Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Drugu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 124 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine, prilikom utvrđivanja dnevnog reda, postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 127 narodnih poslanika i da postoji većina potrebna za rad Narodne skupštine. Pre nego što krenemo na dalji rad sednice, obaveštavam Narodnu skupštinu da je za danas, 14. oktobar u 15.00 časova, zakazana sednica Odbora za odbranu i bezbednost u Sali 1 u Narodnoj skupštini, a na zahtev narodnih poslanika. Dnevni red sednice je izveštaj o događajima od 10. oktobra 2010. godine i razno. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, sednica teče na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, koji kaže – predsednik odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe ima pravo da traži obaveštenje ili objašnjenje, usmeno, u jednom obraćanju, tokom sednice u trajanju do pet minuta, utorkom i četvrtkom, a odmah nakon otvaranja sednice. Da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima Milica Vojić Marković.
Iskoristiću priliku da postavim pitanje u ime poslaničke grupe DSS. Dana 11. oktobra ove godine Apelacioni sud u Beogradu ukinuo je Iliji Jurišiću prvostepenu presudu kojom je osuđen na 12 godina zatvora zbog izdavanja naredbe za napad na kolonu JNA, koja se povlačila iz Tuzle 15. maja 1992. godine. Dakle, 11. oktobra Jurišiću je ukinut pritvor. Na tu odluku nema pravo žalbe i on je odmah pušten na slobodu. Ne mogu a da vas ne podsetim da je tog 15. maja 1992. godine na Brčanskoj Malti poginulo najmanje 92 vojnika, ranjeno najmanje 33 vojnika i uništen veliki broj vojnih i sanitetskih vozila. Ilija Jurišić je, inače, uhapšen na beogradskom aerodromu 2007. godine i od tada je odmah stavljen u pritvor. U septembru 2009. godine osuđen je u Beogradu na 12 godina zatvora, kako je navedeno, jer je naredio napad na kolonu JNA, koja se povlačila iz Tuzle. Tokom drugostepenog postupka koji je počeo 22. septembra 2010. godine izvedena je prava farsa pred sudom, jer su se video-linkom iz Sarajeva javljali uglavnom svedoci odbrane, i to ne bilo koji ljudi, nego ljudi koji su tog 15. maja 1992. godine bili na vrlo visokim položajima, kao što je bio komandant teritorijalne odbrane, načelnik službe bezbednosti, načelnik opštine i drugi. Dakle, sudija koji je obrazložio presudu, sudija Važić, objasnio je da će se predmet vratiti pred novo sudsko veće u prvostepeni postupak, ali moram da prokomentarišem i ono što je izjavio Jurišićev advokat – Jurišić je sada slobodan čovek i nema obavezu da se odazove bilo kakvom novom sudskom postupku i da dolazi u Beograd. To je pitanje njegovog obraza – kaže njegov advokat. Posle sramne Deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina u Srebrenici kojom su srpske žrtve postale žrtve drugog reda, posle one posete da se oda počast srebreničkim žrtvama, a ne da se oda počast i žrtvama u Bratuncu koje je predsednik Tadić ignorisao, posle današnje deklaracije gde će se nastaviti rangiranje srpskih žrtava, pa će se uvesti kategorija i žrtve trećeg reda, a neće se imati hrabrosti da se kaže da imamo žrtve koje su stradale od NATO agresije, posle svega toga, u ovoj deklaraciji danas se pominje samo jedno blago žaljenje, kao da se dogodila saobraćajna nesreća u Kinšasi, a ne da su stradali srpski civili u vreme NATO agresije. Nije nevažno pomenuti da je tokom kampanje u BiH Željko Komšić govorio da mu je Boris Tadić obećao da će Jurišića pustiti na slobodu. Nije nevažno uvideti činjenicu da je Jurišić 11. oktobra pušten na slobodu, a da je gospođa Hilari Klinton ovde bila 12. oktobra i gospodin Tadić silno je ishvaljen za posebne zasluge. Jedna od tih zasluga biće da je i ovaj poklon BiH, da se Jurišić pusti. Moram da postavim dva pitanja. Jedno pitanje postavljam ministru pravde, gospođi Malović, i vrlo je jasno – pod čijim je direktnim uticajem "reformisano" srpsko pravosuđe pustilo na slobodu i oslobodilo Iliju Jurišića? Drugo pitanje je za gospodina Tadića, reći ćete da je političko, ali mora da odgovori srpskom narodu: ko je njemu dao mandat da zločince pušta na slobodu, a srpske žrtve ubija ponovo i ponovo? Završiću samo jednom rečenicom jednog od funkcionera iz Republike Srpske, kojoj je ovim udaren jako vruć šamar – Pošto su Jurišića oslobodili odgovornosti, u presudi je samo trebalo da navedu kako niko nije ubijen u ''tuzlanskoj koloni''.
Narodni poslanik Paja Momčilov želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da uputim dva pitanja premijeru Vlade Republike Srbije. Prvo pitanje bi otprilike moglo da glasi – šta Vlada konkretno čini u vezi sa alarmantnim stanjem zdravlja državljanina Srbije, prof. dr Vojislava Šešelja, koje se medicinskim rečnikom slobodno može okarakterisati kao kritično? Pitanje broj dva, koje takođe upućujem premijeru, jeste – šta Vlada planira da učini povodom sprečavanja pružanja adekvatne stručne savetodavne pomoći iz Srbije, a u vezi je sa lečenjem prof. dr Vojislava Šešelja? Ono što želim da navedem, ali i da vas podsetim na izvesne činjenice, svima vama je dobro znano, a to je da se već osmu godinu prof. dr Vojislav Šešelj nalazi u Haškom tribunalu, gde se na poziv odazvao dobrovoljno i gde je sudski proces došao u totalni ćorsokak. Ono što nije bitno za ova pitanja koja postavljam, ali je i te kako bitno za stanje njegovog zdravlja, jeste da je Vojislav Šešelj dugogodišnji bolesnik koji je bolovao od hipertenzije i od astme, i koji zbog toga već dugo godina uzima terapiju. Međutim, šta je problem? Problem je da se u zadnjih šest meseci stanje prof. dr Vojislava Šešelja izuzetno pogoršalo i tu su sada prisutne bolesti koje vitalno ugrožavaju gospodina Vojislava Šešelja. Ukazali smo i ukazujemo da niti dijagnostički tretman niti terapijski tretman ne doprinose saniranju njegovog zdravstvenog stanja, štaviše, one ga direktno vitalno ugrožavaju. Smatramo da je neophodno, pošto se radi o državljaninu, građaninu Srbije, da se i država Srbije založi adekvatno, a kad kažem adekvatno pozivam se na član 24. Ustava Srbije, gde je garantovano pravo na život svakom građaninu Srbije i na 21. član Ustava, gde je zabranjen svaki vid diskriminacije. Ovo drugo pitanje je motivisano činjenicom da zahtev poslanika SRS nije naišao na adekvatne i normalne reakcije ovog doma, a kojim se traži da se razmatra neobičan čin načelnika VMA, generala Jevtića, koji je odbio da dozvoli svom lekaru da se uključi i pruži savetodavnu pomoć timu koji se brine o zdravlju prof. dr Vojislava Šešelja. Naime, u Odboru za zdravlje nismo u stanju da održimo sednicu, da raspravljamo o zdravstvenom stanju i o potrebnim merama koje je neophodno preduzeti, budući da stručna mišljenja najstručnijih kardiologa ukazuju na vitalnu ugroženost našeg predsednika. Mi, koji činimo jednu trećinu Odbora, pokušali smo da sazovemo sednicu na pravilan način, u skladu sa Poslovnikom. Međutim, poslanička većina nije želela da raspravlja o ovom pitanju, već su sugerisali da se pozovu i general Jevtić i kolega Mijailović, i mi smo i to pokušali. Međutim, ministar odbrane je odbio da da dozvolu ovim licima da se pojave na Odboru da bismo mogli u mirnoj, razumnoj atmosferi da se založimo za zaštitu osnovnog ljudskog prava, a to je pravo na život. Danas imamo sednicu Odbora koja je uredno zakazana, pa smo ispoštovali i sugestiju da moramo da molimo ministra da on da dozvolu lekarima da raspravljaju o zdravstvenom stanju i problemima u vezi sa lečenjem. Sad očekujemo da se i danas neće pojaviti. Na stranu što je učinjen strašan etički prekršaj, ovde se sada na delu krši i jedno od elementarnih i najvažnijih osnovnih ljudskih prava, a to je pravo na život.
Reč ima poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovana predsedavajuća, želim da postavim pitanje ministru prosvete – ko i zašto vrši opstrukciju akreditacije Internacionalnog univerziteta u Novom Pazaru? Naime, Internacionalni univerzitet u Novom Pazaru osnovan je 2002. godine odlukom Vlade premijera Zorana Đinđića i do danas je izrastao u značajan univerzitet, koji pohađa 4000 studenata, sa isturenim odeljenjima u Nišu, Pančevu, Subotici i Beogradu. Taj Internacionalni univerzitet je pre 19 meseci krenuo u postupak akreditacije i do dana današnjega akreditacija nije završena, odnosno taj postupak akreditacije se odugovlači i čini se da tu postoji politička volja da se akreditacija Internacionalnom univerzitetu ne dozvoli. Naime, činjenice koje govore u prilog ovoj mojoj konstataciji su sledeće – izveštaj izvestioca za pojedine programe na Internacionalnom univerzitetu, koji je bio pozitivan, nije obavezivao Komisiju za akreditaciju da dodeli akreditaciju tim programima. Takođe, deluje neverovatno, ali istinito, da je ta ista Komisija za akreditaciju sačinila akta upozorenja u oktobru 2009. godine, a uručila je Internacionalnom univerzitetu u junu 2010. godine, i to slučaj ekonomije – akt datira iz oktobra 2009. godine, a uručen je u junu 2010. godine, slučaj informatike – akt datira iz novembra 2009. godine, a uručen je u junu 2010. godine i slučaj umetnosti – akt datira iz decembra 2009. godine, a uručen je početkom oktobra 2010. godine. Postavlja se pitanje na koji način je Komisija za akreditaciju uputila ova upozorenja Internacionalnom univerzitetu? Primer Državnog univerziteta iz Novog Pazara samo pojačava činjenicu da se tu radi čak i o jednoj vrsti diskriminacije. Naime, Državni univerzitet iz Novog Pazara osnovan je 2007. godine kao posledica političke trgovine između Vlade Vojislava Koštunice i Sulejmana Ugljanina, i taj Državni univerzitet nije osnovan kao univerzitet koji treba da bude dopuna već postojećeg Internacionalnog univerziteta, već kao kopija Internacionalnog univerziteta, i što je najvažnije, jedini univerzitet na području Republike Srbije koji u svom nazivu ima reč država jeste Državni univerzitet iz Novog Pazara. Taj Državni univerzitet iz Novog Pazara akreditaciju je dobio za tri nedelje, dok Internacionalni univerzitet ne može već 19 meseci da dobije akreditaciju. Rešenja o akreditaciji Komisija za akreditaciju objavi na svom sajtu, a ne dostavi ta rešenja Univerzitetu, i na taj način sprečava mogućnost započinjanja drugostepenog postupka, odnosno žalbenog postupka.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana potpredsednice, poštovane kolege narodni poslanici i građani Srbije koji gledate ovaj prenos, tražim obaveštenje od svih nadležnih organa u državi Srbiji koji su nadležni za poštovanje ljudskih prava i zakona u ovoj zemlji, a posebno od javnog tužilaštva, koje se često oglašavalo povodom izjava nekih narodnih poslanika iz ove Skupštine. Pozivam se na intervju iz časopisa NIN od 7. avgusta, koji je dao sad već bivši sekretar u Ministarstvu za ljudska i manjinska prava, gospodin Karadžić. Na pitanje: ''Da bi vas uvredio, ministar je kao jedan od razloga zbog kojih ne želi da radi s vama navodio vašu seksualnu orijentaciju?'', a Karadžić odgovara: ''Nije normalno da ministar za ljudska prava ide kod premijera i priča mu da je državni sekretar homoseksualac i da mu je to jedan od najvećih problema''. Pozivam državne organe da provere da li je ovo istina i da tako dokažu da zakonima i poštovanju ljudskih prava podležu svi građani ove zemlje, sviđao im se neki zakon ili ne. Zakon o zabrani diskriminacije je donet u ovoj Skupštini. Znamo ko ga je izglasao i nezavisno od toga ko ga je izglasao, svi mora da ga poštuju. Bez obzira da li mi se sviđa ili ne, ja sam za poštovanje zakona. Zaista me začuđuje da vladajuća većina ne komentariše i ne reaguje na ovako nešto, pa čak ni stranka koja je zastupljena ovde u parlamentu, a čiji je gospodin Karadžić član. Pozivamo javno tužilaštvo, Ministarstvo pravde, Vladu RS i sve koji su nadležni za poštovanje ljudskih prava da se izjasne o ovome što je rekao gospodin Karadžić. Možda je nekom čudno što ja postavljam ovo pitanje, kad već neki drugi borci za ljudska i manjinska prava nisu to pitanje postavili. U vezi sa poštovanjem ljudskih prava takođe želim da pitam i uputim apel da se puste svi nevino pohapšeni u nedelju 10. oktobra. Verujte mi, ima ih dosta. Ima studenata. Ima građana koji su se slučajno zatekli na ulicama Beograda. Koliko znam, policijski čas u nedelju nije bio zaveden. Uhapšen je gospodin pred vratima jedne crkve sa naforom u džepu. Za one koji znaju, da ne ponavljam šta je nafora. To je bio jedini dokaz i optužen je po članu 344a Krivičnog zakonika. Zaprećena mu je kazna do osam godina. Apelujem na državne organe da puste nevine. Oni koji su vršili zločine u nedelju, koji su kršili zakon neka odgovaraju, neka budu drastično kažnjeni. Apelujem za one koji su nevino pohapšeni. Dalje, tvrdim da su i nekim građanima u nedelju kršena ljudska prava. Tvrdim i da je bilo prekoračenja ovlašćenja policije. Želim da kažem da najoštrije osuđujem ne kamen nego kamenčić koji je pao na policiju. Svedoci smo ovih dana, ova dva dana smo svedoci, policiju zastupaju svi mediji i gotovo svi državni organi. Te ljude koji su tamo nevino pohapšeni, nema ko da zastupa. I oni imaju pravo na ljudska prava. Apelujem i molim da se puste, neka se brane sa slobode. Za one za koje postoje dokazi da su očigledno kršili zakon i vršili nasilje, ne interesuje me, neka odgovaraju pred zakonom, najstrože. Znam za makar jedan slučaj da je čovek uhapšen na stepenicama beogradske crkve i nije hteo da beži. Na pitanje: ''Zašto i ti nisi bežao?'' on je rekao: ''Nisam kriv, ovo je slobodan grad''. Prema tome, molim vas, vi koji odlučujete tamo u sudu, u tužilaštvu, pustite nevine ljude. Ima nevinih tamo. Znam da kod nekih od vas ovo nije popularno, ali svi moramo da shvatimo da čak i oni koji su vršili nasilje imaju pravo na ljudska prava i na poštovanje zakona. Ne govorim u ime njih, govorim u ime onih koji su očigledno nevino pohapšeni u nedelju. A ima ih, verujte mi.
Podsećam sve poslanike na poštovanje Poslovnika Narodne skupštine i podsećam na svest o tome kolika je odgovornost naše javne reči. Molim vas da, dok dajemo stavove, postavljamo pitanja ili izražavamo naš politički stav, ne kršimo zakon. To nije dobar primer i nije dopustivo na sednici Narodne skupštine. Da li još neko želi reč? (Ne.) Obaveštenje o odsutnosti narodnih poslanika. Obaveštavam vas da nije dostavljeno obaveštenje ni za jednog poslanika da je sprečen da prisustvuje sednici Narodne skupštine. Obrazloženje razloga za sazivanje sednice u kraćem roku od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akta iz predloženog dnevnog reda. Prelazimo na utvrđivanje dnevnog reda. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine, potrebno je da Narodna skupština odluči o predlogu za stavljanje na dnevni red akta po hitnom postupku i o predlozima za dopunu predloženog dnevnog reda. Predlog za razmatranje akta po hitnom postupku. Grupa od 123 narodna poslanika predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građana Srbije, koji su podneli Narodnoj skupštini 11. oktobra 2010. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog i molim narodne poslanike da se izjasne. Od 154 narodna poslanika, za je glasalo 127. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predlog za dopunu predloženog dnevnog reda. Narodna poslanica Vjerica Radeta, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se predloženi dnevni red dopuni tačkom: Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi genocida nad Srbima, Romima i Jevrejima u klerofašističkoj NDH, koji je Narodnoj skupštini podnelo 55 narodnih poslanika SRS, 26. marta 2010. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne o ovom predlogu. Izvinjavam se, prekidamo glasanje. Narodna poslanica Vjerica Radeta je u pravu. Da li narodna poslanica Vjerica Radeta želi reč, na osnovu člana 92. Poslovnika? Imate tri minuta. Moje lično izvinjenje. Elektronski sistem je na glasanju, zato niste mogli da se prijavite, a ja sam propustila da vas prozovem. Molim vas da se prijavite. Izvolite.
Dame i gospodo, SRS je 26. marta podnela Predlog rezolucije o osudi genocida nad Srbima, Romima i Jevrejima u klerofašističkoj Nezavisnoj Državi Hrvatskoj. Podsećamo na to da je nezavisna država Hrvatska bila klerofašistička, kvinslinška država, osnovana na delu Kraljevine Jugoslavije, koja je uz podršku Hitlerove Nemačke postojala pod ustaškim vođstvom Ante Pavelića od 1941. do 1945. godine, i to smo napisali u obrazloženju, a vi ste odbili da po hitnom postupku raspravljate o ovom predlogu rezolucije. Nadamo se da danas tako neće biti,. Nezavisna Država Hrvatska je u istoriji ostala zabeležena po zverstvima i genocidu nad Srbima, Romima i Jevrejima. Program NDH formulisao je Mile Budak i on je predviđao istrebljenje Srba iz Hrvatske po principu – 1/3 pobiti, 1/3 proterati i 1/3 pokatoličiti i asimilovati. Cilj NDH bio je uspostavljanje "velike" Hrvatske, kao čiste etničke države sa samo jednom katoličkom religijom i ostvarenje sna Ante Starčevića i Josipa Franka. Genocid nad Srbima, Romima i Jevrejima u klerofašističkoj NDH sprovođen je u kraškim jamama, stratištima, klanicama i koncentracionim logorima. U NDH su imali posebnu ulogu u sprovođenju genocida nad ovim narodima sa tog područja. Čudovišna nedela surove nečovečnosti, razulareni sadizam, mučenje bespomoćnih žrtava, silovanja, sadističko uživanje u stradanju ljudi, nezasita halapljivost za tuđom imovinom, piromansko uživanje u paljenju čitavih naselja i ostala zverstva užasavali su tada ceo svet. Zverska ubijanja i genocid nad Srbima, Romima i Jevrejima posebno su se dešavala u logorima Jasenovac, Stara Gradiška, Sajmište, Metajna, Pag, Đakovo, Jadovno, Lepoglava itd, a samo u Jasenovcu je ubijeno više od 760 hiljada srpskih žena, dece i muškaraca. Činjenica takođe da je Republika Srpska Krajina okupirana od strane Hrvatske, da se ustaški zločini slobodno veličaju u javnosti u Hrvatskoj, da ekumenizam uzima sve više maha, kao i najnoviji pokušaj formiranja hrvatske pravoslavne crkve, dovoljni su razlozi da usvojite ovu Deklaraciju. Molim vas, samo još jednu rečenicu, dajemo vam priliku, gospodo iz vladajuće većine, da pokažete da niste licemerni kod ovog vašeg Predloga deklaracije. Prihvatite da raspravljamo i da usvojimo Rezoluciju o genocidu nad Srbima, Romima i Jevrejima u klerofašističkoj NDH, i ustaškoj, naravno.
Stavljam na glasanje ovaj predlog i molim narodne poslanike da se izjasne. Od 185 narodni poslanika, za prihvatanje je glasalo 30. Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Boris Aleksić, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se predloženi dnevni red dopuni tačkom: Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi genocida nad jermenskim narodom počinjenog u periodu od 1915. do 1923. godine od strane Otomanske Turske, koji je Narodnoj skupštini podnelo 54 narodna poslanika SRS, 23. marta 2010. godine. Da li narodni poslanik Boris Aleksić želi reč, na osnovu člana 92. Poslovnika? (Da.) Imate tri minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, sada se zaista na ovim primerima vidi odnos vladajuće koalicije, kakav je odnos režima prema zločinu genocida, najtežem zločinu posle zločina protiv mira koji postoji u međunarodnom pravu. Mi smo pre više od sedam meseci podneli Predlog rezolucije o osudi genocida nad jermenskim narodom koji je izvršila Otomanska Turska u periodu od 1915. do 1923. godine, kada je nestalo, slušajte dobro, više od dva miliona i 500 hiljada ljudi. Vi ste sedam meseci ignorisali predlog ove rezolucije, iako je on usvojen u formi rezolucije ili u formi deklaracije u brojnim državama, uključujući i neke zapadne države i sada ćete ga takođe gurnuti pod tepih. Kada govorimo o zločinima nad Jermenima, pročitaću vam nešto što je usvojeno kao standard u svetskoj istoriji, inače, to je datum kada se gospodin Tadić ove godine sastao sa predstavnicima Turske i potpisao saradnju, na dan kada se obeležava genocid nad jermenskim narodom svuda u svetu, dakle – dana 24. aprila 1915. godine počeli su stravični progoni jermenskog naroda u Otomanskoj Turskoj. Počeli su tako što su hapsili jermenske intelektualce. Više od 600 jermenskih intelektualaca, po podacima samih Osmanlija, negde oko 2345 Jermena je uhapšeno. Oni su mučeni u zatvorima, polako ubijani, da bi najavili sudbinu celokupnog jermenskog naroda u Otomanskoj Turskoj. Kada je ambasador SAD u Carigradu Morgentau, kao svedok, uputio pismo ministru unutrašnjih poslova Osmanske imperije Talak-paši, govoreći da će jednog dana snositi odgovornost za izvršeni zločin, Talak-paša je cinično uzvratio – pred kim da snosimo odgovornost kada nema više Jermena? To su reči koje je ujedno Hitler uputio kada su ga upozorili na genocid koji sprovodi protiv Jevreja, on je rekao – ko se danas seća Jevreja? Vlada Republike Srbije je u obrazloženju zbog čega ne prihvata ovu našu rezoluciju navela da to nije u ekonomskim interesima Republike Srbije, da su odnosi sa Turskom dobri, aktom od 17. juna 2010. godine. Dakle, vi ste ekonomski interes stavili iznad ljudskih prava, iznad utvrđivanja odgovornosti za zločin genocida, što je zaista, dame i gospodo, teška sramota.
Stavljam na glasanje ovaj predlog i molim narodne poslanike da se izjasne. Od 191 narodnog poslanika, za predlog je glasao 31 poslanik. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Milorad Buha, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se predloženi dnevni red dopuni tačkom: Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o utvrđivanju granice između Srbije i Hrvatske na Dunavu, koji je Narodnoj skupštini podnelo 55 narodnih poslanika SRS, 19. aprila 2010. godine. Da li narodni poslanik Milorad Buha želi reč? Tri minuta, po članu 92. Poslovnika Narodne skupštine. (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog i molim narodne poslanike da se izjasne. Od 192 narodna poslanika, za je glasalo 29 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlogu za stavljanje na dnevni red sednice akta po hitnom postupku i o predlozima za dopunu predloženog dnevnog reda, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Molim narodne poslanike da se izjasne. Od ukupno 187 narodnih poslanika, za ovaj predlog izjasnilo se 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, utvrdila dnevni red Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini, u celini. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG DEKLARACIJE NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE O OSUDI ZLOČINA UČINjENIH NAD PRIPADNICIMA SRPSKOG NARODA I GRAĐANIMA SRBIJE Primili ste Predlog deklaracije broj 02-2507/10 od 11. oktobra 2010. godine, koji je podnela grupa od 123 narodna poslanika i izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa, podsećam vas da prema članu 191, a shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da koristi svoje pravo predlaganja ili povrede Poslovnika? Pravo predlaganja. Izvolite.
Hteo bih da predložim, na osnovu stava 3. člana 97, da se o ovom pitanju vodi rasprava duža od ove koja je predviđena u stavu 1, i to da bude u dvostrukom vremenu, pre svega zbog važnosti teme. Prošli put kada je bilo reči o Deklaraciji o osudi zločina u Srebrenici vladajuća većina je ovaj predlog odbila. Danas je vladajuća većina stavila Predlog deklaracije o osudi zločina nad srpskim narodom. Protiv načina na koji je to urađeno mi imamo mnogo toga, protiv dela sadržine ovog teksta takođe, protiv ukupnosti pristupa kada je reč o jednoj drugoj deklaraciji imamo puno toga protiv, a ako je onda odbijeno dvostruko vreme za raspravu ne vidim razlog da se ovaj put to odbije. Nije nikakva žurba, nije palo nebo na zemlju, ne progoni nas niko da to moramo da uradimo u toku jednog dana, ionako je predviđena još jedna skupštinska sednica nakon ove koja je danas zakazana za 15.00 časova, ali se uvek može pomeriti za sutra ujutru, nije to nikakav problem. Mislim da ne postoje nikakve prepreke da vladajuća većina pomogne da se ova rasprava vodi u vremenu dužem od predviđenog. Znači, tražim dvostruko vreme.
Pošto je predsednik poslaničke grupe DSS predložio duže vreme rasprave u načelu, odnosno da vreme rasprave za poslaničke grupe bude 10 časova, o ovom predlogu Narodna skupština odlučuje bez pretresa. Stavljam na glasanje ovaj predlog koji je dao narodni poslanik Miloš Aligrudić, predsednik poslaničke grupe DSS. Od 180 narodnih poslanika, za predlog glasalo 54. Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Dragan Marković je takođe bio prijavljen. Da li želite da date predlog? (Ne.) Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jedanput u trajanju do pet minuta. Molim sve poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika i sa podsećanjem odredbi iz našeg Poslovnika da su poslaničke grupe koje predaju liste govornika u obavezi da uz ime narodnog poslanika koji želi da se obrati Narodnoj skupštini naglase da li je za ili protiv, jer to Poslovnik propisuje za određivanje redosleda narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će u ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Zoran Ostojić poslaničku grupu LDP; narodni poslanik Slobodan Samardžić poslaničku grupu DSS i narodni poslanik Aleksandar Martinović poslaničku grupu SRS. Molim poslaničke grupe takođe da ako imaju informacije o narodnim poslanicima koji su određeni za ovlašćene predstavnike, a nisu ni predsednik ni zamenik predsednika poslaničke grupe da dostave da bismo mogli da obavestimo Narodnu skupštinu. Saglasno članu 190. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Da li predstavnik predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, kada je Skupština Srbije kao institucija odlučila da se na neki način odredi prema prošlosti i tragičnim događajima 90-ih godina, kada je odlučila da na adekvatan način izjednači sve žrtve ratova na prostoru bivše Jugoslavije i da da institucionalnu podršku svim nadležnim institucijama da počinioce tih zločina izvedu pred lice pravde, doneta je odluka da se donesu dve deklaracije i da se tim deklaracijama na najbolji mogući način odredi odnos Skupštine Republike Srbije prema onome što se dešavalo u bliskoj prošlosti. Kada smo razgovarali o tome zašto je bitno da Narodna skupština to učini, imali smo na umu da je neophodno uspostaviti pravi odnos prema događajima iz 90-ih, s jedne strane, ali da je takođe neophodno stvoriti minimum pretpostavki za nastavak normalnog života ljudi na ovim prostorima. To je suština ove deklaracije, mislim da nema potrebe nikome da dokazujemo da svakog pripadnika srpskog naroda boli svaka srpska žrtva. Ono što je za nas bilo takođe značajno jeste da kao narod pokažemo da isto tako imamo saosećanja i sa žrtvama drugih naroda. Ova deklaracija nema za cilj da podstakne raspravu u kojoj bi se takmičili u patriotizmu, kojim bi se nadmetali u dokazivanju našeg žaljenja nad žrtvama koje su pripadnici srpskog naroda i građani Srbije. Smisao ove deklaracije jeste da Narodna skupština Republike Srbije da punu institucionalnu podršku svim nadležnim institucijama Republike Srbije da se, pre svega, ovi zločini nikada ne zaborave, da njihovi počinioci ne izmaknu pravdi, da se nikada ne vodi politika koja bi dovodila do novih žrtava. Istovremeno, smisao i poruka ove deklaracije jeste da se pozovu institucije drugih zemalja i da se na isti način odrede prema žrtvama srpskog naroda i prema počiniocima zločina nad pripadnicima srpskog naroda. Istovremeno, smisao ove deklaracije je da se insistira i kod međunarodnih institucija koje su zadužene za procesuiranje zločina počinjenih na prostorima bivše Jugoslavije da se počinioci zločina nad pripadnicima srpskog naroda, građanima Srbije, na isti način tretiraju kao i počinioci zločina nad pripadnicima drugih naroda. Namera je da Narodna skupština Republike Srbije da punu podršku svim svojim institucijama, međunarodnim institucijama i poziv institucijama zemalja u okruženju da se na isti način odrede prema srpskim žrtvama. U tom smislu, nadam se iskreno i očekujem da ovo neće biti rasprava o tome ko više voli Srbe, da ovo neće biti rasprava o tome koga više bole rane njegovog roda, već da će ovo biti rasprava odgovorne institucije koja ima nameru da prošlost osvetli na pravi način, da odgovornost definiše kao pojedinačnu odgovornost prema svakom počiniocu i da sve žrtve izjednači u zadovoljenju pravde, s jedne strane, u obavezi da se te žrtve ne zaborave i u obavezi države i institucija da se tako nešto nikada više ne ponovi.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Dragan Marković.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želim u ime poslaničkog kluba SPS - JS da se zahvalim što je konačno ova tačka došla na dnevni red. Mislim da je ovo pravo vreme da razgovaramo o ovoj temi, imajući u vidu da Srbi nikada nisu vodili osvajačke ratove, da su Srbi branili svoja ognjišta tamo gde su vekovima živeli, a da smo mi sve vreme pokušavali da kažemo kako su Srbi i srpski narod genocidan narod. Poslanički klub SPS - JS traži da hrvatski parlament osudi zločin nad srpskim narodom, da isto to uradi bosanski parlament. Zašto? Zato što u Hrvatskoj 1991. godine na popisu je bilo 500.000 Srba, a 2001. godine na popisu bilo je 200.000 Srba, znači, jedan od 300.000 Srba deo je ubijen, jedan deo proteran u Srbiju. U Sarajevu danas živi veoma mali broj Srba. Na KiM je 200.000 Srba proterano, a nas su bombardovali zbog genocida i etničkog čišćenja, a mi smo doživeli i jedno i drugo. Želim samo da vam kažem kada sam kod KiM, u Blacu ima 12.000 stanovnika, a od toga 4.000 Srba je sa KiM. Garantujem da u Albaniji ne postoji nijedan grad gde ima pet Albanaca koji su proterani sa KiM. Takođe, tražimo da se izvini NATO, zato što je veliki broj civila ubio za vreme NATO agresije. Ako se NATO izvinio Avganistanu, treba to da uradi i Srbiji. Samo podsećam da portparol Džejmi Šej, ako se dobro sećam, rekao je da je ubijanje civila kolateralna šteta. NATO ima obavezu da se izvini Srbiji za ono što je uradio 1999. godine. Bombardovan je most u Varvarinu gde je preko 15 mladih ljudi poginulo, a krivi su samo što je toga dana bio vašar i našli su se na mostu. Mala Milica, koja je na noši u kupatilu stradala, voz u kome su bili civili kod Grdeličke klisure, 16 civila i radnika, novinara u RTS, a to posebno želim da kažem da je NATO znao da u zgradi radi veliki broj novinara i neko je govorio da treba da se napravi dislokacija. Koja bi to dislokacija bila na svetu, a da radarski sistemi NATO pakta ne otkriju gde se nalazi RTS, odnosno radnici koji su tada imali obavezu da izveštavaju ono što se dešava Srbiji? Takođe, sve što je tražila međunarodna zajednica od Srbije poslednjih godina, Srbija je sve svoje obaveze ispoštovala. Veliki broj Srba se nalazi u Hagu, osim dvojice koji su na listi, nisu u Srbiji, ako su u Srbiji neka nam kažu gde su. Izgleda da se samo sudi srpskom narodu, a pre neki dan je pušten iz zatvora Ilija Jurišić, koji ima komandnu odgovornost da dobije minimum 20 godina zatvora zato što je dao nalog da se tzv. ''tuzlanska kolona'' vojnika napadne i da preko 50 vojnika tada strada i preko sto vojnika bude ranjeno, a da su takođe znali da vojnici nisu naoružani i da se povlače i da dolaze u Srbiju. Takođe, da li je neko tražio od nas ili ne da uđemo u EU, a da se dozvoli parada srama? Evo i to je Srbija uradila i šta smo dobili? Znajući da će se desiti ono na ulicama Beograda, mi iz poslaničkog kluba SPS-JS smo protiv nasilja i osuđujemo one koji su napadali policiju, ali veliki broj prisutnih nisu bili nasilnici tada na tom skupu. Šta je rečeno toga dana uveče sa osmehom onih koji su bili organizatori gej parade? Onaj Lazar, jedan od homoseksualaca, kaže: "Danas je Beograd izgubio nevinost!" Pa šta to znači u prevodu? Svakoga dana drže konferencije za štampu, i juče i danas, i rugaju se 99% građana Srbije da mora da sluša ono što je bolest i ono što nije prirodno. Da li su posledice Italija, 10. oktobar? Mislim da jesu. Osuđujemo, takođe, divljanje pojedinih navijača u Italiji, koji su napali našu reprezentaciju i tražimo da se strogo kazne, ali je tamo bilo skoro 2000 navijača. Koliko sam čuo danas, uhapšeno je 16 lica, a svi su skandirali ono što su skandirali na stadionu. Dolazak Hilari Klinton u Srbiju je dobra stvar za Srbiju i nadam se da će državni sekretar Amerike da ispravi onu grešku koju je načinio njen muž i dao nalog da se bombarduje SRJ 99. godine. Dobar izveštaj, odnosno sviđa mi se govor državnog sekretara, sve to ima veze, sad se vi pripremate da me opomenete, sve to ima veze sa ovom temom, da im kažemo da mi nismo genocidan narod i da im kažemo šta se desilo Srbiji poslednjih godina i šta smo mi to sve uradili u svojoj odbrani. Znači, dobro je i sviđa mi se odgovor gospođe Hilari Klinton da je Srbija bliža EU. Takođe mi se sviđa i stav predsednika Srbije, koji je rekao u oči državnom sekretaru SAD da Srbija nikada neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije. Šta je bitno u ovom trenutku? Da mi izglasamo ovu deklaraciju, da podsetimo one koji odlučuju o sudbini građana Srbije da imaju i drugi veliku odgovornost. Hrvatska slavi državni praznik "Oluju", gde je ubijeno 1909 Srba, iz zapadne Slavonije proterano 15.000 Srba, a mi se sve vreme izvinjavamo. U redu, izvinili smo se i mi i naš predsednik, ali moramo da kažemo šta su to Srbi doživeli i šta im se dešava poslednjih godina. Takođe, naše nezadovoljstvo je vezano za bezbednost građana Srbije na KiM. Imajući u vidu da je veliki broj Srba nestao od 2000. godine, za ono što ste se desilo 17. marta 2004. godine nismo čuli da je neko procesuiran ili da je odgovarao, a zapaljeno je više srpskih sela. To, takođe, mi treba da osudimo u ovom parlamentu i gde god se nađemo da govorimo o tome, i to nije sramota, jer to su istinite radnje, odnosno postoje činjenice sa materijalnim dokazima. Srbija jeste popularna u Evropi i svetu, i dolazak dva visoka funkcionera Amerike, i dolazak predsednika Rusije Medvedeva i odlazak predsednika Tadića u neke druge države pokazatelj je da Srbija ima dobru budućnost. Na kraju, želim samo da pozovem sve strane investitore i da ih ne pokoleba ovo što se desilo na ulicama Beograda i u Italiji, pa da misle da su Srbi loš narod. Srbija ima veliku sigurnost i mogu da donesu svoj kapital u Srbiju, imajući u vidu da bez stranih investitora ne možemo da dođemo do novih radnih mesta. I danas ovom deklaracijom pokazujemo da smo poštovali druge žrtve, ali i naše, koje su bile na prostoru republika koje su činile bivšu Jugoslaviju. Poslanički klub SPS - JS glasaće za ovu deklaraciju. Nismo oduševljeni tekstom, jer su mnogo blagi termini, za razliku od termina koji su bili u deklaraciji o Srebrenici, ali to je na neki način uteha velikog broja građana Srbije da poslanički klub SPS - JS nikada neće da zaboravi ono što su nam neki uradili, a isto tako nećemo stati kada je u pitanju put u Evropu, nastavićemo dalje da radimo ovako punom parom.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika.
Povreda Poslovnika, član 107. Mislim da je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine i svih poslanika delom izlaganja Palme, iz sledećeg razloga: mogu da razumem, gospođo predsedavajuća, da ljudi iznose različita politička mišljenja i o ljudima i o događajima, da neko bude oduševljen Hilari Klinton, iako je žena rekla da o statusu više ne može da se razgovara kada je reč o KiM, da bude oduševljena Borisom Tadićem i njegovim aktivnostima, može da bude zadovoljan ili nezadovoljan ovim ili onim, ali mislim da neko u svom izlaganju nema pravo da grubo i namerno dezinformiše, zarad lične političke promocije, Narodnu skupštinu i one građane Srbije koji prate prenos Narodne skupštine, u pogledu sadržaja teksta koji je ovde podnet. Taj momenat nije dopustiv. Znači, možemo različito tumačiti tekst, reći da je dobar, loš, ovakav ili onakav, braniti svoj stav, ali grubo iznositi neistine u pogledu sadržaja teksta, to nije u redu. Naime, on je maločas rekao, pokušaću da parafraziram, nije citat, ne mogu, jer nemam ispred sebe stenogram – tražimo da se NATO izvini zbog bombardovanja i zločina. To nigde u tekstu ne piše. Gospodin Dragan Marković Palma je potpisnik predloga teksta ove deklaracije i njegove reči ''tražimo u kontekstu odbrane ove deklaracije'' mogu da razumem samo kao objašnjenje zahteva koje piše u deklaraciji. Takvog zahteva nema. Ne samo da ga nema, nego sasvim suprotno, zločini koje je NATO pakt učinio nad Srbijom i građanima Srbije 1999. godine, bez obzira da li su Srbi ili nisu, ne može da se tretira kao što ga predlagač u deklaraciji tretira, kao neka saobraćajna nesreća u Gvatemali, pa da se izrazi žaljenje zbog tih žrtava. To žaljenje, to je sve što u tekstu piše. Ne piše ništa slično onome što gospodin Dragan Marković Palma govori, ne govori se ni o kakvom zahtevu ili traženju da se NATO pakt bilo kome izvini.
