Poštovane dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, otvaram Petu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Ovu posebnu sednicu sazvao sam da bi se Narodnoj skupštini obratio komesar Evropske komisije za proširenje i susedsku politiku, Njegova ekselencija, gospodin Štefan File. Čast mi je da, u ime narodnih poslanika i u svoje ime, pozdravim Njegovu ekselenciju, gospodina Štefana Filea, a pored njega, pozdravljam i ostale članove delegacije, a to su: Njegova ekselencija, gospodin Vensan Dežer, šef Delegacije Evropske unije u Republici Srbiji, gospođa Jana Lolić – Sindelkova, zamenik šefa Kabineta komesara Evropske komisije za proširenje i susedsku politiku, gospođa Mirijam Feran, šef Odeljenja za Srbiju, generalni direktor za proširenje, gospođa Marta Garsija Fidalgo, Odeljenje za Srbiju, Generalni direktorat za proširenje, gospodin Luka Bjankoni, šef Odeljenja za politička pitanja, Delegacija Evropske unije u Republici Srbiji, gospođa Sanda Babić, savetnik za politička pitanja, gospođa Dubravka Savić, rukovodilac projekata u Informativnom centru Evropske unije i gospođa Anka Paduraru, portparol komesara Evropske komije za proširenje i susedsku politiku. Takođe pozdravljam i predstavnike diplomatskog kora, kao i predstavnike Odeljenja za evropske integracije Narodne skupštine, koji su prisutni na galeriji Velike sale Doma Narodne skupštine. Sada molim Njegovu ekselenciju, gospodina Štefana Filea, komesara Evropske komisije za proširenje i susedsku politiku, da uzme reč.
Poštovani predsedniče, počasni poslanici, dame i gospodo, želeo bih da vam se najtoplije zahvalim gospodine predsedniče na pozivu koji ste mi uputili da se danas obratim Skupštini, Skupštini koju poštujem. Čast je da budem ovde u ovom istorijskom trenutku. Dvadeset i osmog juna Evropski savet je otvorio pregovore o pristupanju sa Srbijom. Otvaranje pregovora o pristupanju ima veliki značaj ne samo za Srbiju, već i za čitav zapadni Balkan, čitav region zapadnog Balkana. Ovaj korak je postao moguć samo zato što je Srbija ostvarila i pokazala rezultate, a spisak dostignuća je impresivan. Iako bi retko trebali da govorimo o prethodnim ostvarenjima, dozvolite mi ipak da se malo osvrnem na prošlost. Kada sam se prošli put obratio ovom parlamentu u martu 2011. godine, Komisija je pripremala mišljenje o kandidaturi za članstvo Srbije i tada sam naveo osam prioritetnih oblasti u kojima je progres neophodan, kako bi Srbija bila u mogućnosti da otvori pregovore o pristupanju. Bili ste uspešni u ostvarivanju rezultata koji su bili neophodni, sada morate da nastavite da radite na svim ovim pitanjima sa istim žarom i istrajnošću, kako biste okončali pravovremeno sve zadatke. Dozvolite nam da se podsetimo. Prioritet broj jedan bila je reforma pravosuđa. Nakon Odluke Ustavnog suda u julu 2012. godine, Vlada i ova Skupština je postavila, kao pravosudnu reformu, na vrh svojih prioriteta, pozdravljam nedavno usvojenu novu Strategiju za period 2013-2018. godine, koja zajedno sa Akcionim planom i nekoliko zakonskih akata, trebalo bi da stvori jednu zdravu i sveobuhvatnu osnovu za uspešno okončanje reforme pravosuđa. To je pre svega u interesu građana Srbije, vi ćete na taj način tako formirati jedan čvrst temelj za predvidljiviji zakonski okvir, koji je neophodan za unapređenje privlačnosti Srbije za investitore. Dozvolite mi u ovom trenutku da se osvrnem na jedno konkretno pitanje. Mi pozdravljamo napore koji su uloženi u reformu Krivičnog zakonika, koji se odnosi na zloupotrebu službenog položaja. Znate da se pozivam na bivši član 359. gde je zloupotreba u sprovođenju uzrokovala mnoge zabrinutosti. S tim u vezi, konačni cilj mora da bude puna kredibilna reforma, a ne samo formalna reforma. Očekujemo da vidimo sve prethodne postupke preispitane kada su u pitanju privatna poslovanja na individualnoj osnovi u skladu sa novim zakonskim okvirom. Kada je prioritet broj dva u pitanju, a to je borba protiv korupcije, Srbija je bila najaktivnija po sve tri stavke koje sam naveo u martu 2011. godine. Pod a) - Nova strategija je finalizovana i usvojena je od strane vašeg parlamenta početkom jula. Intenzivniji rad na Ackionom planu je u toku. Kada je u pitanju strategija pravosuđa, ovaj rad je ostvaren uz široke konsultacije sa svim činiocima i u bliskoj saradnji sa evropskom komisijom. Pod b) - Pre dve godine sam istakao značaj implementacije, neophodnosti da se ostvare konkretni, opipljivi rezultati. Dosledni tokom vremena i kredibilni kada je u pitanju procesuiranje i završnica procesa, vidimo kretanje i pomake u ovom pravcu značajne. Nadam se da će se ovaj ohrabrujući trend i nastaviti. Pod c) - Srbija je ostvarila rezultate i u trećoj oblasti koju sam pomenuo tako što je usvojila novi Zakon o javnim nabavkama koji utvrđuje, postavlja stabilne procedure koje će eliminisati korupciju iz procesa javnih nabavki. Treći ključni prioritet jeste bila izmena izbornog zakonodavstva, sastav vašeg parlamenta, v idimo da trećinu čine žene, jeste svedočanstvo o značaju uspešnosti ovih reformi. Na čelu mnogih odbora su žene, kako iz koalicionih, tako i iz opozicionih partija. Dozvolite mi ovde da pokažem svoju zahvalnost i pozdravim bivšu predsednicu Odbora za evropske integracije Milicu Delević. Takođe pozdravljam imenovanje njene naslednice Nataše Vučković. S obzirom da će Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju stupiti na snagu nakon leta, biće vaš zadatak da predsedavate, kopredsedavate parlamentarnim odborom za stabilizaciju i pridruživanje, čiji će inaguralni sastanak biti organizovan u Beogradu u narednim mesecima. Uopšte govoreći, mi pozdravljamo sada redovnu praksu parlamenta o održavanju javnih slušanja o ključnim zakonskim predlozima. Bilo bi dobro ako bi i Vlada i parlament mogli da se dogovore da se usvajanje zakona po hitnom postupku svede na minimum. Pomenuto je u vezi sa četvrtim prioritetom, a to je obezbeđivanje adekvatnog funkcionisanja nezavisnih regulatornih tela. Skupština zaista smatra da je rad ovih tela izuzetno značajan, a to potvrđuje imenovanjem visokih zvaničnika i obezbeđivanjem značajne interakcije u okviru svojih parlamentarnih odbora. Mi želimo da se takva bliska saradnja nastavi i u budućnosti na osnovu poverenja i poštovanja uloge ovih nezavisnih tela. Mnogo toga još uvek može da se učini kada je u pitanju primena i sprovođenje njihovih saznanja i njihovih preporuka. Takođe, ostvaren je i značajan napredak u oblasti petog prioriteta, a to je zakonsko razjašnjavanje kada su u pitanju imovinska prava i šestog prioriteta, kada su u pitanju zaštita ljudskih prava i manjinskih prava. Ponavljam, dobar rad i uspeh ostvaren do danas ne sme se zaustaviti. Konstatovali smo nedavno usvojenu Strategiju o antidiskriminaciji i Akcioni plan za inkluziju Roma. Nadamo se da ćemo videti da će se ovi akti transponovati i u proaktivne pristupe od strane državnih institucija i na konkretne mere na terenu. O svim ovim prioritetima, dozvolite mi da se malo zadržim ovde i da ponovim da su ključna očekivanja od strane Komisije, kada su u pitanju reforme, da očekujemo da reforme budu održane, da se nastave, da budu održive tokom vremena. To zahteva pažnju, resurse, doslednost i, pre svega, značajnu političku volju i smernice. Cenim to što je ovaj parlament postao aktivniji u vršenju nadzora nad radom Vlade jer na taj način omogućava da se ključna pitanja razmatraju u javnosti i doprinosi se većem jačanju javnog poverenja. Dozvolite mi sada da nastavim. Među osam prioriteta koje sam istakao pre dve godine, sedmi je ispunjen još u leto 2011. godine, a to je bila, ako se sećate, puna saradnja sa Međunarodnim krivičnim tribunalom za bivšu Jugoslaviju. Osmi prioritet jeste proces koji je i dalje u toku, a tiče se aktivnog učešća Srbije u regionalnoj saradnji i pomirenju, i odlučnog i hrabrog angažovanja u normalizaciji odnosa sa Prištinom. Mišljenje Komisije koje je potvrđeno u zaključcima Saveta je pokazalo jasno da Srbija mora da napravi korak napred ka vidljivom i održivom poboljšanju odnosa sa Kosovom. To je jedan zahtevan proces, ali je to istovremeno i jedan proces za koji je preko potrebno da se ostvari konsolidovana stabilnost u regionu i otvore nove mogućnosti za sve ljude koji žive u Srbiji i na Kosovu. To je zaista bio veliki preokret koji je duboko reformisao imidž Srbije u političkim krugovima širom Evrope. To je jedna zemlja koja se suočava sa prošlošću i prihvata svoju evropsku budućnost. Pozdravljam to što je ova Skupština redovno razgovarala o dijalogu koji je bio u toku i o ishodima dijaloga izrazila svesrdnu podršku dogovoru usvojenom u aprilu. Želim da odam počast srpskom rukovodstvu na viziji i hrabrosti. Sa zadovoljstvom isčekujemo i sa punim poverenjem nastavak angažovanja Srbije u dijalogu i njegovom sprovođenju. Poštovani poslanici, dame i gospodo, pozivajući se na ovih osam ključnih prioriteta, Srbija je sada otvorila vrata jednoj potpuno novoj fazi u odnosima sa EU. U srži odluke koja je usvojena 28. juna jeste kredibilnost procesa proširenja. Evropska unija ostvaruje svoja obećanja kada zemlja kandidat preduzme sve neophodne korake ka ostvarivanju i usklađivanju sa kriterijumima o članstvu i ostvarivanju rezultata kada su u pitanju reforme. Od sada pa nadalje, proces evropskih integracija će postati sve više konkretan i opipljiv za sve u Srbiji. To je posebno značajno za administraciju, civilno društvo, poslovne ljude, studente, istraživače, ali je takođe važno i za društvo u celini i biće značajno za sve građane Srbije. S obzirom na to da reforme koje se sprovode iz evropske agende dotiču veliki broj sektora, direktno ili indirektno utiču na mnoge aspekte svakodnevnog života građana Srbije. Važno je da proces pridruživanja ne ostane u ekskluzivnom domenu eksperata u državnoj administraciji, već da zaista bude javno vlasništvo. Promene će biti lagane i progresivne. Građani ne bi trebalo da očekuju čuda na samom kraju ovog procesa kada Srbija bude zapravo postala država članica EU, već bi građani trebalo da osete promene postepeno koje proizilaze iz pridruživanja i usklađivanja sa evropskim standardima. To će oni moći da osete u svojim svakodnevnim životima putem pregovora i samog procesa tokom kojeg će Srbija ispunjavati sve više i više kriterijuma iz članstva, koji će dovesti do postepenog unapređenja života građana Srbije, a to je zapravo cilj. Građani Srbije treba da osete konkretnu promenu, konkretno poboljšanje svog životnog standarda i važno je da ovo poboljšanje bude nepovratno. Dozvolite mi na kraju da pomenem važnu ulogu civilnog društva u ovom procesu. Ono je dvostruko. Pre svega, oni će biti deo procesa pregovora u pronalaženju rešenja i izazova, a osim toga, nastaviće da nadziru sprovođenje reformi i zakonodavstva zajedno sa Vladom i Parlamentom i biće tome čvrsto posvećeni i biće uključeni u sve faze, zajedno sa svim drugim činiocima i na taj način doprineće da ovaj proces bude ireverzibilan, a reforme održive. Mi ćemo otvoriti pregovore o poglavljima 23. i 24. o pravosuđu i fundamentalnim pravima. Bićete jedna od prvih zemalja gde će ovaj novi pristup biti primenjen u korist vaše zemlje i vaših građana. Uveravam vas da to neće biti samo jedna vežba kojom ćete štiklirati sve što je ostvareno, već ćete stvarati zakone i osnivati institucije, kojima ćete menjati živote vaših građana. Dozvolite mi da potvrdim, još jednom da podvučem da će ove benefite i povoljnost osećati vaši građani tokom procesa, a ne samo na kraju. Iskustva sa drugim država kandidatima pokazalo nam je da je ovaj transformativni proces zahtevan, a ponekad i bolan i takođe omogućava ekonomski razvoj i socijalni razvoj, razvoj društva u celini. Najočiglednija mera jeste unapređenje trgovine i poslovnih mogućnosti i jačanje jedinstvenog tržišta, što će se oslikati na povećanje zaposlenosti i novih mogućnosti zapošljavanja. Poštovani Parlamentu, naredne nedelje komisija će predstaviti nacrt pregovaračkog okvira državama članicama. Nakon što države članice razmotre ovaj okvir u skladu sa junskim zaključcima trebalo bi da se usvoji i potvrdi od strane Evropskog saveta, tako da se prva konferencija o pristupanju sa Srbijom održi najkasnije u januaru 2014. godine. U međuvremenu, skrining će početi u septembru, a danas zvaničnici komisije proći će kroz čitav proces pregovora na seminaru sa srpskim zvaničnicima. Dozvolite mi konačni komentar, proces pregovora je veoma zahtevan. To je proces za koji ne neophodan kontinuitet i odlučnost tokom niza godina. Iz toga razloga EU posmatra pristupanje kao pitanje koje zahteva jedan konsenzus nacionalni i partijski konsenzus. Srbija je već dobar primer za to. Obezbeđen je jedan partijski stranački konsenzus o brojnim pitanjima i ključnim odlukama kada je u pitanju evropska budućnost. Znam i verujem da je ova zemlja spremna i željna da se angažuje uz značajne i dosledne napore. To je zbog toga što je konačni cilj veoma ambiciozan. Cilj je da se pripremi Srbija da zauzme svoje mesto kao članica EU. Dozvolite mi da vas uverim da će Evropska komisija biti sa vama rame uz rame i pomoći će vam da ostvarite ovaj ambiciozan i veoma značajan cilj. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem gospodinu Štefanu Fileu. Zaključujem Petu posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Hvala. (Sednica je završena u 10.40 časova.)
REPUBLIKA SRBIJA NARODNA SKUPŠTINA PRIVREMENE STENOGRAFSKE BELEŠKE Deveto vanredno zasedanje (neredigovane i neautorizovane) Narodne skupštine Republike Srbije 18. jul 2013. godine (Treći dan rada) (Sednica je počela u 11.15 časova. Sednicom predsedava Nebojša Stefanović, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 99 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Na osnovu člana 287. stav 2. Poslovnika, četvrtkom narodni poslanici imaju pravo da traže obaveštenje i objašnjenje. Da li se neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? (Da) Reč ima narodni poslanik Enis Imamović.
Hvala, gospodine predsedniče. Nakon samo 24 sata, pošto sam sa ovog mesta reagovao povodom ispisivanja grafita i skrnavljenja džamije u Nišu, dogodilo se novo naknadno skrnavljenje, ali ovog puta beogradske Bajrakli džamije i to u okviru suđenja za njeno paljenje u neredima u martu 2004. godine. Sada ne želim da komentarišem odluku suda i ne želim da narušavam njegovu samostalnost. Međutim, ono što zabrinjava jeste obrazloženje sudije koja je vodila ovaj slučaj, dat u medijima koja govoreći o presudi kaže da nije načinjena šteta većeg obima, pa ja prosto pitam – kakva grozota je trebala da se desi da bi, po njenim merilima, paljenje džamije bilo okarakterisano kao šteta većeg obima? Ovakve poruke su veoma loše i jako su uznemirujuće. U ovom trenutku, sa informacijama koje posedujemo, mogu da kažem da je od početka suđenja u ovom procesu sama optužnica bila postavljena tako traljavo da se već u startu moglo naslutiti da će ona pasti. Da bi se detaljno upoznao sa čitavim procesom, tražim od nadležnog ministarstva sve raspoložive informacije o ovom slučaju. S druge strane, razgovarajući sa ljudima i čitajući komentare na internetu o ovoj presudi, video sam reakcije prosečnih Srba, običnih građana ove zemlje i reakcije Beograđana. Imam ljudsku obavezu da sa ovog mesta izrazim poštovanje prema njihovoj svesti i prema osetljivosti ka nepravdi koju su pokazali. Očekujem da institucije budu slika tih i takvih građana za koje želim da verujem da su većina. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač.
Poštovani predsedniče, predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje će biti upućeno najpre Ministarstvu zdravlja, ali je ono i za razmišljanje svih nas, pa i cele Vlade. Nekoliko činjenica. Jedan od osnovnih ciljeva Zakona o zdravstvenom osiguranju je da se što širim, po mogućstvu svim kategorijama građana, stanovništva, obezbede neophodni uslovi za zdravstvenu zaštitu iz sredstava javnepotrošnje. Moje pitanje biće vezano konkretno za član 17. tačku 3. ovog zakona, odnosno na sledeću kategoriju osiguranika – izabrana, imenovana ili postavljena lica, ako za obavljanje funkcije ostvaruju zaradu, odnosno platu, ili naknadu zarade, kao i za član 129. tačku 2. istog zakona. Za spomenute osiguranike u slučaju kada postoji razlika u mestu prebivališta osiguranika u odnosu na sedište obveznika uplate doprinosa, matična filijala se određuje prema sedištu obveznika uplate doprinosa. Zar nije logično da izabrana, postavljena, imenovana lica ne budu svi iz Beograda, da ne žive svi u Beogradu, da uprkos opšteg negativnog stava javnosti prema ovim ljudima i raznoraznih mišljenja nemaju svi oni stanove u Beogradu, da ne spavaju svaki dan u glavnom gradu, da ne budu ovde naročito onda kada su bolesni, ili na primer trudni, kao ja? Primena ovih odredaba, naime, konkretno na terenu, znači da sam ja, a i sve moje kolege narodni poslanici, narodne poslanice, odnosno ostala izabrana, imenovana i postavljena lica nevidljivi, potpuno nevidljivi u sistemu filijala svog prebivališta i primorani da se leče ovde u Beogradu ili privatno. Dakle, ja, na primer, konkretno, ne postojim u sistemu savetovališta za žene u Zrenjaninu. Trudnoću, naravno, moram da vodim privatno ili da za svaku najminimalniju analizu, kao što je vađenje krvi, davanje krvi, itd. moram da dođem, da se figurativno izrazim, ranom zorom za Beograd. Da ne pričam o tome da je potpuno identična situacija sa svim najobičnijim prehladama i najosnovnijim zdravstvenim uslugama. Savez vojvođanskih Mađara se svakako zalaže za decentralizaciju, pa samim tim i za decentralizaciju zdravstvene zaštite i zdravstvenog osiguranja, pa samim tim za bolju dostupnost i pristupačnost u korišćenju zdravstvene zaštite. Ovo, pa i moj konkretan slučaj, je samo dokaz da nije retka situacija uskraćivanja ili otežanog ostvarivanja prava svih građana iz oblasti zdravstvenog osiguranja. Naime, nije novina i budimo realni da u zdravstvenim ustanovama skoro svakom prilikom kada dođe pacijent, dočekani su od strane krajnje neljubaznih sestara, ili u slučaju da se pregledi, ne daj Bože zakazuju telefonom, obično se nikad niko ne javlja na ove telefone, a ako se nekim slučajem i dobije termin u zdravstvenoj ustanovi, onda kada pacijent dođe čeka minimum sat, sat i po. Nedostatak novca ne može da bude izgovor i objašnjenje za ove propuste i nadam se da će ministarstvo da obrati pažnju na ovo pitanje i da u bliskoj budućnosti reši ovaj konkretan problem. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Ranka Savić.
Hvala predsedniče, koleginice i kolege, upućujem pitanje Vladi Republike Srbije, odnosno premijeru Srbije. Naime, poslednjih nekoliko meseci građani Srbije su prosto bombardovani raznoraznim informacijama u vezi sa rekonstrukcijom Vlade. Raspravlja se o personalnim rešenjima, vrši analiza, normalno preko medija, koji ministar je dobro radio, koji ministar je manje radio, a onda ti isti prozvani ministri naciji se obraćaju u velikom čudu i potpuno, onako, po njima objektivno, govoreći da su svoj posao radili odlično i da ne vide apsolutno niti jedan jedini razlog za njihovu smenu. Dok je nacija bila zaokupljena pitanjem da li je dubinska ili suštinska rekonstrukcija Vlade, dotle je u Srbiji potpuno neprimetno struja poskupela za 10,9%, sveže meso za 20%, mesne prerađevine 10%, kućna hemija 25%, puter, sir i mlečni proizvodi 17% i, zamislite, u jednoj poljoprivrednoj Srbiji, krompir za neverovatnih 290,7%. Dok su cene prosto divljale, drugi deo Srbije izgleda ovako - milion nezaposlenih, 300.000 onih koji primaju minimalne zarade, a za one koji ne znaju koliki je iznos minimalnih zarada, on je negde oko 20.000 dinara i zavisi od broja radnih sati tokom jednog meseca. Čak 36.784 radnika ne prima ni minimalnu zaradu, ovih dvadesetak hiljada, nego ima primanja koja su manja od minimalne zarade i primaju u proseku između 12.000 i 18.000 dinara. Da ne mislite da je to nemoguće, navešću vrlo konkretan primer, mada njih ima više. Zaposleni u "Jumko" Vranje primaju maksimalno 15.000 dinara. Dakle, po svim ovim podacima dolazimo do konstatacije da je zaista Srbija jedina država u Evropi u kojoj i onaj koji ima status zaposlenog, dakle, zaposleno lice, ima ujedno i status socijalno ugroženog lica. Ovde nije kraj sa našim negativnim podacima. Naime, mi smo zaista jedina država u okruženju i u Evropi gde senegde oko 50.000 radnika vodi kao zaposleno, ali uopšte ne prima zarade. Da, postoje i takvi slučajevi i moram da upotrebim taj izraz, to su oni mučenici koji su zaposleni u onim našim čuvenim preduzećima u restrukturiranju, ali to su i zaposleni u preduzećima čije firme, odnosno računi njihovih firmi se nalaze u blokadi. I ovde nije kraj. Moramo da pomenemo i onih 300.000 ljudi koji danas u Srbiji nemaju zdravstveno osiguranje. Dakle, ono osnovno elementarno pravo, pravo na život, pravo na lečenje, u našoj zemlji 300.000 građana nema pravo, i to u zemlji u kojoj je prema svim zakonskim propisima zdravstveno osiguranje besplatno i dostupno svima. Zbog svega ovoga, postavljam pitanje Vladi Republike Srbije – šta će i kada će konačno Vlada preduzeti nešto da zaštiti dalji pad životnog standarda stanovništva Srbije? Radnici i građani Srbije zaista ne žive od igrokaza koji se zovu rekonstrukcija Vlade, radnici i građani žive od otvaranja novih radnih mesta, od zarada od kojih se ne preživljava, nego živi.
Reč ima narodni poslanik Predrag Marković. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, svima je jasno iz onoga što ću reći da nisam morao ovo da uradim kroz poslaničko pitanje. Postoji čitav niz načina na koji sam mogao i ja lično, a i mnogi od vas da utiču, ali mislim da je važno da na ovom primeru postanemo svi svesni. Pitanje je upućeno formalno prvo Ministarstvu finansija. Kažem formalno, jer je u stvari upućeno Agenciji za restituciju, područne jedinice Beograd. Mislim da je važno da svi čujemo jedan ovakav primer, jer na osnovu njega možemo da naučimo gde nas vodi suvoparnost, pa možda čak i politizacija ili nespremnost da se uporede efekti zakona, državnih obaveza i prema građanima i prema drugim državama. Da ne dužim, molim samo zapisnik da ne piše sve brojeve koje ću čitati jer nema potrebe, ovo je već sve upućeno Agenciji za restituciju. Ukratko, reč je o rešenju koje je Agencija za restituciju uputila licu koje s pravom, dokazujući svoje vlasništvo nad žitnim magacinom od 1924. godine u Bačkom Petrovcu, potražuje svoja prava shodno Zakonu o restituciji. Ali, u međuvremenu ovo nije žitni magacin, ovo je muzej Slovaka, muzej slovačke manjine. Oko toga su se u prethodnim godinama potrudili i Nacionalni savet, sada slavi deset godina od osnivanja Slovaka, i Opština Bački Petrovac i Skupština i Vlada Vojvodine i Ministarstvo kulture Republike Srbije i država Srbija i Odeljenje za rad i države Slovačke. Finansirali su dosada u ukupnom iznosu od preko 20 miliona dinara. Znači, dinar na dinar, euro na euro, jer je i našoj državi stalo, kao i Slovačkoj državi, matičnoj državi Slovaka, da se jedna ovakva institucija, kakva je muzej Slovaka, u zgradi koja nema upotrebnu vrednost… Ko zna šta je magacin i ko zna kolika je cena kvadrata u Bačkom Petrovcu, shvatiće da je država mnogo više uložila nego što bi trebala da obešteti. Kao što znate, po Zakonu o restituciji, ono što je ustanova kulture ne podleže vraćanju, već se vlasnici obeštećuju. Šta je ovde posebno važno i zbog četa želim da što pre Skupština i ja lično najkasnije do 5. avgusta, jer ne želim našim sugrađanima Slovacima da kvarim radost slovačkih svečanosti 5. avgusta, dobijemo jasan odgovor šta je urađeno? Sva dokumentacija odluke i Nacionalnog saveta i Opštine Bački Petrovac iz 2009. godine, i ugovori o prenosu prava korišćenja, i ugovori o zakupu bez naknade od strane AP, i ugovori sa Ministarstvom kulture i informisanja, i izrada kompletne projektne dokumentacije, i ugovori o Muzeju vojvođanskih Slovaka povodom objekta magacina hmelja, zajedno sa uradom Slovakav zahraniči, u originalu čitam, države Slovačke, i isplate i utrošak sredstava, da ne govorim o hiljadama predmeta materijalne i nematerijalne baštine koji treba da se čuvaju u ovom muzeju i koji su sada u neuslovnim uslovima, sve to je sada dostupno Agenciji. Sve vas pitam, danas je ovde bio, čuo sam, gospodin File, te ste se u okviru državne obaveze, ne politike - šta ko misli u Evropi, i vi kao jedino najviše telo ove zemlje obavezali za čitav niz stvari, između ostalog znate šta se pregovara, pa kako mislite da pregovaramo poglavlje 24, ako imamo ovakve propuste administracije? Još jednom molim da se lično, sem mene, i predsednik Skupštine i Narodna skupština obavesti o rezultatu postupanja po žalbi koju je uputio Nacionalni savet Slovaka iz Vojvodine. Hvala još jednom.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, postaviću jedno pitanje ministru pravde i državne uprave. On će uskoro doći, ali sam smatrao da je ovo neprilično da radim u toku rasprave koja ima omeđene okvire. Ovo što ću da pitam je nešto što je vezano za jedan skorašnji događaj, nije baš bio ni tako skoro, pre nekih mesec-dva dana, kada je lopov upao u kuću, u privatan stan, i napao ljude koji se tamo nalaze, u nameri da ih opljačka. Sa sobom je imao oruđe koje je podobno da čoveka liši života ili da ga teško telesno povredi, to je šrafciger. Domaćin u kući, čuvši da ulazi bandit u njegov stan, odbranio se tako što se sa njim gušao, dohvatio nož koji je bio negde u blizini, u kuhinji, i u tom gušenju je naneo povrede napadaču, takve da je on posle toga preminuo. Kod nas će se u tom sudskom postupku voditi rasprava o tome da li je u pitanju prekoračenje nužne odbrane ili nije. Međutim, sve i da jeste i sve da će neko tu i odgovarati za krivično delo ubistva prekoračenjem nužne odbrane, treba postaviti jedno načelno pitanje – da li ovo društvo ima nameru da štiti stan ili kuću kao mesto stanovanja ljudi i da li položaj okrivljenog, čak i u slučaju prekoračenja nužne odbrane, mora imati drugačiji položaj taj okrivljeni nego što bi imao u bilo kakvoj drugoj situaciji? Naše zakonodavstvo ovu razliku ne poznaje, pa će se neko ko štiti svoje dete, svoju suprugu, koji su otišli da spavaju, od bandita koji je spreman da ih sve pobije u kući da bi uzeo sto ili dvesta evra ili neku ogrlicu iz fioke, dakle, onaj koji brani i svoju porodicu i sebe samog i svu imovinu u sopstvenom stanu tretirati kao bilo ko ko je prekoračio nužnu odbranu na bilo kojem drugom mestu, iz bilo kojeg drugog razloga. Dakle, naše pravo ne poznaje tu razliku. Tu nismo jedinstveni u svetu, dakle, mnoga evropska zakonodavstva ne poznaju tu razliku, ali poznaju praktične mehanizme kako se to prevazilazi. Oni koji tu razliku formalno poznaju, to su SAD. To je svima već poznato iz gledanja krimi filmova. Sjedinjene Američke Države ne omogućavaju nekome da se odbrani, da obrani svoj stan i svoju porodicu ili sebe samog od napadača koji je naoružan, time što ga mogu nekažnjeno ubiti, ali položaj u procesu, položaj u postupku i kvalifikacija dela u materijalnom smislu, stavljaju zaista čoveka koji brani sopstveni stan, sopstveni život i život svoje porodice u potpuno drugačiji položaj nego da se to dešava na bilo kom drugom mestu. Britanija je tek prošle godine krenula stopama SAD u tom smislu, nakon niza brutalnih napada na privatnu imovinu, na stanove, kuće i nezaštićene članove porodica onih koje su oružani napadači napali. Dakle, jedna država mora da reaguje i da zaštiti ove elementarne vrednosti. Moje pitanje ministru pravde i državne uprave jeste – da li je Ministarstvo pravde i državne uprave razmišljalo o iniciranju izmene zakonodavstva u ovom smislu? Dakle, ne prejudiciram rešenje, samo prosto govorim. Da će se neko ko brani sopstveni stan ili kuću, od lica koje je naoružano bilo čime što može da povredi telo ili da ugrozi život ljudi koji su ukućani, dakle, da li će se prekoračenje nužne odbrane drugačije kvalifikovati? Da li će se mesto odigravanja događaja uneti u materijalni zakon kao posebna olakšavajuća okolnost? Da li će se procesni položaj okrivljenog bitnije izmeniti u njegovu korist? Jer smo videli da lice koje tako šta počini dopada pritvora automatski istog trenutka kada policija izvrši uviđaj i vidi o čemu je reč, čak je taj pritvor bio produžen i odlukom veća. Prema tome, mene interesuje, dakle, pitanje je vrlo prosto – da li će se ovo u skorije vreme promeniti? Da li možemo očekivati takve predloge izmena krivičnog zakonodavstva?
Narodni poslanik Zvonimir Stević.
Gospodine predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje, a istovremeno obaveštenje, se odnosi na Ministarstvo finansija i privrede, odnosno formalno se upućuje Nacionalnoj službi zapošljavanja. Naime, ovih dana obustavljena je nadoknada, pomoć koju dobijaju radnici bivših kosovsko-metohijskih preduzeća. Udruženja Srba sa Kosova i Metohije s pravom reaguju i izražavaju nezadovoljstvo. Udruženja raseljenih iz Beograda, Kragujevca, Kraljeva, Kruševca, Niša, Novog Sada, Čačka, Raške, Smedereva, Podgorice i drugih gradova Srbije i Crne Gore uputila su peticiju najvišim državnim organima, gde traže da se nadoknada ne ukida, da se definiše njihov status ili da se ona ne ukida dok se ne stvore uslovi za povratak. Želim javnost da obavestim, uz uvažavanje ekonomskog stanja u kome se država Srbija našla, da je u pitanju iznos od 8.000 dinara i da je to taj tzv. minimalac, najniža cena rada, da je uredba doneta o načinu isplata plata i primanja za sva lica koja su bila u radnom odnosu sa Kosova i Metohije još 1999. godine, da je korigovana 2003. godine, a da je smanjenje za 50% došlo u toku 2008. godine, bez odluke. Želim da vam kažem, preda mnom je struktura zaposlenih u AP Kosovo i Metohija, o tome neću, ali samo za ovaj deo lica raseljenih, znači, preko Nacionalne službe za zapošljavanje privremena nadoknada se isplaćuje za 20.020 lica, od toga 9.076 su u raseljenju, a 10.964 je na Kosovu i Metohiji. Treba da kažemo i činjenicu da ova lica i sva koja se finansiraju i koriste budžet nisu svojom voljom izgubila radno-pravni status. Taj iznos, na godišnjem nivou, za ova lica u broju od 9.000 iznosi u bruto iznosu 176 miliona na godišnjem nivou. Ono što je posebno važno, to je pitanje statusa i sudbine tih lica i tih ljudi koji su bili u radno-pravnom statusu i sada su sa ovom odlukom dovedeni u veoma nezavidan položaj i oni su u izuzetno teškom stanju. Kakav je njihov status, posebno za one koji imaju godinu dana, dve, tri, četiri, pet do penzije, pa i dalje? Moje pitanje se odnosi i tražim obrazloženje – ko je doneo ovakvu odluku? Da li odluka predviđa status tih lica? Zašto je odluka retroaktivnog karaktera, retroaktivnog dejstva jer, da vas podsetim, taj zadnji minimalac, odnosno tu nadoknadu, primili su još za decembar 2012. godine? Postavljam pitanje – ko je i kada doneo takvu odluku? Tražim obaveštenje – kakva je sudbina i kakav je status lica u raseljenju? Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, postaviću dva pitanja - jedno se tiče strujnih udara koji nas očekuju narednih dana i mini političkih udara koji su prisutni već ovih dana. Prvo pitanje tiče se poskupljenja struje koje će od prvog narednog meseca pogoditi sve građane Republike Srbije, privredu i to će, naravno, biti kontinuitet u opadanju standarda života građana Srbije. Podsetimo da je ova Vlada odnosno ova Skupština već izglasala povećanje PDV-a sa 18 na 20%, da su izmenama poreskih zakona uvećani porezi na imovinu građana. Nedavno sam naveo primer da sam ja dobio poreski račun za nekih 60% veći za ovu godinu u odnosu na prošlu. Moja koleginica u klupi iza je dobila 300% veći račun za porez za ovu godinu u odnosu na prošlu godinu. Takve i slične račune su dobili građani Srbije, a od 1. avgusta će dobiti novi račun za struju. Moje pitanje jeste pre svega šta tih 10% predstavlja i koja je struktura tog poskupljenja? Da li se ono tiče troškova proizvodnje struje, da li se ono tiče angažovane snage koja je jedna nedefinisana i nigde u svetu postojeća kategorija i šta će u stvari ovim poskupljenjem građani plaćati? Samo bih podsetio da struja u Srbiji nije najjeftinija, naročito kada se postavi u odnos sa platom u regionu. Tako, recimo, građani Hrvatske plaćaju 9,65 centi struju, dok će u Srbiji ona biti 6,14 centi po kilovat-času. Međutim, od 1. avgusta struja u Hrvatskoj pojeftinjuje 10%, kod nas poskupljuje 10%, dok je prosečna plata kod njih 730 evra a kod nas 380 evra. Dakle, gotovo da je odnos 100% i kupovna moć građana Srbije je gotovo za 100% manja u odnosu na naše komšije koje su sada u EU. Drugo pitanje se tiče mini političkih udara koji se dešavaju ovih dana širom Srbije. Navešću primere u Vojvodini. Prvo je bio na dnevnom redu sajam, Novosadski sajam, gde je izveden jedan prepad, postavljeno je rukovodstvo bez konsultacije i saglasnosti Vlade AP Vojvodine koja ima vlasništvo u tom sajmu. Juče je za direktora Luke Novi Sad imenovan grudni hirurg i to je meni manji problem. Veći problem je u činjenici da 33% vlasništva u toj Luci ima Vlada Vojvodine, 33% grad Novi Sad, 33% Republika Srbija, a da Vlada Vojvodine o tome apsolutno nije konsultovana i da je danas, navodno sa ličnim obezbeđenjem, novo rukovodstvo upalo u Luku Novi Sad. Slična situacija ovih dana se dešava u poljoprivrednom dobru "Šantić", u poljoprivrednom dobru "Gakovo", u "Severtransu", itd. Bez održavanja skupština, na samovoljnu odluku Vlade ili nekoga iz Vlade Republike Srbije, vrši se smena legalno izabranih rukovodstava. Na primeru Luke Novi Sad, očita je želja da se privatizuje ta luka, iako postoji odluka da se ta luka ne privatizuje pošto je to svojina odnosno dobro od nacionalnog interesa. (Predsednik: Vreme.) Samo da završim. Dakle, pitam Vladu Republike Srbije – šta čini strukturu povećanja cene struje i obzirom da je naplativost struje 45% u Srbiji, zašto se prvo ne naplate dugovi? Drugo pitanje je – ko stoji iza nezakonitih prepada i ulaska u preduzeća u državnom odnosno pokrajinskom vlasništvu, u ovom konkretnom slučaju u Vojvodini? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Maja Gojković.
