozvanu "meku bezbednost", zasnovanu na zajedničkim vrednostima i standardima, nasuprot ''tvrdoj bezbednosti'', zasnovanoj na nacionalnoj odbrani i kolektivnim odbrambenim sporazumima. Međutim, ova ''meka bezbednost'' i stabilnost Evrope mogu da se postignu samo jačanjem demokratije i ljudskih prava i vladavine prava. Ovo su osnove našeg zajedničkog evropskog doma, koji danas okuplja 47 zemalja – sve evropske zemlje izuzev Belorusije. Dakle, 27 zemalja EU takođe deli iste vrednosti, koje se očituju naročito u trenutnom procesu pristupanja Evropske unije Evropskoj konvenciji o ljudskim pravima. Zbog toga je tokom proteklih dvadeset godina Savet Evrope postao prava škola demokratije, a neki će čak reći i predvorje EU. Poštovani prijatelji, danas je evropska perspektiva Zapadnog Balkana realnija nego ikad ranije. Parlamentarna skupština u potpunosti podržava zemlje regiona u njihovom stremljenju da se pridruže Evropskoj uniji. Dosta napretka je na ovom polju već učinjeno. To već i sami znate. Proces stabilizacije i pridruživanja, u kom učestvuju sve zemlje u regionu, pruža nam fantastičnu mogućnost da modernizujemo naša društva i ojačamo neophodne institucionalne i ekonomske reforme na osnovu zajedničkih vrednosti i standarda. Time se ljudi i fizički međusobno zbližavaju. Od decembra 2010. godine zemlje Zapadnog Balkana su postale oblast bezviznog režima, tako da građani svih zemalja u regionu mogu slobodno da putuju, dele iskustva i uče od suseda. Ovo je opipljiv rezultat evropskih integracija, koji svim ljudima ovog regiona koristi. Dragi prijatelji, u poslednjih nekoliko godina Srbija je učinila mnogo u procesu evropskih integracija. Evropa je strateški cilj srpskog naroda i politički prioritet Vlade Srbije i Parlamenta. Srbija je zvanično podnela zahtev za članstvo u EU i Evropska komisija sad priprema mišljenje o ovom zahtevu. Sticanje statusa kandidata nije lak zadatak. Potrebna je velika politička opredeljenost, ali i mnogo napornog rada u smislu usaglašavanja domaćeg zakonodavstva sa praksom zemalja članica. Znam to iz sopstvenog iskustva. Moja zemlja Turska morala je da sprovede jako mnogo veoma ambicioznih reformi da bi otvorila pregovore o članstvu. Siguran sam da ćete u narednim nedeljama i mesecima vi, parlamentarci, morati da uložite mnogo napora da biste usvojili ove neophodne zakone i da to učinite u već utvrđenim rokovima. Naravno, uvek postoje različita mišljenja o tome kako i na koji način sprovesti ključne reforme. Većina opozicije se obično ne slaže sa tim načinom i prirodno je da su u vremenu ekonomske krize, kada nedostaju sredstva i kada vlade sprovode mere štednje da bi ispunile socijalne obaveze, kad je deficit visok, neslaganja između političkih snaga još jača. To je normalni deo demokratskog procesa. Miran i konstruktivan dijalog je važan da bi društvo krenulo napred, ali neslaganja među političarima ne bi smela da uspore neophodne reforme. Evropske integracije su legitimni politički prioritet Srbije, kao i ključni nacionalni interes. Zato pozivam sve političke snage u vašoj zemlji da konstruktivno rade na usvajanju zakona koji su u skladu sa evropskim standardima u ključnim reformskim oblastima, kako bi se ispunili svi neophodni uslovi da bi se dobio ''zasluženi status kandidata za EU''. Drage kolege i prijatelji, članstvo u EU je budućnost koju Srbija priželjkuje, ali članstvo u Savetu Evrope je sadašnjost Srbije. U ovom kontekstu bih želeo da vam skrenem pažnju na neophodnost da se okonča sprovođenje pretpristupnih obaveza Srbije, kao i statutarnih obaveza prema Savetu Evrope. Jedna od ključnih preostalih preuzetih obaveza je i puna saradnja sa Međunarodnim krivičnim tribunalom za bivšu Jugoslaviju. Vlasti u Srbiji su već pokazale svoju političku spremnost da ispune ovu obavezu i uhapse dva preostala optuženika Ratka Mladića i Gorana Hadžića, ali politička volja mora da bude prevedena i u konkretne rezultate. Stoga apelujem na sve u Srbiji da ne štede napore da bi se omogućila i olakšala potraga za preostalim optuženicima. U nacionalnom interesu Srbije jeste da zatvori ovo poglavlje nedavne istorije i krene napred. Drage kolege, saradnja sa Tribunalom u Hagu je važna, ali postoje još neka preostala pitanja. Zapravo, preostale preuzete obaveze i statutarne obaveze prema Savetu Evrope su praktično identične sa zahtevima koje vam postavlja EU. Da vam dam samo nekoliko primera. U poslednjem monitoring izveštaju Skupština Saveta Evrope je tražila da Srbija reformiše svoj izborni sistem, da izmeni pravila po kojima se dodeljuju mandati u Parlamentu, da ojača nezavisnost pravosuđa, ojača napore u borbi protiv korupcije i dalje unapredi mehanizme za zaštitu manjinskih prava. U ovim preporukama Skupština SE je predložila da srpski parlament razvije jednu konkretnu mapu puta za okončanje preostalih reformi. Znam da izvestioci Skupštine tesno sarađuju sa srpskom delegacijom na pripremi ove mape puta i raduju se da čuju ocene o napretku na ovom frontu. Takođe pozdravljam konkretne korake koje je Parlament preduzeo u ispunjavanju preporuka Skupštine. Izrada amandmana na izborni zakon je korak u pravom pravcu. Ohrabrujem vas da u potpunosti iskoristite znanje i iskustvo Venecijanske komisije u izradi zakona u glavnim reformskim oblastima. Dragi prijatelji i kolege, regionalna stabilnost je ključ evropske perspektive Zapadnog Balkana. Ne tako davno ovaj region je bio poprište užasnih ratova koji su izbili posle raspada bivše Jugoslavije. Ovi ratovi su bili najtragičniji događaji u našoj nedavnoj istoriji. Svi imamo obavezu da obezbedimo da se ovakvi konflikti više nikada ne dogode u budućnosti. U ovom kontekstu želeo bih da pozdravim doprinos Srbije procesu pomirenja u regionu. Usvajanje od strane Narodne skupštine deklaracije kojom se osuđuje masakr u Srebrenici je očigledno važan korak u ovom procesu. Nedavno intenziviranje odnosa sa Hrvatskom, kao i zajednička poseta predsednika Tadića i Josipovića Vukovaru takođe predstavljaju veoma pozitivan primer za region. Obraćanje predsednika Tadića Skupštini SE u januaru, u kome je s nama podelio svoje razmišljanje i konkretne predloge za unapređenje pomirenja, veoma je dobro primljeno od strane članova Parlamentarne skupštine. Siguran sam da će njegova lična posvećenost i angažovanost pomoći da se učini dalji napredak u ovom procesu. Čvrsta privrženost političkih lidera ovom opredeljenju je ključ uspeha, ali nije jedini. Deklaracije moraju biti podržane konkretnim akcijama, koje za cilj imaju rešavanje pitanja nestalih, unapređenje povratka izbeglica, njihovo lokalno integrisanje gde je to moguće, razvijanje pluralističkog i zajedničkog gledanja na prošlost i nedavne događaje. U ovom pogledu bih želeo da vas podstaknem da u potpunosti primenite preporuke Skupštine SE koje su sadržane u nedavno usvojenoj rezoluciji ''Pomirenje i politički dijalog zemalja bivše Jugoslavije''. Drage kolege i prijatelji, verujem da je Srbija, zbog svog geografskog položaja, ekonomske snage i potencijalnih kulturnih i istorijskih veza, ključni faktor uspeha evropskih integracija na Balkanu. Srbija mora da da primer i da podržava napore svojih suseda da se takođe približe Evropi. To me dovodi do želje da s vama podelim razmišljanja o dva konkretna izazova sa kojima se suočavamo u regionu. Prvo, moramo da podržimo reforme u Bosni i Hercegovini, koja trenutno zaostaje u procesu evropskih integracija. Uloga Srbije u ovom procesu je ključna. Dejtonski mirovni sporazum je doneo mir ljudima i različitim etničkim zajednicama u BiH. Dejtonski mehanizam zajedničkog vršenja državnih ovlašćenja, zasnovan na podeli po etničkim linijama, bio je od ključne važnosti u stabilizovanju zemlje i vraćanju poverenja. Međutim, sada, 16 godina nakon što je rat završen, BiH je potreban novi politički institucionalni model da krene dalje. Dejtonska pravila moraju da evoluiraju da bi se omogućilo političarima i građanima iz različitog etničkog i kulturnog miljea da razviju zajedničku viziju BiH i njene evropske budućnosti. Da bi se ispunile preuzete obaveze BiH, neophodna je ustavna reforma. Ne samo da Ustav treba uskladiti sa standardima Evropske konvencije o ljudskim pravima i dodatnim protokolima, već takođe treba obezbediti da sve institucije u BiH imaju neophodna ovlašćenja i pun kapacitet da izvrše neophodne reforme, da bi korist od evropskih integracija imali svi građani Bosne i Hercegovine, bez obzira na njihovo etničko poreklo. Naravno, reforme ne treba da budu nametnute spolja. Buduće izmene i dopune Ustava treba da budu zasnovane na radu domaćih stručnjaka i najširem mogućem konsenzusu svih političkih snaga u zemlji. Zbog toga se Skupština zalaže za uspostavljanje vrlo ozbiljnog domaćeg institucionalnog procesa za pisanje izmena i dopuna Ustava. Takođe smo spremni da damo političku podršku i obezbedimo stručnu pomoć. Planiram da idem u BiH krajem ovog meseca da bih olakšao razgovore između ključnih političkih aktera, ali takođe računamo na vašu pomoć da bismo obezbedili političarima u BiH da podrže ovu inicijativu. Drugo, situacija na Kosovu je ključni izazov za region, kao i za Evropu u celini. Kao što znate, Savet Evrope je zasnovao statusno neutralan pristup na osnovu priznavanja važenja Rezolucije 1244. Zapravo, mi smo se u našim prethodnim rezolucijama usredsredili ne na status Kosova, već na standarde. Kosovo mora da postavlja te standarde da bi bilo bezbedno mesto za sve koji na njemu žive i mesto gde se poštuju naši zajednički standardi. Zbog toga smo odlučili da iniciramo dijalog sa predstavnicima političkih snaga izabranih u Skupštini Kosova. Predstavnici Skupštine Kosova su pozvani na naše sastanke odbora kad god se direktno razmatraju pitanja vezana za Kosovo. Kroz ovaj proces možemo da im približimo naše principe i standarde, da mogu da ih koriste u svom radu. U ovom kontekstu moram da kažem da se unapred radujemo početku razgovora između Beograda i Prištine, u skladu sa standardima EU. Nadamo se da će ovi razgovori pomoći da se nađe rešenje za probleme sa kojima se suočavaju pojedinci koji žive u ovoj oblasti, bez obzira na njihovo etničko i kulturno poreklo i jezik kojim govore. Ljudi koji žive na Kosovu su građani Evrope i moraju da uživaju iste standarde demokratije, ljudskih prava i vladavine prava kao bilo ko u Evropi. Svi zajedno treba da radimo da bi se ovaj cilj takođe postigao. Dragi prijatelji, u ovom trenutku ima mnogo važnih pitanja na dnevnom redu Skupštine. Tek neke da pomenem – Evropa se sada suočava s jednim brojem velikih izazova, kao što je opšti porast ekstremizma, interkulturalni i međuverski dijalog i jačanje našeg sistema zaštite ljudskih prava – i sa zadovoljstvom očekujem diskusije o ovim pitanjima sa članovima delegacije Srbije u Strazburu tokom naših sesija. Uticaj rada Skupštine veoma zavisi od aktivnog doprinosa svih njenih članova. Zbog toga veoma računam na vašu podršku i aktivno učešće u našem radu. U isto vreme, poželeo bih vam uspeh u vašim teškim naporima punih izazova i želim da vas uverim u punu podršku Skupštine SE. Zajedno možemo evropske integracije da učinimo realnim za sve ljude koji žive u Srbiji i regionu. Hvala vam na pažnji.
Hvala vam mnogo, gospodine Čavušoglu. Zaključujem Prvu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Obaveštavam narodne poslanike da ćemo nakon pauze od 30 minuta nastaviti radom po dnevnom redu Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine u 2011. godini, načelnim pretresom o 3. tački dnevnog reda – Predlogu zakona o sportu. Dakle, nastavljamo sa radom u 11.00 časova. Hvala vam. (Sednica je završena u 10.25 časova.)
PRVA SEDNICA PRVOG REDOVNOG ZASEDANjA 7. mart 2011. godine (Treći dan rada) (Sednica je počela u 11.05 časova. Predsedava Slavica Đukić-Dejanović, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, prisustvuje 101 narodni poslanik. Da bismo utvrdili kvorum, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali 96 narodnih poslanika, pa postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da je sprečen da prisustvuje sednici narodni poslanik Konstantin Samofalov. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici pored predstavnika predlagača Snežane Samardžić Marković, ministra omladine i sporta, prisustvuju i Dragan Atanasov, pomoćnik ministra omladine i sporta i Suzana Šulejić, sekretar Ministarstva omladine i sporta. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O SPORTU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za omladinu i sport, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se raspoređuje na sledeći način: Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 24 minuta; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Arpad Fremond Poslaničku grupu manjina, narodni poslanik Đorđe Milićević Poslaničku grupu Socijalistička partija Srbije - Jedinstvena Srbija, narodni poslanik Simo Vuković Poslaničku grupu G17 plus, narodni poslanik Aleksandar Pejčić Poslaničku grupu Demokratska stranka Srbije - Vojislav Koštunica, narodni poslanik Slađan Mijaljević Poslaničku grupu Srpske radikalne stranke i Nebojša Ranđelović Poslaničku grupu Liberalno-demokratske partije. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, gospođa ministar za omladinu i sport želi reč? (Da.) Izvolite, gospođo ministar. Reč ima ministarka Snežana Samardžić Marković. Samo se prijavite.
Uvažena gospođo predsednice, dragi poslanici, sport je sistem vrednosti koje svako društvo treba da neguje i razvija. Osnove tog sistema vrednosti jesu da se samo radom, ne na brzinu ili prevarom, već upornim, kontinuiranim disciplinovanim radom, postižu rezultati. Sport ima svoju višestruku ulogu u društvu. Naravno, najvidljivija su takmičenja i vrhunski uspesi. Ali, sport ima i vaspitnu dimenziju, jer se deca uče timskom radu, disciplini, poštovanju protivnika, fer-pleju, uče se da gube i dobijaju časno, jer je to važno za budući život. Sport ima i zdravstvenu dimenziju, jer fizička aktivnost i rekreacija predstavljaju prvi bedem preventive, a dobro zdravlje je preduslov za vrhunske rezultate. Sport ima i promotivnu dimenziju, pošto na uspešan način predstavlja našu zemlju u svetu, a klubovi iz malih i velikih gradova pronose imena tih mesta sa ponosom. Sport ima i ekonomsku dimenziju, jer predstavlja zamajac turističke ponude, razvoja infrastrukture, uslužne i proizvodne delatnosti u svojoj okolini. Na kraju, sport ima i naučnu dimenziju, jer se u njegovom razvoju mogu primeniti mnoga moderna dostignuća. Sport je, naravno, analogija za sam život, jer može da bude mikrokosmos uspona i padova, trijumfa i poraza; sport ume da bude i nepredvidiv i nepravedan, često težak, ali uz saradnju, timski rad i posvećenost postoji mogućnost za uspeh, za stvaranje i za inspiraciju. Otud nije čudo da se sport u Ustavu Republike Srbije izdvaja kao oblast od posebnog interesa za Republiku. Imajući sve pobrojano u vidu, opravdana je potreba za sistemskim uređenjem sporta na moderan i sveobuhvatan način. Upravo zato je pred vama narodnim poslanicima i pred celokupnom javnošću Srbije predlog novog zakona o sportu. Na tekstu ovog predloga rađeno je u nekoliko navrata, u njegovu genezu je svoje znanje ugrađivalo više grupa stručnjaka i administrativnih sastava. Tokom rada na zakonu bilo je zaista mnoštvo doprinosa sa raznih strana: iz granskih saveza, iz klubova, iz lokalnih sredina, iz centralnih institucija, iz nevladinih organizacija, iz vladinih tela. Podrazumeva se da neke zahteve nismo mogli uvrstiti u tekst. Na primer, postojao je zahtev da fudbaleri imaju beneficirani radni staž zato što rade nedeljom! Na primer, zahtev da sportisti ne mogu da napuštaju Srbiju pre 28. godine nismo uvrstili jer se narušavaju ne samo individualna prava i slobode, već je to u suprotnosti sa regulativom EU. Pošto će se tokom današnje plenarne rasprave u načelu videti i ljubav i odlično poznavanje sporta u ovom zakonodavnom telu, ne treba dalje ni da objašnjavam argument protiv ovakvog zahteva, nego je dovoljno da spomenem slučaj Bosne. Najveći broj sugestija smo uvrstili u predlog, jer sve što može da poboljša sistem je dobrodošlo. Pre nego što je ova verzija ušla u javnu raspravu pravili smo uporednu analizu zakona, intenzivne konsultacije sa kolegama iz drugih zemalja. Moram da kažem da se posebno angažovao španski ministar sporta, gospodin Lisavecki, čiji pravnici su boravili u Srbiji nekoliko dana i čak učestvovali u javnoj raspravi. Lično sam razgovarala i sa predsednikom UEFA gospodinom Platinijem o nekim opredeljenjima u zakonu i on je poslao svoje pravnike da nam pomognu pri normiranju. Želeći da upodobimo zakon stremljenjima zemlje ka Evropskoj uniji usaglašavali smo opredeljenja sa evropskim zakonodavstvom, Belom knjigom EU, sportskim dokumentima Saveta Evrope. Poredili smo svoja rešenja sa najnaprednijim zemljama, kao i sa primerima u regionu. Bez obzira na sve, pred nama je predlog zakona koji nije ni španski, ni italijanski, ni norveški, ni slovenački, već srpski model sporta. Primenjivaće se na srpski sport, a srpski sport ima svoju tradiciju, svoje rezultate, pa time i svoje specifičnosti. Ovo jeste moderan evropski zakon, jer smo o tome vodili računa, ali je model sporta srpski, jer je stvoren po potrebama sportista Srbije. Osnovna načela na kojima počiva zakon jesu: načelo slobodnog bavljenja sportom, načelo zaštite zdravlja sportiste, načelo stručnosti, načelo namenskog korišćenja sportskih objekata, načelo transparentnog i namenskog korišćenja sredstava iz javnih prihoda. Osnovni cilj novog zakona je uvođenje sistema u sport, u skladu sa savremenim zahtevima. Analiza primene važećeg zakona, koji je donet 1996. godine, i problema sa kojima se u radu susreću kako državni organi tako i organizacije u oblasti sporta pokazala je da je za dalje unapređenje stanja u sportu Republike Srbije potrebno doneti novi zakon o sportu. Predlog zakona o sportu rezultat je širokog konsultativnog procesa i predstavlja, na neki način, normiranje sportske stvarnosti, koja je bitno drugačija i zahtevnija u odnosu na 1996. godinu, kad je važeći Zakon o sportu donet. Otud i novine u tekstu. Neke od novina u Predlogu zakona su: uvođenje piramidalne strukture sporta; obaveza zdravstvenog osiguranja sportista; obaveza licenciranja; nadzor i inspekcija; nacionalna priznanja i nagrade; obaveza izrade strategije razvoja sporta, što do sad nije bio slučaj; preciznije regulisanje školskog sporta; evidentiranje i privatizacija; formiranje nacionalnog saveta za sport; razlikovanje amaterskog i profesionalnog sporta; naravno, i mnoge druge. Značajna novina je postavljanje sistema sporta. Njega čine fizička i pravna lica koja se bave sportskim aktivnostima i sportskim delatnostima. Činjenica je da danas amaterski i profesionalni sport predstavljaju potpuno drugačiju dimenziju bavljenja sportom. Potrebe amaterskih i profesionalnih sportista u velikoj meri su drugačije. Radi usklađivanja i zadovoljenja potreba svih sportista, predlog pravi jasno razlikovanje amatera i profesionalaca i uvodi različite vrste prava i obaveza. Na primer, profesionalni sportista mora sa sportskom organizacijom da ima zaključen ugovor o radu. Propisana su međusobna prava i obaveze za sportske organizacije i profesionalne sportiste, sa ciljem da se zaštite profesionalni sportisti, s jedne strane, i da se omogući sportskim organizacijama nesmetan rad i kontinuitet sportskih rezultata u odnosu na uložena sredstva, s druge strane. Dalje, vrhunski sportista može da se profesionalno bavi sportskim aktivnostima i delatnostima u individualnim sportovima i kao samostalni profesionalni sportista, odnosno kao preduzetnik. To je značajna novina u odnosu na postojeći zakon. Zatim, sportska organizacija obavezna je da zaključi ugovor o osiguranju svojih vrhunskih sportista od posledica nesrećnog slučaja. S druge strane su amaterski sportisti. Sa ciljem da se zaštiti i podrži razvoj amaterskog sporta, otvara se mogućnost zaključenja ugovora o bavljenju sportom, koji zaključuju sportista, takmičar amater, i sportska organizacija, a kojim se utvrđuju, na primer, naknada za bavljenje sportskim aktivnostima, novčana i druge naknade za postignute sportske rezultate i naknade troškova smeštaja i ishrane za vreme sportskih priprema. Takođe, s obzirom na to da pored sportiste amatera i profesionalnog sportiste današnjica poznaje i kategoriju sportista koji se nalaze između ove tradicionalne podele, predlog uvodi kategoriju tzv. sportiste takmičara. Predlog prepoznaje potrebu da talentovani mladi ljudi, koji predstavljaju budućnost sporta u Srbiji, zaključe ugovor o stipendiranju maloletnog sportiste za sportsko usavršavanje. Njime se utvrđuju, u skladu sa sportskim pravilima, na primer, stipendija i naknada troškova smeštaja i ishrane za vreme priprema i takmičenja. Cilj ovakvog pristupa je da se podrži i podstakne bavljenje sportom na vrhunskom nivou, s jedne strane, ali i da se istovremeno omogući da baza sporta, rekreativni, školski sport i drugi sportovi, ostane očuvana i da na neki način sport ostane dostupan najširem krugu ljudi. Zaista smo se, kao što vidite, trudili da uvažimo nijanse koje postoje u praksi. Pored toga, s obzirom na to da je sport danas u velikoj meri zahtevniji u pogledu fizičke i psihičke pripremljenosti, predlog u odnosu na Zakon vrlo precizno i sveobuhvatno reguliše pitanje opšte i posebne zdravstvene sposobnosti i uvodi obavezne preglede svih sportista, sa ciljem da se izbegne ili bar bitno smanji mogućnost povreda. Novina u predlogu je regulisanje tzv. ostalih lica u sistemu sporta. Ostala lica, to su svi oni sportski akteri koji svojim radom doprinose i unapređuju sport, a da pri tom nisu sportisti. Razlog za uvođenje ove novine je činjenica da od unapređenja stručnog rada u sportu, naravno, zavisi i kvalitet sporta. Osnovni predmet regulative jeste, kao i u važećem zakonu, forma sportskih organizacija kao udruženja. Ali, način regulisanja je drugačiji. Vodeći računa o autonomiji sporta i bez tendencije da se ova autonomija na bilo koji način ugrozi, predlogom je dat zakonski minimum koji mora da ispuni svaka sportska organizacija. Cilj je da se ova tradicionalna forma sačuva od danas neretko prisutne komercijalizacije. Tako su, na primer, precizirani uslovi osnivanja sportskih organizacija kao udruženja, sadržaj opštih akata, mogućnost statusnih promena, sportska arbitraža i sl. Usklađeni su sa novim propisima iz ove oblasti, a precizirani su obavezni organi u okviru sportskog udruženja i njihova odgovornost za rad. S obzirom na to da je dosadašnja praksa pokazala da su sredstva potrebna za rad udruženja znatno veća od onih koja se dobijaju bilo subvencijama, bilo donacijama ili primanjima iz budžeta, predlog otvara mogućnost da sportska udruženja mogu osnovati privredno društvo ili drugo pravno lice, u skladu sa zakonom, radi pribavljanja potrebnih sredstava. Pri tome sportsko udruženje - osnivač ima obavezu da koristi celokupnu ostvarenu neto dobit tog privrednog društva za ostvarivanje svojih sportskih ciljeva koji su utvrđeni statutom udruženja. Predlog je predvideo uslove za osnivanje i rad tzv. sportskog privrednog društva, kako bi se očuvala upravo sportska delatnost i kako bi se izbeglo da se ovako osnovano privredno društvo u praksi bavi drugom delatnošću, možda i u većoj meri nego sportskom. Zato predlog propisuje da od neto dobiti koju u tekućoj godini ostvari sportsko privredno društvo mora biti najmanje 70% reinvestirano u sport. Još jedna od bitnih novina je da predlog sprečava upotrebu sportskih formi zarad sticanja dobiti, a ne zarad bavljenja sportom. Tako pravna i fizička lica koja ne učestvuju u sportskim takmičenjima i kojima je pretežna delatnost pružanje usluga trećim licima, dakle, sportsko osposobljavanje i usavršavanje trećih lica, a ne članova, mogu se osnivati samo u obliku privrednog društva i ne mogu imati u nazivu reč „klub“ ili reč „savez“. Dalje, novina koju uvodi predlog u odnosu na važeći zakon jeste i promena registarskog organa. Nadležnost za registraciju sportskih organizacija sa Ministarstva omladine i sporta prelazi na Agenciju za privredne registre. Predlogom su, naravno, prepoznati i ostali oblici organizovanja sportskih organizacija, poput društava, sportskih društava i gradskih sportskih saveza i sl, sa afirmacijom autonomije sportskih organizacija u unutrašnjim odnosima. Jedna od najbitnijih novina u ovom zakonu je definisanje opšteg interesa u oblasti sporta na precizniji način i to na svim nivoima, na republičkom, pokrajinskom i lokalnom nivou, kao i stvaranje transparentnog sistema finansiranja sporta iz budžeta. Nacrtom je uveden programski kalendar i on je usklađen sa budžetskim kalendarom. Dalje, predlogom je stvoren osnov za donošenje i implementaciju dugoročne strategije razvoja sporta u Republici Srbiji. S obzirom na činjenicu da je školski sport i njegova razvijenost uslov očuvanja prvenstveno zdravlja nacije, pa onda i kvalitetnog i uspešnog sporta u jednoj državi, predlog se mnogo detaljnije i u većoj meri bavi pitanjem školskog sporta u odnosu na važeći zakon. Prvenstveni cilj je razvoj i unapređenje školskog sporta i ustanovljavanje efikasnijeg sistema školskih sportskih takmičenja. S tim u vezi, predlogom se, pored postavljanja strožih uslova za korišćenje sportskih objekata i njihovo održavanje u školama, predlaže da školska sala, školski teren i sl. ima položaj sportskog objekta, čime se ograničava mogućnost korišćenja školskih sala isključivo nakon realizacije školskih i vanškolskih aktivnosti. Takođe, predlogom se u odnosu na Zakon vrši znatno detaljnije definisanje okvira za organizovanje sportskih takmičenja, a posebno međunarodnih sportskih takmičenja, velikih takmičenja na teritoriji Republike Srbije. Radi usklađivanja aktivnosti na sprečavanju nasilja i nedoličnog ponašanja na sportskim priredbama, predlogom se formira nacionalni savet za borbu protiv nasilja i nedoličnog ponašanja na sportskim priredbama. Radi stručnije realizacije ciljeva utvrđenih strategijom i unapređenja sporta generalno, osniva se i savet za sport. Kako bi se poboljšao kvalitet rada sportskih organizacija i onemogućile zloupotrebe koje praksa danas, nažalost, poznaje, predlogom se unapređuje postojeći upravni nadzor nad radom sportskih organizacija i uvodi se takođe i tzv. stručni nadzor, s druge strane. Jedna od novina, ili tačnije rečeno nužnost, koju diktira današnjica, jeste privatizacija u sportu. Prilikom izrade zakona najveće interesovanje dela sportske javnosti izazvalo je upravo ovo pitanje. Za mogućnost većeg ulaganja potrebno je konačno razrešiti pitanje društvene imovine u sportskim organizacijama i udela državne imovine, što od 1996. godine do danas nije učinjeno. Potrebno je da se konačno i jasno odredi titular da bi otpočele opsežnije investicije u sportu. Pored toga, sportske organizacije osnivaju se i rade u formi udruženja, tako da automatska primena postojećeg Zakona o privatizaciji nije moguća. Ključna uloga Ministarstva prilikom izrade predloga je bila da zaštiti egzistenciju sportskih organizacija. Upadljivo je bilo tokom javne rasprave da ponegde postoji strah od tzv. privatizacije u sportu. Taj je strah u manjoj meri uobičajena bojazan od promena, a u većoj meri posledica nedovoljne informisanosti o opredeljenjima u zakonu, ali stvarne osnove za strah nema. Prvo, zato što privatizacija nije obavezna. Ovaj zakon nikoga ne prisiljava, niti obavezuje na privatizaciju, nego samo daje tu mogućnost za one koji to eventualno žele. Drugo, strah je neosnovan jer sportski objekti ostaju u vlasništvu države i neće biti prodaje hala i stadiona. Neće moći da namesto stadiona niču stanovi ili šoping centri, jer se praktično sprečava promena namene objekta. Koga interesuju nekretnine, neka ide na tržište nekretnina, a koga interesuje ulaganje u sport, dobrodošao je da to učini. Oni slučajevi gde sportska infrastruktura nije većinski društveno ili državno vlasništvo i nisu predmet ovog zakona, jer privatna imovina ostaje privatna. Kada se uzme u obzir sve navedeno i napravi paralela između važećeg Zakona o sportu i zakona koji je predložen jasno je da je, kao i u svim ostalim segmentima života, tako i u sportu, malo toga ostalo isto u odnosu na 1996. godinu i da u mnogo čemu važeći Zakon o sportu ne prati potrebe današnjice, te je stoga nužno doneti novi. U sportu najčešće vidimo kraj, vidimo detalje, vidimo pobednike, zastave i sviranje himne, ali ideja i cilj ovog zakona koji je danas pred nama su da pokušamo da, kao što jesmo već uradili Strategijom razvoja sporta, podržimo stvaranje jednog sistema u kome će svi, od lokalnih zajednica i škola, đaka i odraslih, znati svoje mesto u sportu i u kome će sport postati uređena i sređena aktivnost za dobrobit cele zajednice. Cilj je da uspesi u sportu ne budu samo rezultat entuzijazma pojedinca. Entuzijazmu, naravno, svaka čast, on je preko potreban i bez njega nema napretka, ali uspesi moraju da, pored entuzijazma, počivaju na sistemu. Kao što znate, postojala je mogućnost da krajem prošle godine stavim zakon po hitnom postupku na vanrednu sednicu Skupštine. Iako postoji opravdani motiv da se novi zakon donese što pre, ja se nisam rukovodila tom logikom. Ovo je sistemski zakon, ima puno značajnih novina sa kojima želimo da se upozna što više poslanika, i to što podrobnije. Zato sam odlučila da predlog bude u redovnoj proceduri, i nisam pogrešila. Na kraju, zahvalila bih se svim narodnim poslanicima na amandmanima koje su uložili. Za nas to znači da je ovo zakonodavno telo aktivno učestvovalo u unapređenju teksta i pomoglo da zakon poboljšamo. Zahvaljujem se kompletnom skupštinskom Odboru za omladinu i sport, koji je izuzetno aktivan odbor, sa kojim smo imali, imamo i imaćemo plodnu saradnju i, mogu da kažem, pravo partnerstvo za dobrobit omladine i sporta u celom društvu. Posebno se zahvaljujem onim poslaničkim klubovima koji su prihvatili ponudu Ministarstva da se pre ove rasprave sretnemo i podrobno zajednički razmotrimo zakon. Zahvaljujem se i svim ostalim poslaničkim klubovima koji su u duhu najbolje namere da ovaj sistemski zakon ima punu primenu doprineli njegovom boljem razumevanju u javnosti. Hvala.
Zahvaljujem ministarki. Da li izvestioci Odbora za omladinu i sport, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Dajem reč narodnom poslaniku Đorđu Milićeviću.
Uvažena gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, poštovana ministarka, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedan izuzetno važan zakonski predlog. Želim da kažem da mi unutar poslaničkog kluba SPS - JS možemo da se složimo sa analizom primene Zakona o sportu iz 1996. godine, možemo da se složimo sa konstatacijom kada je reč o problemima sa kojima se danas susreću organizacije, sa kojima se danas susreću državni organi u oblasti sporta primenjujući Zakon iz 1996. godine. Naravno, takve konstatacije nameću ono što ste i sami rekli, gospođo ministre, u uvodnom izlaganju, dakle, potpuno je jasno da nam je neophodan jedan novi, kvalitetan zakon koji će regulisati oblast sporta u Srbiji. Dakle, potreban nam je sistemski zakon koji će ići u korak sa vremenom i koji će omogućiti ono što treba da bude naš primarni cilj u ovom trenutku, a to je unapređenje sporta u Srbiji. Kada je reč o ovom zakonskom predlogu, tačno je da je reč o jednom obimnom zakonskom predlogu. To se može konstatovati ukoliko ovaj zakonski predlog uporedimo sa zakonima koji regulišu ovu materiju u državama našeg regiona ili nekim evropskim državama, ali ne mislim da je to u ovom trenutku od suštinske važnosti i da je to nekakav parametar na osnovu kojeg se može suditi da li je neki zakon kvalitetan ili ne. Na samom početku, najpre želim da iznesem jednu konstataciju i da postavim jedno pitanje. Između ostalog, u vašem uvodnom izlaganju rečeno je da je povodom ovog zakonskog predloga vođena široka javna rasprava. Mi iz poslaničkog kluba SPS - JS smatramo da je to izuzetno važno, da je važno da se povodom svakog sistemskog zakona vodi široka javna rasprava. I, čini mi se da je rečeno da je u izradi ovog zakonskog predloga učestvovala i radna grupa. Moje pitanje je ko je činio radnu grupu koja je radila na izradi ovog zakonskog predloga? Da li su veliki klubovi, koji danas uglavnom izražavaju negodovanje u javnosti kada je reč o ovom zakonskom predlogu, imali svoje predstavnike u ovoj radnoj grupi? Koliko često se radna grupa sastajala? Da li je ta radna grupa imala priliku da sagleda konačnu verziju ovog zakonskog predloga? Koliko su uvažene sugestije i predlozi predstavnika radne grupe i predstavnika sportskih organizacija, udruženja klubova koji su učestvovali u javnoj raspravi o kojoj ste vi govorili? Naravno, mi ne sumnjamo u nameru Ministarstva i ne želimo da se bavimo politikantstvom, političkom demagogijom, jer je reč konkretno o sportu i mislim da u tom kontekstu svi imamo jedan jasan cilj, a to je da dobijemo što kvalitetniji zakon. Moram reći da je u javnosti dosta otvorenih pitanja, dosta pitanja se postavlja kada je reč o ovom zakonskom predlogu. Zaista želimo da verujemo da ćemo nakon ove današnje rasprave, nakon rasprave u pojedinostima koja će uslediti tokom naredne nedelje, uspeti da otklonimo sve one nejasnoće, sve one nedoumice koje danas postoje kada je reč o Predlogu zakona o sportu. Za nas je suštinsko pitanje u ovom trenutku da li su rešenja koja su ponuđena ovim zakonskim predlogom u skladu sa međunarodnim pravnim aktima, da li su usklađena sa evropskom praksom i da li smatrate da je sve odredbe ovog zakonskog predloga u ovom trenutku moguće implementirati, odnosno sprovesti u praksi danas u Srbiji? Posebno sporno pitanje koje se danas nameće je pitanje postupka privatizacije. Vi ste o tome rekli nešto u uvodnom izlaganju. Moram da konstatujem da je, čini mi se, posebno sporno pitanje privatizacije fudbalskih klubova, jer od te privatizacije se u javnosti najviše očekuje. Nekoliko je pitanja u ovom trenutku okupiralo pažnju javnosti i mislim da je važno da danas na ta pitanja ponovo dobijemo odgovore. Pokušaću da ih formulišem. Dakle, da li ovaj predlog, kroz transformaciju i promene statusa, krši ustavne odredbe udruživanja? To je nešto o čemu je bilo reči proteklih dana u javnosti. Da li će država pravo korišćenja zemljišta koje imaju sportske organizacije, koje imaju sportski klubovi, smatrati državnim ili društvenim kapitalom u njima? Nije sporno vlasništvo nad zemljištem, ali bi to onda značilo da sve privatne kuće koje se nalaze na gradskom građevinskom zemljištu i imaju trajno pravo korišćenja (i plaća se trajno korišćenje) jednim delom jesu u državnom vlasništvu. Da li je moguće da sportsko udruženje koje je vlasnik objekta koji je izgrađen na zemljištu u državnoj svojini stekne na tom zemljištu, umesto trajnog prava korišćenja, pravo svojine, uz naknadu tržišne vrednosti građevinskog zemljišta na nekoliko godišnjih rata? Kad govorimo o sportskim udruženjima, treba imati na umu da je reč o, rekao bih, neprofitabilnim organizacijama. Takođe, kada je reč o postupku privatizacije, želim da uputim još neke sugestije i predloge. Najpre želim da kažem da je poslanički klub SPS - JS podneo amandman koji se odnosi na to da, ukoliko neki sportski objekat bude proglašen za objekat od nacionalnog značaja, onda smatramo da takvu sportsku vrednost treba sačuvati. Mi smo amandmanom predvideli da se sprečava bilo kakva mogućnost da takvi objekti budu dislocirani ili srušeni radi gradnje nekih visokokomercijalnih objekata, ili da im se promeni namena. Takođe, ovim zakonskim predlogom predviđeno je da tri subjekta mogu pokrenuti postupak privatizacije. Poslanički klub SPS-JS smatra da zainteresovani kupac ne treba bude taj koji će moći da pokrene postupak privatizacije, jer mislimo da će to ostaviti mnogo prostora za eventualne manipulacije. Znam, reći ćete ono što smo između ostalog govorili i na Odboru za sport i na sastanku unutar poslaničkog kluba, da je to praksa Agencije za privatizaciju, ali ću vam ponovo reći da ta praksa ima izuzetno loša iskustva i da mi želimo da ta iskustva koliko je moguće izbegnemo kada je u pitanju sport. Kada je reč o sredstvima koja se ostvare od prodaje kapitala subjekta privatizacije, ona ne – mogu (tako je definisano u zakonu) nego, po našem mišljenju, moraju biti usmerena u budžetski fond za finansiranje sporta, za izgradnju i rekonstrukciju sportske infrastrukture, odnosno sportskih objekata. Upotrebljavajući reč „može“ mi ostavljamo ovim predlogom alternativu da i ne mora. Smatramo da mora, jer sve ostalo bi, čini nam se, bilo štetno za razvoj sporta u Srbiji. Takođe, maločas su mi kolege ukazale na to, postoji jedna, po mom ličnom viđenju i viđenju poslaničkog kluba, nelogičnost kada je reč o članovima 169. i 190. zakonskog predloga. Naime, u članu 169. kaže da su sve sportske organizacije, sportski savezi, sportska društva i sportski centri upisani u odgovarajući registar na teritoriji Republike Srbije na dan stupanja na snagu ovog zakona obavezni da u roku od godinu dana od dana stupanja na snagu ovog zakona podnesu prijavu za evidentiranje itd. U članu 190. se kaže da će Vlada doneti odluku iz stava 1. člana 190. u roku od mesec dana od dana stupanja na snagu. Tu postoji određena kontradiktornost. Kako će Vlada doneti odluku mesec dana od dana stupanja na snagu, ako neko podnese prijavu 364. dana u godini? Još samo jedna rečenica, kada je reč o postupku privatizacije. Imajući na umu pre svega važnost ovog postupka, imajući na umu značaj, kompleksnost, problematiku, brojna otvorena pitanja, predložili smo jedan amandman koji kaže da se odredbe članova od 174. do 192, dakle odredbe koje se odnose na postupak privatizacije, primenjuju od 1. januara 2013. godine, smatrajući da je potreban jedan period za prilagođavanje akata, za implementaciju ovog zakona, za njegovu primenu u praksi i za sve ostale radnje, da bi se došlo do samog postupka privatizacije. Danas je ključno pitanje u javnosti, rekao bih, ko će biti vlasnik stadiona Crvene zvezde, ko će biti vlasnik stadiona Partizana. To jeste važno pitanje, ali od ovog zakona se očekuje odgovor na pitanje sistemskog finansiranja sporta, i kada je reč o profesionalnim, i amaterskim klubovima i bazičnom sportu u mlađim kategorijama. Podrška klubovima koji predstavljaju bazu za vrhunski sport, ali podrška i u izgradnji sportskih objekata, u izgradnji sportske infrastrukture, to je nešto što je u ovom trenutku zaista neophodno i što jeste prioritet. Naša proslavljena vaterpolo reprezentacija je, recimo, morala da uzme kredit da bi učestvovala na jednom velikom takmičenju. Stara Jugoslavija, a sada Srbija, nekada je imala, odnosno ima najbolju svetsku rukometašicu svih vremena, koja je predvodila žensku rukometnu reprezentaciju Jugoslavije, Svetlanu Kitić, a danas se postavlja pitanje da li će žensko rukometno prvenstvo u Srbiji biti privedeno kraju, ne zato što nema ko da igra rukomet, nego zato što nema sredstava da se klubovi finansiraju. Dakle, grad iz kojeg dolazim ima dosta kvalitetan vaterpolo klub, ima dosta kvalitetan plivački klub, ali mora da se putuje sto kilometara od Valjeva da bi trenirali. Imamo mi kao lokalna samouprava i projekat zatvorenog bazena i projekat valjevske hale sportova, ali nekako smo, čini mi se, na rubu dešavanja kada je reč o investicijama i ulaganju u sportsku infrastrukturu. Dakle, to je, nažalost, u ovom trenutku realnost i to su za mene suštinska pitanja. Opšti interes u oblasti sporta je deo zakona koji treba da pruži odgovore, po mom ličnom viđenju, na dva suštinska pitanja: šta se smatra opštim interesom u oblasti sporta za Srbiju, autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave i na koji način se vrši izbor programa koji će biti finansiran? Ovo je za nas prioritet i primarno pitanje, koje zaslužuje, čini mi se, mnogo više pažnje od teorijske definicije pojedinih pojmova iz oblasti sporta. Nekako je Zakon iz 1996. godine, recimo, imao sasvim korektnu definiciju i sasvim korektno definisao značenje reči sport, i ne vidimo da bi nekakva teorijska analiza pojmova u oblasti sporta u ovom trenutku popravila ambijent i atmosferu kada je reč o sportu u Srbiji. Za nas je, recimo, daleko važnije da se stvori zakonska mogućnost da se učešće klubova u evropskim klupskim takmičenjima finansira iz republičkog ili pokrajinskog budžeta. Moguće je, recimo, da jedinica lokalne samouprave nema mogućnost za takvo finansiranje, a ono je od opšteg interesa za sport u Srbiji. Za nas su, moram priznati, daleko važniji i školski sport, koji je definisan u ovom zakonu u članovima 143, 144, zatim, sportska takmičenja osoba sa invaliditetom, ali i sport u vojsci i sport u policiji, koji je morao biti deo ovog sistemskog zakona. Na samom kraju želim da kažem da je poslanički klub SPS - JS podneo određeni broj amandmana sa ciljem da se zakonski predlog popravi, da bismo imali što kvalitetniji sistemski zakon, koji će regulisati ovu izuzetno važnu oblast u Srbiji, koji će definisati i prava i obaveze subjekata u sportu, organizacione oblike, koji će zaštititi i sportiste, kako ste rekli, i sportske klubove. Dakle, potrebna je evidencija, potrebna je kontrola; naravno da država treba da zna na koji način su utrošena sredstva koja se ulažu u sportske klubove, ali, s druge strane, centralno pitanje mora i treba da bude finansiranje sporta i stvaranje ambijenta u kojem će i privreda na određen način biti podsticana da investira u sport. Dakle, ovaj zakon treba jasno da kaže, po našem mišljenju, šta je javni interes kada je u pitanju sport u Srbiji i na koji način taj javni interes sačuvati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Nebojši Ranđeloviću.