Nema povrede člana 107. Narodni poslanik Dragan Marković je bio na ivici da krši član 106. stav 1, ali s obzirom na to da je tema takva da se u obrazlaganju teksta deklaracije koja je pred nama može koristiti različita argumentacija, on je čak i u svom tekstu objasnio zašto spominje događaje kojih izrikom nema u tekstu. Tek ne može da bude narušavanje ugleda Skupštine usmeni zahtev bilo kog poslanika, kojim se traži javno izvinjenje NATO-a za civilne žrtve, tako da vas molim da se u obrazloženju fokusirate na to kakav je greh zaista učinjen, odnosno povreda Poslovnika. Narodni poslanik Dragan Marković, pravo na repliku.
Gospodine Aligrudiću, očigledno ste vi mene pogrešno protumačili, ono što sam govorio. Rekao sam da nam se ovaj tekst ne sviđa, ali ako ste me pogrešno protumačili, nadam se da vas pamćenje dobro služi, da kada je Havijer Solana prvi put došao u Srbiju posle NATO agresije vaš predsednik i predsednik tadašnje SRJ je rekao – dozvolite da pozdravim našeg prijatelja. Šta je to tada bilo? Tada je još bila u našim glavama ona vrela krv. Sada smo se valjda malo ohladili. Probali smo da ratujemo, nismo uspeli, mali smo da ratujemo sa velikim silama, ne smemo da palimo ambasade, nije to način za ulazak u EU. Takođe, želim da vas podsetim da je preko 2000 Šiptara terorista pušteno iz zatvora pomilovanjem tadašnjeg predsednika Jugoslavije, Vojislava Koštunice, i predsednika vaše partije, kada je još bila vrela krv u našim glavama. Danas smo se ohladili i rekli smo – nisam oduševljen što je došla gospođa Hilari Klinton, ali znate šta, vi ličnu ideologiju možete da zastupate kući kod porodice, a ne ideologiju koja će imati štetu osam i po miliona građana Srbije. Rekao sam da mi se sviđa ono što je ona rekla, da je Srbija mnogo bliža EU i da je predsednik Tadić, kao i svi mi koji sedimo ovde, a veliki broj opozicije, rekao da nikada neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije da bi Srbija ušla u EU. Takođe, onda ste rekli – eto, dogovorili se Palma i SPS da bi glasali za Deklaraciju o Srebrenici, nikada na dnevni red neće doći Deklaracija o zločinima nad srpskim narodom. Vidite da je to danas došlo na dnevni red. Molim vas, nemojte moja tumačenja vi da govorite i da vi mislite šta sam ja mislio, jer ako bih danas rekao šta sam sve mislio, i ako se podsetim šta je bilo do 2008. godine, ove demonstracije koje su bile pre neki dan, to su deca koja imaju od 16 do 18 godina, a vi ste do 2008. godine bili na vlasti, što znači da su se ta deca vaspitavala u to vreme.
O povredi Poslovnika koju je obrazložio narodni poslanik Miloš Aligrudić, pozivajući se da je prekršen član 107, izjasniće se Skupština u danu za glasanje. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, povreda Poslovnika.
Prethodno sam zatražio reč po povredi Poslovnika, pa da ne bi ostalo nedorečeno, reč je, naravno, o povredi predsedavajuće. Vi ste to ispravili maločas, tako što ste rekli da će se Skupština izjasniti u danu za glasanje o povredi na koju sam ukazao, jer se prethodno niste složili da je povrede bilo. Trebalo je to da učinite odmah, a ne da dajete pravo na repliku. Svakako nakon ovoga neću tražiti pravo na repliku nakon izlaganja gospodina Dragana Markovića Palme. Rekao sam šta sam mislio, a sve ostalo nije važno, tokom rasprave ćemo o suštini. Jedino nije bilo u redu to u proceduri. Vi se, naravno, nikada ne izvinjavate za svoje postupke, ili ispravite to faktički, ili prosto pređete preko nečega.
Uvidom u stenogram videćete da svaki put kada se greška načini, ja se izvinim za postupak. Današnji primer – narodnoj poslanici Vjerici Radeti, naravno i vama, što odmah nakon objašnjenja nije rečeno da će se Skupština u danu za glasanje izjašnjavati o obrazloženju koje ste izneli za član 107, tako da ne stoji. Narodni poslanik Slobodan Samardžić ima reč.
Poštovani narodni poslanici, poštovani predsedavajući, mi danas imamo drugi čin one rasprave koju smo vodili, ako se ne varam, krajem aprila povodom Predloga deklaracije o Srebrenici. Tada je usvojena jedna parcijalna deklaracija, koja je iz celokupnog kompleksa ratnih zločina i ratnih događanja u bivšoj Jugoslaviji izvukla jedno mesto i jednu grupu ljudi koja je bila ubijena. Napravljena je deklaracija koju ste usvojili većinom, koja zapravo govori o jednoj kategoriji žrtava nasilja i zločina u toku tih ratova. Tada ste najavili da će biti i druga deklaracija o zločinima nad Srbima. Mi se nismo suprotstavljali, kao što je ovde danas rečeno, niti smo sumnjali da će do te deklaracije doći, već smo bili protiv toga da se usvoje dve, tri ili pet deklaracija o jednom zajedničkom jedinstvenom događaju, koji je imao svoj zajednički jedinstven rezultat da su u tim ratnim događajima stradale nevine žrtve i da se prema svim nevinim žrtvama kao Narodna skupština Srbije moramo podjednako odnositi i prema njima ponašati i samim tim usvajati jedinstvene deklaracije o osudi. Vi to niste učinili prošli put, a ovo što danas činimo je konsekvenca toga. Sada opet o jednoj kategoriji žrtava raspravljamo posebno. Ne znam da li predviđate još neku raspravu o nekoj novoj kategoriji žrtava. U svakom slučaju, to je i nehumano, i nemoralno i politički štetno, ali šta da se radi, krenuli ste tim putem i mi smo u prilici ili u neprilici samo da odgovaramo. DSS je i tada kada se razgovaralo o Deklaraciji o Srebrenici podnela predlog deklaracije gde se osuđuju podjednako sve žrtve, ma koje nacionalnosti, ma na kom mestu su bile žrtve ratnih događanja i danas će ponoviti taj svoj stav. Nema mesta donošenju dve deklaracije, ima mesta donošenju jedne deklaracije i još je vreme da se to učini. Zašto ste vi prionuli ovakvoj taktici? Naime, vama je potrebna bila Deklaracija o Srebrenici za spoljnu upotrebu, a deklaracija o Srbima za unutrašnju upotrebu. Od kada je ta deklaracija o Srebrenici doneta, ima nekoliko meseci, nije bilo putovanja predsednika Republike po svetu, nije bilo rasprave o ispunjenosti uslova za kandidaturu Srbije za EU, a da predsednik Tadićili neko drugi iz Vlade nije rekao – mi smo usvojili Deklaraciju o Srebrenici. Naime, ta deklaracija tome služi i ona je zaista u punoj meri iskorišćena u te svrhe, mislim bar hiljadu posto. Možda i više nego što ste predlagali i nego što ste očekivali. Ova pak druga deklaracija, ona treba da služi za unutrašnju upotrebu, kao što sam rekao, da kad neko u javnosti kaže – usvojili ste jednostranu Deklaraciju o Srebrenici, da može da se kaže – ne, mi smo usvojili i deklaraciju o srpskim žrtvama ili građanima Srbije koji su stradali u tim ratnim događajima. Tako se ne postupa prema ratnim žrtvama. Tu nema ni minimuma principijelnosti, niti humanosti, niti moralnosti, a najmanje ima političke pameti u toj stvari. Hajde da pogledamo šta piše u toj vašoj deklaraciji o zločinima nad Srbima i građanima Srbije. U toj deklaraciji, kao što ste maločas čuli, pravi se razlika, selekcija dve vrste žrtava. Jedne su žrtve zločina, prema kojima se izražava jedan stav osude, osuđuju se žrtve zločina na područjima tim, tim i tim, a onda se pominju i druge vrste, gde se zapravo izražava žaljenje nad žrtvama NATO bombardovanja, tu nemate žrtve zločina. To su, dakle, žrtve nižeg ranga nego što su one prve žrtve koje su žrtve zločina. To piše u jednoj istoj rečenici, ta dva različita stava, to neprimereno sortiranje žrtava srpskih, Srba i građana Srbije tokom ratova koji se pominju. Ako se pogleda zajedno i deklaracija koja je doneta pre nekoliko meseci o Srebrenici, onda ćete videti da tu zapravo postoje tri kategorije žrtava. Tu se, zapravo, najoštrije osuđuje zločin izvršen nad bošnjačkim itd., narodom, po onome što je o tom zločinu potvrdio Međunarodni sud pravde. Sama činjenica da je ta deklaracija posebno doneta i da se posebno izražava osuda nad tim žrtvama, govori da je to opet jedna posebna kategorija žrtava. Dakle, vi ovde utvrđujete u dve deklaracije tri kategorije žrtava: jedne su žrtve najvišeg ranga, jedne su žrtve srednjeg ranga, a jedne su žrtve najnižeg ranga. To je ono što ste vi napisali u ovoj deklaraciji. Da li će ovo moći da zadovolji potrebu javnosti da izrazi osudu i da se složi sa stavom Narodne skupštine? Nikako. To će samo da izazove nove razmirice i nove probleme u tumačenjima. Mi ćemo se oko tih stvari vrteti u krugu nepotrebno, vrlo dugo u narednim mesecima i godinama i nećemo staviti tačku kao Narodna skupština, najveće predstavničko telo Srbije, na pitanje osude ratnih zločina. To se moglo učiniti jedino ukoliko bi bilo pameti da se donese jedna deklaracija i svi ti zločini na istovetan način osude. Ova deklaracija, ovaj predlog, ima još jednu veoma rđavu posledicu. To je zapravo revizija istorije, novije istorije Srbije, koja se obavlja u ovoj deklaraciji. Taj stav prema tzv. žrtvama NATO bombardovanja, dakle, ne žrtvama zločina, jeste zapravo jedna amnestija u ovoj deklaraciji onoga što je NATO počinio 1999. godine u SR Jugoslaviji. NATO je, da vas podsetim, bez bilo kakve odluke Saveta bezbednosti ili nekog drugog organa UN, jednostrano izvršio vojnu agresiju na Srbiju i time počinio zločin protiv mira. Taj zločin protiv mira je opšti okvir za ocenu svih žrtava, to su žrtve zločina koje je NATO napravio. Ako vi u ovoj deklaraciji ne pominjete zločin koji je NATO uradio, već karakterišete to kao žrtve NATO bombardovanja, dakle, u manjoj meri nego što ste učinili sa onim prethodnim žrtvama, koje su žrtve zločina, onda vi zapravo, kao što sam rekao, vršite jednu amnestiju NATO-a. Možda vam je to sada potrebno, iz ove današnje pameti, s obzirom na poteze političke, na želju vladajuće strukture u Srbiji, da Srbija postane članica NATO. To je sa stanovišta današnje pameti, mi vršimo reviziju cele naše novije istorije i već pokušavamo, stanovništvo polako, ovim blagim rečima, da ubedimo kako ono što je NATO uradio nije zločin. To je istorijski efekat ove rezolucije ako se pažljivo čita, a ne onako dijagonalno i još se i potpisuje. Prosto, ovaj tekst semora pažljivo čitati i to tu piše. To je značenje tog teksta. Nije to jedina revizija istorije koju ste izvršili ovim tekstom. Sledeća revizija je amnestija Slovenije za ratne zločine. Zašto? U tekstu piše da se osuđuju zločini nad stanovništvom počinjeni u ratovima u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini i na Kosovu. Izvinite, svi se sećamo da su ti ratovi započeti ratom u Sloveniji i da je teritorijalna odbrana Slovenije počinila mnoge zločine protiv vojnika regularne vojske, koja se tada zvala Jugoslovenska narodna armija. Imali ste na televiziji dokaze o tome, kada ubijaju ljude u uniformama, koji drže ispred sebe beli čaršav. Ako Slovenci to kriju, i ako su pokušali da se izvuku od odgovornosti onoga što su učinili tada, a oni su zapravo započeli celu ratnu priču u bivšoj Jugoslaviji, zašto to mi činimo njima sada, ne nabrajajući da su ti ratovi počeli u Sloveniji, nego su počeli u Hrvatskoj, to nije istorijska činjenica.Činjenica je da su počeli u Sloveniji. Opet postupate sa današnjom pameću, kojom hoćete da zapravo završite neke poslove u današnjoj politici isto kao u slučaju NATO-a. Hoćete da uđete u NATO, počinjete da ga amnestirate za ratne zločine. Sad vam treba pomoć Jelka Kacina za ove evropske integracije, on je izvestilac za Srbiju u Evropskom parlamentu i potrebna vam je pomoć Slovenije. Sad niko ne sme da pomene tu činjenicu da je rat počeo u Sloveniji i da je tamo poginulo 48 vojnika na pravdi boga, i da su ubijani i s leđa, i kad su se predavali i kad su imali belu zastavu itd. Pazite, u Sloveniji se otvara to pitanje. Postoje udruženja koja su javno prošle godine otvorili pitanje odgovornosti teritorijalne odbrane Slovenije i rukovodstva Slovenije za pobijene vojnike. Mi ovom rezolucijom zapravo opraštamo Slovencima ono što tamo oni sami otvaraju. Zašto to činimo? Mislim da će neko dati obrazloženje. Nismo čuli obrazloženje od izvestioca, ali nadam se da od većine koja je potpisala će imati ko da pokaže zapravo zašto je tako učinjeno. Vidite, cela ova rezolucija ima više svrha. Dakle, i da sortira žrtve, i da umanji značaj zločina NATO i Slovenije u to vreme, ali ima i jednu krajnju pragmatičnu današnju svrhu. Ona je, zapravo, poklon gospođi državnom sekretaru SAD koja je bila ovde prekjuče. To je jedan poklon koji je njoj dat, da bi ona otišla u Brisel i rekla, Srbi su dobri, potrebno je da Holandija uloži veto, na koji inače ima pravo, tražeći to izričito, na ovu kandidaturu Srbije. Naravno, evo Holandija je prihvatila da ne učestvuje u toj stvari i ispostavilo se da Savet ministara može da da nalog komisiji da nastavi svoj posao i većinom glasova, tj. moguće da se jedna država uzdrži od glasanja, a što će se najverovatnije dogoditi. Znači, za tu malu stvar, a ta stvar nije bogzna šta, to je kandidatura Srbije, nemojte molim vas da se povodite za medijima koji tako pišu. To je samo prenošenje našeg zahteva iz Saveta ministara u Komisiju, da Komisija na osnovu zahteva sročenih 4000 pitanja koje će nam dati, pa kad na njih odgovorimo, od prvih je teritorija Srbije itd., onda će ona dati svoje mišljenje na osnovu kog će opet Savet reći da Srbija ima status kandidata, najmanje dve godine. Sad za ovaj mali čin mi treba da amnestiramo NATO i da privolimo gospođu državnog sekretara da nam učini plezir u Briselu i da kaže Srbi nisu loši. Pazite, to je jedna mala pragmatska prljava svrha ove deklaracije, jedan mali poklon gospođi državnom sekretaru. Drugi poklon je opet državnom sekretaru Amerike puštanje Ilije Jurišića iz zatvora. Dakle, praktično njegovo oslobađanje, vraćanje na prvostepeni postupak, ali niko ne misli da će se Ilija Jurišić vratiti u Beograd na ponovno suđenje. Pazite, to je osuđeni ratni zločinac, dakle, neko kome presuda data na osnovu postupka, istrage i mišljenja, tj. odluke suda. Ta stvar se sad revidira iznenada, ne zato što je Haris Silajdžić pre dva-tri meseca uslovljavao susret sa Tadićem, nego zato što je gospođa Klinton ovde i daje se nagrada, ponavljam zašto, da bi jednog dana, posle 25. oktobra jedan kurir Saveta Evrope preneo koverat sa našom kandidaturom, sa zahtevom kandidature prekoputa u zgradu Komisije. Stvarno smo spali na niske grane. Razmislite malo o posledicama jedne ovakve rezolucije. Nemojmo da se pravimo ludi. Sve je to u funkciji upravo ove stvari. Dakle, ovakva rezolucija, sa ovakvim ciljevima, sa ovakvim posledicama, sa ovakvim sadržajem ne zavređuje nijedan glas u ovoj skupštini, apsolutno nijedan glas. Naravno, ne mislim da će se ova skupština sad preobratiti u odnosu na ono vreme kad smo razgovarali o Srebrenici i da će ona početi da razmišlja o nekim argumentima koji se ovde iznose. Ova skupština zaista deluje kao jedna grupa, jedna mašina za izglasavanje svega i svačega. Dobro je da se zapravo raspravlja o tome. Zahvalan sam činjenici da to mogu uopšte da kažem negde. Ove stvari se kriju od javnosti, celokupna priča o evropskim integracijama, o odnosu sa SAD, o nepisanim uslovima koje moramo da prihvatimo. Naime, što se Tadić sa Srebrenicom toliko hvalio, sa ovom deklaracijom? Nigde ne piše da treba da usvojimo deklaraciju o Srebrenici da bismo ispunjavali uslove za EU. Postoje nepisani uslovi na koje naša država, naša vlast je pristala i zbog toga se ovakva deklaracija i donosi. Ona je u svakom slučaju neprihvatljiva, ona je nehumana, ona je politički plitka i vrlo prozaična i ona nije zaslužila prihvatanje. Mi doduše, formalno gledano, kao Skupština imamo mogućnosti da ovo ispravimo. Govorim sada samo o teorijskoj mogućnosti, znajući da to teško može da se sprovede. Zato je DSS uložila amandman na ovu deklaraciju. Vi ste ga dobili. Taj amandman neću da obrazlažem zato što sam ga obrazlagao kao predlog deklaracije povodom Srebrenice. To je istovetan tekst, ali on još uvek može da se donese teoretski gledano i da poništi ovo parcijalno gledanje na žrtve rata u Jugoslaviji i da okrene Srbiju ka jednoj civilnoj normalnosti, kada je reč o prošlim događajima, o devedesetim godinama. Dakle, jednoj normalnosti koja će deliti najveći broj građana i gde je najnormalnije, bez obzira šta ko mislio o ratovima, o uzrocima itd, da mi kao civilizovan narod i ova Skupština kao njegovo predstavništvo osudi sve žrtve podjednako tokom ratova u bivšoj Jugoslaviji.
Iskorišćeno je 16 minuta i 20 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima predstavnica predlagača narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, ne znam kako je uopšte moguće da neko tvrdi da ova ili bilo koja deklaracija može da piše istoriju. Dakle, zna se kako se piše istorija. Ova deklaracija jeste akt kojim jedna institucija u ovoj državi izražava svoj stav prema nekom događaju i istovremeno daje podršku onima koji su zaduženi i nadležni da događaje kvalifikuju, procenjuju i procesuiraju. Kako neko može da tvrdi da ovom deklaracijom može da se vrši bilo kakva istraga, da se utvrđuju, kvalifikuju, mere zločini. Dakle, niti ova niti bilo koja deklaracija niti može niti se bavi time. Dakle, mi ovde ni na koji način ne kvalifikujemo žrtve, ne vrednujemo na različite načine, niti se bavimo kvalifikacijom zločina. Samim tim, ovom deklaracijom ne možemo da amnestiramo ni jedan jedini zločin niti je namera prošle i ove deklaracije da se to uradi. Zna se na koji način može neko da se amnestira od odgovornosti i bilo kakva deklaracija koju bismo doneli i osudili celu planetu ne bi dovela do toga da to ima bilo kakav kredibilitet i da to ima pravi utemeljen osnov da neko odgovara na osnovu naše deklaracije. Odgovara se na osnovu procesa koji se vode. Upravo zato i jeste važnost ove deklaracije, jer ovom deklaracijom dajemo punu podršku našim institucijama da vode istragu, da tragaju za dokazima. Tražimo od institucija zemalja u okruženju da one to isto čine u svojim zemljama kako bi istina o stradanju Srba takođe na adekvatan način doprla i do njihove javnosti, ali kako bi takođe počinioci odgovarali, kao i počinioci koji su počinili zločine nad pripadnicima drugih naroda. Ove priče o tome šta mi ovde hoćemo da poklonimo, to ipak zaista treba biti bar malo ozbiljnije. Mislim da zaista postoji minimum odgovornosti prema građanima Srbije. Ako građani Srbije kažu da interes jeste, i to 70% građana kaže, da njihov interes jeste da uđu u EU, onda je zaista nedopustivo vređati preko 70% građana Srbije time što se podsmeva tom legitimnom cilju i interesu građana Srbije.
Pravo na repliku, narodni poslanik Slobodan Samardžić.
Gospođo Kolundžija, pretpostavljam da sam taj neko u vašim rečenicama. Zaista sam se prepoznao u tom nekom koga ste spomenuli kao nekoga pet-šest puta, pa se zato javljam. Gospođa Čomić ima isto mišljenje kao i ja, pa mi je zato dala reč. Naime, nisam rekao da se deklaracijom piše istorija, rekao sam da se revidira istorija. To su dve različite stvari. Revizija istorije se vrši na razne načine. Ona nikada nije zvanična i nikada nije otvorena. Ona je zapravo praktična i vrši se kroz ovakve akte, kroz govore predsednika, gde on zapravo nešto što je istorijska činjenica može da tumačenjem preokrene na drugačiji način. Ova deklaracija pravi razliku između zločina nad Srbima i građanima Srbije tokom ratova u Hrvatskoj, BiH, na KiM i žrtvama NATO bombardovanja. Ne znam da li imate osećanje za jezik i za značenje reči. Ako nisam u pravu, molim vas odgovorite mi zašto niste, kada ste spominjali NATO žrtve, rekli, kao što ste rekli prethodno, kao što ste rekli u Deklaraciji o Srebrenici, da je reč o zločinima NATO bombardovanja ili o žrtvama zločina NATO bombardovanja? To je ta razlika u žrtvama koju pravite i koju sam obrazložio, a vi možete da pravite kakve hoćete jezičke piruete. Prosto ne ide, ne možete to da objasnite. Samo sam rekonstruisao ono što u tekstu piše i ništa više. Što se tiče ovih okolnosti o kojima sam govorio na koje vi replicirate, vi ste napravili jednu zamenu, krajnje neopravdano, između današnjih vlasti i građana Srbije. To jeste karakteristika vlada koje inkliniraju autokratizmu i autoritarizmu. Oni zapravo tu vrstu zamene prave i vi ste to učinili. Žao mi je što to ne mogu da obrazložim.
Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč, predstavnica predlagača.
Samo još vrlo kratko. Kao što vi tvrdite, kroz istoriju vašeg političkog delovanja i političkih stranaka razne tvrdnje su bile, pa je istorija surovo upisivala neke druge stvari. Isto tako verujem, bez obzira šta danas ovde ko izgovori, da će istorija biti podjednako pravedna ili podjednako nemilosrdna prema činjenicama. PREDSEDAVAJUĆA: Narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe Napred Srbijo ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle osam meseci imamo pred sobom tekst ove deklaracije kojom se osuđuju zločini nad Srbima i građanima Srbije i niste prihvatili naš predlog da jednim tekstom obuhvatimo sve žrtve i sve zločince. Danas biste da ostvarite težak zadatak, da se i vi podelite kao ličnost i da računate na to da će građani Srbije moći da vas prate u svemu tome. Vi biste da nas u EU uvedete tako što ste sposobni da organizujete gej paradu, a patriotizam prema građanima Srbije da pokažete tako što ćete da osudite zločine nad Srbima. Mislim da je teško mnogim od vas. Naravno, jako mi je milo kada sam čuo danas od onoga ko vas zastupa danas da je doneta odluka da se donesu dve deklaracije, samo ne znam gde je ta odluka doneta. Nije u vašom glavama. Vi ste ispotpisali papire koje niste ni čitali zato što je jedan od vaših diskutanata rekao danas da nije zadovoljan deklaracijom, a potpisao ju je. Znate, kada niste zadovoljni nečim nemojte to da potpisujete. Ispada da neko drugi misli vašom glavom. Ovde se radi o nekakvom svojevrsnom pritisku javnosti koji nije bio preveliki, pošto se od vas ništa iskreno u pogledu zaštite građana Srbije i srpskog naroda nije ni očekivalo. Da ste stvarno iskreni u nameri da zaštitite građane Srbije, obezbedili biste mleko, obezbedili biste ulje, zaustavili biste inflaciju, pohapsili biste kriminalce. Ne biste se hvalili da ste pohapsili sve one koji su organizovali nerede u Beogradu, a potom vam se desi Đenova u kojoj se pojave novi organizatori. Očigledno je da vam se negde izmiče i da vam je potrebna sednica na kojoj ćete iskazati patriotizam. Hajde da vidimo dokle možete da idete u odbrani Srbije, pošto pokušavam iz ovog teksta da zaključim koja je vaša crvena linija. Vi ste nam tačkom 1. deklaracije ponudili da osudimo zločine učinjene u Republici Hrvatskoj, BiH, na KiM nad srpskim narodom i nad građanima Srbije. Čak niste rekli na teritoriji izvan KiM. Aleksinac, žrtve u Aleksincu, mala Milica Rakić, ne pominju se u ovoj deklaraciji, zato što nisu poginuli na KiM. Toliko o pameti onoga ko je ovo pisao. Potom, umesto da tu bude i zločin koji je počinio NATO, jer ga već tu čitam, vi posebno izdvajate NATO. Ako osudite zločine počinjene na KiM, osudili ste NATO. Šta će vam izdvajanje NATO iz ove osude? Predstavnik NATO će vam reći – što ste nas osudili u ovoj prvoj tački, ili ćete možda građanima Srbije reći – osudili smo NATO ovom prvom tačkom, ali druga je posipanje pepelom. U drugoj kao da ste predstavnik NATO-a. Očekujem da NATO kaže – izražavamo žaljenje i saučestvujemo u bolu porodica koje su nastradale od NATO bombardovanja, a vi ste se kao predstavnici građana Srbije poturili umesto NATO organizacije pa rekli – mi izražavamo žaljenje i saučešće. Onda nam je žao za sve zločine počinjene nad Srbima. Što niste izrazili žaljenje i za prvu tačku, kada smo tako milosrdan narod i kada izražavamo žaljenje, što niste izrazili žaljenje nad ljudima koji su izginuli u BiH, nad ljudima koji su izginuli u Hrvatskoj? Valjda i oni zaslužuju neko žaljenje? Valjda i zločin počinjen od strane NATO zaslužuje da bude osuđen kao zločin izvršen nad građanima Srbije i nad srpskim narodom? Znate, morate da imate neku viziju, morate da imate neku liniju koja vas vodi. Nemojte da se bavite ovakvim poslom. Ovo ne znači ništa. Posle Deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, nijedna druga deklaracija više ne zavređuje pažnju, zato što time, što bi rekli kod mene u Bajčetini, perete zube. Ovo je ispiranje zuba. I to smo osudili. Niste ništa osudili. Uostalom, dajete punu podršku onima koji istražuju zločine, prikupljaju dokaze, preduzimaju gonjenje za zločine počinjene nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Zar nemaju svi koji istražuju bilo koji zločin, koji ga procesuiraju, koji prikupljaju dokaze, podršku ove skupštine? Da li to ispada da ova skupština daje podršku samo organima koji istražuju ratne zločine? Zato i nema borbe protiv kriminala, mita i korupcije. Nije im Skupština dala podršku da se protiv toga bore. Oni su u nemilosti vlasti, rukama vlasti i istražuju ono što smeju. Idu do vrata do kojih smeju. To vam je i ova deklaracija. Stigli ste do vrata NATO i tu ste se okrenuli i vratili. Ne idete dalje. Petu i šestu tačku zaista ne razumem. Osuđujemo zločine, a ne upućujemo druge narode šta treba da rade da bi došlo do mira i pomirenja. Dajte drugu deklaraciju. Pozovite parlamente danas, ne obazirući se na prošlost, da se izmire narod i država, da krenu bolje da sarađuju, pa i mi ćemo u tome da učestvujemo. U deklaraciji u kojoj se osuđuju zločini počinjeni nad srpskim narodom pozivate druge države, čak dajete i podršku onima koji nas zastupaju pred Međunarodnim sudom pravde. Pomešali ste babe i žabe. Nije me gospodin Samardžić podsetio, nego imam ovde zapisano Republiku Sloveniju koju ste amnestirali, a imate slike na austrijskoj televiziji kako streljaju našu decu. To nije zločin, je l' da? Ili nam možda Slovenija treba da nam pomogne u nekim radnjama oko pristupa EU? Ne ide se u EU go i bos. Ne ide se puzeći, jer tamo nema za prosjake milostinje. Tamo ima za ljude koji rade, pomoć da rade još bolje. Za one koji ne rade, a traže da im neko pomogne, nema milostinje. Zato vas molim da o svemu dobro razmislite. Usvojićete ovu deklaraciju. Videćete da li ćete moći njome da se hvalite. Da li će građani Srbije zaista da prihvate da je ovo konačno odlučni stav u odbrani građana Srbije, Srba posebno, od budućih zločina i u želji da svi koji su nad nama počinili zločine budu kažnjeni. Ovakvom deklaracijom nikoga niste odvratili od pokušaja da nas ponovo bombarduje, da ponovo krene u rat protiv nas u nekom selu ili nekom gradu zato što ima drugačije shvatanje Srbije nego što ga imamo mi. Ova deklaracija je trebalo da uputi one koji krenu ponovo protiv građana Srbije i srpskog naroda na misao da će biti surovo kažnjeni. Ako ih čeka ovakva deklaracija, očekujte skoro nemire u nekim delovima Srbije, ako nekoliko godina posle tih nemira neka Skupština Srbije bude usvajala ovakvu deklaraciju. Znam da je teško uskladiti interese velikog broja političkih stranaka koje sada sačinjavaju Vladu Srbije, ali vi ovde štitite interese isključivo predsednika Srbije. Ovo su sve ideje iz njegovog kabineta i priča o tome da je napad na policajca napad na državu nedelju dana pošto je amnestiran čovek koji je napao policajca je samo zaštita ideologije kabineta predsednika Republike i to mora da se sruši. Ne može Srbiju da vodi Citadela. Ne mogu da je vode u kabinetu, nego onaj ko hoće da vodi neka se isprsi i neka je vodi. Nemoj da nam potura svog atašea za štampu, nemoj da diriguje medijima preko dve ličnosti iz svoga kabineta. Nemoj da obezbeđuje svojim saradnicima milionske poslove u evrima, samo zato da bi ga zastupali pred građanima Srbije. Građani Srbije traže da im onaj ko o njima odlučuje kaže kako je odlučio. Zato vas, da ne biste ponovo nekakve deklaracije pisali u budućnosti, pozivamo da se konsultujete sa građanima Srbije kada rešavate najvažnija srpska pitanja, najvažnija pitanja srpske države. Ako krećete na neke pregovore ovih dana, a vidim da su stigli oni koji vas vode na pregovore, krenite sa podrškom većinske Srbije. Nemojte da krećete sa podrškom koju imate sami tu u Skupštini. Ovde su parcijalni interesi. Svi vi koji ćete glasati za ovu deklaraciju možete da idete na poligraf da li ste za nju ili niste. Koliko bi vas prošlo na tom poligrafu? Koliko bi poslaničkih grupa, čini mi se u stoprocentnom broju, glasalo protiv ove deklaracije da niste članovi vladajuće koalicije, da ne srčete med i mleko još godinu ili koliko ste rešili da budete na vlasti? Šta ćemo posle toga? Šta će da ostane posle toga? Posvađana Srbija? Nijednu pojavu ne sprečavate. Nigde ne radite sa ljudima. Trčite kao vatrogasci da gasite požare. Očekujete da se neki političar umeša u nešto za šta biste mogli da ga optužite. Neće to da se desi. Vi ste se umešali u rešenje Beograda, pa vidite kako to izgleda kad neko zapali Beograd. Sad razmišljajte o tome kako su se građani osećali kad ste vi haračili 5. oktobra po Beogradu. Sad. Kad god osudite nekoga, ko to ponovi, osuđujete sebe. Razlika je u tome, što se posle vašeg divljanja promenila vlast, pa je televizija rekla da je to bila demokratija. Posle ovog divljanja nije se promenila vlast i televizija kaže - bili su huligani, a neki od njih kažu ponovio se 5. oktobar. U čemu je razlika? Samo nisu imali toliko sredstava koliko su vam dali 5. oktobra. Znači, onaj ko vodi državu mora da je vodi u kontinuitetu, jednom istom politikom, jednim istim odnosom prema svim pojavama i prema svim građanima, a vi to menjate iz dana u dan. Bolje da mi promenimo vas, nego da vi menjate Srbiju. Ova Srbija ne zaslužuje da je menjate na način na koji je vi menjate. Organizovali ste gej paradu, da bi došlo do nemira u Beogradu. To je bio cilj onih koji su je organizovali i dozvolili. Kad god je loša vlast, ispašta policija. I onog dana je ispaštala samo policija, 6.000 policajaca ne sme da rastera 6.000 demonstranata nego trpe batine. U kojim uniformama? Još od Dušana Mihajlovića su im kupljene uniforme U koji stan su otišli da se istuširaju, da se srede? U domove samačke na Banovom brdu i širom Beograda gde žive policajci koji treba da štite red i mir. Jednog dana shvatiće da, u stvari, štite neke pojedince time što primaju batine. Čuvajte se tog dana. Nemojte da dozvolite da država padne u haos zato što vi čuvate pojedince. I ovi koje optužujete da su organizatori, to su sve pilići iz vašeg jata. I ove koje optužujete da ih finansiraju, to su sve pilići iz vašeg jata, saradnici vaših vođa. Jednog dana će valjda sve da se sazna. Zato bih voleo da pružimo punu podršku svima onima koji istražuju bilo kakvo krivično delo u Srbiji. Da izvedu pred lice pravde one koji su kriminalci. Ni po babu ni po stričevima, ni po izjavama političara, ni po željama političara, nego isključivo po pravdi i po zakonu.
Iskorišćeno je 14 minuta vremena predsednika poslaničke grupe. Reč ima Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, nažalost, očigledno ne postoji dovoljno ozbiljna tema, pa tako ni žrtve srpskog naroda da neko to ne nazove ispiranjem usta. Želim da kažem da se do ovog teksta deklaracije došlo tako što smo održali nekoliko sednica kolegijuma, gde smo razgovarali o nekom prvobitnom radnom tekstu koji se pojavio, a onda su predstavnici poslaničkih grupa, davali svoje primedbe, davali komentare. Na osnovu toga smo uredili ovaj tekst, na osnovu tih komentara. Istine radi, da se zna, nikakvi kabineti, nikakvi nevidljivi centri moći nisu radili na ovome. Na ovome su radile poslaničke grupe. Želim da kažem, pre svega, one poslaničke grupe koje su bili zainteresovane da rade na ovome, kao što ima poslaničkih grupa koje nisu zainteresovane da rade niti na jednompitanju, tako i oni koji sada kažu da ne znaju otkud ovaj tekst, pokazuju da nisu bili zainteresovani da rede na ovom pitanju. Ono što je nešto što smatram važnim da se građanima Srbije da do znanja, ovo ne radimo da bi se hvalili. Potpuno je uvredljivo da neko jedan napor institucije da izrazi svoj jasan odnos prema događajima devedesetih godina, u kojima su mnogi ljudi izgubili život, smatra da se to radi da bi se hvalio. Verujem da onaj ko je to rekao, sve što radi, radi da bi se hvalio. Ono što je bila naša namera jeste da ne dvosmisleno pružimo podršku institucijama, kako u zemlji, tako i onima u okruženju, da se na isti način odnose prema žrtvama pripadnicima srpskog naroda, kao što se odnose i prema žrtvama pripadnicima nekih drugih naroda. To je naša namera ovomdeklaracijom. Reč da ovim nikoga nismo odvratili i da iz ovoga ne može nikoga da uputi na misao da će biti surovo kažnjen, to ne iznenađuje od onih koji su pretili zarđalim kašikama, a onda su pokušali da obuku evropsko odelo i evropske cipele, i misle da je to dovoljno da bi mislili na evropski način. Nažalost, ovakve rečenice i ovakav stav pokazuju da to ne samo da nije dovoljno, nego da ne ispunjava čak ni minimum. Ako neko misli da je izlazak dva miliona građana Srbije da bi podigli svoj glas protiv izborne krađe, svako od dva miliona građana je bio opljačkan 2000. godine i izašao je napolje i rekao – ne dam da me pljačkate, da je to isto pravo kao pravo nekolicini desetina huligana koji će izaći da spreče građane Srbije da konzumiraju svoje ustavno pravo, onda oni zaista niti znaju šta piše u njihovom Ustavu, niti znaju šta su evropske norme. Mislim da bi zaista, pre nego što počnu da drže lekcije drugima, mogli poneku lekciju ipak da nauče.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić, pravo na repliku.