Gospodine predsedniče, poštovani poslanici, moje današnje pitanje je inicirano natpisima u pojedinim jučerašnjim dnevnim novinama. Iako se pojavio na stranicama kulture, prosto je privukao pažnju određenih krugova u Srbiji i smatram da ovo pitanje prevazilazi i okvire jednog ministarstva, te bih time želela da na ovo pitanje odgovore i predsednik Vlade Republike Srbije, ministar finansija kao i direktorica Kancelarije za saradnju sa Srbima u regionu i za saradnju sa dijasporom. Naime, u novinama se pojavio naslov da se gasi srpski teatar u Budimpešti. Želim da poštovanim kolegama koje možda ne znaju ovu činjenicu da kažem da je Srpski građanski teatar u Budimpešti osnovan još 1813. godine. Dakle, nalazimo se pred jubilejom od čitavih dva veka, što je retko za bilo koji teatar u Evropi, a kamoli za teatar koji je manjinskog karaktera u jednoj državi. Zaista interesantno da zaista postoji takva namera i da se to dešava uoči jubileja koji je zakazan, dakle, obeležavanje 24. avgusta ove godine, gde je ovaj teatar, ljudi zaposleni u njemu i naša država i Mađarska država, odnosno predstavnici, bili spremni da proslave začeće Srpskog građanskog teatra kakav je pravi naziv ovog pozorišta. Ove godine se desilo nešto alarmantno, promenjen je potpuni sistem finansiranja ovog pozorišta. Ne znam da li je uopšte potrebno da naglasim koliko je to značajno i za srpski narod postojanje ove kuće za kulturu, za naš identitet na tim prostorima. Po podacima ovo pozorište nije dobilo nijedan jedini dinar, niti za svoj radu u ovoj godini, niti za ovaj značajan jubilej. Važno je da naglasim da je ovo jedini ovakav nacionalni manjinski teatar srpskog naroda u Budimpešti. Izuzetno je značajno upravo skrećem pažnju da se to dešava njihovo konstantno gašenje tek nekoliko nedelja pred obeležavanje ovog jubileja. Pripreme su zaista odmakle, nije nevažno da kažem da je napisan poseban komad o životu Joakima Vujića, zove se "Čudo u Rondeli". Nije zgoreg da pomene naziv i interesantnu temu, hteo je prosto da Joakim Vujić u tim vremenima nametne Srbima nešto teško, ali nešto korisno i možemo da povučemo dobru paralelu sa današnjim političkim dešavanjima u našoj državi. Direktor Nacionalnog teatra Mađarske, gospodin Atila Vidnjanski prihvatio je da se upravo u njihovom teatru, Nacionalnom teatru Mađarske odigra i ovaj komad, da se obeleži jubilej uz prisustvo pozorišnog sveta Srbije i Mađarske i predviđeno je prisustvo najviših zvaničnika dve države, dakle, u rangu ministara, predsednika Vlade i eventualno predsednika obe države. Počele su pripreme i za organizovanje izložbe i konferencije na ovu temu. To je sve počelo da vrši mađarska strana ali je ovih dana ovaj jubilej doveden pod znak pitanja jer se ne plaćaju računi u ovom pozorištu zbog besparice, daju se otkazi zaposlenima. Sada u ovom pozorištu postoji samo upravnik, gospodin Milan Rus i nekoliko volontera koji se nadaju da ćemo nešto pokrenuti u ovom parlamentu povodom ovog pitanja. Dakle, moje pitanje je – šta će celokupna Vlada, Ministarstvo finansija, Kancelarija za dijasporu preduzeti da do gašenja Srpskog teatra u Budimpešti koji postoji već dva veka ne dođe? I šta će uraditi i preduzeti da se održi značajno obeležavanje jubileja rada istog u Mađarskoj. Nadam se ćemo izuzetno brzo, već iduće nedelje, dobiti predlog konkretnih mera kako bi zaista omogućili da se održi dvovekovni jubilej Srpskog teatra u Mađarskoj. Zahvaljujem.
Pošto se više niko od predsednika odnosno od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Tamara Tripić i Srđan Milivojević. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam pored predsednika predlagača Nikole Selakovića, ministra pravde i državne uprave, Aleksandra Stoiljkovskog, izbornog člana Visokog saveta sudstva iz reda sudija, Zorice Stojšić, Danijele Sinđelić, izbonih članova državnog Veća tužilaca, pozvao da sednici prisutvuje i dr Danilo Nikolić, državni sekretar u Ministarstvu pravde i državne uprave, mr Milica Čogurić, pomoćnik ministrapravde i državne uprave, Jovan Ćosić, načelnik odeljenja u Ministarstvu pravde i državne uprave i Zlatko Petrović, viši savetnik u Ministarstvu pravde i državne uprave. Molim samo službu da pozove ministra da uđe. Nastavljamo zajednički, načelni, jedinstveni pretres o Predlozima iz tačaka 2, 3, 4. i 5. dnevnog reda. Za reč se javlja Srđan Spasojević, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke gurpe NS. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani ministre, pred nama je danas rasprava u načelu o Zakonu o prekršajima, i odmah na početku ovog izlaganja želim da istaknem da će poslanička grupa NS podržati ovaj zakonski predlog. Moram da napomenem i to, da je ovaj zakonski predlog dobio potpunu podršku kada smo imali Odbor za pravosuđe, da je ocenjen kao izuzetno dobar zakon, i mislim da će, čak i bilo bi veoma korektno, da ono što je bilo na glasanju na tom odboru, bude preneto i u ovom parlamentu, kada su sve poslaničke grupe u pitanju. Bez obzira na delimično sprovedenu reformu prekršajnih postupaka u Republici Srbiji, i dalje je u velikoj meri neefikasan, tako da direktnu posledicu imamo činjenicu da nekoliko desetina hiljada predmeta godišnje zastareva, i to pretežno zbog opstrukcije stranaka, koja odredbama važećeg zakona o prekršajima široko omogućena. Po podacima koje su i neke kolege istakle, od ukupno od više 1100 predmeta godišnje, reši se nešto malo iznad pola, i preko 400 predmeta ostane nerešeno i najčešće dođe do zastarelosti, tako da je izmena ovog zakona, odnosno novi zakon o prekršajima bio nužan. U praksi prekršajnih sudova, dakle, najveći osim zastarelosti, najveći problem predstavlja kako na efikasan način obezbediti prisustvo okrivljenog i drugih učesnika u postupku. S tim u vezi jeste i loša procesna disciplina stranaka. Potom neaktivnost ovlašćenih podnosilaca prekršajnih prijava, kao i njihova nezainteresovanost za uspešan ishod postupka. Ukratko, jasno je da je neophodno izmeniti mnogo normi kako bi se prekršajni postupak precizirao, pojednostavio i učinio jednostavnijim, efikasnijim, ekonomičnim, i što je najvažnije pravednijim, posmatrano iz ugla običnog građanina. Zbog napred navedenih razloga, odredbe člana 89. podvlače nepristrasnost suda u sporu u kome postoji dve strane. Napušta se princip po kome sud po službenoj dužnosti utvrđuje činjenično stanje, kako bi doneo zakonitu presudu. Ovo istovremeno predstavlja najveću novost kada su u pitanju osnovna načela prekršajnog postupka. Umesto dosadašnjeg načela utvrđivanja istine, uvodi se i načelo dokazivanja. Procesni teret treba da bude na jednoj i na drugoj strani u postupku. Sada u praksi često imamo situaciju da su obe stranke nezainteresovane za tok i ishod postupka. Podnosilac zahteva misli da je njegova obaveza završena sa samom činjenicom pokretanja prekršajnog postupka, pa je sud primoran da izvede dokaz saslušanjem svedoka, koji se na sojoj strani opet ne odazivaju pozivima, što za posledicu ima zastarevanje postupka, kao što sam već istakao. U članu 18. Predloga zakona na precizniji način je definisana krivica kao osnov subjektivne odgovornosti fizičkog lica za prekršaj. Predložena definicija je usklađena sa definicijom krivice u Krivičnom zakoniku. Dobro je i rešenje u članu 28. zakona, kojim se predviđa mogućnost kažnjavanja pravnog sledbenika pravnog lica, kako bi se sprečilo izbegavanje odgovornosti za prekršaj namernim gašenjem pravnog lica. Članom 38. Predloga zakona, drugačije definisana sankcija rad u javnom interesu i inkorpirano je rešenje koje ne poznaje ograničenje, da se rad u javnom interesu mora izvršavati najviše dva časa dnevno, što je inače u postojećem zakoniku glavna prepreka za primenu ove kaznene mere. Članom 58. Predloga zakona, uvodi se bitno poboljšanje kada je u pitanju zaštitna mera zabrane upravljanja motornim vozilom. Najbitni momenat predstavlja činjenica da se ova zaštitna mera ne odnosi na sva motorna vozila, kao što je to slučaj sa aktuelnim zakonikom, nego samo motorno vozilo one vrste ili kategorije kojim je okrivljeni izvršio prekršaj. Sadašnje zakonsko rešenje izaziva probleme u svakodnevnoj praksi, jer se dešava da okrivljeni učini prekršaj vozeći motor, a izriče mu se zaštitna mera za sve kategorije i vrste motornih vozila. Na ovaj način se okrivljenom ograničava ustavno pravo na rad, jer npr. bude vozač profesionalac koji upravlja teretnim vozilom ili autobusima. Uostalom, ovakvo načelno rešenje je u istinu našem okruženju. Članom 72. Predloga zakona proširena je odgovornost za ponašanje maloletnika, odnosno deteta na druga lica koji vrši nadzor nad detetom. Član 84. Predloga zakona propisuje da se prekršajni postupak ne može pokrenuti ako proteknu dve godine od dana kada je prekršaj učinjen, dok vođenje prekršajnog postupka, u svakom slučaju zastareva kada proteknu četiri godine od dana kada je prekršaj učinjen. Relativni rokovi zastarelosti za pojedine prekršaje su produženi, imajući u vidu da su sudijama za prekršaje prenete na postupanje po pravilu komplikovani poreski, devizni, carinski, kao i drugi specifični prekršaji. Članom 126. predviđa mogućnost izricanja zabrane pristupa okrivljenog, oštećenom, što je nažalost, danas u velikoj meri aktuelizovano zbog agresivnog ponašanja okrivljenog, posebno kada je u pitanju nasilje u porodici. Više puta sam pomenuo da je veliki problem zastarelostiza vođenje prekršajnog postupka, naročito je to evidentno u velikim gradovima, zbog mogućnosti dostave, kao što su Niš, Novi Sad i Beograd, a ovo za direktnu posledicu ima nepravilno dugo trajanje postupka, odnosno zastarevanje prekršajnog gonjenja, stoga je predloženim zakonskim odredbama posvećena dužana pažnja sa idejom da se preciznim definisanjem na minimum svede izbegavanje prijema u cilju odugovlačenja postupka i izbegavanje prekršajne odgovornosti. U ovom kontekstu, interesantan je član 157. koji propisuje, kada se vrši lična dostava, predviđa se mogućnost izuzetka od opšteg pravila o ličnom dostavljanju poziva okrivljenom, odnosno svedoku. Na osnovu novog principa prekršajnog postupka iz člana 89. da je stranka dužna da pribavi dokaze, čije je izvođenje predložila i inkorporirana je odredba da se svedoku poziv dostavlja preko stranke koja je predložila njegovo svedočenje, ali samo ako to nije moguće, neposredno pozivanje svedoka obavlja sud. Novine su i kod prekršajnog naloga, tu se ovim instrumentom, kako u okruženju, tako i u većim evropskim državama, pojednostavljuje se procedura kod blažih prekršaja uz istovremeno značajno smanjenje troškova državnih organa. Članom 216. uvedena je novina da sud može da odustane od saslušanja službenog lica, ovlašćenog organa, podnosioca zahteva za pokretanje prekršajnog postupka, ukoliko se ovo lice ne odazove pozivu za saslušanje, što je takođe u skladu sa novim načelom , te je teret dokazivanja na podnosiocu zahteva. Na ovaj način efikasnije će se voditi prekršajni postupak, a deo odgovornosti za zastarevanje prekršajnog postupka snosiće i podnosioci zahteva. Pored problema sa dostavljanjem, naplata novčanih kazni, predstavlja najveći problem prekršajnog postupka. Dosadašnja praksa pokazuje da se naplata novčanih kazni od fizičkih lica i preduzetnika, isključivo vrši pod pretenjom izvršenja kazne zatvora. Ovo često dovodi do nastupanja zastarevanja, izvršavanja kazne, ako se ona naplati, dosuđeni troškovi postupka najčešće ostaju nenaplaćeni, obzirom da se oni ne mogu zameniti kaznom zatvora i padaju na teret suda. Inače, treba napomenuti da je postupak prinudne naplate po odredbama važećeg Zakonika, kada su u pitanju pravna lica ili fizička lica, kod kojih zamena u zatvorsku kaznu nije moguća, preneti na druge organe, odnosno redovne sudove, a u skladu sa odredbama Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Sve navedeno stavlja stranke u postupku u nejednak položaj u zavisnosti od toga da li su u pitanju fizička ili pravna lica, što je protivno načelu iz člana 36. Ustava, koji garantuje pravo na jednaku zaštitu prava i na pravno sredstvo, kao i uopšte načelima postupka koje garantuje jednakost stranaka u postupku. Stoga se novim rešenjem predviđa da prekršajni sud samostalno sprovodi postupak prinudne naplate, čime će se doprineti većoj efikasnosti u naplati novčanih kazni. U tom smislu, odredba člana 314, kao i osnovno pravilo precizira da prinudnu naplatu novčane kazne i drugih dosuđenih novčanih iznosa izvršava prekršajni sud koji ih je izrekao. Odredbe ovog zakona propisuju formiranje dva centralizovana registra kao i elektronskih baza podataka, jednog o samom okrivljenom, a drugog o izrečenim prekršajnim sankcijama. U ovom kontekstu smatram da je izuzetno važna odredba člana 336. koja kaže da se kažnjenom licu, dok u potpunosti ne izmiri dugovani iznos, neće dozvoliti izdavanje dozvola ili uverenje za čije je izdavanje nadležni organ uprave, osim onih koje se odnose na lični status. Na kraju, umesto zaključka, smatram da je predloženi tekst Zakona o prekršajima u celini i suštinski i zanatsko-pravnički jako dobro odrađen, da je predlagač prethodno precizno detektovao sve probleme koji trenutno postoje u praksi, a posledica su zakonskih rešenja u aktuelnom Zakonu o prekršajima, da su potom novim rešenjima izuzetno detaljno i precizno definisane procedure i postupci koji treba da doprinesu povećanju opšte efikasnosti prekršajnog postupka u Republici Srbiji, pa će Nova Srbija u danu za glasanje podržati usvajanje predloženog zakona. Dakle, još jedanput napominjem Zakon je jako dobar. Izbegava se ono što je godinama bio problem zastarevanja prekršajnog postupka, uveden je i institut, praktično da obe strane moraju da prilože određene dokaze, sa tim se građani koji su prekršajno odgovorni stavljaju u jednak položaj dokazivanja. Do sada to nije bilo tako, nego se izuzetno verovalo samo jednoj strani u postupku i iz svih ovih razloga, kao što sam i rekao, meni se čini da postoji opšte mišljenje i opozicionih, naravno i vladajuće koalicije da je zakon dobar i još jedanput da kažem da će Nova Srbija u danu za glasanje podržati ovaj zakonski predlog. Hvala.
Hvala. Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, predstavnici Visokog saveta sudstva državnog veća tužilaca, poštovane kolege narodni poslanici, danas raspravljamo o Predlogu zakona o prekršajima za koji se s pravom može istaći da predstavlja značajno bolje zakonsko rešenje u odnosu na još uvek važeći Zakon o prekršajima. Nesumnjivo najveći kvalitet ovog zakona sastoji se u tome što je potvrđen status prekršajnog suda kao neodvojivog dela pravosudnog sistema, a odluke ovog suda više nisu upravni akti koje su ranije donosili upravni organi – opštinska i gradska veća za prekršaje, kao i drugostepena veća za prekršaje. Na taj način se pravo na sudsku zaštitu i pravo na pravdu zbog protivpravnog delovanja koje ima obeležja prekršaja, sada ostvaruje u nezavisnim sudovima a to su prekršajni sudovi. Ono što je veoma važno, važno je što se na taj način ispoštovalo i ono što podrazumeva obavezu Republike Srbije da prihvati standarde EU, a naročito priznate pravne standarde iz oblasti prekršajnog prava i na kraju, možda i najznačajnije, to je poštovanje ustavnog principa i ustavnog načela da odluke o kažnjavanju i odluke o utvrđivanju postojanja protiv-pravnog delovanja mogu donositi sudovi i isključivo sudovi. Koja je onda politička poruka koju ova Skupština treba da pošalje građanima? Jednostavno, to je uspostavljanje sistema pravne sigurnosti u materiji u kojoj ta pravna sigurnost do sada nije bila na adekvatan način postignuta i nije bila na adekvatan način obezbeđena a to je oblast prekršaja. Nažalost, prekršajno pravo i organi koji su to pravo primenjivali nisu bili opterećeni jedino ovim problemom na koji ukazujem u ovoj svojoj diskusiji, a to je problem formalno-pravnog ustrojstva. Postojali su i mnogi drugi problemi i to problemi koje je generisala uglavnom nakaradno sprovedena reforma pravosuđa u Srbiji. Zašto? Jednostavno iz razloga što su eksperimenti koji su vršeni u sudovima i nad pravosuđem prevashodno nad sudijama opšte nadležnosti pa i sudijama posebne nadležnosti, a radi se o eksperimentima na živim ljudima, bili na identičan način sprovođeni i nad prekršajnim sudijama. Veliki broj prekršajnih sudija je ostao bez svog radnog mesta u toj reformi pravosuđa, pa su zbog toga bili prinuđeni da sudsku zaštitu, zaštitu svog radno-pravnog statusa, zaštitu svog prava koja su im Ustavom priznata, potraže upravo pred Ustavnim sudom. Kakav je bio epilog? Pred Ustavnim sudom postupak po ustavnim žalbama svih onih pa i prekršajnih sudija koji su se, da li s pravom ili ne, našli van svog radnog mesta poznat je široj javnosti. Međutim, pored svih tih problema treba istaći nešto što niko ne može dovesti u sumnju, ni u oblasti struke a ni van struke. To su problemi koji se vezuju za apsolutnu neefikasnost prekršajnih sudova. Problem koji se vezuje za veliku neažurnost u prekršajnim sudovima obzirom na ogroman broj nerešenih predmeta, na ogroman broj postupaka koji su u toku. Tom problemu doprinele su i stranke i sudije a i zakonska rešenja. Zašto? Pa jednostavno iz razloga što su okrivljeni u prekršajnim postupcima opstruktivno delovali, odnosno koristili se raznim vidovima opstrukcije počev od neopravdanog neodazivanja po pozivima na saslušanje pred prekršajnim sudovima, zatim odbijanja prijema poziva na saslušanje i raznim drugim sredstvima koja su upravo imala za krajnji cilj ili da prekršajni postupak zastari ili da zastari sprovođenje odnosno izvršenje prekršajne sankcije. Nažalost, to je urušilo i onako malo poverenje i onako mali autoritet prekršajnih sudova i stvorilo još veću, apsolutno veću stimulaciju za sve potencijalne učinioce prekršaja da te prekršaje čine i dalje. Tome se moralo stati na put. Moralo se stati na put jednostavno iz razloga što su prekršajni sudovi trenutno opterećeni sa preko milion predmeta. Od toga polovina predmeta je nerešena, a postoji ozbiljna opasnost da će veliki procenat od tog broja predmeta zastareti u slučaju da postojeća zakonska rešenja ne budu promenjena, a mi smo tu da ta zakonska rešenja danas učinimo boljim, kvalitetnijim, efikasnijim, kako se ovakve pojave više ne bi dešavale. Jednostavno, doći ćemo u situaciju da stimulisanjem učinilaca prekršaja, da podsetim samo zbog građana koji nisu pravnici, prekršaj predstavljaju protiv pravnog delovanja koje je u svakom slučaju blaže, blaže prirode i blažeg stepena društvene opasnosti pa se zbog toga i zovu prekršaji a ne krivična dela. Ali, ako dozvolimo stimulaciju, ukoliko dozvolimo učiniocima prekršaja da se tako lagodno ponašaju, da nikad neće biti kažnjen, ako budu kažnjeni da će kazna zastareti, onda postoji opasnost da upravo dođemo u situaciju da ti prekršaji postanu jedna vrsta karcinoma koji će metastazirati i ozbiljno dovesti do podrivanja pravnog poretka Republike Srbije. U svakom slučaju, to nije nikakva kataklizmična ili katastrofična izjava. To je jedna realnost sa kojom se prevashodno građani Republike Srbije suočavaju, a oni su ti koji u svakom slučaju imaju pravo da traže pravdu pred sudovima, pa i prekršajnim sudovima i da ostvare pravo na pravnu sigurnost. Sledeći problem koji se nadovezuje na ove probleme koje sam istakao jeste pored preko 20 do 30 hiljada predmeta koji su godišnje nerešeni, a isti broj, oko nekoliko desetina hiljada predmeta zastareva, jeste neizvršivost kazne. Šta znači kazna i kakve su posledice kažnjavanja ako se kazna ne može sprovesti? Kako će okrivljeni kao učinilac prekršaja osetiti represiju kao posledicu kažnjavanja i, još više, kako će to kažnjavanje da deluje preventivno na ostale potencijalne učinioce prekršaja ako se kazne ne izvršavaju? U prekršajnim postupcima je ostao veliki broj kazni koje se nisu izvršile, naročito novčanih kazni. Uvaženi ministre, smatram da je krajnje dobro i kvalitetno rešenje u Predlogu zakona o prekršajima što se uveo jedan novi institut, institutu prekršajne odgovornosti za one koji su dužni da vrše nadzor ili kontrolu nad licima koja se mogu pojaviti kao potencionalni učinioci prekršaja, naročito tamo gde su maloletnici, tako da sada i roditelji, i hranitelji, i usvojioci i svi oni koji su dužni da se staraju o potencionalnim učiniocima prekršajnih dela snose ne samo prekršajnu odgovornost, već samim tim i odgovornost na naknadu štete, koja kao posledica prekršaja sigurno proizilazi, a samim tim snose i odgovornost za kaznu kojom će biti kažnjeni, kako će se ta kazna na adekvatan način sprovesti prema onima prema kojima zaista, shodno finansijskim mogućnostima i adekvatnim pravnim mehanizmima, može da se sprovede. Postoji još mnogo problema koji opterećuju prekršajne postupke, a jedan od onih koji će, nadam se, biti otklonjen predloženim zakonom o prekršajima, je odsustvo procesne discipline, naročito discipline stranaka u postupcima. To problemu doprinele su i sudije i zakonska rešenja, ali u najvećoj meri stranke. Hajde da se podsetimo onog načela koji je do sada u prekršajnom pravu bio zastupljen. To načelo se svodilo na to da isključivo sudovi i sudije prikupljaju dokaze, što je nedopustivo. Šta to znači, da stranka bude oslobođena tereta dokazivanja? Naprotiv, dispozicija stranaka u prekršajnom postupku mora biti i te kako zastupljena. Stranka mora preuzeti teret odgovornosti za predlaganje dokaza kojim se potvrđuju i činjenice ili povodom zahteva za pokretanje prekršajnog postupka ili ukoliko je u slučaju ta odgovornost na okrivljenom, da u svoju odbranu priloži one dokaze koji će potvrditi činjenice kojima se osporava zahtev za pokretanje prekršajnog postupka od strane okrivljenog. Ko je to do sada podnosio zahtev? Podnosili su policijski službenici, naročito iz oblasti gde se prekršaji najčešće dešavaju, a to su saobraćajni prekršaji, podnosili su inspektori, podnosili su i neki drugi nadzorni organi i tela. Ali, šta se dešava? Dešava se da niko od tih lica, koja nesumnjivo imaju stranačku legitimaciju u postupku, gotovo nikad nije učestvovao u tom postupku. Ako nikad nije učestvovao u postupku, znači da je ne zainteresovan za taj postupak, da ga savršeno ne interesuje šta će biti i kakav će biti epilog njegovog zahteva kojim se pokreće postupak i ta ne zainteresovanost dovodi sudiju u situaciju da sudija izvodi dokaze, što je nedopustivo. Ovaj put teret dokazivanja se prenosi na onoga na koga teret dokazivanja mora biti prenet i koji taj teret mora nositi tokom celog trajanja prekršajnog postupka, jer je to jedini način da se prekršajni postupak učini svrsishodnijim i efikasnijim. Zbog svega navedenog smatram da je Ministarstvo pravde uradilo pravi potez, ono što je bilo neophodno da se uradi u odnosu na ovu pravnu materiju, a to je upravo izrada Predloga zakona o prekršajima o kojem danas raspravljamo. Pozvaću se na još nekoliko dobrih rešenja i ovog zakona i uvođenje instituta koji su preneti ili implementirani iz krivičnog zakonika u ovaj zakon o prekršajima, jer, da ne zaboravimo, ovaj zakon o prekršajima je suštinski podeljen kako na regulisanje oblasti materijalnog prava iz oblasti prekršaja, tako i procesnog prava, pa se može smatrati mešovitim zakonom materijalno pravne prirode i procesno pravne prirode. Smatram da je dobro rešenje uvođenje pravnog instituta rada u javnom interesu. To je u svakom slučaju prekršajna sankcija koja se izriče za blaže vrste prekršaja, za protiv pravne aktivnosti koje su manjeg stepena društvene opasnosti. Gospodine ministre, molim vas da imate jednu činjenicu u vidu koja je i amandmanom poslaničke grupe SPS afirmisana, a to je da se izbegne da se rad u javnom interesu kao prekršajna sankcija donosi od, ni manje ni više, organa lokalnih samouprava. Po meni, to je nedopustivo zato što je javni rad ili rad u javnom interesu isključivo zakonska kategorija, isključivo je zakon propisuje, isključivo je sudovi donose, a tim pre što gradovi i opštine nemaju pravne mehanizme da izvrše supstituciju rada u javnom interesu u kaznu. Tu supstituciju vrši zakon. Ako hoćemo da komparativno posmatramo rad u javnom interesu u odnosu na ono što društveno koristan rad podrazumeva po odredbama zakonika, odnosno Zakona o krivičnim sankcijama i izvršenju krivičnih sankcija onda ovaj institut mora biti drugačije rešen. Nemojte da zaboravimo činjenicu da je višestruki efekat ove prekršajne sankcije. Zašto? Zbog toga što od ove prekršajne sankcije prevashodno korist ima država. Rad se vrši u korist društva. On je neplaćen i ne vrši se pod prinudom. Takvim radom se ne vređa ljudsko dostojanstvo. Zašto onda ostavljati organima i telima lokalnih samouprava da izriču ovakvu prekršajnu sankciju? Sledeće kvalitetno rešenje u predloženom zakonu se odnosi na odgovornost pravnih lica. Mislim da je to rešenje jako dobro i obrazloženo i sistematizovano u ovaj zakon o prekršajima. Odredbe predloženog zakona koje se odnose na zaštitne mere za poslaničku grupu SPS zavredele posebnu pažnju i to će biti jedna dobronamerna sugestija, tim pre što je i amandman, koji je, pored ostalih amandmana,poslanička grupa SPS podnela, a ja sam ih potpisao, upravo vezan za ovu materiju. Radi se o zaštitnoj meri zabrane vršenje određenih delatnosti pravnom licu. Molim vas da tu posvetite posebnu pažnju, jer se u jednoj od odredaba i to člana 56. stav 1. predloženog zakona kaže da se ova zabrana može odnositi i na druge određene poslove. Gospodine ministre, prvo mislim da je neodređen pojam – drugi određeni poslovi. Dosta je širok i apstraktan. S druge strane, šta ukoliko je pravno lice, protiv koga se pokreće prekršajni postupak, u postupku stečaja? Šta da radimo sa činjenicom da imamo situaciju gde stečajni upravnik mora da vodi računa o zaštiti imovine koja ulazi u stečajnu masu, da njome upravlja, eventualno izdaje u zakup, da ostvaruje prihode radi namirenja troškova stečaja, radi namirenja poverilaca, a onda dolazimo u situaciju da zaštitnom meromkažemo – to ne možete da radite, to se zabranjuje? To je apsolutno nedopustivo samom činjenicom da se na taj način direktno povređuje Zakon o stečaju, koji ove odredbe i te kako jasno reguliše, s jedne strane. S druge strane, opšti princip stečaja i stečajnog postupka se dovodi u ozbiljnu sumnju, a to je namirenje poverilaca. Molim vas da u tom pravcu i ovaj amandman posebno razmotrite. Što se tiče javnog objavljivanja presuda u prekršajnom postupku, zaista mislim da je nedopustivo, da ni u kom slučaju ne bi smela da se objavi presuda kojom je obuhvaćen maloletnik, ili maloletno lice kao učinilac prekršaja, jer bi to bilo suprotno i Ustavu i standardima i načelima i svim pozitivno pravnim propisima. Tako da bi zamolio da se ova odredba posebno razmotri i amandman koji je podnela poslanička grupa SPS prihvati. Treba razmisliti i o uvođenju oportuniteta u prekršajni postupak. Zašto? Ako smo već predloženim zakonom o prekršajima prihvatili da se u ovaj zakon uvede institut sporazuma o priznanju krivice, koji postoji u Krivičnom zakoniku, zašto to ne bi mogli da uradimo u prekršajnom postupku, odnosno u prekršajnom pravu? Zbog čega bi bio diskriminisan učinilac prekršaja u odnosu na učinioca krivičnog dela? Zašto oni nisu u ravnopravnom položaju? Pred Ustavom i pred zakonom su svi jednaki. Mislim da bi, čak, i ovaj princip oportuniteta, ukoliko bi se uveo, kroz rešenje o odlaganju prekršajnog gonjenja, značajno doveo do smanjenja broja zastarelih predmeta, efikasnijeg rešavanja postojećih predmeta, a samim tim i podizanju stepena ažurnosti. Na kraju, kada govorimo o zakonu o prekršajima, moramo imati u vidu i položaj sudija. Ja molim gospodina ministra, u tom pravcu da posebnu pažnju posveti onome što podrazumeva stručno osposobljavanje prekršajnih sudija, da u tom pravcu posebnu pažnju posvetimo onome što podrazumeva edukaciju i edukativni rad, naročito imajući u vidu činjenicu da sada prelazimo na jedan novi procesno-pravni oblik rešavanja predmeta sa dispozicijom stranaka. Dakle, sudija više nije u obavezi da prikuplja dokaze, ali je sudija i te kako u obavezi da strankama nalaže da te dokaze predlože i da ih stave. Postavlja se pitanje koje do sada niko nije rešio u prekršajnom pravu, ko je to do sada kažnjen zato što se nije pojavio pred sudom, zato što nije predložio dokaze, zato što je opstruirao sam prekršajni postupak? Niko. Čak je i stimulisan. Pošto ću govoriti kasnije i kao prijavljeni diskutant, smatram da je u ovom kratkom periodu do isteka izlaganja potrebno reći o odluci o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Molim vas da stav poslaničke grupe SPS u tom pravcu prihvatite, a to je da se što pre pristupi izmeni ustavnog rešenja po kojem republički parlament na bilo koji način odlučuje o izboru nosilaca pravosudnih funkcija, da bi izbegli, prevashodno, bilo kakvu vrstu političkog uticaja i bilo kakvu sumnju u nezavisnost sudova i sudija. Ovo nije demagogija, ovo nije deklarativni istup. Ovo je izbegavanje političkog marketinga i istina. A istina je da onog trenutka, kada iz ovog parlamenta budu izuzete sve odluke koje se odnose na pravosuđe i sudije, onda možemo biti potpuno sigurni u nezavisnost sudstva, odnosno nezavisnost pravosuđa. No, pošto već tu obavezu imamo… Gospodine Markoviću, ja bih vas zamolio samo da završim. Pošto tu već obavezu imamo, onda je naša i dužnost da se barem odredimo prema ovoj odluci koja se odnosi na izbor nosilaca pravosudnih funkcija koji se prvi put biraju, a to je uverenje poslaničke grupe SPS da su upravo predloženi ispunili sve uslove da budu nosioci pravosudnih funkcija. Ja u to ne sumnjam, niti moja poslanička grupa ima razloga u to da sumnja. Još jednom ću apelovati na što brže usvajanje kriterijuma po kojima će se vrednovati i ocenjivati rad sudija na merljiv, pravičan i adekvatan način. Obzirom da ću nastaviti svoju diskusiju kasnije, želim da istaknem da će poslanička grupa SPS u danu za glasanje nesumnjivo podržati predloge koji su danas tačke dnevnog reda o kojima mi raspravljamo, prevashodno Predlog zakona o prekršajima, kao i ostale odluke. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Andrić. Izvolite.