Poštovana gospođo predsednice, poštovana gospođo ministarka, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, kada smo u poslaničkom klubu LDP pripremali analizu i kritiku Predloga zakona o sportu gomilu pitanja nam nije nametnuo samo tekst Predloga zakona i postupak njegovog pisanja i donošenja, već i opšte stanje u društvu. Danas parlament raspravlja o važnom, bazičnom zakonu, koji posle ko zna koliko godina, iz, siguran sam, sasvim neopravdanih razloga za toliko čekanje, dolazi na dnevni red. Sada jednu ovako važnu temu počinjemo u senci krize Vlade i njene jalove rekonstrukcije, za koju svakako znamo da neće doneti neko značajno poboljšanje. Umesto da nam glavna tema bude dnevni red, tema će biti kalkulacije oko Vlade koje ne daju odgovore na pitanje šta su dobici od togjalovog posla. Ilustracija – spajamo neka ministarstva koja su možda nespojiva, u službi uštede i racionalizacije, a i dalje nam je potrebno ministarstvo bez portfelja. No, to je samo vrh ledenog brega ovog problema koji imamo. Sada bih se vratio na samu suštinu onoga što nam nameće dnevni red. Zašto se tek sada raspravlja o Zakonu o sportu? To je pitanje za obe vlade Vojislava Koštunice, a i za ovu sadašnju vladu. Ovde, opet da pomenem kuloare, ne samo sada, već poslednjih godina, dobijamo obrazloženja da se radi o jako osetljivoj temi i o jako osetljivoj oblasti. Zbog takvog obrazloženja svih koji su za to odgovorni, o lošem stanju u sportu obaveštavani smo preko „Insajdera“ i sličnih TV emisija i iz stidljivih nagoveštaja u pisanim medijima o tome kakve se sve anomalije i kriminal valjaju iza brda kada se otvore ovakve teme. Sada bih se osvrnuo na sam zakon. Pledoaje ministarke bio je pun opštih mesta i klišea, a o meritumu najosetljivijih pitanja čuli smo veoma malo. Pred sobom imamo jedan predlog zakona prepun loših, a neretko i neprimenljivih odredaba. Kvalitet jednog zakona, između ostalog, odlikuju način njegovog donošenja, proporcije njegove sadržine i obima i sama njegova sadržina. Po meni, zakon je loš po sva tri kriterijuma. Najpre, način kako je zakon pisan i stavljen u proceduru. Pitanje za pisce zakona i Vladu koja ga predlaže – da li je bilo prave javne rasprave i da li su konsultovani vodeći autoriteti u državi iz oblasti sportskog prava? Odgovor je – nisu. Gde su za to dokazi? Neki od pomenutih autoriteta su moje kolege, profesori prava. Pouzdano znam da nisu konsultovani. Da li su na odgovarajući način konsultovani sportski savezi? Nisu, i to pouzdano znam, to pouzdano znam kao predsednik Arbitražnog suda KSS. Mene niko nije zvao na konsultacije. Ko ima pravo da u pripremi ovakvog zakona preskoči, na primer, Košarkaški savez Srbije kao savez našeg najtrofejnijeg sporta? Na to pitanje očigledno nemamo odgovor. Zatim, proporcija obima zakona i njegove sadržine. Ovaj zakon ima 194 člana i sadrži i odredbe kompilirane iz drugih zakona. Pitanje je da li su sve te odredbe smeštene na pravo mesto? Kako je ova materija regulisana u okruženju? Zakon o sportu Republike Hrvatske, koji je donet 2006. godine, sadrži 102 člana. Zakon o sportu Crne Gore iz 2004. godine ima 74 člana, slovenački Zakon o sportu ima 73. Kako je to regulisano u zemljama Evropske unije? Španski zakon ima 88 članova, zakoni baltičkih zemalja od 22 do 53. Slično je i u komšiluku, u Bugarskoj i Rumuniji. Sada, da nas lamentiranje nad obimom zakona ne odvede u zluradost, hajde da vidimo šta kaže sam meritum zakona. Da li je sadržina ovog zakonskog teksta ono što opravdava njegov obim? Tek tu dolazimo do nedoslednosti, praznina i nekih loših rešenja, pa se postavlja pitanje da li ovakav tekst zakona može da se poboljša odnosno da se popravi amandmanski? Najpre, apel piscima zakona: ako već ne umete da interpretirate svoje uzore iz evropskih zakona, onda ih prepišite, lakše je i efikasnije. Kada ovo govorim mislim na Evropsku sportsku povelju iz 1992. godine, koja predstavlja osnovni dokument Saveta Evrope iz oblasti vođenja sportske politike. Članom 2. Povelje određeno je značenje reči sport, daleko jasnije od naše konfuzne i neodređene kompilacije. Što je najgore, ova moja prva opaska izgleda da je samo vrh ledenog brega. Poslanička grupa LDP je podnela devet amandmana. Mogli smo da podnesemo znatno više, ali smo baš ono što je suština i što je flagrantno neprimenljivo pokušali da popravimo ovim amandmanima. Kada već govorim o meritumu, daću samo par ilustracija. Ostale ilustracije daćemo kada budemo komentarisali amandmane. Na primer, što se tiče člana 3, njegovog stava 3, postavlja se pitanje – koliko su zaposleni u Ministarstvu stručni da donose neke sudove? Da li možda davanje stručnog mišljenja treba dodeliti Sportskom savezu Srbije, kao sportskoj organizaciji koja u Republici Srbiji okuplja granske sportske saveze iz svih grana sporta i svih sportskih disciplina? Ili, čitav set članova koji se tiču svojinske transformacije i svojinskih odnosa. Neka pitanja koja sam želeo da postavim postavio je kolega Milićević, tako da ću uštedeti sebi i svim prisutnima vreme. Neću ponavljati ono što je on pitao, neka pitanja su sasvim na mestu. Ili, recimo, ilustracija – član 90. I to smo pokušali amandmanski da rešimo. Radi se o svojevrsnoj nacionalizaciji sportskih organizacija. To je rešenje u skladu sa kojim bi Vlada određivala predstavnike državnog ili društvenog kapitala u sportskim organizacijama i time imala aktivno učešće u upravljanju tim organizacijama, što je u suprotnosti sa načelom autonomije rada sportskog pokreta i sportskih organizacija i sa načelima proklamovanim u dokumentima Saveta Evrope i opštim pravnim aktima najvažnijih međunarodnih nevladinih sportskih organizacija. Malopre ste spomenuli Mišela Platinija i njegove sugestije. Dovoljno je pogledati Statut UEFA i njegov član 7. i stav 5. koji mi daju za pravo. Na kraju, osvrnuo bih se na član 22. Kao profesor prava, rekao bih – da nije tužno, bilo bi smešno. U članu 22. se kaže: „Sportisti su dužni da učestvuju u pripremama i nastupima nacionalnih sportskih reprezentacija.“ Ne mogu da verujem da ovakva norma postoji. U stvari, da vas pitam nešto, da li ste imali nekog ozbiljnog pravnika u ekipi koja je pisala ovaj zakon? Kako može dispozicija u jednoj normi da bude imperativna, a da za to ne bude predviđena sankcija? Kako zamišljate da se ostvari ovo što piše u članu 22? Na stranu to što se ovim članom krše neka osnovna ljudska prava. Pa, ko je taj ko može da natera nekog da učestvuje u državnoj reprezentaciji? Em imate dispoziciju koja je neodrživa, em za nju nemate sankciju, em ovim članom kršite ljudska prava. Zaista ne razumem zašto je ovakav član uopšte stavljen u ovoj zakon. Da okončam svoje uvodno izlaganje, vratiću se na ono što sam rekao, vratiću se na kriterijume o kojima sam govorio – po sva tri kriterijuma, imamo loša zakonska rešenja ispred sebe. Mi ćemo insistirati na svojim amandmanima, jer smatramo da je to jedini način da se koliko-toliko uozbilji pristup jednoj ovako ozbiljnoj temi i da se koliko-toliko na jedan ozbiljan način ovi problemi o kojima sam govorio reše. Zahvaljujem na pažnji.
Iskorišćeno je dvanaest minuta od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, poštovani građani Srbije, donošenje zakona o sportu je veoma važno za svaku državu, s obzirom na to da se radi o materiji koja se tiče i naše dece i naše omladine, a naročito svih onih koji se bave sportom. Već deset godina se radi na usvajanju novog zakona. Inače, stari je usvojen pre petnaest godina, 1996. godine. Bilo je nekoliko nacrta i predloga novog zakona. Međutim, tek sada, ovo je treći put po redu da Predlog zakona o sportu bude pred poslanicima. Radna grupa sastavljena od stručnjaka o sportu tvrdi, makar većina njih, da nije konsultovana i da njihove primedbe i sugestije nisu uvažavane. S obzirom na to da sam bio i da sam u kontaktu sa mnogima od njih, radi se o ekspertima u sportu, i s obzirom na to da sam i sam sportski radnik, nemam razloga da im ne verujem. Tvrde da se sve dešavalo mimo njih i da su odlučujuća, bitna rešenja donosili činovnici Ministarstva sporta, koji nisu previše kompetentni da odlučuju o donošenju i pisanju zakona o sportu. Predlog zakona o sportu ima mnogo nedostataka. Poslanička grupa SNS podnela je čak 98 amandmana, u cilju da se ovaj zakon o sportu poboljša, ali sasvim je sigurno da ni tolika količina amandmana ne može doprineti donošenju boljeg, popravljenog zakona o sportu. Sasvim sam siguran da je naš predlog da se zakon povuče iz procedure i da se uz saglasnost eminentnih sportskih stručnjaka donese novi nacrt, novi predlog zakona... Znam da nije realno, ne gajim iluzije o tome, ali ukoliko se zakon bude doneo, a vi imate za to potrebnu većinu u Skupštini, sigurno će biti popravljan, odnosno doneće se novi zakon o izmenama i dopunama zakona posle godinu dana, godinu i po dana najkasnije, kao što je slučaj i sa Zakonom o gradnji i planiranju, koji je donet pre godinu i po dana, pa se prošle nedelje ponovo o njemu raspravljalo, o čak 90 članova tog zakona koji su predloženi za izmenu i dopunu. Ne treba nam to. Ne treba nam još jedan neozbiljan zakon o sportu, koji će sasvim sigurno biti promenjen. Ali, ako ste tako odlučili, neka tako i bude. Ovaj zakon je previše obiman, već je bilo reči o tome, on ima 194 člana. Da ne govorim o tome koliko imaju evropski zakoni, zaista, mnogo manje, od 40 do 80 članova maksimalno, ali samo da navedem primere iz okruženja: recimo, Bugarska - 75 članova. Bugarska je zaista eminentna sportska sila. Da ne govorimo o zemljama bivše SFRJ, recimo: Slovenija 73, Crna Gora 74, Hrvatska 75 članova zakona. Naš zakon - čak 194 člana! Zato mislim da je to preobimno. Kao da se neko trudio da u tolikoj masi članova, u tolikom obimu prikrije nekakve stvarne nesportske namere, koje su sasvim sigurno u sportu zastupljene. Predlog zakona o sportu sadrži i mnoge članove koji se podudaraju sa članovima drugih zakona koji su već usvojeni, kao što su Zakon o privatizaciji, Zakon o udruženjima, Zakon o registraciji privrednih subjekata. U nekim članovima ovaj predlog zakona je čak u suprotnosti sa navedenim zakonima. Pisci zakona su jednostavno mogli da odredbama upute na članove tih zakona, a ne da ih ponavljaju u ovom predlogu zakona. Ono što je sa naučne strane neprihvatljivo je to što se zakon bavi definisanjem pojmova, naročito u članu 3. gde se pokušavaju definisati neki pojmovi u sportu. Definisati pojmove u sportu je veoma teško, jer i u naučnoj teoriji o sportu postoji mnogo različitih definicija, zavisno od teoretičara, naučnika u oblasti sporta. Zato nije dobro da se upuštamo u neku akademsku raspravu o tome. Ovaj zakon u ovom prvom delu više lični na neki akademski rad, naučni rad o sportu, nego na praktični zakon koji ima jasnu primenu. Tako je pogrešno prepisana definicija sporta Saveta Evrope, kada se radi o definiciji sportskih aktivnosti, gde je praktično pogrešno interpretirana definicija Sportske povelje Saveta Evrope. Tu se, jednostavno, reči „sportska aktivnost“ donose umesto reči „sport“ u Sportskoj povelji, jer jedino sport ovim zakonom nije definisan. Nije dobro da se sportska aktivnost definiše kao fizička i umna aktivnost kada Sportska povelja Saveta Evrope sport definiše kao fizičku aktivnost. Naravno da se umna aktivnost podrazumeva u svim sportovima, jer se bez umne aktivnosti ne možete baviti nijednim sportom. Pretpostavljam da se ovde mislilo na to da šah na taj način i te kako bude zastupljen u ovim definicijama sporta. Isto tako, recimo, definicija „sporta za sve“ nije dobro preneta. Sport za sve nije rekreativni sport, kako to u Predlogu zakona navodite. Sport za sve ima mnogo širu definiciju, on obuhvata i takmičenja, jer je to jedna grana olimpijskog pokreta. Rekreativni sport se bavi isključivo poboljšanjem i održavanjem fizičkog i duhovnog stanja čoveka. Dakle, mislim da je nepotrebno, pogrešno definisanje pojmova o sportu. To bi bilo sasvim pogrešno i nepotrebno. Osim toga, ovaj zakon opterećuje rad klubova i rad saveza nepotrebnom administracijom. Mi već imamo evidenciju sportskih saveza, sportskih klubova u Ministarstvu sporta i nije mi jasno zbog čega je ovim predlogom zakona nametnuta ovakva administracija klubova, koja zaista opterećuje rad klubova, ali ne samo rad, nego ih i novčano, finansijski opterećuje. Izračunao sam da će biti preko milion dokumenata koje treba obraditi. Prema tome, Ministarstvo treba da osnuje posebnu službu, koja će se baviti samo administriranjem, odnosno raspoređivanjem i evidencijom ovih dokumenata i priloga koje su klubovi i savezi obavezni da dostave. Što se tiče ovog evidentiranja, pisci ovog zakona idu dalje. U članu 188. obavezuju klubove i saveze na ponovno registrovanje, pod pretnjom likvidacije i oduzimanja imovine, što je suprotno članovima 55, 58. 197. Ustava koji propisuje da udruženja, klubove i saveze može zabraniti samo Ustavni sud, a nikako Ministarstvo sporta. Klubovi i savezi su već registrovani i evidentirani kod Ministarstva sporta, pa neka onda Ministarstvo, saglasno tome, njihove podatke dostavi novoosnovanim registrima i Agenciji za privredne registre, a ne da preti klubovima likvidacijom i oduzimanjem imovine, što je protivustavna kategorija. Posebno je problematično mešanje Ministarstva sporta u određivanje pravila sportskih saveza i klubova. Svi sportski savezi, gradski savezi, fudbalski savez, košarkaški savez, teniski savez, karate savez moraju poštovati pravilo međunarodnih federacija i tu nema mesta mešanju Ministarstva u određivanje pravila. Ovaj zakon propisuje pravila suprotno pravilima međunarodnih sportskih federacija, i to nije dobro, jer rizikujemo da rad saveza i klubova bude sankcionisan od međunarodnih sportskih federacija koje imaju jasno utvrđena pravila. Svaki savez, kada uređuje svoja pravila, mora pre svega poštovati pravila međunarodne federacije kojoj pripada; u suprotnom, nema pravo nastupa na međunarodnim takmičenjima. To je veoma jasno. Loš primer mešanja Ministarstva sporta u sportska pravila saveza jeste propisivanje gde mogu da učestvuju profesionalci, a gde amateri. To zaista nije dobro, jer se ne može odrediti zakonom, odnosno Predlogom zakona (član 158), da profesionalci ne mogu učestvovati na amaterskim takmičenjima, odnosno, može jedan deo učestvovati, jedan procenat, a da amateri takođe ne mogu učestvovati, a da profesionalci apsolutno ne mogu učestvovati na amaterskim takmičenjima. To je suprotno odluci Međunarodnog olimpijskog komiteta. Međunarodni olimpijski komitet (MOK) je još na Olimpijskim igrama u Barseloni 1992. godine jasno odredio i doneo odluku da profesionalci mogu učestvovati na amaterskim takmičenjima, odnosno na olimpijskim igrama. Danas, recimo, imate da naš Đoković, naša Jelena Janković, Ana Ivanović učestvuju na Olimpijadi, na Dejvis kupu i na svim drugim amaterskim takmičenjima za reprezentaciju Srbije. Prema predlogu ovog zakona, oni nemaju pravo učešća. Takođe, amateri, recimo, stonog tenisa nemaju pravo učešća na profesionalnim takmičenjima. To nije dobro i to je u suprotnosti sa Statutom i Pravilnikom Međunarodne teniske organizacije i sa Statutom i odlukom MOK-a. Mislim da se o tome moralo voditi računa kada se radio nacrt i kada se usvajao predlog ovog zakona. Drugo, mora svima nama da bude jasno da međunarodne federacije i MOK ne dozvoljavaju mešanje države i politike u sport. Država ne može da donosi pravila. Pravila donose sportski savezi i ona moraju biti usklađena sa pravilima MOK-a i međunarodne federacije kojoj pripada granski savez o kome se govori. Dokaz da se država i suviše meša ovim predlogom zakona u rad klubova jeste i propisivanje visine članarine koju klubovi mogu da ubiraju od svojih članova. Molim vas, država direktno određuje kolika će biti cena članarine u jednom klubu ili u jednom savezu! Kada se to država mešala u određivanje tržišta, u cene proizvoda i namirnica? Nemojte, ovo nije dobro. Ovo je zaista u suprotnosti i imaćemo problema ako se usvoji ovaj zakon. Prvo, neće biti primenljiv, a drugo, imaćemo problema sa međunarodnim sportskim federacijama. Govorilo se ovde, a govorila je i uvažena gospođa ministar, o školskom sportu. Naravno, to je osnova za bavljenje sportom. Zaboravili ste da spomenete predškolski sport. To je veoma važno. Veoma je važno navesti i pomenuti predškolski sport, jer se 39,2% naše dece nalazi u predškolskim ustanovama, gde apsolutno nemaju nikakvih uslova za bavljenje bilo kakvom vrstom fizičke aktivnosti. Naravno, ne sportom, jer se ne može govoriti o sportu u tim godinama. Ali, ne smemo zaboraviti da 173.203 dečaka i devojčica posećuju predškolske ustanove. Tamo radi ukupno 9.000 vaspitača, 3.000 medicinskih sestara i 400 saradnika, u ukupno 1.670 predškolskih ustanova. Taj se podatak ne sme zaboraviti jer je to osnova školskog sporta, koji je osnova sporta uopšte. O školskom sportu ima reči; jedna odredba, jedan naslov govori o tome, međutim, sasvim nedovoljno. Zaboravlja se da samo 15% dece trenutno učestvuje u sportskim školskim takmičenjima. Škole uglavnom imaju ruinirane sportske sale ili ih mnoge uopšte i nemaju. Manje od dva sata nedeljno, otprilike, ima fizičke nastave u školama, što je sasvim nedovoljno. To bi trebalo poboljšati. Osim toga, šta su posledice ovakvog fizičkog, ne vaspitanja, nego fizičkog nerada što se tiče fizičkog vaspitanja u školama? Posledice su strašne: 25% naše dece pati od gojaznosti, koja često traje doživotno. Čak 80-90% dece ima deformitet kičme, a 60% dece ima ravne tabane. Sve se to može popraviti boljim radom u školskom sportu, što je Predlog zakona morao malo drugačije i podrobnije da definiše. Znam da se tu radi o mešanju u ingerencije jednog drugog ministarstva, Ministarstva prosvete, ali u tome ste vi morali da imate blizak kontakt sa njima i da ovaj odeljak o školskom i studentskom sportu sa njima dogovorite i uredite na bolji način. Radi se i o zanemarivanju visokoškolskih ustanova u oblasti sporta u ovom predlogu zakona. Vi znate da su u Ministarstvu već dugo rađeni pravilnici, i to pravilnik o nomenklaturi sportskih zanimanja i zvanja i pravilnik o pravu na stručni rad u sportu, međutim, to nikada nije doneto. Pretpostavljam da se radi o interesima nekih klubova koji žele da potpuno zanemare rad visokoškolskih ustanova u oblasti sporta, a da sve ingerencije oko obrazovanja stručnih kadrova preuzmu isključivo sportski savezi, što nije dobro, jer čemu nam onda fakulteti za sport, čemu visoke škole za sport? Mislim da to nije dobro. Donošenjem ovih pravilnika, kao obaveznih podzakonskih akata, sistemski bi se regulisala najvažnija područja u sportu, a to su: zvanja, pravo na stručni rad i dobijanje licence, odnosno da definišemo tačno ko sve može da se bavi obrazovnim radom u sportu. Ukoliko se ne donesu navedeni pravilnici, nije moguće sistemski urediti ovu oblast sporta, već će se zadržati postojeće stanje, koje je sada u većini slučajeva prepušteno slobodnom tumačenju i često nestručnom radu naših stručnjaka koji obrazuju naše sportiste i koji rade sa njima. Dakle, imamo nedovoljno edukovane stručnjake u klubovima i sportskim savezima. Kad bi se doneli pravilnici ne bi se dešavalo, recimo, da studenti visokih škola i fakulteta za sport, kada završe, posle tri ili četiri godine, fakultet, ne mogu da nađu sebi mesta u sportskim klubovima, ako ne završe kod njih neki kurs koji traje nedelju dana ili dve nedelje. To nije dobro. Mora se naći sklad između rada u visokoobrazovnim ustanovama u oblasti sporta i granskih saveza, kako bi se došlo do edukovanih stručnjaka, koji bi zaista proizvodili mnogo bolje sportiste nego što ih imamo sada u svim granskim savezima, a naročito u onim savezima koji su i te kako interesantni za javnost, kao što su fudbal, košarka, tenis itd. Ono što je posebno bolno za sportske stručnjake, sportske radnike i za sportiste u neolimpijskim sportovima jeste to što ovaj zakon pravi užasno duboku paralelu između olimpijskih i neolimpijskih sportova. Imate ovde u članu 123. stavove koji zaista potcenjuju neolimpijske sportove i sve one koji rade u njima, posebno sportiste i trenere. Vi donosite odluku, predlažete ovim predlogom zakona da se penzije, odnosno doživotne novčane naknade daju samo onima koji su osvojili medalje na Olimpijadi, Paraolimpijadi, Šahovskoj olimpijadi i na svetskim evropskim prvenstvima u olimpijskim i paraolimpijskim sportovima. Čim napune 40 godina, imaju doživotne penzije. Ja to pozdravljam. Tu nigde nema neolimpijskih sportista. I sa time mogu da se složim. Slažem se u potpunosti da moramo napraviti paralelu između olimpijskog i neolimpijskog sporta, ali vi idete i dalje. U sledećem stavu vi kažete da sportisti i treneri koji osvoje medalje u svim ovim sportovima, ali samo olimpijskim i paraolimpijskim, imaju pravo i na jednokratnu, odnosno višekratnu novčanu naknadu. Nigde nema neolimpijskih sportova. Tek u jednom članu vi pominjete da Vlada može svojom odlukom da donese odluku o novčanim nagradama i sportistima iz neolimpijskih sportova, ali to nije dovoljno. To nije jasno precizirano i to nije dovoljno, jer ovim predlogom zakona su ti mladi ljudi potpuno diskriminisani. Ne zaboravite, prošle godine je karate reprezentacija osvojila prvo mesto na svetu, ekipno, na Svetskom prvenstvu u Beogradu. Osvojili su još tri zlatne medalje. Šta će oni imati od toga? Ništa, jednogodišnju novčanu naknadu, u vidu stipendije, i to je sve. Karate je, da podsetim, posle fudbala najmasovniji sport u Srbiji. Postoji preko 50 drugih sportova koji su neolimpijski. Nemamo mi previše olimpijskih sportova u Srbiji. Šta ćemo sa tim ljudima koji pronose slavu naše zemlje, donose medalje, ponekad čak i ponosnije drže našu zastavu i jače pevaju našu himnu od nekih iz olimpijskih sportova? Zar ih treba ovako diskriminisati? Mislim da ne. Neću da govorim o sportu gde sam ja predsednik saveza, ali neka o tome govore podaci iz Sportskog saveza Srbije. Mi smo najtrofejniji sport u Srbiji, po broju osvojenih medalja, u konkurenciji od 150 zemalja. Dakle, hoću da kažem, kada mnogi mladi ljudi, naveo sam primer karatea, vredno treniraju, vežbaju, osvajaju medalje, a za to dobiju zakon gde će njihov rad, trud i znoj biti potcenjen, to nije dobro. Molim vas da uvažite amandmane koje je podnela Poslanička grupa SNS; ne u ovom delu kada se govori o penzijama, svesni smo da kao neolimpijski sportovi nikada nećemo doći na red, ali u ovom delu gde se određuju novčane naknade, da tu uvrstite i neolimpijske sportove, inače oni više neće postojati. Ne verujem da je bilo kome od vas bio cilj da te klubove zatvorimo, da te sportove zatvorimo i da postoje samo olimpijski sportovi. Šta ćete sa tolikom populacijom omladine koja vežba u neolimpijskim sportovima? Drugo, hteo sam samo da ukažem na nešto što je jako važno, gde ste se vi upustili u jedan deo o pravilima sportskih saveza, gde neke stvari niste apsolutno ni pomenuli, ali pošto mi je vreme kao ovlašćenom predstavniku isteklo, o tome ću govoriti u drugom delu izlaganja, u raspravi u načelu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Simo Vuković, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe G17 plus.
Uvažena gospođo Samardžić Marković, poštovana predsedavajuća, gospodo narodni poslanici, kada govorimo o ovom zakonu o sportu naravno da je teško zaobići da se kaže nešto o samom sportu kao delatnosti. Čini mi se da je uvažena gospođa ministar govorila o tome. Naravno da se radi o jednoj od veoma važnih delatnosti u našim životima. Uopšte, sport kao ljudska delatnost prati verovatno ljudsku civilizaciju od njenog nastanka. Sigurno je da sport objedinjava u sebi mnoge vrline i vrednosti i zbog toga često prema njemu imamo i emotivan, pa ponekad i iracionalan odnos. Naravno, sa tehnološkom revolucijom i sa unapređenjem komunikacija sport je postao jedan od globalnih fenomena, koji i te kako povezuje ljude i dobija sve više na važnosti. Kada sve te činjenice znamo teško da jedno društvo i država mogu da dozvole da takva oblast ljudskog življenja i delatnost bude zakonski nedovoljno uređena ili čak da u njoj vlada jedna konfuzija koja, zapravo, kao rezultat ima ozbiljne probleme koji potresaju celokupno društvo. Srbija, kao što je istaknuto u obrazloženju, a i neki od prethodnih govornika su to istakli, ima Zakon iz 1996. godine, koji je u nekim segmentima imao dobro rešenje, međutim, sa ove vremenske distance, on je u mnogim stvarima prevaziđen, a s druge strane, ne može da odgovori potrebama, pogotovo jednog društva u tranziciji, koje se veoma brzo menja i od koga se zahteva da se prilagodi sadašnjim potrebama koje postoje u oblasti sporta. Ono što je takođe veoma važno, vezano za donošenje ovog zakona, jeste jedna dugogodišnja, u mnogim segmentima jalova, diskusija oko donošenja zakona. Postoji jedan načelan, deklarativan odnos da mi moramo, mi hoćemo da donesemo zakon, ali nikako da to neko učini. Želim da iskoristim priliku, ne zato što se radi o ministarstvu za koje je preuzela odgovornost moja stranka, već prosto da čestitam Ministarstvu i resornom ministru zbog toga što je uopšte došlo u završnu fazu usvajanja zakona o sportu. S druge strane, čini mi se da, pored donošenja Strategije razvoja sporta do 2013. godine, Ministarstvo omladine i sporta zaokružuje, bar što se tiče sporta, jedan ogroman posao, koji možda u široj javnosti nije prepoznat kao posao koji će sasvim sigurno imati dugoročne dobre efekte, ali to je možda krst koji mora da se nosi, za vredne ljude. Želim da istaknem da se u postupku javne rasprave o ovom zakonskom predlogu, koja je počela početkom 2009. godine, ovaj zakon apsolutno sve vreme nalazi u senci rasprave o privatizaciji u sportu, koja predstavlja jedan od manjih segmenata ovog zakona. Potpuno je jasno, kroz celu diskusiju tokom javne rasprave i tokom plenarnog zasedanja, a već se kroz neke diskusije to vidi, da su taj ton koji prati zakon o sportu i nametanje privatizacije kao ključne teme forsirani od strane nekoliko interesnih grupa, gde se u potpunosti zanemaruje ono što bi zapravo trebalo da budu strateški ciljevi u sportu, a to su zdravlje našeg stanovništva i sve ono što su tekovine i vrednosti koje sport sa sobom nosi. Upravo zbog toga želim da u svojoj diskusiji istaknem ono što će očigledno veoma malo ljudi istaći, a što ovaj zakonski predlog sa sobom nosi. To je, pre svega, da konačno definišemo šta čini sistem sporta i ko su učesnici u tom sistemu, dakle, sportisti, sportski stručnjaci, sportski objekti, sportski savezi. Naravno da moraju da postoje odgovarajuće definicije, to nije teoretisanje, to je slovo zakona i ono kao takvo mora da postoji. Ono što je posebno važno da istaknem jeste da se ovim zakonom regulišu do sada zapostavljena prava sportista. Sportisti su, bilo da su imali status amatera ili profesionalaca, često bili žrtve mahinacija, zloupotreba od strane uprava različitih klubova ili saveza, u smislu neispunjavanja obaveza koje proističu iz ugovora. Ovaj zakon nudi ambijent da se sportisti, u bilo kom statusu, osećaju bezbednije. Moram da kažem da je zakon ugradio poseban deo koji se odnosi na zdravlje sportista i obavezu da kod sportista periodično (navedeno je na šest meseci) bude utvrđivana opšta zdravstvena sposobnost, a kod posebnih sportova ili pred samo takmičenje to mora biti činjeno i češće. To obezbeđuje da ne budemo više svedoci onih tragičnih scena na sportskim terenima, gde se mnogi sete odgovornosti koju bi trebalo da snosi izvršna vlast, a ne sportske organizacije, koje treba da brinu o zdravlju sportista. Takođe, ovaj zakon sprečava da se sportisti koji se nalaze pod određenom povredom ili je njihovo zdravstveno stanje narušeno forsiraju da po svaku cenu, a zarad profita, učestvuju u određenim takmičenjima i na taj način se trajno ili privremeno onesposobljavaju da se bave sportom. Ovim zakonom je nametnuta i obaveza sportskim organizacijama, pre svega kada se radi o profesionalcima, da oni budu osigurani za slučaj trajnih povreda, ali i, ne daj Bože, za slučaj smrti. Dalje, ono što su vrednosti ovog predloga zakona, to je da je uređena oblast stručnog rada u sportu. Stručni rad u sportu, kao i u drugim delatnostima, može doneti pozitivne efekte. Ukoliko se kao stručnjaci predstavljaju ljudi sa poluznanjem ili neznanjem, to ostavlja nekad i tragične posledice. Ovim zakonom obavezuju se sportske organizacije da moraju imati kvalifikovane, visokoobrazovane stručnjake ili one koji su najmanje 25 godina proveli u toj istoj struci, da budu angažovani formalnopravno i praktično u samim sportskim organizacijama. S druge strane, zakon insistira na tome koje su to ustanove koje se mogu baviti osposobljavanjem stručnjaka u sportu, bilo da su to visoke obrazovne institucije, savezi ili neke druge sportske institucije, ali će se u toj oblasti uvesti red i imaćemo tačan pregled ljudi koji se bave sportom kao strukom u sistemu sporta u Srbiji. Ono što je bilo jedno od škakljivijih pitanja, o čemu ćemo raspravljati tokom rasprave, to je status samih sportskih organizacija, često trivijalno kažemo - klubova, koji su do sada najvećim delom imali status udruženja građana. Oni su registrovani po jednom starom zakonu iz devedesetih godina, koji je praktično podrazumevao registraciju, a radilo se o Zakonu o društvenim organizacijama i udruženjima građana. Na taj način, klubovi su većinom bili registrovani kao obične nevladine organizacije, bez posebnih odgovornosti i definicije za bavljenje delatnošću koja se odnosi na sam sport. Ovaj zakon propisuje da taj status mora da se menja i da ćemo sada imati formu sportskih udruženja ili sportskih privrednih udruženja, u zavisnosti os toga kako se same sportske organizacije opredele. Šta to zapravo znači? Da li to znači da ćemo kroz tu administrativnu transformaciju saznati šta zapravo imamo na terenu? Imate podatke da postoji nekakvih 6.000 klubova, ta evidencija postoji u Ministarstvu sporta. Kroz proceduru jedinstvene evidencije za sva ta udruženja imaćemo pregled o statusu i svemu ovome što se dešava unutar tih organizacija. Zakon posebno vodi računa o tome da ta sportska udruženja koja će nastati tom transformacijom, iako po definiciji jesu nedobitna, neprofitna udruženja, jer su usmerena na ostvarivanje sportskih ciljeva, nisu vezanih ruku i da zapravo mogu kroz donacije, članarine i druge privredne aktivnosti sticati sredstva, koja se takođe stavljaju u svrhe ostvarivanja sportskih ciljeva. Čak i ova sportska privredna udruženja su obavezna da najmanje 70% svojih prihoda koje ostvare stave u svrhu ostvarivanja sportskih ciljeva. Takođe, formulisana je i kategorija ljudi koji se individualno bave sportom, da mogu biti u formi samostalnih preduzetnika. Time se zapravo zaokružuje status sportista, o kojima se malo vodilo računa, a previše se deklarativno odnosimo prema njima – to je ponašanje da ih samo tapšemo po ramenu, a da njihov pravni status u našem društvu i državi do sada nije bio rešen. Ono što takođe želim da istaknem, to je da u ovoj oblasti organizovanja sportskih udruženja konačno imamo, kroz više članova postavljene, procedure na koji način se vrši osnivanje, izbor organa, ko zastupa organizacije. Zašto je ovo važno? Zato što u Srbiji trenutno, ja to mogu da definišem, postoji jedna kasta, jedna klasa tzv. sportskih radnika, za koje niko ne može da definiše koji je njihov status. Mnoge organizacije i savezi funkcionišu u magli, u polumraku, gde mi građani ne možemo da vidimo kako zapravo teče izborni proces i ko te ljude bira, a oni decenijama sede u tim savezima i klubovima. Mogu da navedem nešto što široj javnosti nije poznato, da ceo izborni proces i evidencija članstva potiče od famoznih knjiga članova. Videćemo šta će proces evidencije pokazati u koliko klubova postoje te knjige članova. A iz knjiga članova sportskih klubova organizujete izbornu skupštinu, izbor organa itd., pa, na kraju krajeva, utvrđujete odgovornost za vođenje kluba. Dakle, važno je da podržimo ovaj zakonski predlog, zato što će se kroz primenu ovih članova uvesti red i procedure, koje su praktično uniformne i za klubove i za saveze. Takođe je veoma važno da je zakon, regulišući ove procedure, jasno prepoznao još jednu od dimenzija u kojima se danas nalaze sportski klubovi, a to je da su u jednom delu klubova pozicije članova, čak i odgovornih lica unutar klubova, zauzimali ljudi sa krivičnim dosijeima, koji su osuđivani za privredni kriminal ili neka druga dela i koji su, na kraju krajeva, donosili odluke ili napravili štetu za te klubove, za koju se ne zna ko snosi odgovornost. Ovim zakonom je to praktično zabranjeno, i to je eksplicitno navedeno u pojedinim članovima; članstvo i odgovorne funkcije u klubu ne mogu obavljati ljudi tog profila. Posebna oblast, koja je veoma važna i čini se da najviše danas opterećuje sport, to je finansiranje sporta u Srbiji. Treba obezbediti održivo finansiranje. Ono ne može isključivo, to je potpuno jasno, funkcionisati na budžetskim davanjima. Mi moramo otvoriti prostor za ulazak privatnog kapitala u sistem sporta. Imate jedan začarani krug. Uzmite koju kod hoćete ligu, nemate publiku na sportskim terenima, nemate atraktivne sportove i niko ne želi da ulaže u to. S druge strane, klubovima je potreban novac. To stanje ostaje nerešivo kao takvo. Mislim da su ponuđena dobra rešenja. S druge strane, Ministarstvo se kroz ovakav zakon odriče diskrecionih prava da odlučuje o raspodeli sredstava, već je za to u najvećem delu ovlastilo dve najveće organizacije koje imamo u oblasti sporta, to su Sportski savez Srbije i Olimpijski komitet. Oni će kroz odgovarajuće konkurse i objedinjene zahteve ići ka Ministarstvu i učestvovati u komisijama koje će odobravati sredstva sportskim klubovima na potpuno javan način, sa uvidom javnosti u gotovo svaki segment odlučivanja o raspodeli sredstava. To je veoma važno. Ono što ne može, naravno, da se preskoči, to je tema koja „jede“ ovaj zakon u javnosti, potpuno nepravedno, a to je vlasnička transformacija. Bez vlasničke transformacije, koja se ne odnosi samo na sport, mi ne možemo sprovesti mnoge reformske procese koji nas očekuju. Nedostatak jasnih titulara nas, kao što vidimo, umnogome usporava i u oblasti infrastrukture, i energetike, i zdravstva, pa je to i u oblasti sporta. Hrabro je bilo od predlagača da se uhvati u koštac sa rešenjima koja nudi u ovom procesu. Tačno je, ovaj zakon ne obavezuje na privatizaciju. Ovaj zakon nudi koncept, ukoliko se uđe u privatizaciju, da to bude jednako za sve subjekte koji učestvuju u procesu privatizacije, nezavisno da li su u sportu ili ne; dakle, potpadaju pod Zakon o privatizaciji. Treća stvar, oni koji uđu u proces privatizacije imaće formu otvorenog akcionarskog društva, koje je, mislim, trenutno najpoželjnija, najpovoljnija forma, jer će omogućiti širem zainteresovanom stanovništvu i građanima da učestvuju u kupovini akcija i u odlučivanju u okviru svojih omiljenih klubova. Potpuno mi je jasna nervoza koja potiče, i to moram ponovo da apostrofiram, iz nekoliko interesnih grupa. Da biste ušli u proces privatizacije morate podneti zahtev za evidentiranje sopstvene imovine u narednih godinu dana, pa ćemo videti sa čim raspolažemo i šta ćemo sve naći. Kladim se da ćemo se začuditi šta je sve davano u zakup, koliko je imovine stavljeno pod hipoteku, ko je podizao kredite. Čini mi se da najveći deo nervoze potiče od toga. Doći ćemo do privatizacije, a najveći deo posla i najveći rezultat ovog zakona biće popisivanje imovine. Dakle, zbog toga to ovaj zakon čini dobrim, a zato ćemo ga mi, naravno, kao poslanička grupa podržati u danu za glasanje. Činjenica je da ćemo kroz amandmansku raspravu doći do određenih, možda i boljih, rešenja, nijansiranja zakona svakako, ali čini mi se da je to u svoje vreme i predsedavajuća jednom rekla – ne treba da bolujemo od normativizma. Je l' tako beše, gospođo Čomić? Ne možemo očekivati od ovog zakona da će rešiti sve probleme koji su se decenijama gomilali u sportu. Naravno, nema idealnu formu, ali predstavlja dobar iskorak da bismo mogli ovaj zakon u budućnosti da nadograđujemo i da sport u Srbiji, a mislim da to nepodeljeno svi želimo i u ovoj sali i u široj javnosti, bude na najboljem mogućem nivou organizacije. Zahvaljujem.