Sve to lepo zvuči, ali gospođo Kolundžija, oni koji su izašli 5. oktobra i rekli - ne damo nikome da nas pljačka, opljačkali su ovu skupštinu celu. Povadili su stolice i stolove, slike sa zidova i odneli u nepoznatom pravcu. Ako su ovo od pre neki dan bili huligani, onda su i ono bili huligani. Samo ono ste vi iskoristili da dođete na vlast. Vrlo dobro znate da pobeda nije bila u prvom krugu. To čak i film napravljen specijalno da obeležite deset godina nije mogao da dokaže. Trebalo je da bude održan drugi krug. Vi ste rekli – nema drugog kruga. Kakva je to pljačka? Nikada niste verifikovali pobedu Vojislava Koštunice na predsedničkim izborima. Nikada nije u skladu sa zakonom objavljena ta njegova pobeda. To je jedna stvar. Druga, koja mnogo više boli, to je da pokušavate da me optužite da sam divljak. Gospođo Kolundžija, kada vas pobedim, moja ideologija biće – ko nas napadne, biće surovo kažnjen. Ko napadne Srbiju, biće surovo kažnjen. Gospođo Kolundžija, ako ne smislite tako da vidite državu, džabe vam je da se nazivate onima koji državu vode. Engleska je putovala hiljadama kilometara brodovima na Maldive da zaštiti svoje ovce. Ratovala je protiv Argentine. Članica EU, ne možete da joj kažete da je nedemokratska zemlja ili da ne zaslužuje svojim divljaštvom da bude članica EU. Molim vas, i kada nekad upotrebim tešku reč, da se ne hvatate za reč. Vama bi bilo dobro da se hvatate za čoveka, za ono što uradi, za ono što pomisli, za ono što od njega očekujete. Pokušavam kod vas da pronađem za šta bi ova Srbija mogla da se uhvati i da kaže – na ovaj način, u ovom pravcu, ovako nas vodi ova vlast. Kao čovek koji ništa nije pročitao, kako vi kažete, u životu i koji ništa o tome ne zna, predstavljam verovatno polovinu … (Predsedavajuća: Dva minuta, zahvaljujem.) Završavam, ako mogu samo i ovu rečenicu da završim. Verovatno predstavljam polovinu građana Srbije kojima ste danas rekli da ništa ne znaju i da ništa nisu pročitali.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Nisam kriva što moram da vas ispravim i da time pokažem da ne znate, radi se o Foklandskim ostrvima. Želim da kažem da vašu ideologiju kojom pretite celom svetu, srpski narod je platio stotinama hiljada života, dok ste se vi bezbedno smestili u sigurnost tada dobijenog stana.
Pravo na repliku ima gospodin Tomislav Nikolić.
Problem svakog lepo vaspitanog muškarca je što ne zna šta da kaže bezobraznoj ženi. Dakle, sa vama dalje neću da razgovaram.
Narodni poslaniče, molim vas da uskladimo izražavanje. Jedini problem ovde mogu da imaju narodni poslanici koji krše Poslovnik, pa vas molim da u skladu s tim svi uskladimo svoje izjave i izrazimo svoje političke stavove. Narodni poslanik Velimir Ilić ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodo narodni poslanici, mi danas imamo jednu raspravu koja je, nažalost, trebalo da bude objedinjena i koja je trebalo da se završi pre osam meseci, ali vi to niste želeli. Vama je trebalo tada da donesete jednu Rezoluciju o Srebrenici, da biste sa njom mahali po svetu i da bi ta rezolucija, koju ste tada doneli, bila udarna vest na svim medijima svetskim. To je bila udarna vest da je Srbija osudila zločine u Srebrenici, da je Srbija priznala maltene genocid koji su joj nametali. Međutim, šta se dogodilo? Danas ste napravili neku rezoluciju i čisto da zadovoljite javno mnjenje i opoziciju koja vas je više puta upozoravala zašto toliko dugo ne donosite drugu rezoluciju koju ste obećali i vi ste ovu drugu napisali, koja je limunada i koju niko u svetu neće objaviti jer nikoga i ne interesuje. Cilj sa onom prvom je postignut. Zato smo mi hteli da skrenemo pažnju i svetskih medija i svih svetskih moćnika da se na prostoru bivše Jugoslavije dogodio izuzetno veliki zločin i da zločinci treba da budu kažnjeni i da je zločin identičan, bez obzira nad kim je izvršen, da li nad Srbima, da li nad nekim drugim narodima. Međutim, vi danas to delite. Tamo ste rekli da je zločin, a danas donosite Rezoluciju koja pominje žrtve NATO bombardovanja. Velika je razlika između žrtve i zločina. Velika je razlika između zločinca koji počinje zločin nad civilnim stanovništvom i vi to izbegavate jer tu reč ne smete da upotrebite, jer smatrate da ćete se time dodvoriti nekome ko će vam opet doći u Srbiju i reći u lice - kad kršite sopstveni Ustav sopstvene države o statusu Kosova, nema razgovora, o nezavisnosti Kosova nema razgovora mi kažemo, a vi kažete – pa dobro, nešto ćemo razgovarati, važno je da se vidimo sa tim ljudima iz Prištine, nešto ćemo naći da pričamo, možda o sportu, možda o nečemu. Prema tome, sve ovo danas ne liči ni na šta jer ovo što vi hoćete mi ne možemo podržati, Nova Srbija to nikada neće podržati. Mi smo hteli da podržimo tu jednu rezoluciju koja je jedinstvena, koja mnogo znači za jedne i druge. Ali, mi sada želimo da vam postavimo jedno pitanje – da li je zločin i da li je neko zločinac ko, pored zabrane i međunarodnih konvencija, baci kasetne bombe na grad Niš? Da li je zločinac onaj ko baci na Kopaonik kasetne bombe koje do danas nisu demontirane? Da li je zločinac u okolini Kraljeva prema Jarčujku, gde još i danas stoje kasetne bombe koje niko nije demontirao? Posle se dodvoravamo onima koji su ih bacili da dođu da nam daju neki dinar da ih sklone, da bi naša deca, naši građani mogli da uđu u svoje njive i da obrađuju zemljište ili da bi građani Niša bezbedno mogli da šetaju određenim prostorima teritorije svoga grada ili na Kopaoniku, da bi neko mogao da se skija. Bio sam prisutan kada je trebalo da otvorimo jednu žičaru, kada su ljudi pronašli kasetnu bombu na nekoliko metara od grupe naroda koja je tu stajala. To za vas nije zločin. Ako neko iskoristi osiromašeni uranijum i baci na gradove i bombarduje određene ljude nevine u naseljima, ako čovek koji se brije u kupatilu pogine od NATO bombe, ako dete na noši pogine, ako ono na mostu pogine, ako poginu građani koji su izašli na ulicu da kupe nešto, pošli u prodavnicu, da li je to zločin nad civilnim stanovništvom? Kako možete da nazovete bombardovanje RTS, kada ljudi koji su došli uredno i radili svoj posao i obavljali svoje radne zadatke da bi zaradili koru hleba da prežive budu pobijeni, zatrpani u ruševinama onog silnog betona koji se sručio? Da li je to zločin ili su to žrtve koje je neko tamo, naš neki prijatelj, dobronamerno uradio da bi nas opomenuo na nešto? Prema tome, molim vas da se ovim što ste danas podneli ne brukamo, te da se to usaglasi i da se zajednički ponovo usvoji sa onom Deklaracijom o Srebrenici koja je već usvojena. Ovo sve liči na jednu lakrdiju opštu, na nešto da mi ne smemo da kažemo ko smo, šta smo, da ne smemo da kažemo da je bombardovana osiromašenim uranijumom fabrika konfekcije. Kome je ona pravila zlo? Šila je jakne, šila zimske kapute, konfekcija u Čačku. Ne smemo da kažemo da je bombardovana građevinska firma "Hidrogradnja" koja je imala tu armirački pogon, mehanizaciju, ljudi radili svoj posao; da su bombardovana silna naselja koja jednostavno su gađana osiromašenim uranijumom i da danas u Srbiji umire desetine i desetine mladih od leukemije, od karcinoma, da su nam deca u osnovnoj školi obolela od karcinoma. Da li bi to neko u svetu prećutao? To nije greh prema EU, EU će da shvati to da mi želimo da osudimo i da nazovemo pravim imenom zbog toga da se nikad u istoriji tako nešto ne dogodi ni u jednoj zemlji sveta, da nikada nijedno dete od pet godina ili tamo niz dečaka na Banjici od karcinoma leži i umire iz osnovne škole. Gradovi koji su bombardovani doživeli su jedno uništenje koje će vekovima trajati i bolesti koje će vekovima harati na tim područjima. Grad koji sam tada vodio, kao gradonačelnik Čačka, dobio je na poklon 254 tone bombi sa tim osiromašenim uranijumom. Razorene su fabrike, hiljade ljudi ostalo je bez radnih mesta, stotine mostova u Srbiji, nadvožnjaka, pruga. Da li je bilo humano da neko gađa voz pun putnika i da pobije narod u njemu ili pun most u Varvarinu, koji je bio na pazarni dan, prepun da gađa, kada je stradalo toliko nevinih ljudi koji su jednostavno pošli na pijacu da kupe nešto. Prema tome, sve je to zločin. Zločin je bio i u "Bljesku". Zločin je bio i u "Oluji". Zločin je bio na hiljade mesta na Kosovu. Zločin je bio kada su oni gađali iz snajpera decu koja su se bezbrižno kupala na jednom seoskom potoku. Zločin je bio kada su snajperima gađali decu dok su igrala fudbal, iz osnovne škole. To niko danas ne sme da kaže. Zašto? Mi smo za EU. Ali, i Evropa je pravila greške i NATO je pravio greške i ti koji su rukovodili su pravili greške. Kada smo razgovarali sa hiljadama ljudi koji su dolazili u Srbiju, svi su kao građani pojedinih zemalja koje su izvodile ove zločine osuđivali ovo kao zločin. Evo sada kada prođete Nemanjinom i pogledate Generalštab, da li je to bio zločin? Da li je bio zločin gađati bolnicu? Jeste, sigurno jeste bio zločin. Prema tome, trebalo je ta zajednička rezolucija da pokaže da smo mi jedan veliki narod, jedan narod koji poštuje i ceni mnoge narode, ali poštuje i ceni sebe i svoju teritoriju koju je neko ugrozio zbog nekoga. Sada taj neko nije više među živima, ali oni traže opet nekog drugog, pa je neko drugi sada kriv. Zašto ne sme da se kaže, kada smo mi ovde u Srbiji bili kažnjavani, kada su naši stadioni zatvarani, kada je bio incident, bačena baklja ili nešto drugo, "Zvezda", "Partizan", mi smo bili kažnjeni zbog toga. Šta nas briga što Italija nije obezbedila i zaštitila utakmicu koja se igrala u Đenovi, jer to je bio njihov problem i oni su odgovorni za tako nešto. Kako su mogli tako nešto da dozvole, neka je bilo 10 ili 20 huligana, da ugroze i one momke koji su navijači, koji su pravi navijači, koji idu i gledaju i prate utakmice? Da li je moguće, ja sam pažljivo pratio, desetak ljudi je tu bilo aktivno, a ostali su posmatrali. Mi sada kažemo – huligani. Gde su toliki karabinjeri, kome je odgovarao rezultat tri nula da dobije bez igre? Njima. Zašto je sudija prekinuo utakmicu, kada je bilo hiljada utakmica gde su bačene baklje i nisu bile prekinute širom sveta? Jedva se čekalo da se napravi incident. Da li je to možda u saradnji sa našim službama? Da li su ti ljudi plaćeni da to urade tamo? Pored one mirne dece koja su demonstrirala, jer svaki skup ima i kontraskup. Gospodo, iz vladajuće koalicije, sećam se kada smo mi pravili miting opozicije, vi ste nam pravili kontramiting na 50 metara. Bili ste nezadovoljni mitingom, izašli ste da kontrirate i okupili ste silnu policiju i šta sve. Prema tome, i na ovaj protest ukaže se drugim protestom. Jedno pitanje veoma bitno, imam mnogo prijatelja u policiji i razgovaram s njima. Na toj vašoj gej paradi bilo je najmanje naših domaćih, kako oni kažu, gejevaca. Oni se žale udruženju, kažu da uopšte nisu tamo došli. To su bili neki stranci dovedeni tu, bilo je 500 policajaca koji su igrali gejovce i bilo ih je sramota što su morali u civilu to da odigraju, duboko su navukli kape na glave i morali su da prošetaju, da se usnimi i da se pokaže, da ste vi u stanju da to napravite i jedno 200 novinara u civilu koji su prošetali. Kako je moguće da pet ili šest marica sve to razveze za 15 minuta? Raspitao sam se kod policije, u jednu maricu stane pet ili šest ljudi. Kako je moguće 1.200 ljudi da se razvezu za 15 minuta? To je nemoguće. Prema tome, vi ste napravili jednu cirkusku zabavu i hteli ste da pokažete svetu, ali eto, neka deca su se probudila i protestovala su zbog toga. Naravno, vi ste pokupili koga ste stigli. Uzeli ste momka sveštenika, pričestio se u crkvi Svetog Marka i produžen mu je pritvor na 30 dana, navodno su mu našli u pretresu i piše u zapisniku. Znači, dečko se pričestio, ali je bio smotan u toj gužvi i otišao je. Umalo i onu svadbu niste pokupili, da nije bilo mlade u venčanici, odoše i mladenci. I oni bi tako bili huligani. Malo ohladite priču, non-stop pričate i pričate, jutros na TV "Pink" državni sekretar Ministarstva za omladinu i sport priča o radionicama koje su oni pravili o edukaciji. Loše ste radili. Kakve radionice vi to pravite? Mladima trebaju radionice gde će da rade i da primaju platu, a ne da ih tamo neki Dinkićev brat od tetke…
Narodni poslaniče, molim vas, nakon pet minuta izlaganja da dovedete u vezu sa temom. Deset minuta ste govorili o temi, a pet minuta tačno molim da dovedete izlaganje u vezu sa temom, a tema je osuda zločina učinjena nad pripadnicima srpskog naroda.
Ovo je vrlo važno, odnosi se na temu. Kako je moguće da vama iz vladajuće koalicije neko naloži pred jednu važnu posetu da pustite Jurišića na slobodu? Da li je to sramota za Srbiju da neko ko je ubio 51 dečaka, naložio da se streljaju i ubiju, da bude pušten i bude dočekan kao narodni heroj u Tuzli i da prikazuju svi svetski mediji kako on likuje, širi ruke, ljubi se. Da li je to moralo da bude tako? Šta je on, da li je on zločinac, možda ste ga prevaspitali dok je bio u zatvoru ili je bio u nekoj radionici, da on nije bio predavač u nekoj radionici? Prema tome, velike se pare troše i mnogo se danas atakuje na nešto što ne bi smela država tek tako da radi. Bio sam predsednik Atletskog Saveza Srbije. Aktuelna ministarka koja dođe ponekad i sedne ovde rekla je – nećete dobiti dinara dok je Ilić predsednik. Ja sam odmah presavio tabak i podneo ostavku. Šta se dogodilo? Taj savez je propao, nema dinara i dalje. Vi ste uneli tu mržnju između "delija" i "grobara". Vi ste uneli taj razdor između srpske omladine, jer zloupotrebljavate, uzimate, povlačite, a sećam se posle 5. oktobra, svaki političar i vaš lider je dao izjavu i rekao – "delije" i "grobari" su podneli, uz kamiondžije i policiju, najveći deo posla. Onda su se hvalili, ministar pravde nije ispuštao iz usta, pa ste se takmičili ko je više imao "grobara", a ko "delija". Danas su to za vas huligani, kriminalci, neke bande itd. Ko može u svetu da zabrani, sad će neko da mi zabrani da navijam za klub koji volim? Evo, Toma je "grobar" i voli "grobare", a ja volim "delije" i mi se dobro slažemo, nema nikakvih problema tu. Molim vas, figurativno sam rekao, jer mi volimo kad nas tako prozivaju. Mi smo ponosni kada odemo na utakmicu, mi smo srećni kada se navija i sa juga i sa zapada…
Narodni poslaniče, sada vas upozoravam, član 106. stav 1. i obaveza poslanika, narodni poslaniče, imate obavezu da nakon upozorenje i podsećanja predsedavajućeg da imate poslovničku obavezu da govorite po dnevnom redu, da vaše izlaganje, tok vaših misli i vaše argumentacije povežete sa temom dnevnog reda. Trenutno je u raspravi osuda zločina nad pripadnicima srpskog naroda. Molim, ako ne možete da dovedete u vezu utakmice i prijateljstva koja imate pri igranju utakmica sa ovom temom, da onda ni ne spominjete utakmice. Imate još tri minuta kao predsednik poslaničke grupe i ako želite o dnevnom redu, molim vas da se prijavite i da iskoristite vaše pravo.
Gospođo Čomić, vi imate jednu praksu da volite da polemišete sa poslanicima dok govore, da ih prekidate, dekoncentrišete, ali mene to ne ljuti. Prema tome, hoću da nastavim priču tamo gde smo stali i da vas podsetim da ovu rezoluciju povučete kao vladajuća koalicija, da je objedinite sa onom iz Srebrenice, da je zajednički ponovo usvojimo, jer ovako nećemo nigde postići ništa. Hteo sam da govorim, kao što su mnogi prethodnici rekli, niste smeli zbog Kacina da pomenete Slovence, jer Jelko je vrlo nezgodan, ako čuje da spomenete Slovence, ode mast u propast. Nemate sa čim da se pohvalite. Međutim, Slovenija je to uradila, što je uradila. Sećate se Splita, kada su civili naskočili na tenk i udavili onog nesrećnog vojnika javno, kada su Makedonci to isto radili, kada se snimak vrteo na svim svetskim medijima? Zašto ga nekad ne ponovite, da vidi narod da je to bio težak zločin prema civilnom stanovništvu, dečake koji nisu bili naoružani, goloruki, jer ih neko pustio goloruke u masu? I da ih dave javno pred kamerama. Kako je roditeljima te dece danas? Kako je roditeljima kada su videli da je Jurišić pušten? Prema tome, zločinci moraju da se osude, zločinci moraju da odgovaraju. Zar je moguće na Kosovu da nema zločina? Nedavno sam doživeo i gledao šta rade, kako provociraju da napravite neki incident, jer sam bio priveden u Kosovsku policiju satima. Držali su me satima i vozali po Kosovu da bi napravio neki incident. Međutim, samo sam se smeškao, a to ih je mnogo nerviralo. Ostavili su me do mraka, pa me vozili u Podujevo, pa u Prištinu, obišao sam Kosovo, mislim da niko od političara nije uskoro obišao tako u pratnji policije. Euleks je bio protiv toga i nije hteo da potpiše zapisnik. Ali, oni su to radili. Zašto? Rekli su mi, njihov direktor policije lično – dobili smo spisak od kabineta vašeg predsednika koji ljudi ne mogu da uđu. Evo vam telefon, okrenite kabinet, ako oni potvrde, mi vas puštamo i dajemo vam vozilo da vas vozi gde god hoćete. Prema tome, gospodo iz vladajuće koalicije, vi ispod žita vrlo dobro sarađujete sa rukovodstvom Kosova. Zato ne smete nigde da ih nagazite ovako javno. Ali, da li je to dobro i što to ne kažete javno narodu? Imate jednu rezoluciju za svet, sada imate jednu ovde za ovaj naš napaćeni, namučeni narod. Kao što imate dvostruke aršine za sve vaše izjave koje dajete napolju i izjave koje dajete ovde. Posebno izjave koje dajete u ovom parlamentu…
Dvadeset minuta. Vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Suzana Grubješić.
Poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, moralo je, čini mi se, da prođe 10 godina od raspada bivše Jugoslavije da se Srbija koliko-toliko vrati u normalnost, pa da se postavi i pitanje zločina nad srpskim civilima i nad ratnim zarobljenicima srpske nacionalnosti. Tek u poslednjih 10-ak godina Srbija je dobila pravo da oplakuje svoje žrtve na čitavom prostoru bivše Jugoslavije. Stradanja Srba su ili mistifikovana, jer se insistira samo na licitiranju broja stradalih, a ne i na poštovanju prema konkretnim žrtvama koje imaju ime i prezime ili se odabranom i doziranom istoriografijom utvrđuje monopol nad istinom prošlosti. Pravilan odnos prema sopstvenoj istoriji je nešto što je svih ovih godina nedostajalo, ali ne samo u Srbiji, već u čitavom regionu. To je nešto što tek treba da se uradi, ali ne treba da imamo iluzija i da se zavaravamo da će se to desiti uskoro. Uvek nekome odgovara da preuveličava svoje, a nipodaštava tuđe žrtve. Ili se dešava čak i obrnuto, da uvek neko krivi više svoj narod za zločine, a da opravdava druge. Takmičenje u političkoj korektnosti i zaklanjanje iza ili zaklinjanje u evropske vrednosti ne mogu da budu recept za uspostavljanje trajnog mira i stabilnosti u ovom našem regionu. Bez primene krivičnog zakona nema mira i saradnje u regionu. Pravosuđa u Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini ne mogu da nađu izgovor za nepokretanje istraga i suđenje za ratne zločine počinjene nad Srbima. Ostali su nekažnjeni mnogi zločini počinjeni nad Srbima jer su bili, a i danas su, na dnu liste prioriteta u pravosudnim institucijama Hrvatske i BiH. Međutim, sređivanje ratnih računa i proces pomirenja ne zavisi samo od suđenja ratnim zločincima. Ključne uloge moraju da odigraju političari i kreatori politike, kroz obrazovanje i kulturu i kroz stalno unapređivanje dijaloga među narodima koji od 90-ih godina prošlog veka žive u zasebnim, novim državama, a Srbija ima poseban interes za normalizacijom odnosa u regionu, jer izvan Srbije žive naši sunarodnici sa različitim stepenom političkih i drugih prava. Istovremeno, u Srbiji žive izbeglice i raseljena lica iz skoro svih krajeva bivše Jugoslavije i raseljena lica sa KiM. Po broju izbeglica i raseljenih lica Srbija je na prvom mestu u Evropi. Od Srbije se traži i očekuje suočavanje sa prošlošću. Moram da kažem da je to jedan difuzan koncept kome nedostaje jasna definicija i zbog toga je teško reći da li se to suočavanje odvija ili ne. Sam termin ima i jednu jaku ideološku konotaciju, jer se pretpostavlja da onaj ko govori o tome jedini zna istinu o prošlosti i da svi drugi treba da se sa tom istinom saglase, odnosno suoče. Istina ima uvek više strana. Naša znanja iz prošlosti ograničena su samo prošlošću, jer nismo svi istoričari i ne možemo sve rekonstruisati na osnovu izvora. Pri tom postoji i prošlost koja je kreirana i od strane medija, prosvete, kolektivnih uspomena, ali i potrebe određenog trenutka. Suočavanje sa prošlošću nije trgovačko licitiranje i ne uspeva ako je nametnuto. Baš kao i izvinjenje, i suočavanje treba da bude iskreno, da se obavi bez uvijanja, prenemaganja i svakojakih drugih trikova, i to ne zato što to neko od nas traži, što nas neko time uslovljava, nego što smo mi na to spremni, i to ne samo mi nego i svi ostali narodi iz bivše Jugoslavije. Postoje i nepobitne činjenice: država Srbija i ova Narodna skupština pružile su ruku pomirenja donošenjem Deklaracije o Srebrenici. Nema većeg poštovanja prema sopstvenim žrtvama nego kad se izvinite onim drugim, tuđim. Ne možemo da utičemo na to kada će i da li će i drugi ukazati poštovanje prema srpskim žrtvama, ali možemo da ih pozovemo da to učine. Isto tako, ne možemo ni očekivati da neko drugi ima razumevanje, pijetet za naše žrtve, ako mi sami ne razvijemo poštovanje i trajno sećanje. Srpski narod je u 20. veku i ginuo i stradao, a u 21. veku treba da nauči da živi. Ova deklaracija je korak u tom pravcu i zato ćemo danas glasati za nju.
Pet minuta i 50 sekundi je iskorišćeno vremena predsednika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na početku želim da kažem da SRS neće glasati za predloženi tekst deklaracije iz jednog jedinog razloga: ova deklaracija treba da predstavlja političku veš-mašinu u kojoj treba da se opere savest onih narodnih poslanika koji su glasali pre nekoliko meseci za to da se u Srebrenici desilo nešto što se nije desilo, dakle, da je srpski narod kolektivno odgovoran za navodni zločin genocida nad Muslimanima u Srebrenici. Kada pročitate tekst deklaracije, prvo što pada u oči jeste da su oni koji su pisali ovaj predlog deklaracije zaista pažljivo vodili računa da deklaracije ne odiše suviše nacionalnim tonovima, da nam sutra neko ne bi zamerio, kad kažem nama mislim, naravno, na skupštinsku većinu koja će ovo da izglasa, da smo bili suviše veliki nacionalisti, da smo bili suviše agresivni i da smo bili suviše ratoborni. Pa su se pisci Predloga deklaracije dosetili da iskoriste sintagmu - srpski narod i građani Srbije, da slučajno ne piše samo zločini nad srpskim narodom, nego smo se ogradili time što smo rekli – da, desili su se zločini nad Srbima, ali su se desili zločini i nad građanima Srbije. Čak se u preambuli ove deklaracije kaže da Narodna skupština oseća duboko žaljenje za žrtvama koje su pretrpeli drugi narodi i, zamislite, nacionalne manjine. Sada, kada čovek čita tekst predloga deklaracije, a da ne zna zaista šta se desilo od 1990. godine pa do danas, teško da bi mogao da sabere dva i dva, i teško da bi mogao da dođe do te toliko željene istorijske istine o tome šta se zaista desilo na prostorima bivše Jugoslavije u proteklih 20 godina. Predlagači ove deklaracije propustili su da objasne građanima Srbije, da objasne svetskoj javnosti kako se u stvari i zašto se u stvari desilo sve ono što se desilo od 1990. godine? O tome u ovoj deklaraciji ni jedne jedine reči. Zašto su se desili zločini nad Srbima u Hrvatskoj, BiH i na KiM? Zašto su se desili zločini, koje niko ne osporava, i nad Hrvatima i nad Muslimanima? Zato što je neko iz međunarodne zajednice dozvolio da se suprotno povelji UN, da se suprotno međunarodnom javnom pravu raspadne jedna međunarodno priznata država, da se bez uporišta u međunarodnom pravu prizna nezavisnost Slovenije, Hrvatske i BiH, i da se pri tome u političkom smislu, u medijskom smislu, u finansijskom smislu, u smislu neposredne vojne pomoći naoružaju paravojne formacije u Sloveniji, Hrvatskoj, BiH i na KiM. Eto tako je sve počelo. U svojoj knjizi "Postherojski rat zapada protiv Jugoslavije", poznate beogradske profesorke dr Smilje Avramov, citiran je "Njujork Tajms" iz 1989. godine, pazite 1989. godina, u kome se kaže da će Slobodan Milošević biti najodgovorniji za sve zločine koji će se desiti na teritoriji SFRJ. Dakle, neko je unapred isprojektovao, da je ne samo Slobodan Milošević, nego da će Srbija i srpski narod biti najodgovorniji za raspad bivše Jugoslavije. Da li ste vi, gospodo iz vladajuće koalicije, skinuli ili pokušali da skinete hipoteku sa leđa srpskog naroda ovim predlogom deklaracije? Niste. O tome u ovom tekstu nema apsolutno ni jedne jedine reči. Zašto su Srbi dobili više od hiljadu godina zatvora u famoznom Haškom tribunalu? Zašto je 16 Srba ubijeno u tom istom Haškom tribunalu u proteklih 15 godina? Zašto se danas ugrožava život na najbezočniji mogući način jednog građanina Srbije, koji nije samo predsednik SRS, koji je građanin Srbije, koji uživa, valjda, sva prava koja uživaju i svi drugi građani Srbije, a u pitanju je Vojislav Šešelj? Zato što postoji hipoteka koju niste ni pokušali da skinete – da su Srbi najodgovorniji za raspad bivše Jugoslavije. Kada su najodgovorniji, onda nije nikakav problem da se taj najodgovorniji narod bombarduje, da se tom najodgovornijem narodu lepi žig genocida i da se pripadnici tog istog, navodno, genocidnog naroda u Haškom tribunalu osude na 1000 godina zatvora. Da ne postoji nikakva istorija, da ne postoje nikakve deklaracije, da ne postoje nikakve zvanične evidencije o žrtvama, dovoljno je samo uzeti presude Haškog tribunala, pa videti, ako je jedan narod osuđen na 1000 godina zatvora, pa valjda je taj narod zaista i najodgovorniji za ono što se desilo na prostoru bivše Jugoslavije. Propustili ste, gospodo, u ovom predlogu deklaracije da osudite jedan zločin koji predstavlja uvod u sve druge zločine na prostoru bivše Jugoslavije, a to je zločin protiv mira. SAD, Nemačka, Vatikan, zemlje NATO pakta su najodgovornije zašto mi danas uopšte raspravljamo o deklaraciji o osudi zločina nad srpskim narodom i, kako vi kažete, građanima Srbije. Da te zemlje nisu dozvolile naoružavanje paravojnih formacija u bivšim jugoslovenskim republikama, da separatiste, da teroriste nisu proglašavali oslobodiocima i borcima za demokratiju, mi danas ne bi imali potrebe da o ovom tekstu razgovaramo. Vrlo ste se trudili, gospodo iz vladajuće koalicije, da kada je reč o zločinima nad srpskim narodom izbegnete reč genocid. Ako i jedan narod može da se označi žrtvom genocida u 20 veku, pored Rusa, Poljaka i Jevreja, onda su to Srbi. U ovom tekstu predloga deklaracije nema apsolutno ni jedne jedine reči, ni jedne jedine rečenice gde se spominje da je nad srpskim narodom izvršen genocid, ali zato genocida ima u Srebrenici, tamo gde ga nije bilo. Tamo gde ga je bilo na području Republike Srpske Krajine, na području Republike Srpske, odnosno BiH, na KiM, tamo ste izbegli da upotrebite reč genocid. Opet iz jednog politikantskog razloga, da oni sa Zapada koji budu čitali ovu deklaraciju slučajno ne pomisle kako je Narodna skupština Republike Srbije bila suviše militantna u ispoljavanju srpskih nacionalnih osećanja. Propustili ste da osudite zločine nad srpskim narodom u tzv. Nezavisnoj Državi Hrvatskoj i isključivo ste se usredsredili na događaje iz devedesetih godina. Događaja iz devedesetih godina ne bi bilo da se nije desio zločin nad srpskim narodom, nezapamćen zločin genocida nad srpskim narodom u tzv. Nezavisnoj Državi Hrvatskoj. U ideološkom, u političkom, u moralnom smislu današnja Republika Hrvatska je u najvećoj meri nastavljač mračne politike Nezavisne Države Hrvatske u periodu od 1941. do 1945. godine. Možete vi sto puta na dan da kažete da ste za dobrosusedske odnose i da nam je Hrvatska prijatelj i da će nam dati prevode tih famoznih evropskih zakona da bi brže ušli u EU, ostaje činjenica, gospodo iz vladajuće koalicije, vi koji gledate hrvatsku televiziju, koji imate priliku da gledate hrvatsku radio-televiziju, danas u 2010. godini, a tako će verovatno biti i u narednim godinama, nema dana da se na hrvatskoj radio-televiziji na bilo koji način, u političkoj emisiji, u nekoj zabavnoj emisiji, u nekom igranom filmu, u nekom dokumentarnom filmu, ne udari šamar srpskomnarodu. Ako nikako drugačije, na onom famoznom TV Dnevniku, koji uređuje bivši Srbin, a sada veći katolik o Pape, Obrad Kosovac, iz naftalina se izvlače događaji i tzv. domovinskog rata i onda se Srbi optužuju da su odgovorni za zločine koji su se desili u Hrvatskoj. Snimaju se filmovi danas u Hrvatskoj uz pokroviteljstvo Vlade Republike Hrvatske, u kojima se veličaju ustaški zločinci. Ne znam da li znate da u toj demokratskoj i prijateljskoj Republici Hrvatskoj danas imate ulice koje se zovu po imenu jednog od glavnih ustaških ideologa dr Mile Budaka, koji je proklamovao zvaničnu politiku Nezavisne Države Hrvatske, da jednu trećinu Srba treba pobiti, jednu treba raseliti, a poslednju trećinu treba prevesti u katoličku veru. Da li je to neko osudio od vas? Da li je neko rekao jednu reč protesta, kad ste se susretali sa predstavnicima sadašnje Republike Hrvatske? Nije. Da li znate da od 1990. godine do danas, uključujući i ovu 2010. godinu, srpska deca se u osnovnim školama u Hrvatskoj izjašnjavaju kao Hrvati. Izjašnjavaju se kao rimokatolici. Ne smeju da pomenu da su Srbi i da ispovedaju pravoslavlje. Da li je to neko pomenuo kao problem u odnosima sa ovom i ovakvom Republikom Hrvatskom? Nije. To je problem tih Srba koji tamo žive. To nije naš problem. Dajte da oni nama daju te famozne prevedene evropske zakon, a šta se dešava sa srpskim narodom u Hrvatskoj, baš nas briga. Moje kolege iz drugih poslaničkih grupa su tačno primetile da je deklaracija nepotpuna i zato što se ne pominju zločini u Sloveniji. Tajzločin se zaista desio krajem juna 1991. godine, kad je teritorijalna odbrana Slovenije pucala u vojnike JNA kojima prethodno nije podeljena bojeva municija. Trebalo je da brane granične prelaze prema Austriji sa praznim puškama. Za to isto vreme, slovenački teritorijalci su ih ubijali, streljali, pucali u potiljak. Imate čak i onu monstruoznu fotografiju na kojoj se vidi kako jednog uhvaćenog vojnika JNA bukvalno okreću na ražnju. Zbog istorije, vi to niste ubacili u tekst deklaracije, pa to neće ostati kao zvaničan dokument Narodne skupštine Republike Srbije, ali zbog ljudi koji su poginuli u Sloveniji, zbog porodica, želim da podsetim i vas i građane Srbije, da su u junu 1991. godine u Sloveniji mučki ubijeni: kapetan prve klase Anton Mrvak, poručnik Dragan Bubalo, potporučnik Aleksandar Milošević, stariji vodnici Bojanče Obinovski i Milko Brnaušanović, razvodnik Zoran Ješić i vojnici Zoran Stojanović, Ljubo Babić, Branko Bojanić, Dušan Dejanović, Antonije Šumanović, Ratko Jovanović, Mirko Lučić, Goran Maletić, Zoran Marković, Stojan Mitić, Vojko Obradov, Dragan Đokić, Borislav Pevač, Špiro Ponjević, Dragan Rodić, Goran Stanković, Obrad Stevanović, Slobodan Stojković, Muhamed Palić, Doma Gligotovac, Spiro Tati, Kalmi Popaj i mnogi drugi. Kao što vidite, ne samo Srbi, nego i Hrvati i Muslimani i Albanci. Šta reći za ovaj drugi deo Predloga deklaracije gde ne osuđujete NATO bombardovanje, nego izražavate žaljenje zbog žrtava koje su se desile u toku NATO bombardovanju. Potpisujem sve što je rekao gospodin Dragan Marković Palma i svi smo toga svesni da se desio zločin i na Varvarinskom mostu, i u Grdeličkoj klisuri i da je zverski ubijena mala Milica Rakić u Batajnici. Sad pitam gospodina Dragana Markovića Palmu, koji trenutno nije u sali, zašto to ne piše u Predlogu deklaracije? Šta vredi sad da se junačii da nas podseća na nevine srpske žrtve u NATO agresiji, kad to ne piše u Predlogu deklaracije za koju će glasati on i svi vi. Što niste smogli tri čiste da to stavite na papir i da kažete da je NATO pakt odgovoran za zločine koji su se desili 1999. godine. Ako uzmete puni naziv Međunarodnog krivičnog tribunala u Hagu, videćete da je on odgovoran za gonjenje onih koji su počinili zločine na prostoru bivše Jugoslavije od 1991. godine. Valjda se u taj vremenski tesnac uklapa i NATO bombardovanje 1999. godine. Što niste rekli da je NATO počinio zločin? Ne smete da kažete, zato što po informacijama koje mi imamo, Hilari Klinton prvo što je rekla Borisu Tadiću jeste da nema ništa od ulaska u EU dok Srbija ne uđe u NATO. Da li je to istina? Da li je neko poveo raspravu o tome? Kako je moguće i gde to u belom svetu u diplomatskoj praksi se razgovori obavljaju, kažu, u četiri oka. Najpre sa gospodinom Borisom Tadićem, a posle toga sa ministrom inostranih poslova Vukom Jeremićem. Ko može da bude svedok razgovora u četiri oka? Možemo li mi da znamo koja je prava poruka gospođe Hilari Klinton, ako zanemarimo ono kurtoazno smeškanje za TV kamere i rukovanje. Možda zbog toga niste smeli da napišete da je NATOizvršio ratni zločin na području SRJ. Kako razumeti vašu nameru da osudite i da podstaknete druge države da istražuju zločine učinjene nad pripadnicima srpskog naroda i građana Srbije. Kažite mi koji sud u Hrvatskoj, koji sud u BiH, koji sud na teritoriji ove lažne države Kosovo će da pokrene krivični postupak zbog zločina nad srpskim narodom kad mi, u centru Beograda, u sedištu države Srbije puštamo na slobodu čoveka koji je odgovoran za ubistvo oko stotinu vojnika JNA u Tuzli. Ko ozbiljno nas da doživljava? Ko će da kaže, ovi ljudi zaista veruju u ovo što su napisali. Mi tražimo od drugih država da pokrenu krivične postupke zbog onih koji su počinili zločine nad Srbima, a mi te iste zločince puštamo na slobodu. Smeju nam se u lice. Da li je kraj ponižavanju Srbije? Da li je kraj zveckanju oružja u Srbiji? Nije. Ako pogledate internet izdanje "Sandžak pres", onda možete, između ostalog, da pročitate i sledeći tekst: "Hoće Srbi sličan rat kao u Bosni, samo što Sandžaklije nisu glupi, videli smo šta ste uradili u Bosni, pa smo svi oružje lagerovali, vi zapucajte, a mi ćemo da nastavimo; ako bude došlo do čega će doći, branićemo se, to sigurno znajte, ima nas koji će i sa strane da dođu; mi koji smo u dijaspori i koji jedva čekamo da se zarati u Sandžaku, da se i to jednom više rješi, kad ne može na miran način da dođemo i da zađemo redom; iz dijaspore bi došlo najmanje 500.000, jer nas ima više od pet miliona, pola Kosova bi došlo u Sandžak, nema sa koje strane nas ne bi stiglo; više vas" misli se Srba "nema u policiji zaposlenih 90% nego 5% i sad na ulicu kad vaši šetaju po ušima su se pokrili, ne smiju da pogledaju nikog, spustili nos, četnici potuljeni". To se danas objavljuje u Republici Srbiji, u jednom delu Republike Srbije koji se zove Raška oblast. Da li je neko reagovao od zvaničnih predstavnika države Srbije na ovakve tekstove? Nije. Moram da podsetim moje kolege iz SPO, 1986. gospodin Vuk Drašković je objavio jedan sjajan tekst "Šta to kuva Vjesnik"? Taj tekst je deljen po Beogradu, po intelektualnim krugovima. Sad vas ja pitam, zašto ćutite vi iz SPO? Šta to kuva "Sandžak pres" danas u Novom Pazaru i zašto ćuti država Srbija? Zašto vi ćutite? Zašto se oni, kako sami kažu, lageruju oružje i spremaju se da udare na Srbe i proglašavaju borcima za demokratiju? Da li znate da "Sandžak pres" poziva EU da pošalje posmatrače u Novi Pazar i da spreči, kako oni kažu, zločine države Srbije nad Bošnjacima. Da li je neko od vas zbog toga reagovao? Nije. Kao što nisu reagovali ni odgovorni u JNA na pravi način, kad su se naoružavale Tuđmanove formacije u Hrvatskoj ili kad su se naoružavale Zelene beretke u BiH. Sve u svemu, završavam gospođo Čomić, jedan prazan tekst, jedan bezličan tekst, jedan tekst koji ne da neće doprineti utvrđivanju prave istine o tome šta se desilo na području bivše Jugoslavije. Jedan tekst deklaracije koji ćete vi danas da usvojite, koji će samo dodatno da ponizi ionako već ponižen srpski narod.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz je prijavljen. Želite da govorite o povredi Poslovnika? (Da.) Narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, direktno smo prozvani od predstavnika SRS i iskoristio bih pravo za repliku.