Poštovani predsedniče, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, ispred nas nalazi se zakon o prekršajima, za koji bih mogao da kažem da je prilično obogaćen. U njemu su sadržani neki novi instituti za koje smatram da su generalno dobri i ukoliko se usvoji par amandmana, koje je između ostalog podnela i poslanička grupa LSV, smatram da ćemo naposletku dobiti jedan dobar zakon o prekršajima. S obzirom na to da je zakon prilično obiman, a da je vremena malo, ja ću se osvrnuti samo na par detalja koji su se meni učinili interesantni, kako pravno, tako i politički, pa bih pre svega krenuo od odredbi koje se tiču odgovornosti za prekršaj u kojima se navodi da su za prekršaj odgovorna fizička lica, pravna lica, odgovorna lica u pravnom licu i preduzetnici, a da za prekršaj ne mogu biti odgovorni Republika Srbija, teritorijalna autonomija i jedinice lokalne samouprave, što je i logično. Moje pitanje bi bilo čisto terminološke prirode, a odnosi se na teritorijalne autonomije, pošto, koliko sam ja upoznat, u Republici Srbiji postoje dve teritorijalne autonomije - AP Vojvodina i AP Kosovo i Metohija i s obzirom da se po sporazumu, koliko sam upoznat, koji je Republika Srbija potpisala, propisi Republike Srbije ne primenjuju na teritoriji AP Kosovo i Metohija, ostaje nam AP Vojvodina. Te bi stoga moje pitanje bilo – iz kojeg razloga u zakonu nije precizirano da se radi o AP Vojvodini, ili možda imate nameru da osnivate neku drugu teritorijalnu autonomiju, pa da nas o tome upoznate. Toliko o tom delu. Kao novu oblast uočio sam da uvodite prekršajnu odgovornost pravnih lica za šta smatram da je dobro, ali kao osnov za uvođenje navodite da bi se putem ovih izmena onemogućilo da se u izmenama statusa pravnih lica onemogući da izbegnu prekršajnu odgovornost. Mislim da, koliko sam se barem susretao u praksi, pravna lica koja uđu u prekršajnu odgovornost sa novčanim kaznama koje su najčešće u prilično velikim iznosima opredeljene, najčešće prestaju da postoje kroz postupak stečaja i likvidacije, tako da su statusne promene manje verovatne. S obzirom na to da nova pravna lica mogu da se osnuju za svega par hiljada dinara, smatram da je interes učinilaca prekršaja da pravno lice prestane da postoji pošto je jeftinije osnovati novo.U svakom slučaju je dobro da ove odredbe u zakonu postoje. Takođe bih se osvrnuo i na odredbe gde se teret dokazivanja obeležja prekršaja i odgovornosti prenosi na podnosioca zahteva za pokretanje prekršajnog postupka, a više ne predstavlja obavezu suda, što je nekako i logično rešenje sledstveno novom ZKP. Međutim, smatram da je trebalo imati u vidu i samu prirodu prekršaja kao dela koja predstavljaju manji stepen društvene opasnosti od krivičnih dela, pa je sledstveno tome po mom mišljenju bilo potrebno analizirati zainteresovanost podnosilaca zahteva da u prekršajnom postupku učestvuju aktivno, s obzirom na iskustva iz praske, gde se neretko događa da se u samim prekršajnim postupcima podnosioci zahteva ni ne pojavljuju, ili se pojave nakon višestrukog pozivanja od strane suda. Tako da, smatram da je s obzirom na društvenu opasnost koju prekršaj sa sobom nosi, bez obzira što najveći broj građana Srbije najčešće učestvuje u prekršajnim postupcima, mislim da je trebalo imati ovo u vidu i možda biti malo obazriv prilikom donošenja ovakve vrste rešenja, gde podnosioci zahteva treba aktivno da učestvuju u prekršajnim postupcima, pošto praksa nije pokazala da se to i događa. Ovo smatram iz razloga što je najčešće problematično za podnosioce zahteva, da podnesu zahtev za pokretanje prekršajnog postupka koji je pravno utemeljen. Tako se dovodi u pitanje uopšte i mogućnost njegovog procesuiranja kroz sam postupak i na taj način smatram da ugrožavamo efikasnost u vođenju ovih postupaka, naravno i stručnost od strane pojedinih podnosilaca zahteva za pokretanje prekršajnog postupka. Sledstveno ovome nadovezao bih se i na odredbe o zastarelosti. Smatram da je dobro da je definisana zastarelost vođenja postupka i izvršenja krivične sankcije, što u postojećem zakonskom rešenju nije bio slučaj. Ovde je to mnogo preciznije definisano i to je u redu. ali, po mom mišljenju, neosnovano ste produžili rok zastarelosti na dve, odnosno četiri godine kada se radi o apsolutnoj zastarelosti, pošto smatram da to može da dovode do inertnosti kako podnosilaca zahteva, za rokove podnošenja zahteva za pokretanje prekršajnih postupaka, a i samih sudovakoji te postupke vode, jer će biti prilično lagodni po pitanju vremena u kojem postupak treba da se započne i okonča. Mislim da će se sama svrha prekršajnih sankcija u tom smislu razvodniti i postupci će trajati neosnovano dugo. Smatram da je trebalo više usmeriti pažnju na odgovornost samih podnosilaca zahteva uz skraćivanje roka za podnošenje zahteva i možda poradi na nekoj disciplinskoj odgovornosti onih koji neosnovano prolongiraju kako podnošenja zahteva, tako i sam tok prekršajnog postupka, gde mislim na podnosioce sa jedne strane i na prekršajne sudije sa druge strane. U ovom novom zakonskom rešenju uvodi se novi institut. Radi se o prekršajnom nalogu, kojim je omogućeno da učinilac prekršaja uplati polovinu kazne koja je propisana u fiksnom iznosu, čime će se povećati efekat naplate, kako navodite, i na ovaj način se smanjuje mogućnost korupcije policijskih i inspekcijskih organa. Svakako sam mišljenja da je ovaj nalog dobro rešenje. Međutim, smatram da je malo nesrećno obrazložen razlog za njegovo uvođenje, pošto stepen korupcije kako policijskih službenika, tako i inspekcijskih organa, po mom mišljenju, na ovaj način ne može da se smanji, nego može da se smanji povećanjem zarada policijskih službenika i inspektora. U suprotnom, ukoliko kazna nije opredeljenja u fiksnom iznosu, navodite da tu postoji obaveza podnošenja zahteva, odnosno potreba individualizacije prekršajne sankcije, ukoliko se radi o nekim drugim vrstama prekršaja, odnosno prekršajnih sankcija. Naime, rekao bih da je individualizacija bitna za svaki prekršaj, kako za onaj gde je kazna određena u fiksnom iznosu, tako i za onaj gde postoji raspon određivanja kazne, odnosno gde je određena druga prekršajna sankcija i smatram da će učinioci prekršaja kojima se na osnovu prekršajnog naloga opredeljuje prekršajna sankcija takođe imate interes da ne budu zavedeni u evidenciju prekršajnih sankcija i izdatih prekršajnih naloga koje navodite, pošto je, naravno, za neki budući prekršaj koji mogu da učine to svakako jedan od osnova za opredeljivanje individualizacije, odnosno izbora vrste i mere prekršajne kazne koja će im biti izrečena u nekom narednom postupku. Iz tog razloga, smatram da je svakako, pre svega, neophodno učiniti nezavisnim policijske i inspekcijske organe i na taj način im povećati zarade i na taj način ih učiniti nezavisnim, a takođe, isto to mislim i za sudije i za tužioce. Takođe, vidim da posebno ističete preciznije uređenje mere rada u javnom interesu. Ono što moramo da napomenemo jeste svrha ove mere. Neretko je u praksi da se upravo ova mera koristi kao zamena za novčanu kaznu, što je svakako dobro rešenje, imajući u vidu ekonomski položaj građana Srbije, koji je veoma loš. Nadam se da namera nije bila kompenzacija zamene novčanih kazni sa kaznom, odnosno merom rada u javnom interesu, iz razloga što je upravo ekonomska situacija građana Srbije gorući problem. Nadam se da nije to bio razlog da uvodite ovu vrstu mere, da bi se onda neko ko učini neki prekršaj, pa nije u mogućnosti, pošto nema posao da plati novčanu kaznu, njemu dala mogućnost da za državu uradi nešto besplatno, odnosno za lokalnu samoupravu, kako je naveo kolega i kako je to zakonskim rešenjem opredeljeno. Mislim da postoji drugi način da građani imaju mogućnost da plate novčane kazne, a to je da imaju mogućnost da se zaposle. Nadam se da će se ova Vlada baviti malo i tim pitanjem, pošto je već vreme. Prošlo je više od godinu dana, a po tom pitanju ništa nije urađeno. Na posletku bih se svakako osvrnuo na odredbe o maloletnicima. Smatram da je dobro što su one na ovaj malo opširniji način rešene, nego što je to ranije bio slučaj. Ono što bi bila zamerka, koja je možda sitna, ali po mom mišljenju bi bilo dobro da su ove odredbe objedinjene u jednoj glavi, a ne da su u dve glave, pošto su u glavi 6. navedene odredbe o maloletnicima, odnosno njihovom položaj u prekršajnom postupku, a zatim je u glavi 23. uređen postupak prema maloletnicima. Lično sam mišljenja da bi bilo bolje da je sve to u jednoj glavi, da su objedinjene te odredbe o maloletnicima, ali suštinski je sve to dobro. Ono što takođe smatram, mislim da je neko od kolega i podneo amandman po pitanju nečega sličnoga, jeste maloletnički zatvor, za šta smatram da u prekršajnom postupku to predstavlja jednu prilično strogu sankciju prema maloletniku, ali dobro. Na posletku bih se samo osvrnuo i rekao bih da će poslanička grupa LSV verovatno glasati za ovaj zakon, što će takođe biti opredeljeno time da li ćete usvojiti amandman na član 94. koji smo mi podneli. Koliko sam juče čuo, na isti član amandman je podnela i poslanička grupa SVM. Radi se o tome da je sudu data mogućnost da sam opredeljuje da li će se u postupku primenjivati jezik nacionalne manjine, odnosno jezik koji je u upotrebi na određenoj teritoriji ili ne. Smatram da je to veoma široko ovlašćenje za sud. To je pravo koje je ustanovljeno i Ustavom. Mislim da ne treba uopšte da bude kalkulacija oko toga da li će ovo pravo moći da se primenjuje ili ne. Ne znam ko je konkretno učestvovao u pisanju ovog zakona, ali svakako je nama u Vojvodini, gde je u službenoj upotrebi šest jezika, ovo dosta značajno polje. Mislimo da bi trebalo da bude precizno uređeno, bez mogućnosti različitih tumačenja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić.
Hvala, poštovana predsedavajuća. Uvaženi ministre, načelniče, izborni članovi DVT, svoje izlaganje ću možda početi malo neuobičajeno. Naime, ima već 659 godina od kako je usvojen Zakonik cara Dušana, koji je u našoj zemlji poznatiji kao Dušanov zakonik. Za one koji to ne znaju, taj zakonik usvojen je 21. maja na Saboru u Skoplju 1349. godine. Taj zakonik je, opet za one koji to ne znaju, dopunjen pet godina kasnije na Saboru u Seru. Za one koji ne znaju gde je Ser, to je područje današnje severne Grčke. Tačne koordinate vam ne mogu dati, ali recimo da se nalazi nekih stotinak kilometara severno od Svete Gore. Za one koji vole da putuju na Tasos, kad stignu do Tasosa treba da znaju da su prošli upravo kroz Ser. Isto, čini mi se, toliko godina je prošlo u svom našem pravnom neznanju. Naime, zapravo jedini pravnik s naših prostora koji je shvatio šta je to pravo, a šta to pravo nije, bio je Valtazar Bogišić, koji je savremenik još jednog pravnog velikana, Teodora Taranovskog. Ako me pitate ko je Teodor Taranovski, to je onaj isti čovek zahvaljujući kome i ono malo što neki znaju o Dušanovom zakoniku, znaju upravo zahvaljujući njemu. Ako me pitate šta je to zajedničko između Valtazara i Teodora, jednog Srbina koji je bio profesor prava u Rusiji i jednog Rusa koji je bio profesor prava u Srbiji, svakako je zajedničko da s obzirom da su proveli zasigurno i jedan i drugi nešto vremena na istoku, nešto vremena na zapadu, činjenica je da su bili i pristalice jedne iste škole. Ako me pitate koja je to škola, Fridriha Savinjija. Ko je taj Fridrih Savinji? Recimo, danas da je živ, prvo što bi uradio, ukinuo bi kopaoničku školu prirodnog prava. Ko se sa njim ne bi složio? Ne bi se složio, recimo, Žan Žak Ruso. Ko bi se sa njim složio i odmah stavio katanac na istu tu školu, obožavanu kopaoničku školu? Recimo Maks Veber. Zamislite, gle čuda, i Vlatazar Bogišić i Teodor Taranovski i Maks Veber su shvatili da pravo ima svoju istoriju, pa zapravo čak i da priroda ima svoju istoriju. Mi to ne shvatamo. Lepo je biti član prirodno-pravne škole, jer u toj školi prava padaju sa neba. Ali, kada se govori o istorijsko-pravnoj školi, to je malo teže. Tu moraju da se zasuču rukavi, mora istorija dobro da se prouči, pa onda da se pišu neki zakoni. To samo pokazuje, nažalost, da u našem pravnom sistemu postoji mnogo više pravnih lenština nego pravnih radilica. Možete me pitati kakve sve ovo veze ima sa Predlogom zakona o prekršajima. Ima, naravno, uvek ima. Oni koji traže, uvek mogu da nađu neku vezu. Zapravo, nije samo jezik ono što se prenosi vekovima sa kolena na koleno. Prenose se pravila, prenose se, ako hoćete, i čitavi pravni sistemi. Ne pere čovek kosu i ne tušira se zato što je to propisano pravilnikom o fitosanitarnoj zaštiti, nego zato što se to uobičajilo, ali nekim drugim putem. Daću i definiciju običajnog prava. Naime, da bi doputovali do ovog predloga zakona o prekršajnom postupku i time do glavnog problema koji se zove propast srpskog pravosuđa, moramo da putujemo preko Dušanovog zakonika. Nije Dušanov zakonik toliko poznat, tako velik zato što ga je tamo napisao naš neki vladar. Pisali su i drugi vladari neke druge zakone, ali znate li čije ime oni nose? Poznat je taj Dušanov zakonik i upravo iz jednog razloga, zato što ga je Srbija primenjivala sama od sebe, to ću opet ponoviti, sama od sebe. Primenjivala ga je za života cara Dušana, posle njegove smrti. Primenjivao se taj isti Dušanov zakonik i za vreme Mrnjavčevića i za vreme Kosovske bitke. Kladim se da mnogi ne znaju da se taj isti zakon primenjivao i za vreme Turaka. Primenjivao se i u 18. veku, sa početkom 19. veka itd. Za svo to vreme primene Dušanovog zakonika, Srbija ga je primenjivala doduše više kao običaje. Ali, ono što je paradoks, jeste da ga je primenjivala mnogo doslednije nego što mi danas primenjujemo bilo koji zakon koji u ovom parlamentu izglasamo. Ako me pitate sada zašto ga je primenjivala posle njegove smrti, kada niko nije imao obavezu da nas na tako nešto natera? Otkriću vam i tu tajnu, jer tu dolazimo do glavnog problema koji sam vam već rekla, a zove se propast srpskog pravosuđa, i time i do Zakona o prekršajnom postupku. Mogu da se osvrnem na jednu činjenicu. Naime, poštovala je Srbija taj isti zakon cara Dušana, zato što je Dušan odmah po svom krunisanju 1346. godine naredio pripremu tog zakona. Ono što ću posebno naglasiti, taj zakon pripreman je, pazite, četiri godine. Znači, pripreman je četiri godine, a onda je devet godina trajao rad na njegovom usavršavanju. Dakle, taj zakon u potpunosti je završen tek nakon 13 godina rada i zamislite još jednu činjenicu – broji 201 član. Zašto sam sve ovo rekla? Zato što mi danas pred sobom imamo Zakon o prekršajima koji broji 343 člana, obimniji je od Dušanovog a rađen dosta kraće. Naravno, kada neki zakon uđe u skupštinsku proceduru pa, mogu reći, onako na prečac, a sa dobrom namerom da uredi prekršajni postupak, mislim da to i nije baš najbolje rešenje. Naravno, posle već pomenutog cara Dušana, Teodora, Fridriha, kako god hoćete, moram napomenuti i Mihajla Konstantinovića, onog istog tvorca čuvenog Zakona o obligacionim odnosima, koji je i danas na pravnoj snazi i koji i danas primenjujemo. Svi su oni shvatili sve ovo što sam već napomenula. Možda će neko reći da su ovo prejake reči za jedan zakon o prekršajnom postupku. Ja ne smatram tako. Objasniću vam i zašto ne smatram tako. Zato što smatram da Zakon o prekršajnom postupku, pored Zakona o opštem upravnom postupku jesu, zapravo, zakoni na kojima treba da počiva jedna država. Ako me pitate - zašto? Evo odmah i odgovora. Prvo zato što država i mi kao društvo treba da funkcionišemo na tri sistemska pravna nivoa. Ako me pitate - koji je prvi? Zasigurno je prvi Zakon o opštem upravnom postupku jer on, naravno, reguliše ponašanje administracije. Drugi nivo jeste upravo pomenuti Zakon o prekršajnom postupku. On sankcioniše ponašanje svih onih drugih povodom funkcionisanja države. Treći nivo jeste, naravno, Zakon o krivičnom postupku, koji sankcioniše ona najteža ponašanja. Dakle, svako ono ponašanje koje nije krivično delo, a kojim se sistem funkcionisanja našeg naroda i našeg društva, ukoliko hoćete, i našeg pravnog sistema ugrožava, onda to jeste prekršaj. Baš iz tih razloga, sistem utvrđivanja prekršajne odgovornosti, kao i čitav sistem izvršenja prekršajnih sankcija mora da bude apsolutno besprekoran. Ovaj zakon da bi ostvario svoju bukvalnu primenu, odnosno on treba da ostvari svoju primenu baš iz razloga što ukoliko, čini mi se, upravo ovaj zakon o prekršajima, bude imao i jednu jedinu manu, bojim se da će se ta mana odraziti i na primenu sijaset drugih zakona, ne samo onih koji su doneti i koji su već na svojoj pravnoj snazi, nego i one koje u budućnosti bude usvajala ova Skupština. Naravno da je ministarstvo moralo da organizuje jednu široku razmenu. Čuli smo da je organizovana i javna rasprava, ako sam dobro zapamtila, 23. oktobra 2012. godine, ali jedna. Čula sam i ranije neka opravdanja, ne samo od ministra pravde nego i drugih ministara – o svemu možete podrobnije da se upoznate na sajtu. Znate kako, mene ne interesuje šta stoji na nekom sajtu, moje je pravo da me to ne zanima, na sajtu možete stavljati mnogo toga. Jedino me zanima ono što zvanično kao predlog nekog zakona uđe u skupštinsku proceduru. S druge strane, Ministarstvo pravde je upravo to koje treba da organizuje neke rasprave i to ne samo jednu raspravu, koja treba da organizuje seminare, koja treba da organizuje skupove, okrugle stolove, šta god hoćete, da se o svemu raspravlja, da se o svemu debatuje i tek na kraju da se iznađe onaj predlog koji će ući u Skupštinu, a ta Skupština da ima na raspolaganju ne mesec dana, možda čak i malo više, kako bi se videlo da li je baš Predlog zakona neko najbolje rešenje, ili mi kao narodni poslanici možemo doprineti da on bude još bolji. O konkretnom zakonu imam gomilu pohvala. To ću javno izneti. Moja prva pohvala ide, pre svega, zato što je regulisano izdavanje prekršajnog naloga. Mislim da to uvođenje prekršajnog naloga kao instituta treba da unese jednu revoluciju u naš pravni sistem, ali mislim da neće uneti revoluciju u naš pravni sistem samo iz jednog prostog razloga, zato što drugi delovi prekršajnog sistema neće moći da ga isprate. Zato su jako bitne javne rasprave, ne samo jedna i ne samo da bi se neko tamo svađao, već zato što su dva mozga uvek pametnija od jednog i, naravno, 200 uvek od 20. Taksativno ću navesti šta je dobro u ovom zakonu. Odlično je to što se definiše odgovornost pravnog lica, što se uvodi rad u javnom interesu koji podržavam svakako, to što se novčana kazna može zameniti radom u javnom interesu, što se zapravo kroz čitav ovaj predlog zakona teži da se zastarevanje prekršajnih postupaka svede na najmanju moguću meru, zato što se oštećenom daju veća prava u prekršajnom postupku i, čini mi se, ide se u pravcu što boljeg funkcionisanja upravo tog prekršajnog postupka, zato što se javnom tužiocu daju ovlašćenja, zapravo, bolje se definišu ovlašćenja koja su i do sada postojala, zato što se proširuje i zato što se konkretizuje institut prekršajnog naloga, što je fantastična ideja i mislim da je jedna od ključnih u ovom zakonu, koji treba da doprinese i omogući njegovu efikasnost u primeni, zato što se izvršenje sankcija sada pokušava ovim predlogom zakona učiniti efikasnijim, zato što se definiše jedinstveni registar. S druge strane, moram imati i neke kritike. Bila sam dokona pa sam za vikend spremila nekih 30 amandmana, gore-dole, manje-više, nije ni bitno, ali ću se osvrnuti i na to šta je loše u ovom zakonu. Naravno, to je moje mišljenje a vi ga doživite kako god hoćete. Loše je što iako se spominje odgovornost stranih pravnih lica, mislim da se nije vodilo računa o tome da će se približavanjem, a svakako idemo u cilju približavanja Srbije EU, biti kod nas na domaćem tržištu prisutno sve veći broj stranih pravnih lica koja će obavljati poslove bez otvaranja ikakvih predstavništva. Štaviše, po zakonskoj terminologiji iz člana 31. stav 2. nijedno strano pravno lice koje bude poslovalo u Republici Srbiji, na našoj teritoriji, neće biti odgovorno za prekršaj, jer zakon kaže da će za prekršaj odgovarati samo ona strana pravna lica koja budu imali svoja predstavništva ovde. Mislim da je to toliko divno, da već sutra kada bude bilo moguće njihovo poslovanje bez otvaranja predstavništva, nijedan strani direktor koji bude imao imalo mozga neće otvarati predstavništvo, jer bez otvaranja predstavništva će njegova firma moći da funkcioniše a da ne bude kažnjena ni za kakav prekršaj, iako posluje na našem tržištu. S druge strane, već sam rekla u ime DHSS da izuzetno podržavam rad u javnom interesu. Žao mi je što je takav institut postojao a do sada nije primenjivan, ili je izuzetno retko primenjivan. Naravno, podržavam predlagača i imam potpuno razumevanje za tako nešto kada se to predviđa ovim predlogom zakona. U članu 35. Predloga zakona je predviđeno da se rad u javnom interesu može propisati i uredbom. Čini mi se da se baš nije znalo u kom pravcu treba da se ide, pa se opredelilo za kompromisno rešenje, upravo zato što je postojala dilema da li dozvoliti podzakonskim aktima da propisuju ovu kaznu, a pod tim podzakonskim aktima podrazumevam i propise lokalnih samouprava, ili to dozvoliti samo da bude regulisano zakonom, pa se zauzelo, usled dileme, jedno kompromisno rešenje da se to može učini i uredbom. Nisam podnela amandman na ovaj član zato što smatram da postoje, možda, i dobri i loši argumenti za ovakvo pitanje. Na kraju krajeva, moguće je donekle prihvatiti i te obe krajnosti, posebno u pogledu subjekata koji rade u javnom interesu može da propisuje kao kaznu, ali nismo imali prilike da o tome stručno raspravljamo, ili bar da čujete i mišljenje nekih od nas. Mislim da kada već pominjemo ovaj rad u javnom interesu, mislim da se struci, pre svega pravnoj struci, a ima ih ovde gomila poslanika pravne struke, trebalo dati jedna šansa kako bi i oni predložili neke svoje modalitete sprovođenja jedne ovakve ideje koju, naravno, podržavam. S treće strane, Srbija mora da vodi računa i o svojim interesima. Mora da kažnjava strance na onaj način na koji ne kažnjava domaće subjekte. Zato je bilo, po mom ličnom mišljenju, potrebno uvesti i stvoriti kroz sistem prekršajnih sankcija jednu tzv. crnu listu. To nije ništa čudno, jer to postoji i u drugim zemljama za strane kompanije. Pojedine zemlje EU će u slučaju najznačajnijih propisa očas posla zabraniti nekoj stranoj kompaniji ne sam da posluje nego da promoli nos na njihovo tržište u bilo kom segmentu, nezavisno od toga da li ona na tom tržištu imaju otvorena predstavništva ili ta predstavništva uopšte nemaju. Upravo se na taj način jedan sistem, pa ako hoćete i ekonomski, u krajnjoj liniji ako hoćete i pravni sistem, štiti upravo od napada s polja. U sistemu zaštitnih mera nije predviđena jedna takva mogućnost već samo zabrana pojedinih delatnosti na određeno vreme. Mislim da država, pa ukoliko hoćete i pravosuđe, mora da bude odlučnije od toga. Država mora da obezbedi jedan takav sistem u kome nijedno pravno lice koje je u vlasničkim vezama sa počiniocem prekršaja, sa prekršiocem, ne sme da promoli nos na ovo tržište. Danas postoji gomila fiktivnih kompanija. Svi smo mi svedoci toga. Ništa čudno u zemlji Srbiji. One napadaju naše tržište ispaljujući one svoje čuvene fantomske metke na primer sa nekih ostrva, recimo Devičanskih ostrva, i onda država mora da gradi sistem, a to je pravosuđe pre svega, koje će nas čuvati od takvih napada. Mislim da su to upravo ove crne liste koje sam pomenula, koje sam pokušala kroz amandman da predložim. Mislim da se prihvatanjem amandmana, ako ne mogu dati neki rezultati, onda bar načeti jedan put ka tome. Mislim da ste po ovom pitanju trebali da organizujete jednu ozbiljnu javnu raspravu. Iako sam možda u manjini, možda nisam, to ću govoriti u raspravi u načelu i u raspravi u pojedinostima, a i kada budem koristila vreme svoje poslaničke grupe, mislim da produženje roka zastarelosti je apsolutno loše rešenje. Podsetiću da su oni profesori pravnog fakulteta i to oni koji su unapredili pravni fakultet, ne samo Pravni fakultet u Beogradu jer ne postoji samo Pravni fakultet u Beogradu, postoji i u drugim gradovima u našoj zemlji, postavili sistem u kome apsolutna zastarelost nastupa za dve godine i puno je razloga zašto je to tako i puno je razloga upravo za tako nešto. Sve poslaničke grupe su dobile dopis "transparentnosti Srbije", koji su mišljenja da taj rok treba da bude duži. Mislim da oni greše zato što imaju u vidu samo jedno. Imaju u vidu korupciju, ali prekršaji se ne propisuju zbog korupcije jer ukoliko recimo polomite staklo na nekom izlogu, to neće imati nikakve veze sa korupcijom, ali će sa prekršajem imati i te kakve veze. Naime, lično sam shvatanja da onaj prekršaj koji se ne sankcioniše u najkraćem mogućem roku ne vredi ga ni sankcionisati kasnije i onda postavljam pitanje – čemu svrha da sankcionišete za tek četiri godine, a činjenica je da se mnoge presude u prekršajnim postupcima upravo donose pred kraj isteka roka zastarelosti. Mislim da će sa druge strane povećanje tog roka zastarelosti uticati na povećanje broja nerešenih predmeta, ali o tome ću nešto kasnije u pojedinostima. Konačno, smatram da su i dobre izmene koje se odnose na izvršenje prekršajnih kazni i da je jako dobro što se konačno definišu i registri koji su toliko potrebni našoj zemlji. Međutim, da ste pisali DHSS i da ste nam dali mogućnost da vam pomognemo u kreiranju ovog zakona, imali smo dobru volju, ali nismo naišli na sluh od strane vas, onda bi mogli da čujete i neke naše argumente koje bi verovatno usvojili, a to je da se osnuje jedinica za naplatu prekršajnih kazni, jer dosadašnji sistem pokazuje gomilu manjkavosti u svom svom punom obimu, a samo ona kazna koja se izvrši u prekršajnom sistemu jeste kazna koja ima smisla. Imajući u vidu širinu polja na koje se prekršaji odnose i imajući u vidu brojnost prekršaja, potrebno je centralizovati sistem izvršenja prekršajnih sankcija kako bi to izvršenje bilo što efikasnije, jer badava vam prekršajni postupak, naročito ukoliko on traje četiri godine, koliko bi po ovakvom jednom Predlogu zakona trebao trajati, ako na kraju prekršilac izbegne da plati kaznu, a vest o tome se jako brzo čuje i onda dolazite do toga da to nepovoljno utiče na primenu propisa. Sa druge strane, imajući u vidu koliko se novca naplati za sistem prekršajnih sankcija, tako jedna jedinica uopšte ne bi povećala državne rashode ni za jedan jedini dinar, već bi kroz povećanje efikasnosti naplate na ukupne prekršaje i prihode povećala, a kroz učvršćivanja sistema izvršenja kazni učvrstila bi i sama pravni sistem, pravosuđe, pa i samu državu. Ako hoćete, mi u DHSS smo imali plan za tako nešto. Pokušali smo da vas dobijemo i nismo uspeli. Više sreće neki drugi put. Na kraju, želim da napomenem još jednu stvar, a to je da zbog ovakvih novih instituta koji su predloženi ovim predlogom zakona DHSS će naravno podržati ovakav predlog zakona zbog gomile ovakvih rešenja kojim se ovakvim predlogom zakona predviđa. Naš glas nećemo ucenjivati prihvatanjem amandmana. Ne morate da ih prihvatite, iako ima dosta ozbiljnih amandmana koji zahtevaju i ozbiljno čitanje. U vidu jedne neobavezne preporuke, preporučujem vam da ih podrobno pročitate, jer od njihovog usvajanja neću imati ja koristi, gospodine ministre, već će korist imati Ministarstvo pravde, a u krajnjoj instanci imaće je i Vlada Republike Srbije. Hvala, pošto mi vreme ističe, nastaviću kasnije pošto ću koristiti i vreme svoje poslaničke grupe.
Reč ima narodni poslanik Predrag Marković.