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, obaveštenje o ostavci narodnog poslanika: primili ste ostavku Save Čojčića na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine povodom razmatranja ove ostavke, koji je utvrdio da je podnošenjem ostavke nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. stav 2. i stav 3. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i st. 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat, a pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku Savi Čojčiću, izabranom sa izborne liste Za evropsku Srbiju - Boris Tadić, danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre, predstavnici Vlade, dugo smo čekali ovaj zakon o sportu. Iskreno, kao i prethodnik, i ja moram da čestitam na ovom zakonu, na hrabrosti. Činjenica je da je postojala forma, ispunjena je forma, ali da li je ispunjena suština? Vi ste imali dobru nameru, ali put do onog mesta popločan je dobrim namerama. Mislimo da ovaj zakon nije dobar. Zato smo ga mi iz Demokratske stranke Srbije nazvali – zakon protiv sporta. Pokušaću u svojoj diskusiji da objasnim zbog čega je ovaj zakon protiv sporta. Govoriću kao sportski radnik, kao čovek koji je ceo svoj život proveo u sportu, bio savezni igrač, savezni trener, sportski radnik, a i struka mi je sport. Dakle, kao što ste i sami rekli, ovaj nacrt zakona o sportu je pretrpeo nekoliko promena, čekamo ga desetak godina. Pošto je ovo ustavna kategorija, mi smo očekivali da će ovaj nacrt zakona o sportu dati kvalitetna rešenja bar što se tiče naših sportista i sporta u celini. Da li je to tako? Ja mislim da to uopšte nije tako. Kada je počeo ovaj projekat da se realizuje vi ste oformili jednu radnu grupu od stručnjaka i eksperata, koji su se posle nekog vremena distancirali od ovog koncepta koji ste nam ponudili i nisu dolazili na sastanke. Jednostavno, ako su oni izašli kao stručnjaci i eksperti, moje je pitanje za vas, a geslo vaše političke opcije je „stručnost ispred politike“, ko je pisao ovaj zakon? Da li su pisali stručnjaci ili su pak pisali političari? To je prvo pitanje na koje želimo da nam odgovorite. Takođe, ovde je rečeno da je bilo javne rasprave. Javne rasprave jeste bilo pre dve godine, ali ne o ovom nacrtu zakona koji mi danas imamo, već o sasvim drugom nacrtu zakona. Na tim javnim raspravama upućene su mnoge kritike i umesto da izvučete pouku iz tih kritika, mi danas imamo zakon od 193 člana, jedan konglomerat loših ideja. Republika Srbija ima stari Zakon o sportu, koji je donet 1996. godine, koji ima 88 članova i koji je mnogo racionalniji od ovog zakona koji sad imamo. Jeste, u tom zakonu nemamo zakonsku odredbu o privatizaciji, ali taj zakon nije ni ugledao maltene svetlost dana iz jednog prostog razloga – zato što nisu doneti podzakonski akti i statuti, vezano za ovaj Zakon o sportu iz 1996. godine. Ovaj zakon se donosi iz jednog drugog razloga, zato što je usvojena Povelja Saveta Evrope, dokument na kojem baziraju sportsku politiku sve zemlje u Evropi. Dobro bi bilo da spomenemo kako su one rešile ovu problematiku. Tako, recimo, Hrvatska ima zakon od 102 člana, koji je donet 2006. godine, Crna Gora ima zakon od 74 člana, Slovenija od 73 člana, Španija, svetska sila, koja je vama pomagala u pisanju ovog zakona, kao što ste rekli, ima zakon od 88 članova, Bugarska 75 i Rumunija od 95 članova. Postavlja se jedno logično pitanje: da li će ovaj zakon o sportu doneti boljitak našim sportistima, našem sportu uopšte? Da li će dati rešenje kako ćemo finansirati sport i kakav će biti odnos države prema sportistima? Da li će država stvoriti jedan kvalitetni ambijent da srpski sportisti mogu napraviti kvalitetnije rezultate u nekom budućem vremenu? Jer, složićete se sa mnom, u poslednje vreme srpski sportisti ne prave kvalitetne rezultate, pojedinačno da, ali u kontinuitetu nemamo nekih medalja. Neki zvaničnici kažu da sport mora da deli vrednosti društva, pošto je društvo u tranziciji. Međutim, ima zemalja u okruženju koje takođe imaju istu sudbinu kao Srbija, a njihovi sportisti postižu sve bolje i bolje rezultate. Želim da vam kroz primer Olimpijade pokažem koliko je naš sport spao na niske grane. Na poslednjoj Olimpijadi, kad bi se skupile medalje bivših sportista Jugoslavije, bili bi između sedmog i devetog mesta; u prethodnim reprezentacijama Jugoslavije srpski sportisti učestvovali su sa 50%, a Srbija je na poslednjoj Olimpijadi u Pekingu bila između 62. i 64. mesta. Mislim da ovo nije uspeh, već neuspeh srpskog sporta. Ako se sećate, omladina DSS-a je zatražila da podnesete ostavku posle tih olimpijskih igara. Možda, gospođo ministre, da ste podneli tad ostavku, mi sad ne bismo imali ovakav katastrofalni zakon, koji će sahraniti srpski sport. Ono što sam hteo da kažem, a to smo pričali gore kad ste bili u našem poslaničkom klubu (ja vam se zahvaljujem što ste došli i posetili naš poslanički klub, jer ste jedan od retkih ministara koji dolaze da obrazlažu zakone), ovaj zakon favorizuje pre svega profesionalni sport, a marginalizuje ostale sportove, kao što su amaterski, školski, rekreativni, milicijski, vojni i univerzitetski sportovi. Morate da shvatite jednu stvar, za vrhunski sport mora da postoji baza, a baza su upravo ove vrste sportova o kojim sam pričao. Pojedine zemlje, poput Rusije, Amerike, velike sportske sile, gaje ove vrste sportova, jer iz tih vrsta sportova dolaze olimpijski pobednici, naročito u borilačkim veštinama. Mi smo ove sportove marginalizovali, stavili ih samo kroz formu javnog interesa, društvenog interesa. Pričali smo o tome da je trebalo posebno razraditi ovu materiju.Školski sport se spominje ovde kroz dva člana, mi smo ovde o tome pričali. Neko je ovde takođe rekao, a ja se slažem sa tim, da je odnos dva ministarstva trebalo da da bolji rezultat. Naša zamerka je bila da školski sport nije regulisan na adekvatan način. Dešavalo se da zbog neredovnih lekarskih i sistematskih pregleda deca umiru na tim sportskim takmičenjima. To smo rekli i ja vas molim da ubuduće zajedno sa Ministarstvom prosvete to uzmete u obzir i mislim da ćete to kvalitetno odraditi. Rekreativni sport je takođe bitna kategorija. Pošto je još 1978. godine usvojena Povelja Uneska o fizičkom i telesnom vaspitanju, u tom kontekstu želim da vas podsetim da određene zemlje imaju zakonska rešenja, zakonske odredbe u svojim zakonima, vezane upravo za rekreativni sport. S obzirom na to da je u eskalaciji bolest kardiovaskularnog sistema, pretpostavljam da je trebalo da rekreativni sport ima malo više prostora u ovom zakonskom rešenju. U Finskoj se 90% građana bavi sportom, ako pričamo o zemljama EU. U Portugaliji je to najmanje 40%. Kada pogledamo koliko se ljudi kod nas bavi rekreativnim sportom ili uopšte sportom, videćete jednu stvar – da se od celokupne populacije 18% očeva bavi, 13% majki, dok bake i deke mnogo manje. Kada je reč o školskom sportu, to sam zaboravio da vam kažem, gospođo ministre, analizirajući decu i njihovu problematiku najčešće se pojavljuje to da deca u predškolskom i školskom uzrastu imaju deformitete. Na teritoriji Srbije kod 76% dece koja se ne bave sportom, iz te školske populacije, postoje deformiteti. Kada je reč o ovom zakonu, najveći kamen spoticanja je upravo transformacija klubova. Tu mi iz DSS-a imamo najveću zamerku. Zapravo, i sami ste rekli da je ovo neki mali leks specijalis, da je transformacija društvenog kapitala u državni. Zapravo, namećete nevladinim organizacijama, pošto su mnogi klubovi nevladine organizacije, samo su dva kluba profesionalizovana, a to su „Čukarički“ i „Radnički“, bez odluke njihove skupštine, jer jedino oni mogu promeniti pravnu strukturu kluba, namećete da moraju da se registruju kao privredna društva ili privredna društva sa posebnim ograničenjem. Na taj način stvarate uslove da se ti klubovi prodaju kao preduzeća, fabrike itd. Mislimo da na taj način kršite član 86. Ustava, koji tačno kaže – jemči se privatna, zadružna i javna svojina. To je prvi stav. Tu ste morali da povedete računa o Ustavu, jer postoji mogućnost da neko uloži žalbu Ustavnom sudu i da se ovaj zakon poništi, upravo zato što je protivustavan. Pitam vas, u kom pravnom sistemu koje države je moguće da se društvena imovina konvertuje u državnu imovinu? Nijedan pravni sistem nijedne države to ne poznaje. Kada je reč o finansiranju klubova, takođe smo hteli da vam stavimo jednu sugestiju, zato što se država suviše umešala, tzv. državni intervencionizam. O tome su pričale i kolege. Vi malim klubovima određujete da njihovi članovi mogu uplaćivati članarinu 10% od prosečnog ličnog dohotka. Navešću vam primer Leskovca, gde je lokalna samouprava za ceo sport odvojila (a u gradu imamo preko 140 klubova, Leskovac je peti grad u Srbiji, imate državnog sekretara iz Leskovca) svega 20 miliona. Kako će se oni finansirati, a mnogi od njih imaju i mlađe kategorije, treba da plaćaju sudije, treba da plaćaju delegate? Na koji način će se finansirati, ako ne plaćaju članarinu više od 10%? To je pitanje na koje treba dati odgovor. Takođe, ovde primećujemo i asimetrično finansiranje, pošto u zakonu stoji da može finansirati lokalna samouprava, autonomna pokrajina i Republika Srbija. Sportisti iz Republike Srbije su u nezavidnom položaju, zato što sportisti iz Vojvodine imaju trostruki način finansiranja i imaće mnogo više sredstava, što znači da će kvalitetan sport otići u Vojvodinu. S obzirom na to da smo im preneli određena prava statutom koji smo usvojili, postoji mogućnost da se u nekom narednom periodu reprezentacija Vojvodine takmiči sa kvalitetnijim sportistima nego što ima reprezentacija Srbije, zato što im je to Statut Vojvodine omogućio i prenošenje nadležnosti i prava iz sporta. Ono na šta takođe imamo zamerku, to je diskreciono pravo ministra. Suviše diskrecionog prava ministra ima u ovom zakonu. Umesto da Vlada bude ta koja nudi zakone, vi ćete to formulisati na jedan sasvim drugi način. Vlada je na taj način generator korupcije. Ovo ne imputiram vama, može neko sutradan biti neki novi ministar, hoću da vam kažem da je Srbija na 83. mestu po percepciji i prepoznatljivosti korupcije i da su ovakvi zakoni upravo generatori korupcije. Dakle, kad ministar ima diskreciono pravo da odlučuje o nekim stvarima, to je predznak za koruptivno delovanje. Neću da verujem da će se to desiti i sada, ali kažem da je to jedna od pretpostavki. Ono što je nama nejasno, to je da ulazimo u privatizaciju, a zakon o denacionalizaciji i restituciji nije donesen. Postoji mogućnost da se neko ko polaže tapiju na određeno zemljište oko stadiona javi. Znam da je to rešeno drugim zakonima, ali postoji mogućnost da traži svoje imovinsko-pravne odnose, da traži ono što je njegovo. Poštovani prijatelji, poslanici, obraćam se i vama, ali i kolegama iz opozicije i vlasti, u slučaju usvajanja ovakvog zakona, a mislimo da zakon treba povući iz skupštinske procedure i doraditi, Srbija ubuduće neće imati kvalitetne sportiste kao što su Vlade Divac, Dragan Stojković Piksi, već će biti prosečna sportska zemlja. Da se takve stvari ne bi desile, sve vas molim, ujedno i vas, ministre, da povučete ovaj zakon, jer je to dobro za srpski sport. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je 15.45 minuta od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Narodni poslanik Slađan Mijaljević, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS.
Poštovano predsedništvo, gospođo ministre, poštovane kolege, ovo moje obraćanje, gospođo ministre, nemojte da shvatite lično, nego moju reakciju podelite sa jednim delom Vlade, a malo više podelite sa ostalim koalicionim partnerima. Dakle, Predlog zakona o sportu izazvao je zaista ozbiljna reagovanja. Sa razlogom je izazvao i veliko interesovanje, jer pokriva veliku oblast života većeg dela stanovništva, kod nekih direktno, kod nekih indirektno, ali nema dela populacije koji ne dotiče. Reagovali su mnogi stručnjaci, čak neki koji su pisali prvu radnu verziju i po medijima veoma negativno ocenjuju ovaj predlog zakona. Što se tiče nas iz SRS, uvek se trudimo da neke životne oblasti depolitizujemo. Sport je jedna od njih. U protekle tri godine smo kroz saradnju u skupštinskom Odboru za sport i omladinu imali zaista dobru saradnju sa Ministarstvom za sport i omladinu. Naravno, verujemo da je Ministarstvo uložilo veliki trud u izradu ovog predloga zakona, ali ovaj predlog zakona je mesto gde se ozbiljno razilazimo. Mi smo na ovaj predlog zakona podneli blizu 60 amandmana. Zaista smo mogli još toliko. Međutim, ipak smo izabrali da se bavimo suštinom. Vrlo je bitan ambijent u kome donosimo ovaj zakon i u kome on treba da funkcioniše sa pojedinim svojim odredbama, dakle, socijalna i ekonomska situacija koja već duže vreme vlada u Srbiji, pod izuzetno (to je moje mišljenje, a mislim i stranke) nesposobnom i korupcionaškom vlašću DOS-a. Ovo „DOS-a“ mislim – u raznim njegovim oblicima. Pored nesposobnih vlasti, bilo je dosta međusobnog sputavanja između raznih dosovskih struja, naravno, sve na štetu građana Srbije. Naravno, preko svega toga je i svetska ekonomska kriza, kao i domaća, koju ste stvarali desetak godina. Iz ove svetske možda i izađemo, ali iz ove domaće teško. Dakle, to je ambijent u kojem donosimo zakone i ovaj zakon o sportu. Po nama, ovaj zakon je rogobatan, nedovršen, neki delovi su dobri, neki veoma slabi, ali i oni dobri nisu usklađeni sa situacijom koja u državi postoji već dvadeset godina i ne vidi joj se kraj. Dakle, kao što sam već rekao, veoma loša ekonomska, socijalna, politička situacija. Zakon je, upravo zbog neujednačenosti, vrlo teško razumljiv. Kada krenete da ga čitate ili kao mi poslanici da radite na njemu i vidite sve njegove mane i vrline, počne prosto da vas usisava u sebe kao nekakav vrtlog kome se ne vidi kraj, tako da na nekom nivou morate da presečete i tu stanete i da ga obrađujete do tog nivoa. Ovo stanje je upravo zbog toga, kao što se nama čini, a kasnije smo kroz raspravu i dobili potvrdu toga, što ga je radilo nekoliko interesnih grupa, radilo ga je nekoliko stručnih grupa. Prvu radnu grupu domaćih stručnjaka iz sporta, koja je započela izradu prvog nacrta pre par godina, vi ste raspustili. Pojedini stručnjaci iz te prve radne grupe su vam postali ozbiljni oponenti na svakom sledećem nacrtu. Zatim su vam pomagali i neki strani stručnjaci. Sve u svemu, ti pokušaji okupljanja stručnjaka nisu sami po sebi loši, ali njihovi predlozi, po nama, nisu baš najsrećnije uklopljeni u ovaj predlog zakona. Jedan deo kao da su radili sportski entuzijasti, drugi zaljubljenici u sport, treći sportski radnici, a četvrti političari. Po nama, klubovi gube autonomiju, mnogo je veće i nepotrebno mešanje države u rad klubova. Pojavljuje se i neko lice koje imenuje Vlada i ono ulazi u upravni odbor kluba. Meni se odmah nameće pitanje da li se mi tu vraćamo u neko sovjetsko vreme, pa dobijamo neke nove komesare, odnosno, ako vam Vlada da neki novac, onda ona postavlja nekakvog nadzornika? Sa ove tačke gledišta, meni izgleda kao da taj nadzornik donosi svileni gajtan, jer se bez njega ne može ništa više raditi u klubu, ni prodati, ni kupiti. Reagovanja po medijima, pa i na skupštinskim odborima su se najviše vezivala za fudbalske klubove Zvezdu, Partizan pa i Vojvodinu. Učesnici u diskusiji su veoma negativno tumačili moguće posledice ovog predloga zakona prema naša dva-tri vodeća kluba. Ako su ti naši sportski stručnjaci, kao i ostala zainteresovana javnost zabrinuti za velike klubove, imaju pravo na to. Međutim, mene mnogo više interesuje sudbina drugih klubova, malih klubova, klubova takozvanih malih sportova, gde se sportisti takmiče ekipno i pojedinačno, a baš u tim sportovima postižemo svetske rezultate, svetski smo prvaci i pojedinačno i ekipno. Naši sportisti u tim „malim“ sportovima su svetski prvaci, i pojedinačno i ekipno, i muškarci i žene, i u seniorskoj i u mlađim kategorijama. U delovima zakona vidi se nesrazmera: deo o olimpijskom sportu opširno je obrađen, a prosto je neverovatno da je školski sport u ovom predlogu zakona obrađen samo sa dva člana, i to prebrojavanjem i prepoznavanjem aktivnosti i kraj, nema dorade sistema. Školska i studentska takmičenja dovode do Univerzijade, dakle, školski sport nije naivna stvar. Učenici za vreme nastave vežbaju po školskom programu, nakon nastave u vannastavnim aktivnostima, većina u svojoj ili u nekoj obližnjoj školi trenira u klubovima koji imaju zakupljene termine u školskim salama, velikim i malim, po holovima; strelci vežbaju po bibliotekama. Ovo je primer koji ja znam, doduše, radi se samo o vazdušnoj pušci, vazdušnom pištolju. Plesači plešu po svečanim salama, mačevaoci treniraju po hodnicima. U ovom delu o školskom sportu moglo bi se nadugačko i naširoko, jer kakav zaista plan i program mi imamo za školski sport? Pazite, jedno je nastava fizičkog vaspitanja, gde se uči o svim sportovima, a drugo je kada prepoznate dobre predispozicije i talenat kod neke dece, pa se oni takmiče u tri-četiri sporta i nastupaju za svoju školu u tim sportovima. Kako su stariji, naravno, broj sportova se smanjuje, a rezultati i zahtevi postaju mnogo ozbiljniji, do ulaska u reprezentaciju za Univerzijadu. Šta mi imamo? U osnovnoj školi jedva se nešto radi. U srednjoj školi prekid, čak i fizičko vaspitanje rade pretežno oni koji već ozbiljno treniraju u nekom sportu, ostali ništa. Na fakultetu potpuno prestaje fizička aktivnost. Pa ko se to onda takmiči na Univerzijadama za naše reprezentacije? Upravo oni studenti koji po nekim drugim sportskim klubovima vežbaju u školskim prostorima, po bibliotekama, holovima i hodnicima. Ponovo dolazimo do onog pitanja: šta mi imamo od školskog sporta? Nemamo ništa, nemamo najosnovnije, nemamo sistem. Da bih bliže objasnio široj javnosti šta neki imaju, a mi nemamo, upotrebiću sledeće primere, recimo iz vaše voljene Amerike. Ono što mi nemamo, a mnoge druge zemlje imaju je koledž sport kroz koledž lige, pa se iz koledž klubova košarke, ragbija, rvanja, plivanja ide u profesionalce, sa završenim fakultetom u zrelijim godinama. Da li mi u Srbiji imamo neku ozbiljnu studentsku ligu u nekom sportu? Tako je na zapadu, a slično je i na istoku. Zašto, recimo, Japanci počinju sistemski da treniraju džudo sa četiri-pet godina u obdaništu, pa u osnovnoj školi imaju redovan predmet fizičko vaspitanje i redovan predmet džudo? Zato što imaju sistem. Sistem organizovanijeg treniranja i takmičenja kod nas nikada nije zaživeo. Ko zna da li će ikada zaživeti. Vi kroz ovaj predlog zakona predviđate i sportskog nadzornika i sportskog inspektora. Šta im piše u opisu posla? Da one sa vazdušnom puškom izbace iz biblioteke i one sa mačevima isteraju iz hodnika sa trećeg sprata neke osnovne škole? Zar mislite da se njima trenira po bibliotekama, a ne po streljanama? Ili po školskim hodnicima, a ne po mačevalačkim borilištima sa adekvatnom mekšom podlogom, a ne po betonu? Zašto se tako radi? Zato što su nam klubovi siromašni, zato što su nam treneri slabo plaćeni, zato što ne postoji sistem sponzorisanja. Ne može se sve iz budžeta sponzorisati, podvlačim – ne može se sve iz budžeta sponzorisati, državnog ili pokrajinskog budžeta, ne može sve da se finansira. Potreban nam je ozbiljniji sistem u sponzorisanju. Naši sportisti sami sebi plaćaju putovanja na takmičenja i pripreme, klubovi, da bi odbranili titulu evropskog prvaka, podižu kredit u banci da bi platili put na Evropsko prvenstvo! Nonsens. Zbog toga postoje sivi i crni tokovi novca između privrede i sporta, naravno. O tome će više govoriti moje kolege u načelnoj raspravi i videćete šta nam se sve dešavalo u proteklih dvadeset godina. Naravno, od toga samo nekolicina ljudi ima koristi. Oni koji prolivaju suze, znoj i krv nemaju gotovo ništa, osim ličnog zadovoljstva. Naravno, uz određeni broj izuzetaka, i to opet u velikim sportovima, odnosno bogatim sportovima. Ali, da bi se došlo do velikog kluba, da bi se ušlo u prvu ligu, ogromna većina sportista mora da prođe kroz male klubove, mora da stiče osnovno znanje o sportu upravo u tim malim klubovima i, naravno, jednog dana će postati veliki i zaigrati u prvoj ligi. Naši sportski centri su u užasnom stanju, na stranu to što u manjim sredinama i ne postoje. U one koji postoje nije ulagano decenijama, kofe vise sa plafona u grozdovima. Mislim da u Sportskom centru „Pinki“ u Zemunu kofe na plafonu stoje poslednjih 25 godina. Zanima me šta će povodom toga da urade sportski nadzornik i sportski inspektor, pošto postoji opasnost da se neka kofa, polupuna, od nekih pet, šest, deset kilograma, stropošta sa visine od sedam-osam metara na glavu nekog vežbača. Kada pomenuh ova dva nova radna mesta u sportu, sportskog nadzornika i sportskog inspektora, ako se ne varam, da li se to državna administracija još malo širi i od čega ćete ih plaćati? U budžetu nemate novca ni za ove sadašnje budžetske korisnike. Ili će oni možda raditi volonterski? Čisto sumnjam. Ili ste smislili neki novi način da namaknete novac? Evo jednog primera, gotovo neverovatnog, kako se ponašaju neki ljudi u Srbiji kada se dokopaju vlasti. Ove zime na Kopaoniku redarska služba, neki inspektori „Skijališta Srbije“ u pratnji policije maltretiraju sve one za koje im se učini da podučavaju neko lice koje stoji na skijama pored njih. Kazne samo pljušte. Dakle, niko nema pravo da po slobodnoj volji odabere ko će da ga obučava, već mora da ide u ski-školu koja je dobila licencu za rad na Kopaoniku. Naravno da na uređenim skijalištima mora da postoji neki red i zakon i da se mora održavati red u saobraćaju, ali nema ni na svakoj planini takve uređenosti kao što je na Kopaoniku. Naravno, i ovi početnici koji uče ne uče na najtežim stazama. Koji su to licencirani instruktori obučavali tokom svih ovih decenija ostale skijaše po Srbiji? Do sada baš i nije moralo, a od sada baš mora. Postavlja se legitimno pitanje – od kada, od sada? Pa, od kada su „Skijališta Srbije“ pod ingerencijom Ministarstva ekonomije. U delu o privatizaciji predvideli ste sledeće – klubovi mogu da se privatizuju, ali ne moraju. Međutim, predvideli ste da postoje tri zainteresovane strane: klubovi, zainteresovani kupac i Vlada. U dobro uređenoj državi neko bi rekao – odlično, dato je mnogima da po slobodnom izboru odluče šta im je volja. Ali, mi ne živimo u dobro uređenoj državi. Posle deset godina vaše vladavine i sprovođenja ekonomije destrukcije, kada spomenete nekome u Srbiji reč „privatizacija“ građanima Srbije odmah pozli, jer u Srbiji reč „privatizacija“ ima drugo značenje, znači– otmi. Ko bi to kupovao klubove po Srbiji? Ovi što su kupovali preduzeća, ovi što su kupili Luku Beograd, ovi što su kupili „Ušće“, ovi što su od Rakovice napravili industrijsko groblje? Samo na potezu Luke Beograd, od prvog dimnjaka Fabrike kartona na Adi Huji, pa do poslednjeg dimnjaka toplane na Dorćolu, zatvoreno je petnaest fabrika, ili će biti u najskorijem periodu zatvorene. Naravno, većim delom po nekom zakonu, a ostalo određenim prevarama. Sada dolazimo do pitanja privatizacije u sportu. Ko će da zaštiti neki klub koji ne želi da se privatizuje od tajkuna i saradnika u Vladi? Da li neko može da zamisli da će se odbraniti neki klub ili mali klub koji ne želi da se privatizuje, kada nije moglo da se odbrani deset fabrika u centru Beograda? A tek kako proceniti imovinu pojedinih klubova? To će morati klubovi sami, novi trošak. Pripremaju se sami, o svom trošku, za svoju pogibiju, a onda se pojave „ljubitelji sporta“, čitaj tajkuni, da vide šta može da se ućari po što nižoj ceni, ako može i džabe. Primer: koliko klubova različitih sportova trenira na Zvezdinom stadionu? Pazite ovo, Zvezdinom stadionu. Jeste Zvezdin stadion, ali kojeg kluba, iz kojeg sporta, koji nosi ime Crvena zvezda? Fudbaleri koriste fudbalski teren, ali da li samo oni koriste fudbalski teren? Gde su tu, recimo, atletičari? Ne mislite valjda da je neko pravio atletsku stazu zbog fudbala? Pravljena je valjda zbog atletike, tu su i zaletišta i bazeni sa peskom za skok udalj, troskok i zaletište za skok uvis, sa i bez motke. Sve ovo ne treba fudbalerima, ali fudbalski teren treba atletičarima. Gde mislite da oni mogu da bacaju koplje, disk, kladivo? Naravno, atletici trebaju i tribine. Šta hoću da kažem? Vi ste u zakonu predvideli da novi vlasnik nekog sportskog objekta ne može da menja namenu, ali da bi se privatizovao, odnosno prodao stadion Crvene zvezde mora da se složi nekoliko klubova, možda 20, 30. Ko ima manje ili više udela u tom stadionu? Koliko klubova ima SD Crvena zvezda? U svakom sportu koji se vežba ovde u Srbiji imaju po jedan klub; po nekom spisku do kojeg sam ja došao imaju 31 klub. Svi oni ulagali su u stadion Crvene zvezde ili je preko njih ulagano u stadion Crvene zvezde. Šta mislite da li će oni moći da ispune rok da se registruju po novom zakonu? Mislim da će tu sudovi da rade, da bi se braća podelila među sobom, a kakva je brzina naših sudova, to je tek priča za sebe. Moralo je da se ide postupno, etapa po etapa. Ovako ste napravili veoma komplikovanu situaciju, plus situacija u državi. Koliko još postoji sportskih društava sa po 10 ili 15 klubova koji treniraju na jednom mestu? Ovde se, kao i na drugim mestima, radi o novcu. Moraju se sve rasute transakcije usmeriti u željene tokove, a tokovi u određene kase, koje kontroliše što manji broj ljudi, i sve to prema Ministarstvu ekonomije. Naš stav je da mnogo i oštro propisujete, a malo dajete. Ovaj novac što ste dali sportistima u protekle tri godine – dobro je, ali je kroz ovaj rogobatni i opširni predlog zakona trebalo da date i sistemska rešenja za bolje uslove, za lakše postojanje klubova, lakši život klubova, za bolje finansiranje, odnosno sponzorisanje i sistem za školski sport. Hoću da kažem, nama u Srbiji, građanima države Srbije je najveća relaksacija i razbibriga sport. Iz te razbibrige i relaksacije stvaramo svetske šampione, u gotovo nemogućim uslovima. Ovaj ili neki drugi zakon o sportu u državi Srbiji mora da poboljša uslove, bolje sale, teretane, terene, sportske centre, bolji sistem sponzorisanja, mora da dovodi ljude da vežbaju, a ne da ih suzbija, da ih guši dodatnim pravilima i nametima, da se isteruju na ulicu, na parkinge, u školska dvorišta, kafane, kafiće, bircuze, razne kladionice, igraonice, zavijeni u oblake duvanskog dima i ko zna čega još, a to čega još najviše izgleda zavisi od sposobnosti i snalažljivosti lokalnih dilera. Mnogo je ozbiljnih pitanja, a malo kvalitetnih odgovora. Čini mi se da će ovaj zakon biti veoma negativan eksperiment. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč da iskoristi svoje pravo u delu sednice kada pravo na reč imaju predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici? (Ne.) U tom slučaju obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa SPS-JS, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa G17 plus, Poslanička grupa ZES, Poslanička grupa Napred Srbijo, Poslanička grupa SRS. Prvi prijavljeni na listi govornika, po prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o sportu, jeste narodni poslanik Zoran Kasalović, a posle njega narodni poslanik Zoran Šami.
Zahvaljujem. Uvaženo predsedništvo, poštovani predstavnici Ministarstva, na samom početku želim, pre svega, da izrazim priznanje resornom ministarstvu i ministarki zbog toga što, evo, posle izvesnog vremena, javne rasprave i javne debate, imamo Predlog zakona o sportu, koji je sistemski zakon. On svakako ima nameru i želju da izrazi interes sporta, kako amaterskog, profesionalnog, rekreativnog, olimpijskog, posebno osoba sa invaliditetom, što ovaj predlog zakona posebno ističe i apostrofira. Zatim, školski sport, za koji bih želeo da je nešto više zastupljen u ovom zakonskom predlogu i moja diskusija će uglavnom biti bazirana na ovoj temi; naravno, i vojni sport, koji bi mogao značajnije da bude obuhvaćen ovim predlogom zakona. Takođe, ovaj predlog zakona zadire i u mnoga druga suštinska pitanja. Između ostalih su i dva koja su provejavala već u ovim raspravama u načelu, a tiču se privatizacije i finansiranja sporta, takođe, države i učešća države u samom sportu. Poslanički klub SPS-JS izneo je svoje stavove, pre svega, kroz amandmane. Mi ćemo u raspravi u pojedinostima konkretnije govoriti o ovim temama, ali očekujemo da ova rasprava u načelu, a i u pojedinostima, iznedri najbolja rešenja kada je u pitanju privatizacija i uvaži zainteresovane i velike klubove, odnosno klubove od nacionalnog interesa. Naravno, kada je u pitanju finansiranje sporta, smatramo da sredstva koja se budu ostvarivala iz privatizacije ili drugim putem treba 100% ili u velikom procentu vratiti samom sportu. Učešće države treba definisati u skladu sa ustavnim odredbama, poštujući i međunarodne standarde, ali, naravno, i pozitivnu savremenu praksu u Evropi i svetu. Kao što sam rekao, pre svega bih želeo da govorim o temi školskog sporta, koja je ovde već bila predmet rasprave. I u samom koncipiranju ovog predloga zakona deklarisano je više ciljeva, nekih 19; između ostalih, na rednom broju 14, da li po rednom broju ili po mestu važenja, definisan je, kao jedan od ciljeva, razvoj školskog sporta i unapređenje i utvrđivanje funkcionalnog sistema školskih sportskih takmičenja. Značaj ovog cilja potvrđuje i Evropska sportska povelja, zatim, Kodeks sportske etike, u kome se kaže da država, odnosno javne vlasti treba da osiguraju izgradnju temelja, odnosno sporta u školama i oko škola. To je sigurno pravi i dobar put da se kod dece školskog uzrasta, omladine, pa i studenata razvije sportski duh, koji u suštini podrazumeva osobine kao što su fer-plej, poštenje, zdravlje, timski rad, posvećenost, solidarnost. Složićete se, svakako, to su sve osobine koje treba da krase jednog mladog čoveka i predstavljaju bazu za sve buduće životne aktivnosti mladog čoveka. Zbog toga, značaj škole prepoznaje se u činjenici da je to mesto u kome sport pre svega ima masovni i humanistički izraz. On je zasnovan na nekomercijalnoj osnovi. Ipak, na ovom mestu, a i uopšte u diskusiji, pokušaću da iznesem dosta podataka koji potkrepljuju moje teze. Podaci govore da je veliki broj apstinenata, učenika oslobođenih od nastave fizičkog vaspitanja, a naravno, u toj situaciji i od učešća u školskim takmičenjima. Na ovom mestu bih želeo da kažem da je školski sport jako bitan i zbog tzv. senzitivnog perioda deteta. Stručnjaci taj period definišu kao period u kome se fizičkim vežbanjem mogu postići veoma značajni i natprosečni rezultati u tom dobu. Ukoliko se taj senzitivni period u kome se mogu postići optimalni efekti propusti, taj zlatni period za razvitak odgovarajućih fizičkih sposobnosti će nepovratno proći. Čini mi se da se ni ovim predlogom, sa svega dva člana o školskom sportu, nije puno vodilo računa u tom pravcu. Naravno, tu bi mogao da bude jedan put i trasa za planiranje i programiranje fizičke pripreme mladih u sportu. To je, pre svega, jedna baza i za stvaranje, da tako kažem, kvantiteta, masovnog učešća. Iz tog kvantiteta će sigurno, velika je verovatnoća, da proistekne i određen broj vrhunskih profesionalnih sportista. Jedno istraživanje Republičkog zavoda za sport iz 2009. godine govori da naša mlada populacija iskazuje inverzan karakter fizičkih sposobnosti u odnosu na fizičku razvijenost. Šta to znači? Naša mlada populacija pokazuje napredak kada je u pitanju fizička razvijenost. Logično je, zbog ekonomskog i socijalnog napretka. Međutim, kada su u pitanju fizičke sposobnosti, motoričke i funkcionalne sposobnosti, tu imamo suprotan trend i smanjenje tih sposobnosti. Kada se to uporedi sa nekim rezultatima iz drugih evropskih zemalja evidentno je da su naši osnovci ispod proseka u većini tih rezultata. To svakako mora biti polazna tačka sa koje relevantne institucije i resorno ministarstvo, a i sve druge institucije i sportske organizacije u oblasti sporta treba da krenu u pravcu donošenja odgovarajućih mera. Svakako je u tom slučaju potreban i razvoj i unapređenje školskog sporta. Godinama su se rezultati sporta i rekreacije procenjivalijedino po broju osvojenih medalja. Uticaj sporta i rekreacije na čoveka, na njegovo zdravlje, radnu sposobnost i kulturu življenja retko je evidentiran. Rekao bih da su upravo to aspekti kojima se valorizuje suštinska vrednost sporta. Jedan od podataka koji takođe nije za pohvalu jeste da procene govore da se redovnim fizičkim vežbanjem u predškolskim ustanovama obuhvata svega 5-7% dece. Prema raspoloživim podacima zdravstvenih i predškolskih ustanova, broj poremećaja statusa kičmenog stuba je sa 60% iz 1987. godine porastao čak na 85-90%, statusa stopala sa 35% na 65%. Naravno, ta istraživanja pokazuju da su to anomalije u početnoj fazi. Ukoliko bi se one zapustile, u starijim uzrastima bi svakako prešle u značajniju vrstu deformiteta. Isti podaci govore o kretanjima kod osnovaca i srednjoškolaca. Ako uz to dodamo da su deca danas manje aktivna nego njihovi vršnjaci iz ranijih generacija, treba konstatovati da se veliki broj učenika osnovnih i srednjih škola ne bavi ni minimalnom fizičkom aktivnošću. Jedan deo koji je uključen u bavljenje sportom je uključen u sportske klubove, koji su često komercijalnog karaktera. Roditelji treba da izdvajaju određena sredstva. U tim klubovima po pravilu su angažovani i nedovoljno kvalitetni treneri. Specifični deo o kojem ovde razgovaramo je i studentska populacija. U Vojvodini gotovo da je organizovani sport kod studentske populacije zamro. Osim neke univerzitetske lige koja postoji u fudbalu i u košarci, ne postoje drugi, a do pre 15 godina je nastava fizičkog vaspitanja na svim državnim fakultetima bila obavezna. Nekada smo imali masovna takmičenja, čuvene školske olimpijade, gde je više hiljada učesnika bilo prisutno. Ono što danas karakteriše tu vrstu takmičenja jeste da se jedan broj učesnika pojavljuje u duplom smislu: pre svega, kroz učešće u svojim klubovima pojavljuje se u tim aktivnim ligama, a i u ovim školskim takmičenjima. Naravno da tu treba preduzeti određene mere i možda primeniti američki model, koji predviđa formiranje jedinstvenog sistema takmičenja za tu nadarenu decu, a da se ostaloj deci ostavi mogućnost školskog takmičenja. Istraživanja i ankete govore da deca školskog i srednjoškolskog uzrasta žele da se bave sportom, to shvataju kao način života, i da bi više volela da igraju u timu koji gubi nego da sede na klupi tima koji pobeđuje. To je jedan od osnovnih načina da se izvrši motivacija dece da se masovno bave školskim sportom. U tom slučaju, da bi se neka vrsta ovih problema prevazišla, potrebno je obezbediti određenu finansijsku podršku, ali i motivaciju nastavnika, profesora i svih onih koji učestvuju u ovom sistemu. Naravno, treba unaprediti saradnju škola sa lokalnim sportskim klubovima i sportskim savezima. Želeo bih još da u prilog ovoj diskusiji iznesem i neka istraživanja koja su urađena u Srednjobanatskom okrugu, kome pripada i moja opština Žitište. Podaci govore da je oko 80% sedmogodišnjaka intenzivno ispred računara, veliki broj njih provodi vreme sedeći ispred TV ekrana i video prijemnika; samo 1% uopšte ne gleda TV ili video. To su podaci koji stvaraju određene predispozicije kod te populacije. Ako kažemo da dve trećine srednjoškolaca u Srbiji puši, a da osobe u okolini tih pušača... dakle, većinom, ta jedna trećina koja je preostala su pasivni pušači i konzumiraju oko 40% duvanskog dima, sa svim posledicama. Želeo bih da kažem da je jasno izražen značaj izgradnje temelja sportskog duha kod dece i omladine i sporta u školama i oko škola. Zbog toga želim da se jasno izraze programi i projekti podrške školskom sportu. U tom smislu će i resorno ministarstvo, u svakom slučaju, imati apsolutnu podršku poslaničkog kluba SPS-JS. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je trinaest minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministarka Snežana Samardžić Marković.