Nemate pravo na repliku. Zahvaljujem. Narodni poslanik Balint Pastor. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanici Saveza vojvođanskih Mađara će podržati Deklaraciju o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije, na isti način kao što smo 30. marta ove godine podržali Deklaraciju o osudi zločina u Srebrenici. Mi smatramo da svaki zločin treba da se osudi bez obzira ko je izvršio taj zločin i ko su bili žrtve. Raduje nas činjenica da su neki naši predlozi na kolegijumu Narodne skupštine usvojeni, da je čak i naziv ovog dokumenta, ovog predloga izmenjen i da se u naslovu deklaracije ne govori isključivo o srpskom narodu, nego i o građanima Srbije, pripadnicima drugih naroda. Svi mi vrlo dobro znamo da su u ratovima 90-ih godina ginuli, u onim ratovima u kojima Srbija zvanično nikad nije učestvovala, da su u tim ratovima ginuli i pripadnici nacionalnih manjina, i Albanci, i Bošnjaci, i Hrvati, i Bunjevci, i Mađari i svi drugi, da su i ti ljudi bili primoravani da učestvuju u tim ratovima u kojima zvanično Republika Srbija nikada nije učestvovala, naravno i pripadnici tih nacionalnih manjina su ginuli u tim ratovima i zbog toga deklaracija treba da nosi ovaj naziv koji nosi. Mi smo predlagali da se malo ublaži formulacija iz tačke 5. ove deklaracije jer smatramo da u 21. veku tužbe i protivtužbe ne treba da budu sredstva za rešavanje sporova između država, ukoliko postoji drugi način da se ti sporovi prevaziđu i smatramo da je u interesu i pripadnika srpske nacionalne manjine u Hrvatskoj i pripadnika hrvatske nacionalne manjine u Srbiji da se sporovi između Hrvatske i Srbije rešavaju vansudskim putem. Naravno, na tome nismo insistirali. To nije pitanje za mađarsku nacionalnu manjinu u Srbiji, ali sam smatrao važnim da napomenem da na takav način gledamo na ovo pitanje. Veoma je dobro što je u 3. tački ovog predloga deklaracije navedeno da Narodna skupština pruža punu podršku svim državnim organima i institucijama da istražuju zločine, da prikupljaju dokaze u skladu sa najvišim krivičnim pravnim standardima i da čuvaju trajno sećanje na žrtve, stalno podsećaju svetsku javnost na stravične zločine počinjene nad srpskim narodima i građanima Srbije tokom 90-ih godina 20. veka. Isto tako smatramo da ovi principi treba da se odnose na sve zločine koji su učinjeni i pre 90-ih godina 20. veka. Kao što znate, genocid i druga slična krivična dela ne zastarevaju. Zločini nisu činjeni samo 90-ih godina 20. veka. Istorija nije počela 90-ih godina 20. veka i zbog toga, kao što sam uradio i u martu, kada je Narodna skupština raspravljala o Predlogu deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, ovom prilikom želim da podsetim javnost Srbije na zločine koji su činjeni 40-ih godina prošlog veka u Vojvodini, ne samo u Vojvodini nego na teritoriji čitave tadašnje Jugoslavije. Naravno, ne sporimo i to treba da bude uvek prva rečenica, to sam rekao i u martu, da su činjeni stravični zločini protiv srpskog naroda 1941. i 1942. godine, mislim pre svega na Novosadsku raciju. Isto tako, treba da čitava javnost Republike Srbije zna za zločine koji su činjeni 1944. i 1945. godine protiv onih koji su streljani samo zbog toga što su pripadali određenoj naciji, koji su bili optuženi za saradnju sa okupatorima, ali njihova krivica nikada nije dokazana. Krivica nije dokazana zbog toga što ni sudski postupci nisu vođeni ni presude nisu donete. Treba neko da odgovori gde je onih pola miliona Nemaca iz Vojvodine koji su živeli na ovim područjima do 1944. godine. Kako je moguće da je prema tadašnjim popisima stanovništva živelo oko pola miliona Nemaca u Vojvodini, a sada ih je oko četiri ili pet hiljada. Samo ako govorimo o pripadnicima mađarske nacionalne manjine, oko 20.000 Mađara je streljano 1944. i 1945. godine. To je rađeno i hrvatskom narodu i svim drugim narodima koji su živeli na teritoriji Vojvodine, uključujući i Srbe koji su bili optuženi od tadašnjih vlasti za saradnju sa okupatorima. Najveće žrtve su sigurno bili Nemci i Mađari, ako gledamo broj streljanih tih godina. Mađari su proglašeni kolektivnim krivcima. Samo u Čurugu, Žablju i Mušorinu je streljano više hiljada građana pripadnika mađarske nacionalne manjine. Oni koji nisu streljani bili su deportovani. Njihova imovina je konfiskovana i te odluke su na snazi dan-danas u Republici Srbiji. Oni su streljani bez sudske odluke ili presude. Samo u logoru Bački Jarak od decembra 1944. do aprila 1946. godine ubijeno je 6.429 lica, od njih 955 dece. O tim istorijskim činjenicama javnost Republike Srbije treba da zna i zbog toga govorim o ovoj temi. Naravno, ovu temu nikad nismo spominjali u svetlu ili sa namerom sticanja dnevno-političkih poena, ali kada se govori o zločinima u Narodnoj skupštini, onda treba govoriti i o ovim zločinima. U mađarskoj zajednici je prisutno živo sećanje na nevine žrtve tih vremena, a skoro u svakom selu je određeni broj građana streljan. Svi mi pripadnici mađarske nacionalne manjine na Dan mrtvih obeležavamo dan sećanja na njih. Kao što sam rekao, nevinih žrtava je bilo 1941. godine, ali je Mađarska država u periodu nakon Drugog svetskog rata ispoljila značajne gestove priznavanja krivice za nasilje i, kao što znate, još je pre nekoliko decenija snimljen film pod naslovom "Hladni dani" u kojem je reč o tim zločinima 1941. godine u Novosadskoj raciji. Petnaestorica glavnih krivaca iz redove mađarskih vojnih i žandarmerijskih snaga i još tokom 1943. godine osuđeni su delom na smrtne kazne, a delom na kazne zatvora. Tadašnji premijer Mađarske je 1942. godine okarakterisao zločinom ta dešavanja, ta ubistva 1941. godine. Skupština AP Vojvodine donela je rezoluciju o nepriznavanju kolektivne krivice. Tom rezolucijom se zalažu za punu rehabilitaciju svih prognanih, nevino optuženih, nevino stradalih tokom i neposredno nakon Drugog svetskog rata, ne dovodeći u pitanje individualno utvrđenu odgovornost. Sve ovo govorim zbog toga što očekujemo da s punim pravom takvu rezoluciju ili deklaraciju donese i Narodna skupština RS. Parlament i Vlada ćute o tim zločinima i neko mora ovo pitanje da pokrene pred javnošću. Godine 2009. su predsednici Srbije i Mađarske, Boris Tadić i Laslo Šoljom, dogovorili se oko formiranja mešovite komisije istoričara. akademija nauka i umetnosti Srbije i Mađarske. Smatramo da je to pravi put. Treba da se formira mešovita komisija istoričara i ti istoričari treba na isključivo naučnoj osnovi da istraže šta se desilo od 1941-1945. godine i nakon obavljanja tog rada, smatramo da treba doneti i u parlamentu Srbije i parlamentu Mađarske, usvojiti parlamentarnu rezoluciju o međusobnom priznavanju krivice. Smatramo da je to jedini ispravan put, ali je problem u tome što bez obzira na činjenicu da je mađarska strana imenovala istoričare još pre skoro godinu dana, srpska strana, Republika Srbija, to nije učinila. Ukoliko se to ne dogodi u dogledno vreme, a mislimo da nema razloga da se to ne dogodi, onda neće doći do uspešnog obavljanja tog rada u što skorijem periodu i tada neće biti moguće doneti tu zajedničku rezoluciju i u Narodnoj skupštini Srbije i u parlamentu Mađarske. Zbog toga apelujem pre svega na predsednika Republike, Vladu RS da se što pre ovi istoričari imenuju, da ova tema ne bude dnevno-politička, kao što nije ni danas, i da se to poglavlje naše zajedničke istorije zatvori. Bili bismo veoma srećni kada bi i pre obavljanja tog veoma teškog naučnog rada parlament Srbije, Narodna skupština RS, delegacija Narodne skupštine učestvovala u prvim danima novembra u Vojvodini na onim manifestacijama gde se sećamo tih nevinih žrtava. Takvih manifestacija ima skoro u svakom selu Vojvodine i mislim da je 2010. godina pravo vreme da delegacija Narodne skupštine bude prisutna na tim događajima. Znači, očekujemo što skorije formiranje te mešovite komisije istoričara u punom sastavu i što skorije donošenje rezolucije o priznavanju krivice i u parlamentu Mađarske i u parlamentu Srbije, a mi ćemo danas glasati za ovaj predlog deklaracije.
Iskorišćeno je 14 minuta i 15 sekundi vremena predsednika poslaničke grupe. Narodni poslanik Aleksandar Jugović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Tako je, želim da govorim o povredi Poslovnika, član 104. Gospodin Martinović iz SRS je u svom izlaganju pitao poslanike SPO zašto ćute o pojedinim pitanjima iz njegovog izlaganja. Moram ukazati da ste vi prekršili Poslovnik.
Narodni poslaniče, pravo na repliku ne predstavlja osnov za povredu Poslovnika. Pravo na repliku je…
Vi ste povredili Poslovnik…
Narodni poslaniče, pravo na repliku, davanje replike ne može biti predmet povrede Poslovnika. Zahvaljujem. Narodni poslanik Momo Čolaković ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, poslanička grupa PUPS učestvovala je u pripremi teksta deklaracije i dala svoj doprinos u konačnom uobličavanju ovog teksta koji je danas pred nama. Dali smo i neke sugestije i predloge. Jedan deo tih predloga i sugestija je prihvaćen. Jedan deo nije. Nisu nam neki predlozi prihvaćeni u početnoj fazi izrade teksta deklaracije, ali dogovorom na Kolegijumu smo prihvatili ovaj tekst i dali podršku da se on danas nađe na dnevnom redu Parlamenta. Naše opredeljenje za podršku ovom tekstu deklaracije se sastoji u tri osnovna razloga. Prvi je da se osuđuju svi zločini nad srpskim narodom i državljanima Srbije na prostoru bivše Jugoslavije i to je nedvosmisleno u deklaraciji naznačeno. Drugi je podrška organima, svim državnim organima Srbije da nastave borbu za utvrđivanjem istine, za privođenje pravdi svih onih koji su počinili zločine nad srpskim narodom i državljanima Srbije. Treći razlog koji nas je opredelio za ovakvu podršku je poziv svim državama u okruženju, a posebno državama na prostorima bivše Jugoslavije, da preduzmu sve i da osude zločine koje su počinili pojedinci u njihovo ime. Zbog toga će naša poslanička grupa u danu za glasanje dati svoj glas za ovu deklaraciju, a posebno pozivamo sve poslaničke grupeda i one to učine na odgovarajući način.
Iskorišćeno je dva minuta i 20 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika. Narodni poslanik Aleksandar Jugović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Povreda člana 107, dostojanstvo Narodne skupštine Srbije. Mislim da niste u pravu i molio bih da se u danu za glasanje Skupština izjasni o tome da li ste povredili Poslovnik time što poslaniku SPO Mirku Čikirizu niste dali repliku na izlaganje gospodina Martinovića. Mislim da svi poslanici isto razmišljaju kao ja po ovom pitanju.
Narodna skupština će se u danu za glasanje izjasniti. S obzirom da sam dužna da dam objašnjenje – nema povrede člana 107. Pravo na repliku je odluka predsedavajućeg i ne može biti predmet povrede Poslovnika. Narodna skupština će se o vašem obrazloženju izjasniti u danu za glasanje. Narodni poslanik Aleksandar Jugović. Želite ponovo da govorite o povredi Poslovnika? Izvolite. Samo se jednom prijavite.
Član 104. stav 2 – ako se uvredljivi izrazi odnose na poslaničku grupu, odnosno poslaničku stranku čiji narodni poslanici pripadaju toj poslaničkoj grupi, u ime poslaničke grupe pravo na repliku ima predsednik poslaničke grupe. U ovom slučaju Mirko Čikiriz, jer je pomenuta politička partija SPO u negativnom kontekstu, od strane SRS. Prema članu 104. Poslovnika Narodne skupštine RS, Mirko Čikiriz je imao pravo na repliku. Ne možemo davati ekskluzivno pravo, bez obzira da li predsednik ili predsedavajući odlučuje ko će kada replicirati, na koji način, usmeravati svoju raspravu u parlamentu.
Narodni poslaniče, molim vas da pročitate ceo član 104. Zahvaljujem što ste pročitali stav koji objašnjava u kojim slučajevima predsedavajući donosi odluku o pravu na repliku. Nema povrede Poslovnika. Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da) Narodni poslanik Zoran Ostojić. Izvolite.
Koleginice i kolege, za LDP je nesporno da je srpski narod podneo mnogo žrtava u proteklim ratovima u Jugoslaviji u 20. veku. Osuditi zločine nad svojim narodom je nešto sasvim prirodno, normalno i logično, gotovo nepotrebno. Ne mogu da zamislim da neko, bilo ko u ovoj zemlji nije spreman da osudi zločine počinjene nad svojim narodom. Prosto, kao da glasamo da li ćemo usvojiti deklaraciju da volimo svoju decu ili da je danas četvrtak. Još oko Deklaracije o Srebrenici smo rekli da ako je to maksimum vladajuće većine, koju vi predstavljate predstavljajući većinu u Srbiji, ako je ovo alibi za donošenje Rezolucije o Srebrenici, onda nemamo ništa protiv da osuđujemo sve zločine počinjene nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Javljaju se ovde dva problema. Tada ste ušli u jedan kompromis, nespremni da osudite genocid u Srebrenici, da ga tako nazovete, jer složićete se, na prostoru bivše Jugoslavije je učinjeno mnoštvo zločina i jedan genocid. Ograničen, ali ipak genocid. Pričam ne o svojim političkim stavovima, nego o utvrđenim sudskim činjenicama. Danas, govorim vama kao predlagaču, vidite da oni koji su tada hteli u tu rezoluciju o Srebrenici da ubace i zločine nad srpskim narodom, to nisu uradili iz želje da se osude zločini nad srpskim narodom, nego da se spreči donošenje Rezolucije o Srebrenici. Danas neće glasati, koliko sam razumeo iz diskusije svojih kolega iz opozicije, za ovu rezoluciju. Mi ćemo glasati, jer je to prirodno i logično. Ali, vi koji ste predložili ovu rezoluciju, sa naše tačke gledišta, tim trulim kompromisima u suštini ne poštujete srpske žrtve. Kako mogu srpske žrtve da budu, i njihova osuda odnosno zločin nad njima, alibi za donošenje neke druge rezolucije? Šta smo i dokle smo došli? Osudili smo ne genocid u Srebrenici, nego zločin, osuđujemo zločine nad Srbima pojedinačno. Da li je bilo drugih zločina nad Bošnjacima, osim u Srebrenici? Bilo je – u Prijedoru i raznim mestima. Na pet kilometara odavde su bile otkrivene masovne grobnice sa Albancima. Da li osuđujemo pojedinačno te zločine? Šta će biti sutra kada normalizujemo odnose sa Kosovom, pa se dogovorimo da osudimo te zločine koje su pripadnici albanskog naroda činili nad Srbima i pripadnici srpskog naroda nad Albancima. Govorim o onima koji su zakopavani i spaljivani po Srbiji. Onda ćete opet polaziti od tzv. patriota kroz toplog zeca, kao danas. Zato je trebalo da nas poslušate i da prihvatite onu rezoluciju kakvu je Savet Evrope, odnosno Evropski parlament usvojio, gde se osuđuju svi zločini i ističe jedan od svih jer je zločin genocida. Ako je to mera, i to smo prihvatili, jer ako je ovo maksimum koji Srbija može u ovom trenutku kroz vašu vladajuću većinu da da, u redu je. Verujemo da će u budućnosti, ako budemo brže napredovali na putu evropskih integracija, ta mera će biti drugačija i bićemo u stanju da se suočimo sa zločinima koji su počinjeni u naše ime. Moralno pravo da tražimo od drugih da osude zločine nad Srbima daje nam samo naša sposobnost i mogućnost da prvo osudimo zločine koji su počinjeni u naše ime. Ne bismo želeli da vi kao vladajuća većina i dalje sledite narod, nego smatramo da odgovorni političari treba da vode narod. To što je javno mnjenje takvo kakvo je, odgovornost je vladajuće većine. U tome se razlikuju državnici i političari ili politikanti. Politikanti slede narod, državnici vode narod, čak i onda kada znaju da to nije većinsko mišljenje. Otuda bih želeo da je istina ono što je predsednik Tadić rekao u susretu sa gospođom Klinton, da je izručenje Ratka Mladića naša unutrašnja potreba, da to ne radimo zbog međunarodnih obaveza. Otuda su kolege iz opozicije koji neće glasati za ovu rezoluciju u jednom u pravu – da je Rezolucija o Srebrenici bila zaista za spoljnu upotrebu, a da je ovo za unutrašnju upotrebu. Dok je tako, dok ne shvatite da zločini koji su počinjeni u ime naše i njihova osuda su naša unutrašnja potreba i da to nema nikakve veze sa međunarodnim činiocima, dotle ćemo mi biti zaustavljani na putu nečeg što se zove suočavanje sa prošlošću, na putu nekakvog pomirenja među narodima koji su 70 godina živeli u jednoj državi. Lako je osuđivati zločine. Čini mi se da je teže osuditi zločince. U tome je suština. Tražimo od drugih da osude zločince koji su počinili zločine nad pripadnicima našeg naroda. Ali, prvo treba da imamo snage, hrabrosti, morala i časti da osudimo zločine koji su počinili u naše ime nad drugim narodima. Moralno pravo da prozivamo parlamente u okruženje da osude zločince nad našim narodom, dok se još dva haška optuženika za najteže zločine po poslednjim informacijama nalaze u Srbiji, malo je diskutabilno. Žrtve imaju svoja prava i njihovi potomci, a to je pravo da se zločinci kazne. Ako smo, verujući, pa čak i ako nismo, moramo da znamo da i zločinci imaju svoja ljudska prava. To pravo nije samo pravo na fer suđenje, to je pravo i na kaznu. Kada zločinac ne dobije kaznu, suočava se sa nečim što je mnogo gore od kazne, a to je savest. Pomirenje i osuda zločina na ovaj način, sa naše tačke gledišta, ne odaje poštovanje prema žrtvama, nevinim žrtvama srpskog naroda. Ovakva rezolucija je prilično površna. Rekoh – ako je ovo mera mogućeg u ovom trenutku i ako oni koji su tada hteli da se ovo ubaci u Rezoluciju o Srebrenici, sa namerom da ne bude rezolucija o Srebrenici, mi ćemo za nju glasati, ali ste mogli i bolje da je napišete. Dajete punu podršku svojim državnim organima na procesuiranje počinilaca. Pretpostavljam da se to odnosi i na to, da ako neko krije Mladića, pa da ga nađu ili ne znam na šta se to odnosi. Što mi moramo da dajemo podršku međunarodnoj zajednici u procesuiranju počinilaca? Mislim da međunarodna zajednica nama daje podršku da to učinimo i da izručimo Mladića i Karadžića. Mi pružamo punu podršku svim državnim organima i institucijama u preuzimanju gonjenja u skladu sa zakonom. Ako im ne damo podršku, šta, onda oni neće da rade u skladu sa zakonom? Ovde piše da tražimo da se na adekvatan način kazne počinioci zločina nad srpskim narodom i građanima Srbije. Ovo – građanima Srbije je svakako u redu, ali - zločin nad narodom, postoji samo jedan zločin nad narodom, a to je zločin genocida. Do sada je sudski utvrđen samo jedan i to u Srebrenici. Meni stvarno nije jasno zašto pružamo punu podršku pravnom timu koji zastupa Republiku Srbiju u postupku protiv Republike Hrvatske pred Međunarodnim sudom pravde? Iz ovoga, ako im ne damo podršku ili će se oni raspasti, posvađati ili neće moći da završe svoj posao. Ali, ajde, ovo su samo formalne, kako da kažem, primedbe koje pokazuju aljkavost. Ima jedna stvar koja traži jedno objašnjenje. Izražavamo žaljenje i solidarnost sa žrtvama NATO bombardovanja. To je u redu, ali mi objasnite - zašto mi jedanaest godina posle NATO bombardovanja ne znamo koji je to broj žrtava? Koliko je žrtava poginulo u NATO bombardovanju? Koja su njihova imena? Neverovatno je da je to i dalje državna tajna nekakve države koja nije prethodna, nego pretprethodna. Treća država unazad je to i to je još uvek državna tajna. Zašto je to državna tajna? Koliko je ljudi poginulo u NATO bombardovanju? Svaka žrtva je zapisana, popisana, tačno se zna gde je stradala, u koliko sati, na kom mestu i pod kojim okolnostima. Da li bi možda otkrivanje te tajne bacilo neko novo svetlo, recimo, na okolnosti pod kojima je nesrećna Milica izgubila život, a koja služi kvazipatriotima za politiku koja faktički ima za cilj da zaustavi Srbiju ka EU. Da li bi skidanje državne tajne neke stare države, koje više nema, možda bacilo novo svetlo na bombardovanje RTS-a? Možda bi se saznalo da je tamo poginuo neki drugi broj ljudi, mnogo veći nego onaj koji je zvanično objavljen. Licemerno je pominjati NATO, a jedanaest godina skrivati taj podatak od građana Srbije. To je moja primedba na rezoluciju, ali u suštini mi moramo da prođemo kroz ovo. Nadam se samo da nećemo sada u budućem vremenu koje dolazi donositi i druge rezolucije, jer zašto mi ne bi sad osudili i druge zločine nad Bošnjacima? Da li ova rezolucija uključuje i Štrpce i Sjeverin? Jeste da su to državljani Srbije, po naslovu bi ih uključivala, ali nije suština osuditi žrtve, nego kazniti zločince, jer zločincima se sudi na sudovima, bilo u Hagu, bilo u našoj zemlji, ali odgovornost za zločine nije samo na zločincima, koji imaju svoje ljudsko pravo da dobiju zasluženu kaznu, odgovornost za zločine pada i na politiku, to je drugi deo mog izlaganja. Šta je sa politikom? Nije suština izručiti Mladića, nego je suština izručiti Mladića i reći jasno zašta je on optužen. Ta zločinačka politika, koja je vladala devedesetih, ona je najodgovornija za zločine, pa tek onda zločinci, neposredni izvršioci. I u Hagu, to smo ponovili mnogo puta, sudi se samo izvršiocima. Čak i bivši predsednik je u suštini jedan izvršilac, a ne kreator te politike. Kreatori te politike zločina su i dalje među nama, još uvek moćni i uticajni, jer nisu u naponu snage, bliži su kateteru nego fudbalu, ali još su uticajni. Jedan najveći među njima kreator te politike, koji je u mladosti ubijao svoj narod zbog Jugoslavije, a u starosti slao mladiće da ginu protiv Jugoslavije, tu je i dalje. O tome dok ne otvorimo priču, o politici zločina, ovo će biti samo pena. Dok ne otvorimo to suočavanje sa prošlošću, ideologija koja je dovela do zločina pojavljivaće se ne više kroz vojsku, ne više kroz naoružanu formaciju državne bezbednosti, pojavljivaće se kroz navijačke grupe i ostalo podzemlje. Koliko smo to puta rekli, mladi ljudi koji nikad nisu bili u Bosni i na Kosovu imaju šta da izjave. To je suština. Znači, zločini, žrtve, zločinci i politika zločina. Dok to ne otvorimo, biće ovakvog zamajavanja, da oni koji su patriote neće da osude zločine nad srpskim narodom. Vi ćete tim trulim kompromisima i dalje ovu suštinu politike zločina skrivati, ona će živeti i praviti nam probleme kakve nam pravi proteklih dana. Nemačka i Francuska su tokom više vekova ogrezle u zločin. Koliko su puta ratovale među sobom, ali su onda sele jer su imale državnike, a ne političare. Posle Drugog svetskog rata su napravile to istorijsko pomirenje koje je kičma ujedinjene Evrope. Jesu li oni u principu najveći i najznačajniji u tom trenutku bili? Da, jesu. Kada se meri odgovornost za zločine i za politiku zločina, onda svakako je veća odgovornost onog ko je veći i ko je jači od onoga ko je manji i slabiji. Zato su dve najveće i u istoriji najratobornije nacije morale da sednu i da naprave taj istorijski dogovor. Tako i mi moramo da preuzmemo svoj deo odgovornosti. Nažalost, ovakvim potezima, te osuđujemo Srebrenicu, ali nećemo da kažemo da je genocid, pa sada osuđujemo zločine nad Srbima kao alibi. Mi ne pokazujemo da smo sposobni za tu veliku odgovornost, a ono što nam posebno smeta, ne poštujemo naše žrtve. Naše žrtve nisu samo zbog toga što su druge narodi takođe imali zločince i što je u drugim narodima ideologija zločina u jednom trenutku istorije nadvladala, ne. Drugi narodi treba da osude svoje zločince, mi treba da osudimo svoje. Ko prvi osudi svoje ima pravo druge da proziva da nisu uradili svoj posao. Ta pogrešna politika, ta politika zločina, ta opsednutost narodom kao nekakvim organizmom i zanemarivanje suštine, a to je država, to je ono što je problem i koji još u ovoj Srbiji skoro da ima dominantan uticaj. Odgovornost za to ipak u ovom trenutku pada na vladajuću većinu. Ne bih hteo da vam oduzimam dalje vreme i da vam držim predavanja o patriotizmu, samo ću vam pročitati deo jednog teksta Slobodana Vitanovića, koji je pre nekoliko godina umro, ovo je napisao pred smrt, a tiče se baš te opsednutosti. Ovo je jedna poruka onim ljudima koji misle da je prirodnije voditi ljubav sa žirafom nego sa drugim ljudskim bićem, a pričaju o beloj kugi. Sećanje na strašan poraz Prvog ustanka, u kome je stradala jedna trećina naroda, bilo je potisnuto i nije služilo kao moguća opomena. Ovim, većine političara u 19. veku i manjine trezvenih ljudi, narod je vaspitavan s jedne strane u duhu kosovske žrtve i trajnog važenja kosovskog zaveta, a s druge u duhu svoje junačke nadmoći i spremnosti na smrt preko koje oni koji ostanu idu do pobede. Nije nimalo slučajno što je pesnik Đura Jakšić, na početku Hercegovačkog ustanka, u samoubilačkom i verovatno alkoholičarskom zanosu narodu uputio sledeću poruku: "Padajte, braćo, plinte u krvi, ostavte sela, nek gori plam, bacajte sami u oganj decu, streste s sebe ropstvo i sram. Ginite, braćo, junaci, ljudi, za propast vašu svet će da zna, nebo će plakat dugo i gorko, jer neće biti Srbina". Taj patriotizam devedesetih, koji opstaje i dalje i koji je toliko žilav, on je i dalje vladajući nacionalizam u Srbiji, i oni koji pričaju o beloj kugi, oni smatraju da je ovo patriotizam. Vaša je odgovornost da, vodeći ispravnu nacionalnu politiku i osudivši svoje zločince, imamo pravo da tražimo to od drugih, a ovakav nacionalizam pripada 19. veku. Ovo nijedan narod u Evropi nije radio i zato su tu gde jesu. Mi smo ovo radili i dalje neki misle da je to najveći patriotizam da se sopstvena deca bacaju u oganj i da će svet saznati istinu, i da je za belu kugu kriva manjina od desetak odsto naših sugrađana koji imaju drugačije seksualno opredeljenje, a ne ovo. To je suština. Ako se ne uhvatimo u koštac sa suštinom problema, ova pena od osuda u principu neće dati rezultat.
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je 18.50 minuta. Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, teško je razumeti zašta je sada vladajuća većina kritikovana. Ukoliko neko hoće da dobije dokaz da smo mi bili spremni da osudimo zločine koje je neko činio u naše ime, mi to dokazujemo ne samo usvajanjem Deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, već pre svega radom državnih organa koji zaista rade vrlo posvećeno i ne moramo mi da svedočimo o tome, o tome svedoče oni koji ocenjuju taj rad, rade posvećeno tome da se svi počinioci zločina privedu pravdi. U tom smislu teško da se nama može zameriti da nemamo tu vrstu spremnosti i da stvorimo kredibilitet zemlji da traži od drugih da osudi zločine nad pripadnicima našeg naroda, zato što smo mi nespremni navodno da osudimo zločine koje je počinio neko u naše ime. Činjenica je da smo pokazali uvek spremnost da osudimo zločine, i da na taj način gradimo kredibilitet države i kredibilitet srpskog naroda i da na taj način, pre svega, skidamo odgovornost sa celog naroda. Dakle, svi oni koji zbrajaju hiljade godina, i kažu da je to kazna srpskom narodu, obmanjuju srpski narod. To su kazne pojedincima koji su činili zločine nad životima drugih ljudi. Samo ukoliko Srbija pokaže sposobnost da privede pravdi sve one koji su takve zločine činili, ona će na najbolji mogući način skinuti odgovornost sa srpskog naroda. Zato oni koji tvrde da je to optužba protiv srpskog naroda, upravo pokušavaju da amnestiraju od odgovornosti počinioce. Bacanje krivice na srpski narod je zapravo pokušaj onih koji su zaista činili zločine da budu manje ili da ne budu krivi. U tom smislu oni nemaju nikakvu podršku niti u ovoj vladajućoj većini, niti u ovoj vladi koju mi ovde podržavamo. U tom smislu mislim da u ovome što radimo nema nikakvog licemerja i mislim da moždanije kolegijalno ukoliko neko hoće da se predstavi kao da želi da pomogne vladajućoj većini u tim naporima, da ovo tretira kao izgovor ili kao licemerje. Radi se o tome da je deklaracija takva, dakle, postoji forma koja se podrazumeva kada su u pitanju akti koje Skupština donosi. Deklaracija je na neki način izraz volje i stava i ona u sebi ne sadrži ni presude, ni osude, ni kvalifikacije, ni zbrajanje zločina, ni navođenje svih ratišta na kojima je neko stradao. Ona je generalni izraz volje ovog parlamenta kojim se ovaj parlament odnosi prema žrtvama, pripadnicima srpskog naroda i svim građanima Srbije i to je izraz volje ove institucije da da punu podršku onim institucijama koje su nadležne da utvrđivanjem individualne krivice skinu krivicu i sa srpskog naroda, ali i sa drugih naroda.
Hvala. Pravo na repliku, narodni poslanik Zoran Ostojić.
Upotrebio sam, gospođo Kolundžija, reč "licemerje" ne u kontekstu vas i ove deklaracije, nego u kontekstu kreatora politike zločina koji ne sedi u vladajućoj većini, ali vladajuća većina ne otvara, uslovno rečeno, tu politiku zločina, i to je bila moja zamerka. Način na koji smo došli dovde, jer setite se, taj kompromis, tada su kolege koje su levo i desno od mene tražile da se u Deklaraciju o Srebrenici ubaci i zločin nad Srbima, da se to sve smućka i pomeša. I mi smo nešto slično predlagali, ali smo predložili da se zločin u Srebrenici ne zove svojim imenom, jer i Evropski parlament je usvojio jednu deklaraciju gde je osudio sve zločine, genocid u Srebrenici i ostale zločine. Svi parlamenti u Evropi su usvojili sličnu deklaraciju. Mi smo bili pretposlednji parlament u Evropi koji je to uradio, nekako je prirodno da bosanski bude poslednji, ipak se to tamo desilo. Ne optužujem vas za licemerje. Samo kažem da ovakav način, probate kompromis, ne piše se genocid, onda ovi danas kažu, nećemo da glasamo da se osudi zločin nad srpskim narodom. Prosto, to je nepoštovanje prema srpskim žrtvama, jer ispada da je ova deklaracija o zločinima nad Srbima samo alibi da se donese ona, gde može da bude argument nešto što su oni rekli, kolege koji neće glasati, da je ono bilo za spoljnu upotrebu, a da je ovo za unutrašnju. Mi želimo da ono budu za unutrašnju, a ovo je svakako za unutrašnju i to niko normalan ne može da ne podrži.
Reč ima narodni poslanik Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica.
Uvek mi je bilo najteže kada neko navodno podržava ono što radimo, a onda nas kritikuju za ono što radimo i to neko drugi. Dakle, ako ste pažljivo pratili, a moram da konstatujem da niste pažljivo pratili raspravu o Srebrenici, pošto niste ni glasali za tu deklaraciju, onda ste mogli da vidite jasan stav parlamentarne većine o tome. Sve ovo što ste sada izrekli, apsolutno ne stoji.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku.
Dame i gospodo narodni poslanici, na večito pitanje šta je pravda, stari grčki filozofi su rekli – pravda se sastoji u tome da svako dobije ono što mu pripada. Sada vas pitam, gospodo iz vladajuće koalicije, da li je moguće da Srbima pripada 1000 godina robije, Hrvatima da pripada oko 150 godina robije, a Albancima 20 godina robije? Da li je moguće da se na bazi takvih presuda ne može doneti politički zaključak o tome ko je u stvari odgovoran za raspad bivše Jugoslavije? Gospođo Kolundžija, ne znam da li ste pratili suđenje pokojnom predsedniku SRJ Slobodanu Miloševiću, zastupnik tužilaštva gospodin Džefri Najs je kao dokazni materijal protiv Slobodana Miloševića pustio snimak sa skupa na Gazimestanu i pesmu "Ko to kaže, ko to laže, Srbija je mala". Dakle, kao dokaz da je Slobodan Milošević imao plan da stvori etnički čistu veliku Srbiju. Da li vam toliki broj godina zatvora za Srbe ne govori o tome da je za međunarodnu zajednicu srpski narod odgovoran za raspad bivše Jugoslavije, jer priznaćete nije isto kada sudite čuvarima zatvora, kada sudite običnim vojnicima i kada sudite predsednicima država, predsednicima vlada, ministrima i načelnicima. Zar se ne pitate, gospođo Kolundžija, kako je moguće da se samo na strani srpskog naroda sudi najvišim državnim i vojnim zvaničnicima, a ne sudi se hrvatskim, muslimanskim ili albanskim? Kako je moguće da nijedan predsednik Hrvatske nije optužen pred Haškim tribunalom ili neki hrvatski ministar ili načelnik Generalštaba hrvatske vojske, a isto to može da se kaže za muslimanske političare iz BiH, ali Tužilaštvo Haškog tribunala nije časilo časa da optuži ljude poput Slobodana Miloševića, Milana Milutinovića, Radovana Karadžića itd.
Reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik Nada Kolundžija.
Gospođo predsedavajuća, sada se obraćam i tražim da mi objasnite po kom osnovu je dobio pravo na repliku, jer vi niste pustili predstavnika SPO da odgovori na nešto što je bila očigledna uvreda, a dopustili ste sada da on priča o nečemu, jer niti sam njega pominjala, niti sam nekoga vređala, nisam iznela nijednu činjenicu. Zaista molim da imate kriterijume jednake za sve.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Pre nego što pređemo na deo sednice gde će govoriti narodni poslanici po redosledu prijava za reč u jedinstvenom pretresu po ovoj tački dnevnog reda, želim da na osnovu člana 27, člana 87. i člana 90. stav 2. dam sledeća obaveštenja Narodnoj skupštini. Danas će biti pauza određena u uobičajeno vreme, dakle, od 14.00 do 15.00 časova. Zatim, danas ćemo raditi i posle 18.00 časova i takođe vas obaveštavam o odlaganju početka Treće sednice Drugog redovnog zasedanja, koja je bila zakazana za 15.00 časova, a s obzirom da je prijavljeno 32 poslanika, očigledno je da će biti iskorišćeno celokupno vreme po poslaničkim grupama, da će početak Treće sednice biti nakon zaključivanja sednice, odnosno Druge sednice Drugog redovnog zasedanja, odnosno završetka rada sednice koja je u toku. Prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika. Prvi ima reč narodni poslanik Nebojša Ranđelović, a posle njega narodni poslanik Riza Halimi.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, neko je u prethodnoj diskusiji govorio da se ovde vladajuća većina proziva za ono za šta nije kriva i šta nije uradila, a ja ću vas kritikovati za ono što radite i za ono što je trebalo da uradite a niste. Mi raspravljamo o rezoluciji koja sadrži osudu zločina nad pripadnicima srpskog naroda. Generalno, u toj rezoluciji nema mnogo spornog. Ne može da bude sporna osuda bilo kog zločina, tako da ovaj predlog rezolucije zadovoljava sve te kriterijume. Šta je onda sporno, odnosno šta može da bude sporno? Najspornije su posledice serviranja ovakve rezolucije. Između ostalog, ona je prepuna opštih mesta koja daju odličan prostor za demagoške tirade. Uvažene kolege i koleginice iz vladajuće većine, vi bezličnošću dajete prostor da na srpskim nesrećama, kojima smo uglavnom sami kumovali, lamentira ko hoće i kako hoće. Zato ovde slušamo, između ostalog, i nacionalističke naricaljke. Naravno, kada smo već kod pomenutog nacionalizma, nadovezaću se na ono što je rekao moj kolega Zoran Ostojić. Najopasniji su nacionalisti koji su ispali iz komunističkog šinjela. Nacionalisti koje je iznedrila građanska Srbija, oni su bili malo drugačiji, bili su najpre demokrate, onda Evropejci, a tek onda nacionalisti. Postavlja se pitanje šta je još podložno kritici u vezi ove i ovakve rezolucije? Odgovor na pitanje šta radi ozbiljna država i šta treba da radi ozbiljna država. Nije dovoljno samo pisati rezolucije. Ako smo već prihvatili pravila igre koju je nametnula međunarodna zajednica, onda treba da igramo po tim pravilima igre. Šta je država uradila da se na pravi i adekvatan način međunarodnim institucijama serviraju dokazi o zločinima nad pripadnicima srpskog naroda? Nije uradila ništa. Ako meni ne verujete, pitajte profesora Zdravkovića sa Medicinskog fakulteta u Nišu, inače, jednog od najboljih patologa u ovom delu Evrope. Pitajte kako je on insistirao da se pravi dokazi prezentiraju na adekvatan način i kako za to niko nije imao sluha, država je bila gluva, iVlada Vojislava Koštunice, i ova sadašnja Vlada. Kolegama koji su se pozivali i pozivaju se na patriotizam i koji tu patriotsku zastavu dižu jako visoko, pokušaću da dam jedan odgovor, pozvaću se na neke autoritete srpskog patriotizma, na Marka Miljanova i na vladiku Rada. Marko Miljanov je govorio o čojstvu i junaštvu. Čojstvo je braniti drugoga od sebe. Onim što smo osudili zločine pripadnika našeg naroda nad pripadnicima drugih naroda pokazali smo šta je čojstvo. Sve ostale pitam da li su ovakve rezolucije junaštvo? Ili, kada vladika Rade kaže: "Ne bojim se od vražijeg kota, neka ga je ka na gori lista, već se bojim od zla domaćega", upravo imamo primer da domaće zlo, perući savest, još jednom suštinu zamenjuje demagogijom. Shodno tome, imamo i šizofrenu situaciju – da nam se oni koji bi po definiciji trebalo da budu ekstremni Evropejci dave u epskom blatu kvazizaštite nacionalnih interesa, a potpredsednici Vlade, koja je izgubila suludi rat i kumanovskom kapitulacijom izgubila KiM, drže moralne pridike, prazne i demagoške. Hvala na pažnji.