Gospođo prva potpredsednice Skupštine, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, prvo osećam potrebu da se izvinim svima kojih se to tiče u odnosu na diskusiju na kraju radnog dana juče i u odnosu na rečenicu gospodina Jovanovića danas koja je bila dobronamerna i nije nijednog trenutka sumnjala da istovremeno i čujem i pratim i razmenjujem, ali naprosto nisam želeo ni na jedan način. Hvala vam. Zašto ovo govorim? Tema je ova rečenica koja je relaksirala vas, gospođo potpredsednice, tema je ne samo zakoni već i proces njihovog donošenja i proces njihovog usvajanja, diskusija. Sve zajedno je možda dobra prilika ovim povodom kada ispred sebe imamo zakon, politička je obaveza da kažem URS će, naravno, glasati za sve tačke koje su na dnevnom redu, a ja lično ću svakako glasati za zakon. Takođe, URS za slučaj da dođe do ma kog tehničkog propusta sa strane Odbora za pravosuđe, da zakasni saglasnost, će svakako u tom slučaju glasati za taj amandman SVM i nadam se da ćemo time, ako sam dobro shvatio iz izlaganja narodnog poslanika iz poslaničke grupe LSV biti stvoreni uslovi da i ova poslanička grupa, iako sam dobro dobio izveštaj sa Odbora za pravosuđe i poslanička grupa DS iz izjašnjavanja koja ćemo tek čuti, pretpostavljam skoro sve poslaničke grupe glasati za ovaj zakon. To je dobro zato što funkcija Narodne skupštine sem ove osnovne zakonodavne jeste i ona politička i to često zbunjuje ljude, ali jeste i edukativna. Sa velikim zadovoljstvom sam danas pratio prvi deo izlaganja gospođice Batić i u okviru toga moramo stvarno da vodimo računa i o nečemu što laici ne moraju da znaju. Za većinu stvari smo i mi laici. Svako od nas ko sedi ovde. Dobro je znati da postoji istorija i postoji tradicija, da postoji običajno pravo, ali i znati da mi u tom dobu ne živimo. Tako smo stigli do ovog zakona. Mi, i to se ističe od strane predlagača, a zakon se intenzivno radi godinu i po dana da bi ljudi shvatili da to nema veze sa politikom, to je deo ukupnih, ali stvarno prihvaćenih potrebnih promena u okviru i našeg zakonodavstva i pravosudnog sistema. Dakle, onaj deo koji nema spora, pošto je ovo oblast gde ste i vi, gospodine ministre, zatekli i sporove i predrasude, a hvala bogu i sami ste neke doneli, nadam se. Mislim na predrasude. I to je ljudski. Zašto ovo govorimo? Danas se nalazimo u situaciji da u suštini doktrinirano nešto što je pripadalo u stvari upravnom sistemu vraćamo u stub gde mu je mesto. To je sudstvo. Pri tom je strašno važno da budemo pažljivi u odnosu na to kako ćemo usvajati, predlagati i primenjivati ovaj zakon. Pretpostavljam da je bio lapsus u izlaganju gospodina Jovanovića. U zakonu se precizno definiše, govorim o institutu javnih poslova, poslova u javnom interesu, naravno sud, ono za šta se i vi zalažete, sud odlučuje jel, ali predlog je da lokalne samouprave propisuju vrste poslova, potencijalno. Molim,laik sam za ovu oblast, i predlagača amandmana i predstavnike ministarstva da dobro razmislimo koja je tačno svrha ovog instituta, zbog toga što se URS i ja lično zalažemo, ne samo da se što više spusti nivo korisnosti ovog rada, dakle, to što je javni interes, ne na nivo lokalne samouprave, na nivo mesne zajednice, a da naravno, ne može da se remeti sistem, naravno da o tome sud odlučuje. Smisao ovog instituta i njegove prakse u drugim zemljama je upravo u sredini koje se to tiče, za poslove koji se tiču te sredine, jer to ukupno služi relaksaciji. Zakon ne može da uredi život, te treba odrediti u zakonu onu vrstu odredbe koja će omogućiti da se u životu nešto menja. Daću vam primer, koji ne pogađa politički nikog od vas, imali smo ga u prethodnom izlaganju. U neverovatnoj biografiji Baltazara Bogišića imamo razne podatke, ali imamo i sadašnjost. U sadašnjosti njegovi potomci vode Leksikografski zavod u Zagrebu, predaju na Pravnom fakultetu u Podgorici, a dobre posledice njegovog bavljenja osećaju tamo gde je bio angažovan, recimo, ne govorim sada o ruskoj prestonici nego tamo gde je bio angažovan u regimentiju Kišinjevu. Kišinjev je danas prestonica, a to gde je bila regimenta pukovnija je danas samostalna država Moldavija. To što se stvarnost promenila uopšte ne utiče, to je gospođica Batić i te kako u pravu, na značaj svega onoga što je kao postulat postavio Baltazar Bogišić. To se odnosi na sve. To treba da nam bude edukativna obaveza i ove skupštine kada donosimo zakone, da vodimo računa da stanemo svi iza onoga što je nesporno. Još jednom ponavljam, ako sam dobro razumeo, sve poslaničke grupe koje su do sada izrazile, a to je skoro konsenzus, ne znam za poslaničku grupu DSS, čućemo vrlo brzo, koja je vrsta ograde, eventualno, će glasati za ovakav zakon, jer se on ne tiče politike, on se tiče ostavštine za budućnost. Dakle, jedan sistem zaokružujemo kao nezavistan ili malo nezavisniji, nego što je sada, da budemo pošteni. Sudski sve oblasti ujedinjujemo i omogućavamo da on živi i da ne bude više predmet političkih diskusija i rasprave, a naročito da ne bude predmet zloupotrebe. Tu je sada moje poslednje izvinjenje za sinoćni ton. Građani moraju da znaju da nisam želeo da povredim poslanike, nikoga nisam imenovao, jer to nikada ne radim. Ne želim nekoga da povredim, kao što ne imenujem imena stranaka zato što sam ozbiljan čovek, pa me mrzi da pratim kada je ko promenio stranku tokom dana, pa mi je lakše da govorim o onome što je suština, a to je da smo svi mi narodi poslanici. Skrenuo sam pažnju da se ne zloupotrebljava Poslovnik sa stanovišta onoga što laički ima jedno značenje, a pravno drugo i da se ne dogodi da građani steknu utisak da poslanici prozivaju predsedavajućeg i pozivaju ga da prekrši Poslovnik, pa zakon, pa Ustav, a što je na ivici krivične odgovornosti. Neke oblasti su uređene nezavisno od našeg znanja. Poslovnik, sa svim svojim manjkavostima, moramo da poštujemo vodeći računa da on poštuje osnovno načelo, a to je da je pravni sistem u Republici Srbiji jedinstven. Postoje hijerarhije odrednica, postoji uputstvo o tome kako se pravni propisi uopšte predlažu i pišu i to je podeljeno narodnim poslanicima. Građani to ne moraju da znaju, ni svi poslanici ne moraju da znaju. Da vam kažem nešto, ako vi izađete i pročitate pred građanima gde kažete – evo, zašto ne uzme reč neko, a piše da može da učestvuje u radu. Zaboravimo politiku. To što vi po nekom članu Poslovnika možete da prisustvujete sednici, to vam ne daje nikakva dodatna prava. Možete da prisustvujete fudbalskoj utakmici, ali to ne znači da možete da istrčite na teren. Takođe, ne znači da tokom navijanja vi ne možete da utičete, pa vi utičete na ishod utakmice, ali ne igrate. Pravni termini, koliko god da je u poslednjih 20 godina kod nas prisutna plutajuća terminologija, se iz različitih razloga, ne uvek političkih uvode termini za koje nemamo definisano značenje, a to unosi zabunu. Stručna služba Narodne skupštine vodi računa, predsedavajući u okviru svojih informacija i nadležnosti vodi računa. Molim građane da ne obraćaju pažnju na tu vrstu političke rasprave koja zvuči kao pravna argumentacija. Nikome ne pada na pamet u Narodnoj skupštini da svesno, ni poslaniku, svejedno, pozicija, opozicija, ni stručnoj službi, ni predsedavajućem, ni ministrima, krše Poslovnik i zakon tokom donošenja zakona. Ovo je samo u pitanju usaglašavanje tumačenja, a neke stvari ne moraju da budu rešene, jer se podrazumevaju. U Poslovniku ne piše da li se izriče opomena poslaniku ako izvadi revolver i puca na drugog poslanika… (Predsedavajuća: Gospodine Markoviću, kada ste kod Poslovnika, dužna sam da vas obavestim da govorite o temi dnevnog reda.) Hvala vam, gospođo Kovač. Dakle, reč je o nastavku diskusije koja je juče vođena, kao što sam najavio. Samo da završim. Neke stvari se ne definišu Poslovnikom, jer su definisane drugim aktima. Nema potrebe da nešto oko čega se slažemo, oko čega je svima stalo, unosimo zabunu. Evo vam jedne simpatične metafore, pošto ponekad, kao stariji čovek, ne mogu da spavam, jer me brinu zakoni, jer me brinu povređena prava, ponekad ima dobra utakmica na TV. Noćas je bio direktan prenos Atletiko Mineiro i Olimpika, i tom prilikom sam saznao da je i ta oblast uređena, što verovatno svi koji prate fudbal nisu znali, a to je da ako jedan tim dobije pet crvenih kartona utakmica se prekida. Ova diskusija može da se prekine ovog časa. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, sigurno neću biti ovoliko inventivna i zanimljiva kao prethodni govornik, ali svakako moram da se osvrnem u jednoj rečenici na ono što je prethodni govornik govorio. Juče namerno nismo uzeli učešće u raspravi o Poslovniku zato što smo smatrali da su formalni uslovi za vođenje sednice potpuno ispunjeni, ali nam je drago da imamo obezbeđeno prisustvo predsednika Visokog saveta sudstva, jer izbor o kome danas treba da raspravljamo otvara određena pitanja na koja je potrebno dati i neke odgovore. Kada je u pitanju Predlog zakona o prekršajima, oblast koju on reguliše je izuzetno važna zbog toga što se najveći broj građana upravo u sudovima za prekršaje prvi put susreće sa pravosuđem. Ako je verovati medijima, svaki šesti punoletni građanin Srbije je bar jednom do sada bio prekršajno odgovoran, odnosno prekršajno je odgovarao. Jedna od najvažnijih osobina prekršajnog postupka jeste da je on brz i jeste da je efikasan, što danas, nažalost, u Srbiji nije slučaj. Ilustracije radi, reći ću samo jedan podatak. Prekršajni sud u Beogradu je u 2012. godini imao 232.000 predmeta u radu. Od tog broja zastarelo je 38.200 predmeta. Na nivou cele Srbije ova statistika izgleda još drugačije, da ne kažem gore. Od 881.500 predmeta u radu 103.500 predmeta je zastarelo. Ovo je zaista statistika koja je zabrinjavajuća. Da bi rešili ovaj problem potrebno je prethodno da vidimo šta je uzrok ovakvom problemu. Ovaj zakon o kome danas raspravljamo je zakon koji pokušava da reši ovaj problem kroz uvođenje niza novih instituta. Zaista neki od tih instituta popravljaju Predlog zakona, dok za neke institute i za neka rešenja, koja su predviđena u ovom Predlogu zakona, mi izražavamo sumnju u opravdanost njihovog uvođenja. Dobra stvar i dobra strana zakona je svakako to što se uvodi i registar izrečenih prekršajnih sankcija i registar neplaćenih novčanih kazni, ne zbog obrazloženja koje je dato u Predlogu zakona, nego zbog toga što će na osnovu centralizovane elektronske baze podataka svaki sudija u svakom trenutku moći da zna da li je prekršajno lice protiv koga se vodi prekršajni postupak odgovaralo ranije za neki prekršaj i da li je u toku još neki prekršajni postupak koji se protiv njega vodi. To je svakako dobra strana ovog zakona. Ne bih se složila sa obrazloženjem koje je dato u Predlogu zakona da ovi registri imaju za cilj da dovedu do efikasnije naplate kazni. Ne, mi možemo da uvedemo i dva i tri i deset registara, ako hoćemo, ali to ne može prosto da dovede do tog cilja, jer da li će neka određena kazna da bude naplaćena zavisi isključivo samo od finansijske mogućnosti onog koji je dužan da je plati. Sa druge strane, takođe smatram da je izuzetno dobro što smo konačno ovim zakonom došli do toga, prvi put, čini mi se, da je oblast koju on reguliše isključiva nadležnost prekršajnih sudova. To do sada nije bio slučaj. Videli smo organe uprave koji su do sada rešavali određene prekršaje u prvom stepenu i zato je neophodno insistiranje na ovoj odredbi koja je uneta u Predlog zakona, da se svi drugi zakoni, koji propisuju nadležnost određenih organa uprave za vođenje prekršajnih postupaka u prvom stepenu, upodobe ovom zakonu, ukoliko on bude izglasan, do 1. marta, čini mi se, 2014. godine. Ovde namerno i posebno apostrofiram Zakon o javnim nabavkama, koji smo nedavno usvojili, a koji predviđa postojanje republičke komisije. Čini mi se da se zove Republička komisija za zaštitu prava u postupku javnih nabavki. Zašto posebno apostrofiram ovaj zakon? Zato što građani od njega očekuju mnogo kada je u pitanju suzbijanje korupcije i mislim, pošto smo ga nedavno usvojili, da on treba da bude takođe jedan od zakona koji će da se upodobi sa ovim tekstom zakona do 1. marta 2014. godine. Sa druge strane, kada su u pitanju instituti koje predviđa ovaj predlog zakona, a koji ne nailaze na naše odobravanje, svakako jedna od najkrupnijih zamerki koje mi imamo, kada je ovaj predlog zakona u pitanju, su rokovi zastarelosti, odnosno povećavanje rokova apsolutne zastarelosti sa dve na četiri godine. Vi kažete da su relativni rokovi zastarelosti povećani sa jedne na dve godine zbog toga što su prekršajni sudovi dobili u nadležnost rešavanje prekršajnih postupaka u deviznim, carinskim i nekim drugim specifičnim prekršajnim postupcima, što ja lično ne smatram kao opravdanje za produžavanje rokova apsolutne zastarelosti. Zašto? Zbog toga što prekršaji nisu krivična dela i nisu toliko kompleksni slučajevi da bi došlo do produžavanja zastarelosti na četiri godine. Prekršaj, ma kakav on bio, jedan odgovoran i stručan prekršajni sudija može apsolutno da reši u roku od dve godine. Sa druge strane, mislim da je jedna od najvažnijih, kao što sam i rekla na početku, karakteristika prekršajnog postupka upravo njegova brzina i njegova efikasnost. Da li mi možemo da kažemo da će prekršajni postupak biti efikasan ukoliko određenom prekršajnom sudiji dajemo mogućnost četiri godine da odlučuje o tome da li je lice koje je prošlo kroz crveno svetlo učinilo prekršaj ili da li je, primera radi, vozilo koje je parkirano na zelenoj površini prekršaj ili je prekršaj šetnja psa bez povodca? Ne želim da karikiram i nemojte moje izlaganje shvatiti kao takvo, ali zaista nemam nikakvu vrstu razumevanja za to da se kompleksnost i složenost jednog prekršajnog postupka diže do astronomskih visina. Mi imamo u Krivičnom zakonu krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do jedne godine, odnosno novčana kazna. Rok zastarelosti, tačno je, relativni rok zastarelosti nastupa u roku od dve godine, ali zastarelost takođe može da nastupi u tom roku, u roku od dve godine, ukoliko ne dođe do obustave postupka, odnosno ukoliko ne dođe do prekida rokova. Znači, u krivičnom postupku imamo rok zastarelosti dve godine za određena krivična dela. Stari poslanici će se setiti u prethodnom mandatu kada smo govorili o Zakonu o parničnom postupku, da jedan od osnovnih razloga zbog čega smo menjali taj zakon jeste upravo efikasnost postupanja.Tada nam je rečeno, tada smo dobili uveravanje da je cilj tog zakona da omogući da parnični postupci u prvom stepenu traju do dve godine, i to u onim najkomplikovanijim, najkompleksnijim slučajevima. Prosto, to obrazloženje ne mogu nikako da prihvatim, da je rešavanje ma kog prekršaja, pa makar on bio i poreski i devizni i koji god, da je kompleksniji od rešavanja spora u celoj oblasti građanskog prava. Mislim da taj argument jednostavno ne stoji. Sa druge strane, plašim se, ukoliko se ovakvo rešenje usvoji, da ćemo doći u situaciju da će prekršajni sudovi još sporije raditi, a da će se prekršajni postupci još dodatno odugovlačiti. Nekako mi se čini da kada se pojavi problem ne idemo na pravi način u analizu uzroka tog problema. Zar nije bilo adekvatno i bolje da smo analizirali situaciju koja kaže u kakvim uslovima prekršajne sudije danas rade, koliko predmeta svaki od prekršajnih sudija danas ima, da li su prekršajne sudije i prekršajni sudovi istovetno podjednako opterećeni brojem i kompleksnošću predmeta? U krajnjem slučaju, zašto ne i reći da li je rešenje po kom su u statusnom smislu prekršajne sudije izjednačene sa svim drugim sudijama u Srbiji dalo rešenje? Ja ovde ne iznosim svoj stav, ja ovde samo govorim o sveobuhvatnom pristupu analizi problema koji je doveo do toga da imamo 46% zastarelost predmeta u prekršajnim sudovima. Izvinite na digresiji, ali moram da kažem da me ovaj slučaj neodoljivo podseća na aferu sa aflatoksinom. Umesto da rešimo problem, mi nivo aflatoksina povećavamo sa 0,05 na 0,5 mikrograma po litru i mislimo da samo na taj način rešili problem. Jednostavno, mislim da se na takav način problem neće rešiti, nego ćemo dodatno imati njegovo povećanje. Dalje, kada je u pitanju visina predloženih kazni, slažem se sa vama da je to rešenje prepisano iz prethodnog zakona, ali ne slažem se sa vama u tom smislu što smatram da te kazne danas nisu adekvatne kazne, da su te kazne danas nerealno visoke i da one nisu primerene trenutnoj ekonomskoj situaciji. Nije isto bilo kada su ljudi živeli 2005. ili 2006. godine kada je zakon donet. I vi znate da se tada mnogo bolje živelo nego što se živi danas. Jednostavno, smatram da ovo rešenje nije odgovarajuće u zakonu i da ga je trebalo promeniti. Plašim se da ćemo vrlo brzo doći u situaciju da veliki broj građana neće biti u mogućnosti da plaća novčane kazne i da ćemo tada doći do još većeg problema. Negde sam pročitala da se od ovog zakona očekuje da poveća naplatu novčanih kazni za sto procenata. Ako se ne varam, uspešnost naplate novčanih kazni danas, čini mi se, ne dostiže 20%, a mislim da ste i vi to u uvodnom izlaganju rekli. Ako se svemu tome doda jedan trend koji je prisutan danas, a to je da se broj izrečenih novčanih kazni u velikom procentu zamenjuje kaznom zatvora, onda se plašim da namera predlagača zakona, koja se odnosi na naplatu novčanih kazni, neće biti ispunjena i neće biti ostvarena. Ako se ne varam, to je podatak koji sam negde našla, od početka godine do početka juna više od 5.000 izrečenih novčanih kazni je zamenjeno zatvorom. Žalosno je to što ću da kažem, ali većina građana zaista doživljava kao lakše da svoju kaznu koja mu je izrečena u novcu provede u nekom zatvoru, gde ima potpuno besplatan smeštaj, gde ima tri redovna obroka i gde ga niko ne prisiljava da razmišlja o tome kako će da plati nešto, a da zna da to nešto ne može da plati nikako. Ako svemu ovome dodam još jedan podatak da je broj onih koji su bili u zatvoru poslednjih tri godine ili koji su novčanu kaznu preinačili ili zamenili novčanom kaznom ogroman, i ako ih prevedem u broj dana, onda ispada da je u poslednjih nekoliko godina 130.000 dana provedeno u zatvorima. Vi mnogo bolje znate od mene koliko to košta državu. To je jedan milion i 300 hiljada evra, toliko je država finansirala samo boravak lica u zatvorima. Plašim se da će ovakvim rešenjem, odnosno ne menjanjem i ne smanjenjem novčanih kazni, odnosno visine novčanih propisanih kazni, ovaj procenat biti još veći. Lično mislim da iz ove situacije možemo da izađemo tako što ćemo visinu novčanih kazni primeriti zaista realnoj i pravoj platežnoj moći svakog građanina, nego da se država faktički suočava sa još većim problemom i sa još većim gubitkom. Mislim da nikome ne treba da bude cilj da svrha kažnjavanja siromašne građane dovede bukvalno do ruba njihove egzistencije. Valjda je cilj svrhe kažnjavanja upravo u prevenciji i upravo u uticanju, odnosno prevaspitavanju nesavesnih građana da prekršaje više ne čine. Kada je u pitanju prekršajni nalog, slažem se sa vama da će on u značajnoj meri da rastereti rad sudova i da će on u značajnoj meri smanjiti broj predmeta o kojima će prekršajni sudovi da raspravljaju, ali ne mogu da opravdam činjenicu da svrha kažnjavanja kod ovih prekršaja, kod kojih se prekršajni postupak pokreće izdavanjem prekršajnog naloga, treba da bude slivanje novca u budžet. Ako to posmatramo u kontekstu povećanja diskrecionih ovlašćenja policije, izražavam bojazan da bi možda platni nalog, koji neodoljivo podseća na mandatnu kaznu, mogao da bude isključivo sredstvo za punjenje budžeta. Samo ću da primetim kao vozač nešto sa čime sam se u poslednje vreme susrela, a to je da se već danas većina vozača suočava sa jednom učestalom naplatom kazni za prekršaje koje isključivo zavise od slobodne ocene policajca, od njegovih diskrecionih ovlašćenja koja ne moraju da budu potkrepljena određenim faktičkim dokazima. Evo, navešću samo jedan primer. U poslednje vreme je pojačana i povećana naplata kazni vozačima koji nisu na propisan način zalepili saobraćajnu registraciju u desni ugao vetrobranskog stakla. Znači, ako ste kojim slučajem nakrivo zalepili tu nalepnicu, policajac ima pravo da vam izrekne kaznu od 3.000 dinara. To nije jedini prekršaj. Imate još jedan prekršaj koji zavisi direktno i isključivo od samovoljnog odlučivanja policajca. Radi se o prekršaju koji kaže da niste poštovali uputstva policajca, nego ste se uključili u saobraćaj mimo njegove dozvole. Za taj prekršaj policajac može čoveku da izrekne kaznu od 15 do 30 hiljada dinara. Pogledajte sada ovaj treći, koji direktno zavisi samo i isključivo od samovoljnog odlučivanja policajca. On može da vas zaustavi i da kaže – vi ste umorni, niste danas za vožnju i da vam na licu mesta naplate prekršaj od 15 hiljada dinara. Samo mogu da zamislim koliko će procenat učestalosti naplate ovakvih kazni biti povećan onog trenutka kada prekršajni nalog zaživi. Na kraju, reći ću samo nešto o Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju. Posle svih problema oko reizbora sudija i tužioca sa kojima smo se mi kao društvo, kao država suočavali i suočili, očekivala sam da se u buduće nećemo sretati ni sa najmanjom sumnjom u ispravnost izbora sudije. To znači da se neodoljivo neka pitanja iz prošlosti nameću i danas možda čak u istovetnom obliku. Nije nam jasno, ovde smo dobili odluku, da li su primenjeni kriterijumi koji su predviđeni za izbor sudija? Šta je to što ovih 16 kandidata izdvaja od ostalih 432 kandidata koji su se prijavili na konkurs, sem što su kao prvi polaznici Pravosudne akademije za to dobili prednost? Zanima da li su prilikom predlaganja kandidata za sudije poštovani kriterijumi stručnosti i dostojnosti i osposobljenosti za sve kandidate shodno Zakonu o sudijama i da li su oni primenjeni u skladu sa Odlukom o utvrđivanju merila i kriterijuma za izbor? Takođe me zanima da li je Visoki savet sudstva imao priliku da na osnovu tačno utvrđenog broja poena svakog kandidata utvrdi njegov kvalitet, odnosno utvrdi da li je on taj koji treba da se nađe na listi od 16 lica koji se nama danas predlažu za izbor? Da li su predstavnici Visokog saveta sudstva ove kandidate iz Odluke nama predložili isključivo kao protočni bojler na osnovu selekcije koja je već ranije izvršena od strane nekih u Pravosudnoj akademiji? Plašim se da Zakon o sudijama u svom izvornom obliku nije ni primenjen, već je ovde nekako zapostavljen i da je više od 400 kandidata koji su se javili na konkurs iz nekog potpuno neopravdanog razloga diskvalifikovani. Takođe mislim da nije dobro što ovaj izbor sudija koji se prvi put biraju prati jedan negativan odijum stručne javnosti, a prvenstveno stručnih sudijskih odnosno tužilačkih pomoćnika. To, naravno, nije dobro za njihovu karijeru, jer nije dobro da karijeru, jednu časnu profesiju krenete na ovakav način. S druge strane moram da kažem i to da izražavam svoju bojazan da će ovaj izbor imatimnogo šire negativne razmere jer me neodoljivo podseća na nastavak jednog lošije ranije sprovedenog reizbora sudija. Gospodine ministre, juče u raspravi ste rekli da je Zakon o Pravosudnoj akademiji "lex specialis". Ne, on nije "lex specialis". Mi njega nikad nismo doneli kao "lex specialis". Da je "lex specialis" onda bi Visoki savet sudstva imao apsolutno pravo da uradi ovo što je uradi, da da prioritet Zakonu o Pravosudnoj akademiji, a da sa neke strane potpuno stavi sa strane Zakon o sudijama. Tada bi stvar bila potpuno legalna, ali ovako nije. "Lex specialis" Zakon o Pravosudnoj akademiji nije i u tom slučaju smatram da ovaj izbor po kome mi danas raspravljamo neće naići na dobar odgovor i dobar prijem kod stručne javnosti, da će predstavljati još jedan od problema sa kojim ćemo se suočavati u reformi pravosuđa. Hvala vam puno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, ministre, pred nama je nekoliko tačaka dnevnog reda danas. Jedna od tih tačaka dnevnog reda je i Izbor članova Odbora Agencije za borbu protiv korupcije, čiji je predlagač predsednik Republike, ali predstavnika predlagača nema. Dokaz da smo bili u pravu juče je taj što danas makar imamo predstavnika Visokog saveta sudstva ovde, pošto govorimo takođe i o izboru sudija. Da li je predsednik Republike ozbiljno ovaj predlog podneo ili nije, mi to ne možemo da znamo.Nikoga ovde nisu poslali kao predlagača. Da li to znači da povlače predlog, s obzirom da nikog nema da obrazloži taj predlog? To možemo samo da nagađamo. Danas na dnevnom redu nam je i Zakon o prekršajima. Moram da kažem da je dobro što je Ministarstvo nastavilo koncept reforme pravosuđa koju je postavila prethodna Vlada i što ovaj zakon o prekršajima apsolutno podržava ono što je rađeno u reformi i prekršajnog zakonodavstva i pravosuđa uopšte od 2008. godine. Godine 2008. doneti su Zakon o sudijama, Zakon o uređenju sudova i uvedeni su prekršajni sudovi umesto organa uprave. Mislim da je to rešenje dobro i ovaj zakon podržava jednu takvu odluku. Mnogo je bolje i prosto neophodno da nezavisni organi, kao što su sudovi, dakle, prekršajni sud odlučuje o kaznama prema građanima, a ne da to rade organi uprave, kao što je to bilo ranije, dok u ovoj oblasti reformu nismo napravili. Drago mi je da je to zaživelo u praksi, kao što mi je drago da je zaživela u praksi i funkcija Pravosudne akademije, koju smo takođe ustanovili u prošlom mandatu, kao što i privatni izvršitelji rade, a nadam se da će i notari, koje smo uveli zakonom u prethodnom mandatu, zaživeti u praksi i početi da rade. Ovaj zakon ima neka solidna rešenja, ali, takođe, imamo na ovaj zakon i velike primedbe. Te primedbe mogu da budu otklonjene, ukoliko prihvatite amandmane koje je podnela poslanička grupa DS, a i druge poslaničke grupe opozicije, koliko čujem iz ovih rasprava, su podnele slične amandmane. Mislim da je važno i zato molim sve kolege poslanike da pročitaju amandmane i drugih poslaničkih grupa i da je važno da pokušamo ovaj tekst zakona da poboljšamo. Ako amandmani budu prihvaćeni, građani će dobiti dobar zakon. Ukoliko ne budu prihvaćeni, mislim da ćemo se suočiti sa krupnim nedostacima u zakonu. Prvo ću govoriti o nekim stvarima koje su dobra rešenja u ovom zakonu, a koja mislim da nisu ovde bila dovoljno objašnjena, prevashodno zbog građana. Šta je to što građane može da očekuje donošenjem novog zakona? Svi smo svedoci toga da su mnogi prekršajni postupci zastarevali zato što su građani izbegavali da prime poziv od strane prekršajnog suda ili su izbegavali da prime određene podneske. Sada je ovim zakonom dostavljanje rešeno na jedan bolji način, ali mislim da smo dužni da građanima kažemo kako će se to dostavljanje ubuduće vršiti, odnosno da oni znaju. Na kraju krajeva, mi zakone donosimo zbog građana i nije dovoljno samo da stručno raspravljamo o određenoj temi, već i da njima približimo šta su nova zakonska rešenja. Ubuduće, dostavljanje će biti moguće građanima na kuću, dakle, u njihove stanove. Oni mogu da prime poziv lično, to je bilo i ranije, ali mogu primiti i članovi njihovih porodičnih domaćinstava, ukoliko su punoletni. Ukoliko neko odbije prijem, moguće je da mu se taj poziv pribije na vrata i to će se smatrati urednom dostavom. Takođe, moguće je sada i u prekršajnom postupku da se uručuju pozivi na radno mesto, dakle, može da vam dođe pozivar ili neka druga služba koju sada prekršajni sudovi mogu da angažuju ili preko pošte da dobijete poziv na vaše radno mesto, u vašu kancelariju, i taj poziv će se smatrati da je uredno dostavljen. Postoji još jedna novina, a to je elektronska dostava, u specifičnim slučajevima koji će biti predviđeni zakonom. Sve ovo nam govori da ćemo uvođenjem ovakvog instituta, promenom instituta dostavljanja, imati efikasniji prekršajni postupak i manje mogućnosti za zastarevanje u prekršajnom postupku. S druge strane, donet je jedan novi institut, to je prekršajni nalog. Mislim da smo dužni da i o tome kažemo nešto više. Prekršajni nalog podrazumeva da fiksna kazna, koja je određena za određeni prekršaj, može da se plati u roku od osam dana i ukoliko se plati u roku od osam dana, plaća se polovina kazne. Ako ne platite u roku od osam dana, već probijete taj rok, bićete dužni da platite celu kaznu. Naravno, ukoliko neko od građana smatra da uopšte nije učinio prekršaj, on može da se obrati prekršajnom sudu sa tim prekršajnim nalogom, nalogom za plaćanje, i da pokrene postupak pred sudom, gde će dokazivati da on, u stvari, nije učinio taj prekršaj. Ono što je dobro kod ovog instituta, to je da ćemo imati mnogo manje slučajeva pred sudom. Dakle, najlakši prekršaji za koje postoji fiksno određena kazna će se završavati pre suda, izbeći ćemo skupo suđenje. Na taj način imaćemo manji broj predmeta pred prekršajnim sudom i moći će prekršajni sud efikasnije i brže da radi. Za sada, koliko vidimo iz statistike, savladava se priliv predmeta od strane prekršajnog suda i malo preko priliva. Smanjuje se u 2012. godini broj starih predmeta, ali na ovaj način, očekujem da će se taj broj predmeta još više smanjiti. Naravno, moram da upozorim sve one koji donose prekršajne kazne, da te kazne ne mogu biti velike. Šta to znači? Mi se nalazimo u ekonomskoj krizi i ukoliko imate velike prekršajne kazne, pa i ovu koja može putem prekršajnog naloga da se plati samo polovina, ako je ta kazna ogromna, veliki broj građana neće moći da plati ni polovinu kazne. Onda ćemo imati diskriminaciju, što znači da oni koji imaju para, oni plate polovinu, a ovi koji nemaju para da plate ni tu polovinu, oni moraju da plate celu kaznu. Apelujem na sve one koji donose visinu fiksne kazne, da ta fiksna kazna ne treba da bude veća od 5.000, 6.000, 7.000 dinara. Onda ima smisla platiti polovinu kazne koja je 3.000, 4.000 dinara, ali ako je kazna 50.000 dinara, pa nema niko para da plati 25.000 dinara, a taj koji nema, njemu će doći za 15 dana 50.000 dinara. Molim vas da o tome raspravljate i komunicirate i kada budete objašnjavali ova nova rešenja zakonska i, naravno, u komunikaciji sa onima koji donose kazne. Pored ovih dobrih stvari, postoje dve velike primedbe koje smo mi kroz amandmane izrazili. Prva velika primedba na ovaj zakon je promena rokova zastarelosti. Mislim da je potpuno neodgovorno i potpuno neosnovano da mi produžavamo rokove za zastarelost i pokretanja prekršajnog postupka i uopšte vođenja i trajanja prekršajnog postupka. Ako organ koji pokreće prekršajni postupak nije u stanju da za godinu dana odluči da li će za prelazak na crveno svetlo da pokrene prekršajni postupak protiv nekog građanina, onda ne treba ni da ga pokreće. Dakle, rok u ovoj zemlji, od kada znamo svi za prekršaje u ovoj zemlji, je bio godinu dana za pokretanje, dve godine je apsolutna zastarelost, dakle, posle dve godine ne može više da se vodi postupak. Ljudi, da li je dovoljno dve godine da nekoga osudite za prekršaj? Mislim da je više nego dovoljno. Mi ne možemo da povlađujemo nekome ko je neefikasan i ne možemo da povlađujemo nekome ko je nesposoban. Ako su naši organi nesposobni da pokrenu postupak i prekršajni sud nesposoban da za dve godine sprovede postupak, dajte onda da menjamo ceo koncept. Šta će nam sud koji vas osuđuje posle četiri godine za prelazak na crveno svetlo? Znači, ne radi se o krivičnim delima, radi se o najlakšim prestupima za građane, dakle, to su prekršaji i za dve godine taj postupak i te kako bi morao da može da se završi. S jedne strane smo pričali o efikasnosti. Razlog za produžavanje zastarelosti koji se navodi u obrazloženju je taj što ne mogu da stignu sudovi, pa zastari prilikom izvršenja kazne. Ako smo doneli neke nove institute koji će da ubrzaju prekršajni postupak, onda tek nema razloga i tvrdimo da će ovaj zakon da dovede do efikasnijeg procesa. Tek onda nema razloga da produžavamo zastarelost. Moj utisak je da ako produžimo na četiri godine, imaćemo situaciju u kojoj prekršajni sudovi razvlače predmete onako kako su možda nekada navikli da rade, pre nego što su bili sud, jer su bili organi uprave. Nemojte to da dozvolimo. Apelujem na sve kolege, znači, video sam, iz opozicionih poslaničkih klupa svi imaju slične amandmane. Apelujem i na kolege koje se nalaze u vladajućoj većini da prihvatimo amandmane i da vratimo rokove – jedna godina i apsolutna zastara - dve godine. Za specifične slučajeve, u redu. Posebnim zakonom se može propisati vreme za zastarelost. Ne treba da bude ni to do pet godina, kao što ste stavili. Bolje je možda da bude do tri godine. Imate i takve amandmane od nekih poslaničkih grupa. Razmislite da to usvojimo. Ako želimo efikasno sudstvo, taj pritisak da predmet mora da se završi za dve godine je najefikasnije sredstvo da sud stvarno radi što bolje može i što efikasnije može. Druga velika zamerka se odnosi na postupak u odnosu na maloletne učinioce krivičnih dela. Veliki broj amandmana smo dali u ovom delu. Mislim da tvorci zakona nisu razmišljali o posebnosti maloletnika, i mislim da nisu razmišljali o posledicama maloletničkog zatvora, kada su predvideli kaznu maloletničkog zatvora. Mislim, da je kazna maloletničkog zatvora apsolutno neprihvatljiva u prekršajnom postupku. Maloletnički zatvor se izriče za najteža krivična dela, koja učine maloletnici. To može biti ubistvo, može biti teško ubistvo. Ne treba da postoji maloletnički zatvor za prekršaje. S druge strane, efekat zatvora, oni negativni efekti zatvora, pogotovu kod maloletnika dovešće do toga da imamo mnogo veći povrat u činjenju krivičnih dela. Postoje dva vrlo konkretna razloga zašto u našem sistemu je to potpuno neprimenljivo. Prvi razlog je što mi nemamo posebno odeljenje u prekršajnom sudu, koja su prošla posebnu obuku da sude uopšte maloletnicima. Mi to imamo kada su u pitanju krivična, za prekršaj još uvek nemamo. Nemojte da dozvolimo da neko ko nije prošao posebnu obuku, odlučuje o tome da maloletnika može da stavi u zatvor. Druga stvar, maloletnici po svim međunarodnim konvencijama moraju da izdržavaju kaznu isključivo u zatvoru za maloletnike. Takav zatvor u Srbiji ne postoji. Postoji Zavod za maloletnike u Valjevu. Trenutno u Valjevu ima 30 lica koja su osuđena kao maloletnici, od toga je jedan sada maloletnik, a svi drugi su u međuvremenu postali punoletni. Osuđeni su za najteža krivična dela i pored njih postoji preko sto punoletnih, koji su i osuđeni kao punoletni, jer mi nemamo ustanovu gde može da se izdržava maloletnički zatvor samo sa maloletnicima. Razmislite još jednom, da li je normalno, da li je dobro, da neko maloletno lice osuđeno za prekršaj bude sa onim osuđenima za krivično delo ubistva i teškog ubistva, jer sedi sa njim u zatvoru. Dakle, to je neprihvatljivo. Uneli smo kao predlog i to da ne možete izricati novčanu kaznu maloletniku koji je nezaposlen, nema od čega da plati, i neće platiti, i nema svrhe, on je nezaposlen, on para nema. Dakle, ukoliko su zaposleni u redu, ako nisu zaposleni ne mogu, prosto da izvrše tu kaznu, mislim da je to besmisleno. Postoji jedna, mislim greška u zakonu, a to je gde piše opravdano da je postupak protiv maloletnika tajan, a sa druge strane imate javno izricanje presude. Dakle, to bi moralo da se promeni, ne možete javno izreći presudu prema maloletniku. Postoji još nekoliko stvari koje smo predložili amandmanima da se izmeni, o tome ćemo govoriti kada budemo govorili o amandmanima. Što se tiče druge teme, izbor sudija, moram da izrazim zadovoljstvo što je zaživela u praksi Pravosudna akademija, i što lica koja se predlažu od strane Visokog saveta sudstva, jesu lica koja su prošla Pravosudnu akademiju, čini mi se njih četrnaest od šesnaest, pretpostavljam da nije bilo više onih koji su prošli Pravosudnu akademiju kada nije ispunjen broj, nemamo to doduše objašnjeno, kao što su neke moje kolege rekle. Dobra je stvar da Pravosudna akademija radi, dobra je stvar da polaznici Pravosudne akademije se uključuju u sistem pravosuđa. Mislim, da su i tužioci, uglavnom svi kandidati prošli Pravosudnu akademiju. To je dobro, i to predstavlja neku garanciju da je provereno njihovo znanje, njihova stručnost, njihova osposobljenost za bavljenje najodgovornijim poslom u okviru pravosuđa. Dakle, Pravosudna akademija ima svoju funkciju. Mislim da to jeste najbolja praksa koja postoji u Evropskoj uniji, a to je da u tom sistemu izbora sudija, Pravosudna akademija ima jednu važnu ulogu. Ono što, naravno, kada govorimo o sudijama mene brine, a to je što vi nemate nikakav odgovor na novonastalu situaciju u proteklih godinu dana. Mi smo svi svedoci da je Ustavni sud vratio 580 sudija, koji pre godinu dana nisu prošli izbor, za koje je Visoki savet sudstva smatrao da su nedostojni ili nestručni. Oni su svi sada vraćeni, bez ikakvih kriterijuma i čak nije ispoštovano ni ono iz obrazloženja Odluke Ustavnog suda, da bi trebalo na neki način preispitati da li oni stvarno svi zaslužuju da budu u pravosudnom sistemu, ili ne.Dakle, to nas dovodi do toga da i oni koji su možda osuđivani za neka krivična dela, ili se vode neki postupci protiv njih, da su svi oni sudije. Odgovore na ta pitanja morate da date. Godinu dana je prošlo od kako su oni vraćeni, godinu dana je prošlo od kako ste vi u Ministarstvu pravde, o tome se ćuti. Zašto se ćuti, ne znam? Da li zbog politike, da li zbog toga što su u izbornim kampanja mnogi od njih govorili, ili ste vi govorili da su se učlanili u SNS, ne znam, ali znam da imamo trećinu sudija više, nego što smo imali. Dakle, izabrano je bilo 1.800, ako ne znamo sudije za prekršaje, sada je vraćeno 580, a ne vidim da imamo manji broj starih predmeta, ne vidim da imamo efikasnije suđenje. Moj utisak je da je parnica u 2013. godini sporija, nego što je bila u 2012. godini. Šta rade ti ljudi? Rade ili ne rade? Preuzimaju predmete, ili ne preuzimaju predmete? Da li je moguće kada na 1.800 dodate 600, da se ništa ne promeni? Znači, pričalo se o tome da nije dovoljan broj sudija, da bi trebalo povećati broj. Evo, povećali smo broj i ništa se promenilo nije. Dakle, šta ti ljudi rade i na koji način ćete da utvrdite koji od njih treba da ostanu u pravosuđu, a koji ne treba? To su odgovori koje morate da nam date. Poslednja tema, izbor kandidata za člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije. Nemamo predstavnika predlagača, kao što sam rekao, imamo biografiju kandidata. U novinama je svašta pisalo o tom kandidatu. Ono što ja mogu da kažem, to je da imam utisak da se nezavisne institucije politizuju. Ne znam da li je ta gospođa koja je predložena član političke stranke, mislim da nije, nigde nisam video podatak da jeste, ali ono što piše na sajtu opštine Čukarica, to je da je ona zamenik predsednika Opštinske izborne komisije, na predlog Srpske napredne stranke. Dakle, inače kada se biraju članovi opštinskih izbornih komisija, mora da se zna na čiji su predlog izabrani i pored njihovog imena mora da stoji ime partije, da bi se znalo da li neka partija ima većinu, ili nema većinu među članovima opštinske izborne komisije. Dakle, mi nekoga koga je Srpska napredna stranka delegirala u izbornu komisiju, to je neko ko je nadležan za sprovođenje izbora, sada predlažete u Odbor Agencija za borbu protiv korupcije koja treba da čita i odlučuje o izveštajima sa izbora, dakle, finansijskim izveštajima o finansiranju kampanje. Mislim da to ozbiljno predstavlja sukob interesa i mislim da to narušava kredibilitet jednog nezavisnog tela. Povedite računa o tome jer moj utisak je da će se postepeno u sve nezavisne organe i vlasti i nezavisne organe inače ubacivati ljudi koji su stranački obojeni, a mislim da je to korak unazad u svim reformama koje smo sproveli proteklih godina. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, replika u ime SNS.
Dame i gospodo narodni poslanici, mogao bih da prihvatim da to što je sada rečeno, rečeno iz neke druge političke stranke, ali iz DS ne mogu da prihvatim. Evo, kako su birani tužioci i sudije na teritoriji Višeg suda u Požarevcu, odnosno Osnovnog suda u Požarevcu i po čitavom ostatku osnovnih sudova u Braničevskom okrugu. Mislim da je to ipak samo Osnovni sud u Požarevcu. Sedela su tri mangupa. Jedan je predsednik Okružnog odbora DS, inače advokat koji je zamrzao svoj status advokata, drugi je advokat i to aktivan, a treći je advokat i predsednik Višeg suda u pokušaju i svi iz DS, pa su uhvatili spisak u jednom restoranu koji se u Požarevcu po žargonu zove "Kod Pere Napoleona" i uz lagan razgovor precrtavali, dopisivali, imenovali i postavljali sudije. Tako je to bilo gospodo dok ste vi bili na vlasti. Kada su u pitanju kandidati koje predlaže predsednik Republike. Nisam video Borisa Tadića kada je predlagao guvernera NBS, gospodina Šoškića. Nisam video ni kada je predlagao druge kandidate za druge funkcije koje predlaže po Ustavu predsednik Republike Srbije ili na osnovu zakona. I o politizaciji nemojte samo vi da govorite. Znači, svako drugi ima pravo. Prihvatamo i to, da kada je u pitanju politička funkcija neko može da bude i član političke stranke, ali radna tela za sprovođenje lokalnih izbora nikako ne mogu da budu političke funkcije. Vi to jako dobro znate.
Hvala. Nenad Konstantinović, replika.
Kolega Arsiću, to što vi pričate ne znam odakle znate. Ono što bi morali da znate, to je da sudije ne mogu da budu članovi političkih stranaka i nisu bili članovi političkih stranaka. Tako da je nemoguće u vašoj priči to da je neki sudija član DS-a u pokušaju, ne znam kakav predsednik itd. Dakle, to prosto ne može da bude istina. Pa vas molim da se suzdržite od toga da obmanjujete građane. Što se tiče toga da li su u organima za sprovođenje izbora članovi, nisu članovi, mogu da budu i članovi partija, ne moraju da budu članovi partija, ali svi su predloženi u ime neke političke partije i od strane neke političke partije, a ova gospođa je predložena od strane SNS-a, što znači da ima očigledno neki kontakt i vezu sa SNS. Ne treba zbog toga da bude u Agenciji za borbu protiv korupcije.
Hvala. Veroljub Arsić, replika.
Neću mnogo da govorim sada, možda par rečenica. Ako je sve to tačno što vi kažete, onda mi objasnite kako advokat sa 61 navršenom godinom života odjednom postaje sudija Višeg suda u Požarevcu? Pa je baš toliko stručan? Pa niko drugi nije ispunio uslove, nego je on ispunio uslove? Otpuštali ste druge sudije, a postavljali sudije iz advokature. Nemojte da kažete da za taj podatak niste znali, birala ga je Skupština Srbije ovde. Samo je napravio jednu grešku, nije mogao da ostvari svoju ambiciju da bude predsednik Višeg suda u Požarevcu, zato što mu sudijska funkcija još nije bila stalna. Toliko o tome koliko je stručan. Nije ni znao kako se postaje predsednik Višeg suda.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Cvijan. Izvolite.