Hvala. Uvažena predsedavajuća, drage gospođe i gospodo poslanici, ima stvari koje sam tokom ove diskusije slušala i koje su mi zaista veoma mile, da konstatujem, i ima stvari koje me svakako nisu obradovale. Među one koje su mi veoma mile, njih ću prve pomenuti, spada upadljiva ljubav i interesovanje za sport koje u ovom zakonodavnom telu postoji. Za mene to nije iznenađenje, ali mi je svakako drago da se to iznova konstatuje. Ono što mi je takođe milo, to je da se citiraju neka relevantna dokumenta, poput ovog istraživanja koje ste vi, gospodine Kasaloviću, pomenuli, istraživanja Republičkog zavoda za sport iz 2009. godine, koje govori o stanju dece u školama. Prilika je da kažem svima onima koji to možda nisu znali, mada verujem da je većina znala, da je ovo istraživanje naručilo upravo Ministarstvo omladine i sporta da bi na osnovu dokaza i evidentnih činjenica moglo da donosi odluke i strateška opredeljenja. Bilo je prilike i da čujemo još jedno istraživanje, o stanju sportskih objekata, koje je citirao narodni poslanik gospodin Pelević, a reč je o tome kako izgledaju školski objekti u Srbiji. Sa zadovoljstvom konstatujem da je i to istraživanje naručilo Ministarstvo omladine i sporta, zajedno sa Zavodom za vrednovanje kvaliteta nastave, za potrebe donošenja Nacionalne strategije razvoja sporta. Meni zaista imponuje da upravo dokumenta koja je naručivalo i izgrađivalo Ministarstvo omladine i sporta bivaju citirana u ovom uvaženom zakonodavnom telu. Takođe, ono što mi jeste veoma milo i što želim ovde da konstatujem, to je da je veliki napor učinjen u pažljivom čitanju zakona o sportu, međutim, bojim se da neke stvari nisu dovoljno pažljivo pročitane. Dozvolite mi onda kratko da kažem ono što svakako jeste upadljivo. Ima stvari koje mi nisu mile, a to je kada se konstatuje da u Ministarstvu omladine i sporta (postoje neke kvalifikacije, nazvala bih ih vrednosnim kvalifikacijama) rade nestručni ljudi. Ne znam ko je zapravo takvu vrstu kvalifikacija, i na osnovu kojih kriterijuma, mogao da donese. Citiraću jednu kvalifikaciju o nestručnom radu naših stručnjaka. Meni je strašno žao ukoliko vlada uverenje među narodnim poslanicima da su stručnjaci u sportu nestručni, kao što je, molim vas, bilo navedeno; znači, ne samo u Ministarstvu, nego i u samom sportu imamo nestručnjake. Kao ministar omladine i sporta, moram da vam kažem da je to duboko netačno. Postoji još jedna stvar koju smo mi učinili baš zarad unapređivanja stručnosti. Ministarstvo omladine i sporta je svojim naporom već ranije napravilo, u širokom konsultativnom procesu, Pravilnik o nomenklaturi sportskih zanimanja, koji je upravo citiran ovde. Taj pravilnik je trenutno na snazi. Drugi pravilnik, o licenciranju stručnjaka, još uvek nije na snazi, iako je radna grupa koju su činili ljudi sa univerziteta, ljudi iz saveza, ljudi iz Ministarstva omladine i sporta, iz Ministarstva prosvete i Ministarstva rada, napravili pravilnik o licenciranju, koji je spreman, kao podzakonski akt, onog trenutka kada i ako ovaj zakon bude donet. Još ću samo reći da ima stvari koje su nejasne povodom opredeljenja u okviru Narodne skupštine o veličini zakona. Naime, u izlaganju istih poslaničkih grupa mi imamo neke kontradiktorne zahteve. S jedne strane, ako sam dobro shvatila, postoje zahtevi da zakon bude kraći i manjeg obima, a onda ista poslanička grupa zahteva da se zakon produži, naime, da bude obimniji u oblastima poput policijskog sporta, vojnog sporta, univerzitetskog sporta, pa i školskog sporta. Moja je duboka molba, kao predstavnika izvršne vlasti, da se ljudi odluče šta žele, da li žele veliki, obiman zakon ili žele kratak zakon. To bi moralo biti, pod jedan, jasnije. Pod dva, ono što mi je takođe upadljivo, to je pitanje školskog sporta, i policijskog i vojnog, koje se, to bi naročito u zakonodavnom telu moralo da bude jasno, reguliše nekim drugim zakonima, a ne zakonom o sportu. Naime, za škole i univerzitet nadležno je Ministarstvo prosvete i, koliko je meni poznato, nedavno je usvojen novi zakon, relativno novi i relativno nedavno, koji se upravo tiče ove materije. Isto važi i za vojni i za policijski sport i one elemente koji su ovde pomenuti. Povodom školskog sporta, pošto vidim da će to biti veoma zanimljiva tema, prilika je da kažem da je za vreme mandata ovog Ministarstva omladine i sporta ukupno u Srbiji izgrađeno 68 hala, 207 terena, četiri bazena i jedno klizalište, za sada. Ogromna većina od ovih 68 hala, što su balon hale, što su sportske hale, školske sportske hale, 70% tih infrastrukturnih zahvata je bilo upravo u školi, a od ovih 207 terena, u koje se ne računaju 52 terena sa veštačkom travom, koja su takođe blizu škola, više od 50% je školskih terena. To je svedočanstvo o ozbiljnosti ulaganja kojima je Ministarstvo omladine i sporta, iako je osamnaesto po veličini budžeta, uspelo za tri i po godine da zanovi infrastrukturu. Još jedna stvar povodom školskog sporta: reći ću vam da se iduće godine u Sremskoj Mitrovici održava školska olimpijada, iste godine kada i Olimpijada u Londonu. Dokaz o tome koliko Ministarstvo omladine i sporta ulaže u ovu materiju je činjenica da smo jednoj nevladinoj organizaciji, udruženju građana, koje je inače označeno od strane Ministarstva prosvete da bude nadležno za ova pitanja, dakle, Savezu za školski sport i olimpijsko vaspitanje, u prostorijama Ministarstva omladine i sporta obezbedili kancelariju kako bi mogli nesmetano da rade. Budžet smo podigli sa sedam miliona, koliko su imali u prošloj godini, na dvadeset miliona, koliko imaju sada, pri čemu smo predvideli da imaju mnogo bolje uslove za rad, upravo kako bismo pomogli školskom sportu. Poslednje što sam ovom prilikom htela da kažem, to je da zamolim narodne poslanike da, uz svoju osvedočenu ljubav, interesovanje i poznavanje sporta, sav svoj autoritet i gorljivost koju povodom ove teme pokazuju ulože i kada bude diskusija o narednom budžetu Republike Srbije i da u ime svih koje ste branili povećamo ukupan budžet za sport. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami, a posle njega narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, pred nama je nesumnjivo zakon koji bi ne samo po svom naslovu, nego i po svojoj suštini morao da bude jedan od sistemskih zakona. Odmah da se izjasnim, DSS i ja lično ne vrednujemo zakone merenjem u kilogramima, nego ono što u zakonu piše. Samo takvim očima sam i čitao ovaj zakon. Pre svega, želim da kažem da DSS, naravno, smatra da valja doneti zakon o sportu. Isto tako, Demokratska stranka Srbije svesna je koliko je teško napisati dobar zakon o sportu jer su problemi mnogobrojni i, za razliku od nekih drugih oblasti, čak potpuno različiti međusobno. Navešću samo nekoliko primera. S jedne strane, moramo da vodimo računa o našim visokokvalitetnim sportistima, koji se bave atraktivnim sportovima. Moramo takođe da vodimo računa da u nekim atraktivnim sportovima nemamo trenutno visokokvalitetne sportiste. Moramo da se bavimo našim vrhunskim sportistima i u neatraktivnim sportovima. Naravno, moramo da razvijamo sport i sportove koji nisu atraktivni, a u kojima trenutno nemamo predstavnike. To je jedna grupa problema kojom, kao što vidite, moramo da se bavimo, sa neke četiri različite kategorije. S druge strane, naravno, tu je problem, ja to ne bih nazvao školskim sportom... Slažem se sa gospođom ministar koja je malopre rekla da bi se u nekim drugim zakonima trebalo baviti školskim sportom, ona je tu u pravu, to je tačno, ali postoji jedna široka oblast, a to je kako organizovati mlade ljude da se amaterski bave raznim sportovima. Danas to, kao što dobro znate, uopšte ne funkcioniše. Funkcioniše isključivo tako što mame i tate koje eventualno imaju nekog novca plaćaju treninge svojoj deci da treniraju košarku ili šta god. Da ne pominjem opštepoznatu činjenicu kako su desetak naših najpoznatijih tenisera postali veliki teniseri. Svakako ne tako što je o njima brinula država, nego su brinuli roditelji, snalazili se na najrazličitije načine. Postavlja se pitanje, koliko bi njih tek bilo da su oni neka logična posledica državne brige o sportu? Svemu ovome valja dodati još nešto. Ako nećemo da žmurimo, činjenica je da naši sportski savezi, čast izuzecima, u velikom broju slučajeva ne funkcionišu dobro ili, da budem precizan, ne funkcionišu uopšte, pa imamo paradoksalnu situaciju da imamo vrhunske, ne znam, košarkaše ili vrhunske tenisere, a da njihovi savezi ne rade ništa, odnosno rade svašta, ali ne ono što treba. Ovo sam sve rekao na početku i samo zato, ponoviću još jednom, DSS ima razumevanja da je pisanje ovakvog zakona veoma teško. Nažalost, mi mislimo da zakon ne valja. Ne zato što se vi niste trudili, ne zato što su ga pisali ovakvi ili onakvi stručnjaci, on je naprosto manjkav i valjalo bi ga popravljati, i to mnogo ozbiljno. Neću govoriti o pojedinostima i detaljima, o tome će biti reči kada bude rasprava u pojedinostima, ali načelno postoje tri grupe problema. Saopštio sam vam pre neki dan u razgovoru u poslaničkom klubu, jedan deo zakona se prilično deklarativno bavi nespornim stvarima, dobro, to je u redu, ali je ta deklarativnost mogla u mnogim situacijama da bude jednostavnija i jasnija. Dakle, po mom uverenju, ima nepotrebno i suviše velike retorike u svemu. Druga primedba, koja je u stvari mnogo ozbiljnija, jeste da postoji čitava grupa problema koji su vrlo važni a kojima se zakon ne bavi, ili se ne bavi na dovoljno konkretan način. Dosta primera bih mogao da vam navedem, ja sam jedan pomenuo a pomenuću ga i ovde. Mislim da se u ovom zakonu, pošto je on sistemski zakon za oblast sporta, moralo naći određenje da se može uvesti mogućnost da naši najbolje plaćeni vrhunski sportisti plaćaju porez u Srbiji. Ne tako što bi im to neko naredio, to im niko ne može narediti, ali zapitajte se zašto većina njih svoje rezidencije ima u Monaku. Pa zbog stope poreza, naravno. Ako ih naterate da plaćaju porez kao svi drugi privatnici, oni će naći zemlju u kojoj su poreski uslovi bolji. Mislim da je interes zemlje ne da pozivamo te ljude na patriotizam, taman posla, da je interes zemlje da kroz neke odgovarajuće finansijske zakone omogući tako nešto. Zakon o sportu to treba načelno da predvidi kao mogućnost, a onda je stvar drugih zakona da to regulišu. I konačno, postoji treća vrsta pitanja i problema, pokušano je da se oni reše, ali bojim se da su rešeni pogrešno. Bojim se da su sva pitanja vezana za privatizacije u sportu pomalo arhaično rešavana. S jedne strane se negde provlači nit o, da kažem, etatizmu u sportu, koji smo nekad imali; s druge strane, naravno, pominje se privatizacija, ali se onda pominje, i to je kao neko veliko dostignuće, da, čini mi se, 70% dobiti treba ponovo da se uloži u sport. Znate šta, ja vam garantujem da će bilo koji privatnik koji postane vlasnik nekog sportskog društva, kluba, šta god, imati prihod nula, dobit će biti nula; niko razuman neće prikazati dobit, pa će od te nule 70% opet biti nula. Zato kažem, ja razumem, namera je bila dobra, ali ona je napisana tako da zapravo ne znači ništa. Takvih priča imate u zakonu koliko god hoćete. Lepo je to, to me podsetilo, znate, ali to je izgleda, izvinjavam se, ženski trend u Vladi. Znate, gospođa Diana Dragutinović je mislila da može da napuni budžet tako što će tamo neki porez za pivo umesto 30% da bude 60%. Neće, jer narod onda pije duplo manje piva i onda smo opet na istom. Razumem vašu potrebu da to nekako regulišete, ali to kako ste uradili nije dobro. To nije dobro, i neće pomoći sportu, s jedne strane, ni državi s druge strane. Na kraju krajeva, ni celom društvu i svima nama koji smo, iz koje god partije dolazili, prirodno zainteresovani, jer ima nekih stvari u državi oko kojih ne možemo imati posebne političke interese. Jedna od takvih stvari je nauka, druga obrazovanje, treća sport, ima tu i zdravstvo. Ne možemo imati neko političko zdravstvo ili neki politički sport. Doduše, možemo, vidim da ponovo vlada moda da razni političari budu predsednici upravnih odbora, udruženja itd. Jedan od njih bi mogao da me sluša. Lično nisam za takva rešenja. To nije stvar zakona, to je stvar nečeg drugog, da ne kažem čega. Da završim, mi ne možemo podržati ovaj zakon. Smatramo korisnim da se zakon o sportu donese, ali je mogao biti mnogo ozbiljnije pravljen, uz uvažavanje činjenice da je to jako teško i zato sam sa tim i počeo. Stvarno je jako teško napraviti dobar zakon o sportu. Na kraju, što se tiče dobrih namera, potpuno verujem u to da ste Ministarstvo i vi lično imali jako dobre namere, ali, što reče jedan italijanski renesansni pesnik, „put u pakao je popločan dobrim namerama“. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj Predlog zakona o sportu za LDP predstavlja jednu praznu ljušturu, koja ne daje odgovore na najosnovnije probleme i pitanja sa kojima se sport susreće u 21. veku. Stoga nas ne iznenađuje što su pojedini poslanici vladajuće koalicije izrazili nedoumice povodom pojedinih rešenja u ovom predlogu zakona, iskazujući upravo ono na čemu je Liberalno-demokratska partija insistirala u uvodnom izlaganju gospodina Ranđelovića i kroz naše amandmane. Mi treba takođe da kažemo da se sport u 21. veku najviše razvija zahvaljujući ekonomskom interesu. Taj ekonomski interes u ovom predlogu zakona ne postoji, i ako postoji, on je dat na veoma štur način. Osobe koje vole sport treba da se bave sportom, a mi Predlogom zakona o sportu moramo jasno da definišemo šta su ekonomski interesi u sportu, jer tamo gde postoji prodaja igrača, prodaja televizijskih prava i karata, postoji taj ekonomski interes. Civilizovane države se razlikuju od drugih, između ostalog, upravo zato što taj ekonomski interes jasno definišu, čine ga transparentnim, a bojim se da to u ovome predlogu zakona ne postoji. Ako to ne postoji, onda će nam se sve to vraćati kao bumerang, bilo preko nasilja na sportskim manifestacijama, bilo kroz razne afere koje su vezane za funkcionisanje sporta. Nije borba protiv toga hapšenje pred kamerama nesretnog Džajića, dok mnogi drugi pojedinci koji su kršili i krše zakon, a vezani su za sport, i dalje normalno to rade. Liberalno-demokratska partija je već ukazala na neke nedostatke, vezano za predlog ovog zakona, a ja ću pokušati da ukažem na još neke. U članu 3. definišu se pojmovi iz oblasti sporta na neprecizan i pogrešan način. Primer, tačka 6): „sportista jeste lice koje se bavi sportskim aktivnostima“. Po ovome ispada da je sportista i lice koje se bavi sportom u svom dvorištu. Tačka 11): „perspektivni (talentovani) sportista jeste maloletni sportista koji je na osnovu ostvarenih sportskih rezultata rangiran, u skladu sa nacionalnom kategorizacijom sportista, u kategoriju perspektivnih sportista“. Mislimo da je ovo malo čudno objašnjenje, jer onaj ko ima 18 ili 19 godina takođe može da bude perspektivni sportista, a bojim se da se ovakvim tumačenjem njemu uskraćuje mogućnost na ono što je predviđeno ovim predlogom zakona. Tačka 20): „sportska pravila jesu pravila utvrđena opštim aktima nadležnih nacionalnih sportskih saveza“ itd. Nigde se ne predviđa i usklađenost sa odgovarajućim aktima evropskih, odnosno svetskih sportskih saveza. Član 22. za LDP je možda najčudniji član. Ovim članom, kao što je profesor Ranđelović istakao, naređuje se, možemo slobodno reći, sportistima da učestvuju u reprezentativnom dresu, bez jasne kazne ako se to ne desi. Odnosno, mi imamo jednu pravnu obavezu, koja nema nikakve pravne sankcije. Takođe, ovde se postavlja jedno drugo pitanje – da li može neko nekome da naredi da učestvuje u reprezentativnom dresu, zar to nije kršenje nekih njegovih ljudskih prava, s jedne strane? S druge strane, šta očekujemo od onog sportiste kome se naredi da učestvuje u reprezentativnom dresu, da li očekujemo da će on imati iste motive da postiže odlične rezultate kao onaj sportista koji svojom voljom to čini? Član 38. Predloga zakona je, između ostalog, jedan od članova koji na najbolji način govore o, ja ću ga tako nazvati, državnom intervencionizmu. Naime, članom 38. Predloga zakona se čak određuje i visina mesečne članarine. Mislimo da je to nedopustivo i da to treba da se briše iz predloga ovog zakona. Takođe, ovde ću iskoristiti priliku da ukažem, ako je definisano Predlogom zakona da postoje klubovi od nacionalnog značaja, neophodno je da Predlogom zakona, odnosno zakonom definišemo koji su to klubovi od nacionalnog značaja, a ne da Vlada donosi odluku koji su klubovi od nacionalnog značaja. Čini mi se da ovde može da dođe do situacije nekog partijskog odlučivanja ili nečega drugog. Ako imamo neke institucije od nacionalnog značaja, zaista je potrebno da to definišemo Predlogom zakona. Član 96. za LDP nije dobar, zato što se time, između ostalog, krši autonomija u radu sportskih organizacija. O svim pitanjima vezanim za organizaciju i odvijanje sportskih takmičenja, pa i za sticanje dozvole za rad treba da odlučuju sportske organizacije, bez uticaja države i bez bilo kakve saglasnosti Ministarstva. Član 148. za LDP može da bude sporan, jer ako neki sportski objekat aktom Vlade bude proglašen za objekat od nacionalnog značaja, tu treba dodati stav ili deo koji govori da se ne može menjati namena tog objekta. Mi smo uputili amandman koji ide u tom pravcu. Takođe, član 154. za nas nije dobar, naročito stavovi od 1. do 4, zato što se ovde govori o diskrecionoj odluci Ministarstva o opstanku određenog sportskog objekta. Kriterijumi za donošenje odluke o promeni namene sportskog objekta su dosta uopšteni. Takođe, želim da iskoristim ovu priliku da napomenem da mnogi dokumenti Saveta Evrope i EU navode da mogućnost donošenja diskrecione odluke najviše utiče na zloupotrebu i korupciju u državama u procesu tranzicije. Član 180. stav 2. nije dobar, pošto je predviđeno da sredstva ostvarena od prodaje kapitala subjekta privatizacije mogu da budu uplaćena u budžetski fond za finansiranje sporta. Ako je to već definisano, mislimo da to ne treba da bude pitanje dobre volje, nego obaveza koja mora da se ispuni. Na samom kraju želim da kažem da je naš predlog da se član 190. briše. Ako Vlada bude određivala predstavnike državnog ili društvenog kapitala u sportskim organizacijama, bojimo se da se na taj način ponovo vrši neka partijska kontrola, da ne kažem partijsko upravljanje. Sve ovo o čemu sam govorio, uz izlaganje prof. Ranđelovića, pokazuje da mi ne možemo da podržimo ovaj predlog zakona. Takođe, mi ćemo da podržimo one amandmane vladajuće koalicije koji traže prolongiranje početka primene pojedinih odredaba ovog zakona, jer mislimo da je to zaista neophodno kako bi koliko-toliko svi sportski objekti i sve sportske institucije bile spremne za sprovođenje svih zakonskih odredaba. Hvala.
Osam minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministarka sporta i omladine Snežana Samardžić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Javila sam se zbog ovog pitanja koje je poslanik Hajdarević napomenuo povodom definicije sportskih aktivnosti. Da ne bi u budućnosti bilo nedoumica, a sigurno će se pojavljivati tokom rasprave, i danas u načelu i u pojedinostima, moj odgovor na pitanje o ovoj definiciji biće istovremeno odgovor profesoru Šamiju na pitanja što se tiče poreske politike. Prvo, želim da kažem da zakon o sportu ni na koji način ne može da se bavi pitanjima poreske politike, iako je to bilo zaista značajno pitanje tokom javne rasprave, pošto su mnogi ljudi koji učestvuju u sistemu sporta u Srbiji imali ideju da se poboljša finansijsko stanje u sportu upravo regulisanjem poreske politike. Treba li reći upravo u ovom zakonodavnom domu da zakon o sportu ne može takvu vrstu regulative da obezbedi? Međutim, ono što smo se potrudili da uradimo, kao preduslov, jeste upravo razdvajanje aktivnosti od delatnosti. To ćete videti u celom zakonu, da se sportske aktivnosti definišu, kao što je takmičenje, to se odnosi na takmičenje i druge sportske aktivnosti. Za razliku od aktivnosti, postoje sportske delatnosti. Sportska delatnost je pružanje usluge trećim licima i to je nešto što se ne odnosi na takmičenje, koje je više trošak, nego sticanje dobiti, koje nije predmet ovog zakona; sticanje dobiti je predmet drugih zakona u ovoj zemlji. Ono što mi je važno da vam po tom pitanju kažem jeste visina mesečne članarine o kojoj vi govorite. Ne samo vi, bilo je još komentara narodnih poslanika o ovom opredeljenju u zakonu. Ministarstvo je u svojoj praksi imalo brojne komentare, pritužbe i probleme koje roditelji sreću; oni su se upravo zalagali, roditelji, na svim nivoima, lokalnom, pokrajinskom i republičkom, da se ograniči članarina u klubovima. Ona se odnosi pre svega na sportske aktivnosti. Članarina je, shodno tome, ograničena kako bi se zaštitila upravo davanja koja roditelji imaju za visoke mesečne članarine. Još bih dodala dve razlike kojima sam htela da se pozabavim. Vi zamerate zakonu to što ima obavezu da se uskladi sa pravilima granskog saveza, ali ne sa internacionalnim. Koristim ovu priliku da vas obavestim, ukoliko niste znali, da granski sportski savezi, da bi uopšte bili članovi nekog međunarodnog saveza, moraju da se usklade sa pravilima tog međunarodnog saveza. U više navrata je pomenuta diskreciona volja ministra, da odlučuje o ovome ili onome. Ono što je u zakonu prisutno, to je da ministar donosi podzakonska akta i ja vas molim da podzakonska akta ne tretirate kao diskrecionu volju ministra, pošto podzakonska akta predstavljaju samo detaljnije regulisanje pojedinih tema u zakonu. Poslednje što sam htela da kažem jeste pitanje opredeljenja budžetskog fonda za sportsku infrastrukturu. Nećete se iznenaditi da je ideja Ministarstva omladine i sporta bila da ukoliko se pribave sredstva od ovog procesa privatizacije u sportu, ta sredstva idu upravo u budžetski fond za sportsku infrastrukturu, zato što smo zaista svesni, kao i vi, da sportska infrastruktura u Srbiji nipošto nije u dobrom stanju. Reći ću vam da se moj odgovor, i pre zakona, na pitanje sportske infrastrukture našao u Zakonu o Vladi, jer kad sam postala ministar omladine i sporta predložila sam da se osnuje mali sektor unutar Ministarstva koji bi se pozabavio sportskom infrastrukturom, što do sada nije postojalo. Ta vrsta odgovora postoji u Zakonu o Vladi. Međutim, što se tiče budžetskog fonda za sportsku infrastrukturu, tokom razmatranja unutar vladine procedure ministarstvo koje je nadležno za ova pitanja nije moglo da prihvati da se oboje sredstva od privatizacije u ovoj oblasti, kao ni u jednoj drugoj oblasti. Smatrali smo da je kompromis koji smo postigli u interesu sporta bio barem taj da postoji mogućnost da se ovakva sredstva transferišu u budžet, odnosno u budžetski fond za sportsku infrastrukturu. Hvala.
Pre nego što okončamo prepodnevni deo naše današnje sednice, na osnovu člana 87. i člana 90. stav 2, obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova. Sada određujem pauzu. Popodnevni deo sednice nastavljamo u 15.05 časova raspravom po redosledu narodnih poslanika. Prvi prijavljeni za reč je narodni poslanik Jovan Nešović, a posle njega narodna poslanica Judita Popović. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.05]] Nastavljamo rad u popodnevnom delu, po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o sportu. Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, posle njega narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, članovi Vlade, koleginice i kolege narodnih poslanici, pred nama je danas jedan sistemski zakon, zakon o sportu. Pored sportskih aktivnosti koje definiše i uređuje ovaj zakon, sport ima i neke druge važne stvari, važne dimenzije koje definiše u jednom društvu, i to je nešto što je važno za vaspitanje, za zdravstvenu zaštitu, promotivnu aktivnost, ekonomiju, nauku, turizam i sve ono što ima dodira sa sportom. Kada govorimo o jednom sistemskom zakonu jeste jako važno na početku reći da li je ovaj zakon prošao javnu raspravu, jer da bi jedan kvalitetan zakon došao u Narodnu skupštinu potrebno je da svi činioci, i oni na koje će se zakon odnositi i oni koji će primenjivati taj zakon, kontrolisati primenu tog zakona, kažu sve ono što imaju da kažu u javnoj raspravi. Dve godine, otprilike, trajala je neka rasprava o ovom zakonu o sportu. Svi oni koji su želeli da daju svoj doprinos, od lokalnih samouprava, granskih saveta, nevladinih organizacija koje se bave sportom, takođe i pojedinaca koji su zainteresovani, mogli su na različitim mestima da kažu svoje sugestije. S druge strane, postoji uvek nezadovoljstvo, naročito kod onih čije sugestije iz određenih razloga nisu mogle da se nađu u zakonu. Potpuno je jasno da je danas veliki broj diskutanata i kolega poslanika koji su govorili o manjkavostima ovog zakona govorili one stvari koje jednostavno pojedini lobiji nisu mogli da ugrade u ovaj zakon. To je nešto što treba priznati i što jeste tačno. Bilo je javne rasprave. Dovoljno je da odete na internet i da ukucate par reči, videćete, po celoj Srbiji, od severa do juga, od istoka do zapada, naročito u većim centrima, bilo je javnih rasprava i svi su mogli govoriti o ovom zakonu. Zbog ograničenog vremena moje poslaničke grupe ja ću se samo osvrnuti na nekoliko stvari u ovom zakonu za koje mislim da su važne, a to je, prvo, finansiranje sporta; govorimo o finansiranju koje je vezano za lokalne samouprave, autonomnu pokrajinu i nacionalni nivo, odnosno državu. Definisano je da se finansiraju od strane države određeni programi i projekti. Ono što je takođe važno jeste da se definišu godišnji programi i da se definišu javni pozivi za određene posebne programe. Često se u ovoj skupštini govori o tome da je Ministarstvo to koje odlučuje, Ministarstvo ponekad i po partijskoj liniji odlučuje o raspodeli sredstava. Ovo je dovoljan primer, gde se jednostavno definiše određeni godišnji program koji prolazi stručne organizacije. Znači, programi imaju svoju tačnu dinamiku, odnosno kalendar, on se poklapa i sa budžetskim kalendarom u toku usvajanja budžeta za određenu kalendarsku godinu. Granski sindikati definišu svoje programe koji su vezani za stipendiranje, za određene sportske aktivnosti, manifestacije koje se održavaju. Oni to predaju Sportskom savezu Srbije. S druge strane, postoji i Olimpijski komitet, koji definiše svoj program. Ta dva programa se objedinjavaju i dolaze u Ministarstvo. U Ministarstvu postoji komisija, koju čine stručnjaci koji su predstavnici Olimpijskog komiteta, Sportskog saveza Srbije i Republičkog zavoda za sport. Oni su ti koji ocenjuju te programe i na kraju oni predlažu ministru, normalno, ministar donosi konačno rešenje. Mislim da je važno to što je u ovom zakonu, pored procedure prijavljivanja, definisana i procedura odobravanja, ali i ugovaranja, izveštavanja i kontrole trošenja sredstava. Ne možete raspolagati državnim novcem, a da nemate rigoroznu kontrolu i tačno u zakonu definisano da će onima koji nenamenski troše sredstva biti obustavljena sredstva; čak se dolazi do toga da vrate sredstva u budžet ako su ta sredstva nenamenski potrošena, i to sa kamatom. Mislim da je to u redu. Ako upravljate državnim novcem, novcem poreskih obveznika, onda tako morate i da se ponašate. Ovde je često bilo reči o tome da treba za određene sportove davati više novca. Ja se slažem, ali, znate kako, vi možete da date iz budžeta Republike Srbije onoliko novca koliko ste definisali budžetom i ne možete posle rešavati to kroz zakon, to se rešava kroz Zakon o budžetu. Kada bude bio Zakon o budžetu, ako budemo za budžetski fond odvojili više sredstava, onda će vaterpolo, rukomet, kajak, boks, karate i svi ostali dobiti više; ako budu imali manje para, sigurno će dobiti manje. Ono što je bitno, postoje kriterijumi, postoji zakon, postoji strategija i na osnovu tih kriterijuma, zakona i strategije deliće se novac. Druga stvar koja jeste važna jesu objekti. Objekti su infrastruktura bez koje nema razvoja sporta, i to je potpuno jasna stvar. Dobro je da je definisano da postoje nacionalni objekti, objekti koji su od javnog značaja i objekti koji su od značaja za autonomnu pokrajinu, odnosno lokalnu samoupravu. Takođe, definisani su i školski objekti. Ti školski objekti treba da budu za bavljenje sportom školske dece, odnosno omladine; mogu se koristiti i u druge namene, ali da ne ugrožavaju školski kalendar određenih aktivnosti koje su definisane. Važno je naglasiti da sportski objekti danas u Srbiji nisu na adekvatnom nivou, ali nije to tako u poslednje dve godine, to je zato što se nije ulagalo tokom poslednjih dvadeset godina. Da budemo potpuno iskreni, u poslednjih nekoliko godina od strane Ministarstva omladine i sporta, otkako je konstituisano u Vladi Republike Srbije, dosta je uloženo u sportske objekte. Mislim da je još jedna stvar važna. Važno je reći da se svi projekti koji idu prema sportskim objektima odobravaju preko javnog konkursa. Znači, lokalne samouprave na čijoj je teritoriji potrebno graditi halu, otvoreni teren, zatvoreni bazen ili bilo koji drugi sportski objekat prijavljuju se; svi imaju pravo, postoje određeni kriterijumi. Na osnovu kriterijuma definiše se koji su najpotrebniji i pokušava se voditi računa o ravnomernoj zastupljenosti svih delova Srbije, tako da danas može da se razgovara da je bilo sportskih objekata i u Leskovcu, i u Lebanu, i u Nišu, i u Kraljevu, i u Subotici, bilo kom gradu u Srbiji. U suštini, ako hoćemo ravnomerno da razvijamo Srbiju, moramo da vodimo računa da svaka lokalna samouprava mora da dobije određeni sportski objekat. Na kraju, ono što najviše boli i o čemu se najviše polemisalo, to je pitanje privatizacije u sportu. Mislim da je najvažniji taj prvi korak, a to je evidencija imovine sportskih organizacija i svih ostalih subjekata. Mislim da je to nešto što je Ministarstvo dobro uradilo. Godinu dana imaju svi da se evidentiraju. Mislim da je tu važno napraviti jednu bazu podataka. Ovde je tačno definisano da se taj rok, ako se zbog objektivnih razloga ne definiše sve ono što je traženo u toj evidencionoj prijavi, može produžiti, ali mora da se završi. Kada se to bude završilo, onda se može ići u privatizaciju društvene i državne svojine. Potpuno je jasno da ovaj zakon mora da bude u saglasnosti sa drugim zakonom, a to je Zakon o privatizaciji. Ne možete da imate drugačiji odnos, to je nešto što se zove usaglašenost ta dva zakona. Dobra stvar je da sportske organizacije, odnosno klubove ne mogu privatizovati lica koja imaju kriminalni dosije. To je eksplicitno dato u ovom zakonu i mislim da je to važno. Važna je još jedna stvar koju treba definisati – da se namena sportskih objekata ne može menjati posle privatizacije, osim uz dopuštenje resornog ministarstva. Mislim da je to dobra stvar, jer suština jeste da se zaštite sportske aktivnosti koje treba da se odvijaju u tim objektima koji su predmet privatizacije. Na kraju, smatram da je ovaj zakon jako dobar, da će uvesti dovoljno reda u državi Srbiji, da rezultati u sportu i sve što je vezano za sport bude bolje nego što je do sada bilo. Hvala vam.
Iskorišćeno je osam minuta i petnaest sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, Liberalno-demokratska partija je očekivala mnogo sažetiji, racionalniji i kvalitetniji zakon od ovog predloga zakona koji je stigao na dnevni red Skupštine. Pošla bih od člana 1. zakona, koji definiše sadržinu zakona. Između ostalog, u ovom članu 1. navodi se da se reguliše i sve u vezi sa evidentiranjem i privatizacijom u oblasti sporta. Zatim, ovaj zakon, između ostalog, definiše i osnovna načela na kojima se zasniva. To su, recimo, načelo slobodnog bavljenja sportom, načelo zaštite zdravlja sportista, načelo stručnosti, načelo namenskog korišćenja sportskih objekata, načelo transparentnog i namenskog korišćenja sredstava iz javnih prihoda i načelo potpunog regulisanja oblasti sporta. Šta je zajedničko u ovom članu 1. koji, između ostalog, reguliše i privatizaciju u oblasti sporta, kao i ovih načela? Zajednički imenitelj je da ovaj zakon reguliše materije koje su inače predmet i sadržina i nekih drugih zakona. Prema tome, ako ovaj zakon reguliše privatizaciju u oblasti sporta, ukoliko reguliše zdravlje sportista, ne vidim prepreku zašto ovaj zakon ne bi regulisao i neke fiskalne olakšice. Vi ste, gospođo ministarka, napomenuli da zakon ne može da zadire u domen poreskog zakona koji se tiče nekih poreskih oslobađanja, odnosno poreskih olakšica. Sama ova načela koja sam nabrojala i član 1. govore upravo suprotno od toga. Mi iz Liberalno-demokratske partije pre svega zameramo ovom zakonu glomaznost, s obzirom na broj članova, odnosno na dužinu ovog zakona. Ovaj zakon se previše bavi normiranjem, previše je opširan i time opterećuje samu sadržinu, koja bi trebalo da bude mnogo jasnija, mnogo koncentrisanija na glavnu problematiku koja se tiče sporta. Recimo, navela bih jedan primer: definicija sportista. Ova definicija u sportiste ubraja i one koji se rekreativno bave sportom. Mislim da je to prilično čudno za jedan zakon koji pretenduje na to da bude stručan i da se bavi isključivo sportistima, da se bavi, između ostalog, i rekreativcima. Ovaj zakon uvodi neku vrstu prinudnog rada u regulativu, jer šta je to, ako nije prinudni rad, ukoliko vi primoravate nekoga da igra za državnu reprezentaciju, a taj, recimo, nema volju i želju da to uradi? On najverovatnije neće imati ni posebnu motivaciju da se maksimalno založi tokom neke utakmice u kojoj mora prinudno da učestvuje kao reprezentativac. Mislim da je malo previše državnog intervencionizma. Iz ovih odredaba, kojih je stvarno more i ima ih previše, upravo možemo da utvrdimo da i te kako postoji intervencionizam. Dakle, država pretenduje da normira i nešto što je možda izvan delokruga njene nadležnosti. Ima problema u ovom zakonu i što se vidi da se možda na mala vrata uvodi neka vrsta nove nacionalizacije, jer predlogom se stvara osnov za nacionalizaciju imovine sportskih organizacija pod firmom evidentiranja imovine i kapitala sportskih organizacija zarad kasnije privatizacije. Po ovom zakonu bi, eventualno, ponovo došlo do prodaje onih nepokretnosti koje bi trebalo da budu vraćene starim vlasnicima. Zatim, ideja da se prilikom postupka privatizacije 20% kapitala prenosi članovima kluba bez naknade stvarno se dovodi u pitanje, jer se ne može sa sigurnošću utvrditi ko su članovi većine klubova u Srbiji i koji su to navijači prepoznati od strane kluba, potpuno je neodređeno i sporno. Dakle, to su glavne zamerke koje mi imamo u vezi s ovim zakonom. Posebno bih istakla navođenje konvencija koje su uzete u obzir kada se sačinjavao ovaj predlog zakona. To su: Konvencija o sprečavanju nasilja na sportskim terenima, Evropska konvencija o sprečavanju dopinga u sportu Saveta Evrope, Principi politike sporta za sve, Kodeks sportske etike itd. Dakle, ovi propisi koji su navedeni u samom predlogu zakona ukazuju na to da je svet zaista ozbiljno shvatio sport kao delatnost, kao jednu vrstu zajedničkog rada svih građana sveta, zajedničke zabave, koja i te kako ima uticaja na sve ljude koji vole sport i bave se sportom. (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.) Izvinjavam se, samo da završim rečenicu. Šta je naša država uradila u vezi sa sprečavanjem nasilja u sportu, na sportskim priredbama i slično? (Predsedavajuća: Sedam minuta.) Dakle, pozivanje na sve ove konvencije obavezuje našu državu da učini sve, između ostalog i ovim zakonom, da se svaka vrsta nasilja spreči.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka sporta i omladine Snežana Samardžić Marković.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Prvo, iskoristiću priliku, samo kratko, da vam se zahvalim na tome što ste imali velika očekivanja od ovog zakona. Mene to ne iznenađuje, prirodno je da svako ko poznaje rad ovog ministarstva ima velika očekivanja. Još jednom vam se na tome zahvaljujem. Koristim priliku da izrazim svoja očekivanja, a to je da i vi kao narodni poslanik i vaša poslanička grupa pažljivo čitate zakon, jer ovo opredeljenje od 20% kapitala, koliko pripada članovima, uopšte nije ušlo u zakonsku proceduru i ne ulazi u ovaj predlog zakona koji je pred narodnim poslanicima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Vučković, a posle njega narodni poslanik Saša Dujović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena ministarka, gospođo predsedavajuća, od 2001. godine čujemo glasove kako nam treba novi zakon o sportu. Evo, već možemo da slavimo jubilej kako se zakoni pišu; neki dođu do Skupštine, većina ne dođe, pa se neki iz Skupštine povuku, a najzad, deset godina posle početnih najava o novom zakonu o sportu, imamo jedan Predlog zakona o sportu. Hvala Bogu na tome, hvala Ministarstvu i Vladi na tome. Zašto zakon do sada nije donet, iako je uočena potreba za njim još pre desetak godina? Pretpostavljam da su u pitanju različiti interesi učesnika u sportu, koje je teško pomiriti. Ali, nije naše da mirimo različite interese. Naše je da vidimo šta u sportu očekujemo, zašto nam je sport bitan, da bismo znali šta je ono što zakon treba da nam donese. U tom smislu, potpuno je nebitno da li zakon ima deset članova ili deset hiljada članova. Ceo dan slušamo raspravu o tome da je zakon prevelik. Pa šta ako je prevelik, teško vam je da čitate? Šta da vam radim. Nije problem da li zakon ima mnogo ili malo članova, to je nebitna stvar. Bitno je šta nam zakon donosi i šta je ono što očekujemo od sporta. Od sporta, pre svega, treba da očekujemo da bude dostupan građanima, jer sport znači zdravlje. „Sport za sve“ jeste parola koju treba da usvojimo. Od sporta ili od zakona o sportu treba da očekujemo razvoj vrhunskog sporta, jer je to i biznis, to je i promocija nacije. Te dve stvari treba staviti u neki egal. Zakon treba da nam donese poboljšanja na ta dva polja. Takođe, ono što je kod nas nerazjašnjeno, a zemlje zapadne Evrope sa tim nemaju problem, jeste status klubova, privatizacija, da ili ne. Tu su otvorena različita pitanja, ali svakako očekujemo da zakon o sportu to reši. Najpre, sport kao zdravlje. Ako oko nečega postoji konsenzus u naučnom svetu, to jeste da je sedenje nezdravo, a da je fizička aktivnost nešto što doprinosi boljem zdravlju, dužem i kvalitetnijem životu. S obzirom na to da ne živimo svi u zdravoj prirodnoj sredini, da se ne bavimo svi fizičkim poslovima, to znači da treba da omogućimo da sport bude u što većoj meri dostupan svim građanima Srbije. Hvala Bogu, ima mnogo različitih sportskih disciplina, svako može da nađe neku koja mu je bliska i da sebi omogući duži i kvalitetniji život. Za decu je sport presudan. Iako dečije telo samo po sebi nalaže detetu da bude aktivno, moderan stil života, zabava tipa video-igrice, kompjuteri… Može, organizam dečiji sam nalaže aktivnost, koleginice, dakle, moguće je. To je ono što mi stariji ne osećamo, deca ne mogu da sede mirna. Na to sam mislio. Ako nije jasno, možemo i dalje da pričamo o tome. Svakako, dečiji organizam traži aktivnost. Navešću vam primer: kod mene u Kragujevcu, pre nekoliko godina, kada je snižen PDV za kompjutere, kada su odjednom svi nabavili kompjutere, pitao sam druga – šta se dešava sa košarkaškim igralištima? Ranije nismo mogli da dođemo da igramo, nismo mogli da dobijemo termin da igramo na tim sportskim igralištima. Danas su ona prazna. On je rekao – svi su u virtualnom svetu, svi su nabavili kompjuter i na taj način se zabavljaju, a sa zdravljem, videćemo kasnije. Šta kažu istraživanja? Kolega Kasalović je već spomenuo istraživanje Republičkog zavoda za sport, i vi ste, gospođo ministarka, pomenuli istraživanje koje smo svi mi kao članovi Odbora za omladinu i sport videli pre nekoliko meseci na sednici našeg odbora. Evo, za informaciju kolegama, možda ste imali drugačiju percepciju, ali naša deca su viša, teža i nepokretnija u odnosu na decu u Evropi i u odnosu na decu u Srbiji pre 15, 16 ili 20 godina. Na primer, u odnosu na vršnjake iz 1995. godine, osnovci u Srbiji su viši za oko 3%, ali su teži za oko 13%. Indeks telesne mase im je veći za oko 6%. To nije dobro. Rezultati motoričkih testova pokazuju da su prosečno smanjeni za 9% u prethodnih 15 godina. To znači da ako za 15 godina smanjimo još 9%, pitanje je kako će nam izgledati mlađe populacije. U većini motoričkih testova rezultati učenika u Srbiji su ispod proseka u Evropi. Veća masa, slabiji mišići. Kakvo je stanje kod odraslih, to vam neću navoditi. Svako od nas može da pogleda svoje najbliže okruženje (ne mora da gleda statistiku) i da vidi rasprostranjenost bolesti koje su direktno vezane za manjak fizičke aktivnosti, pa će mu sve biti jasno. Srbija – sportska nacija. Ne bih rekao, na osnovu ovih podataka. To više zvuči kao fraza. Strategija razvoja sporta, koju je Vlada usvojila 2008. godine, pravilno uočava školski sport kao jedan od prioriteta. Tu se konstatuje da nema dovoljno časova fizičke kulture ili fizičkog vaspitanja u školama, da su sale u lošem stanju, a da mnoge škole, čak ni mnoga mesta nemaju mogućnosti za sport u zatvorenom prostoru. Međutim, u samom zakonu nije dat značajan prostor ovoj temi, osim u članu 150, gde se navodi da školski sportski objekti mogu da se daju i drugim licima na korišćenje, samo kada su zadovoljene sve nastavne i vannastavne sportske aktivnosti. Sjajno, mislim da treba to svi da podržimo, jer jeste činjenica da su u mnogim školama deca taoci onih koji imaju da plate termin. Razumem direktore škola, razumem škole, to je njima jedan od retkih prihoda, koji im dobro dođe, ali ako decu ne stavimo kao prioritet u školama, gde ćemo ih staviti? Ne samo školski, nego i svi ostali sportski objekti moraju da budu zaštićeni. Zato podržavam zabranu menjanja namene sportskih objekata, da tu stavimo tačku, i to je sjajna ideja, jer ukoliko bismo sve prepustili tržištu, ukoliko bismo dali bogatim ljudima u Srbiji da oni biraju kako će stvari funkcionisati, plašim se da bi cela Srbija bila, i svi mi ovde, samo jedan veliki trgovinski centar i ništa drugo. Takođe, mislim da bi, možda ne u ovom zakonu, ali u budućnosti trebalo više razraditi sistem školskog sporta. To su mnogi govorili danas i to jeste osnova. Možda to ne treba da uradi samo Ministarstvo omladine i sporta, Ministarstvo prosvete i neka druga ministarstva, ali to jeste nešto bitno. Kao neko ko dolazi iz univerzitetskog grada, mislim da je jako bitan taj univerzitetski sport. To su mnoge kolege ranije pominjale, ali nije zgoreg da se kaže još jednom. Hrvatska, njihov sam zakon čitao, ima samo dva člana o školskom sportu, ali ima strategiju razvoja školskog sporta. To nije loša ideja za nas. Druga stvar koju zakon mora da reguliše i koju mora da unapredi jeste tzv. vrhunski sport. I tu imamo napredak u ovom predlogu zakona u odnosu na 1996. godinu i zakon od tada. Jako je dobro što je definisan jasno način finansiranja u sportu, na koje projekte se odnosi, po kojim prioritetima, koji su datumi. To je transparentno i to tako treba da bude. Mislim da je jako dobro što su uključeni Olimpijski komitet Srbije i Sportski savez Srbije, kao tela koja postoje desetinama godina u Srbiji, koja će postojati u budućnosti. Ministarstva će možda da se kombinuju ovako ili onako, ali mislim da možemo da se oslonimo na kapacitete ovih tela. Recimo, našao sam podatak da u Italiji Olimpijski komitet radi veći broj poslova, ono što kod nas radi Ministarstvo. Zakon dodatno štiti same sportiste, konkretno, obraća veliku pažnju na zaštitu zdravlja sportista. To je nešto što je za pohvalu. Ukida praksu postavljanja tzv. tajnih ugovora tako što se ugovor zaključuje u pisanoj formi između sportista i sportske organizacije i registruje se kod nacionalnog granskog sportskog saveza. Ono što je meni jako bitno jeste da se daje nacionalno sportsko priznanje svakom sportisti koji je osvojio medalju na Olimpijskim igrama, Paraolimpijskim igrama, svetskim i evropskim prvenstvima, odnosno ukoliko su bili šampioni na svetskim ili evropskim prvenstvima ili osvajači Dejvis kupa ili Fed kupa. To je nešto što mi dugujemo tim sportistima, jer su oni medalje osvajali u ime neke zemlje. Oni ih jesu nosili na svojim grudima, ali znamo čija je zastava išla uvis. Za zemlju koja je siromašna kao Srbija i koja nije baš na najboljem glasu u svetu još uvek, mislim da je to značajna promocija, i to ne treba da zanemarimo. Pričao sam prijateljem koji je bio u SAD u trenutku kada je odigrano finale Dejvis kupa u Beogradu. Rekao mi je da je slika Beograda, Novog Beograda, „Arene“, petlje kod „Arene“, samih naših sportista, unutrašnjosti hale, koja je ceo dan bio na nacionalnoj američkoj televiziji, nešto što nema cenu za našu promociju. Zbog toga je u redu da se nacionalno sportsko priznanje da svim sportistima koji su ispunili date uslove i da nakon navršenih 40 godina života imaju određena mesečna primanja. Ne smemo da dopustimo da šampioni gladuju ili, ne daj Bože, umru od gladi, kao što je to bio slučaj u nekim zemljama u okruženju. Hvala Bogu, kod nas toga nije bilo. Ono što je, nažalost, i danas i prethodnih dana izazvalo najviše pažnje jeste ta privatizacija u sportu. Meni je to, ako hoćete pošteno, jedna od najmanje bitnih stvari što se tiče samog sporta. Mnogo je važnije da sport bude dostupan svima, mnogo je važnije ono što sam govorio maločas, zdravlje naše dece, nego kakvo je stanje u klubovima. Daleko od toga da to ne treba rešiti i daleko od toga da neke stvari treba odlagati u nedogled i održavati status kvo, zato što postojeće stanje ne valja. Mislim da oko toga možemo da se usaglasimo. Ako ne valja, hajde da vidimo šta možemo da uradimo. Šta nam tu zakon donosi? Kada pogledamo stanje sporta u Srbiji, imamo dve krajnosti. U jednoj su, a to je većina, sportisti entuzijasti, treneri, oni koji se iz čiste ljubavi prema sportu, često o ličnom trošku, bave nekim sportovima. To je za svaku pohvalu. S druge strane, imamo veliki kapital i veliki profit. Kako to mogu da znam kao laik i kao neko ko nije u sistemu? Samo gledam ko su ljudi koji se „zakače“ u uprave nekih fudbalskih klubova. Ti ljudi, neću reći čime se bave, uvek su tamo gde je visok profit. Krajnje je vreme da saznamo čiji su stadioni, čiji su sportski objekti, ko i čime tamo upravlja. Da li mi znamo šta se dešava u klubovima? Da li znamo čija je imovina? Ja ne znam. Koliko vidim, niko u zemlji ne zna. Svako pretpostavlja, svako govori sa svoje strane. Dobra je prilika da u narednih godinu dana, ili koliko već bude trajao proces evidentiranja, saznamo šta je ono što je državno tamo, da napravimo jedan transparentniji sistem u klubovima i da najzad izađemo iz postojećeg stanja, pod navodnicima, koje je jedna agonija srpskog sporta unazad godinama. Svako ko kaže drugačije, mislim da ne govori istinu, svesno ili nesvesno. Jedna od stvari zbog koje ću takođe glasati za ovaj predlog zakona jeste i Savet za sprečavanje nasilja i nedoličnog ponašanja u sportu. Možda je to subjektivno, jer sam kao predsednik Odbora za omladinu i sport učestvovao u radu tog saveta, ali mislim da je za ono što je taj savet doneo dobro da se ustanovi da je to telo obavezno, a ne ad hok telo koje Vlada može da formira. Da skratim celu ovu raspravu, naravno, zakon je, kao što rekoše kolege, obiman i o njemu bi trebalo diskutovati jako dugo, ali pokušavao sam da se fokusiram na neke osnovne stvari. Ne bih obrazlagao ostale delove zakona, ali bih vam citirao dve kontradiktorne izjave i poglede na sport. Pjer de Kuberten kaže – važno je učestvovati. Važno je takmičiti se, a ne pobediti. Vins Lombardi, čuveni pokojni trener „Grin bej pekersa“, kaže – pobeda nije najvažnija stvar, to je jedina stvar. Mislim da je za većinu nas najvažnije da učestvujemo u sportu, jer je to blagotvorno za naše zdravlje. Mislim da ovde u raspravi u Skupštini ne treba da dozvolimo da imamo pobeđene i pobednike, već da svako od nas treba, i u raspravi i amandmanima, da doprinese da zakon bude što bolji, jer će nam od toga zavisiti budućnost narednih generacija, vezano za sport. Hvala vam.