Četiri minuta i 40 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi, a posle njega narodni poslanik Branko Ružić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je ova deklaracija neprihvatljiva iz razloga kako je sastavljena, a uopšte mislim da je još otežavajuća atmosfera koju imamo u samom parlamentu, a i šire u društvu, da smo mi još uvek daleko u odnosu na sam cilj koji je postavljen tačkom 6) ove deklaracije, a u kojoj se kaže da Narodna skupština Republike Srbije izražava punu spremnost Republike Srbije da nastavi proces pomirenja i poziva sve narode bivše Jugoslavije da daju puni doprinos stvaranju i jačanju uslova za zajednički život zasnovan na ravnopravnosti nacija. U samoj prvoj tački govori se o žrtvama srpskog naroda i građana Srbije tokom oružanih sukoba u Republici Hrvatskoj, BiH i na KiM. Prvo, ovde se ne govori o žrtvama na teritoriji same Srbije. U opštini Preševo, u toku tog perioda ratnog stanja, ima 11 ubijenih civila, ima 44 zapaljenih kuća, pet ranjenih i više društvenih objekata, škola, pa i verskih objekata, džamija, koji su bili zapaljeni. Objekti su zapaljeni u područjima gde je bila locirana Vojska Jugoslavije, a ubistva civila su direktno povezana sa aktivnostima vojske ili rezervista, u to vreme, na tom području. Nijedan slučaj nije do sada procesuiran. Prvo, ne vidim na osnovu čega kad govorimo o zločinima ne govorimo u celini. Zatim, ako se ovde traži pomirenje sa Albancima i sa drugima, mi smo usvojili Rezoluciju o Srebrenici, u kojoj se konkretno govorilo o jednom tragičnom događaju koji je i Rezolucijom Evropskog parlamentu i Međunarodnim sudom utvrđeno. Mi smo sasvim ispravno ostvarili jednu međunarodnu obavezu, kao što su uradili i svi drugi parlamenti u regionu. Ima srpskih žrtava, ima građana, ono što je Balint govorio, koji su se našli kao manjina u tim ratnim vrtlozima, ali šta sa žrtvama drugih naroda? Ako mi tražimo od drugih parlamenata da urade isto ovo, valjda to treba recipročno. Opet se vraćam, ako se traži pomirenje sa Albancima, a ovih dana se govori o tom konfliktu koji traje, neko kaže više od 100 ili 100 godina, kako se misli ovakvom formulacijom da se to pomirenje izvrši? Ne daje površno, nego se apsolutno ne govori o tome. Zato kažem nismo još uvek spremni, jer nedostaje atmosfera. Vidite u ove tri godine koliko puta je napadnut sam predsednik države koji je svojevremeno, braneći interese države pod pritiskom i nevladinih organizacija domaćih, pa i međunarodnih institucija, doneo odluke o amnestiji uhapšenih ili zatvorenika u Nišu koji su, kao što znate, u konstruisanim sudskim procesima bili na brzinu kažnjeni i to poprilično visokim kaznama. Znate koliko ličnosti je ovde direktno i u apsolutno negativnom kontekstu spominjano, a u pitanju su bile ili humanistkinje koje su međunarodno priznate kao takve, a ovde nije, ne znam, da ne pogrešim, možda neka grupa, većina predstavnika poslaničkih grupa je u određenim kontekstima podebelo kritikovala tadašnjeg predsednika države koji je uradio taj postupak, po meni ne sasvim ispravan, nego koji je bio i te kako nužan za državu, za ugled države u to vreme. Zato kažem da mi nemamo atmosferu da bismo raspravljali o ovako ozbiljnim temama, a pogotovo da se preko jedne ovakve rezolucije obezbedi atmosfera za to što je cilj, da bude tog pomirenje i da se krene zajedno. To je nužno potrebno, ali je ipak pre toga potrebno dosta napora, dosta priznavanja krivica, da bismo stvarno došli do tog najvišeg cilja. Mora se dati odgovor kako su nastale te masovne grobnice? Kako su mrtvi ljudi putovali na stotine kilometara, pa su dolazili sve do blizine Beograda? Kako mi mislimo da napravimo pomirenje, a da uopšte o tome ne govorimo, niti smemo da otvorimo tu temu? Tu je sad suština. U području Preševa nikakvi ratni okršaji tada nisu bili. Neka je samo 11 civila, ubijeni su i niko nije video za shodno, i za kuće koje su zapaljene, ni za one ranjene, nijedan postupak da se otvori, a mi u tekstu izbacujemo mogućnost da se i na teritoriji Republike Srbije u to vreme dešavalo i te kako tragičnih događaja. Zato mislim da je ideja dobra, ali ipak ono što je važnije, praksom treba pokazati spremnost za ove ciljeve. Nemoguće je da se ne mogu procesuirati godinama tragični događaji, zatvorenici nestaju, pa se nađu u masovnoj grobnici, a godinama se ne može naći u svim međunarodnim pravima zaštićeni zatvorenik, zarobljenik, kako god hoćemo, da nestane i da se nađe mrtav u jednoj od tih masovnih grobnica, a mi to našim sistemom pravosuđa još uvek ne uspevamo da procesuiramo. Koliko svega još drugog ima. Onda se čuje žalopojka o tome da za stotine hiljada, izvinjavam se zbog netačnosti, ali za preko stotine hiljada ubijenih građana bivše Jugoslavije da je dobijeno 1000 godina zatvora. Mislim da je ovo..., ma nemam reči da izražavam šta je sad ovde po sredi. Mi bi morali da vidimo dokle smo stigli sa procesuiranjem. Pretpostavimo da nije bilo Haškog tribunala, gde bismo stigli? I pored toga što funkcioniše, bez obzira što ima i grešaka, on ipak deli neku pravdu. Šta kad bi se čekalo samo od domaćih pravosudnih sistema, gde bismo stigli? Zapravo, gde smo stigli? Gde smo? Suštinu podržavam, ali formulacije nisu adekvatne i pre toga moramo praksom dokazivati spremnost za ostvarivanje ovog cilja, a on jeste da mi moramo zajedno svi da damo doprinos da se to ostvari.
Reč ima narodni poslanik Branko Ružić, a posle njega narodni poslanik Zoran Nikolić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo Predlog deklaracije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građana Srbije. Deklaraciju koju smo, naravno, najavljivali i nakon usvajanja Deklaracije o Srebrenici. Smatram da i ova deklaracije, koju će, naravno, poslanička grupa SPS-JS podržati, kao i ona Deklaracija o Srebrenici, govori o jednom civilizacijskom iskoraku, o čuvanju digniteta, pre svega, srpskog naroda u ovom slučaju, ali naravno i svih naroda na teritoriji bivše Jugoslavije. Ono što smatramo, to je da svi oni koji imaju pravo da se kritički osvrnu i na sadržaj deklaracije, možda i na samu formu, trebaju da imaju u vidu da se u preambuli pozivamo i na univerzalnu Deklaraciju UN o ljudskim pravima, na Pakt o građanskim i političkim pravima, na Evropsku konvenciju o zaštiti ljudskih prava, na Ženevsku konvenciju o zaštiti žrtava međunarodnih i nemeđunarodnih oružanih sukoba, na Konvenciju o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida, napominjem – genocida, i Statuta Međunarodnog krivičnog suda. Dakle, svi zločini tako struktuirani u međunarodnom pravu jesu obuhvaćeni i ovom deklaracijom i njenom preambulom, a tiču se svega onoga što se, nažalost, događalo prema pripadnicima srpskog naroda i, naravno, ostalim građanima naše države u toj poslednjoj deceniji 20. veka. Ova deklaracija po svom usvajanju, naravno, treba da posluži i kao jedan apel, moralni apel svim parlamentima u regionu da posegnu za jednim ovakvim činom, da i oni pokažu da mogu da naprave taj civilizacijski iskorak. Upravo me je moj uvaženi kolega Halimi na to ponukao, da se ponadam da će, kako on ovde zastupa svoje stavove, tako svoje stavove, naravno, iznositi i naše kolege poslanici u parlamentima širom bivše Jugoslavije. Što se tiče kritika da se ova deklaracija ne odnosi baš na sve zločine koji su počinjeni prema srpskom narodu, mislim da je sasvim jasno da je intencija predlagača, odnosno 123 poslanika bila upravo da se vremenski omeđi onaj period na koji se odnosi ova deklaracija. U tom domenu, naravno, ne može da se ni na koji način sporiti istorijska činjenica da su počinjeni stravični zločini prema srpskom narodu u toj tzv. Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, ali to prosto nije predmet razmatranja i predmet sadržaja ove deklaracije. Što se tiče onog što je moj uvaženi kolega Halimi govorio, mislim da je ovde ne samo zadovoljena forma, već i suština, jer se ovde radi o pripadnicima srpskog naroda i građanima države Srbije. Tako da svaki zločin, ukoliko je do njega i došlo, ima pravo da se odnosi na sve one koji su u tom momentu, a neki od njih i danas, bili građani i državljani države Srbije. Naravno, ono što neki spočitavaju parlamentarnoj većini, a to je da smo bili mnogo eksplicitniji povodom Deklaracije o Srebrenici, ali moram ponoviti da, pozivajući se na sve međunarodne konvencije, ženevske, na Univerzalnu deklaraciju UN, naravno da smo obuhvatili i sadržajem i formom i suštinu i sve ono što se dešavalo našem narodu u tom prethodnom periodu i da njihova kritika prosto ne stoji. Dakle, intencija nije bila da navedemo sva stratišta koja su, nažalost, u velikom broju prisutna u toj poslednjoj deceniji 20. veka, već upravo da ovakvim pristupom obuhvatimo i osudimo sve one zločine koji su se nesporno dogodili pripadnicima našeg naroda i građanima naše države. Mislim da je pitanje očuvanja digniteta sopstvenog naroda, sopstvenih građana pitanje za sve nas ovde. Ovo nije, naravno, neko takmičenje u patriotizmu, već upravo jedan odnos prema zločinima koji su se desili. Želim da verujem da će i neke opozicione stranke izneti jasan stav po pitanju sadržaja ove deklaracije, a ne politizovati ovo pitanje. Nadam se da nećemo, kao na primeru Deklaracije o Srebrenici, imati neke poslaničke grupe koje neće biti ni levo ni desno, pa će biti uzdržane po pitanju nečega što je sasvim jasno. Dakle, osuđujemo zločin. Mislim da je to univerzalno pravo, ali i obaveza svih nas da tako nešto učinimo, ukoliko smo politički odgovorni, politički, misleći ljudi, koji sagledavamo ovu situaciju na pravi način. Ono što, naravno, svi zajedno očekujemo, to je da pored toga što će parlamenti u regionu, nadam se, posegnuti za jednim ovakvim činom, da naravno niko nama sada sa strane ne spočitava naš odnos prema žrtvama među pripadnicima srpskog naroda i među našim građanima. Uveren sam da se tako nešto neće desiti. Pomirenje, naravno, da je potrebno, saradnja u regionu naravno da je potrebna, ali ne smemo zaboraviti na dostojanstvo. Ovakvom deklaracijom čuvamo dostojanstvo i našeg naroda, i naše države i naših građana. Namera jeste da se te žrtve i ti zločini prema pripadnicima našeg naroda nikada ne zaborave. Pozivamo sve one institucije koje su vlasne da o tome odlučuju da procesuiraju i kažnjavaju počinioce, da to učine i da budu objektivni, a ove druge naravno da izraze duboko poštovanje prema žrtvama koje su bile pripadnici srpskog naroda. To jeste i naša obaveza, ali mislim da je, pre svega, i potreba ne aktuelnog političkog trenutka, jer ovakvih deklaracija smo donosili u nekom ranijem periodu i kada je bilo zločina i na teritoriji Kosova i Metohije, i u Goraždevcu i u Podujevu, i da ne navodim gde je sve bilo takvih slučajeva. Mislim da ovakva jedna deklaracija svojim sadržajem, svojom formom upravo na sveobuhvatan način izražava ono što jeste intencija valjda svih nas, a to je osuda zločina počinjenih prema pripadnicima srpskog naroda. U danu za glasanje, naravno, poslanička grupa SPS-JS će podržati ovu deklaraciju. Zahvaljujem se.
Sedam minuta i 50 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Ovim završavamo prepodnevni rad. Sednicu nastavljamo u 15.05 časova. Prvi govornik koji će biti u popodnevnom delu sednice je narodni poslanik Zoran Nikolić, a posle njega narodni poslanik Vlajko Senić. Hvala vam.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad prema prijavama za reč u jedinstvenom pretresu Predloga deklaracije Narodne skupštine o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Prema redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč, reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Nikolić. Izvolite.
Poštovani građani Srbije, kolege narodni poslanici, mi danas raspravljamo o deklaraciji o osudi ratnih zločina nad Srbima i građanima Srbije. Nemoguće je raspravljati samo o ovoj deklaraciji, a da se ne setimo marta kada smo raspravljali o Deklaraciji o osudi zločina u Srebrenici. To je, po rečima samih predlagača, zajednički paket u kome ćemo se mi kao država odrediti prema svim zločinima koji su učinjeni na teritoriji bivše Jugoslavije. Jedan od najtužnijih dana u mojoj poslaničkoj karijeri upravo je bio taj martovski dan, kada smo raspravljali o srebreničkim žrtvama, zato što je ta deklaracija bila neiskrena, zato što ta deklaracija nije bila upućena drugim republikama u regionu, zato što ta deklaracija nije bila upućena i nije bila napravljena za unutrašnje prilike da se zaista pomirimo ili, da bolje kažem, nađemo mir u duši, već je zapravo bila posledica vraćanja prihvaćenih dugova od strane ove vlade i predsednika Republike, Borisa Tadića. Te dugove i obaveze je neko prihvatio u ime građana Srbije i mislim da ovi koji gledaju danas prenos i oni koji će čuti šta se danas o tome pričalo, sećaju se tog martovskog dana. Sećate se svi jako dobro koliko su se telefoni u ovoj skupštini usijali i koje su reakcije građana tog dana postojale. Zapravo, građani su upravo pozivajući ovaj parlament, sve poslaničke grupe, govorili u lice da su poniženi i da mora prestati poniženje naše države i našeg naroda. Nažalost, ovaj predlog deklaracije je još jedan tužan dan i nastavak poniženja sopstvenog naroda, uništavanja njegovog dostojanstva i još dodatno vraćanje nekakvih dugova od strane vladajuće koalicije i predsednika Borisa Tadića, a ne znamo u čije ime i za koji račun i kome on to vraća kakve dugove. Kada smo usvajali Deklaraciju o Srebrenici, tada smo znali da će predsednik Boris Tadić otići u Srebrenicu i izraziti pijetet prema žrtvama koje su nesporne u Srebrenici, ali tada kada smo usvajali Deklaraciju o Srebrenici nismo znali da će dan posle Boris Tadić, umesto da ode u Bratunac, kada čitava Republika Srpska oplakuje svoje žrtve, uvrediti čitavu Republiku Srpsku i srpske žrtve tako što neće otići u Bratunac, već će otići da gostuje kod premijera Turske u Novom Pazaru. To da je gospodin Tadić, predsednik Republike Srbije, bio gost u Novom Pazaru procenjujem i cenim na osnovu ambijenta i atmosfere koja je tamo vladala i upravo u tom odnosu predsednika Tadića prema žrtvama u Srebrenici i prema srpskim žrtvama u Bratuncu se ogleda namera i cilj ove dve deklaracije. Rekao sam vam tada da grubo obmanjujete javnost, za vas su sve žrtve iste. Nisu. Pogazili ste prvom Deklaracijom, kad ste govorili samo o srebreničkim žrtvama. Rekli ste da ćete doneti deklaraciju o srpskim žrtvama i evo je pred nama. Ne zna se šta je veća sramota. Ne samo da su srpske žrtve drugorazredne, žrtve drugog reda, već postoje u okviru srpskih žrtava, žrtve drugog i trećeg reda. Smogli ste snage da kažete da su zločini počinjeni i na KiM i u Bosni i u Hrvatskoj. Prećutali ste Sloveniju i rekli ste da to osuđujete, ali u tački 2. ove deklaracije ste, kada govorimo o žrtvama NATO agresije, izrazili solidarnost i žaljenje zbog tih žrtava. To je velika sramota i veliko poniženje i za nas kao građane, i za nas kao državu i za nas kao narod. Građani Srbije treba da znaju da je to poniženje priredila vladajuća koalicija, na čelu sa DS, koja je idejni tvorac i prve i druge deklaracije. Ovo je velika sramota i ljaga naneta sopstvenom narodu. Rekao sam vam prošle nedelje i ponoviću sada, jeste upisani u registar političkih stranaka, ali ste se od jula ispisali iz reda državotvornih i nacionalno odgovornih stranaka. Nikada niste to ni pokazivali, da imate ambiciju, ali ste sada jasno pokazali da niste ni državotvorna ni nacionalno odgovorna stranka. U svojim memoarima premijer Velike Britanije, Toni Bler, rekao je da, što se tiče bombardovanja Srbije i NATO intervencije, savest mu je mirna. Sada vas pitam, kolege poslanici, da li je vama savest mirna? Čujem od nekih poslanika da jeste. Gospodin Toni Bler može da žmuri pred žrtvama, a radi se o hiljadama ljudi i može da se pravi nemušt da ne zna za civilne žrtve, da ne zna za pobijenu, izmasakriranu decu širom Srbije, iz pijeteta neću da spomenem nijedno ime, ali vi znate za ta imena i znaju građani Srbije. Da li je Srbija napadnuta u martu 1999. godine? Da li je izvršena NATO agresija? Da li postoje žrtve NATO agresije? Ako postoje žrtve, onda postoji zločin. Ko je izvršio taj zločin? Ako niste kadri da kažete da je NATO odgovoran za ubistvo hiljade civila širom Srbije, onda je zločin uradila tadašnja vlast sa kojom ste sada u koaliciji, onda su zločin učinili oni koji sada sa vama čine tu koaliciju. Vi ste u koaliciji sa zločincima. Ne možete negirati činjenicu da zločin postoji nego morate jasno reći i o tome ne možete ćutati više ko je izvršio zločin jer žrtve postoje. Ako ne želite da kažete, ja vam i dalje želim da mirne savesti podignete ruku za ovo što se zove deklaracija o osudi zločina nad Srbima. Ovakvu deklaraciju može da predloži i da usvoji samo parlament i samo Vlada i samo predsednik Srbije koji ne vlada Srbijom, već neki drugi centri moći koji su vam naredili da ovakvu deklaraciju napišete. Vladaju i predsednikom i Vladom. Jednom rečju, građani Srbije imaju pravo da znaju da ovo o čemu ćutite je zapravo posledica da se nalazite u jednoj marionetskoj poziciji, o poziciji u kojoj morate da vršite reprogram dugova koje ste sami prihvatili na svoja pleća, a neki bogami od vas ovde i veruju da smo dužni da se izvinjavamo svima i svakome. Dakle, ova deklaracija je drugo poluvreme, odnosno drugi čin, kao što je ovde rečeno, one prvobitne deklaracije u kojoj ste na najgrublji mogući način podelili žrtve po verskoj i nacionalnoj osnovi. Bili ste kadri da jasno i glasno osudite zločin u Srebrenici, ali nemate petlju, ne smete jer vam ne dozvoljavaju neki sa strane, oni koji vama manipulišu, ne smete da osudite zločin koji se dogodio prilikom NATO bombardovanja i to je razlog zašto je ovo tužan dan i zašto je ovo još jedna, nažalost, bruka za Srbiju u kojoj sa ponosom mogu da kažem da poslanici DSS i Demokratska stranka Srbije ne učestvuju.
Devet minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima predlagač Gospođa Nada Kolundžija.
Osim teške demagogije i nacionalizma koji treba da prelazi svaku meru i osećaj za meru i za temu, želim da postavim samo pitanje – da li je Koštunica to sve pitao Solanu? Dakle, da li je Koštunica postavio sve te uslove Solani i NATO-u kada je Srbiju uveo u Partnerstvo za mir? Da li je to postavio kao uslov, da oni osude te zločine, da oni izvedu pred svoje sudove one koji su te zločine počinili? Da li je? Koliko znam, nije.
Nemate pravo na repliku, vi ste izneli jedno mišljenje, predlagač je izneo drugo. Izvolite.
Moguće da je vaš predsednik Boris Tadić u svakodnevnom kontaktu sa Solanom. Predsednik Koštunica to nikada nije bio. Odgovor na vaše pitanje, a i gospodinu Havijeru Solani, jeste Ustav Republike Srbije, u kojem piše da je Kosovo sastavni deo Republike Srbije i jeste Deklaracija o vojnoj neutralnosti Srbije. Ova deklaracija je vaš pokušaj da na mala vrata otvorite gaženje sopstvene odluke ovog parlamenta i uvođenje Srbije u NATO pakt i to je zapravo pravo nazivanje, pravim imenom, onoga što činite, tako da Partnerstvo za mir i NATO su dve različite stvari. Mi smo doneli odluku da smo neutralni. Kao takvi nismo pretnja nikome, a vi želite, prećutkujući zločin koji je učinjen nad sopstvenim narodom, da se grlite i ljubite sa onima koji su taj zločin napravili. Gospodinu Bleru je mirna savest. Gospođo Kolundžija, da li je vama mirna savest? Vi ste jako dobro svesni pozadine, između ostalog, i ove deklaracije.
Gospođa Nada Kolundžija.
Zaista ne znam kako neko može da tvrdi nešto što svi u Srbiji znaju da je tačno da nije tačno. Ne znam kako mislite da uverite građane i u ono što je tačno kada tvrdite tako uporno nešto što nije tačno. Verovatno vam zato građani ne veruju, pa ćete jedva preći cenzus. Ono što je činjenica i želim da kažem je da je interes Srbije da bude u Partnerstvu za mir i interes Srbije je da bude deo evropskih integracija. U tom smislu mi ne zameramo Koštunici što je to uradio, ali izgleda da vi imate problem što je on to uradio.
Gospodine Šami, nemate prava na repliku ni po kom osnovu. Reč ima gospodin Vlajko Senić.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Srbije, mislim da je danas važna tačka dnevnog reda i da ona nema neku veliku važnost na osnovu većine diskusija koje smo do sada čuli i pokušaću da se u potpunosti okrenem upravo onome što je tema danas i što je na dnevnom redu i da na samom početku ponovim jasan stav naše stranke. Vi ste uostalom čuli šefa naše poslaničke grupe o odnosu prema deklaraciji, o potrebi da se ona donese, o rekao bih jednom istorijskom trenutku u kome se nalazimo i u kome sagledavamo ono što se dešavalo u prošlosti i pokušavamo da nađemo pravu meru i odnos. Prema tome, i zbog prošlosti i svega što se dešavalo, ali pre svega zbog budućnosti građana ove zemlje i Srbije kao države, naravno da niko ne može da spori činjenicu i konstataciju da su tokom 90-ih godina na teritoriji bivše Jugoslavije izvršeni stravični zločini nad srpskim narodom, građanima Srbije, ali u isto vreme nažalost ne možemo ni da pobegnemo od utiska koji postoji u regionu u celoj međunarodnoj zajednici da kao Srbi iz tog sukoba, iz takvih ratova izlazimo sa epitetom najvećih zločinaca na Balkanu. Sada se postavlja pitanje – kako je moguće da jedan narod, koji nikada nije imao epitet zločinačkog naroda, koji je imao slavnu istoriju, koji je imao slavnu prošlost, koji se uvek nalazio na pobedničkoj strani, na pravoj strani, kakav je to splet okolnosti, kakva je to igra sudbine da posle nekoliko godina, i pored stravičnih žrtava kojima je bio izložen, ponese epitet naroda koji je narod zločina? Nažalost, to je posledica činjenice da oni koji su te zločine činili u naše ime i dan-danas nisu spremni da izađu i da odgovaraju, nego se kriju po prtljažnicima autobusa, kriju se i to je šamar svim građanima Srbije danas koji su živi, ali je dragi prijatelji, poštovane kolege poslanici, to šamar pre svega Srbima i građanima Srbije koji su tokom tih ratova bili žrtve zločina. Dakle, oni koji su ubijali u naše ime i činili zločine, još dvojica njih se danas kukavički kriju i posle 10 godina zadaju novi šamar i novu blamažu i žrtvama zločina i celom srpskom narodu. Mislim da je danas i prilika i mesto da ih pozovemo iz Skupštine Srbije da učine jedan dostojanstven čin i da izađu pred sud, kao što su neki i učinili, i tamo dokažu svoju nevinost, jer i dalje, nakon 10 godina, zbog tih i takvih ljudi nosimo epitete kakve nosimo. Postavlja se pitanje – zbog čega smo kao država i kao narod tako prošli? Mislim da je odgovor relativno jednostavan. Verovatno će istorija davati mnogo bolje razloge nego što možemo mi danas da damo. Odgovor je da jedini narod od naroda bivše Jugoslavije je bio srpski narod koji nije imao svoju strategiju, koji nije imao svoju jasnu nacionalnu politiku. Jedini smo branili Jugoslaviju, dok su svi drugi bežali iz Jugoslavije. Jedini smo branili JNA, dok su svi drugi bežali iz te vojske i dezertirali. Vreme je pokazalo da nismo branili ni ideju Jugoslavije, ni ideju JNA, već da je to bila samo jedna maska i formula i lažna politika koja je trebalo da očuva privilegije onih koji su u toj državi i toj vojsci živeli dobro. Prošli smo tako zato što su drugi imali jasan cilj šta žele da ostvare i koju su cenu spremni da plate da bi ostvarili te svoje ciljeve. Postavlja se pitanje – šta je izlaz iz svega toga i na koji način mi kao narod i država možemo da idemo dalje? Sigurno da je to poštovanje i pijetet prema žrtvama, ali pre svega snaga da izgradimo jednu mnogo moderniju i drugačiju Srbiju da bi žrtve koje su pale u budućnosti dobile svoj smisao. Da li to možemo nastavljanjem sukoba i konflikata u regionu, u Evropi? Sigurno je da ne možemo. Sigurno je da je pravi put koji smo izabrali posle 2000. godine, sa većim ili manjim uspehom, sa više ili manje opstrukcija, sa više ili manje snage nas samih da raskrstimo sa stvarima koje su definitivno bile crni deo naše prošlosti. Nameće se jedini logičan put, a to je prijateljstvo. Ako nije moguće prijateljstvo, onda partnerstvo s onima s kojima smo bili u sukobu. Kao najveći narod u regionu, imamo obavezu da budemo i lider u tom procesu. Mislim da ono što ova država radi u poslednjih nekoliko godina, spremnost da učinimo neke stvari u poslednjih nekoliko meseci, otvara prostor da Srbija bude ponovo lider u regionu, da budemo partneri i prijatelji sa zemljama i narodima koji nas okružuju, da na taj način izgradimo jednu zemlju koja će biti razvijena, koja će biti moderna, i koja će makar deci i unucima ljudi koji su izgubili svoje živote i koji su bili žrtve užasnih zločina dati neku satisfakciju da tako žive danas i da bolje žive sutra. To je neka pouka koju možemo kao građani, kao političari da izvučemo iz prošlosti. Ako opet zločine koji su se dešavali kao država budemo koristili kao energiju da nastavimo tim istim i lošim putem, da se i dalje sukobljavamo, da i dalje budemo crna rupa u celom regionu, onda i to što se dešavalo u prošlosti, ti ljudi koji su izgubili svoje živote i sve to će izgubiti bilo kakav smisao. Moram da kažem da moramo imati snage da pružimo ruku i mi njima i oni nama, i NATO paktu, bez obzira šta kolege iz DSS pričale. Iskoristiću ovu priliku da se zahvalim Vojislavu Koštunici što je učinio odlučujući korak da Srbija postane član Partnerstva za mir, što je doneo odluku da Srbija priđe Partnerstvu za mir i koliko god se danas neki bunili, siguran sam da će u istoriju Srbije, a mi se kao stranka zalažemo za ulazak Srbije u NATO, ostati časno ime Vojislava Koštunice koji je učinio prvi i važan korak da Srbija postane član Partnerstva za mir i član NATO pakta. Jedino na taj način, saradnjom s državama s kojima smo ratovali, partnerstvo sa našim neprijateljima iz prošlosti, spremnošću da napravimo jednu drugačiju, moderniju Srbiju, da budemo deo evroatlantske porodice naroda, jedino na taj način možemo garantovati da se takve stvari više neće dešavati u budućnosti. Ljudi koji su bili žrtve imaju zaista naše poštovanje, naš respekt, a ne da budu samo municija za nekakvu političku borbu i za naše međusobne obračune. S takvim uverenjem mi glasamo za ovu rezoluciju, uvereni da je 21. vek vreme i prilika da govorimo o nekim lepšim stvarima i da ćemo sve nesreće koje smo kao narod i država u 20. veku proživeli koristiti kao energiju, kao stimulans, kao pouku da u 21. veku od Srbije napravimo modernu i organizovanu državu koja će biti lider u celom regionu i kojojse u budućnosti ovakve stvari neće dešavati.
Gospodine Samardžiću, želite li repliku? Izvolite, samo se prijavite, molim vas.
Ne treba manipulisati ulogom Vojislava Koštunice u Partnerstvu za mir i NATO. To su jasne stvari. Za vreme njegove vladavine, Srbija jeste ušla u program Partnerstva za mir i ušla je u pregovore, ili početak pregovora oko SSP, znači EU. Tu nema nikakve dileme, stvari su potpuno jasne i tačne. Članstvo u NATO je sasvim nešto drugo. To je članstvo jedne organizacije, gde vi imate vojne obaveze i gde zapravo služite jednoj geopolitičkoj strategiji za koju Srbija nije zainteresovana, štaviše ona je u jednoj skupštinskoj deklaraciji rekla da ostaje vojno neutralna. Zašto se sada povezuje partnerstvo za mir sa članstvom u NATO? Prosto, zato da bi se ime Vojislava Koštunice ocrnilo. Ne biraju se sredstva. Ovo je najobičnija magla i bacanje javnosti prašine u oči. U tome se mi razlikujemo. DSS, na čelu sa Vojislavom Koštunicom, nije za članstvo u NATO. Jeste za osudu NATO-a i njegove uloge tokom 1999. godine, a bilo je i onda kada je Srbija bila u Partnerstvu za mir. Što se tiče EU, to je bila jedna strategija koja se ticala samo EU, a ne NATO i EI kako vi sada radite. Vama su sada evropske integracije evroatlantske integracije, samo što ovaj drugi deo ovog izraza krijete od naroda. Mislim da Srbija ima mnogo veće šanse da uđe u NATO, nego u EU. Na tome i vi najviše radite. Danas je protiv NATO 70% građana Srbije, a za EU 51% građana Srbije. Vodite računa o tom raspoloženju naroda. Politika Vojislava Koštunice jeste u skladu sa tim raspoloženjem naroda.
Reč ima poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, da je vladajuća većina iskrena u nameri da se osude zličini počinjeni nad Srbima, onda sigurno ne bi pre nešto više od pola godine usvajali onu deklaraciju kojom su Srbe proglasili genocidnim narodom. Uz to, danas biste prihvatili predlog SRS da se raspravlja i da se usvoji rezolucija o osudi genocida nad Srbima, Romima i Jevrejima u klerofašističkoj NDH. Prosto je neverovatno da vam je ta tema jutros smetala i da niste prihvatili da se stavi na dnevni red. Ova deklaracija o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije, a tako ste je i nazvali, predstavlja samo ruganje žrtvama srpskog naroda. Tadićev režim iz dana u dan ponižava Srbiju i gazi dostojanstvo srpskog naroda i svih ostalih građana koji žive u Srbiji, u skladu sa naslovom deklaracije o kojoj danas raspravljamo. Dve najveće tragedije kojima je kumovao Tadićev režim su ona ad hok promena rezolucije o KiM i usvajanje sramne Deklaracije o Srebrenici, u kojoj ste srpski narod proglasili genocidnim. Pre dva dana ste vi iz režima, uz najveće moguće počasti, ali i uz ozbiljne mere opreza, ugostili u Srbiji, u Beogradu ženu Bila Klintona. Još jedanput ste na taj način ponizili sopstveni narod i sopstvenu državu. Tadićev režim je zvanično pružio alibi američkoj administraciji za bombardovanje Srbije, ubijanje civila i otimanje KiM. Zato u ovoj deklaraciji nema osude za žrtve zločinačke NATO agresije i to je takođe vaša velika sramota. Dobra saradnja sa američkom administracijom jasno pokazuje da je marionetska vlast pristala da, korak po korak, prihvati nezavisnost KiM. Tadić je zgazio prava srpskog naroda, odbacio činjenice i oslobodio Zapad svake odgovornosti za počinjene zločine, počev od onog najtežeg – zločina protiv mira, rasturanja Jugoslavije i agresije na Srbiju. Učinio je sve da realizuje zapadnu propagandu, da utemelji simbol srpskog zla prihvatanjem Deklaracije o Srebrenici i proglašavanjem srpskog naroda za genocidan, odustajanjem od KiM i spremnošću da faktički prizna ovu lažnu državu. Pre više od pola godine ste, udovoljavajući željama predsednika Turske i pod uticajem muslimanske propagande, pogazili slobodarsku tradiciju srpskog naroda i Srbima naneli nesagledivu istorijsku štetu proglašavajući nas genocidnim narodom. Mi srpski radikali smo vas upozoravali i pokušali argumentima da vas ubedimo da ne usvajate tu deklaraciju, jer ona nema osnova ni u činjeničnom stanju, a ni u međunarodnom pravu. Podsećam vas, dame i gospodo, da u smislu člana 2. Konvencije o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida, genocidom se smatra ubistvo članova grupe, teška povreda fizičkog ili mentalnog integriteta članova grupe i namerno podvrgavanje grupe životnim uslovima koji treba da dovedu do njenog potpunog ili delimičnog uništenja, mere uperenena sprečavanje rađanja u okviru grupe, prinudno premeštanje dece iz jedne grupe u druge, ako su ova dela učinjena u nameri potpunog ili delimičnog uništenja jedne nacionalne, etničke, rasne ili verske grupe kao takve. Zločin koji se desio u Srebrenici i o kojem još uvek nije utvrđena istina, ni na koji način se ne može podvesti pod ovu definiciju, i čak i da su svi Muslimani u Srebrenici bili pobijeni, ne bi se moglo govoriti o genocidu jer je Srebrenica bila samo jedna od opština u BiH. Ovo je pred Međunarodnim sudom u Hagu bilo veoma lako dokazati i odbraniti, ali, nažalost, interese srpskog naroda zastupao je, dobro je poznato, Radoslav Stojanović, kojem je do interesa srpskog naroda stalo kao do lanjskog snega. To je takođe opštepoznata činjenica u Srbiji. On je jednostavno prihvatio presudu, a od strane režima u Srbiji je dočekan kao heroj koji je navodno spasao Srbiju od direktne optužbe za genocid u Srebrenici. Upozoravali smo vas i krajem marta, kada ste doneli Deklaraciju o Srebrenici, da su već tada bile jasne namere zapadnih sila da se na osnovu takve odluke Srbija zapravo odrekne KiM i da se stvore uslovi za uništavanje Republike Srpske. Nažalost, bili smo u pravu. Menjanjem teksta Rezolucije u UN i prihvatanjem pregovora, kako sve češće govorite, o tehničkim pitanjima, vi ste praktično priznali lažnu državu Kosovo. Tadićeva priča da Srbija nikada neće priznati Kosovo je prazna priča. Vi dobro znate da niko od Srbije ne traži da to učini "de jure" već "de fakto", a to je upravo ono što je Tadić uradio i što i dalje radi. Prisetimo se i poniženja koje je srpski narod doživeo Tadićevim izvinjavanjima za šta god mu je ko tražio, a nažalost i za više od toga. Kada smo govorili o Deklaraciji o Srebrenici, pitali smo vas ko će se izviniti Srbima za zločine počinjene nad našim narodom i napomenuli smo, između ostalog, tuzlansku kolonu. Odgovor smo dobili pre nekoliko dana. Naime, reformisano pravosuđe, pominjano je to danas, ali vredi da se ponovi, pokazalo je svoje pravo lice. Sudsko veće Siniše Važića ukinulo je presudu Iliji Jurišiću, koji je bio osuđen na 12 godina zatvora za ratne zločine nad kolonom pripadnika JNA u Tuzli 15. maja 1992. godine. Interesantno je da je Vojno tužilaštvo svojevremeno teretilo Jurišića za 200 žrtava u tuzlanskoj koloni, a da je Specijalno tužilaštvo za ratne zločine optužnicu preinačilo za samo 50 žrtava. Ovom režimskom tužilaštvu ništa nisu značile ni žrtve, ni činjenica da je posle napada na tuzlansku kolonu iz Tuzle proterano 130 hiljada Srba. To je isto ono tužilaštvo koje namerno nije znalo da napiše optužnicu protiv Ejupa Ganića, kojeg je sud u Londonu oslobodio zbog napada na kolonu JNA u Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu. Podsećamo da je za oba ova slučaja intervenisao Haris Silajdžić, tako što je, mediji su nas obavestili, pisao o tome Borisu Tadiću, koji je i ovaj put prekršio Ustav, umešao se u ono za šta nije nadležan. Verovatno zato što mu je Silajdžić zapretio da neće doći u posetu Srbiji ako Jurišić ne bude na slobodi. Nažalost, kada je tzv. reforma pravosuđa u pitanju, bili smo u pravu. Slučaj Ilije Jurišića pokazuje da je pravosudni sistem u službi režima. Dok Silajdžić neće u Srbiju, dok je Jurišić u pritvoru, Tadić ponizno saopštava Hilari Klinton da će Srbija tražiti gen. Mladića i kad Haški tribunal prestane sa radom. Sramota, gospodine Borise Tadiću, ali na sreću, želja da uhapsiš generala neće ti se ispuniti. Kako nas mediji obaveštavaju, Tadić nije završio sa ponižavanjem Srbije. Vidimo da ga Ivo Josipović sve češće poziva da dođe u Vukovar, da se izvini za zločin u Ovčari. Sličnu poruku mu šalje i Hašim Tači. On, naravno, traži da se Tadić izvini za šiptarske žrtve na KiM. Uradiće to Boris, ne sumnjamo, opet će pokazati da je čovek bez političkog morala i odgovornosti i da nema nameru da štiti srpske nacionalne interese i da čuva dostojanstvo države. Uostalom, on ne čuva ni državne granice, iako ga na to obavezuje i Ustav i zakletva koju je položio pred Narodnom skupštinom. Gospođa Nada Kolundžija je juče u medijima i danas ovde pozivala narodne poslanike i očekivala da, kako je rekla, ova rasprava ne bude politička, što je prosto neverovatno. Zar je moguće da ova deklaracija nije politička? Mi tvrdimo da jeste. Ovo je zapravo plod štetočinske proevropske i pronatovske politike režima Borisa Tadića. Moramo podsetiti javnost da je Tadić 11. jula ove godine bio u Potočarima da se, kako je on izjavio, pokloni žrtvama, ali zato na Petrovdan, 12. jula, nije otišao u Bratunac. Bratunačke žrtve, dame i gospodo, jesu srpske žrtve, a to Tadića ne interesuje, a nažalost, očigledno je, ni vas iz vladajuće većine u parlamentu. Vi i danas pokazujete da ste samo njegovi podanici, a ne predstavnici naroda koji vas je doveo u parlament. Zato je ova deklaracija farsa, licemerstvo i zamajavanje naroda. Mi srpski radikali za ovo nećemo glasati, a i vas pozivamo da otkažete poslušnost diktatoru i da shvatite da je Tadićev režim pogubnom prozapadnom politikom ugrozio vitalne državne i nacionalne interese i bacio Srbiju na kolena. Naravno, nemamo mi iluziju, znamo mi da vi nećete da prihvatite naše argumente, vi samo pokazujete da ste deo režima koji ne može da saoseća sa žrtvama sopstvenog naroda. To nas ne čudi. Vi, uostalom, pokazujete da vam nije stalo ni do osnovnih ljudskih prava živih Srba. Vi ste očigledno spremni da saučestvujete i u ubijanju Vojislava Šešelja u Hagu jer ne reagujete na naše svakodnevne apele da ne dozvolite još jednu srpsku žrtvu u tom zločinačkom tzv. sudu. Vi ne da niste spremni da pomognete, već demonstrirate silu i ne dozvoljavate poslanicima SRS da ovde mirno izražavamo protest tako što držimo transparent i upozoravamo javnost da nam u Hagu ubijaju predsednika. Gospodo režimski poslanici, što bi rekao narod, možete kako hoćete, ali ne možete dokle hoćete. Zapamtite i vodite računa da će sve ovo jednog dana biti istorija, a da vi i danas pokazujete i zapravo i danas potvrđujete da ste svojim delovanjem i slepim hodom na tom tzv. evropskom putu sebi obezbedili mesto na smetlištu istorije.