Uvažene koleginice i kolege, gospodine ministre, poštovane kolege iz VSS i Državnog veća tužilaca, dame i gospodo narodni poslanici, pre nekoliko sati ovde u Narodnoj skupštini, bio nam je u gostima evropski komesar, gospodin File i ukazao je tu počast i našem parlamentu održao jedan inspirativan govor i naročito je više puta pohvalio rad Ministarstva pravde, gospodina Selakovića i njegov tim, u smislu reforme pravosuđa, zakonodavstva i mislim da je to bio jedan lep način da započnemo današnji dan, koji nastavljamo time što se raspravlja o jednom jako važnom zakonu, Zakonu o prekršajima, zakonu koji je sistemski zakon i zakon koji, nažalost, kako su moje koleginice i kolege rekle pre mene, jeste zakon sa kojim se najčešće naši građani susreću. Istine radi i korektnosti radi, mislim da treba pomenuti da je pisanje ovog zakona započelo prethodno Ministarstvo pravde. Radna grupa je bila formirana od strane prethodne ministarke pravde, a u međuvremenu, došlo je do promene i ministar Selaković je ocenio sa punim pravom da treba da se nastavi na izradi ovog zakona, samo što umesto izmena i dopuna imamo potpuno novi zakon, što je posledica činjenice da je u međuvremenu usvojen čitav niz drugih zakona koji su reformisali, posebno procesni, sistem srpskog pravosuđa, imamo usvojene u međuvremenu izmene i dopune ZKP i Zakona o oduzimanju imovine, proistekle iz krivičnog dela. Nedavno je menjan i Zakon o bezbednosti saobraćaja na putevima, pa kada se to sabere i sa nedavno usvojenom Strategijom reforme pravosuđa, i činjenicom da je Narodna skupština usvojila Rezoluciju o zakonodavnoj politici, što je predložilo 25 narodnih poslanika, članova Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo, onda dolazimo do zaključka da je donošenje novog zakona o prekršajima bila neminovnost. Ono što je dobro ovde pomenuti, da i nama razjasnimo i građanima koji nisu pravnici jeste da ovaj zakon unosi čitav niz kvalitetnih novina u prekršajni sistem Republike Srbije. Krenuo bih od zaštitnih mera, predviđeno je 13 ili 14 zaštitnih mera ovim zakonom i građanima će uvek biti zanimljivo da znaju da su zaštitne mere oduzimanja predmeta. Evo da dam primer iz neke svakodnevne prakse. Uvek oko Nove godine vidimo dosta dece na našem ulicama povredi petardama. Sada, kada se kod nekog dilera nađu petarde, te petarde će biti oduzete. Imamo i zaštitne mere poput uvedene, odnosno sačuvane od ranije i iz prethodnog nacrta onog koji je rađen u vreme prethodnog Ministarstva pravde, imamo i mere recimo, zabrane obaljanja delatnosti. Takođe, zabrana obavljanja delatnosti pravnih lica, uvedene su mere poput obaveznog lečenja lica koja su bolesna od nekih bolesti zavisnosti, naročito mislimo na alkoholizam. Imamo takođe i obavezne mere lečenja u nekim drugim ustanovama. Recimo zanimljiva će biti i u praksi bi trebalo češće da se primenjuje mera zabrane držanja domaćih životinja jer vidimo da se nekada dešava da nesavesni građani ne čuvaju svoje opasne pse na način koji treba. Evo, opet dajem primer iz nekog, da kažem, svakodnevnog života. Jedna od posebnih mera koja postoje i oduzimanje koristi koja je proistekla iz vršenja prekršaja, to je mera koja se naravno podrazumeva ako je neko vršenjem prekršaja zaradio nešto što nije trebalo da zaradi, nešto što je nezakonito stečeno, onda u tom slučaju njemu treba da bude i oduzeto. Meni nije problem da govorim i glasnije ali bih zamolio. Zahvaljujem se, ja sam ipak slušao dok su drugi pričali. Ono što je najvažnije u reformi koja se sada sprovodi su neke apsolutne novine u našem prekršajnom postupku. Ovde je već dosta puta govoreno, ali moram opet zbog građana koji ovo gledaju da pomenem ideju platnog naloga. Da bi građani razumeli o čemu je reč, dajem to na najprostijem primeru koji je nažalost verujem svima nama desio. Ko god je vozio automobil malo brže nego što je dozvoljeno, a što svakako nije pametno, ili ko god je seo u auto i nije vezao pojas, a to svakako nije pametno, do sada je bio, ako ga zaustavi policija suočen sa time da mora da ide na prekršajni sud, da mora da gubi vreme u prekršajnom postupku iako je i njemu i svima jasno da je takav prekršaj izvršen. Sada je građanima data mogućnost da ako žele izvrše jednu vrstu, uslovno da kažemo, nagodbe, a to je da plate polovinu kazne, da plate 50% iznosa i da u roku od tih nekih najčešće 8 dana izbegnu troškove vođenja sudskog postupka, izbegnu tu neprijatnost da moraju da idu da gube vreme po prekršajnim sudovima. U krajnjoj liniji, to je jedna dobra mera koja će u velikoj meri uštedeti i troškove samog vođenja postupka, uštedeće troškove državi, neće više morati sredstva da se daju na takve stvari kao što je vođenje prekršajnog postupka. Uvedeno je i vođenje jedinstvene evidencije naplaćenih kazni izrečenih sankcija u prekršajnom postupku. To je opet nešto što svuda u Evropi postoji, postoji i u Hrvatskoj, postoji uporedno, pravno, praktično u svakoj modernoj zemlji sveta, pa logično je naravno da naročito sudija koji vodi prekršajni postupak, može da vidi na osnovu elektronske evidencije podataka da li je protiv nekoga već izrečena kakva sankcija, da li je protiv nekoga recimo već izrečena novčana kazna u prekršajnom postupku i na taj način da može da odluči i o eventualnim merama koje će biti primenjene u konkretnom postupku. Naravno, predviđeno je da se prema maloletnicima, a ovde se računaju deca ispod 14 godina, ne može voditi prekršajni postupak, za decu od 14 do 18 godina, u nekoj meri prekršajni postupak će biti vođen, ili će u zavisnosti od toga da li je pričinjena šteta ili da li su neke druge okolnosti ispunjene, odgovarati roditelji. U potpunosti su zaštićena i prava oštećenih lica, oni imaju aktivno učešće u postupku, mogu da traže nadoknadu štete, mogu da aktivno učestvuju u dokazivanju prekršajne odgovornosti učinioca prekršaja, mogu da ulažu žalbu, mogu da i preko advokata učestvuju, jednom rečju, opet u skladu sa evropskim standardima, zaštićena su i prava oštećenih lica. Naravno, zaštićena su i prava lica protiv kojih se vodi prekršajni postupak, naročito važno za pripadnike nacionalnih manjina je da zakon vrlo jasno predviđa upotrebu službenog jezika, upotrebu latiničnog pisma, upotreba jezika i nacionalnih manjina, ali drugih jezika uz pomoć prevodioca, ako je to neophodno. Svako ko učestvuje u prekršajnom postupku, imaće pravo da se sam brani ili da angažuje advokata, sva prava koja po evropskim standardima su neophodna, su naravno ovim zaštićena. Kada sve to saberemo, onda je jasno da i posle javnih rasprava koje Ministarstvo pravde, sada možemo reći već tradicionalnoorganizovalo, čuli smo da je bila jedna velika javna rasprava, ali takođe jedna posebna javna rasprava na molbu Privredne komore Srbije, što je naravno za svaku pohvalu da se i na taj način organizuju javne rasprave, i naravno istovremeno da se organizuje neka vrsta rasprave i putem interneta, jasno je da je ovaj zakon već dobio jednu najširu podršku i zainteresovanih i građana. Naravno, mi u danu za glasanje očekujemo i najširu podršku narodnih poslanika. Dodatnu podršku ovaj zakon zaslužuje i zbog toga što nikakva posebna sredstva neće biti potrebna za njegovo sprovođenje. Sredstva su već obezbeđena u budžetu. Dobro je i podržavamo u tom smislu Ministarstvo pravde što visine kazni nije povećavao. Dakle, mi i dalje imamo raspon kazni od najniže do najviše, kao što je bilo i pre nekoliko godina. To je dobro i dobro je razmišljati o našim građanima kojima je mnogo da plate i 3.000 za nevezan pojas, iako se zakon i u tom smislu mora poštovati. Dobro je da je uveden sistem alternativnih sankcija u smislu rada u opštem korisnom društvenom interesu. Dobro je da se može i zameniti kazna, jer, zašto bi se plaćalo od pet do 150 hiljada dinara ako može da se u društveno-korisnom radu provede od 20 do 360? To je za naše osiromašene građane svakako dobro. Jer, ako već moraju da plate kaznu, a ko vozi prebrzo mora da plati, to je pravna država, onda je bolje da se to odradi kroz društveno-korisni rad nego da se odvaja od ionako prilično skromnih novčanih sredstava koje su našim porodicama na raspolaganju. Dobro je da će se i sam postupak ovim zakonom ubrzati, naročito promenom pravila o dostavljanju, gde sada više neće moći da se izbegava prijem one plave koverte, moći će da se uruči i na radnom mestu, moći će da se uruči i na nekim drugim mestima gde se očekuje da određeno lice može da bude pronađeno. Time će se ubrzati postupak i sva ta ubrzanja postupka i sva ta prava koja su posebno data licima koja učestvuju u postupku su dobra za pravnu sigurnost. Jedino što vidim po broju amandmanu koji je stigao, zakon očigledno neće dobiti možda najširu podršku, jer je činjenica da je produžen rok zastarelosti. Naravno da možemo sa jedne strane imati razumevanja prema sudijama koje su opterećene i rade vrlo odgovoran posao, ali, ako građanin recimo ne želi da plati platni nalog, znači želi da se dokazuje njegova krivica, odnosno on da dokazuje nevinost na sudu, onda u tom slučaju treba omogućiti da se to uradi u jednom razumnom roku, a smatramo da je dve godine i do sada bio sasvim razuman rok. Naravno, na ovaj zakon je do sada podneto negde oko 100 amandmana, što je dokaz i konstruktivnosti rada. Mnogi amandmani su podneti i od strane poslanika SNS, mnogi amandmani su identični, tako da ja nemam sumnju da će ministar pravde, kao i do sada, pažljivo proučiti amandmane, naročito amandmane koji se odnose na zastarelost i na taj način doprineti da ovaj zakon bude još kvalitetniji i da možda u Danu za glasanje bude usvojen jednoglasno. Što se tiče predloga za izbor sudija i tužioca, ja ću iskoristiti priliku da obavestim i ministra ali i uvažene koleginice i kolege iz Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca da su predlozi koji su stigli jednoglasno izglasani i podržani na sednici nadležnog Odbora za pravosuđe. Takođe, Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo, na čijem sam ja čelu, jednoglasno je podržao ove predloge. Jednom rečju, nema sumnje, naročito nakon stava ova dva odbora, da je predlog koji je dat od strane VSS odnosno DVT učinjen posle jedne ozbiljne analize, posle ozbiljnih proučavanja biografija. Biografije predloženih sudija i tužilaca su izuzetno kvalitetne i mislimo da su to zaista najbolji kandidati. Nema nikakvog spora da će u Danu za glasanje ti kandidati dobiti maksimalnu podršku i u Narodnoj skupštini. Isto važi i za kandidata za člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije koju je predložio predsednik Republike, gospodin Tomislav Nikolić. Zaista je besprimerno da ovde razgovaramo da li je bila koleginica Kolarić član ovamo ili tamo u izbornim komisijama. Mislim da treba na prvom mestu da pomenemo da je ona naša koleginica, da je magistrirala, da je doktorirala, da radi na Policijskoj akademiji kao vanredni profesor i mislim da upravo takve stvari treba da iznesemo u prvu kategoriju, kao što i u prvi plan treba da iznesemo da su kandidati za izbor za sudije i tužioce zaista imaju isto tako impresivne biografije i što su završili adekvatna dodatna usavršavanja i na Pravosudnoj akademiji. Sve to treba potpuno podržati, a naročito treba podržati i zbog stava domaće javnosti ali i stava EU. U razgovorima sa stručnjacima iz EU mi čak čujemo da bi Pravosudna akademija možda, u nekoj budućnosti, trebala da nađe svoje mesto u Ustavu Republike Srbije. Da zaključimo, nema sumnje da će u Danu za glasanje SNS i koalicija okupljena oko SNS glasati i za predloženi zakon kao i za predložene odluke o izboru sudija, tužilaca, odnosno člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije. Nema nikakve sumnje da će i amandmani biti i na Odboru za pravosuđe i na Odboru za ustavna pitanja i za zakonodavstvo, da ćemo predočiti ministru one najkvalitetnije amandmane, kao što su i amandmani koji se tiču poboljšanja položaja maloletnika u prekršajnom postupku, naročito u pogledu objavljivanja presude. Ima tu i drugih dobrih amandmana, ali, definitivno, zakon kao takav je očigledno dobio podršku najšire javnosti, dobio podršku i stručne javnosti, a vidimo i po diskusijama da je dobio jednu dosta široku podršku i u Narodnoj skupštini. Sve to dokazuje da je zakon kvalitetan, u istoj meri kao što su kvalitetni i predlozi za izbor sudija, tužilaca, odnosno koleginice Kolarić na mesto člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije. Zahvaljujem se.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 87. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata. Sa radom ćemo nastaviti u 15.10 časova. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Prelazimo na listu govornika. Riza Halimi, nije tu. Reč ima narodna poslanica Radmila Gerov. Izvolite.
Zahvaljujem potpredsednice, poštovani ministre, predstavnici Državnog veća tužilaca, poštovani predstavniče Visokog saveta sudstva, predstavniče Ministarstva pravde i državne uprave, dame i gospodo narodni poslanici, nama je posebno drago što je danas ovde prisutan predstavnik Vrhovnog saveta sudstva. Da je to juče bilo tako, mislim da bismo još juče mnogo brže diskutovali, i ne bismo imali dilema, vezano za predlog odluke o izboru sudija koji je danas na dnevnom redu. Vi ste gospodine ministre, juče u vašem uvodnom izlaganju pročitali obrazloženje predloženog zakona o prekršajima i tu ste nam rekli činjenicu da je prethodna ministarka pravde formirala radnu grupu koja je krenula i izradila nacrt novog zakona o prekršajima koji je danas na dnevnom redu. Govorili ste o tome, da prekršajni sudovi godišnje prime oko 600 hiljada predmeta, da je broj onih predmeta koji nisu obrađeni, otprilike milion predmeta godišnje. Takođe, u obrazloženju zakona stoji da je otprilike 53% tih predmeta iz oblasti Zakona o bezbednosti saobraćaja, 10% predmeta je vezano za javni red i mir. Ono što nismo imali prilike da pročitamo u obrazloženju i verujem da ćete moći da mi date odgovor na to pitanje – koliko od tih milion predmeta se odnosi na prekršaje koja su počinila fizička lica, tj. građani ove zemlje, koliko predmeta ima da su prekršaje uradili preduzetnici, mala i srednja preduzeća, da li postoje predmeti vezani za budžetske korisnike i za državne organe? Bez obzira na činjenicu što ste vi juče u svom izlaganju rekli da predloženim zakonom nije povećan iznos kazne za prekršaje, da ste ostavili onaj isti iznos koji je postojao i u prethodnom zakonu, mi smatramo da su predviđene kazne jako velike. Predviđene kazne za fizička lica su u rasponu od pet hiljada do 150 hiljada dinara. Bez obzira na tu činjenicu što ste vi rekli, da je u međuvremenu bila inflacija, i da vi niste hteli kao ministar da date predlog povećanja tih kazni za prekršaje, mi smatramo da građani u ovoj zemlji, danas mnogo puta gore žive i lošije nego prethodne godine, ili pre četiri godine. Činjenica da je to tačno govori i to da danas imamo mnogo više nezaposlenih lica, da nisu stigle 11 milijardi evra obećanih u predizbornoj kampanji od strane predsednika države, da mnogi ljudi žive na granici egzistencije. Kad kažete, kazna za fizičko lice od pet hiljada do 150 hiljada, ona je jako visoka. Bez obzira na činjenicu što ovim zakonom uvodite prekršajni nalog, gde dajete mogućnost da građanin ove zemlje plati polovinu kazne, takve kazne su i dalje visoke za naše građane. Na primer, ukoliko se loše parkirate na javnoj površini propisane kazne su od dve i po hiljade do 75 hiljada dinara. Jasno je ministre, da građani koji ne primaju platu, ili oni koji primaju platu od 20 hiljada dinara, da ukoliko dobiju kaznu od 75 ili 50 hiljada dinara po tom osnovu će radije izabrati zatvor, nego što će platiti tu kaznu. Ne što ne žele da je plate, nego što nemaju odakle da je plate. Pogotovo što znamo da će struja u avgustu poskupeti za 11%, da su sve cene i prehrambenih i ostalih proizvoda poskupele, i građani će prosto izabrati kaznu zatvora, nego što će se opredeliti da iz svog siromašnog novčanika izvuku novac i plate kaznu za prekršaj, zato što takav novac nemaju. Zato mi smatramo da trebate kao Vlada da podržite i prihvatite amandman LDP, kojim se predlaže smanjenje novčanih kazni po ovom Zakonu o prekršajima. Zašto sam vas pitala, koliko ima kakvih kazni od tih milion predmeta? Zato što sam potpuno ubeđena da je najveći broj takvih kazni prema fizičkim licima i građanima. Da je veoma mali broj, a možda ih uopšte i nema, kazni koje treba da plate državni organi ili npr. preduzeće u restrukturiranju. Vi kao ministar nemate pravo da se mešate u nadležnost suda, ali ste istovremeno i ministar pravde i ministar državne uprave i nadležni ste za rad državne uprave. Ukoliko npr. neko ne postupa po Zakonu o računovodstvu i reviziji, za tako nešto je predviđena prekršajna kazna. Sada, zahtev za prekršaj podnose npr. državni organi. Imate li, ministre uvid u to, da li je neko ikada napisao prekršajnu kaznu npr. RTB Bor, zato što ne poštuje Zakon o računovodstvu i reviziji? Ako takva kazna nije napisana za preduzeće u restrukturiranju, zašto bi onda građani ove zemlje bili jedini ti koji trebaju da plaćaju novčane kazne? Složićete se ministre, da su mnoge škole u Srbiji u blokadi. Iz razloga što mnoge lokalne samouprave, npr, nemaju dovoljno sredstava da plate one mesečne troškove za tekuće popravke ili održavanje ili iz nekih drugih razloga. Takve iste škole podležu ovom istom zakonu i trebaju da plate npr. prekršajne kazne kada nemaju npr. dobru elektro instalaciju ili gromobran, a one to neće moći da rade. Smatramo da zakonom trebate da umanjite, da prihvatite amandman i da smanjite novčani iznos kazni koje su predviđene ovim zakonom o prekršajima. Ništa nam niste ministre rekli u uvodnom izlaganju, u kakvim uslovima rade sudije za prekršaje. Da li su uslovi po pitanju opreme, prostora, adekvatni za njihov rad? Složićete se da bez obzira na činjenicu što će ova skupština izglasati zakon o prekršajima, da bi sudije kvalitetno radile treba da imaju neke osnovne uslove za kvalitetniji brži i bolji rad. Znam ministre, da posećujete sudove. Ne bih rekla da je samo u predizbornoj kampanji, ali u predizbornoj kampanji sigurno jeste. Bili ste npr. u Zaječaru, pre jedno mesec i po dana, jel tako? Sigurno ste imali prilike da vidite u kakvim uslovima tamo rade sudije. Tada su svi ministri iz Vlade bili u Zaječaru pa sam očekivala da će neka od sednica Vlade biti održana tamo. Pošto idu uskoro lokalni izbori u Negotinu, verujem da ćete da posetite Prekršajni sud u Negotinu i Osnovni i Viši sud, a potom ćete sigurno obići i Bor, jer i tamo slede lokali izbori. U tom smislu bi trebalo da nam kažete u kakvim uslovima rade sudije za prekršaje, a ne da se o radu sudova i uslovima informišete samo kada su izbori. Loše je što se povećava granica zastarelosti i činjenica je da ovaj zakon ima jednu suprotnost vezano za zastarelost, u odnosu na Zakon o javnim nabavkama i ne daje mogućnost da u prvom stepenu odlučuju npr. državni organi kao što je npr. Republička komisija za zaštitu prava ponuđača. Vi ste pripadnik stranke koja je toliko pričala o Zakonu o javnim nabavkama, pa se čudim kako ste napravili ovakvu grešku da sada istovremeno imamo Zakon o javnim nabavkama koji propisuje jedno, a ovim zakonom o prekršajima nešto sasvim drugo. Što se tiče odluke i predloga odluke o izboru člana Agencije za borbu protiv korupcije od strane predsednika države, mi zaista smatramo da nije u redu da predsednik Nikolić, bivši član SNS, ovom parlamentu i ovoj Skupštini predloži kandidata koji je bio ispred SNS član opštinske izborne komisije. Bez obzira da li je to lice član SNS ili je samo bio predlog SNS, to ukazuje na neku bliskost sa SNS, a složićete se, ministre, da Agencija za borbu protiv korupcije treba da bude nezavisna u svom radu. Vi, kao i aktuelni prvi potpredsednik Vlade, stalno govorite o borbi protiv korupcije. Zato smatramo da je zaista nedopustivo da predsednik Republike parlamentu predloži nekog za člana Agencije za borbu protiv korupcije ko je blizak SNS. Što se tiče predloga Vrhovnog saveta sudstva za izbor sudija, imali smo prilike da vidimo da je Vrhovni savet sudstva raspisao konkurs za izbor 15 studija. Na konkurs se javilo 447, da li je tako, od čega 15 onih koji su prošli Pravosudnu akademiju? Juče ovde nama niko nije bio u prilici da odgovori na pitanje – kako je moguće da Vrhovni savet sudstva raspiše konkurs za 15 sudija, a onda Skupštini predloži da izaberemo 16? To zaista za nas nije logično kako je došlo do toga. U bilo kojoj ustanovi, na primer u školi, da imate upražnjeno mesto za dva profesora srpskog jezika i književnosti, a raspišete konkurs samo za jednog, vi ne možete da primite dva. Ne možete da primite ni dve čistačice, ukoliko ste raspisali konkurs za jednu. Da li je onda moguće da vi kao Vrhovni savet sudstva parlamentu, nama poslanicima, predložite da izaberemo 16 sudija, a tražili ste konkursom 15? Vi ste imali svega 15 kandidata sa ovom Pravosudnom akademijom, da li je tako? Znači, 15 dokumentacija, pošto oni imaju prioritet u odnosu na ostale kandidate, ste trebali da pregledate. Da li je moguće da članovi Vrhovnog saveta sudstva nisu bili u stanju da 15 kandidatura provere da li su u roku, da li ispunjavaju sve uslove, nego da se nakon izbora 15 sudija, nakon sedam utvrdi da još jedan kandidat kao ispunjava uslove, pa eto ima mesta u Novom Sadu, pa ćemo i njega predložiti? Šta je sa onim kandidatom koji takođe ima Pravosudnu akademiju koga nema na ovom spisku? Da li je Vrhovni savet sudstva utvrdio da li je moguće da taj kandidat nije umeo da popuni obrazac za konkurs ispravno, pa njega niste uzeli u obzir? Stvarno smatram da Vrhovni savet sudstva, a pogotovo ove sudije koje se biraju prvi put, treba da poštuju zakon. Ukoliko ste kao Vrhovni savet sudstva doneli odluku o 15 sudija, takva odluka je trebala da stigne u parlament. Vi ste mogli i nakon toga da raspišete konkurs za još jednog sudiju, ukoliko imate upražnjena mesta, pa da primite nekog drugog, ali greške Vrhovnog saveta sudstva ne možemo da ispravljamo mi poslanici i nemamo pravo na tako nešto. Pošto ste predlagač, predlažem da vi povučete ovu tačku s dnevnog reda, jer ne znam kako bismo mi koji sedimo u ovoj sali, koji nismo sudije, mogli i imali pravo da odlučimo i glasamo za 16 a konkurs je bio za 15, pogotovu što ovo zaista izaziva sumnju šta je radio Vrhovni savet sudstva. Znam da je ministar tu član po funkciji i zanima me da li je on bio na toj prvoj sednici i da li je bio na drugoj? Da li je on podržao ovakav predlog da se prvo izabere 15, a onda se izabere 16. kandidat? Ako je ministar glasao za tako nešto, smatram da treba odmah da podnese ostavku, jer za nas koji nismo sudije, koji nismo pravnici, to zaista da kažem nema nikakve veze sa zdravom logikom, jer ni u jednoj instituciji u ovoj zemlji to sigurno ne bi bilo moguće. Ali, onda je zaista sramotno da tako nešto bude moguće u ovom parlamentu, te vam predlažem da povučete predlog, da se zakaže nova sednica. Vi raspišite novi konkurs, izađite sa konkretnim predlogom. Raspišite konkurs ako treba za 20 sudija, pa primite 20, a nemojte dolaziti s predlogom da primimo više od onog koji se bira, pogotovo što se još uvek ne zna šta je sa onim sudijama, a ima ih dosta koji su vraćeni, približno 600, koji su nekad bili članovi SNS, sad kažu verovatno da više nisu, pošto to zakon ne dozvoljava.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Uvaženi predstavnici Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva, ne sumnjivo važan zakon – Zakon o prekršajima i naša poslanička grupa je rekla ono što je dobro i što je pozitivno urađeno u oblasti unapređenja ovog zakonodavstva. Želeo bih da istaknem nekoliko stvari. Prvenstveno, zaista je dobro urađeno pitanje dostavljanja i obaveštavanja stranaka i to je bio ogroman problem u prethodnom periodu i novi instituti koji se uvode, od prekršajnog naloga, do registra nenaplaćenih kazni. To su neke stvari, ali naravno, ima još nekih. U tehničkom smislu i normativnom smislu zakon je poboljšan i unapređen. Ono što je važno, više kolega je ovde istaklo da je prekršajni postupak onaj postupak s kojim se građani najčešće sreću i to je apsolutno tačno i to ukazuje na važnost ovog zakona. Ima još jedna činjenica koja je takođe važna. Mislim da je pored Zakona o opštem upravnom postupku, ovaj zakon na koji se odnosi najviše subjekata, najviše državnih organa ga primenjuje. Dobro je imati sistemski zakon i dobro je što vidimo najavu da će se u toku jeseni pristupiti izradi zakona o opštem upravnom postupku, čiji je nacrt urađen. Time bismo pokrili sve one državne organe koji bi primenjivali ova dva važna zakona. Očekujem, gospodine ministre, da ćemo ući u ozbiljniju reformu i Zakonika o krivičnom postupku, koji je takođe nešto što zaslužuje posebnu raspravu. U svojoj raspravi ću se fokusirati na jedan segment reforme prekršajnog zakonodavstva, za koga mislim da bi bilo dobro da porazgovaramo, a o čemu smo mi vrlo temeljno u jednoj dobroj raspravi koja je bila u Narodnoj skupštini 2011. godine, kada je bio Zakonik o krivičnom postupku, razgovarali, a to je, da kažemo, promena pozicija ili preraspodela strukture unutar prekršajnog postupka, kada je u pitanju teret dokazivanja. Kada je bio Zakonik o krivičnom postupku mnogo se govorilo o tome kakve će posledice biti u situaciji napuštanja koncepta utvrđivanja materijalne istine i faktički uvođenja koncepta tereta dokazivanja na stranama u postupku. Želim ovde da kažem da efekat koji se očekuje od uvođenja ovog koncepta u prekršajno zakonodavstvo, imam utisak da neće biti takav kakav se predviđa. Mnogo smo slušali u ova dva dana u raspravi šta je to dovodilo do zastarevanja prekršajnih. Najčešće smo ovde čuli od uvaženih kolega da je to neaktivnost stranaka. Ne slažem se sa tim stavom. Kaže se – stranke nisu zainteresovane. Mislim da je okrivljeni vrlo zainteresovan u prekršajnom postupku, postupajući na različite načine, od izbegavanja prijema poziva, što mislim da se sada rešava poboljšanjem rešenja u oblasti dostavljanja, do kada ima dobrog branioca, predlaganja dokaza i izvođenja postupaka. Problem je bio kod onih koji pokreću prekršajni postupak. Tu smo imali situaciju da jeste bio teret dokazivanja na strani suda, ali se u tom konceptu postavlja pitanje – ko je bio odgovoran zašto je toliki broj, ne suda, nego organa koji su vodili prekršajni postupak, da budem precizniji, ko je bio odgovoran zašto predmeti zastarevaju? Onaj ko je vodio prekršajni postupak. Sada mi hoćemo da kažemo da će u situaciji kada sud više ne mora da po službenoj dužnosti, osim u izuzetnim slučajevima kako ste naveli, predlaže dokaze, da će stranke odjednom postati aktivne, pogotovo podnosilac prekršajne prijave i da će biti vrlo zainteresovan da se postupak do kraja izvede. Želeo bi da ukažem na različiti položaj, pošto je ovaj koncept prenet iz Zakona o prekršajnom postupku, naročito položaj tužioca koji je imao i te kakvu motivaciju da reši predmet kroz zaključivanje sporazuma. Za njegovu karijeru je značajno da reši predmet, značajno je da on vodi istragu, da predlaže dokaze i, u krajnjoj liniji, iza njega stoji ceo državni aparat. Sada kada vidimo ko su ti i koji će, u krajnjoj liniji, da se pojavljuju prekršajnom postupku na strani onih koji podnose prekršajnu prijavu, kada vidimo ko sve propisuje prekršaje i ko će biti taj, postavlja se - pitanje da li će se ova izmenjena uloga manifestovati tako da će oni postati odjednom zainteresovani? Da li će komunalni inspektor, građevinski inspektor sa primanjima od 30.000 dinara biti odjednom zainteresovan da snažno vuče u prekršajnom postupku da se on okonča, u odsustvu uloge suda koja je do sada bila ili onog ko je vodio prekršajni postupak? Moram da izrazim svoju bojazan da to neće biti baš tako i da ćemo i dalje imati pasivnu ulogu podnosioca prekršajne prijave i problematičnu situaciju da prekršajni sud čeka inicijativu od strane njega. S druge strane, imamo situaciju koja može da bude problematična u praksi. Možete da dođete u situaciju da protiv okrivljenog bude doneta presuda a da se nijednom ne pojavi na sudu. Uvodi se mogućnost pisane odbrane. On može da napiše pisanu odbranu, sud može da proceni da on, kako ovde zakon predviđa, ne mora da bude pozvan u pojedine delove postupka ako se smatra da je njegova odbrana dovoljna i, u krajnjoj liniji, može da se presudi a da se on nijedanput ne pojavi. Postavlja se pitanje – da li će se sa ovakvom ulogom suda koja se predviđa i realnom pozicijom podnosioca prekršajne prijave, koji nije tužilac nego je, u krajnjoj liniji, u najvećem broju slučajeva su to različite vrste inspekcija, naravno, i drugi državni organi u tome učestvuju, ovaj problem rešiti? Osim toga, mogućnost zaključivanja sporazuma o priznanju prekršaja u ovakvoj situaciji u kojoj se nalazi podnosilac prekršajne prijave, govorim i o njegovoj materijalnoj situaciji, voleo bih da se ona drastično popravi, kao što bih voleo kada ekonomska situacija to dopusti da se i pozicija tužilaštva i sudija poboljša, pogotovo ovih lica. Znači, on može doći u situaciju da, zamislite jednog građevinskog inspektora koji treba da sa jednom moćnom građevinskom kompanijom pregovara o zaključenju priznanja i da se dogovara o visini kazne, govorimo o mogućnostima korupcije. To su neki problemi o kojima bi mogli da razgovaramo i treba da razgovaramo. Znam da su podeljena mišljenja u javnosti, u stručnoj javnosti ne samo u Srbiji nego i u Evropi oko toga koji je koncept bolji? Mislimo da ovakav položaj koji ima podnosilac prekršajne prijave, radi se o velikom broju organa koji će to da radi, neće rešiti ovaj ključni problem, a to je da će zainteresovanost za rešavanje problema biti veća, da će on pokazati veću angažovanost. U tom smislu, želim time da zaključim, dobra rešenja koja ste uveli u odnosu na dostavljanje, na obaveštavanje su popravila problem koji je postojao u prethodnom periodu a koji je dovodio do nemogućnosti da se prekršajni postupak završi, tj. da se opstrukcijom uđe u zastarelost. Mislim da bi bilo bolje da se zadržao taj koncept. Iznosim svoje mišljenje. Jedan predlog kod dostavljanja, na radnom mestu ne bi trebalo širiti krug ljudi osim onih koji su neposredno ovlašćeni za prijem pismena, jer tu takođe mogu da se pojave zloupotrebe. Ostala rešenja koja ste uveli su sasvim u redu. Želeo sam da se osvrnem na ovaj aspekt, ukazujući na moju ličnu zabrinutost i sumnju da će on dati efekte. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Milica Dronjak. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, dame i gospodo narodne poslanice i narodni poslanici, pred nama je danas rasprava o Predlogu zakona o prekršajima u načelu. Činjenica je da je u cilju rešavanja problema u primeni važećeg zakona, kao što ste i vi gospodine ministre izneli u svom uvodnom izlaganju, bilo potrebno izraditi novi zakon o prekršajima kojim će se regulisati rešavanje prekršajnih predmeta na ekonomičan i efikasan način, naravno, u skladu sa Evropskom konvencijom o ljudskim pravima, jurisprudencijom Suda za ljudska prava i drugim važećim međunarodnim dokumentima. Primenom važećeg Zakona o prekršajima koji je donet 2005. godine a primenjuje se od 2009. godine i problemi koji su se javili u primeni zakona, kao što su neefikasnost prekršajnog postupka usled velikog priliva predmeta, velikog broja zastarelih predmeta zbog opstrukcije stranaka, nemogućnosti obezbeđenja prisustva okrivljenog i ostalih učesnika u postupku, kratkih rokova za postupanje, loše procesne discipline stranaka i problema u vezi sa procesuiranjem stranih fizičkih i pravnih lica, ukazali su na potrebu donošenja novog zakona o prekršaju. U odnosu na postojeći zakon su detaljnije uređene ili uvedene kao nove sledeće najvažnije oblasti – prekršajna odgovornost pravnih lica, što je bilo potrebno kako bi se sprečila praksa da pravna lica putem izmena u svom statusu izbegavaju prekršajnu odgovornost ili obavezu plaćanja kazni. Preciznije uređenje rada u javnom interesu, čime su stvoreni uslovi da i ova sankcija dobije širu primenu, što bi bilo kod nesumnjive koristi kako za počinioce prekršaja tako i za državu; rok zastarelosti, utoliko što su rokovi zastarelosti produženi sa jedne na dve godine, odnosno kod apsolutnih rokova sa dve na četiri godine. Kratak rok zastarelosti je redovno istican kao razlog za često nastupanje prekršajnog gonjenja ili izvršenja prekršajne sankcije. Obaveza suda da utvrdi materijalnu istinu koja je zamenjena odredbom da je teret dokazivanja obeležja prekršaja i prekršajne odgovornosti na podnosiocu zahteva za pokretanje prekršajnog postupka. U sadašnjem postupku celokupan teret dokazivanja je zapravo na sudu, što ga dovodi u izuzetno nepovoljnu situaciju s obzirom na poslovničku neaktivnost stranaka u postupku, uz često izbegavanje prijema, poziva ili pojavljivanja na ročištima. Čak i ovlašćeni podnosioci zahteva za pokretanje prekršajnih postupaka se ponašaju neaktivno i nezainteresovano za obezbeđivanje svojih dokaza. Uvođenjem osnovnog pravila da je stranka dužna da pribavi dokaze čije je izvođenje predložila, značajno će se poboljšati procesna disciplina stranaka s obzirom da je u nesumnjivom interesu stranaka da sudu pribave dokaze u korist svojih tvrdnji. U cilju zaštite prezumcije nevinosti, kao i radi poštovanja načela jednakosti oružja pred sudom, sud može pribaviti dokaze u korist okrivljenog ako on nije u stanju da to sam učini. Takođe je i dostavljanje detaljnije regulisano. Pismena će se dostavljati preko pošte ili druge službe ovlašćene za dostavu, čime se uvodi mogućnost konkurencije pošti kao načina da pošta podigne nivo uspešnosti dostave. Uvodi se i nov način dostavljanja kada za to postoje uslovi, a to je elektronsko dostavljanje. Posebno je regulisano dostavljanje na kućnu adresu, dostavljanje na radnom mestu i dostavljanje odsutnom licu. Takođe je uvedeno i pravilo da sud može naložiti stranci da pozove i obezbedi prisustvo svedoka, čije je saslušanje predložila. Neuspešna dostava predstavlja jedan od najvećih problema prekršajnog postupka. U velikim gradovima, kao što su Beograd, Novi Sad ili Niš, procenat uspešnih dostava ne prelazi 20%, što posledično dovodi do neopravdano dugog trajanja postupka, kao i do čestog nastupanja zastarelosti. Zbog ovih razloga odredbama o dostavi je poklonjena posebna pažnja sa ciljem njihovog detaljnog uređivanja, kako bi se svela na minimum mogućnost zloupotrebe i izbegavanja prijema, u cilju odugovlačenja postupka i izbegavanja prekršajne odgovornosti. Uveden je i prekršajni nalog koji predstavlja nov pravni institut koji se uvodi ovim zakonom. Prekršajni nalog je našao svoju primenu u zakonima susednih zemalja, kao i u većini evropskih zemalja u kojima je pokazao vrlo dobre rezultate u praksi. Njime se pojednostavljuje procesuiranje blažih prekršaja za koje je propisana novčana kazna u fiksnom iznosu, uz značajno smanjenje troškova za državne organe. Kako se počiniocima prekršaja izdavanjem naloga nudi mogućnost da u slučaju plaćanja polovine izrečene kazne u roku za dobrovoljno plaćanje ostvare značajnu uštedu za očekivati je i značajno povećanje broja dobrovoljno plaćenih kazni, a samim tim i povećanje ukupnog prihoda za budžet Republike Srbije po osnovu naplate ovih kazni. Njihovom primenom prestaće mogućnosti za plaćanje fiksne novčane kazane na licu mesta, čime se smanjuje mogućnost korupcije i policijskih i inspekcijskih organa. Izdavanjem naloga ovlašćeni organi direktno će primenjivati zakone iz svoje nadležnosti, s obzirom da nalogom izriču novčanu kaznu čija je visina napred zakonom utvrđena. Za sve druge prekršaje, za koje je propisana novčana kazna u rasponu ili predviđena neka druga prekršajna sankcija za čije je izricanje neophodna individualnizacija propisane kazne uz procenu svih konkretnih olakšavajućih i otežavajućih okolnosti i činjenica, organi uprave će biti u obavezi da nadležnom prekršajnom sudu podnesu zahtev za pokretanje prekršajnog postupka. Za razliku od postojećeg zakona, organi uprave više neće moći da za određene prekršaje pokreću i vode prekršajni postupak i odlučuju, odnosno izriču prekršajne sankcije. Time je ovaj nacrt zakona otišao korak dalje ka usaglašavanju sa međunarodnim standardima, od kojih je važan onaj da se postupci u kojima se izriču kaznene sankcije, vode isključivo od strane nepristrasnog suda, uz poštovanje procesnih prava učesnika u postupku, u skladu sa međunarodnim standardima koji se odnose na vođenje sudskih postupaka. Zatim, odredbe o postupku prinudne naplate, pored dostave, naplata novčanih kazni predstavlja drugi, najveći problem prekršajnog postupka. Dosadašnja praksa prekršajnih sudova ukazuje da se naplata novčanih kazni od fizičkih lica i preduzetnika gotovo isključivo vrši tek pod pretnjom izvršenja kazne zatvora, a nakon što se sprovede postupak zamene neplaćene novčane kazne, kaznom zatvora. Ovo često dovodi do nastupanja zastarelosti izvršenja kazne, a kada bi se kazna i naplatila, dosuđeni troškovi postupka su, po pravilu, ostajali ne naplaćeni i tako padali na teret sudova, s obzirom da se oni ne mogu zameniti kaznom zatvora. Na ovaj način zamena kazne je postala redovno sredstvo prinudne naplate, bez pokušavanja stvarne prinudne naplate i bez obzira da li su za to postojali realni uslovi ili ne. U poslednje vreme, usled sve jače ekonomske krize, sve veći broj građana radije pristaje na izdržavanje zatvorske kazne, nego na plaćanje novčane kazne, čime se troškovi države značajno povećavaju, umesto da se naplatom novčanih kazni ostvaruje realan prihod. Pored toga, s obzirom da su zatvorski kapaciteti nedovoljni, postoji realna opasnost da mnogi počinioci prekršaja, čekajući da budu pozvani na izdržavanje kazne, zbog nastupanja zastarelosti nikad i ne izdrže zatvorsku kaznu, dok dug po osnovu izrečene novčane kazne i troškove postupka nikad ne bude naplaćen. Imajući u vidu navedeno, odredbe o prinudnoj naplati novčanih kazni i drugih novčanih iznosa su pretrpele značajne promene u cilju jačanja nadležnosti i sa tim i veće odgovornosti prekršajnog suda koji je izrekao novčanu kaznu, da tu kaznu i naplati. Ovim zakonom ustanovljena su dva jedinstvena registra kao elektronske baze podataka o okrivljenim i o izrečenim prekršajnim sankcijama. Konkretno, zakonom se uspostavlja registar sankcija kao jedinstvena evidencija izrečenih prekršajnih sankcija i registar neplaćenih novčanih kazni kao jedinstvena evidencija neplaćenih novčanih kazni i drugih dosuđenih novčanih iznosa. Registri su uvedeni radi centralizovane evidencije o svim izrečenim prekršajima, sankcijama i počiniocima, o čemu do sada nije postojala precizna i jedinstvena evidencija, kao i radi vođenja evidencije o neplaćenim novčanim kaznama i drugih dosuđenih novčanih iznosa, a radi njihove efikasnije naplate. Odredbe zakona, koje regulišu registre, sačinjene su u skladu sa načelima Zakona o zaštiti podataka o ličnosti, uzimajući u obzir primedbe od strane Kancelarije Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti, koje su radnoj grupi za izradu ovog zakona predočene tokom javne rasprave. S tim u vezi, zakon sadrži odredbe o uvođenju i formiranju registra o tome ko je rukovodilac podataka u registru, a ko obrađivač podataka, koja je svrha registra, ko će imati pristup podacima iz registra, ko će moći da podatke koristi i koliko će se podaci čuvati, kao i druge potrebne odredbe. Kao predsednica Odbora za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva, što se tiče delokruga Odbora, nadam se da će novi zakon o prekršajima doprineti jačanju poštovanja kaznenih odredaba u zakonima kojima je regulisana oblast kojom se Odbor bavi, a naročito od strane poslodavaca i zaposlenih, zaštiti zaposlenih kod privatnih poslodavaca kroz naplatu novčane kazne na licu mesta za nepoštovanje prava iz rada i na osnovu rada odmor, otpremnina, otkazni rok, naknade zarade, postupanje sa radnom knjižicom, kao i jačanju discipline korisnika prava iz penziono-invalidskog osiguranja i poslodavaca, pogotovo u pogledu poštovanja obaveza plaćanja doprinosa, vođenja matične evidencije itd. Na kraju, kao poslanica ispred poslaničke grupe Partije ujedinjenih penzionera Srbije, svakako ću glasati za ovaj zakon u danu za glasanje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dame i gospodo iz Visokog saveta sudstva, pre svega govoriću o Predlogu zakona o prekršajima, jer smatram da je to jedan važan zakon. Naravno, nije važan kao što je to krivično zakonodavstvo, ali jeste deo procesnog zakonodavstva i možda i važniji, jer se daleko veći broj građana susreće sa njim u svakodnevnom životu. Ono što pre svega želim da kažem, što je pomenuo i gospodin Cvijan, jeste da ovaj zakon predstavlja kontinuitet rada između dva ministarstva. Zašto je to važno? Ne to, što smo mi danas Demokratska stranka ili smo bili na vlasti ili je to danas Srpska napredna stranka, nego je pravosuđe kao celina, jedan mehanizam koji se izuzetno teško i izuzetno sporo menja. Pored otpora koje smo mi imali, mislim da i sada vladajuća garnitura takođe nailazi na slične otpore i to je nešto što će čekati i buduće ministre i narednih deset godina, verovatno i duže. Treba istrajati u određenom kontinuitetu reformi. To ne znači da ću se složiti sa svim što radi danas Srpska napredna stranka, niti da se oni slažu sa onim što smo mi radili, ali smatram da je od ključne važnosti, da postoji jedan pravac koji je bio jedinstven za sve. Sve ostalo, ako bi se ključno menjalo iz godine u godinu, mislim da taj sistem ne bi funkcionisao. U tom smislu, ono što je, mislim da svi podržavamo i slažemo se danas, je dobro jeste da su prekršajni sudovi postali sudovi, iako smo ih ranije zvali sudovi, faktički su bili organi uprave. To je jedna od stvari o kojoj želim da govorim na samom početku, pre svega određenim načinom i primedbama na sam tekst zakona, a onda i o jednom drugom delu, da svaki zakon mora da poznaje šta je životna realnost. Da li je zakon dobar ili ne, to mogu ceniti pravni eksperti, možemo i u Skupštini da se usaglasimo sa tim, ali da li život može da prepozna taj zakon i da zaživi to je drugo pitanje. Prva načelna primedba o kojoj želim da govorim jeste nešto što je ostalo iz starog zakona, a za šta mislim da je možda došlo vreme da se stvari menjaju, jer je to nešto što ćemo sigurno morati da menjamo u procesu pristupanja EU, što verujem da je većini nas apsolutno interes. Na samom početku zakona, zakon određuje kojim propisima mogu da se propisuju prekršaji. Naravno, to nije kao krivično zakonodavstvo i znamo da samo zakonom mogu biti određena krivična dela. Većina je u Krivičnom zakoniku. Nažalost, neka se nalaze i u nekim drugim zakonima. To stvara konfuziju i možda teže postupanje sudija. Kako je sada zamišljeno, ne samo da se zakonom određuje, već i uredbama Vlade, propisima autonomne pokrajine, propisima lokalnih samouprava. Mišljenja sam da bi trebalo suziti krug organa koji može da donosi prekršaje. To će sigurno izazvati problem u sprovođenju za našu normativu, jer će biti neophodno da se uradi jedan zakon, zakon koji bi obuhvatio sve te propise, koji trenutno postoje. S obzirom da ste, gospodine ministre, ovde stavili da primenom, mislim, od marta 2014. godine, mislim da to nije nemoguće. Ono što kod mene izaziva dilemu, to ćete videti iz mog amandmana, ali to treba da ostane samo zakonom, odlukama, propisima autonomne pokrajine ili to možda treba zadržati, pa da lokalne samouprave predlažu određene vrste prekršaja. Mislim da u svakom slučaju treba iz zakona treba skloniti uredbe. Ne vidim nikakvu potrebu da se uredbama propisuju prekršaji, jer uredbe donosi Vlada, a znamo da Vlada predlaže Narodnoj skupštini zakon. Mislim da bi se tu stvorila dodatna pravna sigurnost. Da ne bi došli u situaciju u kojoj se sada nalazimo, da su sudije za prekršaje sudovi u sudskom sistemu koji se odnose na Zakon o sudijama, a lokalni organi propisuju prekršaje. Znači, organi uprave po kome postupaju sudovi. To je jedna od stvari, videćete u predlogu amandmana, a o tome ćemo detaljnije kada dođu na red amandmani. Ono što je vrlo važno iz načelnih primedbi jeste jedna praksa koja nije vezana samo za Ministarstvo pravde i nije vezana samo za ovo vreme, nego i ranije, a to je nespremnost, nesposobnost da se zaista obrati pažnja na direktive Evropske unije i na konvencije Saveta Evrope. Ovde u ruci držim papir koji nam je Ministarstvo predložilo, odnosno Vlada. Papir se zove – izjava usklađenosti propisa sa propisima Evropske unije. Ona je prazna. Tu su pitanja, a odgovora nema nigde. Samo na ovoj strani stoji rečenica – ne postoji odgovarajući propis Evropske unije sa kojim je potrebno obezbediti usklađenost. To bi bilo lepo da je to tako, ali mislim da nije tako, jer ko god da sedi ovde, ko god da je pravnik, mislim da će se složiti da postoje ili direktive ili konvencije Saveta Evrope koje se tiču zadržavanja u pritvoru, zatvora. Definitivno postoje određeni propisi sa kojima se treba usaglasiti. Ne kažem da ovaj zakon nije usaglašen, ali iz toga ne vidimo šta je usaglašeno. To možda može danas da prođe na Skupštini i da mi to izglasamo i da oko toga Evropska unija ne pravi problem, ali vas pitam – šta ćemo kada otpočnemo pregovore? Poglavlja 23. i 24, ovo jeste tema i jednog i drugog poglavlja. Kako ćemo onda postupati, ako nemate ljude koji mogu jasno da prođu kroz sve direktive, kroz konvencije Saveta Evrope i da mi u Skupštini znamo šta jeste, a šta nije evropski standard? Moj vam je savet da napravite tim ljudi, jer ovo ovako možda može do kraja godine da prođe i ovaj način predlaganja više neće biti moguć. Još jedna stvar, naizgled tehnička, ali mislim da oslikava realan život. Nadam se da je ideja svih nas da ovaj zakon ne ostane mrtvo slovo na papiru. U prelaznim i završnim odredbama, pošto sam neko ko je radio zakonE, predlagao i znao gde je problem, uvek sam najviše pažnje obraćao na prelazne i završne odredbe, stoji rečenica koju smo mi često stavljali, a to je – nisu potrebna dodatna finansijska sredstva. Hajde sada da pričamo realno. Čitajući zakon – da li je moguće da čim promenite, recimo, način dostave vi pravite određene manje ili veće troškove, a da ne kažem da se direktno u zakonu kaže da se uvode neka dva nova registra. Podržavam uvođenje tih registara i mislim da je to dobro, ali budimo realni, to bez novca ne može da se uradi. Morali ste u zakonu da uvedete da su potrebna finansijska sredstva i lično bih glasao za to, jer znam da novac treba pravosuđu, da su za primenu zakona potrebna sredstva, ali ovo nije način da se ozbiljno pristupa primeni zakona. Šta će se desiti? Imate u prelaznim i završnim odredbama da u roku od šest meseci morate da donesete podzakonska akta, za promenu tih registara morate nekog da angažujete, da raspišete neki tender, nećete imati novca u budžetu i ovaj zakon u svom najvažnijem delu neće zaživeti. Apelujem i smatram da ne bi bilo loše da Vlada to dopuni ili da obavesti Skupštinu da će zakon u kasnijoj proceduri biti izglasan, ali ukazujem da ovo što stoji u zakonu nije tačno, jer je nesprovodiva primena ovog zakona bez posebnih finansijskih sredstava. Da ne bih dužio, moram nešto važno da kažem o samom zakonu, pošto sam podneo amandmane, gde verujem da ću naići na podršku, ali o tome ćemo detaljnije u danu kada budemo raspravljali o amandmanima. Jedna od stvari koja mi bode oči već duži niz godina, a mislim da je ovo dobra prilika da se promeni, a to je pitanje diplomatskog imuniteta. Svi znate da diplomate ne plaćaju kazne za prekršaje u našoj zemlji. To je tako i to je pisalo u zakonu. To je jedna praksa koja postoji već duži niz godina. Takva praksa je pre nekih 20-30 godina bila svuda u svetu. U međuvremenu su pojedine zemlje promenile praksu, pre svega veliki centri diplomata, od Brisela, Vašingtona itd. i naše diplomate plaćaju kazne u tim zemljama. Smatram da ova odredba treba da ostane u zakonu, ali da se doda samo jedna rečenica – pod uslovom reciprociteta. Drugim rečima, ako naše diplomate ne plaćaju kazne u inostranstvu, neće ih plaćati ni ovde. Ako mi plaćamo kazne, ne vidim razlog da se deo novca od diplomata ne slije u budžet Republike Srbije. Druga stvar o kojoj se dosta govorilo, a vezana je i za treću stvar, jeste pitanje visine kazni i pitanje iznosa novca kojim se zamenjuje dan zatvora. Juče smo slušali dijalog između koleginice Judite Popović i ministra, ono što jesu činjenice i što je tačno jeste da postoji nešto, a to je realan život. Nije sporno da su kazne uvedene ranije, čak su i povećane u naše vreme i to je nešto što je notorna činjenica. Sa druge strane, nije isti nivo života, nije isti kvalitet života danas i pre četiri godine, teška je ekonomska kriza. Mislim da niko od nas ne može da kaže kada ćemo izaći iz ekonomske krize, da je to neka perspektiva koja dolazi. Smatram da u tom smislu ne bi bilo loše da se izmenom zakona ili prihvatanjem našeg amandmana ili bilo koje druge poslaničke grupe te kazne svode u neku normalu koja je danas prihvatljiva građanima. Nije to samo da vi činite građanima da će manje plaćati kaznu, nego morate shvatiti jednu drugu stvar – građani ne plaćaju kazne. Znači, kada podignete visoke kazne, oni jednostavno ne plaćaju. Znate da retko kad može da dođe do izvršenja, pa ne može da se izvrši i kad neko struju ne plaća. Prema tome, jednostavno je manja popuna budžeta. Verujem da bi se smanjenjem kazni postiglo, kao i sa prekršajnim nalogom, što je odlično urađeno u zakonu, da i sama naplata kazni u budžet bude efikasnija. Sa druge strane, ne sumnjam da bi Vlada prihvatanjem ovakvog amandmana dobila podršku, jer sam siguran da bi građani više voleli da te kazne budu primerene njihovom današnjem standardu. Ako taj standard skoči za pet godina, najmanji je problem da neka nova Narodna skupština opet poveća kazne. To je usko vezano i za ovaj drugi deo, koji mislim da je važan. Ako neko danas ne može da plati kaznu, on se upućuje u zatvor, u sve većem broju slučajeva, i to na taj način što se za iznos od hiljadu dinara zamenjuje za jednu kaznu zatvora. Tu želim da kažem jednu vrlo važnu stvar - zatvor košta. Kada uputite nekoga u zatvor, neko to plaća. To plaća budžet. Ispraviće me ministar, ali ja verujem da danas najmanje oko dve hiljade dinara košta dan nekoga koga držite u zatvoru. Na tih hiljadu dinara, koliko inače nije platio kaznu, vi imate tri hiljade dinara štete. To je realno, jer taj ko ode u zatvor mora da jede. Povećavanjem ovog iznosa, predložio sam svojim amandmanom, na tri hiljade dinara za dan zatvora, postavio bi se dvostruki efekat. Prvo, građani bi kraće išli u zatvor. Znači, ako ste dužni 10.000 dinara bili biste tri dana u zatvoru, a ne deset. Sa druge strane, uštedeli bi dodatan novac, jer tih 10 dana zatvora bi koštali još 20.000 dinara državu, a ovako će koštati 6.000 itd. Smatram da je to dobra mera, da nije loša, jer, na kraju krajeva, svi ovde koji su pravnici vrlo dobro znaju da su najštetnije, pogotovo kada su mlađa lica u pitanju, kratkotrajne zatvorske kazne, jer one izazivaju kontraefekat, a ništa pozitivno. Završavam, da me kolege ne bi upozoravale, ali samo još jednu rečenicu oko zastarelosti. Dosta su druge kolege iz parlamenta pričale o tome. Čuli smo i da je to sada četiri godine i da je bilo dve. Želim da ukažem na to da se ovde ne radi samo o tome da građaninu bude lakše ili da kraće traje postupak. Vi u pravosuđu imate vrlo ažurne sudije koje postižu normu i koje rade kvalitetno. Imate i druge sudije koje nisu toliko ažurne ili ne rade kako treba. Sada uopšte neću da pričam o segmentu da građani izbegavaju pozive, o čemu se dosta govorilo danas. Smatram da bi bilo bolje i celishodnije da zastarelost ostane u rokovima koji su važili do sada. Jer, ako pogledate zadnje tri ili četiri godine, vi imate veću efikasnost rada prekršajnih sudova. To znači da se sve više i više predmeta rešava, što nije dovoljno, ali u nekoj perspektivi bi to moglo da bude rešenje. Bojim se, ako uvedete veće rokove zastarelosti, da će doći do opuštanja rada pravosuđa, a da će na kraju za dve godine efekat biti isti. Nećete imati milion predmeta u radu, nego dva miliona i isti broj predmeta će zastarevati iz godine u godinu. Smatram da je celishodnije da u postupcima koji su hitni i kratki, kao što su prekršajni postupci, rokovi budu kratki. Mislim da se ovim neće ono što ste predlagali ostvariti, a to je da manje predmeta zastareva. Hoće, u prvoj godini, da bi u četvrtoj to bio isti broj, ako ne i potpuno identičan. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaštva, kolege narodni poslanici, u delu diskusije kada sam kao ovlašćeni predstavnik govorio o Zakonu o prekršajima afirmisao sam tri pitanja. Sada bih da ih pojasnim i zamolio bih za jedan mali deo pažnje, jer, ukoliko bi postojala dobra volja, postoji mogućnost da se neki od tih predloga, koji po mom dubokom uverenju poboljšavaju kvalitet ovog zakona, nađu u predlogu, a kasnije i u usvojenom tekstu zakona. Pomenuo sam princip oportuniteta. Da bi građanima bilo jasno šta je oportunitet u krivičnom zakonodavstvu, onda treba da pođemo od nečega što je nesporno. Nesporno je da je to benefit koji se daje učiniocu krivičnog dela, tako da kod krivičnih dela koja zavređuju manji stepen društvene opasnosti, blaža krivična dela, učinilac krivičnog dela može biti oslobođen od daljeg vođenja krivičnog postupka ukoliko u humanitarne svrhe uplati određeni novčani iznos. Govorim – u humanitarne svrhe. Ukoliko to ne učini, u svakom slučaju je priznao krivicu i nastavlja se krivični postupak. Pažljivim čitanjem Predloga zakona o prekršajima, vidim da je donekle taj princip oportuniteta pokušan da se primeni kroz institut prekršajnog naloga. Kako? Upravo predloženim rešenjem da se uplatom jedne polovine kazne učinilac prekršaja oslobađa preostalog dela kazne, ne mora da je uplati, a sa druge strane obustavlja se prekršajni postupak. Sada se postavlja pitanje koje je sa aspekta racionalnosti opravdano. Prekršajni nalog u svakom slučaju kao institut je i te kako značajan u Zakonu o prekršaju. On je inače primenjen tako što je komparativnim posmatranjem utvrđeno da je dao velike i dobre efekte u prekršajnim pravima susednih država i drugih zemalja u Evropi. To je dobro rešenje, ali zašto ne bismo razmislili i o oportunitetu, koji bi značajno smanjio broj predmeta kojima su opterećeni prekršajni sudovi? To je ogroman broj, moramo priznati. Ako polazimo od činjenice da je to milion predmeta, onda bi ovim principom nešto moglo i da se uradi. Sa druge strane, ne znam zbog čega bi učinioci prestupa, bez obzira da li imaju kvalifikaciju prekršaja ili kvalifikaciju krivično dela, bili u nepovoljnom ili nejednakom položaju. Oportunitet bi trebao da bude jedinstven i za jedne i za druge, pošto su svi jednaki pred zakonom. U svakom slučaju, to bi moglo da bude razmišljanje, pa da se iskoristi poslovničko pravo, a to je pravo nadležnog odbora, Odbora za pravosuđe i državnu upravu, da eventualno reaguje amandmanom ukoliko se oceni za potrebnim i racionalnim uvođenje takvog instituta u Zakon o prekršajima. Drugo pitanje je bilo posvećeno zaštitnim merama, gde sam rekao da ako preduzeća koja su u stečaju i nad kojima se vodi stečaj se zaštitnom merom, pored zabrane delatnosti, pominje i zabrana vršenja određenih poslova. Slažem se da su u sudskoj praksi takvi slučajevi izuzetno retki i da ne postoje, ali ako su retki ili ako ne postoje, to ne znači da ne treba da budu implementirani u zakonu kako bi se predupredile takve mogućnosti. Zašto? Upravo zbog onoga o čemu sam jutros govorio, kako bi se zaštitila stečajna masa, zaštitili poverioci i ispoštovao osnovni princip stečajnog prava. Ukoliko zaista i u tom pravcu postoji mogućnost da se u tom delu zakon poboljša, zamolio bih da amandman koji je predložen bude pažljivo razmotren. To je što se tiče Zakona o prekršajima. Međutim, uveren sam da posle svih diskusija danas koje sam čuo i kategorično stojim na stanovištu da je ispravno ono što sam danas rekao, da je pothitno neizostavno potrebno da se iz republičkog parlamenta izmesti mogućnost odlučivanja o personalnim rešenjima u pravosuđu. Pothitno da se više nikada ne pojavljuje mogućnost da sudije sa svojim imenima i prezimenima predstavljaju oružje u borbi između političkih stranaka. Zašto? Zato što je to najveći stepen poniženja prevashodno za sudije, samim tim i za sudove, a da ne govorim o tome u kojoj meri je ugrožen princip nezavisnosti pravosuđa i autoritet pravosuđa u celini. Moram da skrenem pažnju na dve činjenice koje niko ovde ne može dovesti u sumnju. Danas je toliko reči bilo o tome zašto ova lista kandidata koji su predloženi da budu izabrani za nosioce pravosudnih funkcija, koji se prvi put biraju na tri godine, zašto nisu prošli kriterijume. Ti koji postavljaju to pitanje treba da znaju sami odgovor. Zašto te kriterijume nisu doneli? Jedna politička stranka je, pežorativno rečeno, držala pravosuđe, odnosno Ministarstvo pravde u periodu od 2004. do 2008. godine, a druga od 2008. do 2012. godine. Zašto se niko nije setio da donese pravilnik o ocenjivanju ili vrednovanju rada sudija i tužilaca? Sada ne bismo imali taj problem. Pozivamo se na Pravilnik koji je donet još 1993. godine. Za to vreme je urušen sistem nezavisnosti pravosuđa. Za to vreme su počinjene brojne greške čije se posledice osećaju i danas. SPS od 2000. godine do danas nije participirala ni u čemu što se vezuje za jedan takav nakaradan način vrednovanja rada sudova i sudija. Da li je iko danas, ko ima ikakve moralne skrupule, pa makar moralne skrupule i u politici, svestan činjenice da je upravo zbog reforme pravosuđa situacija u pravosuđu danas takva kakva jeste? Da smo mi kao parlament dovedeni u situaciju da učinimo nešto što je apsolutno nedopustivo – da donesemo odluku, čak zakon, da se za sudije izaberu sudije koje uopšte nisu prošle ocenjivanje, a gde su ocene morale da budu date? Zato je krajnje vreme da se prestane sa lamentiranjem sudija i sa lamentiranjem spiskova, sa činjenicama i kvalifikacijama da li je neko nešto zaslužio ili nije zaslužio. Dosta je bilo eksperimenata. Eksperimenata prirode da se prvo svi nereizaberu, izvinjavam se, ne svi ali čak 700, pri čemu bez ijednog jedinog kriterijuma. Ne znamo ko je zaslužio realno da bude nereizabran a ko to nije zaslužio? I još gore ono suprotno. Šta ćemo sa onima koji su prošli, a sigurno je da nisu ispunjavali određene kriterijume, barem neki? Ja sam uveren da to nije veliki procenat. Sada, odlukom Ustavnog suda, svi su vraćeni. Ti ljudi imaju neka svoja prava. Ti ljudi imaju pre svega pravo na obeštećenje za ono što je činjeno. Obeštećenje je i u materijalnom i u nematerijalnom smislu reči. Ko je kriv za to? Ne mogu tražiti alibi oni koji se pozivaju na svoje propuste. Na svoju sramotu se niko ne može pozivati, apsolutno niko. Zato skrećem pažnju da je krajnje vreme da ovaj parlament, barem sa stanovišta kulture govora, prestane sa nečim što je ponižavanje sudija i sudijske funkcije. Reč sudija podrazumeva nešto uzvišeno. Reč sudija i status sudije podrazumeva poštovanje. Čak, može se slobodno reći, i strahopoštovanje, barem u onom delu u kome je onaj koji je učinio bilo kakvu protivpravnu aktivnost svestan činjenice da taj isti sudija može izreći i kaznu. I to je strahopoštovanje kao osećanje potpuno osnovano, životno i opravdano. Ako je to već tako, onda sudije treba ostaviti svojim telima, nezavisnim telima, prevashodno Visokom savetu sudstva koji je sa stanovišta zakona jedini ovlašćen da odlučuje o statusu sudije. Ne mi, ne parlament, ne poslanici, ne političke stranke. Ja vam se zahvaljujem. Ovo je samo još jedan mali doprinos u odnosu na ono što sam danas rekao kako bi kompletan korpus svega ovoga o čemu danas raspravljamo, svih tačaka objedinjene rasprave, sa stanovišta poslaničke grupe SPS bio zadovoljen. I još jednom ponavljam da će poslanička grupa SPS u Danu za glasanje podržati ove predloge zakona o prekršajima i odluke koje su na dnevnom redu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želim da ponovim nešto što je ovde bilo rečeno o ovom zakonu. On jeste korak napred u izvesnom smislu. On jeste bolji nego onaj koji smo do sada imali, ali nažalost to nije zakon za koji možemo reći da je ispunio sva naša očekivanja. Pored odredbi o povećanju roka zastarelosti, za koju smatramo da je apsolutno besmislena, jer efikasnost pravosuđa mora biti stimulisana drugim merama a ne onim merama koje će zapravo prouzrokovati inertnost u prekršajnom pravosuđu. Znači, ta mera praktično liči na ono što je moja koleginica Milica Radović u uvodnoj raspravi rekla, na onu priču, izvinite što to pominjem, o aflatoksinu, gde kažemo da mi sada nemamo ugroženost aflatoksinom zato što smo povećali vrednost i granicu u kojoj je taj aflatoksin dopušten. Tako je i ovde. Mi ćemo navodno imati efikasno prekršajno pravosuđe ako produžimo rokove zastarelosti, pa će se onda inertno pravosuđe uklopiti u te rokove. Prosto, to nije tačno. Da se sada ne bismo dalje upuštali u razloge, čuli smo vrlo kvalitetne diskusije o tome. Mi smo podneli amandman i mislim da ćemo do Dana za glasanje to raspraviti i mislim da će Vlada te amandmane uvažiti. Hteo bih da skrenem pažnju na nešto čime bih ovu raspravu učinio zanimljivijom, na nešto što nije novina ovog zakona, što je bilo u važećem zakonodavstvu, a što mislimo da ako je već Vlada bila hrabra pa da izađe sa ovim zakonom, da je i to valjalo izmeniti, bez obzira što je to čak bilo i u onom važećem zakonu za koji je i moja poslanička grupa svojevremeno, 2005. godine, glasala. Ali, sa današnjeg aspekta, mislimo da su te odredbe anahrone i da ih je trebalo promeniti. Taj naš stav ću izneti vrlo jednostavno, na dva primera. Jedan primer su odredbe o maloletnicima, a drugi primer je primer vezan za izvršenje kazni. Odredbe o maloletnicima vi niste menjali u vašem predlogu. Odredbe o odgovornosti, kad je reč o maloletnicima, ostaju iste kao i u važećem zakonu. A naše mišljenje je bilo, ili naše očekivanje, da ćete te odredbe promeniti. Zašto? Zato što važeće odredbe o maloletnicima, a tako i odredbe vašeg predloga, upućuju na to da kada dete učini prekršaj, ostvari prekršaj svojim radnjama i svojim aktivnostima, onda će roditelj, usvojitelj, staratelj ili hranitelj objektivno odgovarati za prekršaj koji je dete učinilo. Tako je pisalo i u važećem zakonu, manje-više, a tako vi predlažete i u novom zakonu o prekršajima. Šta je tu problem? Tu je problem što ostajemo pri jednoj anahronoj normi, jednoj normi za koju slobodno mogu reći da nije u skladu sa savremenim shvatanjima u pravu i, na kraju krajeva, ne može se za nju reći da je civilizacijska tekovina, jer uvođenje objektivne odgovornosti u kaznenom pravu je nešto što svakako treba u modernom vremenu izbeći. Gde je tu objektivna odgovornost? Naime, za prekršaj se kažnjava lice koje prekršaj nije učinilo. Zašto? Zato što je to lice roditelj, staratelj ili usvojitelj lica maloletnog deteta ispod 14 godina starosti koje je prekršaj počinilo. To nije moguće u savremenom i civilizovanom svetu. Ovu normu u važećem zakonu je trebalo ranije brisati, a pogotovo kad se donosi novi zakon. U razgovoru sa kolegama iz drugih političkih stranaka sam čuo za jednu ideju i mislim da se ona u osnovi može podržati – da tu ne treba da bude reč o objektivnoj odgovornosti roditelja za prekršaj koji je učinilo dete, nego tu možemo govoriti o odgovornosti zbog nevršenja nadzora. Ako mi kažete da je to ovde tako rečeno, ja ću vam lako dokazati da nije. Ovde stoji: "Kada je dete učinilo prekršaj zbog propuštanja dužnog nadzora", sad malo skraćujem, "za taj isti prekršaj kazniće se roditelj". To je objektivna odgovornost. Da je pisalo nešto drugo, da je prekršaj nevršiti dužni nadzor i da će se on ostvariti, biće prekršaja, samim nevršenjem dužnog nadzora pa da za taj prekršaj odgovara roditelj, to je nešto sasvim drugo. Mi ovde brkamo odgovornost, recimo, materijalnu, roditelja, koja proističe iz delikta, jer iz delikta se stvara obligacija a to je jedna stvar. Ali, govoriti o objektivnoj odgovornosti za prekršaj koji nije učinjen od strane onog koji treba za taj prekršaj da odgovara, to nije civilizacijska norma. Mi smo očekivali da ćete ovo promeniti. Hajmo, jedan veseo primer primer. Zamislite dete koje je staro 13 godina i osam meseci, recimo da je to dete bilo koga od nas roditelja. Da mi nećemo da mu damo pre za patike, a on da bi nam se osvetio obije naš porodični auto, auto koji pripada ocu, prođe tri puta kroz crveno svetlo i vrati ga nazad. Namerno o obijanju govorim, a ne o tome da je ukrao ključ, da je ukrao ključ onda je subjektivna odgovornost roditelja, vlasnika automobila koji ne čuva svoj auto. Znači, namerno govori o obijanju. Onda on kaže svom ocu – ajde sad ti tata, lepo 30 dana u zatvor, ili nek ti uzmu dozvolu, a sledeći put razmišljaj kada odbiješ da mi daš pare za patike koje sam ti tražio. Zar mi hoćemo da takvo ponašanje stimulišemo odredbama našeg zakona? Naravno da ne. Onda znači, ovo nije moguće. Ovo je trebalo promeniti. Mi smo tražili brisanje kompletnog člana, da bi vas izazvali, da bi naterali ministarstvo kao predlagača da razmisli o adekvatnim rešenjima. Imamo još jedan primer, i time završavam, dakle, to je pitanje izvršenja prekršajnih sankcija. Važeći zakon je predvideo da se može izvršiti pre pravosnažnosti odluke sankcija ukoliko dođe do ispunjenja odgovarajućih uslova. Tu stoji da je u pitanju situacija u kojoj okrivljeni ne može da dokaže svoj identitet ili nema prebivalište, ako odlazi u inostranstvo radi boravka, a postoji osnovana sumnja da će okrivljeni osujetiti izvršenje izrečene kazne. I drugi je osnov postojao, a to je ako okrivljeni je kažnjen za teži prekršaj iz oblasti javnog reda i mira, postoji sumnja da će ponoviti ili nastaviti s vršenjem prekršaja ili da će izbeći kaznu zatvora. Naravno, vi ste ove osnove proširili u zakonu, da ne čitam sada, znate kako ste ih i u kom smeru proširili. Mi mislimo, da ni važeći osnovi nisu u skladu sa civilizacijskim tekovinama niti je to u skladu sa savremenom pravnom misli. Ne možete ići u kaznenom pravu na izvršenje odluke pre pravosnažnosti te odluke. To je nemoguće. Ako je reč o merama protiv osujećenja od izvršenja onda ste morali da osmislite takve mere, a ne da govorite o tome da će presuda biti izvršena pre njene pravosnažnosti. Znači, to je apsolutno nemoguće u savremenom pravno političkom smislu. Dakle, to nije trebalo da činite. Mi vas pozivamo da u ove dve kategorije napravite iskorak, bilo tako što ćete usvojiti neke do ponuđenih amandmana, bilo tako što ćemo se dogovoriti da u najskorije vreme imamo izmene ovog zakona, u ovoj oblasti, da bi ovaj zakon uskladili sa savremenim civilizacijskim tekovinama. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pre nego što započnem svoju diskusiju o Zakonu o prekršajima, želeo bih da, a prema mojoj evidenciji ovo je dvadeseti zakon koji Ministarstvo pravosuđa i državne uprave donosi pred nas poslanike, da sadašnjem ministru čestitam na jubilarnom 20 zakonu. Drago mi je što je ovde, i siguran sam da će i ovu najavljenu rekonstrukciju, naravno preživeti, imajući u vidu da je podigao veoma visoko lestvicu, da je tu lestvicu preskočio, ali se plašim da je postavio velike standarde i visoke za sve buduće ministre, i one koji budu obavljali posao koji je on za ovih godinu dana veoma uspešno uradio. Ovaj Zakon o prekršajima predstavlja nastavak reforme pravosuđa, predstavlja pokušaj ovoga ministarstva i svih nas poslanika koji činimo vladajuću većinu, da ispravimo niz grešaka i promašaja koji su se desili u prethodnom periodu, rekao bih naročito od 2008. do 2012. godine. U tom periodu, mislim da je manje zakonskih predloga dato za četiri godine, nego što je ovo ministarstvo dalo za godinu dana. Bilo je tu prigovora, ministre, juče što ste meni jako nije dopalo kao čoveku iz struke, iz profesije, što je neko u nedostatku argumenata i nedostatku znanja i nedostatku čitanja ovog zakona, uzeo kao glavni argument koji vam je spočitavao, a to su godine koje imate. Godine su vaša prednost, ja se tu sa vama ne bih menjao, zato što mi ove godine lepo stoje, ali bih za znanje koje imate se menjao u svako doba. Vi ste veoma mlad čovek koji je dosta svog života posvetio nauci, koji je možda najlepše godine posvetio knjizi i znanju. Veoma sam zadovoljan, između ostalog, sa vašim ministarstvom i sa onim što ste za ovih godinu dana pred nas poslanike, zaista dali. Takođe, prilikom donošenja, odnosno predlaganja bilo kog zakona znam da ste uvek upriličili javno slušanje, znam da ste konsultovali kako laičku javnost, tako i stručnu. Znam da je u izradi ovog zakona učestvovalo više profesora Pravnog fakulteta koji su svojim idejama, svojim znanjem pomogli da se ovaj zakon danas nađe pred nama. Znam da je i cenjeni državni sekretar doktor Danilo Nikolić veoma doprineo izradi ovog zakona, na čemu mu takođe čestitam, ali naravno da ste vi kapa tog ministarstva i naravno da je puno toga, odnosno pretežan deo zavisio od vas. Gledajući zakon, Predlog zakona došao sam do zaključka koji su razlozi za donošenje ovog zakona. Tu treba pošteno reći da je u decembru 2011. godine započeta izrada ovoga zakona, odnosno Predloga ovoga zakona, da je to krenulo prethodno Ministarstvo pravde, međutim, "mnogo hteli, mnogo započeli", ništa od toga nije urađeno. Mislim da od kada vi vodite ovo ministarstvo, poradili u najvećem delu da prepoznate koji su problemi i shvatili ste da postoji zagušenje u prekršajnom postupku, da postoji zagušenje u prekršajnim sudovima, da postoji ogroman priliv predmeta, a da je manje od 50% efikasnost, odnosno da nastupa zastarelost predmeta upravo zbog ne rada, zbog ne efikasnosti, zbog lošeg načina pozivanja. Sve je to dovelo do toga da je efikasnost sudova veoma mala. Takođe je frapantno ono što ste vi juče izneli, da je i izvršenje već izrečenih sankcija pravosnažno određenih i izvršnih isprava, odnosno presuda, od 14% do 30%, što znači da ako je polovina predmeta urađena, druga polovina je zastarela. Od te polovine je jedna trećina samo naplaćena, očigledno da je država imala samo štete od svega toga. Da smo vrlo mali iznos novca uspeli da ubacimo u budžet, a takođe osim kazne nisu plaćeni ni sudski troškovi, tako da su oni padali teret sudova, a u nekoj perspektivi, naravno, opet na budžet jer su to institucije koje se finansiraju iz budžeta. Ovaj Zakon o prekršajima ima dva svoja dela. Ima materijalno pravni i ima prekršajni postupak, tako da se u jednom zakonu nalazi i materijalno pravo, odnosno sijaset prekršaja i instituta koji su veoma važni, a takođe i prekršajni postupak koji je veoma sličan i koji se oslanja na Zakonik o krivičnom postupku. Pročitao bih šta je predmet ovog zakona. Naravno, ne zbog poslanika koji se smeju i kojima je ovde zabavno i koji kad kod neko od strane poslanika vlasti priča oni se zabavljaju. Ako tako bude obrnuto, ako mi nismo disciplinovani, uvek nas opomenete, pa vas molim da omogućite meni kao i ostalim kolegama narodnim poslanicima iz vladajućih stranaka da na jedna miran i dostojanstven način mogu da predstave ono zašta su ovde i zašta smo odlučili da pričamo o ovom zakonu. Predmete ovog zakona je pojam prekršaja, uslovi za prekršajnu odgovornost, uslovi za propisivanje i primenu prekršajnih sankcija, sistem sankcija, prekršajni postupak, izdavanje prekršajnog naloga, postupak izvršenja odluke, registar sankcija i registar isplaćenih novčanih neplaćenih novčanih kazni i drugih novčanih iznosa. To je ono što sadrži čitav ovaj zakon. Takođe, jedna novina koja do sada nije bila prisutna a na koju je sud u Strazburu veoma često upozoravao naše pravosuđe a to je zabrana novog suđenja u istoj stvari. Naime, dešavalo se da i u krivičnom postupku budete kažnjeni i u prekršajnom postupku budete kažnjeni za isto delo, isti činjenični opis, sa istim učesnicima, tako da je neko ko je okrivljen u oba postupka plaćao i kaznu, ili dve novčane kazne ili je plaćao kaznu u prekršajnom postupku, a u krivičnom bio čak i osuđen na kaznu zatvora. To je sada ovde potpuno decidno i potpuno jasno rečeno. Znači, ako neko bude kažnjen u krivičnom postupku, naravno ne može u prekršajnom i obrnuto, ako je kažnjen u prekršajnom ne može biti i u krivičnom postupku procesuiran. Dva instituta su uvedena ovim zakona na koje se ranije nije obraćala pažnja, a to je nužna odbrana i krajnja nužda. Postupci pred prekršajnim sudom su se odvijali do sada po automatizmu, tako što ste bili skoro oglašeni krivim, bez nekog posebnog dokazivanja, a ako ste delovali u nužnoj odbrani ili krajnjoj nuždi, to apsolutno nije bilo ono o čemu je sud razmišljao, prosto je stvarno postojao zahtev za pokretanje prekršajnog postupka, i opis činjenični iz tog zahteva je pripisivan u rešenja, a sada u presudu. Jednostavno niste imali mogućnosti da dokažete da ste vi delovali u nužnoj odbrani, štiteći sebe od protivpravnog napada ili štiteći imovinu svoju ili nečiju delujući u krajnjoj nuždi. Sada je i to predviđeno i nema prekršaja, ako je radnja propisana kao prekršaj učinjen u nužnoj odbrani, a takođe u slučaju prekoračenja nužne odbrane izriče se blaža kazna prema počiniocu, ili ako je učinjeno po naročito olakšavajućim okolnostima, učinilac se može osloboditi od kazne, što takođe važi i za krajnju nuždu, što stručna javnost, u svakom slučaju, pozdravlja i mislimo da je ovo novina koja će uneti mnogo pošteniji odnos suda prema okrivljenom. Takođe, što se tiče subjekata odgovornosti, osim fizičkih lica i preduzetnika, koji su ranije bili predviđeni kao subjekti koji mogu odgovarati, prošireno je i na pravna lica i na odgovorno lice u pravnom licu, tako da je sada ta lepeza ljudi, odnosno pravnih lica koja mogu odgovarati mnogo šira nego što je do sada bila i sprečava se izbegavanje odgovornosti pravnih lica. Takođe postoje prekršajne sankcije koje su predviđene ovim zakonom, pa je pod brojem 1) kazna, pod brojem 2) su kazneni poeni, pod 3) opomena, 4) zaštitne mere i 5) vaspitne mere. Hteo bih da istaknem zato što su neki poslanici opozicije juče, plašeći javnost, naravno kao što to uvek čine, rekli da su novčane kazne ovim zakonom povećane. Želim da demantujem i želim da to kažem zbog javnosti Srbije da novčane kazne nisu povećane niti će u perspektivi biti, mada ako izračunate inflaciju koja je bila za ove četiri godine od kako je prethodni zakon doneti i kazne tada evidentirane, moglo se za taj postotak povećati i kazna, međutim, mislim da je ministarstvo učinilo pravi potez, imajući u vidu i tešku ekonomsku situaciju, imajući u vidu da su i te tada predviđene kazne veoma drakonske i veoma teške, pogotovo kada imate ljude koji vrlo retko neko iz porodice prima platu, ili ako prima, ona je veoma mala, rekao bih čak i nedovoljna i za normalan život, a kamoli za plaćanje kazne. Ono što je takođe izazvalo veliko interesovanje, kako stranaka koje su na vlasti i koje čine ovu Vladu, tako i opozicionih poslanika, tiče se zastarelosti. Ima argumenata i za i protiv. Do sada je zastarelost bila godinu dana, apsolutna je za dve godine, a efikasnost sudova naravno da nema nikakve veze sa zastarelošću postupka, ali je moje mišljenje da je dobro što smo povećali, odnosno što je predlog za zastarelost dve godine, a u apsolutnom smislu četiri godine, zbog toga što na ovaj način okrivljeni gube motiv da odugovlačeći postupak, da bežeći od kuće, sklanjajući se od dostavljača, od poštara koji zvoni i donosi im poštu ili beže sa radnog mesta, prosto ako znate da za četiri godine neće zastareti postupak koji se vodi protiv vas, učinićete da taj postupak bude završen što pre. Pominjem i, da čak i u krivičnom postupku se dešava zastarelost čak i tamo gde je apsolutna zastarelost šest godina. Znate, ljudi su se u Srbiji izveštili, beže, sklanjaju se, znaju kad im neko najavi da će doći da donese poziv i tu je sada još jedan momenat koji je veoma bitan i to je o dostavljanju, ali radi se o prekršajnom postupku, o čemu ću kasnije da pričam. Kada se dostavlja i odraslom članu porodice, računa se da je to kao da je neko lično primio. Postoje neki izuzeci od ove zastarelosti od dve godine. Ja ću to pročitati – izuzetno se od odredbe stava 1. ovog člana za prekršaj iz oblasti carinskog, spoljnotrgovinskog, deviznog poslovanja, javnih prihoda i finansija i rekao bih i javnih nabavki i mislim da je tu omaškom izostavljena i ova stavka, prometa roba i usluga životne sredine, sprečavanja korupcije i vazdušnog saobraćaja, može se posebnim zakonom propisati duži rok zastarelosti. Znači, ovde je predviđen duži rok zastarelosti, po Zakonu o javnim nabavkama naravno to je tri godine a najviše se može produžiti do pet godina. Takođe je rok za zastarelost izvršenja kazne i zaštitnih mera sa godinu povećan na dve ili ukupno četiri u apsolutnom smislu. Nakon četiri godine je nemoguće izvršiti kaznu. To je ono što je najmarkantnije u materijalno-pravnim odredbama ovoga zakona. Takođe drugi deo ovog zakona jeste prekršajni postupak zapravo i osnovno u svemu ovome jeste da ono što nije predviđeno Zakonom o prekršajima biće primenjene analogne norme Zakonika o krivičnom postupku, tako da se ovaj Zakon o prekršajima naslanja na Zakonik o krivičnom postupku koji smo u međuvremenu doneli, modelirali, dopunili i mislim da će na taj način biti mnogo efikasnija primena i ovoga zakona. Dostavljanje pismena je nešto što je takođe veoma markantno i juče smo od ministra čuli da i u Beogradu, i Novom Sadu i Nišu, uspešnost dostavljanja pismena samo 20%. To znači da su u ovim gradovima, osim te veličine koja dozvoljava da se svako sakrije i da se skloni, dovedeni su u situaciju sami sudovi da ne mogu da funkcionišu onako kako je predviđeno ovim zakonom, učinićemo naravno izmenama ovog zakona, odnosno donošenjem ovog zakona da se dostavljanje izvrši na mnogo efikasniji način. To će se raditi naravno dostavljanjem na adresu stana, gde se može dostaviti i punoletnom licu koje se zatekne u stanu, može se dostaviti na radnom mestu, može se dostaviti putem elektronske pošte, obaveštenje se daje i na samom suđenju o narednom ročištu i to je sve ono što piše u Zakoniku o krivičnom postupku, što je ovde prepisano. Jedna novina i nešto što do sada nije bilo jeste prekršajni nalog. Taj prekršajni nalog jeste veoma važan zato što se može izdati a samo tamo gde su novčane kazne u fiksnom iznosu daje se mogućnost okrivljenom da u roku od osam dana plati polovinu kazne i na taj način se oslobodi kompletne kazne, ili ukoliko smatra da nije počinio prekršaj za koji mu je izrečena novčana kazna u fiksnom iznosu, da to može pokrenuti pred sudom za prekšaje i dokazivati svoju nevinost. Takođe, još jedan institut koji je uzet iz krivičnog zakonodavstva, a to je sporazum o priznavanju prekršaja, sporazum o nepriznavanju prekršaja možete rešiti čitav slučaj, izbeći troškove nepotrebne, izbeći da sud radi nešto što nije potrebno. Ukoliko ste svesni da ste počinili prekršaj, to ćete priznati u samom postupku. O tome odlučuje sud koji će, naravno prihvatiti da se napravi takav sporazum i nekoliko novina, radi se o jedinstvenom registru, registru sankcija. Na taj način će se tačno znati ko je sankcionisan, koliko presuda ima, protiv koga, na taj način, će se moći da uzme i uverenje o tome da li je neko osuđivan u prekršajnom postupku ili nije. Takođe, taj registar biće i za neplaćene novčane kazne i za druge novčane iznose i on se zove registar novčanih kazni. Sve ovo je veoma bitno da bi povećali efikasnost naplate, da bismo mogli da napunimo budžet onoliko koliko je planirano u ovoj godini rebalansom budžeta između ostalog. Takođe, postoji posledice upisa u registar novčanih kazni, neće se dozvoliti kažnjenom licu izdavanje dozvole ili uverenja za čije su izdavanje nadležni organi uprave osim onih koja se odnose na lični status. Neće se dozvoliti povraćaj oduzetih ličnih i drugih dokumenata koja su oduzeta po osnovu člana 199. zakona tu se odnosi, naravno, na lična dokumenta, odnosno na pasoš i pod tri, registracija, odnosno promena registracije pravnog lica ili registracija preduzetničke delatnosti koja podrazumeva promenu u PIB Ovo može biti i predmet ocene kod ustavnog suda, ali mislim da neće biti nikakvih problema, jer jedini način da nekoga naterate da plati jeste da ne može pred državnim organima da ispuni neke stvari i obaveze koje su mu potrebne. Na kraju, hteo bih da postavim ministru jedno pitanje, a radi se o sudbini 150 sudija za prekršaje, koji su u onoj čuvenoj reformi za pravosuđe 2009. godine, nisu prošli reizbor. Oni su sada na ulici, dovijaju se, a mnogi od njih su čitavog života radili kao sudije za prekršaje, ne znaju drugo da rade, to im je profesija, školovali su se za to, vode neke postupke pred ustavnim sudom i prosto, nekoliko njih me je pitalo i zamolilo da, kada bude ministar pravde, gospodin Selaković u ovoj sali, da ga pitam, ukoliko je upoznat sa tim, ako nije, na to pitanje, može da mi odgovori i pismeno u roku od 15 dana. Naravno, na kraju, poslanička grupa SNS će u danu za glasanje u potpunosti podržati ovaj zakonski predlog, uz određene amandmane koje ćemo verovatno prihvatiti, odnosno koje će ministarstvo prihvatiti i inkorporirati u ovaj zakon. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovane koleginice i kolege, siguran sam da postoji prostor za popravljanje ovog zakona. Moram da kažem da u ovom zakonu ima i dobrih stvari. Na primer, dobro i rešeno pitanje iz stava 1. tačka 7. člana 181, gde je predviđeno da podatke o tome da li je pokrenut krivični postupak ili postupak za privredni prestup za delo koje obuhvata obeležje prekršaja koji je predmet zahteva. Znači, te podatke mora da sadrži zahtev za pokretanje prekršajnog postupak, koji se podnosi u pisanoj formi. Mi smo do sada imali predviđeno u članu 213. važećeg zakona, da sudije odnosno služba, lice koje je u organu uprave, vodi prekršajni postupak. Rešenje će prekinuti postupak ako je za isto delo protiv okrivljenog pokrenut krivični postupak, kada prekid traje do donošenja pravosnažne sudske odluke u krivičnom postupku. Mislim da je bolje ovo rešenje što je dato sada u predlogu zakona, ali isto tako moram da ukažem da od momenta kada sam na Odboru za pravosuđe Narodne skupštine, ovde u ovoj zgradi, 21. marta 2013. godine, na 22. sednici Odbora za pravosuđe, zatražio mišljenje u vezi mešanja javnih tužilaca u rad prekršajnih sudova kroz zahteve za zastajanje sa postupkom u predmetima u kojima je moguća i prekršajna i krivična odgovornost. Od tada do danas je prošlo četiri meseca. Imamo situaciju sa konkretnim primerima, imam čak i fotokopije određenih materijalnih dokaza za tako nešto, dolazilo u situaciju da u neopravdanim slučajevima, traži se od sudija za prekršaje da ne rade svoj posao. Pišu se dopisi, iznose se neistine i traži se – nemojte vi da radite svoj posao zato što tužilac razmišlja godinu dana ili skoro godinu dana, da li će da pokrene krivični postupak. Onda pitamo, da li nam treba zastarelost, godinu, dve ili ovoliko, ili četiri? Ne, treba da omogućimo da svako radi svoj posao, da prekršajni sudovi budu lišeni određenih nekorektnih pritisaka. Imam materijalne dokaze, osnovni sud, osnovno tužilaštvo piše – pokrenut krivični postupak, a krivični postupak u skraćenom postupku nije pokrenut dok nije podnet optužni akt. Neistina se dostavlja sudiji za prekršaje i traži se – nemojte da radite svoj posao. Ako se tako traži, onda je normalno da nam nije rok zastarelosti dovoljan ni godinu, ni dve, ni tri, ni četiri, hajde da bude 15 godina. Ispred mene je primerak Krivični Zakonik Republike Srbije, gde se kaže da krivično gonjenje se ne može preduzeti kad protekne dve godine od izvršenja krivičnog dela za koje se po zakonu može izreći kazna zatvora do jedne godine ili novčana kazna. Šta to znači? Znači za zaprećenu kaznu od godinu dana, za dve godine možeš da tražiš gonjenje, a za zatvorsku kaznu od 60 dana, šest puta manje nego što je u Krivičnom zakonu, koliko se predlaže? Isto dve godine. To je šest puta manje, to bi bilo za četiri meseca, moglo bi da se preduzme krivično gonjenje ukoliko idemo prostom matematikom i prostom računicom. Mi predlažemo ne četiri meseca, mi predlažemo da ostane godinu dana za mogućnost za pokretanje krivičnog gonjenja, a da apsolutni rok bude dve godine. Dovoljno je, ukoliko druge institucije ne utiču na rad prekršajnih sudova i omogući se da radi kako treba, uz druge izmene, odnosno koje su sada predložene novim predlogom zakona, u smislu dostavljanja i poboljšanja efikasnosti sudova, sasvim dovoljno. U tom smislu, mislim da su se stekli svi uslovi da se prihvate podneti amandmani i da se onda kontroliše ko radi svoj posao, ko ne radi svoj posao, da se ne sakrivamo iza toga i da čekamo, ako bude ovaj predlog zakona nepromenjen, usvojen, opet će sudija za prekršaje, oni koji su nesavesni, da čekaju da prođe godinu, osam, devet, ili 10 meseci da se krene u postupak, a čekaće se tri godine i osam meseci, da ne preteramo, četiri godine. Ne, skratimo rokove i kontrolišimo i dajmo sankcije za ono što se ne radi. U svakom slučaju, ovde koristim priliku da predstavnicima VSS, pred predstavnicima DVT, ponovim ono što sam rekao pre četiri godine na Odboru za pravosuđe, tada nisam hteo to da publikujem, tada nisam hteo sa time da izlazim u javnost, ali pošto pojava nije iskorenjena, evo i ovde na plenarnoj sednici ističem da ima flagrantnog kršenja važećih propisa. Ja sam i gospodina ministra upoznao sa određenim dopisima pre tri, četiri, pet meseci. Nisam hteo da dam kopiju, sve računajući – hajde da pustimo da u redovnoj proceduri se to popravi. Nije se popravilo, evo sada na plenarnoj sednici kažem i imam materijalne dokaze. U pogledu drugih stvari koje postoje u predlogu zakona, ima čitav niz stvari što treba još jednom dobro pročitati. Evo pozivam sada vas da vidimo, u članu 37. kaže se – kazna zatvora se ne može propisati u trajanju kraćim od jednog ni dužim od 60 dana. Odredba za sve erga omnes, da li je tako? Imamo novčanu kaznu u članu 41, novčanu kaznu za kažnjeno fizičko lice, preduzetnik ili odgovorno lice pravnom licu ne plati u celini ili delimično, sud može zameniti kaznom zatvora, tako što će za svakih započetih 100 dinara odrediti jedan dan zatvora, s tim što kazna zatvora ne može trajati kraće od jedno ni duže od 90 dana. Šta važi? Šezdeset dana ili 90 dana? U članu 41. piše 90 dana. Činjenica je da novčanu kaznu možemo da menjamo za 90 dana, a ako je pored novčane kazne kažnjenom licu bila izrečena kazna zatvora, zatvor kojim se zamenjuje naplaćena novčana kazna i izrečena kazna zatvora, znači sve đuture, može da traje do 60 dana. Zamena novčane 90 dana, a novčana i zatvor samo 60 dana. Nisam siguran da je to odmereno kako treba. Postoje amandmani na to i očekujem, da upravo zato što smo se potrudili i mi iz naše poslaničke grupe smo, mislim 38 amandmana podneli, sa ciljem da popravimo od stavke, do stavke išli i pokušali da ispravimo sve logične greške. Slažem se sa gospodinom Aligrudićem. U članu 72. ne može roditelj da odgovara za prekršaj kao da je sam učinio. Neadekvatno je poređenje, ali to bi ispalo da ukoliko imam opasnu stvar, ili imam u vlasništvu životinju, imam psa, gde propustim da nadzirem istog i pustim ga i kuca ujede nekoga. Pa, ne mogu ja da odgovaram za to da sam nekog ujeo. Ne, ja mogu da odgovaram za to što sam propustio nadzor i za to treba uvesti prekršajnu odgovornost, uz obavezu naknade imovinske štete, odnosno materijalne štete i neimovinske štete. U tom smislu dajte da popravimo i član 72. Mnogo tu stvari ima što treba doterati i očekujem da upravo kada budemo razmatrali zakon u pojedinostima, mnogo je prostora za popravljanje. Ne može ni u kojoj situaciji da se onemogućava okrivljeni da razgleda spise i predložene dokaze, u pogledu člana 166. Dajte to da promenimo. Posebna priča je sa maloletnicima. Ne samo to što smo sada od zaprećene kazne od 15 dana zatvora smo stigli na zaprećenu kaznu 30 dana maloletničkog zatvora. Ne mogu takve sankcije da izriču sudovi i sudije za prekršaje koji nisu prošli obuku. Trudimo se da budemo deo Evrope. Da li je ovde bio danas gospodin Štefan File? Da li treba da se pohvalimo danas, sutra, da nama kazne maloletničkog zatvora izriču lica koja nisu prošla obuku? Drugo, mi imamo situaciju da policijski službenik prema maloletniku može da odredi meru zadržavanja. Pa, to može samo naredbom suda. To su neke stvari koje su eklatantni primeri da postoje određeni propusti zašta postoji dobra volja svih nas, naročito naše poslaničke grupe DS, da zajedno, sa svim ostalim narodnim poslanicima dođemo do rešenja, do zakonskog rešenja koje može da doprinese da se ne stidimo sutrašnjeg zakona o prekršajima i da taj zakon o prekršajima bude apsolutno primenljiv. U tom smislu, ja vas još jednom pozivam da svaki, ali apsolutno svaki amandman koji smo podneli, ne samo mi iz poslaničke grupe DS, nego i svi drugi narodni poslanici, dobro proučimo. Ima prostora, ima vremena da popravimo ovaj zakon i da ga napravimo, da ga se ne stidimo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Biljana Pantić Pilja. Izvolite.
Hvala vam. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, kolege poslanici, Predlog zakona o prekršajima koji je danas pred nama je generalno izuzetno dobar i važan zakon, koji je potrebno da bude donet, imajući u vidu izmene i nova zakonska rešenja u našem zakonodavstvu, kao i Nacionalnu strategiju reforme pravosuđa, koju smo nedavno usvojili. Sada važeći Zakon o prekršajima donet je 2005. godine, a počeo je da se primenjuje 2010. godine, sa izmenama i dopunama, jer tada su se desile brojne promene, a posebno je bitno da su Zakonom o uređenju sudova osnovani prekršajni sudovi i da prekršajni postupak više nije upravni postupak. Takođe, potrebno je usklađivanje sa Zakonikom o krivičnom postupku, Krivičnim zakonikom i Zakonom o izvršenju i obezbeđenju. Ovaj predlog zakona potreban je zbog svih navedenih promena i dešavanja, te se istim uvode novine i unapređuju se postojeća rešenja. Osvrnuću se u izlaganju na najbitnije novine, iako su neke od mojih kolega to već spominjali. Kao prvo, smatram da je izuzetno bitno proširena prekršajna odgovornost pravnog lica. U članu 28. Predloga zakona je navedeno da prestankom postojanja pravnog lica u toku prekršajnog postupka ne prestaje odgovornost za prekršaj, u slučaju postojanja pravnog sledbenika, te da ukoliko je pravno lice prestalo da postoji nakon pravosnažnosti postupka, izrečena sankcija će se izvršiti prema pravnom sledbeniku. Ovim predviđenim rešenjem prestaće se sa praksom pravnih lica da izmenom svojih opštih akata, npr. prestankom postojanja pravnog lica, potom osnivanja novog, a sve u cilju izbegavanja prekršajne odgovornosti. Dalje, predloženim rešenjem predviđen je i rad u javnom interesu, kao alternativna sankcija. Porast kriminaliteta i opterećenost zatvorskih ustanova dovodi do još većeg opterećenja zatvora, pokazuje da kazne zatvora ne ostvaruju očekivane efekte. Smatram da će se pozitivniji efekat ostvariti alternativnim sankcijama, u konkretnom slučaju, radom u javnom interesu, posebno, imajući u vidu da su to lakša prekršajna dela. Na ovaj način će se stvoriti kako ušteda u budžetu, tako i veća korist za okrivljenog. Dešavalo se da je okrivljenom jeftinije od novčane kazne da istu zameni zatvorom pa će se na ovaj način izbeći još veća prenaseljenost zatvora i ujedno će se ostvariti uštede u budžetu, koje neće biti male. Osvrnuću se i na to da je neko od mojih kolega juče spomenuo da ovaj predlog izgleda kao da ga je pisalo Ministarstvo finansija imajući u vidu novčane kazne, odnosno njihovu visinu. Ne bih se složila sa ovom konstatacijom iz više razloga. Prvo, postoji mogućnost alternativne sankcije u vidu rada u javnom interesu, kao drugo, prekršaji su lakša dela pa ne vidim potrebu da učinioci prekršaja budu lišeni mogućnosti da se kazne novčano, već da im se izrekne kazna zatvora. Takođe novčano kažnjavanje zbog nepoštovanja procesne discipline postoji, kako u parničnom tako i u krivičnom postupku. Što se tiče rokova zastarelosti, kako relativne, tako i apsolutne zastarelosti, koji su duplirani ovim predlogom zakona, jasna mi je namera zakonodavca da se na ovaj način pokušava sprečiti da jedan broj predmeta zastari. Međutim bojim se da na ovaj način se neće doprineti efikasnijem radu prekršajnih sudova, na ovaj način će se ušuškati, jer će imati vremena da završe predmete, a smisao prevencije će izgubiti značaj i dovešće u pitanje pravnu sigurnost jer će prekršajni postupak moći da traje čak četiri godine, koliko ni krivični postupak za neka lakša dela ne može da traje. Mislim da će se veća efikasnost postići povećanjem broja prekršajnih sudija i sudijskih pomoćnika, kao i povećanjem kontrole rada prekršajnih sudova. Takođe mislim da će se efikasnijem radu doprineti izmena koje se odnose na dostavljanje, tako da ne vidim potrebu za povećanjem roka zastarelosti. Smatram da svaki prekršajni postupak bez obzira na broj predmeta u radu postupajućeg sudije može da se završi za godinu dana i u praksi se dešavalo da prekršajni sudija za godinu dana zakaže samo jedno ročište, a drugi sudija redovno ispunjava svoje poslove i zakazuje na mesec dana, šalje pozive i postupak se završi za šest, sedam meseci. Tako da smatram da treba posebnu pažnju posvetiti sudijama, a da nisu rokovi u pitanju. Predloženim zakonom se uvode izmene u vidu načela koja se tiču tereta dokazivanja. Do sada je bila praksa da se podnese zahtev za pokretanje postupka i da podnosilac zahteva smatra da je obavio posao, te se tokom prekršajnog postupka ponašao pasivno i sve radnje dokazivanja je obavljao sud. Na ovaj način podnosioci zahteva će postati aktivniji u postupku i sami će predlagati dokaze i trudiće se da dokažu činjenice iz zahteva za pokretanje postupka. Odredbe koje se odnose na dostavljanje koje sam već spomenula su doživele inovaciju uvođenjem mogućnosti elektronskog dostavljanja i smatram da će to u mnogome doprineti efikasnijem radu prekršajnih sudova, pošto se dostavljanje do sada pokazalo kao veliki problem. Najznačajnija novina koju donosi ovaj predlog zakona je prekršajni nalog, koji postoji u mnogim zemljama regiona. Do sada se prekršajni postupak mogao pokrenuti samo zahtevom, a novina zakonskim rešenjem je da postupak može da se pokrene i prekršajnim nalogom. Ovim nalogom se daje mogućnost za veću naplatu novčane kazne i ujedno je isplativije za učinioca prekršaja, jer ukoliko se plati polovina sume u roku od osam dana, druga polovina kazne se otpisuje. Smatram da je ova mogućnost data za veću efikasnost, kako naplate, tako i toga da će prekršajni postupak na taj način manje voditi i da će se rasteretiti prekršajni sudovi. Postupak prinudne naplate do sada nije davao velike rezultate jer je postojala pretnja ukoliko se ne naplati novčana kazna, da će ista biti zamenjena kaznom zatvora. Jedan broj učinilaca prekršaja se odlučivao za zamenu kazne zatvora, pa je to dovodilo do toga da izvršenje kazne zastari, jer su zatvori prenatrpani i nikada ne bi bili pozvani na odsluženje kazne. Postupak prinudne naplate je uređen u skladu sa Zakonom o izvršenju i obezbeđenju i doprineće većoj naplativosti izrečenih novčanih kazni i smanjiće zloupotrebu da iste zastare. Što se tiče uvođenja dva jedinstvena registra elektronske baze podataka, smatram da je ovo odlično rešenje kojim će se centralizovati baza podataka. Takođe, osvrnuću se na to da je danas na dnevnom redu izbor sudija koji je napadan od strane nekih poslanika i smatram da ne stoje primedbe. Oni koji su sprovodili reformu 2009. godine, koji su je tako sproveli da mislim da u narednih pet godina nijedno Ministarstvo pravde ne može da ispravi šta je urađeno. Posebno smatram da nije fer, u najmanju ruku prema sudijama koje nisu reizabrane, njih šest i koje su vraćene Odlukom Ustavnog suda da im stavljate da su članovi nekih stranaka. Dovoljno je to što niste primenili određene kriterijume kada ste vršili reizbor tih sudija i što ste ih ostavili da sačekaju da ih Ustavni sud vrati na svoja radna mesta. Imajući u vidu ova zakonska rešenja koja su pred nama, Predlog zakona o prekršajima smatram da doprinosi daljoj reformi pravosuđa, koju s uspehom sprovodi naše Ministarstvo pravde i lokalne samouprave. Pozivam sve kolege da glasaju u danu za glasanje. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre i uvaženi predstavnici Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva, poslanici DSS su danas u argumentovanim raspravama, diskusijama istakli sve ono što smatramo da nije dobro u predloženom Zakonu o prekršajima, naravno i dali svoju saglasnost sa nekim rešenjima koja su ovde predložena, ali ćemo detaljnije o tome govoriti u raspravi u pojedinostima. Iskoristiću nekoliko minuta koje ima naša poslanička grupa da govori, pre svega, o predlogu kandidata koji se prvi put biraju za sudije. Bez namere da komentarišem kandidate, njihova imena, biografije, prosek sa kojim su završili studije, želim pre svega da govorim o principu koji je korišćen prilikom utvrđivanja ovog predloga. To ću pokušati isključivo na osnovu činjenica da uradim. Srbija ima Zakon o sudijama, za koji je barem poslanička grupa DSS, kada je usvajan u ovom parlamentu, govorila da nije dobar. Izneli smo niz kritika i predloga da se taj zakon popravi. One nisu uvažene. Da je dobar zakon, ne bi ni vi predložili izmene i dopune ovog zakona. Ali, kakav god da je, mora se poštovati i mora se primenjivati. Taj zakon je propisao konkretna merila i kriterijume za izbor sudija. Srbija, takođe, ima i Zakon o Pravosudnoj akademiji, koji smo takođe pred gospođom Malović pokušali da popravimo, izneli koje probleme sadrži. To se ispostavilo da smo bili u pravu. Nažalost, ovaj zakon o Pravosudnoj akademiji nije leks specialis, već je leks posterior, pošto je godinu dana nakon Zakona o sudijama usvojen u ovom parlamentu. Dozvolićete mi, to je moje mišljenje, ne mora da znači da sam u pravu i ne moramo oko toga da se složimo da je upravo Zakon o Pravosudnoj akademiji očigledno u suprotnosti sa Zakonom o sudijama, bar u onim odredbama koje se odnose na izbor sudija. Podsećam vas, mislim da javnost to zna, a siguran sam i vi, da je pred Ustavnim sudom pokrenuto pet inicijativa za ocenu ustavnosti i zakonitosti upravo odredaba koje se odnose na izbor sudija i kojima se polaznicima akademije daje prednost u odnosu na ostale kandidate. Ono što je strašna činjenica jeste da Ustavni sud ćuti. Ustavni sud ćuti o našem predlogu za ocenu ustavnosti Statuta Vojvodine. Ustavni sud ćuti o uredbama Vlade koje su donete na osnovu sporazuma, kako je to rečeno, između dva grada, Beograda i Prištine, a na kraju se ispostavilo dve, nažalost, nezavisne države. Ustavni sud ćuti o Briselskom sporazumu. Isuviše je glasna ta tišina koja dopire iz Ustavnog suda vezana i za ovaj slučaj. Visoki savet sudstva, a tu su i predstavnici ovog tela odlučivali, Narodnoj skupštini je predložio kandidate za izbor na sudijsku funkciju, 14 kandidata koji su ostvarili uslov na osnovu završene Pravosudne akademije, a 15 ljudi je izabrano. Naknadno je izabran, odnosno predložen još jedan kandidat. Znamo da se Vrhovni kasacioni sud na opštoj sednici suprotstavio ovakvom predlogu. Znam da njihovo mišljenje ne obavezuje ni Visoki savet sudstva, ni ovaj dom, ali mislim da je ustavni garant nezavisnosti sudova i sudija na taj način propustio da 447 kandidata jednako oceni kroz postupak primene jednakih kriterijuma. Visoki savet sudstva je primenio Zakon o sudijama tek onda kada je, da kažem, ponestalo kandidata koji su iz redova redovnih polaznika Pravosudne akademije. Kako je rekla predsednik Komisije za izbor sudija, Komisija je u skladu sa Zakonom o sudijama uradila rangiranje kandidata, uzimajući u obzir dužinu studiranja, uspeh na fakultetu i ocenu rada. Prema toj rang listi, pet polaznika Pravosudne akademije bi se našlo među prvih 15 kandidata i to nije sporno. Neprijatno zvuči činjenica da sudija Vrhovnog kasacionog suda govori jedno na opštoj sednici, a nešto sasvim drugo na sednici Visokog saveta sudstva. Ono što je osporavao na ovom prvom organu, glasao je protiv toga na sednici Visokog saveta sudstva. Ono što je takođe problem, da li je rešenje za ovakvu situaciju da se novi Zakon o sudijama prilagodi Zakonu o pravosudnoj akademiji. Time se neće izbeći diskriminacija kandidata. Mislim da će se ta diskriminacija još više produbiti. Znamo, gospodine ministre, da Evropska komisija pokušava da Pravosudnu akademiju ugradi kao ustavnu kategoriju u najviši pravni akt Republike Srbije. Zaista cenim vašu otvorenost i iskrenost koju ste izneli na jučerašnjoj sednici, kada ste rekli da novi set pravosudnih zakona nije raspravljan u ovoj sali zato što Evropska komisija treba da da mišljenje o njima. Ne mogu da verujem da Evropsku komisiju interesuje da li će u Svrljigu postojati osnovni sud ili da li će sudska jedinica biti u Guči, već da je problem da li će postojati sud u Kosovskoj Mitrovici, Štrpcu i u nekim drugim srpskim opštinama na Kosovu i Metohiji. Možda je i ovo prilika da pokažemo da smo država, da nismo livada i da je ovo poslednji put da se na ovakav način biraju ljudi koji treba časno i pošteno da obavljaju svoj posao kao sudije u narednim godinama i u narednim decenijama. Prethodna praksa je pokazala da je bilo mnogo lutanja, mnogo pogrešnih rešenja. Krajnje je vreme da se ovome stane na put. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mujo Muković.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre Selakoviću i ostali predlagači, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove objedinjene rasprave neću govoriti o Zakonu o prekršajima, jer je opšte mišljenje da je to jedan dobar zakon i da ćemo uz minimalne korekcije dobiti jedan kvalitetan zakon koji će ovu oblast popraviti na bolje. Takođe, želeo bih da kažem da ću podržati predlog za člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije koga je predložio predsednik Republike. Samo nešto kratko ću reći o Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju za sudijsku funkciju. Naime, to što pripadam poslaničkoj grupi SNS ne znači da treba da hvalim baš svaki predlog zakona i svaki predlog odluke ovde u ovoj Skupštini. Takođe, smatram da je ovom prilikom Visoki savet sudstva, dajući prednost samo kandidatima koji su završili pravosudnu akademiju, doveo, da tako blago kažem, u neravnopravan položaj ostale kandidate. Imao sam prilike da razgovaram sa nekoliko sudijskih pomoćnika. Zbog toga se i javljam za reč. Mislim da oni nisu ovde ravnopravno tretirani i da moramo u budućnosti naći način da izbegnemo ovakvu praksu i da damo i njima šansu da budu birani za sudije, jer bih rekao da je to san svakog pravnika koji pretenduje da bude uspešan pravnik. Iskoristio bih priliku to što je ovde ministar Selaković, iako on nije ovlašćen po ovoj tački dnevnog reda. Međutim, kao čovek koji važi za jednog od najuspešnijih ministara u ovoj vladi, a takođe je po funkciji član Visokog saveta sudstva, čovek koji je zaslužan i za Strategiju o reformi pravosuđa, želim da iskoristim njegovo prisustvo i da apelujem na njega da se ove primedbe prilikom daljih reformi pravosuđa uzmu u razmatranje. Ovde bih iskoristio priliku da i kao poslanik Bošnjačke narodne stranke kažem nešto o ustavnom načelu odgovarajuće zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina u državnim organima, a pogotovo u policiji i pravosuđu, u ovom slučaju u pravosuđu. Drago bi mi bilo, obzirom da se u ovom predlogu biraju i dvoje sudija u Osnovnom sudu u Novom Pazaru, da mogu da kažem da je makar jedan od njih bošnjačke nacionalnosti, što nažalost nije. Postojeća nacionalna struktura u tim sudovima ne odgovara nacionalnoj strukturi stanovništva. Još drastičniji primer je npr. Opština Prijepolje. Ovde danas neću izlaziti s tim podacima, ali je to lako moguće, radi se o nekoliko opština, da se uzmu ti podaci i da se vidi da bi trebalo raditi na poboljšanju nacionalne zastupljenosti pripadnika bošnjačke nacionalne manjine. Ne zalažem se za to da moraju biti birani Bošnjaci ukoliko nisu stručni, osposobljeni i dostojni te funkcije. Prvi uslov za to je da budu stručni, osposobljeni i dostojni, a onda da se radi na poboljšanju nacionalne strukture, što je, na kraju krajeva, naša obaveza. Nema nijedne bošnjačke političke stranke, pa i drugih stranaka, koje pretenduju na bošnjačke glasove, koje u predizbornoj kampanji nisu obećavale to, a kada dođu ovde u Skupštinu i u Vladu, onda im je sve preče od toga, zapostavljaju ove suštinske stvari i zbog toga sam se javio da kažem nekoliko reči o tome. Siguran sam da će ova vlada i da će ministar Selaković u ovoj oblasti posvetiti pažnju ovom pitanju i da ćemo u ovom mandatu popraviti ove stvari. Znam da je to proces i da to ne može da se uradi na prečac, ali je svakako važno insistirati na tome i svakako je važno da se to radi nakon ovako dobronamernih diskusija ovde u parlamentu, a ne da čekamo da u procesu pridruživanja sa EU, u procesu pregovaranja, da nam uvek neko zadaje neke zadatke a da mi onda to radimo kao iznuđene poteze. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, pokušaću da zaslužim vašu pažnju komentarima o Predlogu zakona o prekršajima sa dve tačke, kroz koje ja čitam ova predlog zakona. Prva tačka je kako sistemski ovaj predlog zakona dolazi u naš pravni sistem u vezi sa drugim zakonima koji se, takođe, bave istom materijom. Druga tačka je analiza pitanja o poštovanju ljudskih prava kada su u pitanju neke od odredbi ovog zakona, naročito kada su u pitanju maloletnici. Zašto kažem sistemski? Zato što bih volela da građanima potpuno i bez ikakve sumnje i dileme razjasnimo šta se dešava sa prekršajima koji su trenutno u drugim zakonima, gde imate nadležnost drugih zakona ili sa prekršajima za koje bi trebalo da bude nadležna Republička komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Ona nam se obratila sa pismom i sa inicijativom za amandmane. Mogu sa zadovoljstvom da konstatujem da je ovaj predlog zakona provocirao razna udruženja, stručne i razne grupe, da se obrate Narodnoj skupštini. Zadovoljstvo mi je da podržim ideju Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki i da se to jasno odredi. Šta je problem? Problem je što oni imaju drugim zakonom, koji se tiče njihovog rada, u obavezi da izgrade kapacitet svega što treba da bi izricali prekršaje u postupcima javnih nabavki, što je važna stvar. Donošenjem ovog zakona, praktično marta 2014. godine, to bi trebalo da bude u nadležnosti Suda za prekršaje. Dakle, šta će se desiti? Da li će se desiti da se ne izriču prekršaji jer se čeka stupanje na snagu? Da li će Komisija za javne nabavke nastaviti sa investiranjem u izgradnji kapaciteta da bi bilo prekršajnih izricanja? Volela bih da ne bude potrebe za izricanjem prekršaja, ali život je realna stvar, treba nam sigurnost i pravna zaštita, da će prekršaja biti ili se, možda, može amandmanima popraviti stvar tako da bude jasno ko ima nadležnost, ili u periodu do marta 2014. godine da sprovodi prekršajne postupke i da izriče kazne ako nema. Slična stvar sistemski je kod drugih zakona, zakona koji definišu rad Agencije za borbu protiv korupcije, definišu rad Poverenika za informacije od javnog značaja. Sada dolazi drugo obraćanje poslanicima Narodne skupštine od strane Transparentnosti Srbije, koji su imali inicijativu za amandmane a koji se tiču koliko nadležnosti po zakonima kojima se definiše njihovo pravo i obaveza da izriču prekršajne mere, toliko i zastarelosti. Imam zadovoljstvo da se prvi od amandmana koje sam podnela odnosi na predlog ministru da prihvati da se u ono što zastareva, odnosno ne zastareva, ili zastareva duže, da se doda finansiranje političkih aktivnosti i da se doda pristup informacijama od javnog značaja, a na inicijativu i ideju Transparentnosti Srbije. Zašto je to važno da bar razmotrimo da li ipak treba zastarelost za finansiranje političkih aktivnosti držati u ovom zakonu? Iz prostog razloga što je relativno mlado i ono što su propisi za finansiranje političkih aktivnosti i mehanizmi kojima treba političke stranke da budu dovedene u red, pa da nam se ne dogodi da na samom početku ovih par godina primena, da stvari koje su možda bile za prekršaj zastare, recimo, izborne kampanje ili šta god. Mislim da prekršaj koji se tiče davanja informacija od javnog značaja ne treba nikada da zastari, ili bar da se u ovoj fazi dogovorimo zašto je to važno. Zašto je važno da bilo ko ko na osnovu Zakona o slobodnom pristupu informacijama se obraća Povereniku, da bilo ko, bilo kada ko odbije da postupi po zahtevu, da zna da će bar da mu preti kazna prekršaja. Ono što je važno da bude potpuno jasno objašnjeno svima nama šta se dešava sa budućim stupanjem na snagu ovog zakona kada bude sa amandmanima, ili kako god, odlučeno da stupa na snagu, a šta se dešava sa drugima koji takođe imaju nadležnost po zakonima koji definišu njihovo funkcionisanje kao organa i organizacija. Druga mnogo osetljivija tema se tiče ljudskih prava, odnosno ljudskih prava maloletnika. Amandman koji sam podnela zajedno sa koleginicom Teodorom Vlahović i kolegom Srđanom Mikovićem se tiče jedne posebne grupe maloletnih lica koja su bez roditeljskog staranja, bez staratelja i nevidljiva za centre za socijalni rad. Takve dece ima i u suštini takva deca će verovatno i na žalost najčešće biti u situaciji da se na njih angažovanjem policije ili kako god primenjuju odredbe ovog zakona. Jedna je stvar ako je maloletno dete učinilo neki prekršaj, a da znate ko mu je roditelj i da znate ko mu je staratelj ili da znate koji je centar za socijalni rad koji ga je identifikovao. Potpuno je drugo ako je to, kako se to nažalost zove, dete bez kuće, dete bez adrese, dete ulice koje će nažalost vrlo verovatno biti u situaciji da učini neki od prekršaja. Moj amandman proširuje zaštiti ljudskih prava tog maloletnog lica tim da je policija u obavezi ili da nađe centar za socijalni rad po detetovom boravištu, maloletnog lica, ili po mestu gde je učinilo prekršaj, da bi bili sigurni da neće ostati bez pravne zaštite. Volela bih da takve dece nema, ali nas život uči da postoje deca u Srbiji koja žive na ulici i koja nisu u školskom sistemu, koja su izašla iz škola. Važno je da znamo da policija neće prekoračiti svoja ovlašćenja ili da zna kako da postupa kada je takvo dete u pitanju. Amandmani koje smo unutar poslaničke grupe diskutovali ili podneli tiču se i nadalje ljudskih prava maloletnih lica i to u delu kojim bi se zabranilo zadržavanje maloletnog lica i kojim bi odustali od ideje o maloletničkom zatvoru iz argumenata koje je izneo ovlašćeni predstavnik naše poslaničke grupe, narodni poslanik Nenad Konstantinović. Sa nadom da ćemo uspostavljajući dijalog da učinimo korist za one koji treba da znaju šta ih čeka ako slučajno iz neznanja ili kako god se već dešavaju prekršaji, jer je to naša uloga, da zajedno u dijalogu bez ikakve dileme objasnimo građanima šta ih čeka ukoliko naprave prekršaj i kao fizička lica i kao pravna lica i sa nadom da ćemo sa krajnjom delikatnošću i osetljivošću pogledati zajedno amandmane koji se tiču ljudskih prava maloletnih lica. Mislim da se generalno pravosuđe u stvari tiče ljudskih prava, bazično, i da je zato važno da svi mi što detaljnije i temeljitije učestvujemo u odlučivanju o tome kakve će odredbe biti u nekim zakonima i da probamo da procenimo da li u nekoj od tih odredbi postoji potencijal da nečije ljudsko pravo bude ostavljeno bez zaštite. Kratko o izboru sudija. S obzirom da smo kao narodni poslanici, odnosno Narodna skupština je primila otvoreno pismo Udruženja sudijskih i tužilačkih pomoćnika Srbije i imam potpuno neutralan stav na činjenice koje su u ovom pismu iznete, ali imam potpuno jasan stav da je potrebno stupiti u dijalog sa ljudima koji daju primedbe, da li Visoki savet sudstva, da li ministar, da li na bilo kom načinu komunikacije da se u dijalogu otkloni svaka sumnja o izboru 15 sudija, odnosno 16 sudija i o razlozima zašto je 16 a ne 15. Sama činjenica da imate jedno udruženje koje je pokrenuto na pitanje i na obraćanje narodnim poslanicima trebalo bi da bude dovoljno da se sve informacije detaljno podele. Ako je bilo greške, da se greška otkloni. Ako nije bilo greške, da onda nemamo, kako to inače biva, da se gomilaju informacije po jednoj pogrešnoj informaciji jer od toga nema niko koristi, ni Udruženje koje smatra da je do greške došlo, ni VSS ako smatra da do greške nije došlo i najbolje od svega, nema štete sudski sistem u koji tih 15 odnosno 16 sudija, koji se prvi put biraju, treba da stupe. Važno je da se otkloni svaka sumnja o načinu na koji je izabran. Hvala vam.
Reč ima Nebojša Berić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva pravde, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje prekršaja i prekršajne odgovornosti dugo je tretirano kao drugorazredno pitanje u toku poslednje bivše države od SFRJ pa nadalje. Ovo nije samo zbog simboličnih kazni koje su bile propisane za većinu prekršaja, već je i zbog činjenice da su prekršajne sudije samo imale naziv sudija, a sa sudom nisu imale nikakve veze. Sudija za prekršaje je bio organ uprave i sudije je postavljala Vlada Republike Srbije. Nekoliko godina unazad naši građani doživljavaju pravu noćnu moru, ako su pušači i ako su učesnici u javnom saobraćaju. Težnja bivše vlasti da preko noći pravno modernizuje ovu državu postala je groteska, što bi se reklo – noga lička a cipela bečka. Siguran sam da je to imalo i političku pozadinu. Dok ste nam grmeli sa malih ekrana i novinskih naslovnica o štetnosti pušenja i prekoračenju dozvoljene brzine za 10-ak kilometara, te dok su nam zatvori punjeni sirotinjom koja nije mogla da plati prekršajnu kaznu, videli smo to za godinu dana unazad da su za to vreme prebogati zaštićeni moćnici grabili od države i od naroda i crno ispod nokata. Stoga je veoma važno da usvajanjem bilo kog kaznenog zakona, pa i zakona o prekršajima, imamo u vidu da su pred zakonom svi jednaki, da svako od nas ili naših bližnjih može doći pred udar tog zakona, te stoga zakon mora biti u prvom redu pravičan, ali isto tako i realan i realno da vrednuje težinu delikta, realnu ugroženost pravnog poretka i dobara koja se tim zakonom štite. Pitanje prekršajne odgovornosti nije toliko atraktivno kao pitanje kri-vične odgovornosti. No, daleko veći broj građana odgovara prekršajno nego krivično i zbog toga jeste veliki interes građana za valjano rešavanje pitanja iz ove oblasti. Konačno, zakon mora biti realan da bi uopšte bio primenjiv, da se može poštovati, jer kako kaže latinska izreka – Poštovanje zakona je merilo vrednosti naroda. Nesumnjivo od izuzetnog značaja je i propisivanje procedure po kojoj nadležni sud utvrđuje postojanje delikta, kao i vrstu i težinu sankcije koju će primenjivati, a koju je zakon pravično i realno propisao. U materijalnom delu zakona postoji niz instituta koji postoje i u Krivičnom zakoniku. Među njima je i institut stvarne zablude. U članu 21. predloženog zakona propisano je da nije odgovoran za prekršaj učinilac koji je u vreme izvršenog prekršaja bio u neotklonjivoj stvarnoj zabludi u pogledu neke okolnosti koja bi da je postojala učinila postupak učinioca dozvoljenim. Ovaj institut je postojao i u do sada važećem Zakonu o prekršajima. Međutim, stav Višeg prekršajnog suda u Novom Sadu izrečen u presudi broj – Prekršajna žalba 6207/13 od 18. 03. 2013. godine, nedvosmisleno odbija da uopšte razmotri institut stvarne zablude. Nije sporno da je u tom predmetu okrivljeni vozač krećući se prioritetnim kolovozom naišao na raskrsnicu sa sporednim putem, gde je neko prethodno iščupao saobraćajni znak tzv. obrnuti trougao i došlo je do saobraćajnog udesa. Okrivljeni vozač je u postupku dokazao da je sa pravom očekivao da ima prednost. Dakle, bio je u stvarnoj zabludi. Žalbeni sud u Novom Sadu čak i ne pominje da uopšte postoji institut stvarne zablude, već samo konstatuje da u momentu udesa tog znaka nije bilo i okrivljeni je stoga kriv. To znači da svi mi koji svakodnevno prelazimo stotine kilometara dolazeći u ovu Skupštinu treba da na svakoj raskrsnici u Crvenki, Temerinu, osmatramo da nije neki huligan u toku noći skinuo saobraćajni znak. Čemu institut stvarne zablude ako ga sudovi ignorišu? S obzirom da nam je u prilogu teksta predloženog zakona dostavljena i informacija da će sudije proći dodatnu edukaciju u vezi sa primenom novog zakona, ne bi škodilo ukazati i na potrebu da se sve odredbe zakona sa jednakom pažnjom moraju primenjivati jer nisu u tekstu zakona radi ukrasa ili demokratičnijeg izgleda zakona. U članu 110. predloženog zakona o prekršajima propisano je da će sud, u slučaju da oceni da nije stvarno nadležan za postupanje, rešenjem se oglasiti kao nenadležan, te će bez odlaganja predmet dostaviti nadležnom sudu ili drugom nadležnom organu. To je u redu. Nije u redu da suprotno tome u istom zakonu i to u članu 184. stav 2. tačka 2) stoji odredba da će sud rešenjem odbaciti zahtev za pokretanje prekršajnog postupka u slučaju stvarne nenadležnosti. Ove dve zakonske odredbe su kontradiktorne. Ili sud usled nenadležnosti odbacuje zahtev ili se oglašava nenadležnim i predmet ustupa nadležnom organ. Smatram da je nužno iz ovog predloženog zakona brisati tačku 2. člana 184. stav 2. Ono što sam govorio i o institutu stvarne zablude važi i za odredbe Glave 17. predloženog Zakona o prekršajima koji regulišu pitanje imovinsko-pravnog zahteva oštećenog. U članu 169. stav 2. stoji da će imovinsko-pravni zahtev po pravilu raspraviti u prekršajnom postupku, osim ako se time značajnije ne produžava postupak. Uveren sam da prekršajne sudije po pravilu neće ni pokušati da rasprave imovinsko-pravne zahteve, kao što to ne čine ni sudije u krivičnim predmetima. Ovo mora biti dodatna tema za napred pomenutu edukaciju sudija. Nenormalna mreža sudova koja funkcioniše od 1. januara 2010. godine, dovela je do pretrpanosti značajnog dela sudija. U tim okolnostima su pod stalnim pritiskom rešavanja predmeta, te im i ne pada na pamet da poredosnovnog predmeta rešavaju i malu parnicu. Sa druge strane pitanje - koliko su prekršajne sudije, kao i sudije krivičari, osposobljeni da rešavaju imovinsko-pravne zahteve je nužno poznavanje zakona koji oni ne primenjuju, kao npr. Zakon o obligacionim odnosima i dr. Javno pozdravljam ovo zakonsko rešenje da će sudovi po pravilu rešavati i imovinsko-pravne zahteve, jer to čitav pravosudni proces čini efikasnijim. Što da se kao do sada čeka sa okončanjem kaznenog, krivičnog ili prekršajnog postupka da bi se otpočeo novi sudski postupak, parnični, u vezi sa jednim te istim životnim događajem? Sa malo dodatnog napora i edukacije sudija prekršajnih i krivičnih sudova korist za državu i građane biće velika. Smatram veoma dobrim rešenjem institut prekršajnog naloga, isto kao i platni nalog u pravnici. Zbog čega i državu i građane izlagati silnim troškovima, ako se sve može pravedno i zakonito okončati u kraćem i jeftinijem postupku? Konačno, valja pozdraviti napor autora Predloga zakona da se značajno smanji broj sudskih postupaka uvođenjem nagodbe, sporazuma o priznanju krivice, kao što je to praksa u razvijenim zemljama, a od nedavno i u našem krivičnom zakonodavstvu. U pitanju je efikasni pravosudni mehanizama i kao takvog ga treba podržati. Veoma je važna promena svesti i kod građana i kod pravosudnih aktera. Da li je nagodba tužioca i okrivljenog posledica primanja mita? Mnogi će reći da jeste, jer korupcija u pravosuđu kod nas, sa pravom ili ne, javnom mnjenju je izvesna kategorija. Stoga će mnogi tužioci, podnosioci zahteva, nagodbom tražiti sankciju koju bi sud izrekao u slučaju osude. Okrivljeni u tom slučaju nema interesa za nagodbu. No, tužiocima je često važnije da niko ne kaže da su podmićeni, jer su pristali na blažu sankciju i usled toga ovaj institut neće lako zaživeti ni u krivičnom, niti u prekršajnom postupku. U celini, ovaj predlog zakona smatram stručno i kvalitetno urađenim uz određene napore koje je moralo uložiti vaše ministarstvo, gospodine ministre, i Visoki savet sudstva i drugi organi nadležni za postupanje u prekršajnom postupku, a naročito sudije. Verujem da će u ovom segmentu pravosuđa napredak biti evidentan na zadovoljstvo i države i građana. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Teodora Vlahović. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovani ministre, uvažene kolege narodni poslanici, govoriću o tri oblasti ljudskih prava povodom Predloga zakona o prekršajima. Jedno se odnosi na prava deteta, odnosno govoriću o maloletnicima u sklopu Predloga zakona o prekršajima, o ravnopravnosti polova, odnosno o poštovanju dostojanstva žene u postupku i o službenoj upotrebi jezika. Prevashodno ću se osvrnuti na odredbe o maloletnicima. Podržavam sve one kolege koje su govorile protiv kazne zatvora za maloletnike. Smatram da je to u prekršajnom postupku prestroga kazna, to je sa jedne strane. Sa druge strane, član 37. Konvencije o pravima deteta kaže – za maloletnike zatvor i pritvor se može koristiti kao poslednja moguća mera i na najkraći mogući rok. Doista, u ovom zakonu je za maloletnike predviđen kraći rok zatvorske kazne, nego za punoletna lica. Istovremeno, Konvencija o pravima deteta i mnoge odredbe u našem zakonodavstvu upućuje nas na to, kada maloletna lica služe zatvorsku kaznu, treba da se vodi računa o njihovom dostojanstvu, o potrebama njihovih godina, kao i o tome da se kazna služi odvojeno od odraslih. Jedno od suštinski važnih stvari u našem društvu je da sve ono što se preduzme u zakonskoj inicijativi, a i u realizaciji zakona treba da ima stalno u vidu, odnosno da ima našu želju i našu intenciju da maloletnika integrišemo u društvo i da ga osposobimo za odgovornog građanina ovog društva. Kako je moj kolega Konstantinović govorio o uslovima u kojima kod nas služe maloletnici, smatram da mi ne bi postigli osnovne ciljeve koje bi trebalo da postignemo zatvorskom kaznom. Naprotiv, umesto da usmerimo u jednom pravom smeru dete, usmerili bi ga u suprotnom smeru služeći na neadekvatan način kaznu zatvora. Sa druge strane, spomenula bih deo koji se odnosi na objavljivanje presuda kada se radi o maloletničkom prekršaju. S obzirom da je isključena javnost iz ostatka postupka, pretpostavljam da je više greška nego želja da se to što je u postupku isključena javnost naknadno objavi. To bi bilo kao kada bi mi zatvorenu sednicu Narodne skupštine preko megafona pustili i oglašavali van ove zgrade. Trebalo bi to uskladiti. Ono za šta se zalažu poslanici DS jeste da se maloletnici zadržavaju isključivo na osnovu naredbe suda, da se i nakon privođenja traži nalog suda da bi se zadržao maloletnik, da to ne bude samo po nalogu ovlašćenog policijskog službenika i da je dobro što se u delu ovih odredaba uvodi obavezno obaveštavanje roditelja, staratelja ili organa starateljstva da je dete privedeno. U delu odredaba ovog istog zakona nemamo konzistentnost, daje se mogućnost procene, odnosno ako se ima uslova, a znamo da tako široke definicije, neprecizne, dovode do direktnih kršenja ljudskih prava, u ovom slučaju veoma osetljivog ljudskog prava. Deca su posebna grupacija, veoma specifična i posebno osetljiva. Smatramo da o toj kategoriji treba pažljivije da sagledamo ove odredbe i da ih dovedemo… Ima dosta amandmana koji se mogu prihvatiti i uz pomoć matičnog odbora napraviti određen broj amandmana koji su prihvatljivi za predlagača i narodne poslanike, a kojim bi se ova materija zaokružila. Podržala bih diskusiju svoje koleginice Gordane Čomić u delu one dece koja, velika je to grupacija, svakodnevno to vidimo na ulicama gradova, dece bez roditelja, bez staratelja. Za njih ne znamo da li imaju neki dokument, ne znamo da li imaju prebivalište. Nema organa starateljstva koji o njima brine. O njima, nažalost, brine ulica i po koje svratište u određenom gradu i da bi za njih trebalo umesto roditelja, staratelja obavestiti odgovarajući centar za socijalni rad. Svojim amandmanima smo predložili dva centra za socijalni rad. Ako ima prebivalište, gde ima prebivalište, a ako nema prebivalište, onda u mestu gde je prekršaj učinjen. Takođe, veoma važno pitanje za ljudska prava jeste i pravo nacionalnih manjina, pa u sklopu toga jeste i službena upotreba jezika i pisma u postupku pred državnim organima, posebno osetljivo jeste u postupku pred pravosudnim organima. Ono što su kolege govorile iz dve druge poslaničke grupe, i naša poslanička grupa ima amandman koji se odnosi upravo na preciznije određivanje prema korišćenju upotrebe jezika i pisama nacionalne manjine. Odnosno, koliko sam videla, identični su amandmani, svi predlažu da se briše deo rečenice koji praktično aludira da bi sudija mogao samovoljno da odlučuje da li neko ima pravo da koristi svoj jezik, odnosno da mu odobri ustavno zagarantovano pravo ili da mu ne odobri da koristi. To nije intencija predlagača, skoro sam sigurna, jer sam pažljivo čitala obrazloženje, ali je prosto nešto na šta skrećemo pažnju. Ako je toliko narodnih poslanika na istu stvar skrenulo pažnju, treba pretpostaviti da ta odredba nije dovoljno jasna, precizna i da može da stvori voluntarizam u postupanju, a kada se radi o ovakvim ljudskim pravima treba biti veoma obazriv. Skrenula bih pažnju još na jedan deo, a radi se o pretresu. U delu u kojem se govori o pretresu, jer pretres se radi uz prisustvo službenog lica i dva svedoka, u Predlogu zakona se kaže da, kada se vrši pretres žene, službeno lice koje vrši pretres treba da je žena, a istovremeno je ispušteno iz vida da ima i dva svedoka, odnosno da svi učesnici u tom postupku treba da budu istog pola kao i ona osoba nad kojom se vrši pretres. To je veoma važno u sklopu ljudskih prava i čuvanja dostojanstva, jer to je u stvari jedan od osnovnih postulata našeg pravosudnog sistema, da bez obzira o kom postupku se radi moramo voditi računa da čuvamo ljudsko dostojanstvo. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, pred nama je Predlog zakona o prekršajima, koji je po svojoj sadržini sistemski i u sebi sadrži elemente efikasnosti, ekonomičnosti i pravičnosti. Takođe, Predlogom zakona o prekršajima postiže se pravna sigurnost u oblasti prekršaja i na jedan dostojanstven način vraća ugled i čast prekršajnih sudova, kao i ugled i čast sudija koji rade u prekršajnim sudovima. Gospodine ministre, ovo nije mali korak, ovo je ogroman korak na reformi pravosudnog sistema i na donošenju adekvatnog zakona, s obzirom da ste nasledili jedan zbilja krajnje urušen pravosudni sistem. Na tom velikom koraku donošenja ovog predloga zakona o prekršajima, ja vam čestitam. Baziraću se na Zakon o prekršajima, i to na glavu 6. i glavu 33, koja se tiče odredbi o maloletnicima. Odmah da kažem da, što se tiče maloletnih lica i dece, kada se desi da ispolje ponašanje koje je protivpravno, odnosno prekršajno, oni nisu nevidljivi. Naime, članom 291. prekršajnog zakona kaže se da se shodno primenjuju i odredbe Zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica. To znači da već prilikom prvog razgovora i prvog intervjua u policijskoj stanici policijski službenik ne sme, odnosno protivzakonito bi delovao ako ne obezbedi prisustvo roditelja, staratelja, zakonskog zastupnika. Ako oni nisu prisutni, to su ta tzv. nevidljiva deca i dužnost je Ministarstva unutrašnjih poslova da istog momenta pozove predstavnika organa starateljstva. U skladu sa Zakonom o socijalnoj zaštiti, a i porodičnim zakonom, centri za socijalni rad su u okviru neodložnih intervencija u zakonskoj obavezi dužni da u roku od 24 sada nevidljivom detetu, pod znacima navoda kažem, obezbede privremenog staratelja i dalje preduzmu svoja zakonska ovlašćenja koja im iz zakona proizilaze. Gospodine ministre, u članu 71. otklonili ste jednu terminološku nedoslednost koja je bila u prethodnom zakonu, u smislu toga da se zakonske odredbe koje se tiču prekršaja ne sprovode protiv maloletnika, kako je to ranije stajalo, nego prema maloletnicima. Pravnički jezik jeste precizan, jeste koncizan, ali na ovaj način ste pokazali da je pravnički jezik i osetljiv prema naročito osetljivoj grupaciji, a to su deca i maloletnici. Na ovaj način, članom 81. pokazan je i primeren suštinski odnos države prema deci i prema maloletnicima. Članom 72. pomenutog zakona takođe ste proširili odgovornost za počinjene prekršaje, a zbog propuštanja dužnog nadzora i na hranitelje, odnosno i druga lica čija je posledica činjenja prekršaja kod deteta u stvari propuštanje dužnog nadzora. Dete se uči vaspitanju, a kroz vaspitanje i ponašanju, pre svega u svojim porodicama, bilo da su one biološke, bilo da su one hraniteljske, bilo da su one srodničke, bilo da su one ustanove socijalne zaštite za decu bez roditeljskog staranja, a deca se vaspitanju i ponašanju uče i u predškolskim ustanovama i u školama. Postoje situacije kada roditelji, hranitelji i staratelji nisu fizički u mogućnosti da vrše nadzor nad decom. To su slučajevi kada se deca nalaze u predškolskim ustanovama, u školama i na ekskurzijama. Naravno, dužnost je da odgovornost za ponašanje dece treba da preuzmu vaspitači, nastavnici i hranitelji. Škola nije samo obrazovna institucija, škola je i vaspitna institucija. U najvećem broju situaciju, a tiču se prekršaja dece, ti prekršaji su posledica situacione prirode, a ne posledica vaspitne zapuštenosti. U tom smislu, odgovornost za takvo ponašanje treba da preduzmu ona lica koja nadziru ponašanje deteta, odnosno maloletnika. Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja predviđene su dužnosti učenika, ali i odgovornost učenika, odnosno maloletnog lica ako prekrši pravila ponašanja. Takođe, pomenutim zakonom predviđena je i obaveza škole, odnosno predškolske ustanove, da u saradnji sa maloletnim licem, detetom-maloletnim licem, odnosno njegovim roditeljem, starateljem, hraniteljem, zakonskim zastupnikom, organom starateljstva, preduzme mere koje su u nadležnosti škole, kako bi došlo do korekcije ponašanja maloletnika. Što se tiče posebnih obaveza koje se izriču prema maloletnim licima, da napomenem da u odnosu na maloletna lica, a to su lica od navršene četrnaeste godine pa do osamnaeste, odnosno mlađa maloletna lica od navršene četrnaeste do šesnaestei starija maloletna lica od navršene šesnaeste do osamnaeste godine, mogu se izreći vaspitne mere, može se izreći kazna, mogu se izreći posebne obaveze i može se izreći kazna maloletničkog zatvora. To su takozvane sankcije. Znači, kada su u pitanju maloletna lica, to su sankcije. Što se tiče ovog zakona, odnosi se na maloletnike, ovde je predviđena jedna novina, da prekršajni sud može da izrekne vaspitnu meru ukora i vaspitnu meru novčane kazne i bez mišljenja organa starateljstva, ako organ starateljstva, odnosno centri za socijalni rad, u roku od 60 dana ne dostavi mišljenje prekršajnom sudu. Inače, da napomenem da prekršajni sud, prilikom odlučivanja u postupcima prema maloletnicima, pre otpočinjanja odlučivanja dostavlja zahtev organu starateljstva, kao nadležnom za vršenje poslova u oblasti zaštite maloletnika za dostavljanje mišljenja. Kaznu maloletničkog zatvora prekršajni sud apsolutno ne može da izrekne pre dostavljanja mišljenja organa starateljstva, odnosno centra za socijalni rad. To je krajnja mera. Ona se izriče samo u izuzetnim slučajevima i samo ako je u pitanju stariji maloletnik, odnosno lice od 16 do navršene 18 godine, ako je ranije bio prekršajno kažnjavan, odnosno ako je lice koje je u stalnom recidivu. Znači, ona se izriče do 30 dana. Nikako se ne može ovaj zakon i odnos prema maloletnicima potencirati na ovoj kazni, jer, ponovo ponavljam, ovde je u zakonu predviđeno da se ona samo izriče kao krajnja mera, odnosno kada se sa sigurnošću može tvrditi da je na osnovu duševnog razvoja maloletnik bio potpuno svestan posledica koje su iz takvog ponašanja mogle proizaći. Što se tiče vaspitnih mera koje se prema maloletnicima izriču, to je ukor. On se, naravno, izriče u onim slučajevima kada je kod maloletnika prisutno iskreno osećanje krivice i kajanja, kada maloletnik ima potpuni uvid u negativnost nastavljanja svog ponašanja i kada postoji saglasnost maloletnika da do recidiva neće doći. Naravno, sud je u zakonskoj obavezi, a u skladu sa prekršajnim zakonom, da i maloletniku prema kome je izrečena vaspitna mera - ukor ukaže na negativne posledice ponašanja koje je suprotnosti i sa zakonom i da mu predoči da u slučaju nastavljanja takvog ponašanja koje je protivpravno, ta vaspitna mera može biti zamenjena nekom drugom. Što se tiče vaspitnih mera, a odnosi se na posebne obaveze, iz svog dugogodišnjeg radnog iskustva sa maloletnicima mogu da istaknem da su one jako značajne na planu preveniranja, odnosno na planu da do recidiva ne dođe, posebno mera posebne obaveze koja se odnosi na dobrovoljni humanitarni rad koji može da bude ekološkog, socijalnog i lokalnog značaja. Naravno, sprovođenje ove izrečene vaspitne mere sprovode organi starateljstva, odnosno centri za socijalni rad uz aktivnu participaciju maloletnika, roditelja ili staratelja ili zakonskog zastupnika ili hranitelja. Naravno, o efektima izvršenja ove vaspitne mere organi starateljstva su dužni da obaveštavaju prekršajni sud. Ove posebne obaveze preuzete su iz Zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica iz 2005. godine. Kao stručnjak koji se dugo godina bavio zaštitom maloletnih lica, smatram ih jako važnim na planu preveniranja protivpravnog ponašanja maloletnika. Naravno da je postupak prema maloletnicima hitan, da je iz ovog postupka isključena javnost, pa analogno tome trebalo bi da rešenje koje se odnosi na maloletnike ne bude javno, u tom smislu su uloženi amandmani. Nadam se da je to greška koja se potkrala. Naravno da u postupku koji se vodi prema maloletniku, prekršajnom postupku, sem maloletnika, aktivno su uključeni u sam postupak i u proces postupka i roditelji ili staratelj ili zakonski zastupnik i organ starateljstva i svakako mogu, sem svoje uključenosti, da iznose i sve one činjenice koje su od bitnog značaja da prekršajni sud donese adekvatnu meru prema maloletniku. Takođe, ovim zakonom predviđena je i obaveza prekršajnog suda da svoje odluke dostavlja organu starateljstva jer organ starateljstva, prilikom dostavljanja mišljenja sudu u prekršajnom postupku prema maloletniku, sem njegovog duševnog razvoja, njegove psihičke zrelosti, njegovog socijalno-ekonomskog stanja porodice u kojoj živi, njegovom ponašanju u porodici, njegovom ponašanju u školi, sudu dostavlja i činjenicu da li je pre toga prema maloletniku bila izrečena neka od vaspitnih mera i kakav je efekat izrečena vaspitna mera imala. Toliko za sada. Hvala.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, danas završavamo sa radom i nastavljamo u ponedeljak 22. jula u 10.00 časova. Naredni govornik je Biljana Hasanović Korać. Hvala vam lepo. Prijatno.