Iskorišćeno vreme od vremena poslaničke grupe je trinaest minuta. Reč ima ministarka omladine i sporta Snežana Samardžić Marković.
Hvala. Koristim priliku da ovu ideju koju je izneo predsednik Odbora za omladinu i sport narodni poslanik gospodin Milan Vučković o strategiji razvoja školskog sporta kao odličnom načinu i mehanizmu da se što bolje i ovaj segment sporta razvije... Smatram da je ta ideja odlična. Želim javno da kažem da ćemo to, zajedno sa Odborom, sa zadovoljstvom uraditi. Drugo, kada ste već u završetku svog izlaganja o zakonu pomenuli Pjera de Kubertena, podeliću sa vama jednu dilemu koju sam podelila sa gospodinom Žakom Rogom, koji je današnji predsednik MOK-a. Upravo pre nego što ćemo započeti javnu raspravu 2007. godine o zakonu o sportu, sa njim sam razgovarala o tome da kada ministar ima jedan kolač koji mora pravedno da raspodeli treba da razmisli i o onim aspektima kao što su rezultati, kao što su elementi školskog sporta i elementi zdravlja nacije. Postavila sam mu pitanje, da je on na mestu ministra sporta Srbije, čemu bi dao prioritet, kako bi na najbolji način podelio kolač, u skladu i sa zdravom nacijom. Gospodin Žak Rog, pošto je Olimpijski komitet jedan od najuticajnijih pokreta na svetu, što se tiče sporta, razmišljao je, naravno, sportski i rekao mi je sledeće – gospođo, moram da vam kažem, uz sve dužno poštovanje, vi niste ministar zdravlja, vi ste ministar sporta. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Saša Dujović. Posle njega narodni poslanik Miljan Ranđelović.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministre, poštovane kolege, posle dugog vremena evo zakona o sportu ispred nas. Naravno, on je izazvao dosta pažnje, izazvao je dosta polemika o nekim stvarima i to je posledica dugogodišnjeg čekanja na ovaj zakon, koji treba da definiše mnogo toga. S obzirom na vreme koje imam, neću se držati onoga što su mnoge moje kolege izrekle, a to je privatizacija klubova, legalizacija imovine itd. Osvrnuću se na jedan segment, jednu grupaciju koja je izuzetno u sportskim rezultatima afirmisala našu državu, a to su osobe sa invaliditetom, i njihovo učešće u sportu. Mislim da do sada, bilo da je u pitanju ova sadašnja, bez ikakvih namera da me lično shvatite, ministarstva nisu baš pratila adekvatno ono što su te osobe na velikim međunarodnim manifestacijama ostvarivale kao rezultate. Prosto nisu. Često razgovaram sa njima, prosto su prinuđeni da skupljaju novac da plate kombi da odu negde na neku međunarodnu manifestaciju, pogotovo kada je u pitanju Evropsko prvenstvo, kada je u pitanju streljaštvo, atletika. Naravno, pomaka ima i, hvala Bogu, zahvaljujući vama, ministre, ali i vašim saradnicima, to se pomera. Pomera se na osnovu projekata, na osnovu svih onih tendera, na osnovu međunarodnih kalendara takmičenja, i to je dobro. Čini mi se da ovim predlogom zakona nije u potpunosti obuhvaćena, bar ne adekvatno, ova kategorija naših sportista. Naravno, čuo sam da je u pitanju jednakost sportista i to je dobro, pošto smatram da su osobe sa invaliditetom jednake u odnosu na aktivne sportiste. Dobro je što je nacionalno priznanje, u vidu primanja za osvojene medalje, na istom nivou kada su u pitanju zdravi sportisti i sportisti invalidi, za razliku od nekih zemalja EU; u pripremnim razgovorima sa nama rekli ste da negde imaju umanjeno, svega 30%, kao što je, čini mi se, u Mađarskoj, ako sam vas dobro razumeo. To je izuzetno pohvalno i to je jedna od dobrih stvari. No, ne mogu svi sportisti da osvoje vrhunske rezultate, ponajmanje osobe sa invaliditetom koje se bave sportom. Prosto, to nije ni normalno. Uzeću još jedan segment, a to je uticaj sporta na svakog, ovde smo dosta čuli od naših kolega, da sport izuzetno utiče na zdrav život, na razvoj itd. Dodao bih tu još jedan mali segment, a to je da na invalide sport utiče dodatno kao važna karika njihove resocijalizacije unutar društva u celini; tada se oni dodatno osećaju važnim. Mislim da tome treba posvetiti možda malo veću pažnju nego što je bilo do sada. Ne možda, nego sigurno. Prosto, očekujem da u narednom periodu Ministarstvo ima bolju podršku kada su u pitanju rezultati ili pripreme vrhunskih sportista i osoba sa invaliditetom, ali i ostalih klubova i društava u našoj državi koja okupljaju te osobe i invalide i koji se trude da nađu načina, mogućnosti da im obezbede kakve-takve uslove za što adekvatnije treniranje. Mnogi sportski objekti koji su ovde bili predmet rasprave, i verovatno će biti u narednim danima predmet rasprave, privatizacija tih sportskih objekata, jednostavno nisu prilagođeni tim ljudima. Oni ne mogu da ih koriste. Vrlo malo sportskih objekata, u smislu otvorenih terena, ima sve potrebne atribute da bi se i ti ljudi bavili tim sportom. Neki zatvoreni gotovo da nemaju ništa. Potrebni su silni napori i organizacija da se stvore neka sredstva, da plivači, koji imaju zaista fantastične rezultate, strelci, koji pogotovo imaju fenomenalne rezultate, ali nemaju adekvatnih streljana, atletičari, koji imaju svega jedan ili dva stadiona gde mogu da odu sa tim kolicima... Videli smo nedavno, naš kolega, jedan sportista, inače, invalid, doneo je značajnu medalju sa Svetskog prvenstva u atletici itd. U vezi s tim što sam do sada naveo, očekujem i verujem da će ovakav predlog zakona biti jedna dobra polazna osnova, kako za sve ostale oblasti koje je obuhvatio, tako da malo šire obuhvati i ovu oblast, uz malo više adekvatnih pristupa invalidima, prosto da omogućimo da još bolje rezultate postižu. U prilog tome koliko je to značajno treba izneti činjenicu da su naši paraolimpijci sa Paraolimpijade u Pekingu došli sa izuzetno puno medalja, da to ovde nije propraćeno, bilo je svega nekoliko pasusa u nekim javnim štampanim glasilima; da je prenos otvaranja Paraolimpijade iz Pekinga pratilo pola sveta, ali na našim televizijama ga nije bilo itd. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno.) Završavam. Verujem da ćete, gospođo ministre, ipak imati razumevanja i posvetiti više pažnje.
Reč ima ministarka omladine i sporta gospođa Snežana Samardžić Marković.
Hvala puno. Veoma sam zahvalna narodnom poslaniku Dujoviću na tome je što je upravo ovu temu pomenuo. Sa stanovišta Ministarstva, mogu da vam ilustrujem da je po pitanju sportske infrastrukture za prilagođavanje sportistima sa invaliditetom u praksi već mnogo toga učinjeno, od, na primer, ugrađivanja lifta u Sportskoj hali „Jezero“ u Kragujevcu do posebnog prilagođavanja bazena u Svilajncu ili Bečeju, do toga da je i Republički zavod za sport prilagođen osobama sa invaliditetom, i u svlačionicama i u liftu. Moram da pomenem da planiramo da uradimo još puno toga. Na primer, trenutno je u izradi poseban projekat za Školu za slepe i slabovide „Veljko Ramadanović“ u Zemunu itd. Znači, puno toga činimo za sportsku infrastrukturu za osobe sa invaliditetom. Međutim, kad ste već pomenuli zakon i elemente zakona koji se na to odnose, reći ću vam, pod jedan, da je, za razliku od važećeg zakona iz 1996. godine, u novi zakon o sportu unet paraolimpijski komitet, koji se pre svega bavi vrhunskim sportistima sa invaliditetom. Takođe, pomenuću, ilustracije radi, član 114, gde se kao opšti interes navodi upravo briga o osobama sa invaliditetom. Navešću i član 145. stav 3, koji se odnosi na objekte i predviđa da se svi objekti koji se u budućnosti budu pravili prilagode osobama sa invaliditetom. Na taj način kroz zakon mi ne samo što signaliziramo i normiramo inkluziju, nego je ovde i ohrabrujemo, naročito u vezi sa stavom 4, gde govorimo o načelima, to je načelo dostupnosti i ravnopravnosti; praktično smo ga, kroz ovu obavezu da se objekti prilagode sportistima sa invaliditetom, mi u stvari zacementirali. Kroz to vidite jedno duboko opredeljenje, i sami ste pomenuli nacionalna priznanja, da ne pravimo nikakvu segregaciju između sportista, nego da ih jednako i ravnopravno tretiramo, kako u praksi, tako, kao što vidite, i u zakonu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miljan Ranđelović, a posle njega narodna poslanica Smiljana Milisavljević.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade, mislim da ovde već postaje trend da mlade generacije prosto jedva čekaju da razgovaraju o budućnosti. Naravno, svaki sistemski zakon, kad uđe u ovu salu, jeste upravo razgovor o budućnosti. Ako postoji neka oblast u društvu koja nema svoju budućnost, ako nemamo sistemsko planiranje, onda je to svakako oblast sporta. I pored nekih tema koje dotiču ovaj predlog zakona o sportu, želim da na ovom mestu podvučem temu koja je iznad svih tema, a to su deca, to je čovek i to je život naših sugrađana. Mislim da nema tog čoveka koji nije srećan, onako iskreno srećan, kada naši sportisti pobeđuju, ali, isto tako, ima mnogo ljudi koji se bave sportom, koji bi želeli da se i ozbiljnije bave sportom, ali su, nažalost, kilometrima daleko od tog ozbiljnog bavljenja sportom. Ako je čudno to što kažem „kilometrima daleko“, pojasniću. Svi smo svedoci da se decenijama unazad, regionalno posmatrano, vrlo nejednako ulagalo u razvoj sporta u našoj državi. Kada pitate sportske radnike u Srbiji kakav to zakon njima treba da bi bili uspešniji u svom bavljenju sportom, oni kažu – onaj zakon koji će nas pustiti da radimo. To znači da je njima potreban i zakon koji će ih zaštititi od svih negativnih uticaja koji opterećuju sport. Koliko puta i koliko godina slušamo da je oblast sporta neophodno dodatno urediti, da je neophodno usvojiti jedan novi zakon o sportu. Sada je došao trenutak da raspravljamo i, naravno, da usvojimo ovaj sistemski zakon. Razumem negodovanje opozicije, jer to negodovanje u principu samo potvrđuje moju tvrdnju da je ovo u stvari jedan dobar zakon. Prvi put imamo jasno definisane kategorije u sportu, prvi put imamo jasno definisane kategorije sportista, sportskih radnika i stručnjaka, bez kojih naravno nema sporta. Meni je, kao predstavniku generacije koja ne želi da se bavi prljavim rabotama, generacije čiji pripadnici polako šire svoje porodice, generacije koja želi da živi u uređenoj državi Srbiji, mnogo bitnija oblast koja je u zakonu o sportu definisana kao „sport za sve“ i, naravno, školski sport. Zašto „sport za sve“? Pre svega zbog toga što nam to omogućava da imamo zdraviju populaciju. Meni je jako zanimljiv podatak koji sam pronašao, da na jedan dinar koji je uložen u sport u zdravlju štedimo tri dinara. Često čujemo da imamo dobre zakone, ali da nemamo dobru primenu tih zakona. Zadovoljan sam zbog toga što ovaj zakon definiše sportskog inspektora, koji će biti zadužen da kontroliše sprovođenje ovog zakona i, naravno, da kontroliše sve propise koji će biti doneti na osnovu ovog sistemskog zakona. S druge strane, kao predstavniku političke stranke koja svoje političko delovanje usmerava ka običnom čoveku i njegovom životu, kao predstavniku stranke koja političko delovanje usmerava ka vraćanju života u one delove Srbije odakle život pokušava da pobegne, meni je jako zanimljiv član 137. ovog zakona, koji jasno definiše ovlašćenja lokalne samouprave, u smislu razvoja sportskih objekata i sporta u tim mestima. Nema tog profesionalnog sporta koji ne izađe iz jednog bazičnog sporta. Nema tog profesionalnog sportiste koji u nekom trenutku nije bio sportista amater i koji u nekom trenutku svog sportskog razvoja nije zavisio od svoje sredine. Niko ovde nije rekao šta kažu sportski radnici iz Niša, Knjaževca, Zaječara, Paraćina, Nove Varoši, Leskovca. Oni kažu da je ovaj zakon, u principu, jako dobar. Ne mogu danas da ne primetim razliku između poslanika koji ovaj zakon vide kao sredstvo borbe za bolji i uspešniji sport i bolji i zdraviji život i onih poslanika koji ovaj zakon i današnju raspravu vide kao sredstvo za zadovoljavanje nekih više ili manje vidljivih drugih interesa. Većina nas, naravno, ima svoj omiljeni klub, ali to nije razlog da mi čitave delove zakona pokušavamo da obesmislimo iz tih razloga. Malo je falilo pa da privatizacija postane centralno pitanje ove teme. Zbog toga moram da podsetim da je privatizacija u zakonu data opciono, što znači da je moguća, ali nije obavezna. Zalažem se za to da se iza sporta ne krije ništa osim samog sporta. Zalažem se za to da iz ovog segmenta našeg društva isteramo one pokvarene ljude. U tom smislu, želim da pohvalim 59. član ovog zakona. Zalažem se za to da se ova tema bavi isključivo sportom i zalažem se za to da cilj bude čovek, a ne da bude prevara ili samo zarada. Pošto se, još jednom ponavljam, godinama svi slažemo i tražimo da se usvoji ovaj zakon o sportu, ne mogu da shvatim neke današnje diskusije koje su sada praktično protiv usvajanja ovog predloga, pa čak predlažu da se taj zakon povuče iz procedure. Zaista to ne mogu da shvatim. Razumem, s druge strane, iste te ljude koji su predstavnici nekih opozicionih stranaka, zato što takvim ponašanjem zastupaju svoju stranačku politiku, zastupaju svoje političke pozicije, a mi smo se na Odboru za omladinu i sport, iz različitih partija, složili da je sport oblast u kojoj moramo da neutrališemo uticaj politike. Sportski duh je suštinska vrednost sporta. Karakteristike tog sportskog duha jesu: etika, fer-plej, upornost, poštovanje sebe i drugih učesnika u sportu, hrabrost i solidarnost. Ove vrednosti moraju biti iznad svih pojedinačnih interesa jer na ovim vrednostima počiva svako uspešno društvo. U ime podrške ovim vrednostima, pozivam cenjene poslanike da u danu za glasanje daju svoju podršku ovom Predlogu zakona o sportu. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Smiljana Milisavljević ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, uvažena ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, sigurna smo da smo svi saglasni da su naši najbolji sportisti zaista mnogo učinili na podizanju ugleda Srbije u svetu, na šta smo svi veoma ponosni, i da na neki način predstavljaju naše ambasadore. Međutim, polemika se otvara oko toga, o tome je govorio i poslanik Šami iz DSS-a, da li su oni do vrhunskih rezultata došli zahvaljujući našem klasičnom modelu organizovanja u sportu ili zahvaljujući njihovim porodicama, koje su morale mnogo da rizikuju i žrtvuju. Mnoge porodice ne mogu da rizikuju egzistenciju da bi podržale napredovanje jednog svog talentovanog deteta kroz sport. Zato mi iz Demokratske stranke insistiramo da država preuzme inicijativu; u protivnom, javnost za mnoge velike talente nikada neće saznati. To je nešto što je nedopustivo. Nesumnjivo je sport delatnost od posebnog značaja za Republiku Srbiju i to se ovim zakonom konstatuje, ali zbog mnogo problema i nedefinisanosti i te kako predstavlja delatnost koju je neophodno temeljno urediti. Ovaj zakon pre svega daje ono što je sportu i svim činiocima oko sporta uvek nedostajalo, a to je odgovornost. Dobra vest je da je strategija razvoja sporta u Srbiji podignuta na najviši nivo. Dakle, veoma je bitno što strategiju donosi Vlada Republike Srbije i donosi je za period od pet godina. U zakonu je dat jedan širi okvir u kom pravcu bi razvoj sporta kod nas trebalo da se kreće, sa jasno zacrtanim ciljevima i predviđenom realizacijom kroz budžet. Moram da naglasim da se kroz ovaj zakon prvi put pokušalo, mišljenja sam uspešno, regulisanje i precizno definisanje sportskih udruženja, od osnivanja, naziva, članstva, imovine, pa sve do rešavanja sporova unutar udruženja. Dosadašnja praksa organizovanja sportskih udruženja je pokazala da ta klasična forma i način na koji je ona bila organizovana, istina, dovodi do nekih rezultata, ali uz mnogo problema, poteškoća i bez ikakvih garancija. Upravo zbog nepreciznih pravila ko i za šta odgovara na nivou lokalne samouprave, pokrajine, Republike, često se po sistemu ličnih poznanstava i veza pokušavalo doći do finansijskih sredstava neophodnih za funkcionisanje i, u najčešćem slučaju, puko preživljavanje klubova, iz bilo koje grane sporta. Novina ovog zakona je kako se definiše i ostvaruje opšti interes. Dakle, kroz finansiranje i sufinansiranje programa i projekata na godišnjem planu, a vezano za oblasti od opšteg značaja. Veoma je bitno što je na precizan način definisana i kontrola budžetskih sredstava, i ja to pozdravljam, to je za primer. Ukoliko podnosilac određenog programa ne ispoštuje rokove i programe koji su predviđeni ugovorom i ne opravda finansijski izveštaj, Ministarstvo ima mehanizme da raskine ugovor. Veliku polemiku u sportskoj javnosti izazvalo je i pokretanje pitanja vlasništva nad imovinom pojedinih sportskih udruženja, da bi se u određenim slučajevima možda krenulo i u razgraničenje vlasništva i pokretanje postupka privatizacije. Dakle, privatizacija da, ali prethodno moramo znati koliki udeo vlasništva u sportskim klubovima ima država i ko vrši evidentiranje. Treba da se otklone sve kontroverze. U uvodnom izlaganju ministarka je rekla da klubovi ne bi trebalo da se plaše privatizacije, da je ona opcija. Zbog ovih kontroverzi bitno je da imamo odgovor na pitanje ko odlučuje o privatizaciji klubova, da li Vlada, Ministarstvo ili skupština klubova. Treba otkloniti sve nejasnoće, zato što se podigla velika prašina oko privatizacije, a ovo je zakon o sportu, a ne zakon o Zvezdi i Partizanu. Kao dobar primer privatizacije navešću bivše socijalističke zemlje, koje su imale slično uređenje i organizaciju sporta, sa nedefinisanim oblicima svojine kojima je država upravljala. Upravo ulazak privatnog kapitala u klubove u ovim zemljama doveo je do vidljivih rezultata. Kao i tehnologija, tako i sport mora da ide u korak sa vremenom, a zakoni moraju pratiti standarde koji se nameću u sportu. Bitno je da zaštitimo i sportiste i ljude koji misle dobro sportu od kriminalnog uticaja koji tamo i te kako postoji. U toku javne rasprave, pa i danas u parlamentu, javile su se sumnje u vezi sa promenom namene sportskog objekta. Iako je u zakonu propisana najstroža moguća procedura po kojoj može doći do promene namene prema generalnom urbanističkom planu, mišljenja sam da bi taj deo trebalo preciznije definisati kako bi bile otklonjene sve sumnje. Kako je ministarka rekla, tako ni mi u Demokratskoj stranci ne želimo da sutra na mestu predviđenom za izgradnju nekog lepog stadiona, ili gde se nalazi lep stadion, nikne neki šoping centar. U toku današnjeg izlaganja više puta sam rekla da je veoma bitno ulaganje u vrhunski sport. Sada govorim kao prosvetni radnik. Radim u srednjoj školi i, zaista, od presudnog značaja i za državu i za društvo je ulaganje u sport. U eri poroka i poremećenih vrednosti neophodno je usmeriti mlade sa ulica na sportske terene. Ako mladim ljudima ne ponudimo sport kao alternativu, kao granu za koju će se uhvatiti, sigurna sam da će se uhvatiti za drugu granu, ali bojim se da će u većini slučajeva to biti ulica i kriminal. Dakle, sport je veoma bitan, zato što ima i vaspitnu, i razvojnu i zdravstvenu dimenziju. Odgovorni su i država i društvo, ne samo zato što moraju da omoguće mladim ljudima da se pravilno razvijaju i napreduju kroz sport, već moraju i da ih motivišu da usvoje zdrave stilove života, da vrednosti koje sport promoviše primenjuju u svim sferama društvenog i socijalnog povezivanja. Stanje u našem školskom sportu, da budem otvorena, nije na tako uzornom nivou zato što se u neadekvatnim uslovima, u nekim školama, obavljaju sportske aktivnosti. Neke škole u ruralnim područjima uopšte nemaju sportske sale. Primera radi, u opštini u kojoj ja živim, a to je opština Zvečan na Kosovu i Metohiji, postoji srednja škola sa velikim brojem učenika, koja uopšte nema sportsku salu. Tu činjenicu možemo da prihvatimo zato što se radi o staroj školi, koja nije imala tako veliki broj učenika kao danas. Međutim, ono što ne mogu da prihvatim jeste opština Zvečan od Ministarstva za Kosovo i Metohiju 2009. godine dobila šesnaest miliona za renoviranje ove škole; škola je renovirana, nadograđen je još jedan sprat i opet nije izgrađena sportska sala. To je već nešto što liči na lošu praksu. Moram da podržim predlog mog kolege Milana Vučkovića za donošenje strategije školskog sporta. I, veoma je bitno što ste vi to prihvatili. S tim u vezi, sa pažnjom ću pratiti donošenje podzakonskih akata i kako će u njima bliže biti objašnjeni uslovi i kriterijumi za definisanje i organizovanje školskog sporta. To je u nadležnosti Ministarstva prosvete i tada ću imati konkretne predloge. Pozivam predstavnike Ministarstva za omladinu i sport da preciznije definišu odredbe koje su izazvale polemiku i podeljena mišljenja u sportskoj javnosti, baš zbog ovih kontroverzi, kako bi ova značajna oblast društvenog života u Srbiji bila što bolje regulisana. Poslanici Demokratske stranke će glasati za ovaj zakon.
Dajem reč narodnom poslaniku Miroslavi Pejici.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministre, dame i gospodo narodni poslanici, razlozi koji su uslovili da danas raspravljamo o nacrtu novog zakona o sportu su brojni. Ovo je prvi od četiri prioriteta Sektora za sport Ministarstva omladine i sporta. Zbog zastarelosti postojećeg zakona, donetog još 1996. godine, neophodno je bilo napraviti jedan savremen pristup celokupnoj i širokoj problematici koja danas postoji u sportu. Taj pristup se manifestuje u jasno utvrđenim ciljevima i usklađenosti sa standardima, odnosno sa poveljama EU i Međunarodnog olimpijskog komiteta. Neki od ciljeva koji bi morali da budu ostvareni implementacijom budućeg zakona o sportu svakako su: definisanje piramidalne strukture sporta; donošenje, kao i sama implementacija strategije razvoja sporta u Republici Srbiji; kontrola trošenja finansijskih sredstava; razvoj i unapređivanje školskog sporta i sistema školskih takmičenja; kao i sprečavanje negativnih pojava u sportu. Uticaj na nacrt ovog zakona svakako su imale i promenjene norme u domaćem zakonodavstvu, kao i potreba uvođenja raznih oblika kontrole u postojećem načinu finansiranja. Najvažnije novine koje zakon donosi su: definisanje prava i obaveza svih subjekata u sportu; zaštita prava sportista, gde je opšti interes detaljno razrađen, počev od potpisivanja ugovora, preko raznih vidova osiguranja i zdravstvene zaštite, sve do zaštite od bilo kakve vrste diskriminacije sportista; obaveza licenciranja u sportu ili dobijanja dozvole za rad, a smatram daje ovo od posebne važnosti, jer to je jedina garancija da će u budućnosti biti sprečeno postojanje nestručnog rada, kako na sportskim terenima, počevši od trenera sve do medicinskog osoblja; sistem javnih poziva za dostavljanje programa za finansiranje, koji je, smatram, od velike važnosti, jer usled nepostojanja mogućnosti za finansiranje svih sportskih aktivnosti iz republičkog budžeta, odnosno iz budžeta lokalnih samouprava, samo ovakav pristup omogućava određivanje prioriteta od opšte važnosti pri donošenju odluka nadležnih o podršci i finansiranju određenih projekata. Ovaj predlog zakona ozbiljno stavlja naglasak na brigu o sportskim objektima. U tom pravcu, smatram da će značajnu ulogu imati predviđena evidencija imovine sportskih organizacija, kako bi ona predstavljala ne samo dobru bazu podataka, već i omogućila njihovu transparentnost, odnosno uvid u vlasničku strukturu svake ponaosob sportske organizacije, odnosno njene imovine. Evidencijom sportskih objekata u narednih godinu dana utvrdiće se ko upravlja objektima, u čijem se vlasništvu nalaze i u kom procentu, pa će moći da se urade procene strukture kapitala. Time će se stvoriti jedna dobra osnova za moguću privatizaciju u budućnosti, koja će biti samo opciona, a nikako obavezna aktivnost, a saglasnost bi davala Vlada Republike Srbije. Sve je to neophodno uraditi, jer danas, nažalost, u Srbiji imamo mnogo sportskih objekata koji propadaju, za koje se ne zna ni čiji su ni ko ih održava, a ni ko ulaže u njih. Neki smatraju da bi oni trebalo da budu danas briga države, ali mi mislimo da država, odnosno ovaj parlament treba da donosi, ni duge ni kratke zakone, kako je danas ovde rečeno, nego dobre i kvalitetne zakone, koji će uređivati ovu oblast i treba da brinemo o implementaciji i sprovođenju zakona. Smatram da je dobro što je članom 190. ostavljena mogućnost da zbog društvenog značaja, tradicije i popularnosti neke sportske organizacije mogu ostati u nadležnosti, odlukama Vlade Republike Srbije, autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave. Član 148. definiše pojam sportskih objekata od nacionalnog značaja, koje utvrđuje Vlada, i oni ne mogu biti predmet privatizacije. Veoma važan segment ovog zakona govori o školskom sportu kao organizovanoj nastavnoj i vannastavnoj aktivnosti u oblasti fizičkog vaspitanja, koja uključuje i školska takmičenja. Ovde su obuhvaćene i sportske aktivnosti studenata i njihova sportska takmičenja. Takođe, značajno je reći da su školske sale i tereni školski objekti koji su u prioritetu korišćenja školske nastave i vannastavne sportske aktivnosti u odnosu na rekreativne aktivnosti lica koja se nalaze izvan škole. Ovaj zakon daje podsticaj osobama sa invaliditetom da bi, s jedne strane, ova osetljiva populacija svojim učešćem u sportu dala veći doprinos, a s druge strane, društvo se obavezuje da stvori što više mogućnosti za masovnije organizovanje i integrisanje ove populacije kako na lokalnom, tako i na državnom nivou. Možda je ovo prilika da iskažem svoje zadovoljstvo zbog onoga što je učinjeno u unapređenju uslova za razvijanje školskog i rekreativnog sporta u gradu Loznici, iz koga dolazim. Za nepune tri godine napravljena su dva bazena, brojna školska igrališta, a pri kraju je i završetak radova na teniskim terenima, modernoj trim-stazi sa svim pratećim sadržajima. Dakle, uslovi za podršku nekim budućim talentima, ali i onima koji žele da deo svog slobodnog vremena posvete rekreaciji i zdravom načinu života u našem gradu postoje. Smatram da ovaj zakon ne može rešiti sve probleme koji su nastali i nagomilani u sportu, ali je sigurno ovo jedan veliki iskorak napred, koji će pospešiti unapređenje sporta i aktivnosti vezanih za njega na svim nivoima, počev od školskog, preko rekreativnog, sve do profesionalnog, sve sa ciljem razvoja sporta i obezbeđenja boljih uslova za postizanje vrhunskih rezultata naših sportista, kako u timskim tako i u pojedinačnim sportovima. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Žiki Gojkoviću.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovana gospođo ministre, dame i gospodo poslanici, želim na početku da kažem da sam tek odnedavno član Odbora za sport i da izrazim zadovoljstvo zbog toga kako taj odbor radi, funkcioniše i zbog toga što u tom odboru ne postoji ni najmanji vid politikantstva. Tome je doprinelo, naravno, i Ministarstvo i sam ministar koji je redovan na sednicama i, koliko vidim, ima dobru komunikaciju sa predsednikom Odbora gospodinom Vučkovićem. Mislim da je to signal kako svi drugi odbori, manje ili više važni, treba da funkcionišu. Moja koleginica je malopre izjavila da mladima treba kao alternativu ponuditi sport. To jeste tačno, ali ne samo kao alternativu, nego kao preventivu, jer je sport jedino sredstvo, uz ono što nosite od kuće i ono što stičete u školi i daljem školovanju, protiv svih onih loših stvari koje ulica nosi. Zadovoljstvo mi je što posle nekoliko godina najavljivanja, posle višegodišnje javne rasprave, imamo priliku da u parlamentu razgovaramo i konačno usvojimo zakon o sportu, jedan sistemski zakon. Imali smo dugu javnu raspravu, zakon nije rađen na brzinu, a i ne usvaja se na brzinu i samim tim predstavlja jedan transparentan proces, sam za sebe, naravno, usklađen sa evropskim standardima, i pokazuje težnju države da se ozbiljnije i kvalitetnije bavimo ovom materijom. Svi smo svesni da je teško uskladiti baš sve interese u svim sportovima. Ukoliko vam nije poznato, 96 sportova ima i stvarno je teško u jednom ovakvom dokumentu uskladiti svačije interese. Podsetiću, preneću izjavu ministarke sa Odbora, na jedan apsurd – da smo imali zahtev velikih klubova, sa čime su se susretali ljudi koji su pravili ovaj zakon, zahtev jednog velikog kluba da se u ovaj zakon ugradi beneficiran radni staž za fudbalere jer igraju nedeljom! Treba istaći, između ostalog,da ovaj zakon definiše prava i obaveze subjekata u oblasti sporta, štiti opšti interes, ali i prava sportista, reguliše privatizaciju u oblasti sporta, definiše sistem sporta i svih organizacionih oblika u sportu. Pozitivno je to što se posebna pažnja posvećuje radu Saveta za sprečavanje nasilja u sportu, pogotovo u zemlji u kojoj mi živimo, u kojoj smo tokom ovih dvadeset godina svašta proživeli, iako je, kada je u pitanju nasilje u sportu, to mnogo više stvar tužilaštva i policije, pa tek onda pitanje sporta i sportskih radnika. Isti slučaj je i sa pitanjem dopinga. To je jedan od velikih problema ne samo naše zemlje, nego i ostalih zemalja, kako u okruženju tako i šire, i tu je takođe neophodna još energičnija reakcija države, pogotovo Ministarstva unutrašnjih poslova. Ono što je pozitivno i što treba istaći, to je da u skupštinama klubova, kako su već rekle moje kolege, ne mogu da budu osuđivane osobe. Podsetiću samo na razne Spasojeviće, Arkane i slične, koji su fudbalere držali u robovlasničkom odnosu, koji su nameštali utakmice i prali pare preko klubova. To je sigurno nešto što, nažalost, i danas traje u manjoj meri, ali sigurno nešto sa čim ova država u skoroj budućnosti mora da se izbori. Imamo tako apsurd da svi koji se bave sportom, a pogotovo fudbalom, koji je najpoznatiji i najrasprostranjeniji, znaju da su vrlo često klubovi u situaciji da sudiji moraju da plate da bi svirao pošteno. Kada pogledate da, s druge strane, imate filmsko hapšenje veličine poput Dragana Džajića, onda je svima jasno u kakvoj mi zemlji apsurda živimo. Problem stručnog nadzora je takođe bitan i pozitivno je što se ovaj zakon bavi ovom temom. Maltretiranje dece zarad boljeg rezultata nije nešto što traje od juče i sasvim sigurno nije lako ovaj problem rešiti. Na to se, naravno, nadovezuje pitanje inspekcije. Do sada su možda bili, možemo reći, nedovoljno jasni kriterijumi kada su u pitanju standardi i uslovi rada u kojima mladi treniraju i takmiče se. Tu je jednostavno neophodno podvući crtu ispod koje se ne može ići više. Veliki problem je, takođe, i pitanje hiperprodukcije klubova. Pretpostavljam da ćete se složiti sa mnom, gospođo ministarka, posebno je problem na lokalnom nivou. Tu je takođe neophodno formiranje standarda i tu se, naravno, očekuje najveća pomoć Ministarstva, posebno kada su u pitanju statuti klubova, gde smo takođe imali apsurdne situacije: recimo, stvaraju se klubovi samo da bi se dobile neke subvencije ili, recimo, još apsurdnija ideja, da bi se otvorio neki restoran ili kafana. Naravno, ovaj zakon takođe unosi neke pozitivne promene kada su u pitanju ovi problemi. Zamerka da je zakonski predlog obiman za mene je bez veze i smatram da se takvim argumentima ne treba ni baviti. Primedba koja možda stoji, to je da školski sport nije definisan ovim zakonom, što je šteta, pogotovo kada su u pitanju školski objekti. Zakon je, kao i svaki drugi, živa materija, podložna promenama. Ono što je pozitivno i što treba pohvaliti jeste to da treba nastaviti sa ulaganjem kada su u pitanju invalidi i njihovo bavljenje sportom. Posebno poglavlje ovog zakona, koje je možda izazvalo najveću kontroverzu u javnosti, jeste neophodnost jasne vlasničke transformacije, najpre zbog odgovornosti, ali naravno i zbog uvećanog razvoja sportskih klubova i društava. Velika su očekivanja, ali postoji strepnja od privatizacije u sportu. Posebnu strepnju iskazuju mali klubovi. Smatram da je to uglavnom posledica nedovoljnog informisanja, ali i tendencioznih manipulacija pojedinih političkih faktora. Sam zakon demantuje sva proizvoljna i paušalna tumačenja. Ipak, slažem se da postoji određena strepnja, jer je proces privatizacije poveren Agenciji za privatizaciju, koja nema toliko iskustva kada su u pitanju privatizacije sportskih klubova. Otežavajuća okolnost je, u svakom slučaju, i percepcija građana koja je proistekla iz, moramo reći, ne baš uspešne privatizacije, čije efekte građani danas trpe. Neophodno je iz ovog procesa izuzeti objekte i zemljište koji su nacionalizovani, koji imaju stvarne vlasnike, čija će imovina, nadamo se, biti predmet zakona o restituciji, koji će, verujemo, konačno biti donesen. Ovaj zakon, kao i mnogi drugi koje je ova skupština usvojila, pokazuje da je Evropska unija sve više mentalni, a ne geografski pojam. Zbog toga će poslanici Srpskog pokreta obnove podržati ovaj zakon i pozivamo sve svoje kolege, pa i članove opozicije, da urade isto. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Elizabet Paunović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvažena gospođo ministarka, cenjene koleginice i kolege, narodne poslanice i narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o sportu, koji se na jedan integralan i sveobuhvatan način bavi sportom. Morala bih prvo da prokomentarišem primedbe koje su date o obimnosti zakona. Mislim da je mnogo važnije da se zakon bavi na jedan sveobuhvatan način jednom zaista složenom materijom, zato što je sport deo života u mnogobrojnim aspektima, a da je manje važno da li je po obimu, odnosno volumenu zakon veći ili manji, tako da zaista mislim da te primedbe ne stoje. Posebno bih ukazala na dva aspekta iz kojih se, u suštini prvi put kod nas na taj način, pristupa bavljenju sportom, a to je omogućavanje jednog širokog pristupa („sport za sve“), gde se doprinosi socijalnoj koheziji, što je veoma važno, naročito danas kada imamo pojave veoma neadekvatnog, netolerantnog i nasilnog ponašanja, u vezi sa bavljenjem sportom ili sportskim događajima. Promocijom sporta i omogućavanjem jednake dostupnosti svima kroz bavljenje sportom omogućava se da se kod dece, kod mladih ljudi, pa kasnije i kod vrhunskih sportista, a onda i kod njihovih navijača, promoviše jedan tolerantan i nadasve human i normalan, civilizovan pristup sportu. U protivnom, sport gubi svoj smisao. Pored toga, kao lekar želela bih da ukažem na još jedan aspekt kojim se prvi put bavi zakon koji reguliše sport, a to je zdravstveni aspekt, kroz zaštitu zdravlja sportista. Ne samo sportista, već i svih onih koji se bave sportom, od dece, preko amaterskog sporta, do vrhunskog sporta, što smatram da je veoma važno. S druge strane, gospođa ministarka je citirala predsednika Međunarodnog olimpijskog komiteta. Gospodin je potpuno u pravu; kada se ministar nadležan za sport bavi svojim poslom kako treba i tu oblast uredi kako treba, što je u svakom slučaju sa ovakvim predlogom zakona ministarka Samardžić Marković učinila, onda i ministar zdravlja ima mnogo manje posla i lakše obavlja svoj posao. Kao lekar, mislim da je to jako važno. Posebno mi je drago što se insistira i u preporukama Svetske zdravstvene organizacije i u pristupu Evropske unije o javnom zdravlju na pristupu zdravlju u svim politikama. Ovo je stvarno jedan pravi pristup, kako i druge oblasti uređuju i promovišu zdravlje na pravi način. Tako da mi je kao lekaru posebno važno to što se prvi put omasovljavanjem sporta i davanjem jednakih mogućnosti za sve to promoviše, a s druge strane, uvode se lekarski pregledi i opšta i posebna zdravstvena sposobnost. Zavod za sport i medicinu sporta decidirano dobija svoje mesto. Možda bi u budućnosti trebalo razmotriti da to mesto, naročito ovaj deo koji se odnosi na medicinu sporta, nađe svoje preciznije mesto u sistemu zdravstvene zaštite. Ali, u svakom slučaju, budući da podzakonska akta donose ministar nadležan za sport i ministar nadležan za zdravlje, to je još jedan korak ka promovisanju principa zdravlja u svim politikama. Možda će se u budućnosti i mesto Zavoda za sport i medicinu sporta na neki bolji način odrediti, kao institucije koja promoviše jedan aktivan preventivan odnos prema zdravlju. Glasaću za ovaj zakon, naša poslanička grupa će glasati i pozivam sve kolege narodne poslanike da glasaju za ovaj zakon. Predlog zakona je dobar i promoviše ono što su univerzalne vrednosti koje sport treba da promoviše. Zahvaljujem.