Iskorišćeno je 12 minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima gospođa Kolundžija.
Gospodine predsedavajući, zaista vas molim i pozivam se na član 107, mislim da bez obzira na potpuno prevaziđene političke stavove, na politiku koja je doživela sve moguće poraze, na politiku koja je dovela zemlju na rub propasti, stotine hiljada ljudi do toga da izgube živote, da takva politika, ako još neki građanin glasa za nju, ima pravo i dalje da se zastupa. Ali, ono što je nedopustivo jeste da se iznose laži i da se vređa. Najljubaznije vas molim da ubuduće svakog narodnog poslanika koji u svom izlaganju, kakve god iščašene stavove da ima, kakve god nakazne političke poglede na stvarnost da ima, da ograničite i da onemogućite da vređa i izmišlja. Svakako da će istorija zapisati i njih i nas. Njih kao nekoga ko je doveo do propasti jedne države i do najstrašnijeg stradanja njegovog naroda i nas verujem koji ćemo pokušati da izgradimo, i ostaćemo zapisani kao neko ko je pokušao da izgradi stabilnost, mir, da poveže srpski narod sa zemljama u regionu i da isto tako vrati dostojanstvo, koje su im oni svojom politikom na najgori mogući način oduzeli.
Zahvaljujem, ali nisam uočio onaj deo koji se odnosi na vređanje, a iznošenje političkih stavova, koji su inače i za mene daleko od realnosti, pravo je svakog narodnog poslanika. Dakle, što se toga tiče nisam povredio odredbu člana 107. Niko nije pomenut neposredno. Više političkih opcija ima pravo da se prepozna tako da nijednoj od njih neću dati pravo na repliku, a ako želite gospođa Kolundžija da obrazložite malo, da me prosvetlite vrlo rado. Izvolite.
Oprostite, ako uzmete stenogram ne mora niko da vas prosvetljuje. Dakle, uzmite stenograme pa vidite kojim rečima su se obraćali predsedniku Republike. Dakle, svako ima pravo da kritikuje politiku predsednika Republike, politiku Vlade, politiku parlamentarne većine, ali nema pravo da koristi uvredljive izraze i molim da uzmete stenogram i da vidite da sam u pravu. Hvala vam.
Zahvaljujem, učiniću to. Molim narodne poslanike da ne dobacuju. Gospodin Martinović reklamira povredu Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 107. Poslovnika Narodne skupštine i uopšte ne razumem vas, gospođo Kolundžija, koja insistirate na početku vašeg izlaganja koji civilizovano i razumno… (Predsedavajući: Gospodine Martinović, molim vas da se ne obraćate narodnim poslanicima. Povredu Poslovnika mogu da učinim samo ja, pa vas molim da se obraćate meni. Hvala.) Dakle, zaista ne znam zašto oni koji govore u ime vladajuće koalicije imaju potrebu da potpuno izokreću reči koje iznose poslanici SRS i ne znam s kojim pravom bilo ko u ovoj Narodnoj skupštini može da optuži SRS za, kako oni kažu, stotine hiljada mrtvih, za raspad države itd. Ako se ne varam i dve države su sahranjene otkako je DOS preuzeo vlast, to je Savezna Republika Jugoslavija i Državna zajednica Srbija i Crna Gora, a sad se spremate da sahranite i Republiku Srbiju, jer kako sam razumeo pristajete na razgovore sa takozvanom državom Kosovo iako vam je Hilari Klinton rekla da razgovori ne mogu da se vode o statusu. Onda ne znam o čemu ćete da razgovarate i nemojte da se hvalite time kao niste de jure priznali Kosovo, to niko od vas i ne traži. Priznali ste ga samom činjenicom da pristajete na razgovore sa lažnom državom Kosovo o svemu, samo ne o statusu. To znači da vi ne poštujete sopstveni Ustav, jer je status rešen Ustavom Srbije i rešen je Rezolucijom 1244. Želim da podsetim predstavnike vladajuće koalicije da je SRS bila na vlasti u Republici Srbiji dve godine, od 1998. do 2000. godine. U tom periodu snosimo odgovornost za vođenje države, ni pre toga, no posle toga.
Nema povrede odredbe člana 107. Poslovnika, ali molim narodne poslanike da zbog ozbiljnosti, ali i delikatnosti teme, ne zloupotrebljavaju pravo koje dozvoljava Poslovnik da govornik dobije reč pozivajući se na povredu, jer mislim da nema potrebe. Ni jednom jedinom rečju nije spomenuta nijedna stranka. Neću da konsultujem Poslovnike, jer sam vrlo pažljivo slušao, a za ostalo ću da konsultujem Poslovnik. Sada ću dati reč gospodinu Nenadu Čanku, pod uslovom da se prijavi. Izvolite.
Naslov dokumenta o kome danas razmatramo jeste Deklaracija Narodne skupštine o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Imao sam pripremljenu diskusiju, ali sam odlučio od nje da odustanem, jer su me na to inspirisale kolege poslanici koji su iznosili neke stavove s kojima mislim da treba polemisati. Prvo, da je ovo nedovoljno patriotska stvar i da je tu suviše nepatriotizma, time što se spominju građani Srbije, odgovor jasno daje Ustav RS, član 1, koji kaže da je RS država srpskog naroda i svih građana koji u njoj žive. Dakle, potpuno je logično da se samim tim i ova deklaracija tako naslovi. Međutim, upravo to što govorimo i o građanima RS izvlači ovu deklaraciju iz čudnovatosti koju ona nosi sama po sebi. Donositi deklaraciju o osudi zločina nad srpskim narodom i građanima Srbije bez toga – građanima Srbije bilo bi kao donositi deklaraciju o tome da je zemlja okrugla i da se okreće oko sunca, iz jednostavnog razloga što ne mogu da poverujem da i u ovoj sali i u ovoj zemlji postoji bilo ko ko ne saoseća sa nedužnim žrtvama, bez obzira na njihovu nacionalnu pripadnost. Naravno da se to odnosi na građane Srbije. Sto puta se ovde spominjala teza o tome da je u ovoj skupštini usvajanje Deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, a to ću nazvati genocidom, nešto čime je srpski narod proglašen za genocidan narod. Pre svega, to nije tačno, jer narod ne može biti genocidan i nijedan narod nije genocida narod, jer narod ne donosi političke odluke, donose političke elite, a samim tim narod ne može biti i ne sme biti, samo zbog pripadnosti narodu ili naciji ne može biti nijedan pojedinac, diskriminisan od osnovnih ljudskih prava. Dakle, sve vreme se ovde vode diskusije koje su prikupljale političke poene, a ne ono o čemu se ovde zaista radi. Međutim, u članu 3. pokazalo se nešto što opravdava ovu deklaraciju, a to je da Narodna skupština RS insistira pred međunarodnim institucijama da srpske žrtve imaju isti tretman kao i žrtve pripadnika drugih naroda, a da počinioci zločina jednako odgovaraju. Naravno, to je izuzetno važno, jer bismo inače došli u poziciju u koju smo ugurani katastrofalnom politikom osamdesetih godina, čiji pojedini protagonisti sada sede u opoziciji, da se kao što je Drugi svetski rat ostao obeležen po šest miliona stradalih Jevreja izgubi iz vida osam miliona stradalih Nemaca, kao žrtava iste te politike koja je odnela desetine miliona života. Upravo zato je važno napraviti jasnu distinkciju i otklon od tog vremena i njegovih protagonista. Neko je rekao od kolega poslanika da treba spomenuti NATO agresiju nad Srbijom i s tim mogu složiti. Naravno da je bila u pitanju agresija, ali se treba podsetiti da nije počelo NATO agresijom, nego je počelo osam godina ranije i nije to bio izdvojen čin, nego samo jedan u lancu. Hajde onda da vidimo sve ostale stvari o kojima treba da govorimo. Moraju se spomenuti srpske žrtve, ako želite tako da nazivate nesrećnike koji su proterani pre 15 godina iz Hrvatske, tu mislim na operacije "Oluja" i "Bljesak", ali bi bilo potpuno čudnovato u tom istom kontekstu ne spomenuti građane Srbije, recimo, četrdeset hiljada Hrvata iz Vojvodine koji su nasilno iseljeni iz svojih kuća, kojima su bacali aktivisti SRS bombe u dvorišta i na taj način ih iseljavali.
Molim narodne poslanike da ne dobacuju, a gospodina Čanka da primeri rečnik.
Upravo ga primeravam. Znači, bilo bi potpuno nepravedno prema Srbima van Srbije da se ne spomenu sve one srpske žrtve koje su stradale od granatiranja, recimo, Sarajeva, i Srbi u Sarajevu, zato što su ostali u Sarajevu, izmešteni su po patriotskim merilima iz korpusa srpskog naroda. Dakle, dobijamo pravu sliku da se, kada se govori o srpskim žrtvama, koje su ogromne i ne treba u to sumnjati, manipuliše, kao što smo čuli od moje prethodnice koja je spomenula da je iz Tuzle iseljeno 130.000 Srba, a po popisu iz 1991. godine, službeni je podatak da je Tuzla imala 131.000 stanovnika, od čega je 20.271 bio Srbin. Dakle, potpuno je jasno da je u pitanju manipulacija i da ne postoji nikakav interes za tim da se odgovorno i sa jasnom političkom porukom govori o žrtvama zato da bi se sprečilo da se one ponove, jer je to jedini pravi razlog zbog koga bi se jedna ovakva deklaracija mogla donositi. Da li je ubica Srba u Sarajevu Ratko Mladić, čovek kome ova Skupština treba da bude "Sigurna kuća", kao što se za to zalažu pojedini poslanici u ovom domu? Srpska radikalna stranka? Tako je. Da li su Slavko Ćuruvija ili Ivan Stambolić Srbi ili su samo izdajnici koje je u redu iz patriotskog razloga ubiti? Da li se računaju u ovoj deklaraciji, a nadam se da da, sve one žrtve rata na Kosovu, ne samo srpske nego i albanske, jer to su sve građani Srbije, jer je Kosovo u Srbiji i apsolutno ne pristajem da postoji bilo koje drugo tumačenje, iz razloga što je to moja ustavna obaveza, nametnuta Ustavom, za koji ste vi sami donosili odluku i za njega ste glasali 2006. godine? Podsetiću vas da je u Ustavu Republika Srbija država srpskog naroda i svih građana koji u njoj žive. Dakle, svi ti ljudi su građani Srbije, a i svi Srbi koji nisu bili na strani patriotskih snaga su Srbi van Srbije. To se stalno zaboravlja. Upravo zbog toga, mislim da je krajnje vreme da se prekine sa politikanstvom, da se usvoji i ovako čudnovat dokument kao što je ova deklaracija, ali neka to bude korak ka suočavanju sa istinom i lustracijom, do koje mora doći ako Srbija želi da ide napred.
Gospodin Nemanja Šarović reklamirao je povredu Poslovnika.
Gospodine Novakoviću, javio sam se po čl. 104. i 107. i bez obzira na to što ja, kao neko ko pripada stranci koja se zalaže za demokratske principe…
Kao što je već davno rečeno, izvinite što vas prekidam, pravo na repliku ne može biti predmet povrede Poslovnika, pa vam se zahvaljujem. Reč ima gospodin Martinović, pravo na repliku.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista ne znam zašto predstavnici vladajuće koalicije uvek imaju potrebu da SRS dovode u kontekst bacanja bombi i proterivanja, stotine hiljada leševa itd. Prvo, ne razumem vas, gospodine Novakoviću, zašto uopšte dozvoljavate takav ton u Narodnoj skupštini. Pitam gospodina Čanka – da li on ima neku sudsku presudu, bilo kakav dokaz da je bilo koji član SRS bacio nekome bombu u dvorište i da je taj zbog toga napustio teritoriju Republike Srbije? Ako poštujemo princip vladavine prava, ako se zalažemo za to da Srbija treba da bude pravna država, s kojim pravom vi onda možete nekoga paušalno da optužujete? Što se tiče Ustava, na koji se pozivate na jedan prilično ciničan i ironičan način, za taj Ustav nije glasala samo SRS, glasali su i vaši koalicioni partneri iz DS i ne znam šta je tu problem. Takođe, gospodine Čanak, vi niste pažljivo čitali Predlog deklaracije koji ste potpisali. Ovde se osuđuju zločini počinjeni nad srpskim narodom i građanima Srbije van Republike Srbije, u Hrvatskoj, u BiH, odnosno na teritoriji Kosova i Metohije. Ovde se ne radi o Vojvodini, ovde se ne radi o Beogradu. Ono što je SRS htela da naglasi, naravno da su svi građani Srbije ravnopravni i naravno da je Srbija država i srpskog naroda i svih drugih građana koji u njoj žive, ali ovde se radi o tome da su u 99,9% slučajeva žrtve u Hrvatskoj, u BiH i na KiM podneli pripadnici srpskog naroda, a da je vama trebala ta klauzula "građani Srbije" da biste se stranim mentorima opravdali da niste baš jako veliki nacionalisti. (Predsedavajući: Dva minuta.) Inače, da nije tako, pitam vas – kada ste doneli Rezoluciju o Srebrenici, zašto u toj rezoluciji niste napisali da su zločini počinjeni nad muslimanskim stanovništvom i drugim građanima Srebrenice…
Reč ima narodni poslanik Nenad Čanak.
Zaista mi nije jasno zbog čega ste se sada zapitali zašto se stavlja SRS u kontekst bacanja bombi ljudima u dvorište itd. Možda zato što je to tako bilo, možda zato što je SRS preko svojih aktivista to radila. Srpska radikalna stranka je, takođe, na svojim mitinzima čitala spiskove, u liku Šešelja dr Vojislava, nepodobnih koji se imaju iseliti nasilno i to se radilo, znate svi, po Sremu, znate svi 27 sela koja ste iselili, ne treba na to da vas podsećam. Jedna stvar mi nije jasna, zašto ste sada priznali da je Kosovo, po vama, van Srbije? Da li se vi to odričete Kosova, da li vam je to tema koju ste samo uzeli da biste se nadmudrivali jalovo sa parlamentarnom većinom, a u stvari ste se sada odali? Vi ste ti zbog kojih Kosovo nije u Srbiji, vi ste ti koji to tako postavljate. Mi, koji se zalažemo da je u Srbiji, ipak smo većina.
Zamolio bih da se mi vratimo na temu i da ne radimo ovo što je gospodin Čanak uradio. Gospodin Šarović traži povredu Poslovnika.
Gospodine Novakoviću, povredili ste član 103. koji kaže da narodni poslanik koji želi da ukaže na povredu Poslovnika ima pravo da obrazloži u čemu se sastoji ta povreda i da za to ima dva minuta. Samo sam naveo dva člana za koja sam smatrao da su povređena, krenuo da obrazlažem…
Ponavljam, prvi član koji vam je osnov za javljanje, ne može biti osnov za povredu Poslovnika, te vam se i ovom prilikom zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da sam bio potpuno jasan. Gospodine Čanak, kažite mi imenom i prezimenom ko je to iz SRS bacao bombe i ko je to iseljavao Hrvate iz 27 sela? Ako možete da mi navedete ime i prezime, bio bih vam duboko zahvalan. Što se tiče, a to sam rekao i u polemici sa vašom stranačkom koleginicom, uvaženom gospođicom Jerkov, 1991. i 1992. godine, gospodine Čanak, Srbi koji su proterani iz Tuđmanove Hrvatske razmenili su svoje stanove i kuće sa Hrvatima koji su živeli u Sremu i u toj razmeni nekretnina srpski narod je prošao, u 99% slučajeva, gore i lošije nego pripadnici hrvatskog naroda. Znate i sami koliko su te godine mogle da vrede kuće u Hrtkovcima, Kukujevcima, Golubincima, u Slankamenu, i kuće u Zagrebu, Osijeku, Rijeci, Splitu, Dubrovniku itd. Ljudi su ostavljali kuće koje su tada vredele po nekoliko stotina hiljada nemačkih maraka i razmenjivali kuće koje su u Sremu vredele možda nekoliko hiljada nemačkih maraka. Nije se radilo ni o kakvom proterivanju. Na kraju krajeva, imali ste primer u toku postupka protiv Vojislava Šešelja, onog lažnog veštaka Eve Tabu, koja je tvrdila da su iz Srema proterani ljudi koji su umrli davno pre 1990. godine i po nekim ludačkim spiskovima ti ljudi su vođeni da ih je proterao Vojislav Šešelj. Vojislav Šešelj je dokazao da to nije tako. Ako se već zalažete za saradnju sa Haškim tribunalom, onda uvažavajte rezultate postupka protiv Vojislava Šešelja u tom istom tribunalu. Kad sam to rekao da KiM nije sastavni deo Srbije?
Gospodine Martinoviću, vreme za repliku je isteklo. Ovim smo zaključili ovaj krug replika. Mislim da nastavljanje ne vodi ničemu i da posle svega ne bi bili pametniji, pa reč dajem gospodinu dr Zoranu Šamiju.
Dame i gospodo narodni poslanici, mene ova današnja tačka dnevnog reda podseća na onu priču kad majka dođe kući, a sin kaže – znaš, mama, niko nije razbio prozor, a prozor je razbijen. Mi smo, nažalost, prozor razbili, odnosno mleko prosuli pre nekih šest meseci kada smo doneli jednostranu Deklaraciju o osudi zločina u Srebrenici. Da se razumemo, trebalo je osuditi težak zločin u Srebrenici, nije u tome stvar, ali je tada propuštena prilika, a po svemu sudeći, propustićemo je i danas, da jednom jakom, moralno čistom deklaracijom osudimo sve zločine počinjene na teritoriji bivše Jugoslavije, nezavisno od toga kojoj nacionalnosti ili veri pripadaju žrtve i, naravno, koja imena i prezimena nose oni koji su zločine počinili. Reći ću vam šta je ostalo nepokriveno, mnogo toga. Da li mi ne treba da osudimo zločine koje su, na primer, Muslimani vršili prema Hrvatima? Ili koje su Hrvati vršili prema Srbima? Ili Hrvati prema Muslimanima? Da li, u krajnjoj liniji možemo i to pitanje da postavimo, ne treba da osudimo zločine koji su nezavisno od Srebrenice Srbi činili prema drugima? Da li je bilo takvih zločina? Jeste. Sudeći po važećim osudama naših sudova, takvih zločina je bilo. Gde mi to osuđujemo? Nigde. Umesto toga, ponuđen nam je ovaj tekst za koji bi bilo dobro kad bi samo mogli da kažemo da je to jedna šećerna vodica, ali nažalost tekst ima mnogo ozbiljnije manjkavosti. Na neke od njih smo mi već kao DSS ukazali. Pre svega, ne pominju se zločini u Sloveniji načinjeni prema vojnicima JNA, od kojih su većina bili Srbi, ali nisu svi bili Srbi. Te zločine niko ne pominje, valjda da ne bi ugrozili lik i delo gospodina Kacina ili ne znam koga. Dalje, kada je reč o zločinima počinjenim NATO bombardovanjem u Srbiji, mi imamo, između ostalog,sledeću formulaciju – izražavamo kao Skupština žaljenje i solidarnost sa žrtvama NATO bombardovanja. Znate, to dođe kao kad tamo negde u belom svetu, u nekom rudniku neki nesretni rudari nastradaju, pa mi onda, normalno, diplomatskim putem izrazimo žaljenje i saučešće porodicama nastradalih. To je otprilike to. Doduše, možda se na tu stvar može gledati drugačije. Možda moje kolege nisu razumele, ta operacija je nosila naziv "Milosrdni anđeo". Dakle, "Milosrdni anđeo" je sišao s neba, pa je tako nastradala ona devojčica na noši, pa su tako nastradali putnici u Grdeličkoj klisuri ili nesretni zaposleni u RTS, kojih se, doduše, niko nije setio da izvuče odatle. Da ne nabrajam ostalo, trajalo bi. Moram da ponovim, i to jeste smisao amandmana koji je podnela DSS, jedino što ova skupština treba i mora da uradi jeste da donese jednu jaku deklaraciju kojom će decidirano da osudi sve zločine počinjene u ratovima u bivšoj Jugoslaviji, uključujući, naravno, i NATO bombardovanje, da na taj način pokažemo da smo spremni da se pomirimo, pre svega, sami sa sobom. Na kraju, žao mi je, gospođa Kolundžija je izašla, savetujem joj da, ako već hoće da zastupa jednu veliku poslaničku grupu, ponekad ponešto i pročita od činjenica. Onda bi svakako naučila da NATO pakt i Partnerstvo za mir nije jedno te isto. NATO pakt je vojna alijansa, a Partnerstvo za mir, pre svega samo ime mu kaže čemu služi, i članovi tog partnerstva za mir su, između ostalih, ne samo zemlje koje nisu članice NATO pakta, nego koje evidentno nikada to neće ni biti. Uostalom, Srbiju nije bombardovalo Partnerstvo za mir, bombardovao je NATO pakt. Svakako je i u ovoj šećernoj vodici moralo da se napiše da je učinjen zločin i da mi taj zločin osuđujemo.
Iskorišćeno je šest minuta i 10 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima poslanik Boris Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, danas je pred nama, a i pred vama, dragi građani, jedno parče papira koje, navodno, treba da dovede do osude zločina počinjenih nad srpskim narodom, narodom koji je najviše stradao i tokom 90-ih godina prošlog veka, i tokom Prvog i Drugog svetskog rata, ali to parče papira ostaće mrtvo slovo, jer vlast, režim Borisa Tadića, dodvoravajući se svojim zapadnim mentorima, ne želi iskreno da osudi zločine nad srpskim narodom. Ovaj sraman predlog ne sadrži nijedan konkretni primer nijednog konkretnog zločina, niti se u njemu navodi ijedan konkretan zločinac. Čak je terminologija toliko ublažena da je besmisleno ovo čitati. Evo kakav je odnos režima i DS prema zločinima nad Srbima. Hajde da vas podsetim nešto, pošto su i neki drugi ovde podsećali. Godine 1991. u centru Zagreba svirepo je ubijena 12-godišnja srpska devojčica Aleksandra Zec. Prethodno su ubijeni njena majka i njen otac. Niko iz DS ne govori o tome. Sledeće godine u BiH na obalama Drine ubijen je 12-godišnji srpski dečak Slobodan Stojanović, kod Zvornika. Pronađen je sa šest izbijenih zuba gornje vilice i sa isečenim stomakom u obliku krsta. Utvrdilo se tačno ko je od Muslimana izvršio taj zločin, međutim niko nije odgovarao za to do dana današnjeg. Ubijen je tako što se 4. juna 1992. godine dete koje je pobeglo iz muslimanskog sela, koje je etnički očišćeno od Srba, vratilo po svoju kucu koja je ostala vezana na lancu. To je rekao poslednjem čoveku Srbinu s kojim je razgovarao dvanaestogodišnji Slobodan Stojanović. Milica Rakić, trogodišnja srpska devojčica ubijena od strane NATO pakta u agresiji NATO pakta, ne u bombardovanju NATO pakta, u agresiji. Ko ne zna šta je agresija neka pročita DeklaracijuGeneralne skupštini Organizacije UN iz 1974. godine, neka otvori knjige o Nirnbergu, pa će videti šta je zločin agresije. Ova Vlada, Boris Tadić, ne znam ko, Dragan Đilas, pričate o tome da želite da osudite zločine nad srpskom decom, nad Srbima, nad građanima Srbije. Evo vam spomenik pobijenoj deci u NATO agresiji, usred Beograda, u tašmajdanskom parku. Već godinama stoji oskrnavljen, niko ne želi da ga popravi. Vlada Republike Srbije ne želi da ga popravi, gradska vlast ne želi da ga popravi. To je vaš odnos prema zločinima počinjenim nad Srbima. To je vaš odnos. Zašto ne obnovite taj spomenik deci pobijenoj u NATO agresiji? Naprosto to ne možete ničim da branite. Šta vi promovišete? Koja prava promovišete? Jula 21. u "Medija centru" u Beogradu, holandski aktivista Frank van Dalen, koji se zalaže sa učestvovanje u paradama ponosa širom sveta dece 12 do 16 godina, promovisao je paradu koja je održana u Beogradu 10. oktobra 2010. godine. Frank van Dalen je osvedočeni pedofil. Na sajtu te vaše Kvirije je bilo zakačeno obraćanje Van Dalena beogradskim vlastima i vi ste pustili pedofila da ovde promoviše te manifestacije, a niste reagovali. Kako vas nije sramota? To je krivično delo, jedno od najtežih krivičnih dela. Pedofiliju promovišete? (Predsedavajući: Molim vas da to povežete sa tačkom dnevnog reda.) Kakav je dalje odnos režima Borisa Tadića prema zločinima nad Srbima ili uopšte prema zločinu genocida? Evo, pogledajte ovo, vi samo tražite profit. Akt Vlade Republike Srbije 02-830/10 od 17. juna 2010. godine, kojim Vlada Republike Srbije predlaže Narodnoj skupštini da ne prihvati predlog rezolucije, koju je podnela SRS, a tiče se osude genocida počinjenog nad jermenskim narodom, koga su priznale i brojne zapadne države. Šta se kaže u obrazloženju? "Donošenje rezolucije o osudi genocida počinjenog prema Jermenima nepovoljno bi se odrazilo, pored ostalog, i na bilateralne političke i ekonomske odnose sa Republikom Turskom, koja je važan faktor u regionu i naš zajednički spoljno-politički partner. Odnosi između Srbije i Turske vidno su unapređeni u poslednjih godinu dana. Obnovljen je intenzivni politički dijalog na najvišem nivou i predstoje značajne političke i ekonomske aktivnosti u narednom periodu, što je u interesu Republike Srbije. Sa stanovišta Republike Srbije, usvajanje rezolucije bi bilo kontraproduktivno". Ljudi, vi kada govorite o genocidu, vi pričate o profitu. Kako je to moguće? Da li vi znate šta je zločin genocida, taj najteži zločin po međunarodnom pravu. Kako je moguće da ovakva obrazloženja dajete, ili je nešto genocid ili nije genocid, to nema veze sa ekonomskim interesom. Da pređemo konkretno na vaš Predlog deklaracije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Prvi stav: "Narodna skupština Republike Srbije najoštrije osuđuje zločine". Koje zločine? Vi na nekim mestima, kada su u pitanju pripadnici drugih naroda, navodite konkretne zločine i vrste tih zločina, a ovde to ne radite. Genocid, inače, nigde ne pominjete, pominjete Konvenciju o kažnjavanju i sprečavanju zločina genocida, ali genocid konkretno nigde ne pominjete. Kaže – "dajete punu podršku svojim državnim organima i organima međunarodne zajednice u procesuiranju počinilaca". Pa koga vi procesuirate, ljudi? Iliju Jurišića, osvedočenog hrvatskog ratnog zločinca ste oslobodili. Oslobodili ste ga svake odgovornosti, a čovek je organizovao napad na tuzlansku kolonu, gde su ubijana deca od 18 godina nenaoružana. Šta vi procesuirate? Da li procesuirate "žutu kuću" gde su odstranjivani organi kidnapovanih i otetih Srba sa Kosova i Metohije uz pomoć američkih vojnih hirurga, uz pomoć Bondstila i prodavani bogatašima na zapadu? Je li to procesuirate? Je li procesuirate krematorijum u Klečki, gde su spaljivana srpska deca? Ne, to vas ne interesuje. Dalje, šta kažete, stav dva – "izražavate žaljenje i solidarnost sa žrtvama NATO bombardovanja". Kakvog bombardovanja? Ne smete zločin da nazovete pravim imenom. To je zločin agresije, šire zločin protiv mira. Imate dokument UN, dakle, Deklaracija o agresiji Generalne skupštine Organizacije UN iz 1974. godine. Mi smo članica UN kao država, kao Srbija. Mi ne da imamo samo pravo da se pozivamo na odgovarajuća dokumenta, već i imamo i obavezu, a vi ste kukavica, ne smete zločin da nazovete pravim imenom. O toj NATO agresiji šta je rekao pilot koji je učestvovao u NATO agresiji? Španski pilot Adolfo Luis Martin de la Hos, pilotirao američkim borbenim avionom F 18 superhornet, za jedan španski list "Artikulo 20". Kapetan Adolfo Luis de la Hos, prvi oficir NATO koji je progovorio o upotrebi hemijskog, biološkog i radioaktivnog oružja protiv Srbije, kaže sledeće: "Jednom je data šifrovana naredba od strane američke vojske da se bace kasetne bombe na Prištinu i Niš. Naš pukovnik je to odbio i posle nekoliko dana stigla je naredba za njegov premeštaj. Sve ono što sad izjavljujem nije ništa u poređenju sa onim što ću reći kad bude došao trenutak". Njega su smenili Amerikanci. "Jedini naredbodavci su Amerikanci i niko drugi. Sve misije u kojima smo mi leteli, sve su planirali visoki zvaničnici vojske SAD." To je vaš NATO pakt u koji vas vodi Dragan Šutanovac. Čovek misli, primili ga u Templare, u Pentagonu, pa da može da radi šta hoće. Kaže: "Mi nikad ništa nismo vodili, a naše misije su se ograničavale na preletanje granice Makedonije, Bosne i Slovenije". Dalje šta kaže: "Solana je obična igračka koju su Amerikanci postavili kako bi radili ono što im padne na pamet i čovek to radi". Obratite pažnju na sledeće šta kaže španski pilot koji je učestvovao u agresiji na SRJ: "Mi tamo ništa ne značimo, ni reč o strašnim udesima, a što se tiče pogrešnog izbora meta i ponižavanja, savršeno smo znali da ulazimo u jedan sukob protiv koga je većina španskih građana, a što je za nas najvažnije. Nema nijednog novinara koji zna šta se dešava u Jugoslaviji. Uništavaju zemlju. Bombarduju je novim oružjem, otrovnim nervnim gasom, kasetnim bombama, uranijumskim bombama, sterilišućim hemijskim materijalima, otrovima koji truju useve, a o svemu tome još uvek javnost ćuti",upozorava kapetan Martin de la Hos, španski list "Artikulo" objavljeno nakon agresije NATO pakta na SRJ. To su zločini. Šta vi dalje govorite? Vi pozivate u novom stavu vaše deklaracije sve međunarodne činioce da se uključe u određene aktivnosti i osude zločina nad srpskim narodom. Da li tu mislite na Tribunal u Hagu? Koji je napisao u optužnici protiv Slobodana Miloševića da su Srbi 1389. godine stvarali veliku Srbiju na Kosovu. Koji je ubio sedam Srba. Koji prekraja istoriju, srpsku istoriju! Da li mislite na tribunal u Hagu, u kome truju Vojislava Šešelja, daju mu kardio-toksične lekove? Vaši predstavnici iz Odbora za zdravlje napuštaju Odbor za zdravlje i pričaju o nekakvim zahtevima, tvrde bio je zahteva za upućivanje lekara 2009. godine. Nikad zahtev nije bio. Lekar tamo sa VMA dr Mijailović je otišao po nalogu Pretresnog veća, sudije Antonetija, po izboru Sekretarijata Tribunala u Hagu i tog oktobra 2009. godine uspostavljen je odnos pacijenta i lekara, između njega i Vojislava Šešelja, a vaš načelnik sa VMA, kadar DS, Miodrag Jevtić je zabranio da se pruži pomoć dr Vojislavu Šešelju kad mu je trebala i kad smo stupili u kontakt sa njim 20. oktobra ove godine. To vi radite. Govorite da je neophodno prikupljati dokaze u skladu sa najvišim krivično-pravnim standardima i to vam se nalazi ovde. Pa ljudi, pa vi ste kompletnu državnu arhivu, originale predali Hagu, tj. Tribunalu u Hagu, arhivu BIA, bivšeg Resora državne bezbednosti, kontraobaveštajnih službi i drugih bezbednosnih službi.Oni su vam tražili originale i vi ste im to slali. Sada su originali tamo, dokazi o zločinima počinjenim nad Srbima. Originale ste poslali u Hag. Sad su Amerikanci vlasnici toga. Razmislite dobro šta radite.
Iskorišćeno je 13 minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik gospodin Đorđe Milićević.
Gospodine Novakoviću, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog deklaracija Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad predstavnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Značaj deklaracije o kojoj danas govorimo je najpre u tome, rekao bih, da Narodna skupština Republike Srbije kao najviše predstavničko telo građana Srbije osudi sve zločine koji su počinjeni nad srpskim narodom. Tokom jugoslovenske krize, kao što je između ostalog i rečeno tokom današnje rasprave, ovih zločina nad pripadnicima, predstavnicima srpskog naroda i građanima Srbije, bilo je uglavnom na čitavoj teritoriji nekadašnje SFRJ i zato je značaj deklaracije o kojoj danas govorimo izuzetno veliki i zato je naša odgovornost, svih nas koji učestvujemo u današnjoj raspravi, izuzetno velika. Tačno je da je reč o jednom osetljivom pitanju i tačno je da bi bilo dobro da postignemo što širi konsenzus svih relevantnih političkih činilaca oko ovog pitanja, odnosno da postignemo što širi konsenzus svih relevantnih političkih činilaca oko političke osude svih zločina koji su počinjeni na prostoru nekadašnje SFRJ i naravno da deklaracija o kojoj danas govorimo dobije što širu podršku Republičkog parlamenta. Nema dileme da Srbija ima isti odnos prema svim zločinima i to smo vrlo jasno pokazali pre nekoliko meseci, kada smo govorili i usvojili Deklaraciju o Srebrenici i to pokazujemo vrlo jasno i danas kada govorimo o predloženoj deklaraciji. Deklaracija o kojoj danas govorimo, rekao bih, komplementaran je dokument sa deklaracijom koju smo usvojili pre nekoliko meseci. Deklaracija o Srebrenici i deklaracija o kojoj danas govorimo predstavljaju, rekao bih, jednu političku celinu i vrlo jasno se mogu definisati kako jedan pomak, kao jedan napredak ka jačanju međunacionalne tolerancije, poverenja i, naravno, mira i stabilnosti u regionu, što je od izuzetne važnosti. Šta je cilj deklaracije o kojoj danas govorimo? Cilj ove deklaracije jeste zapravo da osudimo zločine, izrazimo poštovanje prema srpskim žrtvama i naravno da očekujemo od naroda koji su živeli na prostoru bivše SFRJ da, usvajanjem istih ili sličnih deklaracija u svojim parlamentima, osude sve zločine koji su počinjeni nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije, jer samo na ovaj način mogu se stvoriti realni osnovi za obnovu poverenja, što je od izuzetne važnosti i sa moralnog, i sa političkog, i sa nacionalnog i sa državnog stanovišta. Jedino ovakav put i jedino ovakav pravac koji vodi ka obnovi poverenja ima svoju suštinu i ima svoju svrhu. Srbija i danas pokazuje odlučnost. Tu odlučnost smo pokazali i pre nekoliko meseci, kada smo unutar ovog Republičkog parlamenta raspravljali i usvojili Deklaraciju o Srebrenici. Ukoliko takvu odlučnost pokažu i predstavnici drugih naroda, onda definitivno imamo jednu novu fazu, novu etapu, odnosno onda smo odabrali jedan put koji je i lakši i brži, i koji vodi ka obnovi poverenja. Tačno je, o tome je tokom današnje rasprave bilo reči, da je važna istina o jugoslovenskoj krizi. Tačno je i to da ona nije ni crna ni bela, tačno je da je mnogo otvorenih pitanja koja čekaju prave i istorijske odgovore, ali tačno je, i to je da jedan realan odnos, i realna istina može biti realan putokaz budućih odnosa, šta se zapravo dešavalo na prostoru bivše SFRJ. Ono što je takođe važno i što želim posebno da istaknem jeste da Srbija svakako mora biti čvrsta u opredeljenju odnosno u politici da se problemi i ubuduće rešavaju mirnim putem, iako je to ponekad složeno, teško i dugo. Takav pristup nam omogućava da rešimo probleme a da, s druge strane, ono što je izuzetno važno, izbegnemo ljudske žrtve. Na samom kraju, šta je zapravo budućnost onih koji su živeli na prostoru nekadašnje SFRJ? Svakako mir, pomirenje, međusobno poštovanje, rad na zajedničkim interesima, povezivanje i integracije. Jedino takvim odnosom možemo uspešno odgovoriti na iskušenja savremenog doba. Glavni cilj i Srbije i okruženja je svakako mir i stabilnost u regionu. Srbija daje svoj doprinos danas, kao što je davala pre nekoliko meseci. Srbija želi da vodi politiku mira. Srbija želi dobrosusedske odnose, stabilnost i bezbednost u regionu. Ukoliko i drugi daju svoj doprinos, ukoliko se i drugi budu ponašali u narednom vremenskom periodu na ovakav način kako se Srbija ponaša danas, kako se Srbija ponašala u proteklom vremenskom periodu, sigurno ćemo imati jednu novu etapu i jednu novu fazu na ovim prostorima.
Iskorišćeno je pet minuta i 40 sekundi. Reč ima gospodin Jovan Palalić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, srpski narod je narod stradalnik, posebno u 20. veku i ta nesporna činjenica nažalost biva degradirana činjenicom da se stavlja u kontekst i u funkciju opravdanja jedne potpuno loše i pogubne politike koju vodi trenutna vlast. To je politika da Evropa nema alternativu. Upravo u funkciji te politike, politike koja sve više doprinosi tome da Srbija postaje kao država slaba, da građani žive lošije i da više ne znamo šta su naši vitalni nacionalni interesi, još jedan doprinos tome jeste i ovakav užasno loš predlog deklaracije koji minimum nacionalnog dostojanstva srpskog naroda degradira. Više puta smo isticali koji su osnovni problemi u ovom predlogu deklaracije, ali ne samo to što ona na jedan sraman način deli srpske žrtve po stepenu značaja za ovu vlast, nego što se u nizu rešenja u ovom predlogu deklaracije vide obrisi toga kako i na koji način se Srbija ponaša posle 9. septembra, kada je onom rezolucijom u Skupštini UN faktički pala na kolena. Ti periodi politike ''EU nema alternativu'' mogu se podeliti u period do 9. septembra i posle 9. septembra. Do 9. septembra je bio period uzmicanja, popuštanja, politika koja se vodila tako da se na oltar toga – EU nema alternativu, činilo ispod žita mnogo toga, pogotovo kada je u pitanju KiM, puštanje Euleksa, pravljenje sporazuma o graničnom prelazu, povlačenje srpskih institucija, faktički države, sa Kosova, a tu je i ova deklaracija o Srebrenici. Nakon 9. septembra, kada je Srbija potpuno kapitulirala, dolazimo u situaciju da raspravljamo o ovakvom jednom dokumentu. Ta politika koja je sve stavila na jednu kocku, a zna se unapred da odtoga nema ništa, čak su juče predstavnici pojedinih američkih agencija govorili da to nije tema do 2035. godine, dolazimo da Srbija odustaje od svojih najvažnijih nacionalnih interesa zarad jedne imaginarne stvari kao što je članstvo u EU. Ovde nije tema ni članstvo, ovde je pitanje da se dobije nekakva kandidatura kao opravdanje za politiku koja je već u startu 2008. godine bila osuđena na propast. Ono što je posebno pitanje, koje želim da postavim predstavniku predlagača, jeste niz stvari u ovim članovima deklaracije, koji zahteva obrazloženje. U članu 1. govori se o osudi zločina u Hrvatskoj, BiH i na KiM. Pozivaju se parlamenti ovih zemalja da osude ove zločine. Srbija ovakvom formulacijom poziva parlament Kosova da osudi zločine na KiM. Pitanje je prvo za predstavnika predlagača – ko je po predstavniku predlagača vršio te zločine? Da li je NATO pakt vršio zločine na KiM? Da li je ovo zahtev u tzv. kosovskom parlamentu, lažne države da osudi nekakve zločine, jer se ovde govori – ove zločine, znači zločine u Hrvatskoj, BiH i na KiM treba da osude parlamenti? Niko nije naivan da će država Hrvatska da osudi zločine na Kosovu. Ovde se poziva taj separatistički parlament da da svoj sud i da nekakve zločine osudi. Voleo bih da čujem mišljenje predstavnika predlagača – da li će ovo biti predmet rasprave i razgovora između predstavnika države Srbije sa tim ljudima koji su se jednostrano otcepili od države Srbije? Posebna je priča, o tome je više puta ovde govoreno, zašto u članu 2. nije decidirano rečeno da je ono što je učinio NATO pakt 1999. godine bio zločin. Po svim međunarodnim konvencijama, a pogotovo po Povelji UN, po kojoj je izvršen zločin protiv mira, ono što se događalo 1999. godine je bio zločin i ne mogu se nikakvi procesi, koje ova vlast namerava, a procesi vezani za polako pristupanje Srbije NATO paktu, jer u krajnjoj liniji ne moramo slušati predstavnike vlasti, samo da se osvrnemo na izjavu generalnog sekretara u Sofiji. Rekao je da će Srbija prema NATO paktu ići onim tempom i na onaj način kako zahtevaju srpske vlasti. Tajni dogovor za to postoji. Čeka se promena raspoloženja u Srbiji. Već vidimo da kreće jedna užurbana kampanja u javnosti Srbije za članstvo u NATO paktu i očigledno će se činiti sve da se pridobije srpska javnost da uđe u tu vojnu organizaciju. To je razlog zašto se nije decidirano reklo da je u pitanju ratni zločin ono što se desilo 1999. godine. Do kog stepena ide taj cinizam, pozivanjem na međunarodno pravo, podsetiću vas na današnju izjavu. Danas se vode rasprave u Briselu o novoj strategiji NATO pakta. Na pitanja generalnom sekretaru – da li je hakerski upad u jednu državu NATO pakta povreda člana 5. koji podrazumeva da su napadnute sve zemlje NATO pakta i da je razlog za intervenciju, rekao je da se ipak tako široko ne može tumačiti član 5. Trepnuli nisu 1999. godine, kada nijedna država nije bila ugrožena, članica NATO pakta, da se ne obaziru na član 5. i bombarduju RS. Ovde je trebalo biti decidirano jasan, bez obzira kakve odnose Srbija ima prema toj alijansi i u odnosima sa tom alijansom. U pitanju je zločin. Ne može se zarad dnevno-političkih interesa prećutati jedna nesporna činjenica. Govorimo o potrebi da se pruži podrška državnim institucijama protiv RS pred Međunarodnim sudom pravde. Mi smo slušali od predstavnika vlasti predloge da se izvrši poravnanje, da Srbija odustane od toga da je bio genocid u Jasenovcu i da će zato povući svoju Rezoluciju ako Hrvatska povuče svoju tužbu koju je uperila protiv Srbije za navodni genocid koga nije bilo 1991-1992. godine. Da li Srbija i dalje ostaje na toj činjenici da trguje onim što se desilo u Jasenovcu, nespornim zločinom, genocidom, istrebljenjem srpskog naroda i da li bi povukla? Da li je to vrsta podrške našim državnim funkcionerima i službenicima pred Međunarodnim sudom pravde u sporu sa Hrvatskom? To ne treba da bude prepreka, kako se ovde kaže, pomirenju. Istina ne može biti prepreka pomirenju. Osim toga, gospodo, srpski narod je ozbiljan i državotvoran narod. Reč pomirenje na Balkanu upotrebljava jedino srpski narod. Svi drugi govore o nacionalnim interesima. Razgovaraćemo, sarađivaćemo na bazi naših nacionalnih interesa. Ono što je u interesu Srbije i srpskog naroda, ako u razgovoru sa susednim zemljama to postignemo, to će biti za nas pomirenje i stabilnost. Samo nacionalni interes Srbije i srpskog naroda može biti iznad bilo kakvih separatnih sporazuma, a pogotovo radi dnevne politike koji može na taj način ozbiljno da ugrozi interese srpskog naroda. U tom smislu, DSS je predložila jednu rezoluciju gde se jasno i nedvosmisleno iskazuje stav prema svemu što se događalo 90-tih godina, ali i jasno osuđuju zločini NATO pakta 1999. godine i navodi se da to jesu zločini, bez obzira kakve odnose imali sa tom organizacijom i kako te odnose u budućnosti gradili. To je činjenica i to je istina.
Vreme, gospodine Palaliću. Ovim je vreme predviđeno za raspravu DSS iskorišćeno. Reč ima gospođa Nada Kolundžija.
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, možda nije loše čitati tekst, jer očigledno postoji namera da ono što piše bude protumačeno onako kako to nigde nije zapisano. Nema nikakve sumnje da u ovoj deklaraciji stoji da Narodna skupština RS poziva parlamente drugih zemalja. Srbija ne priznaje jednostrano proglašenu nezavisnost KiM, ne priznaje je kao državu i ovo se svakako ne može odnositi na parlament KiM. Mislim da je nedopustivo unositi zabunu među građane Srbije i tvrditi nešto što nigde ne piše i što ne može najširim tumačenjem da se tumači na način na koji je to ovde pokušano. Ono što je takođe nedopustivo jeste da je Srbija spremna da, bez obzira na istorijski utvrđene činjenice o tome šta je Jasenovac bio, to nešto naknadno menja i da povlači ono što je istorijska činjenica. Dakle, to prosto nije istina i mislim da nije pošteno, makar imali i jedan glas među ovim građanima, da ih obmanjujete stvarima koje nisu tačne. Ono što je jako zanimljivo jeste amnezija, politička amnezija, kojoj bi izgleda svi trebalo da se prepustimo i da zaboravimo, da su oni koji sada ovde traže osudu NATO-a bili na vlasti od 2000. godine. Pozivam vas da nam pokažete jedan akt kojim ste kao vlast osudili NATO zločin.
Reč ima gospodin Slobodan Samardžić.
Gospođo Kolundžija, da ste imali nameru da ovu rezoluciju napravite jasnom ne biste tačku 1. strpali u jednu rečenicu i osam redova. Pogledajte molim vas tu rečenicu. To niko živ ne razume. Da ste stavili tačku iza KiM, na kraju trećeg reda, i otvorili novu rečenicu na početku četvrtog reda, možda bi bila jasnija. Ovako ova rečenica dopušta tumačenje koje je izneo kolega Palalić. Zašto ste napravili tačku 1. sa osam redova, rečenicu koja nema ni podmet ni prilog, a ima puno reči? Zato što niste želeli da budete jasni. Vaš jezik ovde je jeziv i nije čudo što izaziva i ovakva tumačenja. Naime, vi ste namerno hteli da budete višesmisleni da biste mogli na svaku primedbu da kažete – nije tako nego je ovako. Molim vas, nemojte u ove jasne primedbe uplitati vašu rđavu politiku. Nemojte se vraćati na vreme koje je prošlo. Mi sada imamo jasne politike, odvojene, različite. Mi smo protiv evroatlantskih integracija zato što je Evropa krajem 2007. godine promenila svoj stav o KiM. Vremena se menjaju zato što se situacije menjaju. Evropa je promenila svoj stav, a protiv NATO smo uvek bili i to smo dokazali onom deklaracijom o vojnoj neutralnosti, koja je donesena krajem 2006. godine. Ako to nije bilo jasno, kao stav države, prema toj vojnoj organizaciji, onda zaista ne znam šta je jasno. Ali, to nema nikakve veze sa ovim primedbama oko nejasnoća ovog teksta, koja je namerna i zbog toga i podleže ovakvoj kritici.
Gospođa Nada Kolundžija.
Možda biste vi u okviru svog poslaničkog kluba trebalo da usaglasite politiku, pa da onda i nama bude jasno šta jeste politika vaše stranke. Dakle, ako vi govorite različite stvari, onda nemojte nas da optužujete da mi razumemo da unutar te politike, koju vi zovete jednom politikom, postoji više politika. Dakle, ako u ovom stavu nedvosmisleno stoji da poziva parlamente drugih zemalja, onda kako god rastegljivo da pokušavate da tumačite, ne možete da tumačite onako kako to neko pokušava, dakle, odnosi se nedvosmisleno na parlamente drugih zemalja, bilo tačke ili ne bilo tačke pre toga.
Izneta su tumačenja sa jedne i sa druge strane. Na gledaocima ili onima koji se bave budućnošću je da protumače ko je u pravu. Zahvaljujem. Ovaj deo replika završavamo, a reč dajem gospodinu Aleksandru Jugoviću, pa gospođi Gordani Pop Lazić. Izvolite, gospodine Jugoviću.
Dame i gospodo, predsedavajući, u ime SPO podržavam usvajanje deklaracije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije tokom oružanih sukoba u Republici Hrvatskoj, BiH, na KiM 90-ih godina prošlog veka, ali izražavam žaljenje zbog izostavljanja osude zločina nad Srbima počinjenim od strane ustaške države Hrvatske za vreme Drugog svetskog rata – Jasenovac, Jadovno, Korićka Jama, Kapavica i ostala stratišta, gde se nalaze naši očevi i dedovi, morali su biti deo ove deklaracije. Kada je Vuk Drašković o tome prvi put progovorio u "Nožu" i "Molitvi" početkom 80-ih godina prošlog veka, napadnut je od srpskih komunista i proglašavan izdajnikom. (Predsedavajući: Gospodine Jugoviću, molim vas da se vratite na temu.) Šta se promenilo? Te iste žrtve se i dan-danas od strane mnogih ne priznaju kao žrtve. Oni su postali tajna i magla. Zašto? Zato što je zabrana svake priče o ustaškom genocidu nad Srbima bila ugrađena u temelje komunističke Jugoslavije, čiji će poglavnici i doglavnici, u poslednjoj deceniji 20. veka izrežirati krvavi rat i zločine. Kada su se između sebe zavadili oko vlasti i funkcija Titovi kadrovi Tuđman, Milošević i Izetbegović, gurnuli su narode, porodice i ljude na klanicu. Zločini nad civilima i tajne grobnice su delo iste ideologije koja cveta decenijama i skriva istinu o ustaškom genocidu, i koja je, kada je Drugi svetski rat počeo odlaziti u istoriju, stotine hiljada svojih ideoloških protivnika, uglavnom civila, tajno likvidirala, a tela sakrila u tajne grobnice od Slovenije do Srbije. Ovi zločini crvenih dželata naročito su pogodili protivnike komunizma u Srbiji, što nije slučajno. SPO zahteva da Skupština Srbije, u skladu sa preporukom Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, usvoji posebnu deklaraciju o osudi zločina totalitarnog, komunističkog režima.
Reč ima gospođa Pop Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici i narode srpski, jedan smo od retkih naroda koji je osuđen da mu se istorija ponavlja. Zašto? Danas, na današnji dan 1941. godine je streljano 6.000 Srba u Kraljevu. Ne pamtim da je neko od državnih zvaničnika otišao tamo da se pokloni senima tih žrtava, niti da ih danas ovde pomene. Zločini ne zastarevaju. Danas smo mogli, ne znam da li je slučajno da danas raspravljamo o ovoj temi, barem minutom ćutanja da odamo poštu tim žrtvama. Toliko Srbija i srpski narod ima kratko pamćenje i koliko vodi računa o svojim žrtvama. Rat je ogromno iskušenje, a naročito građanski rat, za svaki narod. U ratu, kao što znate, idu najbolji. Što rat duže traje, to je više onih na grobljima. U Prvom svetskom ratu je poginulo ono što je najbolje Srbija imala. Ono što je preostalo, poginulo je u Drugom svetskom ratu. Opet, u građanskom ratu 90-ih godina, ginu najbolji sinovi srpskog naroda. Ono što je važno da se kaže u vezi sa tim jeste da nije lako da se biološki oporavimo i još se biološki nismo oporavili. Trebaće nam mnogo vremena za tako nešto. Mekoća, možda, ove deklaracije to i potvrđuje. Duhovna snaga i duhovna volja srpskog naroda nije na onom nivou kako bismo želeli da bude, a to je upravo zbog toga što je naša istorija ovoliko teška i što smo ovoliko žrtava imali. U srednjem veku nas je bilo kao Engleza, a danas nas ima 4-5 puta manje nego Engleza. Velike sile, razmišljajući i odlučujući o našoj sudbini, ne vode nimalo računa o težnjama, stremljenjima našeg naroda, o našim ranijim žrtvama, o našim strahovima pred budućnošću, o apetitima zločinačkih sila koje nas optužuju i stalno napadaju. Ako neko kaže da je NATO bombardovanje prestalo, mi tvrdimo da nije i da se ono nastavlja na sebi svojstveni način u Haškom tribunalu, jer tamo je umrlo još 16 Srba. Kao što SRS upozorava, u toku je i ubijanje Vojislava Šešelja. Ni u jednoj rečenici ne vidimo iz ove deklaracije koju ste nam ponudili da osuđujete NATO. To su mnogi poslanici kao primedbu izneli. Da li je moguće da mi kao država i kao narod nemamo toliko smelosti da kažemo – prazločin svih zločina, ako govorimo o ovim zločinima od 90-ih godina, jeste, pre svega, NATO pakt, zapadne sile, Vatikan, evropske sluge SAD koje su i izazvale sve te sukobe. Ne govorimo o pojedinačnim zločinima, ali zato kada se donosila Deklaracija o Srebrenici, koja je bila neophodno da bi se onakva rezolucija u UN donela, onda je taj zločin imao ime i prezime i onda se u toj deklaraciji izražavalo i saučešće i izvinjenje porodicama žrtava zbog toga što nije učinjeno sve da se spreči ova tragedija. Danas, u ovoj deklaraciji, u ovoj tački 2, ne znamo u stvari kome izražavamo saučešće. Da li onima koji su kao žrtve NATO bombardovanja pali u Vijetnamu, Kambodži, Libiji, Iraku, Avganistanu i drugim zemljama ili onima koji su pripadnici srpskog naroda i koji su kao takvi poginuli. Možda bi trebalo logički da razmišljamo, da li uopšte možemo da izrazimo sami sebi saučešće. Da li je trebalo da u ovoj prvoj tački zatražimo da parlamenti okolnih zemalja koji su učestvovali u građanskom ratu izraze saučešće nama zbog žrtava koje smo podneli? Vidite koja je to kontradikcija, koja je to nedoslednost, kako ste lepo umeli da formulišete tačku 1. u Deklaraciji o osudi zločina u Srebrenici, a ovde ne znate šta radite i šta hoćete. Ne mogu, a da ne pomenem da se danas pouzdano zna da su NATO stručnjaci aktivno učestvovali u pripremanju, osmišljavanju i sprovođenju operacije hrvatske vojske "Bljesak" i "Oluja", koje su dovele do genocida i etničkog čišćenja Srba u Hrvatskoj. NATO avijacija, uz artiljerijsku podršku snaga za brza dejstva, izručila je na Republiku Srpsku preko 10.000 tona najubojitijeg eksplozivnog materijala. Preko 400 borbenih aviona poletelo je sa aerodroma u Italiji i dva američka nosača aviona u Jadranu. Na dan 30. avgusta u 2.05 časova, a to je samo dva dana nakon Markala koje su ne slučajno baš bile na Veliku gospojinu, i NATO avijacija otpočela je u sadejstvu opet sa snagama za brza dejstva masovne udare na srpsko Sarajevo i srpske opštine Pale, Sokolac, Rogatica, Goražde, Čajniče, Srbinje i delove srpske Hercegovine. Ko se ikada bavio istraživanjem ili barem pomenuo javno, mislim na državne zvaničnike, 6.000 ubijenih Srba u Sarajevu? Zna li iko tačan broj koliko je Srba poginulo u Sarajevu? Da li taj pojedinačni zločin možda zaslužuje posebnu osudu? Ne, taj zločin krijemo. Ta brojka ne interesuje srpski parlament, srpsku vladu, srpskog predsednika. Najveći zločinac za nas jeste NATO pakt, a to ovde nigde ne spominjete i niko neće da odgovori na ova pitanja koja mi postavljamo vezano za to pitanje. Zašto je to izostavljeno iz ove deklaracije? Zašto predstavnik predlagača neće da nam kaže zašto nema NATO pakta kao zločinca koji je izazvao najveće žrtve u ratovima 90-tih godina? Šta ćemo sa žrtvama koje su umrle od posledica bombardovanja osiromašenim uranijumom? Sećate se onih italijanskih vojnika? Danas je kancer epidemija i u Republici Srpskoj i u Srbiji. Hoćemo li to da prećutimo? Ne bi trebalo da prećutimo. To je nastavak tog bombardovanja. Rat nije prestao. NATO agresija nije prestala. Mi i te kako trpimo posledice svega toga i generacije iza nas koje dolaze verovatno će imati posledice svega toga. Tužba protiv lica koja su donela odluku i izvršila bombardovanje na području SFRJ nikada nije došla na dnevni red. Pošto još sasvim malo vremena imam, obzirom da i moje kolege treba da govore u preostalom vremenu koje nam je ostalo, u tački 3. ove deklaracije, gde govorite da Narodna skupština Republike Srbije pruža punu podršku svim državnim organima i institucijama u čijoj je nadležnosti, pa kažu – čuvajući trajno sećanje na žrtve, stalno podsećaju svetsku javnost na stravične zločine počinjene nad srpskim narodom i građanima Srbije tokom 90-tih godina 20. veka. Pitam – jeste li podsetili Solanu, jeste li podsetili Hilari Klinton, Blera, bilo koga od njih ikada, koji su vam ovde dolazili, kojima ste prostirali crveni tepih? Zašto pišete nešto što ne možete da ispunite? Nikada nismo čuli da ste ih na to opomenuli. U tački 4. Narodna skupština Republike Srbije poziva sve međunarodne organizacije i institucije koje se bave istraživanjem i procesuiranjem zločina počinjenih na teritoriji bivše Jugoslavije da do kraja istraže i na adekvatan način kazne zločince nad srpskim narodom i građanima Srbije. Mislite tu i na Haški tribunal. Dokle ćete da dajete legitimnost Haškom tribunalu, ako znate da je on kao pomoćni organ Saveta bezbednosti morao da bude konstituisan od strane Generalne skupštine UN, a to nije činjenica? On jeste nelegitiman, ali vi to ne smete da kažete. Jedini čovek koji zaista brani i koji je svoj život stavio na kocku i predao u ruke dušmanima, spreman da ličnim primerom dokaže kako se brani ono što je našim dedovima bilo najsvetije, a to je otadžbina, jeste Vojislav Šešelj i svaka njegova reč izrečena pred Haškim tribunalom ima mnogo, mnogo veću težinu od bilo koje reči koju ste vi uneli u ovu deklaraciju.
Iskorišćeno je 11.50 minuta vremena poslaničke grupe. Molim poslanike Narodne skupštine, članove poslaničke grupe SRS da uklone transparente i da ne narušavaju ugled Skupštine i ne krše član Poslovnika član 107. stav 1, koji to podrazumeva. Molim vas da uklonite transparente, da me ne prisiljavate da primenjujem član 109. stav 1. i da izričem mere opomene za narušavanje ugleda Skupštine i za ponašanje suprotno parlamentarnoj praksi, koja podrazumeva pravo poslaničke grupe da izražava protest, stav i ne podrazumeva pravo nijednog poslanika da krši Poslovnik. Drugi put vas upozoravam da uklonite transparent. Da li hoćete da pozovem Službu obezbeđenja da ukloni transparente? Molim vas, ovlašćeni predstavniče, narodni poslaniče Aleksandre Martinoviću, da uklonite preostala tri transparenta ili da zamolite svoje kolege poslanike da to učine. Molim Službu obezbeđenja da uđe i da ukloni tri transparenta koja članovi poslaničke grupe SRS ne smatraju svojim i kao takvi su predmeti koji treba da budu uklonjeni iz sale Skupštine. Molim vas da ne dobacujete, narodni poslaniče Borise Aleksiću, jer je to takođe zabranjeno odredbama Poslovnika Narodne skupštine. Sednica Narodne skupštine služi za ukazivanje međusobnog poštovanja i poštovanja ugleda ove institucije koji svi gradimo. Obaveštavam narodne poslanike da ćemo sačekati koji minut Službu obezbeđenja da ukloni transparente za koje poslanici SRS smatraju da ne pripadaju njima i da ne mogu da ih uklone, da ne bi narušavali ugled Narodne skupštine i ometali normalan tok rada sednice Narodne skupštine. Molim narodnu poslanicu Gordanu Pop Lazić da ne dobacuje jer je to takođe kršenje Poslovnika Narodne skupštine. Narodni poslanici dobacuju pitanje – šta čekamo. Čekamo da se ostvari staranje o redu tokom sednice Skupštine, uklanjanjem transparenata kojima se narušava ugled Skupštine. Za koji sekund će služba, odnosno kurir to uraditi, pošto poslanici SRS smatraju da predmeti kojima se narušava ugled Skupštine nisu njihovi i ne žele da ih uklone, što je njihovo pravo, kao što je njihova obaveza da poštuju sve odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Molim narodnog poslanika Nemanju Šarovića da ne ometa službeno lice Narodne skupštine u obavljanju svojih poslova. Zahvaljujem službi Narodne skupštine na savesnom obavljanju svoje dužnosti. Nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo, iako me malo poremetila ova pauza, neshvatljiva, kao i sve nas, pokušaću da se vratim na temu. Pre svega, moram ukazati na jednu činjenicu na koju do sada niko nije ukazao, a koja je, po mom mišljenju, sramna, a to je da danas u ovoj sali nema Borisa Tadića. Boris Tadić je već u nekoliko navrata pokazao koliko ga zanimaju srpske žrtve, koliko oseća patnju srpskog naroda, odnosno koliko je ravnodušan prema njima. Još jedan pokazatelj takvog stanja je njegov nedolazak na današnju sednicu. Zaista moram da se zapitam šta je to što ga je danas odvojilo od Narodne skupštine i šta je to za predsednika Republike Srbije važnije, koji je to posao važniji od ove deklaracije kojom osuđujemo zločine počinjene nad srpskim narodom? Boris Tadić je doduše taj svoj odnos prema zločinu nad Srbima pokazao i time što nikada nije želeo da ode u Bratunac i da se pokloni senima srpskih žrtava, iako je u nekoliko navrata išao u Srebrenicu i klanjao se žrtvama nekih drugih naroda. Mene zaista čudi da Boris Tadić ne oseća žrtve srpskog naroda. One su posebno stravične bile u tom delu oko Bratunca, tim pre što je Boris Tadić i sam bio državljanin Bosne i Hercegovine sve do maja 2004. godine. Koliko je za ovaj režim značajna deklaracija o kojoj danas raspravljamo, najbolje pokazuje medijska pažnja koju ste joj pridali i za razliku od one deklaracije o Srebrenici, o gej paradi, o kojima ste pričali skoro godinu dana svakodnevno i do kojih je moralo doći po svaku cenu, očigledno je da režimskim medijima, a danas su u Srbiji svi mediji režimski, ova tema nije bila dovoljno atraktivna. Predložena deklaracija je ograničena, i teritorijalno i vremenski, na 90-te godine, što za nas nije prihvatljivo, jer smatramo da su morali biti osuđeni i genocid koji je počinjen u NDH tokom Drugog svetskog rata, ali je neprihvatljivo i to što je teritorijalno ograničena na Hrvatsku, Bosnu i Hercegovinu i Kosovo i Metohiju, što znači da vi ne izražavate žaljenje i ne osuđujete žrtve zločina u Sloveniji, a podsetićemo da su upravo ti stravični zločini bili inicijalna kapisla i probni balon za dalje krvave sukobe i za nasilnu secesiju Hrvatske, koja je zatim dovela do građanskog rata. Ne znam zašto izbegavate da osudite zločin i genocid u NDH, ukoliko je Republika Srbija podnela tužbu protiv Hrvatske za taj genocid, kao i za genocid koji je učinjen tokom 1995. godine kroz zločinačke akcije "Oluja" i "Bljesak" i zašto se toliko ustručavate da javno izgovorite reč genocid i da ono što jeste nesporno genocidno nazovete pravim imenom? Postavlja se pitanje – da li vi, a to je nešto što bi se moglo i zaključiti iz ove rezolucije, planirate da povučete tu tužbu protiv Hrvatske, jer u stavu 5. deklaracije kažete, između ostalog, da se Republika Srbija zalaže za iznalaženje trajnog rešenja koje bi dovelo do istine i pomirenja. Da li je to povlačenje tužbi koje je najavljivao Boris Tadić, jer se postavlja pitanje – ko ima pravo da oprosti genocid, u čije ime Boris Tadić i ko mu je dao mandat da pregovara sa Ivom Josipovićem, da trguje srpskim žrtvama, da trguje Jasenovce, da trguje Jadovnom, da trguje logorima za decu koji su postojali samo u NDH, a radi se o Jastrebarskom, Sisku i drugim logorima? U NDH su za četiri godine izgubila život 74.762 deteta mlađa od 14 godina, a u dečijem logoru Jastrebarsko samo za mesec i po dana je umrlo 768 dece, po svedočenju grobara Franje Ilovara, koji je kasnije izjavio da ih je bilo 768, a tačnu evidenciju je vodio zato što je nagrađivan za sahranu po komadu, kako je rekao. Međutim, ovo nije tema razgovora između Ive Josipovića i Borisa Tadića, jer su za Borisa Tadića i Josipovića važniji bili hrvatski lipicaneri nego što su hiljade ubijenih Srba i stotine hiljada proteranih sa teritorije Republike Srpske Krajine. Ono što je još začuđujuće je to što vi krijete tekst te tužbe. Ja sam još pre nekoliko meseci, tu je kompletna dokumentacija, pokušao da dobijem tekst protivtužbe Republike Srbije. Prvo sam od strane Slavice Đukić Dejanović obavešten da ona takvom tužbom ne raspolaže i tražio sam je ponovo, jer smatram da je to potrebno za vršenje poslaničke dužnosti. Onda sam obavešten od strane Ministarstva spoljnih poslova da se tekst te tužbe i priloženi dokazi smatraju tajnim. Kako je moguće da bilo koji državni organ smatra nešto tajnim što zahtevaju narodni poslanici, zaista ne znam? Boris Tadić najavljuje u poslednje vreme odlazak u Vukovar. Danas je od njega trebalo da čujemo u čije ime i kome će se tamo izvinjavati i trebalo je danas da podnese izveštaj jer je prilikom donošenja Deklaracije o Srebrenici tvrdio kako mi moramo biti prvi da se izvinimo za naše zločine, a da će odmah potom uslediti i u okruženju izvinjenja od strane drugih država i predstavnika drugih naroda. Naravno, oni su se izjasnili odmah nakon donošenja naše Deklaracije, rekli su da im ne pada na pamet da se nama izvinjavaju, ali su od nas, koje smatraju pravim zlikovcima i zločincima, izjavili i najavili da očekuju nova izvinjenja. Ono što ne sadrži ova deklaracija, što je morala sadržati, to je, pre svega, našu izjavu i naše viđenje toga kako je došlo do krvavih ratnih sukoba i morali ste jasno navesti da je do građanskog rata došlo zbog nasilne secesije koje su sprovele Slovenija i Hrvatska. Neshvatljivo je da nemate hrabrosti da osudite NATO zločine i NATO bombardovanje, već da kažete da Narodna skupština RS izražava žaljenje i solidarnost sa žrtvama NATO bombardovanja i uverenje da mir i stabilnost počivaju na poštovanju međunarodnog prava. Kog međunarodnog prava? Međunarodnog prava u skladu s kojim su bombardovali Srbiju? Međunarodno pravo u skladu s kojim danas uzimaju Kosovo i Metohiju od Srbije? Neshvatljivo je da zločin u Srebrenici, dakle to nije bio genocid, najoštrije osuđuje Narodna skupština RS, a da za NATO bombardovanje izražavate nekakvo žaljenje, kao da se radi o nesrećnom slučaju. Vi dalje pružate punu podršku organima Srbije u čijoj nadležnosti je da preduzimaju gonjenje u skladu sa zakonom. Da li to znači da podržavate ponovno pokretanje postupaka protiv onih koji su odgovorni za zločin NATO bombardovanja i ubijanja hiljada građana Srbije? Da li to znači da ćete ponovo protiv ratnih zločinaca Solane, Širaka, Klintona i ostalih pokrenuti sudske postupke i osuditi ih u skladu sa zakonom? Vi ste pre dva dana sa najvišim počastima dočekali Hilari Klinton, ženu Bila Klintona, ratnog zločinca, čoveka koji je naredio NATO napade na Srbiju, u kojima je izginulo hiljade naših sugrađana. Postavlja se pitanje – da li je zločin zločinca dočekati sa crvenim tepihom i počasnom stražom? Dobar primer odnosa režima prema srpskim žrtvama i politička trgovina povodom hapšenja i zahteva za ekstradiciju Ejupa Ganića. On je uhapšen 1. marta. Tužilaštvo je tražilo ekstradiciju, dostavilo dokumentaciju, a onda je kao grom iz vedra neba stigla izjava Borisa Tadića ,koji je rekao da je svejedno gde će biti suđeno odgovornim za masakriranje vojnika u Dobrovoljačkoj ulici. Citiraću, 16. marta on je rekao: "Za Srbiju uopšte nije centralno pitanje da Ganić bude izručen, već da se dogodi sudski proces. Srbija nema ništa protiv da on bude izručen Bosni i Hercegovini, jer Srbija želi da veruje da će pravosuđe biti u stanju da obezbedi fer suđenje". Nakon 18 godina od izvršenja zločina tokom kojih Ganić nije saslušan ni kao svedok, a kamoli kao osumnjičen, samo idiot može da veruje u nepristrasnost i fer mogućnost suđena pred pravosuđem u Bosni i Hercegovini. Ono što je nakon oslobađanja upalo u oči, a to je obrazloženje i pokazatelj objektivnosti suda u Londonu, to da je on poverovao svedocima odbrane Ejupa Ganića koji su tvrdili "da je napad na kolonu JNA bio čin samoodbrane, jer su pijani vojnici pucali na sve strane", iako postoje video snimci iz kojih se vidi da je to bila klasična zaseda i da je to bio masakr vojnika čija su tela kasnije danima stajala na ulici. Ganić je oslobođen, režim u Beogradu je glumio iznenađenje, ali već nakon nekoliko dana 6. avgusta vi ste odustali od žalbe na tu odluku. Kaže tužilaštvo: "Nakon opsežne analize zaključeno je da bi ulaganje žalbe i snošenje velikih troškova bilo necelishodno". Koliko je to po vašim demokratskim standardima celishodno troškova za pravosudno gonjenje onoga ko je odgovoran za smrt više od 50 ljudi? Takođe, što je zanimljivo, to je činjenica, da je sudija Timoti Vorkman saopštio da je u pozadini zahteva za izručenje Ganića politika, odnosno da je u pozadini svega pokušaj Beograda da od Sarajeva dobije podršku za skupštinsku deklaraciju o Srebrenici kako bi bio ubrzan put Srbije ka EU. Kako kaže, ja sam i tu presudu dobio, Srbija je nudila dve stvari, to je da usmeno garantuje da će pristati da srpski zahtev za ekstradiciju ne bude sertifikovan ili da se ne usprotivi zahtevu Ejupa Ganića za puštanje na slobodu uz kauciju, pod uslovom da se Silajdžić uzdrži od kritikovanja rezolucije srpskog parlamenta o Srebrenici i da Silajdžić prisustvuje Istanbulskom samitu sa predsednikom Tadićem. Ovo su zvanični dokumenti i dobro bi bilo da čujemo i zvanično objašnjenje ko ima pravo i ko mu je dao mandat da trguje srpskim žrtvama? Pošto mi se vreme koje imam na raspolaganju bliži kraju, moram reći i vama i poručiti građanima Srbije da bolji život i nacionalno dostojanstvo nisu vrednosti koje se isključuju, kako pokušavate vi koji propagirate EU da nas ubedite da se odreknemo tog nacionalnog dostojanstva zarad boljeg života, srpski narod se sada nalazi u jednoj od najtežih borbi za očuvanje otadžbine, za očuvanje celovitosti Srbije. Jedini način da u toj borbi pobedimo je da ostanemo dosledni ideologiji srpskog nacionalizma, ideologiji antiglobalizma i ideologiji rusofilstva. Vi nam nudite prozapadnu ideologiju vazalnog odnosa, deset godina ispunjavate naloge Zapada, deset godina ponižavate Srbiju, deset godina se iznenađujete što je naš međunarodni rejting na tom bednom nivou na kome jeste. Mislim da je konačno vreme da građani Srbije otvore oči i da se još žešće usprotive diktatorskom režimu Borisa Tadića i DS.
Iskorišćeno je 13.35 minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, nije teško dokazati da neko iznosi neistinu zato što postoje tragovi koji svedoče o onome što je istina. "Ovo je spomen soba naše nesreće i našeg stradanja. Ne samo mi, već i svet mora da zna za patnju našeg naroda. Imamo pravo na tu istinu iznad svega zbog onih koji su izgubili živote u ovom ratu. Večna slava svim poginulima i moje večno poštovanje", upisao je Boris Tadić 7. januara 2006. godine u spomen knjigu u Kravicama, povodom obeležavanja godišnjice stradanja Srba. "Zato sam i do sada govorio i govoriću i ubuduće o zločinima i zločincima kao centralnoj liniji razlikovanja anticivilizacije i civilizacije jednog naroda i neću da pristanem niti jednog trenutka na bilo kakvo kompromisno ili prećutno rešenje kada je na dnevnom redu ova tema. Zato ću uvek da pozivam i političare iz drugih nacija i političare iz Srbije da ne prave kompromise kada se radi o ratnim zločinima i o krivcima za te zločine". Ako elementarna ljudskost nije fundament naših politika, onda politika gubi svaki smisao. Zato je vaša politika izgubila svaki smisao i to su građani dobro prepoznali.