Zahvaljujem koleginici Elizabet Paunović i dajem reč narodnom poslaniku Čikiriz Mirku.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, poslanici Srpskog pokreta obnove, naša politička stranka je, kao korektan i konstruktivan koalicioni partner, pratila kompletan tok izrade jednog značajnog, sistemskog zakona o sportu, ali istovremeno i medijske napise o zakonu. Nekako se stvorila slika u javnosti, koje smo svi svesni, otprilike se očekivalo od ovog zakona da reguliše status pre svega fudbalskih klubova Crvena zvezda i Partizan, da se odredi čija je imovina i, manje-više, da se odredi i vlasnik. Naravno da to nije zadatak ovog zakona. Zakon je stvorio jedan normativni ambijent i normativni okvir za sveobuhvatan razvoj sporta na nivou naše zemlje, od školskog uzrasta do profesionalnog sporta. Pri tom, uvažavam diskusije kolega iz opozicije, ali sam očekivao nešto što mi nismo videli, a zadovoljni smo ovim zakonom, da nam na to ukažu i da iza toga stoji valjana argumentacija. Zbog čega? Mislim da smo svi svedoci da smo mi iz SPO, bez obzira na korektnost i konstruktivnost, upravo zbog toga bili u prilici da često osporavamo mnoge članove zakona ili zakonske odredbe mnogih ministara i da to ne bude naš lični stav prema ministru, ministarstvu itd., već upravo želja da iz ove Narodne skupštine izađe što kvalitetniji zakon. Međutim, prateći javnu raspravu i analizirajući sve odredbe zakona o sportu možemo da kažemo da je ovo jedan moderan, sveobuhvatan i dobar zakonski predlog, zato što on reguliše sve ono što treba da reguliše i ne dotiče sve ono čega ne treba da se dotiče. Svi smo mi razmišljali i o privatizaciji i o tome kakvo će biti konačno rešenje, jer je bilo više opcija, međutim, zakon je poštovao i ostale zakone, da bi bio u skladu sa Ustavom i sa pravnim sistemom, pre svega Zakonom o privatizaciji, i krenuo redosledom, ako neko želi da uđe u proces privatizacije, a ona ne može biti obavezna, jer najveći deo sportskih organizacija i klubova počiva na jednoj drugoj osnovi – na udruženju građana, na entuzijazmu. Sport, bez obzira na to da li ga doživljavamo kao vrhunski sport i gledamo samo vrhunske sportiste... Čini mi se da se zakon elegantno bavi sportom kojim se bave svi građani, od školskog uzrasta pa nadalje. U Strategiji razvoja sporta Ministarstvo je dalo jasnu viziju kako vidi razvoj sporta od 2009. do 2013. godine i zakon je samo jedno finale te strategije. Sigurno da će posle 2013. godine, u skladu sa tadašnjim stanjem, biti doneta nova strategija razvoja sporta. Uvažene kolege pominjale su stanje sportskih objekata, terena, stanje zdravlja nacije itd., ali se to otprilike odnosilo na prigovor da je to sve, zbog čega je stanje takvo kakvo je, a toga smo svi svesni... Ministarstvo je izvršilo potrebne analize, i pre narodnih poslanika to stanje opisalo u Strategiji razvoja sporta. Čini mi se da odgovornost za nasleđeno stanje ne može biti na onome ko nasleđuje stanje, nego na svim prethodnim ministarstvima, vladama itd. Stanje je takvo kakvo je. Da li je dobro? Nije. Da li su vrhunski rezultati naših sportista koji u lošim uslovima za pripremu, za ostvarenje vrhunskih rezultata, ostvaruju te rezultate, pre svega plod entuzijazma? Najčešće da. Ovde zakon više ne prepušta sve entuzijazmu, već na sistemski način reguliše sve, od statusa klubova, od privatizacije, od nadzora. Prvi put se uvodi institut sportskog inspektora, od zdravstvenog osiguranja, redovnih zdravstvenih pregleda, finansiranja, kontrole itd. Zaista, mi iz Srpskog pokreta obnove, koji možda nekad volimo da nađemo nešto što ne stoji, u ovom zakonu nismo mogli da nađemo nešto što bi trpelo jedan ozbiljan prigovor. Zbog toga će poslanici Srpskog pokreta obnove u danu za glasanje glasati za ovaj zakonski predlog, sa onom latinskom „Menѕ sana in corpore sano“ („U zdravom telu zdrav duh“). Na kraju, da kažem jednu šalu, da ne bude kao u vreme Titove Jugoslavije, kada je jedan poznati funkcioner prisustvovao jednom sportskom takmičenju, na kraju ih pozdravio rečima: „Pozdravljam vas sve sa latinskom sentencom Veni, vidi, vici, što će reći – u zdravom telu zdrav duh“. Hvala.
Dajem reč koleginici Tijani Nikolić. (Nije prisutna.) Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč. (Nije prisutan.) Narodni poslanik Gordana Čomić ima reč.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, želim u ovih nekoliko minuta sa vama da podelim tri procene i dva pitanja, što se tiče sadržaja Predloga zakona o sportu, o kojem upravo razgovaramo. Prva procena odnosi se na Ministarstvo za omladinu i sport i na ministarku Snežanu Samardžić Marković i ta procena se tiče mog iskrenog žaljenja što sjajni rezultati koje to ministarstvo ima u sektorima za koje je nadležno nedovoljno često stižu do javnosti, a očigledno i do nas narodnih poslanika. Ta procena je o tome da i kada imamo rezultate, kao da se stidimo dobrih vesti i rezultata, jer nam se čine nedovoljnim i malim, jer nam se čini kao da će neko jako sumnjičavo proveravati da li je to stvarno tako, a jeste tako. Zato sam zahvalna ministarki što je bar deo podataka o tome šta je Ministarstvo uradilo podelila sa nama, sa željom da sva ministarstva u kojima postoje dobri rezultati o tome govore. Naša mentalitetska sklonost da verujemo samo lošim vestima i da u obilju loših vesti smatramo da dobre vesti uopšte ne postoje nikome ne ide na korist. Zato je moja procena da bi ministarstva koja zaista imaju rezultate, koja imaju dokaze u odnosu na prethodni period, bio on razlika između dve vlade ili razlika od deset godina, svejedno, trebalo da pruže kao dokaz, jer nekom je u Srbiji od nekog rezultata tog ministarstva nešto malo bolje. Ako samo pokušamo, to je moja procena, da sa merom i proveravajući stalno ipak izlistavamo dobre rezultate, kojih, ponavljam, Ministarstvo za omladinu i sport ima, videćemo da se tako mnogo lakše nalazi energija da rešavamo stvari i tamo gde nema nikakvih rezultata i gde postoje samo loše vesti. Druga procena koju želim da podelim sa vama tiče se donošenja zakona. Predlog zakona o sportu, kako smo čuli, kako smo svedočili, neki od nas i učestvovali u nekim fazama donošenja ovog zakona, donosi se, po mnogim procenama, suviše dugo. Trebalo je već da bude u proceduri, a nije bio. Kada je u pitanju donošenje zakona koje traje suviše dugo pre nego što uđe u proceduru u parlament, postoje dva razloga zašto se to dešava: ili nema političke volje da se zakon donese ili neko ko radi posao za koji je plaćen i nadležan ne radi svoj posao. Za obe procene imam dokaza, pošto upravo na ovoj sednici raspravljamo o zakonu o socijalnoj zaštiti, koji je čekao dvadeset godina da se stekne politička volja, politička saglasnost i dogovor o tome da nekakvog zakona bude. Još uvek čekamo takvu političku volju, saglasnost i dogovor oko npr. zakona o restituciji ili zakona o izboru narodnih poslanika, gde bi se jasno definisao mandat narodnog poslanika, ulogai mesto ove kuće građana Srbije, u kojoj mi njih predstavljamo i u njihovom interesu treba da radimo. Dakle, to je jedan od razloga i to je kontekst zakona o kojem mora biti, takođe, dijaloga, jer i tu ima i dobrih i loših vesti koje se mogu podeliti. Kada neko ne radi posao za koji je plaćen, pa nema zakona ili podzakonskog akta, takođe svedočimo, i to je stanje za koje sam postavila i poslaničko pitanje, jer jednom donet zakon ne može biti primenjen zbog toga što nema podzakonskih akata. Dakle, u čemu je problem da se donese podzakonski akt, ko ne radi svoj posao? Ovde smo svedočili, takođe, da poslanici kažu da i prethodni Zakon o sportu nije nikad primenjen, kad god da je donet i kako god da je donet i koliko god valjao ili ne valjao. Zašto? Zato što nije bilo podzakonskih akata. Šta je po mojoj proceni posledica toga da nema političke volje, dogovora, saglasnosti ili znanja o tome kako se postiže politička saglasnost ili neko ne radi svoj posao? Utisak u javnosti Srbije je da mi ili ne donosimo dovoljno dobre zakone ili se dobri zakoni, jednom doneti, ne primenjuju ili se primenjuju selektivno, što doprinosi opštem rastu osećanja socijalne nepravde u društvu. Treća procena koju želim da podelim sa vama je procena o toku donošenja zakona i moja molba ministarki za sport i omladinu i drugim ministrima, bez obzira na to da li trenutno postoje ili ne postoje, da li će ih biti ili ne za koji dan, o načinu na koji se o izmenama i dopunama zakona ili o novom zakonu razgovara sa narodnim poslanicima na sednicama odbora ili ovde na plenumu. I sa predstavnicima Ministarstva za prostorno planiranje i životnu sredinu i sa predstavnicima ovog ministarstva imala sam nesporazum povodom pitanja na koje nisam uspela da dobijem odgovor, kada su u pitanju izmene i dopune zakona. Ponavljam molbu svima da pripreme odgovor na pitanje, jer od pitanja odustati neću, bila članica odbora ili ne, a ni na plenumu. Pitanje je, kada su izmene i dopune zakona, onda predstavnik Vlade mora nama da da jasan, sažet i kratak odgovor – šta se to desilo u primenjivanju što iziskuje izmene i dopune? To nije pitanje koje može da ostane bez odgovora, kada bilo koji narodni poslanik pita. Druga vrsta pitanja, koje neću odustati da postavljam na odborima i na plenumu, jeste da mi predstavnik Vlade da odgovor kada pitam, hipotetički – zakon koji nam predlažete je stupio na snagu i šta se dešava, objasnite mi proceduru, objasnite mi kakve posledice ovaj član proizvodi na život i rad jednog čoveka u Srbiji, muškarca ili žene, organizacije, sektora, grada, privrednog društva, udruženja, kako god hoćete. Predstavnik Vlade mora da zna odgovor na takvo pitanje. Dva pitanja te vrste sam postavila na Odboru i, nažalost, ostala bez odgovora, a tiču se odredaba Zakona o sportu, onih oko kojih postoji sumnjičavost, vezano za evidentiranje imovine i za evidentiranje kapitala. Dakle, ko evidentira imovinu, ko to radi? Drugo, kad se evidentira kapital? Da li se evidentira neto iznos kapitala ili kapital sa dugovima, bankama, kreditima i svim ostalim? Razlika je ogromna. Ni u jednom članu zakona to ne piše. Odgovor – biće u podzakonskom aktu, nije dovoljno dobar. Pre nego što prihvatimo da je zakon o sportu neophodan i da moramo da uredimo stanje u sektoru, moramo da imamo od predstavnika Vlade jasan odgovor, koji razumeju svi u Srbiji. S tim u vezi, zašto insistiram na odgovorima na ta dva pitanja, postavljena jednom prilikom izmena i dopuna zakona, drugi put prilikom donošenja novog zakona, kao u slučaju Predloga zakona o sportu? Zato što mi postojimo, mi kao zakonodavno telo Srbije, i Vlada, ministarstvo i sudovi, zato da bi neko od toga imao koristi u Srbiji. Sva priča o tome da to ne može da se objasni, da je to jako komplikovano, sva ta mistifikacija oko primene zakona jednom mora da prestane. Postoje dva načina da to prestane – ili da se sami dogovorimo da je to loše po sve nas ili da ne odustajemo od toga da od svih nas zahtevamo jasan, sažet, kristalno jasan odgovor, bez mistifikacije o tome šta se dešava; zakon o sportu stupio na snagu juče u podne, na primer, šta se dešava u sredu sa sportskom organizacijom, sportskim klubom, šta se gde dešava i po kakvoj proceduri. Zakon o sportu uređuje jednu od oblasti koja ima, metaforično govoreći, i nadam se da niko od onih koji se direktno bave sportom neće to razumeti kao uvredu jer nije uvreda, ima elemenata haosa i potreba da se uredi, da svi znaju svoja prava i obaveze je nesporna. Najveći deo odredaba koje su pred nama na sasvim dobar način, ako nam se još daju dodatni odgovori, uređuje jednu važnu oblast, jedan važan sektor u društvu, koji se, recimo, odnosi na nešto manje građana nego Porodični zakon. Porodični zakon se odnosi na sve građane; to je „mali ustav“ u zakonima. Zakon o sportu je sledeći po, da tako kažem, broju korisnika, odnosno onih na koje bi se odredbe morale odnositi. Za sve mreže koje zakon o sportu proizvodi, ono što se zove – vrste sportova (školski sport, vojni sport, policijski sport, rekreativni sport, muški sport, ženski sport, visokoškolski sport, kako hoćete), nije logično da pravite zakone i propise o vrstama sportova. To je ili zakon o sportu ili nije zakon o sportu, ali je ta njegova suštinska mrežna osobina takva da iziskuje saradnju drugih ministarstava koja su neposredno zadužena za te oblasti. S tim u vezi, samo jedna ilustracija i poslednje pitanje, na koje će, nadam se, ministarka da nam da odgovor, a tiče se statusa ženskog sporta. Tema nije prigodna. Govorila bih o statusu ženskog sporta i da nije sutra 8. mart, koji nam svima od srca čestitam, jer je mnogo žena stradalo zato da neke žene, da mi danas imamo pravo glasa i da naše kolege, drugovi, prijatelji smatraju prirodnim da mi sedimo u klupama zajedno sa vama, što je, ne pre sto godina, nego pre 50, bilo potpuno nezamislivo. Nije prigodno, slučajnost je. Ovo pitanje bih postavila i da nije 8. mart pred nama. Status ženskog sporta. Jer, to je oblast u kojoj ima dodatnih problema i kada uredite sve ono što ima da se uradi zakonom o sportu u raznim sektorima. Kada kažem status ženskog sporta, ne mislim samo na to da li su jednaki pred odredbama ovog zakona klubovi, odnosno vrste sportova koje su isključivo ženske, isključivo muške, ako takvih uopšte ima, u šta sumnjam, ili je oko koje finansira jednako otvoreno i za muški ili ženski sport, i da li je uopšte promocija u našem društvu koju ovaj zakon omogućava u sektorima sporta takva da smo jednaki pred zakonom, ako smo žene koje žele da se bave sportom ili ako smo muškarci koji žele da se bave sportom... U onom jeziku kojim se to obično govori, kada su ovi zakoni u pitanju, to bi bila rodna osetljivost odredaba zakona. Da li zakon razlikuje modele koji su namenjeni ženama u toj oblasti i koji su namenjeni muškarcima u toj oblasti? Želim da verujem da ako i ima takvih odredaba ili ako ima takvih sklonosti u društvu, da ćemo se zajedno potruditi da ih smanjimo ili uklonimo, jer smatram da žene i muškarci moraju da imaju potpuno jednake šanse za pristup svim resursima koje omogućava i otvara zakon o sportu. Kao što ste primetili, nisam govorila o poslednjim članovima, nego u kontekstu u kojem se zakon donosi, jer to smatram, i to je moja lična procena, uvek mnogo važnijim od odredbe koja može biti razmatrana, menjana amandmanima, ponovo pisana itd. Pokušala sam da kroz ovih nekoliko minuta i ministarki i mojim kolegama narodnim poslanicima i, naravno, javnosti Srbije približim kakva je teškoća da se donese jedan dobar zakon u jednoj zapuštenoj oblasti, kako se dolazi do političke volje, dogovora i saglasnosti, šta smo sve mogli i šta ćemo uraditi ubuduće da se dijalogom do političkog dogovora o nama nedostajućim zakonima, koji se rade dovoljno dugo, stigne pre i na koji način da na interes svih, i poslanika opozicije i poslanika vladajuće većine, Vlade, a pre svega stanovništva u Srbiji, postignemo dogovor o tome kakve odgovore, na koja pitanja, Vlada mora dati. Da se vratim zaključivanjem na prvu rečenicu. I ovo ministarstvo i druga ministarstva imaju mnogo dobrih vesti, mnogo dobrih rezultata. Zamolila bih ministarku, jer, opet ne prigodom, nego zato što je istina, žene su obično hrabrije da kažu stvari koje okolina ne trpi. Okolina u Srbiji ne trpi da joj se govori da ima dobrih vesti, da ima dobrih ljudi koji rade puno, da ima potencijala u Srbiji, da mi to možemo, ako samo ljudi na javnim poslovima budu mnogo više radili. Mislim da bi jedan spisak dobrih rezultata vaših ministarstva učinio za promociju sporta taman toliko koliko i dobre odredbe i dobri odgovori, a, naravno, i zajednički rad u budućnosti na odredbama koje izazivaju najviše interesovanje u javnosti. Daću svoj glas ovom zakonu u načelu i učestvovaću u raspravi u pojedinostima. Volela bih da zakon o sportu bude još jedan kamenčić u mozaiku kojim unapređujemo zajednički rad svih nas u Skupštini, međusobnu političku komunikaciju između izvršnih organa, odnosno Vlade i nas, a najviše da donesemo zakon koji će mnogo dobrog doneti stanovnicima Srbije, i ženama i muškarcima. Hvala vam.
Zahvaljujem potpredsednici Gordani Čomić. Dajem reč ministarki Samardžić Marković. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospođo Čomić, prvo, hvala vam za ove komentare u vezi sa prvom procenom, a to je nedovoljno prisustvo dobrih vesti u našoj javnosti. Možda ste mogli iz ukupnih javnih nastupa koje, sigurna sam, u frustracijama delim i sa drugim kolegama, da vidite i navode kada se često javno žalim zato što pojedini destruktivni elementi, reći ću u ovom slučaju, vezano za sport, čak i huligani, imaju besplatnog publiciteta koliko hoće i prostora u medijima koliko god im duša želi, dok, na primer, tome sam svedok kao predsednik Fonda za mlade talente, četiri hiljade mladih talenata u Srbiji, koji su stipendirani od strane države od 2008. godine do danas, nemaju uopšte prostora u našim medijima. Za to se mora čovek dodatno boriti, dodatni napor ulagati, dok, nažalost, neki destruktivni elementi imaju prostora koliko žele. U to ime, naravno, neću zloupotrebljavati niti upotrebljavati ovaj cenjeni dom, nego ću preći odmah na odgovore, manje-više, na vaša pitanja. Pre toga samo želim da kažem, pošto ste u okviru procene komentarisali pitanje donošenja podzakonskih akata, Ministarstvo omladine i sporta je donelo sedam podzakonskih akata, vezano za važeći zakon, u pokušaju da barem ono što imamo kao okvir i zakonsku formu unapredimo u korist sporta dok je važeći zakon na snazi. Pravde radi, reći ću vam da smo na Savetu za sport, koji je Ministarstvo omladine i sporta ustanovilo kao neformalno telo pre donošenja zakona, a nakon donošenja zakona to će postati institucionalni mehanizam, već formirali elemente jedne grupe koja će se baviti podzakonskim aktima onog trenutka kada ovaj zakon bude donet, jer smatramo da oni treba da unaprede stanje u sportu zajedno sa zakonom. Još jednom ću pomenuti Nacionalni savet za sport, pošto je ovde bilo govora o Strategiji razvoja sporta. Kada sam postala ministar zatekla sam takvo stanje da nismo imali u prethodnoj istoriji nigde, ali nažalost nigde... Hteli smo da imamo makar referencu o nekoj strategiji razvoja sporta koja je doneta, možda, u nekom trenutku u našoj dalekoj prošlosti, makar to bilo u prošlom i pretprošlom veku. Nažalost, nije bilo nikakve strategije razvoja sporta. Ministarstvo je uradilo taj pionirski posao. Mislim da je to naš posao i za to ne treba posebnu medalju da dobijemo. Međutim, reći ću vam da smo prilikom donošenja ovog zakona planirali da odmah lansiramo izradu nove strategije, koja će važiti od 2013. godine. Nemam ambiciju da je donosim kao ministar sporta, zato što će važeća strategija važiti do 2013. godine. Ima puno posla da se ona sprovede u delo. Međutim, ono što želim, to je da pripremim teren u širokoj konsultativnoj raspravi nekom budućem ministru, pa da ona ili on, kada dođe nakon sledećeg mandata, ne zatekne tabulu raza, nego priličan broj podataka koje onda može da uzme u obzir, pa iskoristi ili odbaci. Važno je da uradimo taj posao, kako ne bismo imali situaciju kakvu sam, nažalost, zatekla ja. Dozvolite mi da vam se izvinim u ime Ministarstva omladine i sporta što niste dobili odgovor, dovoljno adekvatan, kako ste smatrali. Prilika je da sada na ta vrlo konkretna i direktna pitanja odgovorim. Pre toga, dozvolite mi da vam kažem da, u stvari, Ministarstvo omladine i sporta... Odnosno, da ilustrujem koliko ozbiljno shvatam ovaj dom reći ću vam da je Strategija za borbu protiv korupcije doneta, kao što i sami znate, još 2004. godine. U okviru te strategije koju je ovaj dom doneo privatizacija klubova se posmatra kao deo borbe protiv korupcije u sportu. Koristim priliku da vam kažem da mi to vrlo ozbiljno shvatamo i zato smo u ovaj zakon, između ostalog, uneli i elemente privatizacije. Pitali ste za evidencije i ko evidentira i šta evidentira. Većina stvari je rečena u članu 169. Daću vam konkretan odgovor. Pre toga, samo bih htela da vam kažem da će ovaj posao evidentiranja koji se predviđa izvesno raditi Ministarstvo omladine i sporta. Reći ću vam da je to sa stanovišta Ministarstva, koje u Sektoru za sport ima zaposlenih, zajedno sa sekretaricom i pomoćnikom, ukupno 11 ljudi, za 96 gradskih i sportskih saveza i oko 16.000 klubova, znači, nas je ukupno jedanaest zaposleno, i to je za nas dodatni namet na vilajet. Ako verujete da Ministarstvo to radi, odnosno zahteva u zakonu ove elemente evidencije, iz besa, odmah ću vam potvrditi da to nije tako, već iz nužnosti. Evo, i iz koje nužnosti: da je sreće da smo zatekli takvo stanje da je neko pre nas obavio taj posao, neću imenovati ko, ali postoje nadležne institucije koje nažalost nisu obavile ovaj posao, bilo zbog malog broja zaposlenih, a obimnog posla, bilo iz drugih razloga... Ali, zatekli smo takvo stanje u kome nema tačnih i preciznih evidencija o tome šta je imovina jednog kluba. Postoje evidencije klubova. Tu ste, gospodine Peleviću, bili u potpunosti u pravu. Međutim, nemamo evidenciju tih elemenata imovine. Ilustracije radi, Ministarstvo je započelo izradu interaktivne baze podataka o stanju sportske infrastrukture. Na to nas niko nije obavezivao, naravno, nikakvim zakonskim aktom, ali smo smatrali da je dužnost i posao jednog ministarstva da to uradi. Na tome radimo već dve i po godine, a ni dan-danas od lokalnih samouprava ne možemo da dobijemo sve elemente koje bi trebalo da imamo za ovu vrstu evidencije zato što, verovali ili ne, u mnogim lokalnim samoupravama i dan-danas postoje objekti koji čak nemaju ni upotrebnu dozvolu, a ipak se koriste. Želeli smo da imamo sveobuhvatnu bazu podataka i pre donošenja ovog zakona zato što zakon takođe iziskuje da se vrši kategorizacija objekata (ovde je to pomenuto, narodni poslanik Pejica je to pomenula), od toga koji su od nacionalnog interesa, koji od regionalnog, a koji eventualno od lokalnog interesa, pa će shodno tome da se izdvajaju budžetska sredstva za njihovo održavanje. Sada, odgovor o tome ko evidentira. Znači, evidentira Ministarstvo. Imaće, naravno, tu vrstu znanja i Republička direkcija za imovinu, koja danas nema ovakvu vrstu znanja. Da ima, nama bi to mnogo pomoglo u modelu kako najefikasnije i najbolje obaviti posao privatizacije. Znači, Ministarstvo evidentira. Da li evidentira pitanja bruto bilansa ili ne? Reći ću vam – da. Tražimo finansijski izveštaj. U članu 169. je izlistano šta je ono što želimo da imamo; između ostalog, i bruto bilans u finansijskom izveštaju o ukupnoj imovini. Za druge elemente možemo i kasnije, da ne bih zadržavala narodne poslanike. Koristim priliku da kažem povodom ženskog sporta, hvala vam što ste postavili to pitanje, čekala sam, jer možda nije u redu da ministar, još ženski ministar, bude na neki način ženski šovinista u sportu. Reći ću vam da mnogo toga u praksi već činimo, zajedno sa Olimpijskim komitetom i njihovim odeljenjem za ženski sport, a naravno i sa mnogim drugima. Međutim, u samom zakonu, pod jedan, izuzetno smo vodili računa o rodnoj senzitivnosti jezika. Molim vas, obratite pažnju da smo se svuda trudili da se ta senzitivnost oseti. Pod dva, u članu 4, gde govorimo o ravnopravnosti, naročito vodimo računa da se ta ravnopravnost odnosi, kao što smo rekli, i na osobe sa invaliditetom. Naravno, i na muškarce, ako se osećaju neravnopravno u odnosu na žene, a naravno i na žene, koje treba da budu jednako ravnopravne u našem društvu. Još da pomenem, u članu 114, koji definiše opšti interes, pod posebnim programima (a to je tačka 12) pominju se žene u sportu. Naravno, pominju se i deca i sportisti sa invaliditetom. U čl. 134. i 137, gde se definišu pokrajinski i lokalni opšti interesi, pitanja ženskog sporta su čak prve dve tačke; znači, druga tačka je i u lokalnoj samoupravi i u opštem interesu na nivou pokrajine. Tako da smo pokušali da imamo tu vrstu blage pozitivne diskriminacije; ne preterane, jer ja i dalje ostajem pri stavu da je ravnopravnost prvo načelo i da ne bi trebalo ni previše apostrofirati ove elemente, samo im dati malo više prostora u zakonu. Hvala.
Zahvaljujem ministarki. Dajem reč narodnom poslaniku Tomislavu Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, u raspravi, a i u obrazloženju Predloga zakona o sportu čulo se mnogo toga – i kako će ovo da pomogne da se deca bave sportom i kako će konačno zakon da se primeni i na sport. Nekoliko pitanja zaista mora da se postavi onome ko predlaže ovaj zakon zato što, prvo, grupacija koja predlaže ovaj zakon ni u jednoj privatizaciji do sada nije pokazala da želi da to u Srbiji bude po zakonu, pravično i bez pljačke, bez otimačine, bez privilegija. Postavlja se pitanje da li možemo da verujemo da će baš u sportu biti tako? Tim pre što ono što je najzanimljivije u imovini koja se tiče ovog zakona, a odnosi se na nekoliko klubova, dva pre svega, sigurno predstavlja problem o kome treba da se ozbiljno razgovara, ne samo sa nivoa jedne političke stranke, jedne vladajuće većine, već sa nivoa interesa svih građana Srbije. Naime, ovde se postavlja pitanje – zašto je za samo godinu i po dana predložena izmena Zakona o udruženjima, koja se odnosi isključivo na sport, tako da za sva ostala udruženja u Republici Srbiji važe jedna pravila za privatizaciju, a za sportska udruženja i saveze potpuno drugi režim? Ovde ne postavljam pitanje koji je model bolji, već samo da li se time krši ustavni princip jednakosti pred zakonom za iste vrste pravnih lica? U obrazloženju nije pruženo objašnjenje za takvo odstupanje, iako bi to bilo logično imajući u vidu da u praksi nije bilo suštinskih primedaba ni problema sa primenom modela privatizacije udruženja iz Zakona o udruženjima. Da nema odredaba ovih članova od 169. do 182. zakona, i na sportske organizacije bi se, prema članu 2. stav 2. Zakona o udruženjima, primenio režim privatizacije iz Zakona o udruženjima. Režim privatizacije iz Predloga zakona o sportu je nedorečen, nejasan, nekonzistentan, a u pojedinim delovima je suprotan prirodi sportskog organizovanja. To važi kako za postupak evidentiranja imovine organizacije u oblasti sporta, tako i za sam postupak privatizacije. Jednostavan primer, u članu 169. stav 1. predloga propisuje se da obavezu evidentiranja imovine imaju i sportski centri. Međutim, ako pokušate da u Predlogu zakona pronađete na šta se pod tim misli, ne možete to da nađete, ni u članu 3. koji definiše pojmove, ni u članu 110. koji reguliše ustanove i privredna društva u vezi sa sportom, ni u članu 146. koji reguliše vrste sportskih objekata. Organizacije nabrojane u članu 169. stav 1. Predloga nisu sve organizacije u oblasti sporta koje postoje; nisu, na primer, obuhvaćena stručna udruženja u oblasti sporta upisana u registar kod Ministarstva omladine i sporta. Prema članu 169. stav 1, obavezi evidentiranja, pa samim tim i preispitivanja statusa imovine podležu i organizacije koje su prema svojoj registraciji isključivo u privatnoj svojini. Naime, pojam sportske organizacije u važećem Zakonu o sportu obuhvata i sportske organizacije kao udruženja i sportske organizacije kao privredna društva. Kako će se, na primer, preispitivati vlasništvo nad klubom koji je registrovan kako akcionarsko društvo i ima svoje vlasnike? Takav pristup dovodi u pitanje ustavnu odredbu o nepovredivosti privatne svojine, koja je garantovana i Evropskom konvencijom o ljudskim pravima. Odredba člana 169, kada se poveže sa članom 170. stav 2, tera vlasnika kluba da dokazuje da je klub njegov, iako prema Zakonu o privrednim društvima to nije sporno. Prema odredbi člana 169. stav 1, smisao podnošenja evidencione prijave jeste da Ministarstvo omladine i sporta ustanovi matične evidencije i izvrši registraciju. O kakvim evidencijama je reč i o kakvoj registraciji je reč, nije jasno, posebno zato što je članom 172. propisano da je funkcija Ministarstva da u postupku po evidencionoj prijavi evidentira podatke o subjektu evidentiranja i o sportskim objektima koje koristi. Dakle, tu nema nikakve matične evidencije i registracije. Predviđeno rešenje postaje nejasno kada se ima u vidu da registraciju organizacija u oblasti sporta ubuduće treba da vrši APR, a da matične evidencije, koje obuhvataju evidenciju sportskih objekata, vodi Zavod za sport i medicinu sporta Republike Srbije. To vam je član 63. i čl. 107. stav 2. tačka 4) predloga. O čemu se tu u stvari radi? Zakon o sportu reguliše veoma ozbiljnu materiju, ne tiče se samo imovine. Da ne pomislite da bismo mogli da nasednemo na priču o tome da se rešava čiji će biti stadion i površine oko stadiona, iako je razlog za donošenje zakona u stvari isključivo to. Radi se o tome da čitava jedna društvena grana života, od momenta kada dete prohoda do duboke starosti, treba da potpadne pod nečiji uticaj. Možete vi ovde da hvalite svoja nastojanja u oblasti sporta, možete da govorite kako ste sve učinili, a onda da nas, dok izlažete Predlog zakona, zamolite da se ubuduće založimo za veći budžet za Ministarstvo za omladinu i sport. Šta je onda vaš posao? Vi na sednici Vlade klimajte glavom jedni drugima, slažite se, dogovarajte se, a ovamo molite poslanike da za vaše ministarstvo obezbede veća sredstva. Ministar omladine i sporta koji nije zadovoljan budžetom podnosi ostavku zato što nije poštovano, prvo, njegovo pravo da raspolaže budžetom dostojnim da zastupa omladinu i sport, a drugo, ni pravo omladine i sporta da ima nekoga ko o njima brine i ko ne brine o finansijskim sredstvima da bi brinuo o njima. Deca ne mogu da štrajkuju, sportisti ne mogu da štrajkuju. Ne znam da li uopšte znate koliko njih ne prima ni hranarine, ni obaveze iz ugovora, koliko njih je izloženo menadžerima koji nemaju ni dušu, ni srce, imaju samo novac; koliko njih dobija avionsku kartu i ode na put u nepoznato, pa se vrlo brzo vrate potpuno razočarani; koliko njih ne dobije sporove u Srbiji, a dobija sporove u Evropi, zato što su u Evropi pravila rigorozna i niko ne sme da ih krši, ni onaj ko je po volji vlasti, ni onaj ko po volji vlasti nije. Jednu osnovnu stvar niste rešili, a to je ponašanje na sportskim priredbama. Koliko god se vi trudili da noću dočekujete sportiste koji osvoje medalje, to vaš ugled u očima građana Srbije ne može da podigne, pošto ih dočekuju oni kojima do sporta uopšte nije stalo. Niste se izborili za to da čovek može sa svojom decom da ode na sportsku priredbu, da to bude sportska priredba, da u njoj učestvuju na tribinama i oni koji imaju od sedam do 77 godina. Te tribine su pretvorene u poligon za ispoljavanje najnižih strasti, za isprobavanje novih hemijskih sredstava. Naravno, kada dođe do neke pobede i kada neko od naših sportista ili klubova zasluži uspeh, osvoji medalju, osvoji neko mesto, eto vas tu među prvima, bezmalo kao da ste i vi trčali, kao da ste i vi skakali, kao i da ste vi šutirali loptu, kao i da ste vi skakali u bazen. Kada se ispostavi da to nije dobro organizovano i da mnoge sportove više uopšte nemamo i da nam deca uopšte ne rastu kao što smo mi rasli, uz društvo za telesno vaspitanje, uz razne amaterske klubove u kojima vas ništa nije koštalo to što trenirate nego su vam još davali i po jedan sendvič, a u porodici je to bio bar jedan obrok više; kad vas podsetimo na to da više ni na fakultetima nemate fizičko vaspitanje, da to više nikoga ne interesuje; kad vas podsetimo na to da onaj ko želi vrhunski sport u taj sport treba da ulaže, iz tog sporta da ima koristi... A država ne treba da ima primetnu korist od onoga što ulaže u svoju decu da bi se bavila sportom, državi je velika korist ako su ta deca zdrava. Naravno, više nema služenja vojnog roka, pa nećemo ni imati podatke o tome koliko je dece sposobno za vojsku, a koliko nije, ali i sami vrlo dobro znate kako su padali kriterijumi na regrutaciji za odlazak dece u vojsku samo zato što su deca i tu bila nespremna. Baš kao što padaju kriterijumi od osnovne škole do fakulteta za znanje koje deca pokažu, da bi bar neko završio, ili da nastavnici ne bi bili pretučeni, čak i od strane učenika, zato što su dali lošu ocenu. U ovom društvu se mnogo toga promenilo nagore. Čak i oni koji imaju dobre namere u tome učestvuju, svesno ili nesvesno. Čak i oni koji vode decu, omladinu, sport, kulturu svesno ili nesvesno učestvuju u tome, pomažu u tome da se u našem društvu stvore neki novi modeli, obrasci ponašanja, neki novi uzori, nešto čemu svi težimo, a što više nema veze ni sa našim poreklom, ni sa našim osobinama, ni sa našim kodeksima, uvodimo potpuno nove kodekse. Kao što će fakultet ostati sanjano mesto za siromašnu decu, tako će uskoro i sport postati samo sanjano mesto za decu koja nemaju novac. Gde je tu uloga države i društva? Očigledno, negde je stala na pola puta, čim vi nama ovde kažete da nemate dovoljno sredstava za svoje ministarstvo. Nema za poljoprivredu, nema za omladinu i sport... Gde li to ima tog novca, gde je taj novac iz budžeta ako za ono što je vitalno nema novca, za šta su se drugi izborili? Ko je to bio tako uticajan da obezbedi sebi novac iz budžeta, a niste dobili vi koji ste glavni? Da li ste vi zadovoljni time kako ste uspeli da se izborite za budžet za ovu godinu? Ili će možda ovaj zakon o sportu da donese novac? Neće. Ovaj zakon bi trebalo da pravilnije raspodeli novac koji izdvojimo za sport. Ja nisam od onih koji će da napadnu ako počnete oko sportskih stadiona da gradite neke objekte, mislim da su ogromne površine i da ih treba iskoristiti, samo me interesuje ko će da gradi. Po kojoj ceni će to da dobije? Da li će onih tridesetak akcionara, koji su i sada upisani, dobiti na raspolaganje i te površine? Ovde su se neki koji sebe predstavljaju velikim liberalima u oblasti ekonomije zapitali da država to nije podržavila. Zašto država nije prvo podržavila? Možda zato što bi i sport prošao kao i mnoga preduzeća koja je država preuzela u svoje ruke, o čemu ćemo uskoro da razgovaramo, opet nešto preko ministarstava koja su u vašoj stranci. Sve što država uzme u svoje ruke, to je predviđeno da propadne u ovoj državi. Običan svet pomisli – evo spasa, poništava država privatizaciju, evo konačno spasa, sad će država da brine o tome. Onda se posle mesec dana ispostavi da država o tome nije razmišljala, nego je samo htela da smiri štrajk, da se ministar pojavi i kaže kako sada ima posla, kako nema kriminala, kako je ta privatizacija bila sumnjiva, a takvih je preko 90%. Hoće li naša deca brže da trče posle donošenja ovog zakona o sportu? Neće, neuhranjena su. Ne mogu roditelji dovoljno da vode računa o njima, čak ni o njihovom fizičkom izgledu i o njihovom zdravlju. Država se sklonila. Slušamo predsednika Vlade koji kaže – sve je to privatni posao. Zemlje koje su izmislile liberalni kapitalizam danas se ne ponašaju tako surovo kao mi, ili se bar ne zaklanjaju iza štita koji se zove liberalni kapitalizam. Sve je to privatno. Šta me briga što je 200.000 ljudi ostalo bez posla, to su privatnici otpustili. Pošto dolaze na teret državi, što država nije brinula o tome, to valjda nikoga ne interesuje. Ja vam želim da ovaj zakon ne doživljava izmene i da nije donet samo da bi bio donet. Ako je bilo prečih zakona zbog dobijanja statusa kandidata za članstvo u EU, možda ovaj zakon nije bio ni potreban, a ako nekome hitno trebaju objekti koje koriste sportski klubovi, onda ste pronašli vreme kada će ovaj zakon da bude donet. Sada će da im se otvori. Oni su učestvovali u pisanju ovog zakona, vrlo dobro znaju kako će da postupe. To je sudbina možda i preko 90% zakona donetih u ovoj skupštini od 2001. godine naovamo, da ih pišu oni koji žele da ih iskoriste dok ne budu promenjeni, „dok se Vlasi ne dosete“. Znači, od momenta kada ovaj zakon bude stupio na snagu videćete kako se lešinari skupljaju oko plena i gledaju da plen odnesu. Zato su nam stadioni prazni, zato više nikoga na otvorenom prostoru, gde je nekada bilo 60.000 ili 70.000 gledalaca, izuzev jednom godišnje, ne interesuje sportska priredba. Zato ne vodite svoju decu, garantujem da ni vi ne vodite svoju decu na sportske priredbe, mada sedite u toj loži, ali mi se čini da lože sada nisu najbezbednije mesto na sportskim priredbama. Verujte, nije bezbedno ni tamo gde ide običan svet, mi tamo ne vodimo ni decu ni unučiće, jer vi to niste obezbedili. To je vaš najveći neuspeh. Da li će neki bogataš da kupi klub, da li će neki Rus da kupi klub, da li će neki Amerikanac, to je manje bitno, a to je svrha ovog zakona. Za zakon o sportu meni je mnogo više bitno kada će deca početi da idu na sportske priredbe i kada će roditelji početi da idu na priredbe gde učestvuju njihova deca. Sve drugo je naš poraz. Sve drugo nije interes građana Srbije, posebno onih koji plaćaju porez. Dakle, naravno da mi za ovaj zakon ne možemo da glasamo, mada ste se vi i neki drugi mnogo trudili da dokažete kako, tobože, nešto sarađujemo. Ali, mi smo jedini koji mogu da vas pobede, da vas pobede boljim idejama i boljim ponašanjem i zato ne želimo da ličimo na vas. Inače, da ličimo na vas, vi ne biste imali ni sekundu mira, koliko je narod nezadovoljan vašom vladavinom. Želim vam da taj zakon čak ne doživi ni osudu EU, pošto u poslednje vreme svi zakoni ne prolaze filter Evropske unije, koja sada mnogo pažljivije gleda šta radimo zato što se priprema da Srbiji obezbedi status kandidata, možda čak i otpočinjanje pregovora o pridruživanju. Ako vam taj zakon prođe njihov filter, verujte mi da je to mnogo lakše nego da prođe filter naših građana. Od sada će da brinu o svakom dinaru koji ulože u Vladu Srbije da bi ga ona budžetom rasporedila, da građanima Srbije bude bolje.
Iskorišćeno je sedamnaest minuta i pedeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Snežana Samardžić Marković.
Uvaženi gospodine poslaniče Nikoliću, veoma mi je drago što ste saslušali moj apel za budžet i što je on našao put do vašeg uha i što ste o njemu razmislili. Moj je apel bio upućen načelno, a nadala sam se da ste o tome podrobnije informisani. Jer, ova skupština je usvojila Zakon o budžetu, i ove godine Ministarstvo omladine i sporta uspelo je da budžet za sport podigne za 40%. Prema tome, ja sam svoj posao u ovom kontekstu obavila. Nisam se žalila na taj aspekt, nego sam u načelu apelovala za to i nadam se da takvo razumevanje očigledno nalazi put do vašeg srca. Što se tiče pitanja sportskih priredbi, stvari koje u okvirunasilja u sportu nisu urađene kako treba zaista nisu u ingerenciji Ministarstva omladine i sporta, u dobrom delu ni u ingerenciji Vlade, već možda najviše u ingerenciji treće grane, a to je pravosudna vlast. Još jednu stvar sam htela da iskažem, neku vrstu nerazumevanja na šta se odnosi pitanje najnižih strasti. Ne znam na šta ste mislili kada ste to rekli. Ukoliko ste implicirali one koji dolaze na sportske stadione, u najvećem broju slučajeva to su ljudi koji navijaju. Za mene to nisu niske strasti, za mene su ljudi koji navijaju za svoj klub oni koji svoj klub vole. Lojalnost svakako treba, kao vid vrednosti, podržati, a treba razlikovati one koji su huligani i destruktivci. Pretpostavljam da se na njih ovaj vaš komentar odnosio, a ne na iskrene navijače, kojih ipak ima u sportu. Poslednje, zaista bih bila jako zadovoljna ukoliko bi se ovaj parlament opredelio da li su naša deca neuhranjena ili su debela.
Reč ima narodni poslanik Filip Stojanović, a posle njega narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, poštovani ministre, stručnjaci su nedavno s pravom upozorili da je Predlog zakona o sportu rađen veoma loše i da je napravljen da bi se rasprodalo i ovo malo sportskih klubova, kao što je urađeno sa našom privredom. Bolje bi bilo da je predloženi zakon, ovako kako je urađen, nazvan zakonom o prodaji imovine sportskih klubova. U „Crvenoj zvezdi“ ističu da sve ovo rade ministarstvo nadležno za poslove privatizacije i Agencija za privatizaciju. Čak je i registar sportskih organizacija kao povereni posao dat Agenciji za privredne registre. Naši najveći fudbalski klubovi se tretiraju kao fabrike, hoteli, prodavnice i bircuzi. Oduzima se autonomija klubovima kao udruženjima građana, a Vlada na ovaj način pokušava da poništi društveni i sveopšti značaj koji imaju sportska društva. Ovaj predlog zakona predviđa mogućnost nacionalizacije „Crvene zvezde“, „Partizana“ i „Vojvodine“. Po predlogu zakona, moguće je da Vlada mesec dana po njegovom usvajanju donese odluku o proglašenju „Crvene zvezde“ i „Partizana“ za sportske organizacije od nacionalnog značaja. Tog časa Vlada imenuje zastupnika društvenog i državnog kapitala u „Zvezdi“ i „Partizanu“, a bez njene saglasnosti nije moguće doneti statut. Više ne bi bilo moguće sklopiti bilo kakav ugovor, uzeti kredit, dati hipoteku, ništa u klubovima ne bi moglo da se uradi bez saglasnosti Vlade. Ovo praktično znači da Vlada može da preuzme naša dva najveća fudbalska kluba, odnosno da ih nacionalizuje, na šta je odavno u „Politici“ upozoravao Zoran Ivošević, predsednik pravne komisije „Crvene zvezde“ i bivši sudija Vrhovnog suda Srbije. Kao zastupnik kapitala, nadležni ministar bi praktično imenovao upravu, a potom bi se sve prodalo. Stručnjaci s pravom upozoravaju da postoji ozbiljna opasnost da klubove od nacionalnog interesa, kao što su „Crvena zvezda“ i „Partizan“, preuzme država. U tom slučaju, Vlada Srbije bi mogla da postavlja članove upravnih odbora, što je sasvim suprotno pravilima Evropske fudbalske unije i Svetske fudbalske federacije. Evropska fudbalska unija bi mogla da nas kazni zbog zakona o sportu i da zabrani našim klubovima da se takmiče na evropskoj sceni, jer ne dozvoljava nikakvo mešanje politike u sport. Ali, zbog čega bismo mi krili prave razloge zbog kojih ovaj antisrpski režim donosi jedan ovakav zakon? Vašim gazdama u Vašingtonu i Briselu smetaju uspesi naših sportista i srpskih klubova, koji na najbolji način promovišu Republiku Srbiju. Nekima to ne odgovara jer se kosi sa njihovim konceptom po kojem Srbi moraju da budu predstavljeni kao loš narod. To je jedini razlog zbog kojeg želite da predate sportska društva u ruke tajkunima. Onda će ti tajkuni dati deo para funkcionerima u Vladi, Demokratskoj stranci, G 17 plus i drugim partijama. Zato ja iz Srpske radikalne stranke poručujem – ostavite sport na miru, neka sami sportisti vode sportsku politiku. Pošto sam dugo godina sportista i sportski radnik, a imam i veliki broj prijatelja u sportu, naročito u fudbalu, situacija mi je do detalja poznata. A kakva je prava slika sporta u Srbiji u poslednjih petnaest godina i kako su to preneli i objavili naša štampa i mediji? Od 1999. godine do 2006. godine izvršeno je na desetine ubistava sportskih radnika i nekoliko predsednika klubova. Ubijena su trojica predsednika Fudbalskog kluba „Bežanija“, i to: 1999. godine Petar Milošević, 2000. godine Radoslav Trlajić i 2006. godine Goran Mijatović Mita. Onda su ubijena dva predsednika Fudbalskog kluba „Zvezdara“: 1995. godine Miodrag Miša Nikšić i 2000. godine Branislav Trojanović Trojke. Godine 1998. ubijen je čelnik Fudbalskog kluba „Železnik“ Jusuf Jusa Bulić. Godine 2000. ubijen je vođa Fudbalskog kluba „Obilić“ Željko Ražnatović Arkan. Opet 2000. godine ubijen je predsednik Fudbalskog kluba „Slavija“ iz Novog Sada Branislav Lainović Dugi. Godine 2004. ubijen je generalni sekretar Fudbalskog saveza Srbije i Crne Gore Branko Bulatović. Motivi ovih ubistava, iz izvora policije, jesu prevlast u unosnim poslovima u fudbalu, ali i na tržištu narkotika. Ubistva i otmice u sportu su posledica velikih finansijskih interesa; to su milijarde evra od transfera, sponzora, reklama, prodaje televizijskih prava i ostalih sportskih delatnosti. Niko čak ne može ni da proceni koliki je novac u obrtu i koliko pojedinci raznim malverzacijama zarađuju. Svi veći fudbalski klubovi kao po pravilu u svojim upravnim odborima imaju najmoćnije ljude iz sveta politike, policije, biznisa, poreske policije i pravosuđa, pa su samim tim i zaštićeni od ozbiljnih istraga i kontrola. Fudbalska, odnosno sportska mafija predstavlja spregu sporta sa kriminalom i politikom. U tom lancu najvažniji je novac koji se dobija od transfera nekog igrača. Prema svim zakonima, od novca od prodaje fudbalera, koji se meri milionima evra, trebalo bi jedan deo da ide u klub, a drugi državi kroz plaćanje poreza. Međutim, u nedostatku bilo kakve kontrole, ali i pravljenjem dvojnih ili trojnih ugovora, a uz sve to i zakonskim olakšicama, novac, po svemu sudeći, završava u džepovima pojedinaca. U poslednjih petnaest godina srpski klubovi prodali su stotine igrača, odnosno čak nekoliko fudbalskih timova, i to bez ikakve kontrole. UEFA i FIFA svojim propisima dozvoljavaju klubovima da sami regulišu ugovore, pa tako Fudbalski savez i Zajednica prvoligaša imaju opravdanje da jednostavno nemaju pravo da kontrolišu ugovore o transferima. To je način da svako radi šta hoće i da zbog kršenja zakona ili neplaćanja poreza ne snosi nikakve zakonske posledice. Cena jednog transfera kreće se od nekoliko stotina hiljada do više desetina miliona evra. Da bi se postigla bolja cena pri prodaji, važno je da igrač uđe u reprezentaciju. U tom slučaju postoje razni pritisci i svako pokušava da ubaci svog igrača, tako da selektori uglavnom i ne odlučuju o tome koji igrači će biti u reprezentaciji. Paralelno sa tim, sve više je kriminalaca koji postaju menadžeri, koji u vlasništvu imaju po nekoliko svojih igrača, i to naših najvećih klubova. Velike zarade od prodaje igrača odlaze u džepove funkcionera i sumnjivih osoba koje se predstavljaju kao menadžeri, kroz sport peru novac stečen prodajom droge ili drugim nelegalnim poslovima. Utakmice se nameštaju, a kroz kontrolu kladionica novac se vrti u krugu povlašćenih. Sportska takmičenja i savezi često su paravan koji služi da se novac iz budžeta prelije u džepove privatnih lica. Sportska mafija jedina je od retkih čiji poslovi do danas nisu ni taknuti. Zbog čega državni nadležni organi nisu istražili navode o kojima sam upravo govorio, iako je njihov deo već odavno poznat javnosti? Kako je moguće da su sva ova pitanja još uvek otvorena? Srpska radikalna stranka smatra da ovaj predlog zakona o sportu treba da se povuče iz procedure kako bi se još doradio. Hvala.
Devet minuta i petnaest sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministarka Snežana Samardžić Marković.
Hvala, predsedavajuća. Pošto se u više navrata član 190. navodio kao neka vrsta intervencionizma i vrlo često se tumačio kao član koji bi eventualno uveo nekakve, kako ste se vi i vaše kolege poslanici izrazili, komesare države u vođenju klubova, koristim priliku da kažem, ja sam uverena da vi to znate, pošto je u Narodnoj skupštini danas demonstrirano veliko znanje o sportu, da važeći Zakon o sportu (molim vas još jednom, pogledajte član 78) podrazumeva mogućnost države da imenuje svoje predstavnike u sportskim klubovima i u savezu, gde god postoje elementi državnog novca, kapitala ili vlasništva. Ako to postoji još od 1996. do danas, a Predlog zakona to samo podrazumeva, zašto do sada niste inicirali izmene postojećeg Zakona o sportu i člana 78. postojećeg Zakona, tražili da se izbaci, ako to toliko smeta? To je zakonodavni okvir koji postoji, a u praksi nije korišćen. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Posle nje narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, drago mi je da vas vidim danas u ovoj sali, pre svega zato što je ovaj zakon pred nama, a dugo se čekao i dugo je najavljivan. Drago mi je da vas vidim, jer vas tri godine praktično nismo videli da branite zakone iz oblasti sporta, mada je i ovaj vaš prvenac koji se danas nalazi na dnevnom redu izgleda bio dovoljan da ostanete u Vladi Republike Srbije, u toj rekonstruisanoj vladi, što je možda, s jedne strane, vaš uspeh; s druge strane, čini mi se da kada bi se gledalo koliko je koji ministar u Vladi, ovoj dosadašnjoj, uradio i koliko je uspeha postigao, Vlada bi brojala 17 novih, nepoznatih lica. Ovaj zakon je sistemski zakon, koji bi trebalo da uredi oblast sporta u svim njegovim segmentima i potpuno, u jednoj vertikali, ali kada dobro pročitate ovaj zakon, a ja spadam u one koji zakon pročitaju bez obzira na to koliki je broj članova koji se nalaze pred nama, dakle, kada dobro pročitate ovaj zakon vidite da on ima samo jedan jedini cilj, a to je da postane instrument kojim će stranka G17 plus, odnosno ovaj „kameleon“ koji se predstavlja kao URS, vladati i potpuno staviti pod kontrolu srpski sport, a naročito se to odnosi na stadione, bazene i druge sportske objekte koji se, gle čuda, nalaze na vrlo atraktivnom gradskom građevinskom zemljištu. To je vidljivo iz više činjenica. Navešću samo neke. Ovaj zakon tretira sport kao ekonomsku i privrednu delatnost i, drugo, ovaj zakon ministru sporta daje izuzetno velika ovlašćenja, u pojedinim delovima i diskreciona ovlašćenja. Demantovali ste i rekli da to ne stoji u zakonu, ja ću vam reći članove zakona u kojima to stoji. Hajde da popričamo o tome šta su to diskreciona ovlašćenja. To su zapravo situacije u kojima ministar donosi odluke od slučaja do slučaja, ne držeći se utvrđene procedure, jer ona i ne postoji u tim slučajevima, i nemajući potpuno jasne i precizne, definisane kriterijume. Svi mi ovde znamo da to diskreciono pravo jeste zapravo jedan jako dobro utaban put koji vodi u korupciju. Ova vlada, koja inače stalno govori o tome da se ona i te kako bori protiv korupcije, malo-malo u zakonima koji se ovde nalaze pred nama daje velika diskreciona ovlašćenja direktorima, ministrima. Samim tim, doprinosi borbi protiv korupcije na jedan potpuno negativan način, zapravo pospešuje korupciju, tako da uopšte nije slučajno što Srbija za mandata ove vlade i te kako ide nizbrdo na listi onih zemalja u kojima je korupcija i te kako prisutna. Navodite u obrazloženju ovog zakona da ste poštovali evropski Kodeks sportske etike i Evropsku sportsku povelju, a oni kažu da sport mora biti zaštićen od političke zloupotrebe. Moj utisak je da ovaj zakon upravo radi suprotno, da on taj upliv politike i države dovodi do savršenstva. Vrlo je zanimljivo da na sajtu vašeg ministarstva, da li zbog neažurnosti ili zbog nečeg drugog, ne postoji Predlog zakona kao što je ovaj koji je pred nama danas ovde, nego je različit. Prosto mi nije jasno da li je potrebno da se nešto sakrije i šta je to što se sakriva. Rekla sam već, i to ponavljaju poslanici opozicije tvrdeći da je zakon preobiman, a poslanici vladajuće koalicije kažu da to nema nikakve veze, samo treba da ga pročitamo, nije problem u tome, nego je zaista zakon obiman. Ako ga uporedimo sa sličnim zakonima u okruženju koji uređuju istu oblast, vidi se da je on dvostruko obimniji; ako ga poredite sa sličnim zakonima u Evropi, takođe vidite da je on jako, jako veliki. Ali, nije problem, ponovo podvlačim, ta obimnost, odnosno preobimnost u ovom slučaju, ako bi ona donosila neka dobra rešenja. U ovom slučaju ta obimnost ne doprinosi tim boljim rešenjima, nego, naprotiv, komplikuje vrlo jednostavne stvari. Pravnici kažu, prenormiran je. Koncept zakona je loš, takav nigde u svetu ne postoji. To je istina, to komentarišu ljudi koji su zaista u sportu, oni koji se bave time i to kažu i mnogi drugi ljudi koji su zainteresovani za ovu oblast. Iako je on toliko veliki, on mnoge stvari objašnjava, čak nema potrebe da ih objašnjava na taj način, ali je zato mnoge stvari samo ovlaš dodirnuo, neke nije ni pipnuo. To ne znači, gospođo ministre, da se zalažem da on treba da bude još veći, nego hoću da kažem da je trebalo da napravite neku selekciju šta je bitno, šta je manje bitno, a šta je najvažnije. Da vidimo koje su to oblasti koje su samo ovlaš dodirnute, a držim da su one jako važne. To je, pre svega, rekreativni sport. Vi kažete da ste koristili Evropsku sportsku povelju, Kodeks sportske etike i povelju sporta za sve. Oni tamo navode da je uloga javnih vlasti (što uvek implicira da postoje neke druge, tajne vlasti) u Srbiji da preduzimaju mere kako bi se obezbedilo da svi građani imaju prilike da se bave sportom. To je vrlo komplikovano za građane Srbije. Vi, ja i svi ovde znamo koliko je veliki problem, prvo materijalni, da ljudi mogu da se bave, zatim, uslovi gde mogu da se bave. Mislim da je jako važno, a Srbija bi trebalo da ide tim putem, meni se čini da se u ovom zakonu ništa o tome ne pominje, da javne vlasti ohrabruju pružanje mogućnosti za bavljenje sportom na radnom mestu. Ja nisam pronašla ni reči, iako sam se trudila da pronađem, jer mi se to dopada. To je jedna jako dobra koncepcija, koju neke evropske zemlje i zemlje u svetu koriste i time čine dobro za njihove građane i za radne ljude, koji i te kako dobro rade posle bavljenja sportom. Kada sam već pomenula taj rekreativni sport, čini mi se da je to preterano promovisanje nevladine organizacije „Sport za sve“ u neku ruku i diskriminacija za sve ostale nevladine organizacije koje bi se time bavile, pa bi bilo dobro da mi kažete koji su kriterijumi, način i razlog za odabir ove nevladine organizacije. Takođe ste komentarisali, ali neću odstupiti od toga, po cenu da vi i ja polemišemo o tome, moram da priznam da ovu oblast i te kako dobro poznajem, pa mi se čini da moramo da je raspravimo... Nigde ne pominjete, niti na bilo koji način uređujete oblast sporta u vojsci i policiji. Morali ste to da uradite, pa makar zbog činjenice da je uoblasti borilačkih sportova, recimo iz mog sporta, a to je džudo, jako mnogo nosilaca medalja za ovu zemlju došlo iz klubova koji su pod patronatom policije i vojske. S druge strane, vi kažete da nema potrebe da to radite vi, to će uraditi Ministarstvo odbrane ili ministarstvo policije. Oni to isto kažu, kada smo komentarisali oni su rekli – to će biti regulisano nekim drugim zakonom. Kao što vidite, kada ima mnogo babica, obično su kilava deca. Zapravo, mi smo preskočili jednu oblast očekujući ko će biti nadležan. Takođe, ulazimo u pitanje nadležnosti kada govorimo o školskom sportu, koji je takođe u ovom zakonu samo ovlaš dodirnut u dva člana, u članu 137, gde govorite šta je to školski sport... Tu ste, moram to da pozdravim, uradili pravu stvar, a to je da ste za učenike i studente koji se bave vannastavnim sportskim aktivnostima i sportskim takmičenjima predvideli da moraju da se urade pregledi i utvrdi zdravstvena sposobnost za bavljenje školskim sportom. To je i te kako važno. Dolazim iz škole i poznato mi je kakve probleme mogu da imaju ljudi koji se bave tim sportskim ekipama ako ovo nemaju. Dakle, pitanje nadležnosti za školski sport je pitanje koje treba da raspravimo. Mislim da je mnogo važno. Kako ste vi to nadležni za školsku olimpijadu? Kako ste nadležni za strategiju o školskom sportu, ako niste nadležni za školski sport? Bez obzira na to da li treba da sednete sa svojim kolegom Obradovićem, koji vidim ima jako veliki problem sa tim što mu škole i dalje štrajkuju, rade po pola sata, a deca treba da nadoknađuju subotama, nedeljama, ne znam koliko dana i slično... Morali ste da sednete i da se dogovorite šta ćemo sa ovom oblašću, koja je bazični sport i koja je zapravo vrlo važna za zdravlje nacije. Iako vam je rečeno da vi niste ministar zdravlja, mislim da ste pametna žena, koja i te kako zna koliko je sport zapravo baza za to da imamo zdravu decu i zdravu naciju. Došla sam do rezultata nekih istraživanja i mislim da je važno da se o tome nešto kaže. Najnovija istraživanja što se tiče dece školskog uzrasta kažu da deca nisu dovoljno fizički aktivna, zbog čega imaju deformitete kičme i druge poremećaje. Naravno, radi se o istraživanju Republičkog zavoda za sport koje ste, rekli ste, vi naručili. U redu je, i zaista smatram da su ti podaci i te kako važni, ali onda ostaje otvoreno pitanje – ako već sve te podatke imate, da li smatrate da je potrebno da se zadržite u dva člana na školskom sportu? Imamo podatke da nam deca školskog uzrasta, to je onaj uzrast kada deca rastu, kada je jako važno da se bave sportom, imaju deformitete kičme, grudnog koša, stopala. I, što je vrlo važno, kaže se – ukoliko Srbija želi da ima zdravu naciju, mora da se bavi preventivom, odnosno propagiranjem fizičkog vežbanja i zdravog života, a ne samo rezultatima vrhunskih sportista. Neko sam ko zagovara tu teoriju i mislim da je jako važno da se ta tema do kraja raspravi. Usput, vrlo je važno reći da su nam roditelji koji daju decu u razne sportske ekipe dolazili ovde i komentarisali da imaju problema sa raznim trenerima, koji imaju trenerske škole, ali nikakvo znanje iz pedagogije i psihologije, jer ono čemu oni tu decu uče je agresivnost, moraš da pobediš i da ubiješ neprijatelja. Završiću, pošto mi vreme ističe. Ovaj zakon je, prema Demokratskoj stranci Srbije, loš zakon. On se ne može popraviti amandmanima, mada smo mi to pokušali, napisali mnogo amandmana. Moj utisak je da treba zakon povući i napraviti ga mnogo bolje, a to je već posao za neku buduću vladu. Hvala.
Gospođo ministre, izvolite, imate reč.
Hvala. Samo bih kratko rekla, kada ste već iz džudoa, sasvim sigurno znate da su Dano Pantić i Mara Kovačević nosioci javnog priznanja, a oni su iz sportske jedinice.
Reč ima narodni poslanik Jorgovanka Tabaković.
Hvala. Od svog kolege Pelevića, kao ovlašćenog po ovoj tački dnevnog reda, dobila sam, tako da kažem, po dogovoru, neka četiri minuta da govorim o onome što mislim da baš niko nije pomenuo u vezi sa ovim zakonom. (Predsednik: Imate sedam minuta.) Da li ste prilikom sačinjavanja ovog zakona vodili računa da razvrgnete spregu između sporta, biznisa i politike, koja nije ni tradicionalna, niti je postojala u vreme o kojem govorite danas, o ovom članu 78. zakona, i kažete da je u njemu bilo i dobrih stvari? Da li se sećate da je nekada uz sport obavezno išla i reč amaterizam, da je amaterizam bio preduslov za bavljenje sportom? Da li postoji krivica svih nas i svih onih koji su dozvolili da profit postane, kao nasleđe liberalnog, tržišnog kapitalizma, prevashodno važan, odlučujući i najbitniji u samom sportu? Znam da se profit i način zarađivanja i u sportu ne može izbeći, i ne treba, ali ste morali da nađete način da sačuvate, u nekim oblastima, amaterizam u sportu. Mislim da je ovim zakonom sport u stvari promovisan kao umetnost, manje kao umetnost, a više kao veština zarađivanja. Recite mi, da li ste na bilo koji način tretirali ono što je danas problem stvarnosti, svetske, a naše posebno? Na primer, da li se može neko pohvaliti da su prihodi od sporta samo nagrade na takmičenjima? Da li iza ugovora sa sportistima stoje pravi i pravni zakoni, ili mnogo zamešateljstva i zloupotrebe? Da li iza sponzorisanja i reklama stoji put do zarađivanja preko popularnosti sporta ili ima i mnogo nečistih puteva, ako hoćete, na kraju krajeva, i finansiranja stranaka? Da li ste pokušali uopšte to da izbegnete? Ako je potpuno regularna proizvodnja za sport, kao proizvodnja sportske opreme, pa da onaj ko ne može da postigne vrhunski rezultat makar može da obuje „najk“ patike... Da li vodite računa da u građevinarstvu, kod gradnje stadiona, skijaških staza, sportskih terena, postoji nešto što će promovisati sport, a ne kaljati sport? Odbijanjem da razgovarate o Zakonu o javnim nabavkama, u kojem je Srpska napredna stranka predvidela da se i tu spreči nameštanje tendera, vi ste pokazali srpskoj javnosti da vam nije stalo da u prihodima koji se iz sporta stiču postoji red i zakonitost. Šta je danas kao prihod od sporta najpopularnije u Srbiji? Kladionice. I to je nešto što ide uz sport. Mladi su danas, umesto na sportskim terenima, u kladionicama. Nema biznisa koji ne pokušava da se „nakači“ na sport, od energetskih napitaka do doping sredstava. Da li ste nešto tu uradili? Znamo da su Kina i Indija u svetu poznate kao najveći proizvođači sportske opreme. Znamo da se proizvodi 30 vrsta lopti, od one košarkaške, najveće, preko one manje ping-pong, do loptice za igru koja se (ako ne izgovaram pravilno, nemojte mi zameriti) zove „subuteo“ i ima prečnik 2,2 milimetra. Gde smo mi našli svoje mesto u proizvodnji, proizvodnji uopšte, ili i ovde uništavamo industriju i proizvodnju, pa i u oblasti pratećih delatnosti za sport? Tu se, u toj oblasti, zarađuje blizu četiri milijardi evra, u Kini i Indiji. Šta bi to za jednu Srbiju značilo? Mi imamo pomodno bavljenje sportom, i to u teretanama, u trenutku kada vam je, na primer, 2005. godine, Iranac Husein Rezazadeh imao 263 kilograma i bio težak kao jedan koncertni klavir, a dizanje tereta i ta vrsta sporta promoviše u stvari oblikovanje tela. To su ti apsurdi koje nam sport nudi, a mi, umesto da ih promovišemo u tom pozitivnom delu, preuzimamo iz sveta samo ono što je, na primer, jedna Italija uradila... Nismo čak ni njihovo iskustvo preuzeli, da u sedam hiljada teretana, koliko ih imaju, obrću godišnji promet od četrnaest milijardi evra. Ko u ovom poslu koji se zove sport, a koji više nije amaterizam, zarađuje? Posrednici, menadžeri, oni koji su prisvojili akcije od imovine društva i države na sportskim terenima, oni koji su povezali sport, biznis i politiku i koji naplaćuju i tuđi talenat, trgujući njime bez ikakvih pravila igara. Vi ih ovim zakonom niste definisali i zato se za ovaj zakon ne može glasati, ali se otvaraju vrlo bitna pitanja, pred kojima žmurite, zato što na njima zarađuje neko drugi, ne država, ne građani, nego jedna lobistička grupa prijatelja, koju i na ovaj način pokušavate da promovišete. Hvala.
Gospođo ministre, izvolite, imate reč.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Uvažena gospođo Tabaković, mislim da ste pokrenuli neka vrlo relevantna pitanja za sport i zahvalna sam vam. Prethodno bih izrazila čuđenje, kako to da sport doživljavate na tako mračan način kao što ste sada predstavili? Za mene, kao i za većinu građana Srbije, sport je izvor radosti i ono što naši sportisti postižu je nešto na šta smo svi ponosni. Povodom pitanja da li smo teretane na pravi način regulisali ili nismo, reći ću vam da pažljivije pogledate one elemente zakona koji se odnose na razdvajanje aktivnosti od delatnosti, o čemu sam već govorila. Nije samo to razlog zašto smo se opredelili za ova razdvajanja, poreska politika i mogućnost da se sutra poreska politika prilagodi boljim investicijama u sportu, nego upravo i onaj elemenat delatnosti kao pružanja usluga trećim licima tretiran u ovom zakonu sa željom da se baš situacije koje postoje u nekim teretanama spreče. Međutim, posebno mi je drago i posebno mi je važno što ste pokrenuli pitanje dopinga. Reći ću vam da sam zbog svih onih aktivnosti koje su zemlja Srbija, odnosno Ministarstvo omladine i sporta i Antidoping agencija Republike Srbije postigli u prethodnom periodu u novembru prošle godine od strane Saveta Evrope izabrana glasanjem 46 zemalja Saveta Evrope, na takmičenju sa ruskim kandidatom, za predstavnika Saveta Evrope u Upravnom odboru Svetske antidoping agencije. Ukoliko to niste znali, to je možda zato što nisam dovoljno o tome pričala, ali reći ću vam da to doživljavam kao čast za državu Srbiju, ne zato što je ja predstavljam, nego zato što Republika Srbija, koja je od strane Saveta Evrope često posmatrana i evaluirana, sada ima priliku da aktivno učestvuje u kreiranju politike Saveta Evrope, i to naročito na tako važnom međunarodnom forumu kao što je Upravni odbor Svetske antidoping agencije. Takođe, reći ću vam da je nedavno na Upravnom odboru Interpol imao vrlo ozbiljan izveštaj o tome kako izgleda rasturanje doping sredstava u svetu. Upravo je Interpol okarakterisao rasturanje dopinga kao organizovani kriminal. Zato sam pokrenula, u saradnji sa ministrom unutrašnjih poslova, inicijativu da se u okviru MUP-a formira jedinica, odnosno jedan mali odsek u okviru Odeljenja za borbu protiv narkotika, odsek za borbu protiv dopinga. To je jedna od brojnih aktivnosti koje Ministarstvo i Antidoping agencija čine. Zato je meni izuzetno drago što ste baš vi spomenuli pitanje dopinga i dali mi priliku da i vas a i građane Srbije obavestim o ovoj važnoj činjenici. (Jorgovanka Tabaković, s mesta: Replika, molim vas.)
Strogo gledano, nema nikakvog osnova za repliku, niti na izlaganje ministra može biti replike. (Jorgovanka Tabaković, s mesta: Kako ne može? Pogrešno me je razumela za doping.) Za ovakav tip izlaganja? Izvolite, replika. Mislila sam da ovo o čemu je ministarka govorila nije razlog za repliku, ali imam utisak da doživljavate da ste pogrešno shvaćeni. (Tomislav Nikolić dobacuje s mesta.) Ne morate biti advokat, gospodine Nikoliću. (Tomislav Nikolić, s mesta: Ja sam za vas profesor.) Nikad.
Doping sam pomenula u kontekstu jedne konstatacije, da nema biznisa koji ne pokušava da se nakači na sport, počev od proizvodnje sredstava kao energetskih napitaka, pa ka doping sredstvima. Molim vas, iznošenje problematičnih stvari, načetih, ali nerešenih, nepomenutih problema u sportu, nedostatak i nedovoljno promovisanje amaterizma, ne možete prevesti u mračan doživljaj, moj lični, sporta. Naprotiv, zalažem se za amaterizam u sportu, u delu gde je to neophodno. Želeći da govorim o sportu htela sam da napravim paralelu između politike i sporta, gde je neophodno zadržati ljubav prema ovoj ideji ili ljubav prema sportu, koja se može amaterski i zastupati i promovisati, jer je jedina takva neokaljana, i to narod prepoznaje. Zaista mi je žao što Srpska napredna stranka jeste sa vaše strane doživljena kao neko ko doživljava sport na jedan mračan način. Ne, naprotiv. Da dodam vašoj borbi protiv dopinga, koju poštujem, kao i svačiju, Srpska napredna stranka se zalaže, na primer, za borbu protiv rasturanja narkotika na sve moguće načine i na svim mogućim mestima, ne samo u Beogradu, nego u svim gradovima. Tu borbu protiv doping sredstava, kortikosteroida za jačanje telesne mase itd. pridodajemo ovoj borbi koju u okviru stranke vodimo vršeći svoje redovne političke aktivnosti. Tvrdim vam, amaterska ljubav i amatersko bavljenje politikom i sportom se prepoznaje u našim očima. Žao mi je što vi to niste videli.
Ministarka, izvolite, imate reč.
Naravno, duboko se izvinjavam narodnoj poslanici Tabaković što sam očigledno pogrešno shvatila tu vrstu slikanja sporta na tamnu stranu. Verujte mi, imala sam u okviru vašeg izlaganja taj utisak. Samo ću vam reći da duboku ljubav prema amaterskom sportu očigledno delimo.
Narodni poslanik Momčilo Duvnjak ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas vodimo raspravu o zakonu sportu. Ovaj zakon ste najavljivali kao jedan od najboljih zakona o sportu i na njemu je rađeno u poslednjih deset godina. U jednoj rečenici se može reći, kao što su rekle moje kolege poslanici, ovo je sigurno zakon protiv sporta. Sportska javnost, profesori, doktori DIF-a, bivši sportisti i sadašnji sportisti pitaju nas u SRS ko je pisao ovaj zakon o sportu. Mi pitamo ministra, a ministar nam je već u načelnoj raspravi odgovorio ko je pisao ovaj zakon o sportu. Rekli ste da su u izradi zakona o sportu učestvovali Španci, tu su bili četiri-pet dana, savete su dali Italijani i Šveđani. Jedno je sigurno, zakon o sportu mora da piše struka. To moraju da rade ljudi iz Srbije, profesori, doktori DIF-a, bivši i sadašnji sportisti. U današnjoj raspravi niko nije rekao, a ja ću vam reći – koliko god se vi iz vladajuće većine trudili da ne prikažete stanje u sportu, jedno je sigurno, sport u Srbiji od 2000. godine je uništila politika. To se najbolje vidi u košarkaškom klubu „Crvena zvezda“, a da ne govorim o drugim klubovima i sportovima. Požurili ste sa predlogom ovog zakona o sportu. Nekome se sigurno žuri da donese ovaj zakon, da bi počela procedura privatizacije, a ona se odnosi, jedno je sigurno, na fudbalske klubove „Crvenu zvezdu“ i „Partizan“. Mada, u ovom predlogu zakona piše da privatizacija može, a ne mora. Privatizacija je nemoguća, po ovom predlogu zakona. Dok se ne utvrdi čija je imovina, ko je radio, ko je učestvovao u svemu tome, proći će mnogo vremena. Govorim vam o jednom primeru: dolazim iz Kruševca i neka mi neko objasni kako će se privatizovati fudbalski klub „Napredak“? Na jednom papiru piše da stadion pripada gradu, u drugom – sportskom centru, a na trećem – državi. Šta mislite, doći će čovek da kupi prljave, pocepane dresove, kopačke, klub koji ima pet računa, u kojem je korupcija i kriminal? Neće. Gde je poveden stečajni postupak? Neće. Takvi su vam klubovi u Srbiji u 80% slučajeva, to je sigurno i to morate da priznate, od fudbala, rukometa, košarke. Nemojte da nam pričate ovde o tenisu i plivanju, tenis i plivanje su posebni sportovi; tu ljudi sami finansiraju svoju decu, država se samo hvali kada se osvoje medalje i prva mesta, to je realnost. Ali, dame i gospodo poslanici, gospođo ministre, u predlog ovog zakona vi ste morali, pod broj jedan, da stavite školski sport, a ne da ga stavite u dva člana, 143. i 144. Morali ste da razmišljate kako da deca koja počinju da se bave sportom od prvog osnovne, od predškolskog, budu zastupljena na prvom mestu u ovom predlogu zakona. Trebalo je da razmišljate, da se dogovorite sa Ministarstvom prosvete, a to je najbitnije u ovom zakonu. Da profesori DIF-a od prvog osnovne predaju fizičko vaspitanje u osnovnim školama, i to najmanje dvaput dnevno, ne bismo imali ni gojaznu decu, ni ravne tabane, ni krivu kičmu. Jedno je sigurno, tada bismo imali, kao i nekada, pune škole sekcija: košarkaške, fudbalske, rukometne, odbojkaške, karate, borilačke veštine itd. To je sigurno. Jedno je još sigurno, profesori DIF-a ne bi bili na birou za zapošljavanje u ovolikom broju. Ovo je najbitnije za ovaj zakon. Šta je bitno drugo? Od čega počinje sport? Od onih najmanjih. Ovde je najbitnije da se donese zakon da bi počela privatizacija. Gospođo ministre, u ovom zakonu morali ste jasno reći i napisati kako da se finansira sport iz budžeta Republike i lokalnih samouprava. Navešću vam primer kako ne treba da se radi. Ali, ovde je trebalo doneti zakon da lokalne samouprave iz budžeta moraju da izdvoje 5% za finansiranje sporta i sigurno ćete imati sport. Evo vam primera: u Kruševcu se iz budžeta grada Kruševca za sport izdvaja 62.000.000 dinara; od toga, verovali ili ne, na fudbal ide 42.674.000 dinara, na fudbal, košarku i rukomet 57.641.000, a na sve ostale sportove 3.400.000. Neka mi neko od vas objasni, ministre, po kom zakonu; po kom je zakonu, da mi objasnite ovde odmah, moguće da se fudbalu i fudbalskom klubu „Napredak“ izdvoji 39.000.000 dinara? Po kom zakonu, gde to piše? Šta nam kažu ovi iz vladajuće većine? Da bi opstala koalicija, moramo davati pare fudbalskom klubu „Napredak“. Postavljam pitanje, da li bi nam trebale pare iz Republike? Ne bi. Hajde da rasporedimo ova sredstva. Kada je bila na vlasti neka druga opcija godinu dana, SRS, DSS i SPS, za sve klubove je ravnomerno bilo raspoređeno iz budžeta. Kada bi ovaj novac, umesto 39.000.000 fudbalu, izdvojili npr. svim ostalim sportovima i ostalo bi trideset miliona, sa trideset miliona iz gradskog budžeta, da li bi svi ostali sportovi mogli da se finansiraju? Pa bi. Imali bi i u osnovnim i u srednjim školama, i sređene fiskulturne sale i opremu, i ne bi nam bile te sale pune rekreativaca, nego bi bili đaci ...
Gospodine Duvnjak, izvinite, samo jedno kratko obaveštenje, govorićete duže za toliko. Od ovog momenta nemamo više direktan prenos, biće odloženog prenosa. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, u ovom zakonu nisu obuhvaćeni sportski centri; samo ih u Beogradu ima četrdeset, a u Srbiji da i ne govorim. U ovom zakonu naveli ste samo u jednoj rečenici, nema onih ljudi koji se ne bave sportom u tim sportskim centrima. Sada vas pitam, šta je sa tim ljudima? To su ljudi koji rade na održavanju, i oni pripadaju sportu: bravari, električari, oni koji prečišćavaju vodu, knjigovođe, blagajnici, stražari. Mi ovde, na kraju ću vam reći otvoreno, hteli vi to da prihvatite ili ne, moramo priznati – kod nas je u sportu korupcija i kriminal. Gospođo ministre, nemoguće je da je u jednoj državi bivši predsednik Fudbalskog saveza u zatvoru, generalni sekretar je ubijen, košarkaš Haris Brkić je ubijen. Šta to znači? Da nama sportske saveze vode problematični ljudi. Postavljam vam samo jedno pitanje – da li vi znate ko je gospodin Karadžić? Kako je napravljena „Kuća fudbala“ u Pazovi? Ko je gospodin Petričević, koji je izvodio radove? Da li je to bliži rođak gospodina Karadžića? Da li je otvorio firmu na mesec dana pre nego će početi izrada „Kuće fudbala“? Da vam ne govorim ko je gospodin Dragan Đorđević. Namerno govorim imena jer posle ovoga bi trebalo da se pozabave nadležni organi... Potpredsednik Fudbalskog saveza, koji zajedno sa Bogoljubom Stepanovićem, zvanim Bogi, učestvuje u nameštanju fudbalskih utakmica. Primer nameštanja fudbalskih utakmica smo izneli u Kruševcu pre malo manje od godinu dana, rekli smo ime i prezime onoga ko je učestvovao u tome. Čitava javnost u Srbiji zna da je nameštena utakmica „Crvena zvezda“ - „Čukarički“, gde je „Čukarički“ dobio 2:0 u Kruševcu. Ponovo pitam vas, gospođo ministre, a takvih slučajeva u Srbiji ima svake nedelje, od ove nedelje kada je počelo fudbalsko prvenstvo, pa dok traje, zašto se ne odgovori, kada smo mi iz SRS postavili pitanje, da je u tome učestvovao golman Pustinjaković, da su samo dvojica ljudi u Beogradu mogla da podignu pare i znala rezultat na kladionici? Niko u Kruševcu nije mogao da uplati na toj kladionici. Ovo vam namerno govorim, iz tog razloga. Samo ću još jedan primer navesti, šta vam se dešavalo. Kada je trebalo da se izabere trener rukometne reprezentacije za ovo svetsko prvenstvo koje je prošlo, vi dobro znate da je tada Branko Gardašević, predsednik stručnog saveta, podneo ostavku i rekao da on neće da učestvuje u prljavim radnjama i nameštanju ko će biti trener rukometne reprezentacije i da nam se sprema ono najgore. Potpuno je bio u pravu. Tada je politički Demokratska stranka, uz pomoć Petrovića iz Šapca, postavila Veselina Vukovića. Šta smo dobili? Upropastila nam je Demokratska stranka sport u poslednjih deset godina. Da vam ne nabrajam sve ostale sportove. To ćemo kada budu amandmani koje je podnela Srpska radikalna stranka. Predlažem vam da povučete ovaj zakon iz procedure na doradu, da imamo jedan pravi i dobar zakon. Hvala.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić nije tu. Oto Kišmarton nema više vremena. Dragan Živkov nije tu. Borislav Pelević nema vremena. Dragan Aćimović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, Zakon o sportu Republike Srbije donet je još 1996. godine, pa je normalno da se jedan ovakav zakon donese posle 15 godina. U međuvremenu se mnogo štošta desilo, promenilo, pa i unapredilo u oblasti sporta. Stari zakon nije obuhvatio dovoljno sportskih aktivnosti i delatnosti, pa je ovaj zakon trebalo izraditi mnogo ranije. Za donošenje novog zakona moglo bi se nabrojati mnogo razloga. Jedan od bitnih je neregulisanost pojedinih pitanja važnih za funkcionisanje sistema sporta u Republici Srbiji, kako u važećem tako i u ovom predlogu zakona, za pojedine oblasti, kao i neusklađenost sa drugim donetim pravnim propisima. Verujem da je svaki građanin Republike Srbije svestan da je sport od posebnog značaja za našu zemlju. Zato mi poslanici, bez obzira na političko opredeljenje, moramo prići vrlo ozbiljno ovom zakonu i kritički se osvrnuti na pojedine odredbe zakona koje nisu dovoljno precizno definisane i koje daju mogućnost za dalje zloupotrebe i nezakonitosti u ovoj oblasti. Svedoci smo svakodnevnih negativnih pojava u oblasti sporta, od najnižih sportskih organizacija pa sve do samog vrha. Takođe, može se čuti u medijima koji politički moćnici upravljaju kojom sportskom organizacijom; koliko je sportista zloupotrebljeno u političkom reklamiranju određenih stranaka; zloupotreba mladih sportista, diskriminacija i nezakonita preprodaja, kao i poseban problem, a to je nerešen imovinski i pravni status određenih sportskih organizacija. Čitajući ovaj zakon stičem ubeđenje da je glavni cilj evidentiranje i privatizacija u oblasti sporta, proces koji će omogućiti pojedinim moćnicima veći prostor za jeftinu kupovinu objekata i celokupne imovine sportskih organizacija, kao što je to prethodno učinjeno u privredi. Državne institucije Republike Srbije ne ulažu dovoljno finansijskih sredstava za razvoj masovnog sporta. Tu prazninu popunjavaju privatna lica; ulažu vlastita sredstva, ali sa ciljem i namerom da izvuku veliki profit. Zadatak države je da u raznim oblicima omasovi sportske aktivnosti putem izgradnje terena, dvorana tj. sportskih objekata, jer bez adekvatne sportske infrastrukture nemoguće je razviti masovni sport školske i studentske omladine. Privatna sredstva i privatnu inicijativu treba razviti u elitnim sportovima, ali da to bude pod strogom kontrolom državnih institucija. U praksi, privatnici zloupotrebljavajući mlade sportiste ulažu mala sredstva u njih, ostvaruju ogromne profite na slobodnom sportskom tržištu i na taj način diskriminišu mlade sportske talente koji nisu pod njihovom lupom. Sve ove okolnosti koje sam izneo prilikom svog izlaganja ukazuju na to da država nije posvetila pažnju razvoju sporta, a ni odredbe Predloga zakona o sportu nisu potpune i ne garantuju izvršne zadatke i ulogu koju sport ima u oblasti društvenog života. Iz tih razloga SRS neće glasati za predlog ovog zakona. Hvala.
Narodni poslanik Dobrislav Prelić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka, vi ste u vašem uvodnom izlaganju poprilično afirmativno branili ovaj zakon, samo mi nije jasno na čemu je ta vaša afirmacija bila utemeljena, s obzirom na to da je Srpska radikalna stranka, detaljno analizirajući zakon, došla do zaključka da ovaj predlog zakona ne možemo da podržimo. Mi smo pokušali podnošenjem amandmana koliko-toliko da popravimo nešto. Nadam se da ćete u tom delu imati razumevanja, da ćete pogledati amandmane, mislim pre svega da su smisleni. Jedino sa čime možemo da se složimo sa vama u startu – SRS smatra da budžet za sport treba da bude veći. Pored toga, smatramo da je ranije trebalo da budu doneti i neki drugi zakoni, kojima bi se lakše pristupilo rešavanju nagomilanih problema u oblasti sporta. Imajući u vidu ono što su nam sa dosadašnjim sportskim rezultatima svi naši sportisti na svetskim, evropskim i olimpijskim takmičenjima priredili, mislim da s pravom možemo da kažemo da su oni najbolji ambasadori naše zemlje i naše države. Polazeći od te činjenice, potpuno je jasno da i država mora da preduzme sve neophodne mere u cilju unapređenja svojih obaveza prema sportistima. Zakon o sportu čekali su svi sa velikim nestrpljenjem, pre svega sportske organizacije, klubovi, ali i sami sportisti; ne treba zaboraviti ni sve druge učesnike u sportskim priredbama, manifestacijama, kao ni posetioce tih priredbi. Imali smo prilike danas da vidimo da su apsolutno sve poslaničke grupe jako zainteresovane za donošenje ovog zakona. Mislim da svi prepoznaju granu u kojoj stvarno postižemo izvanredne rezultate, da smo definitivno nacija koja je izuzetno, čak mogu s pravom da kažem, i natprosečno talentovana, kada je sport u pitanju, jednostavno, kada su sve grane u pitanju. To govore, pre svega, rezultati na takmičenjima. Međutim, postavlja se pitanje da li će svi biti zadovoljni ovakvim zakonskim rešenjem? Naše mišljenje je da neće, iz prostog razloga što je Predlog zakona unapred osuđen na izuzetno tešku primenu, s obzirom na činjenicu da mu je morao prethoditi zakon kojim bi se prenela prava vlasništva sa države na lokalnu samoupravu. Zatim, trebalo je da se definiše vlasništvo na sportskim objektima i, na kraju krajeva, da se reše sva sporna pitanja sportskih objekata, između ostalog i procena rizika i bezbednosti na sportskim takmičenjima, mislim da ćete se složiti da je to jako značajno. Prošao je dugi niz godina od kada su mnogi naši sportski objekti sagrađeni. Trenutno su u finansijski lošoj situaciji, tako da nisu mogli na adekvatan način da održavaju te objekte, pa čak ni objekte koji su bili reprezentativnog karaktera. Sada mnogi objekti ne mogu da dobiju dozvolu ni od naših komisija, a da ne pričam o međunarodnim komisijama i uslovima i kriterijumima koje treba da ispunimo da bismo učestvovali na velikim takmičenjima. Jedan takav primer je i jedna divna hala u Nišu, gde sada ne mogu da se održavaju rukometna takmičenja jer smo dobili zabranu od Evropske rukometne federacije. Država neće ili ne može trenutno da izvrši određene sanacije i korekcije na toj hali, a grad Niš nema para za investiciono održavanje i rekonstrukciju. Ovim zakonom je zadovoljena opšta forma, ali svakako da nije i suština. Zadire se u neke druge zakone, neke druge oblasti, regulišu se pitanja koja nemaju zakonsku, već podzakonsku formu, što bi se reklo – rad dobar, a tema promašena. Međutim, ovde je potpuno jasno da se zakon donosi radi tzv. evropskih načela, a ne zbog suštine njegove primene. Ovako napisan zakon doživeće fijasko već naredne godine, ukoliko se ne prihvate amandmani koje je podnela Srpska radikalna stranka. Ne govorimo mi o nama, već pokušavamo da vas uverimo i usmerimo ka osnovnoj primeni ovog zakona. Pokušavamo da popravimo nešto što je, verujte, stvarno teško u ovom momentu popraviti. Jednog momenta, dok sam čitao Predlog zakona, našao sam se u dilemi da li se radi o zakonu o sportu ili zakonu o veri. To ćete imati prilike da vidite u jednom amandmanu, da li vam se slučajno omaklo, ali se nadam da ćete i taj amandman prihvatiti. U drugoj situaciji pitao sam se da li je ovo radilo Ministarstvo za sport i omladinu ili Agencija za privredne registre, a u trećoj situaciji postavih sebi pitanje da li će se privatizacija sportskih klubova obaviti kao i dosadašnje privatizacije privrednih subjekata. Što se tiče privatizacije, apsolutno je jasno našoj javnosti kako je urađena do sada u Srbiji. Vi ste rekli da nema razloga za brigu i da garantujete da neće biti zloupotrebe. Pitam vas, pošto vi kažete, gospođo ministre, kako mi da vam verujemo, ne samo vama i političkoj partiji kojoj pripadate, već uopšte, od dolaska DOS-a 2000. godine na vlast, kada ste, recimo, na prethodnim izborima obećali akcije od 1000 evra, a nema ništa od toga? Kako možemo da vam verujemo da kada dođe do privatizacije određenih sportskih kolektiva, a pogotovo naših vrhunskih klubova, neće biti zloupotrebe? Vi imate ekskluzivno pravo, kao ministar, da donosite podzakonske akte i uredbe. Tek toga se plašim. Vi jednostavno možete da donesete uredbu kojom posle izvesnog vremena proglašavate da određeni objekat nije više od nacionalnog značaja, iz raznoraznih razloga, i da se izvrši privatizacija. Navešću vam samo primer jednog našeg, da tako kažem, ozbiljnog kluba. Trenutno, u ovoj situaciji, to je „Vojvodina“, koja je treći naš klub, posle „Zvezde“ i „Partizana“. Jedno vreme je tamo bio upravnik, odnosno predsednik Upravnog odbora „kralj šećera“, gospodin Kostić. Vi znate da „Vojvodina“ ima jedan izuzetan sportski kompleks prema Veterniku, preko puta koga je napravljeno jedno naselje koje se zove Lipov gaj; tu je gospodin Kostić planirao da napravi još jedno takvo naselje. Već je dogovorio i lokaciju, da se izmesti kompletan kompleks, međutim, na svu sreću, i građana Novog Sada i fudbalskog kluba „Vojvodina“, u to vreme je u Novom Sadu bila Srpska radikalna stranka na vlasti i to je sprečeno. Posle toga se gospodin odmah povukao i „Vojvodina“ je dobila novo rukovodstvo. Verovatno je procenio da nema više interesa da ulaže u sport, konkretno u Fudbalski klub „Vojvodina“. Ne bih želeo da vređam predlagača, ali moram da vas pitam, pre svega, da li je vama poslanicima koji ste pročitali ovaj predlog zakona(znam da vladajuća većina uglavnom ne čita zakone, pošto slepo veruje svojim čelnicima) jasno da se u pojedinim poglavljima moglo očekivati da zakon reguliše i veličinu dresova koje će nositi naši sportisti? S druge strane se ne ulazi u suštinu ključnih problema, kao što je vlasništvo nad sportskim objektima. Kako će doći do privatizacije sportskih klubova ako se ne zna ko je vlasnik objekta? Ili se iza ovog krije nešto sasvim drugo? Izgleda da će pre biti da će se država ponovo na neki način, kada dođe do privatizacije, ovajditi prodajom sportskih klubova. Ponovo će država ili, bolje rečeno, pojedinci ostvariti dobit na nečemu u šta nikad nijedan dinar nisu uložili. Da li će se nakon privatizacije sportskih klubova dogoditi gašenje istih, kao što se dogodilo u preduzećima? Kada se analiziraju pojedini slučajevi, govorim vam o vrhunskim sportskim kolektivima, način na koji su neki smestili u upravne odbore naše političare, pa čak i ministre, jasno govori o tome da tu postoje određene namere. Za razliku od toga, mnogi naši ugledni sportisti su hapšeni na jako transparentan način. Vi kažete da ste razgovarali sa Mišelom Platinijem. Jeste, ne sumnjamo. Da li vas je pitao Mišel Platini da li je moguće da jednu fudbalsku legendu, najboljeg fudbalera svih vremena Srbije, na tako transparentan način hapsite? Šta mislite, da li bi to dozvolila Francuska, da se na takav način hapsi Platini? Da li bi Brazil dozvolio da se na takav način hapsi Pele? Verujte da ne bi, sigurno. Da našim sportom, kao i ostalim segmentima našeg društva, polako ovladava mafija, govore i činjenice: jedanaest uglednih sportskih radnika, predsednika klubova, direktora klubova i generalni sekretar Fudbalskog saveza su ubijeni. Koliko je ubistava otkriveno? Sada je valjda svima jasno da pojedini tajkuni upravljaju iz senke određenim sportskim kolektivima. Ovim zakonom država se meša u nešto što joj nije posao, a tamo gde treba da reaguje, kao u slučaju naše vaterpolo reprezentacije, ostali ste nemi. Da ne pričam o Košarkaškom savezu, gde trener Dušan Ivković nije dobio devet plata. Mizerija! Da ne pričam o našoj fudbalskoj reprezentaciji i o nemirima u Đenovi. Tek je to posebna priča. Te naše navijače ste nazvali huliganima. Isti ti huligani su učestvovali u paljenju ove narodne skupštine. Tada, gospođo Marković, nisu bili huligani. Ono što SRS vama zamera, kada je ovaj zakon u pitanju, to je da ste najmanje pažnje posvetili tretiranju talentovanih i perspektivnih sportista, od kojih nam zavisi budućnost. Onda je jasno da je cilj donošenja ovog zakona za Vladu, ili pojedince iz Vlade, pre svega zaštita pojedinih tema koje su njoj od interesa, a ne unapređenje sporta, posebno razvoj naših talenata. Podsetiću vas da su najveći sportisti, ne samo u našoj zemlji, već u čitavom svetu, svoju talentovanost i perspektivu iskazivali upravo kao amateri, ili su bili maloletni ili nisu imali profesionalne ugovore, i to na velikim takmičenjima. Ovim zakonom, odnosno pojedinim članovima, to je sada onemogućeno. Ovde se vodilo pre svega računa o velikim klubovima, a na one tzv. male klubove i kolektive najmanje se mislilo. Tih malih ima toliko da nam se više od tri četvrtine sportista nalazi u njima. Oni su jako bitni ne samo u piramidalnoj koncepciji razvoja sporta, nego i u unapređenju osnovnog cilja, a to je da nam se što više omladine uključuje u sport. Niste uspeli da zaštitite onu kategoriju dece čiji roditelji nemaju sredstva za plaćanje, da se ta deca bave sportom. Niste uspeli da omogućite licima sa posebnim potrebama da prisustvuju svim sportskim priredbama i takmičenjima. Niste uspeli da se odredite na najjasniji način protiv nereda i huliganstva, što nam je trenutno, priznaćete, možda i najveći problem. Niste uspeli da podstaknete granske sportske saveze na organizaciju međunarodnih sportskih takmičenja radi popularizacije sporta i ekonomske isplativosti. Mnogo toga niste rešili ovim zakonom. Izgleda da je bitno samo doneti zakon i reći Evropi – evo, zakon je u skladu sa evropskim zahtevom i sa vašim nalozima, a to što on neće biti ni delimično prihvatljiv za naše sportske organizacije i pojedince, to i nije tako bitno. Nadam se da ćemo u raspravi u pojedinostima imati više prilike da govorimo konkretnije, ne samo o našim amandmanima, već i da ćete... Zakon sigurno nećete povući iz procedure, ali se nadam da ćete prihvatiti određeni broj amandmana. Siguran sam da ćemo uskoro imati ovde, kao i kada su drugi zakoni u pitanju, izmene i dopune zakona o sportu. Zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem i dajem reč narodnom poslaniku Branimiru Đokiću.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Ministarstva i poštovani predsedavajući, slušajući danas ceo dan izlaganje mojih kolega narodnih poslanika, kao i uvek kada se donosi neki novi zakon, čućete mnoga oprečna mišljenja. Smatram da je to dobro, jer samo tako se može na neki način uticati i doneti neki zakon koji će služiti u primeni i moći da se primeni kako treba. Šta reći sada pojedinačno o zakonu o sportu? To je jedna široka lepeza o kojoj bi se moglo diskutovati mnogo sati, kao što smo mi danas i diskutovali. Meni je, u svakom slučaju, kao i mnogim narodnim poslanicima, vreme ograničeno. Složiću se i sa ljudima koji su kritikovali ovaj zakon, jer je bilo elemenata, bar iz mog ugla, gde su s punim pravom iznosili neka svoja zapažanja. Složiću se i sa predstavnicima Ministarstva, koji sigurno imaju dobru nameru da donesu novi zakon posle toliko godina, jer je drugo vreme i situacija u kojoj živimo. Koliko se uspelo u tome, to je stvar za diskusiju. Nijedan zakon ne može biti idealan, ali se trudimo da ga na neki način uskladimo, što je bolje moguće, u određenim uslovima. Kad kažemo zakon o sportu, tu se prepliće mnogo stvari, od amaterskog sporta, sporta u školama, profesionalnog sporta. Ima tu mnogo sportskih grana i ako bismo pojedinačno izlagali, ušli bismo u zamku koja se ne može rešiti izlaganjem jednog poslanika ili svih nas ovde. Mislim da je u ovom zakonu izgubljeno dosta vremena na raščlanjavanje, što je dobra zamisao Ministarstva, da se naprave sportska udruženja koja će na neki način okupljati mlade sportiste, pa do granskog saveza, sportskog udruženja, neka piramida koja će se napraviti od Ministarstva pa nadole. Moram da kažem da smo mi u Odboru za sport i omladinu, gde imamo dobru saradnju, diskutovali i pokušali da damo svoj doprinos. Čak sam i ja pokušao da na neki način dam svoj doprinos, koliko sam mogao. Ministarstvu su na neki način bile vezane ruke što se tiče sportskih udruženja, registracije sportskih udruženja i kako da ona funkcionišu. To proizlazi iz mnogih zakona koje smo donosili ovde u Skupštini ne razmišljajući o njihovim posledicama u primeni – Zakon o udruženjima, koji je donet pre dve godine; u to vreme smo govorili, čak sam i ja govorio kao opozicija, ali nije bilo sluha, on je izglasan. Upozoravao sam na neke propuste koji će se desiti u primeni i oni se dešavaju sada. To se odnosi na udruženja u kulturi i druga udruženja građana. Sada je Ministarstvo za sport pokušalo da reši jedan racionalni problem preko sportskih udruženja. Naišao je jedan problem u Zakonu o udruženjima. Zakon o udruženjima je donet tako da mogu tri člana da osnuju udruženje, čak jedno maloletno lice. Prvo, jedno sa drugim se sudara. To udruženje se može registrovati, a dalje se kaže kako to udruženje može da funkcioniše i koje organe treba da ima, pa se kaže: statut tog udruženja donosi skupština, skupština bira izvršni ili upravni odbor, potpredsednike i određene nadzorne organe u tom udruženju. Sada se pitam, kako može neko da registruje određeno udruženje koje treba da ima svoj statut, svoja tela koja su donela taj statut i pravila tog udruženja, ako nema ni skupštinu, ni izvršna tela, ako je zakon predvideo da mogu samo tri lica da ga registruju? Znači, sva ta tela i sve druge stvari će se dešavati o tom potom. Naravno, sada se ulazi u druge probleme – ukoliko određeno sportsko udruženje dođe u situaciju da ima manje članova od osnivača, znači tri, ono se gasi. Šta ako to sportsko udruženje ima pet članova, sedam članova? Koju skupštinu oni imaju, koje nadzorne odbore oni imaju, koja upravna tela imaju i kako ona funkcionišu? Po zakonu ne možete da ga zatvorite, jer još uvek ima pet članova, a isto ima pravo da konkuriše, sada se vraćam na jednu finansijsku stvar, kod Ministarstva za sport za određene programe kojima se, navodno, oni bave, u raznim oblastima. Ima pravo da konkuriše i dobije novac. Napravljen je jedan propust koji sada daje mogućnost da jedna grupa ljudi, a već sada postoji u Srbiji mnogo takvih udruženja, a u sportu uvek ima i novca i svega... Gde god da je novac, ne samo u sportu, uvek ima i manipulacija. Određeni ljudi moći će da manipulišu finansijskim sredstvima preko tih udruženja. Ovde je Ministarstvo pokušalo da uradi najbolje što je moglo, pa je izgubilo maltene pola zakona u razjašnjavanju kako treba da funkcionišu ta sportska udruženja, jer je Ministarstvo za sport prepisalo određeni broj članova iz Zakona o udruženjima. Sve je to u redu, ali samo poslednja registracija udruženja i njihovo zatvaranje, njihova imovina... Na kraju ima jedan član gde se kaže da kad udruženje ode pod stečaj ili se naprave neki finansijski propusti, svi članovi udruženja snose teret, posledice. Vrlo je nezgodno da članovi koji nemaju pojma kako to udruženje posluje, kako dobija novac, kako se troši novac, snose pravne posledice, ako sam dobro razumeo. Neke stvari tu ne mogu da se upakuju. Mislim da je ovaj Zakon o udruženjima svesno prošao pre dve-tri godine. Pošto se odnosi na udruženja građana, on odgovara nevladinimorganizacijama, kojih je toliko registrovano u Srbiji, a niko ne zna kako se finansiraju i da li ih uopšte i ko u ovoj državi kontroliše. Taj Zakon o udruženjima građana se sada preliva i u sport, i u kulturu, svuda, i stvara velike probleme. Mislim da je trebalo tražiti izmenu i dopunu Zakona o udruženjima, prvo, da bismo mogli ovaj deo rešiti. Druga stvar, ovde se dosta pričalo o amaterskom sportu, o sportu u školama. Svi ste vi pričali, da ne ponavljam, da u našim školama fizičko vaspitanje postoji još na papiru, da malo karikiram, da se time trebalo malo više u zakonu pozabaviti, više posvetiti tom delu, jer kada se omladina bavi sportom od nje mogu da izađu ljudi, a kada ide na ulicu, otići će u kafić, tu je droga i sve moguće opasnosti koje je prate na ulici. Došlo se na kraju do Zakona o privatizaciji. I o tome se ovde dosta diskutovalo. Ovde ima dosta podzakonskih akata koji se naslanjaju na neke druge zakone. Konstatacija je, u svakom slučaju, dobronamerna. Kada je sport u pitanju, svi smo dobronamerni, jer sport na neki način održava naciju. Kažu – u zdravom telu zdrav duh. U sportu već dugo postoji veliki kriminal, veliki marifetluci se sprovode, finansijske transakcije, prodaja fudbalera; toliko je o tome pisano, toliko se već zna o tome, toliko je toga izneseno u javnost. Država je pokušavala, ne samo ova vlada, i ranije su stalno obećavali da će se obračunati sa određenim klanovima, mafijaškim grupama koje imaju upliv u sportu. Naravno, mafijaši uvek nađu upliv tamo gde je novac, ne samo u sportu, i u privredi, kulturi, gde god hoćete. Kako to rešiti? To država mora da reši. Ne kažem da Ministarstvo za omladinu i sport može da reši te probleme kroz zakone. Možda je moglo veće težište baciti na problem privatizacije, kako napraviti što manje prostora za kriminal i naslanjati se na određene zakone iz oblasti pravosuđa, policije; rekli ste da ste imali kontakte sa ministrom Dačićem. Država se pojavljuje samo u nekom trenutku, kada njoj odgovara. Niko nije za huligane. Ja na utakmice ne idem dugo, baš zbog toga što se izgubio duh sporta, ali žao mi je što smo došli u situaciju da huligani... Kažem huligani, a nisu svi huligani, taj termin smo pogrešno upotrebili, tu je dosta dece zavedeno. Postoje određene vođe, postoje određene veze između članova uprave klubova i ljudi koji vode iz senke sve naše velike klubove, i to je javna tajna, to svi znamo. Mi ćemo sada određenog čoveka, da li je bio taj sportista ili neko drugi, zbog neke afere staviti na naslovne strane, rešićemo da se obračunamo sa kriminalom, a oni glavni, koji vuku konce u sportu i finansijske transakcije, direktori su određenih klubova, firmi, oni to i dalje ostaju, nigde se njihova imena ne spominju. Znači, tu je trebalo baciti težište, naravno, koliko dozvoljava ovaj zakon o sportu. Niste vi ni pravosuđe, ni ministarstvo policije, ali mislim da je tu ostavljen prostor i pitanje je kako će se ovaj zakon primeniti kada dođe vreme da se vrši privatizacija u sportu. Još bih mogao mnogo da pričam, kao i svako od nas, ali mislim da svi imamo dobre namere da damo doprinos poboljšanju ovog našeg zakona o sportu, kao i vi koji ste napisali. Videćemo, imamo i amandmane, vi ćete naše amandmane pogledati, pa ćete nešto od toga verovatno usvojiti. Videćemo. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Ostavili ste petnaest minuta svom kolegi, kojem dajem reč. Reč ima Milan Škrbić. Izvolite.
Hvala lepo. Dame i gospodo narodni poslanici, evo, poslednji sam govornik po ovom spisku; ostalo je još petnaest minuta, duže ne može da traje, jedino ako će ministarka da se obrati posle mog obraćanja javnosti. Dakle, govorim o sportu i mislim da niko nije do sada spominjao ono što bih hteo da spomenem u ovih petnaest minuta, a to je najbitnije da se kaže, mimo sportskih klubova „Partizana“, „Zvezde“ i ostalih stvari. Baziraću svoje izlaganje na nečemu o čemu do sada nije niko govorio, a to je, slažete se, gospođo ministarka, savremeni sociolozi kažu, da je nivo razvijenosti sporta najbolji pokazatelj opšte razvijenosti nekog društva. Da bi se analizirala struktura sporta u jednoj državi potrebno je analizirati stanje, probleme u sledećim oblastima (a imali smo dosta vremena i godina da to analiziramo): školski sport, stručni kadrovi, sportska infrastruktura, vrhunski i kvalitetni sport, i, naravno, veoma bitno za jednu državu, rekreativni sport. Ono što je važno, to je izvor finansiranja. U članu 71, sa naslovom „Imovina“, kaže se da sportsko udruženje može sticati sredstva i ostvarivati prihod od priloga, članarine, donacija i poklona, subvencija, nasleđa, kamata na uloge, zakupnine, dividendi, usluga, sponzorstva i drugih komercijalnih, marketinških, poslovnih i privrednih delatnosti i aktivnosti, u skladu sa zakonom. Kažem, važan izvor finansiranja sporta moraju da budu i poreske olakšice, koje ne vidim u ovom članu. Sport mora da ima velika poreska rasterećenja. Da li je to predviđeno? Nije. Da li je država snažan partner u privatizaciji, kao garant? To ne vidimo iz ovog zakona, a to je potrebno za one koji su zainteresovani da ulažu u sport. Ta sigurnost ne postoji za ljude koji su spremni da ulažu u sport. Propadanje klubova je rezultat povlačenja države i preduzeća iz finansiranja; do sada je to tako otprilike izgledalo. Sve ipak zavisi od finansiranja. Možemo napraviti idealan zakon, a da li će biti profitnih interesa, eventualno nekih koji su zainteresovani da ulažu, u ovom momentu, kroz ovaj zakon, mislim da neće biti. Privatizacija je možda najzanimljiviji, ali ne i najvažniji posao koji čeka sportske radnike u budućnosti, jer je dobar sistem finansiranja rešenje mnogih problema. Mali sportovi ili tzv. nekomercijalni sportovi su veliki problem. Srbija i u tim sportovima ima svetski poznate rezultate, svetski poznate pojedince i sportiste, klubove, koje u ova nesrećna vremena niko ne spominje. Izuzetno malo su zastupljeni u medijima, što je katastrofalno za razvoj takvih sportova. To je doprinelo odustajanju mnogih zainteresovanih finansijera za te male sportove (složićete se, bilo ih je jako malo) ili sponzora koji su svoju šansu tražili upravo u predstavljanju svojih preduzeća ili kompanija kroz te sportove. Naravno da su odustali, novine i štampa pišu o mnogim drugim stvarima; to je neko pričao pre mene. O tome se u ovom zakonu ne govori. Mali klubovi su u svim sportovima u Srbiji u unutrašnjosti, uglavnom; iz njih se regrutuju talenti i oni su ostavljeni da se sami staraju o sebi kako znaju i umeju, a to znači gašenje velikog broja takvih klubova u Srbiji. Složićete se, to nije perspektiva sporta u Srbiji. Ono sa čime se mi iz Poslaničke grupe SRS apsolutno ne slažemo, a videli smo i mnogi diskutanti iz vladajuće garniture i koalicije, jesu tri načina privatizacije. Odmah se sumnja na nešto što je nedefinisano; kada je nedefinisano, a ima više načina realizacije, nije dobro. Ipak živimo u zemlji Srbiji, gde se malo šta moralno može podvesti pod neku ljudsku osobinu, nažalost, a ako to nije zakonom uređeno, tek onda predstoje razna razmišljanja. Moramo da znamo šta želimo, jer ako privatnik registruje ili privatizuje neki klub, šta ako privatnik bankrotira? Sve staje, gasi se. Ne samo prvi tim, najstariji, gase se i sve škole, pionirske, omladinski podmladak i ceo sistem tog kluba. To ne vidimo i ne prepoznajemo u ovom zakonu. U mnogim slučajevima ima onoga što je važnije od novca, a to je obrazovanje, koje je veoma važno, koje prati sport. Pitanje je dalje – kako iz skromnih sredstava plaćati i održavati infrastrukturu? To je vrlo veliki deo budžeta bilo koje sportske organizacije. Država, to smo govorili, ali još jednom konstatujemo, ovim zakonom nije stvorila uslove da stimuliše velike kompanije, preduzeća da ulažu u sport, kako bi na drugoj strani oni koji ulažu bili oslobođeni nekih davanja. Pošto vidim da imam vremena, navešću jedan dobar primer iz opštine iz koje dolazim. U prošlom mandatu bio sam zamenik predsednika opštine, a sada sam predsednik Skupštine opštine i zajedno sa SPS-om još uvek se borimo da ostanemo na vlasti. Pre šest godina lično sam bio domaćin jednog kvalitetnog skupa, gde je bilo dvadesetak ljudi iz sveta sporta. Bilo je i univerzitetskih profesora, doktora nauka, aktivnih sportista, vrhunskih, trenera koji su nekada imali i nosili olimpijske medalje, a danas su vrhunski treneri. Radi se o školskom sportu. Tu se rodila jedna ideja, koja je prosleđena sa tog skupa na sve adrese: Vlada, predsednik države, resorno ministarstvo, pokrajinska vlada itd. Date su smernice da se pomogne, pošto su to sve stručni ljudi, donošenju novog zakona o sportu, ali ni do dan-danas nismo dobili nikakve odgovore. Kada sam malopre čuo da ni gospođa Čomić nije dobila odgovor na svoje pitanje, onda me ne čudi zašto mi nismo dobili odgovore na ta veoma stručna i kvalitetna pitanja, koja su išla uz sugestiju. Ono što nama iz poslaničkog kluba SRS smeta i na šta skrećemo pažnju jeste i naslov iznad člana 134: Potrebe i interesi građana u oblasti sporta u AP Vojvodini. Vlada Vojvodine, na čelu sa predsednikom Vlade Pajtić Bojanom, ima po ovom zakonu neograničena ovlašćenja. Odmah se osnovano sumnja na zloupotrebu i u ovom segmentu. Imamo Republiku, imamo Vojvodinu i velika ovlašćenja nekoliko ljudi. Da ne živimo u ovakvoj državi, da ne gledamo sve i svašta u svojoj okolini, pod ovakvim vladama od 2000. do danas, ne bih ovako govorio. Član 137, lokalna samouprava, sa svojih 16 tačaka, zakonskih odredaba, to je prosto nemoguće. Navešću vam primer, opet iz svoje sredine, a kada završim, gospođo ministarka, vi ćete se setiti o kojoj sredini se radi i kako je taj savez radio. Lokal nema sredstva za sve ovo, pogotovo posle drastično smanjenih budžeta ukidanjem velikog dela transfernih sredstava. Znači, krivac je država. Radi se o opštini Apatin, ona je zaista izdvajala velika sredstva za finansiranje klubova, tj. mnogih obaveza koje klubovi imaju. Izgrađene su dve sportske hale, a treća je u izgradnji, sopstvenim sredstvima. Uz postojeće tri, ukupno imamo šest sportskih objekata koji su u sklopu osnovnih i srednjih škola. Nismo čekali donošenje zakona, već smo preduhitrili zakon. Na tim skupovima smo dogovorili formiranje sportskog saveza opštine, krenuli smo u akciju i to je rezultat dosadašnjeg rada. Preko Sportskog saveza opštine sredstva se usmeravaju klubovima, a knjigovodstvo tih klubova vodi Sportski savez, bez naknade. Klubovi nemaju taj problem. Finansirane su putem saveza i opštinskog budžeta sledeće stvari: prevoz klubova na takmičenja, redovna liga, plus ostalo, lekarski pregledi svih sportista, osiguranje svih sportista, kompletna oprema za klubove po određenim kriterijumima, stipendije sportista svih uzrasta po kategorijama – reprezentativci, talenti i mlađi talenti, besplatni termini u svim sportskim halama u celoj opštini, plate trenerima po određenim kriterijumima, kotizacija, a posebno za vrhunske takmičare, njihove pripreme i putovanja na svetska i evropska takmičenja koje mi u našoj sredini imamo. Uspeh je bio neverovatan: od 27 klubova, kada smo osnovali Sportski savez, na početku, došli smo u situaciju da danas imamo 57 klubova. Uspeli smo da veliki broj mladih zainteresujemo za sport i dovedemo ih na zelene travnjake i sportske hale. Odvojili smo ih od droge i od kafića. Sve je bilo idealno, čak je i naš savez opštine Apatin dobio prestižno priznanje od države za učinjeno; vi ste bili tamo, gospođo ministre. Majska nagrada Sportskog saveza Srbije, najveće priznanje koje može država da dodeli nekom savezu. Sada smo dočekali, u ovom momentu, da možemo samo 30% svega ovoga da finansiramo. Nije kriva opština, imali smo dobru ideju. To je ono od malopre, da sve zavisi od finansiranja. Recimo, navešću primer Kajak kluba Apatin, koji ove godine slavi, čini mi se, 65 godina postojanja, koji je dao olimpijce. Imamo dva olimpijca koja su potekla iz Apatina. Da podsetim one koji ne znaju i javnost, prvi olimpijski kajak je napravljen u Apatinu. Imamo veliku tradiciju i organizujemo velika takmičenja. Sada smo došli u situaciju, na godišnjoj skupštini u nedelju, da je pred gašenjem, jer nema zainteresovanih za finansiranje. Možemo donositi zakone koliko hoćemo, ali opština ne može da preživi u ovom momentu zbog ukidanja tih transfernih sredstava. Jednostavno, sudbina tog kluba, a i mnogih drugih klubova u opštini i Srbiji biće neizvesna. Kada govorimo, pošto imam još malo vremena, o sportu u školama, malo je časova fizičkog. Malo je apsolutno. U zakonu treba doneti... U nekim školama kojima sam prošao postoji i opšte fizičko i stručno fizičko, pa da ne kažem svaki dan, obavezno, jer jedino tako ćemo decu, od predškolskih ustanova do fakulteta, odvojiti od kompjutera, od soba, jer je to postalo već zarazno. Imaćemo degeneričnu naciju, nažalost, ako to ne uradimo. Gledam koliko mi je vremena ostalo, ali ono što ne stignem, biće prilike da kažem u pojedinostima. Veoma je važan, samo da dotaknem, rekreativni sport za zdravu naciju. Da bi se ljudski organizam mogao regenerisati u fizičkom i mentalnom smislu, neophodno je upražnjavati sportske aktivnosti kao ličnu potrebu, u cilju odmora, rekreacije, razonode i zabave. Postojeći problemi su nedostatak objekata, životna tranzicija i dužina radnog vremena, a i navike za bavljenjem sportom. Nemamo podatke koliko stanovnika naše zemlja se bavi rekreativnim sportom, ali imamo podatke da se u Skandinaviji do 75% stanovništva bavi rekreativnim sportom i da je to na veoma visokom nivou. Danas se smatra da je sport nezamenljivo sredstvo za formiranje kulturnih stereotipa, kao i efikasan put za prevazilaženje krize identiteta i legitimiteta nacije. Država se može ponositi sportskim rezultatima ako su ti rezultati odraz zdravlja i sposobnosti kompletnog stanovništva, a ne plod sporadičnog uspeha pojedinaca, a da ne spominjemo, ako su plod nedozvoljenih sredstava u sportu. Ne smemo imati moto – cilj ne bira sredstvo. To ne sme da bude u sportu. Koliko mi je ostalo vremena, da ne počinjem novu temu? (Predsednik: Deset sekundi.) Deset sekundi. Evo, iskoristiću momenat da damama u Skupštini koje su ovde zaposlene i vama prisutnima, a naravno i svim, kao poslednji govornik, svim damama u državi čestitam 8. mart. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Škrbiću, na čestitkama. Da li još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. našeg poslovnika želi reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, dozvolite mi da zaključim današnji pretres o Predlogu zakona o sportu i da se zahvalim ministarki i njenim saradnicima, ministarki posebno na interaktivnoj komunikaciji sa nama poslanicima i na vrlo kvalitetnoj prezentaciji. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Imaćemo zadovoljstvo da sutra u ime Vlade bude prisutna takođe ministarka Samardžić Marković.