Narodni poslanik Nemanja Šarović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Moje izlaganje je pogrešno protumačeno.
Narodni poslaniče, niste dobili pravo na repliku.
Onda po članu 107. Dakle, povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine. Gospođo Kolundžija, veoma dobro znate kada je centralno obeležavanje stradanja Srba u tom delu srpske teritorije. Dakle, ne radi se o 7. januaru, ne radi se o 14. oktobru, radi se o 12. julu. Boris Tadić je veoma dobro znao kada je centralno obeležavanje stradanja Muslimana u Srebrenici i okolini i on je dva puta išao na to centralno obeležavanje, išao je 2005. i išao je 2010. godine. Svake godine ga pozivaju porodice žrtava onih koji su tamo stradali. Svake godine ga poziva Vlada Republike Srpske. Svake godine to od njega očekuje srpski narod. To je bila njegova dužnost, kao što je njegova dužnost bila da danas bude ovde. Prošao je 7. januara usput, pa se upisao u knjigu da biste vi imali šta da citirate. To nije dovoljno, gospođo Kolundžija. On je predsednik Republike Srbije, matice srpskog naroda. Majke one nesrećne srpske dece tamo ga očekuju svake godine. Imao je vremena 11. da ode u Srebrenicu sa Erdoganom, ali nije imao 12. vremena da se pokloni srpskim žrtvama. Znate vi, gospođo Kolundžija, veoma dobro o čemu govorim i nemojte pokušavati da izvrćete teze na način na koji činite. Režim u Srbiji je i ove godine onemogućavao odlazak građana Srbije na obeležavanje stradanja Srba u Bratuncu. Mene lično je policija zaustavila na granici, izvela iz kolone i držala 15 minuta. Tražili su da se pozovem na poslaničku legitimaciju da bi me pustili. To nisam želeo jer ništa nisam skrivio. Moj greh je bio to što sam rekao kada su pitali dokle idem – idem do Bratunca. To je bio moj greh.
Prošlo je dva minuta. Nema povrede člana 107, a vas upozoravam da ne zloupotrebljavate pravo iz člana 103. čijim prvim stavom je dato pravo poslanicima da govore o povredi Poslovnika. Ovo je poslednje upozorenje, nakon toga ću primeniti član 103. u svim njegovim odredbama koje se odnose na poslanike koji imaju prava da zloupotrebljavaju najdragocenije pravo, a to je pravo na slobodnu reč. Ukoliko insistirate na primeni člana 109, poslednjeg stava, i na izricanju kaznenih mera, ja sam vam na raspolaganju. Promocije prostote i promocije neznanja neće biti jer je to urušavanje ugleda Narodne skupštine. Molim vas da to imate u vidu pri volji da pokažete da samo neki poslanici imaju sva prava i da samo neki poslanici mogu da zloupotrebljavaju pravo na slobodnu reč. Ne mogu, ne može nijedan poslanik. Narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača ima reč.
Zaista je tužno i tragično da na ovakvoj temi na ovako jadan način neko pokušava da dobije neki glas. Da je vreme takvog prikupljanja glasova prošlo, to najbolje pokazuju građani Srbije na izborima. Zato više ne želim da polemišem sa neistinama koje iznosite. Vi kažete – nije nikada bio, a onda kada imate dokaze da je odlazio tamo, onda kažete – da, ali nije bio kad se nama sviđalo itd. Potpuno je besmisleno. Dakle, ono što je činjenica, jeste da je predsednik Republike Boris Tadić, na isti način kako vrednuje svaki ljudski život, vrednovao taj život, za razliku od vas, ne pokušavajući od toga da pravi političku karijeru.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 103. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 27. Dakle, gospođo Čomić, meni zaista nije jasno postoje li granice u toj dvostrukoj primeni odredaba Poslovnika. Da vas podsetim, danas je gospođa Nada Kolundžija, koja je na početku rasprave apelovala na sve narodne poslanike da budu civilizovani, tolerantni, da ovu raspravu ne koriste u dnevno-političke svrhe, za poslanike SRS rekla sledeće – da su iščašeni, da su jadni, da smo odgovorni za smrt stotina hiljada ljudi, za proterivanje. Gospodin Nenad Čanak nas je optužio, bez bilo kakvog dokaza, da smo bacali bombe ljudima u kuće i da smo ih proterivali iz Vojvodine. Da su te reči potekle od nekog od mojih kolega iz poslaničkog kluba SRS, mi bismo verovatno zaradili neku disciplinsku meru. Ovde kako kome padne na pamet udara po SRS kao po nekoj vreći peska, bez bilo kakvih sankcija. Dakle, ako ćemo da vodimo civilizovanu raspravu, hajde da je vodimo. Ako ćemo da se vređamo, da li to znači da samo gospođa koja je predstavnik predlagača ima pravo nas da vređa, a mi nemamo pravo da kažemo bilo šta? Gospodin Nemanja Šarović je na osnovu argumenata, na osnovu dokaza iznosio stavove poslaničke grupe SRS. Niti je rekao za gospođu Kolundžiju da je jadna, ni da je iščašena, ni da je promenila 10 partija od 1990. godine i da je možda ona jedna od onih koji su odgovorni za ono što nam se dešavalo tokom 90-ih godina. Ne, čovek je izneo činjenice, izneo je dokaze na najučtiviji, na najkulturniji, na najcivilizovaniji mogući način. Dakle, mi ne vređamo nikoga, klanjamo se senima svih koji su postradali na prostorima bivše Jugoslavije, naravno, najviše nas bole žrtve srpskog naroda, ali ovu raspravu danas nismo iskoristili ni u jednom momentu da vređamo bilo kog kolegu iz bilo koje poslaničke grupe koja je predložila ovaj predlog… [[Isključen mikrofon.]]
Prošlo je dva minuta. Narodni poslaniče, nema povrede člana 27, naprotiv, staram se o punoj primeni Poslovnika i potpuno svesna da će to izazivati nezadovoljstvo, danas smo svi svedočili, poslanika svih poslaničkih grupa. Svi mi volimo da kažemo da volimo red i primenu Poslovnika, ali ne volimo da se primenjuje na nas. Razlog zašto mislim da treba da se primenjuje na sve nas je razlog zašto striktno primenjujem odredbe Poslovnika. Kada je reč o tako očiglednoj zloupotrebi prava na slobodnu reč po povredi Poslovnika, onda sam u obavezi da kažem da je to nedopustivo, zabranjeno i da će biti sankcionisano. Narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača, ima reč.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, nijednom poslaniku se nisam obratila, niti sam uputila ijedan epitet nekom poslaniku, govorim o politici, govorim o diskusiji, sadržaju diskusije, nisam govorila o pojedincima. Dakle, nikada nisam nikoga uvredila, za razliku od onih narodnih poslanika koji misle da u nedostatku argumenata za ono što tvrde imaju pravo da vređaju i svakojakim imenima nazivaju svakog ko im padne na pamet, naročito predstavnike najviših državnih institucija. Ako ste zaboravili, molim vas, uzmite stenograme, pa vidite šta su vaše kolege govorile. Ako se ispostavi da sam loše čula uvrede, spremna sam da kažem pred svima da sam loše čula. Ali videćete, ako pažljivo pročitate stenograme, da je vrvelo od uvreda upućenih pojedincima koji, pre svega, nisu ovde i ne mogu da se brane, koji nemaju ni veze sa ovom tačkom dnevnog reda. Ovu deklaraciju podnela je grupa od 123 narodna poslanika. Ako imate nekakvu polemiku oko teksta te deklaracije, onda smo mi ti sa kojima polemišete, a ne sa onima koji nisu ovde i ne vređajte one koji nisu ovde.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika? Nemate pravo na repliku. Želite po povredi Poslovnika? (Ne.) Narodni poslanik Zoran Kasalović ima reč, a posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Poštovana predsedavajuća, mogu li znati koliko naša grupa ima vremena, koliko je preostalo vremena? (Predsedavajuća: Poslanička grupa SPS ima pet minuta i 30 sekundi. Izvolite.) Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, suština deklaracije koja je danas predmet rasprave jeste da ona osuđuje zločine učinjene nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Republike Srbije. Siguran sam da je to neosporno. Zbog toga želim da kažem da takvu jednu deklaraciju, takvu jednu formulaciju zaslužuju mnogobrojne nevine žrtve, pripadnici srpskog naroda i građani Republike Srbije, ali zaslužuje i ovaj parlament. Zbog toga nikako ne mogu da se složim sa diskusijama koje su se prevashodno čule u prepodnevnoj raspravi, da ta suština nije dovoljna, da je nepotpuna, da je nepotrebna i da tobože ne postoji neka vrsta atmosfere da bi se takva jedna deklaracija donela. Naprotiv, evo i današnja rasprava u parlamentu pokazuje zaista jednu potrebnu atmosferu da bi se jednom ovakvom deklaracijom iskazala suština. Mogu da se složim i razumem rasprave i dileme oko forme u kojoj je izrečena ova suština. S tim u vezi želim da kažem da je i poslanička grupa SPS – JS podnela amandman kojim se predlaže da se u preambuli deklaracije alineja 2. izvrši izmena. Radi se dakle o alineji u kojoj se izražava privrženost duhu i normama mnogobrojnih međunarodnih institucija koje su donele potrebne deklaracije, konvencije i protokole. Mi ovim amandmanom, pored usklađivanja sa zvaničnim nazivima međunarodnih institucija i akata, uvodimo i pominjemo institucije koje su faktički osnovane ad hok zbog procesuiranja velikih i najvećih krivičnih dela, odnosno zločina. Sa nadom da ovaj amandman preciznije definiše ovu alineju, pozivam predlagača i sve narodne poslanike da podrže ovaj amandman. Deklaracija ne može da ispiše istoriju. Nažalost, ne može da je ulepša, ni promeni. Ne može ni da vrati mnogobrojne nevine žrtve. Pozivanjem i podrškom svimpotrebnim institucijama da se zločinci privedu pravdi, da se svi zločini otkriju, da svi zločinci imaju jednak tretman i da svi drugi parlamenti u okruženju, odnosno svi drugi parlamenti koji se bave ovom materijom i sa prostora SFRJ, opredele po ovom pitanju i takođe osude ove zločine, mogu se stvoriti pretpostavke da se iz onog najstrašnijeg što se desilo, iz velikih žrtava srpskog naroda i građana Republike Srbije koji su podneti izvuku određene pouke, a greške ne ponove. Naravno, da se traganjem za mirnim rešenjima stvore preduslovi za bolju budućnost svih. S tim u vezi, svakako kao svedoci opasnosti zaborava nekih prethodnih zločina iz prošlosti, ova deklaracija nameće svima nama obavezu čuvanja trajnog sećanja na žrtve srpskog naroda i građana Republike Srbije, dakle, počinjenih s kraja 90-tih godina prošlog veka u Republici Hrvatskoj, BiH, na Kosovu i Metohiji i NATO bombardovanju. Dakle, ostavlja u obavezi da se trajno njih sećamo i da neprestano, takođe, podsećamo i međunarodnu zajednicu na stravične zločine. S tim u vezi, pozivam sve poslanike da ovu deklaraciju podrže. Poslanički klub SPS-JS će svakako podržati.
Četiri minuta i 33 sekunde iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Zoran Ostojić.
Koliko imam vremena, gospođo Čomić? (Predsedavajuća: Na raspolaganju poslaničkoj grupi 26 minuta i 15 sekundi.) Gospođo Čomić, najdobronamernije prema vama i prema svima koji ubuduće budu predsedavali tu, samo bih vam skrenuo pažnju, ne pozivam se na nešto opasno, ali bih vam skrenuo pažnju da nemamo predstavnika predlagača u sali i skrenuo bih pažnju da obavestite službu da sledeći put kad se formira neki dnevni red, kad su u pitanju deklaracije, rezolucije, odluke itd., da obavezno pročitaju članove Poslovnika 151, a kad je u pitanju hitni postupak član 167. Sad da krenem na ono što je tema današnje sednice. Za danas je zakazana sednica sa jednom tačkom dnevnog reda, naravno, znate i sami, ništa se slučajno ne dešava u životu, kao što nije slučajnost dan i noć. Mediji su pripremili javnost da danas pričamo o nečemu gde postoji veliki stepen jedinstva, da ćemo svi da donesemo jednu deklaraciju, gde ćemo da osudimo sve ono što je bilo loše za proteklih 20 godina, sve zločine i da pomenemo sve žrtve itd. Naravno, to su velika očekivanja bila građana, ali današnja rasprava to nije pokazala. Zašto nije pokazala? Zato što smo mi u suštini podeljeni. Mi smo podeljeni na dve grupe. Podeljeni smo na evroatlantiste i podeljeni smo na one koji su prosrpski orijentisani. To je prirodna podela. Neko više voli Evropu i Brisel nego svoj rodni kraj, zavičaj, nego svoje dete, svog komšiju, to mogu da shvatim i uopšte se ne ljutim zbog toga. Jasno mi je. To je taj stil ponašanja i to prihvatam da postoji, ne delim te vrednosti, ali prihvatam da tako nešto postoji, jer čitao sam našu istoriju i ovo nije izuzetak. Ovo je pravilo, kad je u pitanju naš narod. Neko više voli Brisel nego Beograd. To treba tako prihvatiti. Upozoravam građane da u politici se skoro sve zasniva na dogovoru i na verovanju, budite oprezni kad treba da verujete. Gospođo Kolundžija, pošto ste došli, samo da vam kažem, u Kravici ne postoji Spomen soba, znači, selo Kravica nema Spomen sobu, javili mi ovi moji iz Republike Srpske. Idemo dalje sad. Sada da vam objasnim još jednu stvar, ako ubuduće hoćete da tačno citirate šta je sve obećao vaš kandidat za predsednika Republike, mi ćemo sve da vam povadimo, onda ćemo da vidimo šta je uradio, a šta ni je uradio. Obećao je 200.000 ljudi da će da se zaposli ako on bude izabran za predsednika, u međuvremenu je 200.000 ljudi izgubilo posao. Samo radi reda. To malo da se spustimo, da vidimo sa činjenicama. Dakle, poštovani građani, pošto je za proteklih 15 godina raspravu o ovoj temi završila grupa visokomislećih intelektualaca slobodoumnih u našoj zemlji poput Nataše Kandić, Sonje Biserko, Sonje Liht, Borke Pavićević, Miljenka Derete, Inicijative mladih i ostalih nevladinih organizacija, Otpor, Žika Bambus itd., došla je na red i Narodna skupština da se izjasni. Znači, ova grupa, kao prethodnica, pripremila je javno mnjenje. Kako? Javno mnjenje je pripremljeno tako što mora da se plaši NATO pakta, EU, SAD. To je jedan realni faktor. Oni mogu da urade sve, što reče u jednoj TV emisiji, TV duel Vojislava Šešelja i Zorana Đinđića na TV Palma Plus, kad Zoran Đinđić nije smeo da kaže za Klintona da je ratni zločinac, onda je on dao jedan lep opis NATO pakta, pa je rekao, izvinite molim vas, pa to je jedna kafana gde se nalazi 19 razbojnika i sad mi onako uđemo unutra i sad ćemo da sprovodimo neku pravdu među razbojnicima. Ja sam to podržao. To jeste tačno. Idemo dalje. Oni su izvršili pripremu javnog mnjenja, međutim, ćorav posao. Surove su činjenice i istina je surova stvar. Ne može ona da se promeni. Ne može da se izvrši ta svojevrsna konverzija, da neko iz vladajuće koalicije spočitava SRS, a da sedi sa SPS u istoj vladi. Ne možete vi sami sebi da spočitavate, vi ste 1992. godine bili na vlasti. To što vama ne odgovara, to je vaš problem, to je emotivni problem. Činjenice su neumoljive. Idemo dalje. Ako gledamo ovu deklaraciju kao literarni sastav, to je stvarno nepismeno. Onda moram da vam kažem, ako pročitate obrazloženje i tekst Predloga deklaracije videćete da je ipak deklaraciju radio neki stručnjak i objašnjavao prave pojmove u obrazloženju, a onda je neko iz domena politike izmasakrirao Predlog deklaracije i vama su obrazloženje i tekst predloga u svađi, čak i terminološkoj. Idemo redom. Politički aspekt i političko-pravni aspekt jedne ovakve deklaracije je na nivou razmatranja: sloboda ili smrt. Ne postoji veća uvreda koja se može dati srpskom narodu od glasanja za ovakvu deklaraciju. Pokušaću da vam to onako analiziram. Ne želim da ponavljam ono što su druge kolege već pričale, ali da znate. Vidite, ako biste ovaj tekst deklaracije dali Zoranu Petroviću Piroćancu, koji je objavio knjigu "Antisrpski virus, kako ga ubiti", gde je citirao u realnom vremenu od 1991. do 1996. godine šta su rekli oni iz zapadne Evrope i sveta, za koje vi kažete da su vaši partneri i prijatelji, verujte da bi se slušaocima i gledaocima zgadilo da prate ovaj prenos. Kakve sureči tu pale na račun srpskog naroda generalno, ne pojedinačno. Dalje, moram da vam skrenem pažnju da vi u stvari ovom preambulom, drugom i trećom alinejom, demonstrirate nešto što je meni prosto neverovatno. Vi oživljavate mrtvi Haški tribunal. Vama je osnov za ovu deklaraciju statut Haškog tribunala. Protiv formiranja ovog suda bilo je 78 profesora međunarodnog prava. Sada sudija Alfons Ori dok je bio branilac, dok je bio advokat, on je 1997. godine napisao studiju gde je osporavao legitimitet Haškog tribunala, ali vi nekritički to gledate, vi znate da samo morate da ispunite nalog iz inostranstva. Naravno, u onoj alineji trećoj, gde ne znate šta su zločini, šta su krivična dela, to je sada neka posebna priča. U prvoj tački deklaracije vi se koristite nekim rečima da osuđujući mi nešto, u stvari pozivamo neke. Znači, vi ne osuđujete nego kažete - osuđujući to, mi pozivamo neke druge. Pa čiji je to onda stav? Je li to naš stav ili neka finta? Naravno, primenili ste princip selektivnosti. Kada se primeni princip selektivnosti onda se krše ljudska prava, onda se sve krši, da znate. Taj princip selektivnosti kaže – postoje lokacije gde je poželjno da se vrše zločini nad Srbima i postoje lokacije gde nije poželjno da se vrše zločini nad Srbima. Sloveniju ste izbacili, naravno, zbog Jelka Kacina, jer Jelko Kacin je postao ustavna kategorija kod nas. Doduše, postao je i skupštinska, jer malo, malo pa evo ga upada ovde kao neki šerif da nam nešto valjda kaže kako dalje itd. Naravno, kod NATO pakta vi ne govorite niti o zločinu i na taj način ne postupate po izveštaju Haškog tužilaštva, koje je na 29 strana konstatovalo da se ne može voditi postupak pred Haškim tribunalom protiv NATO bombardera, pilota, i tako dalje, jer sve ono što su oni uradili je zločin protiv mira, a u statutu Haškog tribunala taj zločin ne postoji. Ali, vi idete dalje zato što ste svesni da su Haški tribunal i mnoge druge institucije napravljene jednostavno da bi se amnestirali oni koji su razbili bivšu SFRJ. Rasturili je. Kada se pozivate na neke međunarodne standarde, znate kako je to u Hagu? Za one očigledne zločine nad srpskim narodom u Hagu u presudama se izvlači zaključak da se Srbi javljaju kao žrtve zato što su pucali jedan na drugoga ili nisu znali da rukuju oružjem. To je taj princip. Zašto? Haški tribunal je rekao Srbi su krivi i ta slika ne sme da se promeni, 70% krivice biće Srba, 20% biće Hrvata, 10% biće Muslimana. To je napisano još 1992. godine i toga se oni drže, ali vi to koristite kao svoj kriterijum i vi se pozivate na nešto, istina, pomirenje i ovde slušam svojevrsne, izvinjavam se na izrazu, gluposti gde se kaže – neko je učinio zločin u moje ime. U moje ime niko nije učinio zločin, nikog nisam ni ovlastio. Niko nikoga ovde nije ovlastio da u njegovo ime nešto radi, ali vi volite te epske i lirske delove da biste bili nekako, ako je moguće, ubedljivi. Ovo što ste naveli u tački tri, ovo je bruka i sramota. Samo da vam kažem, da ste tu naveli i čuvajući trajno sećanje. Dragan Kojadinović je bio ministar informisanja i kulture. On jednostavno nije dozvolio da funkcioniše Muzej genocida. Da vam ne pričam koje je probleme imao profesor Bulajić. Vi se zaklinjete u nešto, u neko čuvanje ili ovde gde kažete – da pružimo punu podršku državnim organima. Bruni Vekariću da pružim podršku? Siniši Važiću da pružim podršku? Onim institucijama koje su formirane po nalogu i sredstvima američke ambasade i onog čuvenog Sem Nazara, koji je izdiktirao presude? Nemojte, molim vas. Nemojte to da tražite od normalnih ljudi, da pružaju podršku onima koji kao insajderi rade protiv ovog naroda. To tvrdim i to mogu da dokažem kada hoćete. Kaže se dalje, da se do kraja istraže i na adekvatan način kazne počinioci zločina nad srpskim narodom i građanima Srbije. Šta ste dalje hteli da kažete? Objasnite. Vi se zaklinjete, pa ništa vam ne verujem. Nikad vam ništa nisam verovao. Apsolutno vam nikada nijednu reč nisam verovao. Bio sam siguran da će sve biti negacija. Ne mogu da pristajem na vašu politiku. Nikad neću pristati na vašu politiku zato što je ona pogubna. Rezultati su stravični. Rekao bih da ste doveli državu da smo na ivici budućnosti. Istrošili ste budućnost nekima, pa se sada nalazimo na ivici ponora. To ne možete da popravite. Na kraju, zašto je potrebna jedna ovakva deklaracija? Da se prevare građani, da se pristane. Na šta treba da pristanemo još? Da usvajanjem ove deklaracije damo alibi Tadiću da obilazi neke lokalitete i tamo da izigrava Vili Branta? To. Ne dam mu alibi za to, jedva čekam da padne s vlasti. On je upropastio ovu državu, upropastio je dostojanstvo, ponos ovog naroda. Molim vas, napravio je veliki diplomatski skandal. Obišli ste 60 i nešto država, dobili ste saglasnost za onu rezoluciju u koju ste se kleli ovde i dva dana pre toga izmajmunisali, ponizili tih 60 država. Ko će da vam veruje? Niko vam ne veruje. Ne veruje vam inostranstvo, neću ni ja da vam verujem. Poremetili ste odnose sa svim našim tradicionalnim prijateljima. Ko je vama tradicionalni prijatelj? Onaj ko vam garantuje fotelju bez rezultata. Molim vas, vi ste vlast koja ne vidi ljude, a nekad ste imali parolu "Život ispred svega", "Život nema alternativu", a sada "Brisel nema alternativu". Kakav crni Brisel? Daleko je Brisel. Svi znamo da je daleko. Po ko zna koji put da vam kažem, Srbija nikad neće biti član EU, neće biti član NATO pakta. Ko vam kaže da će to biti? Na kukovdan. Laže građane. Zašto laže? Da bi iskoristio period za pljačku. To je prava reč. Ta pljačka se dokazuje na svakom mestu. Na kraju da kažemo nešto povodom ovoga šta danas zapravo radimo u Narodnoj skupštini. Zašto je potrebna ova deklaracija? Da se osude zločini i zločinci? Pa, nema toga ovde. Da se pokaže jedna doza ljudskosti, kako ćemo da saučestvujemo u bolu i da u prvi plan stavimo žrtve. Pa, ni to niste uradili. Šta treba da posluži: da se demonstrira neka ljudskost koja će da važi samo još dva dana, jer će ići lepa kampanja. Nemoguće je da ljudi nisu mogli da glasaju za ovu deklaraciju kojom se osuđuju svi zločini nad srpskim narodom i građanima. Mi smo čudom to. Kod nas srpski narod ne može da se tumači u populističkom smislu, nego samo u etničkom smislu reči. To je neka vaša priča zbog koketiranja sa raznoraznim stranama. Zato vam kažem da ovu deklaraciju u ovom tekstu ne treba usvajati uopšte. Zašto? Ovo je još jedan zločin nad srpskim žrtvama, jer vama ne verujem koji ste pisali ovu deklaraciju. Sve što ste napisali, sve što ste obećali, na kraju se ispostavilo da ste izigrali. Sve ste izigrali. Gde vam je 200.000 radnih mesta? Gde vam je taj put - EU na dohvat ruke, 2001, 2004, 2007, 2008, 2011, 2012, 2035. godina? Šta mislite, neko će da vam da to pravo da vladate 40 godina? Pa, šta će ostati od ove Srbije? Da mi pristajemo sa vašom politikom, to nam ne pada na pamet. U centar politike mora da se stavi čovek, a ne interesi Brisela, šta će da kaže Zapad, šta će da kaže ovaj, šta će da kaže onaj. Molim vas, vodite računa jer, koliko vidim, narod gubi strpljenje, ne zbog emocija, nego zato što realno čovek više ne može da trpi ovo stanje. Ovo je stanje beznađa. Trošite tuđu budućnost. Uništavate perspektivu, pozicije ljudima koji treba da žive u ovoj zemlji. Nemaju rezervnu državu, ali vas to nije briga. Moram da podsetim građane, kada ste glasali za proevropske stranke, vi ste glasali da se donese rezolucija o Srebrenici. Kada ste glasali za proevropske stranke, glasali ste da Euleks dođe na KiM. Kada ste glasali za proevropske stranke, glasali ste da se 200.000 ljudi otpusti. Kad ste glasali za proevropske stranke, vi ste glasali da nema ništa od privrede. Kad ste glasali za proevropske stranke, vi ste glasali da uđu banke da vas drpaju u Srbiji. Kad ste glasali za proevropske stranke, vi ste glasali protiv svoje dece. Ovi ne misle o našoj deci, njih ne interesuju naša deca, njih interesuje šta će da javi CNN, BBC i neke druge strane agencije, da li će neki ministar da bude najbolji ministar u svetu za tekuću godinu. Prošle godine suficit ...
Narodni poslaniče, molim vas da poštujući član 106. stav 1. povežete ove stavove sa temom dnevnog reda.
Gospođo Čomić, ako samo malo uložite napora, videćete da u ovoj deklaraciji reč "budućnost" i "pomirenje" se ponavlja na više mesta, u tom kontekstu komentarišem tekst deklaracije.
Narodni poslaniče, molim vas da povežete ono što ste već govorili. Izbori su bili 11. maja 2008. godine. To je prošlost.
O izborima nisam pričao, nego sam samo rekao zašto je ZES dobio podršku.
Molim vas da u stenogramu pogledate šta ste pričali jer ne bih prekinula vas, primenjujući stav 106. stav 1, da niste potpuno argumentaciju premestili o teme dnevnog reda, te vas molim da se povežete ...
Gospođo Čomić, zajedno ćemo da proverimo posle toga, samo da se vratimo na ovu deklaraciju. Znači, tražite da vam verujemo, evo mi smo vas malo istestirali. Dali smo vam Predlog deklaracije koji se odnosi na osudu ustaških zločina, odbili ste. Dali smo vam deklaraciju koja se odnosi na genocid nad Jermenima, odbili ste, pa ste se tu, iskreno, moram da kažem, izjasnili. Iskreno prvi put vam priznajem, rekli ste - mi dajemo prednost ekonomskim interesima i saradnji sa Turskom. Znači, ono što je definicija genocida, ono što su ljudska prava, ne interesuje vas, vas interesuje samo ekonomija. Efekti tog vašeg interesovanja za ekonomiju jesu prebogati pojedini ministri. Hajmo, hajte - sećate se onog malog što više ne može da uđe u ovu zgradu. Znači, vi ste pokazali svoj vrednosni odnos prema ovom pitanju, zločin, žrtve, osuda itd. Pokazali ste ko ste, šta ste. Ne možemo da vam verujemo. Imamo neko iskustvo. Znamo vas, znamo da svaki papir koji ovde stavite i počinjete da branite preko Nataše Kandić i ostalih, ili preko aparature za pripremu, ili preko tog kapilarnog organizovanja, znamo šta se krije. Krije se podvala. Krije se širenje straha prema građanima, kako bi dobili podršku i naše, pristajanje Republike Srbije na sve ovo loše što nam se dešava. Dižem glas protiv toga. Ne smemo mi da kao država dajemo pristanak na ove stvari, za koje svi znamo da su loše i da ne dozvoljavaju budućnost i razvoj ove države. Mi za ovu deklaraciju nećemo da glasamo. Pozivamo i druge poslaničke grupe, pogotovo one koje smatraju da su prosrpske stranke, da nikako ne prihvate ovaj tekst deklaracije, jer ne znam u šta treba da verujemo. Kažite mi rečenicu u koju treba da poverujemo, da ste bili iskreni, da ste bili tačni. Namagarčili ste 60 država, države koje su prihvatile da uđu u koštac u Generalnoj skupštini da bi se sačuvalo međunarodno pravo. Ako ste 60 lidera, 60 država, jednu moćnu Rusiju mogli da prevarite na ovakav način da oni kažu – pa oni traže od nas Rusa da mi budemo veći Srbi od njih, ako ste njih mogli, onda nije ni čudo šta radite s ovim narodom. Mi ne želimo da učestvujemo u ovome. Želimo da ovo žigošemo, da kritikujemo, da upozorimo građane RS koliko je opasno verovati ZES-u i proevropskim strankama. Hvala, gospođo Čomić.
Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, 12. aprila 2004. godine u Bratuncu je otvorena Spomen soba. Ono sa čim ne želim da polemišem jeste da li nam neki poslanici opozicije veruju ili ne. Nama je bitno da nam veruju građani Srbije, jer ih nismo izneverili, jer svoja obećanja koja smo dali ispunili. Skoro da razumem da oni koji su učestvovali u stvaranju ovih žrtava ne mogu da učestvuju u donošenju deklaracije, u kojoj bi se izrazilo poštovanje prema tim žrtvama i pružila podrška institucijama da počinioci zločina odgovaraju pred sudovima. To skoro ne treba nikome objašnjavati, mislim da to građani Srbije razumeju. Kada su građani glasali za nas, a nisu glasali za radikale, glasali su za mir. Kada su glasali za nas, a nisu za radikale, glasali su za saradnju sa svetom, za toleranciju, za budućnost svoje dece u mirnom i bezbednom okruženju. Glasali su i za putovanje bez viza, glasali su za to da se Srbiji i njenim građanima opet vrati poštovanje, i to su i dobili, i zato su glasali za nas, a ne za vas.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, posle njega narodni poslanik Vlatko Ratković. Povredu Poslovnika reklamira poslanik Zoran Krasić.
Član 107. stav 1, povređeno je dostojanstvo. Zamolio bih da gospođa Kolundžija bude što preciznija – koje su to moje žrtve, gde sam učestvovao u stvaranju žrtava? Hoćete li da kažete, molim vas, gde su te moje žrtve? Kažite mi gde su moje žrtve? Brže, gospođo Kolundžija, molim vas da srpska javnost čuje koje su to moje žrtve. U Hagu nisu mogli da nađu žrtve Vojislava Šešelja niti dobrovoljaca SRS, a vi ste našli. Ko ste vi da nađete žrtve? Kada ste vi sproveli žrtvu? Da se niste i vi možda javili da budete svedok tužilaštva? Znam da baštinite tekovine vašeg predsednika, koji je 17. februara 2003. godine rekao – Šešelja vodite i ne vraćajte ga. To je objavila Karla del Ponte. Molim vas, hitno napravite spisak mojih žrtava.
Nema povrede člana 107. i nije narušeno dostojanstvo Narodne skupštine, a vas molim da ne zloupotrebljavate pravo koje je dato članom 103. stav 1. Pravo na repliku, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Nisam znala da je Šešelj tako poštovao i slušao mog predsednika, pa kada je on nešto tako rekao, on se skupio pa sam otišao u Hag. Dakle, istina je to da je on sam otišao u Hag. Sve drugo može biti pokušaj da se politički opravda. Možda vi svi ovde sada mislite da je on pogrešio tada, ali sada je, bojim se, kasno. Sam se prijavio i sam je svojom voljom tamo. Niko ga tamo drugi nije poslao. Želim da kažem da postoje politike koje vode u sukobe, da postoje politike koje tragaju za mirnim rešenjima. Postoje politike koje seju mržnju i postoje politike koje se zalažu za toleranciju. Postoje politike koje ne priznaju razlike i ispoljavaju mržnju prema svakoj različitosti, i postoje politike koje duboko poštuju različitosti među ljudima bilo koje vrste. Ako je neka politika sejala mržnju, ako je htela da ratuje, ako je sukobljavala narod sa svima drugima u okruženju, onda može da se govori i o odgovornosti takve politike.
Narodni poslanik Dragan Todorović traži pravo na repliku. Nemate pravo na repliku. U onome što je rečeno nije rečeno ništa neistinito. Molim vas da ne dobacujete. Nemate pravo na repliku. Želite da govorite o povredi Poslovnika? Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika.
Pozivam se na član 104, da su iznete neistine u prethodnoj diskusiji ...
Narodni poslaniče, član 104. ne može biti predmet povrede Poslovnika. Narodni poslanik Zoran Krasić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, član 107. stav 2, proverite, pošto vidim da sve proveravate kada neko kaže koji je član. O čemu se radi? Molim vas, ovo je nedopustivo da se na ovakav način vodi rasprava u Narodnoj skupštini. Samo da vam objasnim jednu stvar. Citirao sam šta je Karla del Ponte napisala u knjizi, a gospođa Kolundžija, ne znam da li ona sluša, da li uopšte čita knjige ili samo internet. Gospođo Kolundžija, setite se Ljubiše Savića Mauzera, potpredsednika DS. Nemojte da budete toliko isključivi. Setite se vola na Palama, na ražnju. Setite se, pitajte vašeg predsednika stranka, kada je Radovan Karadžić dolazio preko Drine, prvo je išao kod Tadića, Mićunovića, pa tek ako se seti kod Miloševića. Nemojte da izigravate neko nevinašce ovde, molim vas. Sve je zabeleženo. Čitajte malo knjige, pratite svedočenja, ne izmišljajte nešto. Uvrteli ste nešto da ste, ne znam, nešto bogzna šta vi demokrate. Vi demokrate ste uništili državu. Uništavate je svakog dana. Naravno da sam vam protivnik.
Član 107. stav 2. na koji ste se pozvali, narodni poslaniče, glasi – na sednici Narodne skupštine nije dozvoljeno neposredno obraćanje narodnog poslanika drugom narodnom poslaniku, korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica ili ocena koji se odnose na privatni život drugih lica. Vaše obrazloženje nije nijednom rečju dodirnulo sadržaj člana 107. stav 2. Jedini izbor koji imam je da postupim po članu 103. stav 7. i da vam izreknem opomenu zbog zloupotrebe prava, dragocenog prava koje je dato svakom narodnom poslaniku, da govori o povredi Poslovnika, starajući se o tome da procedura bude poštovana do kraja i da Poslovnik Narodne skupštine bude poštovan do kraja. Izričem vam opomenu na osnovu člana 103. stav 7. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, po ko zna koji put je povređen član 27. Poslovnika Narodne skupštine, zato što je gospođa Nada Kolundžija, mimo bilo koje odredbe Poslovnika, dobila pravo na repliku na izlaganje gospodina Zorana Krasića, koji se javio za povredu Poslovnika.
Narodni poslaniče, davanje ili nedavanje prava na repliku ne može da bude predmet povrede Poslovnika. Ne možete zloupotrebljavate vašu obavezu da citirate član tako što ćete, reda radi, citirati član 27, a onda govoriti o potpuno drugom članu. S obzirom da je ovo ponovljena zloupotreba prava na obrazloženje o povredi Poslovnika, na osnovu člana 103. stav 7. izričem vam opomenu. Zahvaljujem.
Hvala. (Dragan Todorović, sa mesta: Koknu i tebe.) Narodni poslanik Zoran Ostojić ima reč, posle njega narodni poslanik Vlatko Ratković.
Potpredsednice, koleginice i kolege, ceo dan traje rasprava o jednoj temi o kojoj ne bi trebalo da bude strančarenja i stranaka. Aman ljudi, osuđujemo zločine nad našim narodom. Šta je tu sporno? Za nas je to toliko nesporno da ne mislimo da treba da bude posebna deklaracija. To svako osuđuje. To je lako uraditi. Teže je osuditi zločine nad drugim narodima. Lakše je kada su te zločine nad drugim narodima počinili neki drugi, a ne naši. Najteže je osuditi i kazniti naše zločince. Ovde se o tome radi i zato sam na početku podelio, uslovno rečeno, na dva dela izlaganje. Jedno su zločini i zločinci, a drugo su politike zločina, zločinačke politike. Oni se moraju osuditi. Zbog toga ovde imamo stav tzv. prosrpskih stranaka koje neće da osude zločine nad svojim narodom, zato što znaju da to u krajnjem slučaju mora da dovede do osude srpskih zločinaca. Zašto neko ne želi da osudi srpske zločince? Samo tako će dobiti moralno pravo da traži od tuđih zločinaca da osude svoje zločine. Zato što su mnogi ogrezli u zločin. Plaše se. Krvave su im ruke do lakata, nekima i do ramena. Bili su deo te politike. Politike koja je vodila računa o čoveku, pa je zato bilo Jezde i Dafine, zato je bilo pljački i ubistava, zato je bilo krađe narodnih para, zato je bilo "Madone" na gajbicama zarađene. Gde su ti? Jedan se ubio u Haškom tribunalu, tako što je uzimao kontralekove, jer je znao – ili mrtav ili u Moskvu, tamo gde su mu supruga i dete. Ali, ovde je ostalo mnogo onih koji se plaše otvaranja te priče. Dok se to ne otvori, sva ova pena zbog marketinga ili pokušaja da se vi njima pravdate, kako ste vi patriote, a oni nisu, neće dovesti do rezultata. O tome se radi, od vašeg zaokreta 9. septembra, za njih je to tragedija. Za njih je to tragedija, zaokret ka evropskoj i evroatlanskoj Srbiji je tragedija. Zašto? Zato što znaju da u takvoj Srbiji koja vodi računa o ljudima, u Srbiji u kojoj su bolnice sa aparatima, imaju lekove, a ne da moramo da se lečimo u Turskoj, u kojoj su škole opremljene kompjuterima, u kojoj ljudi i naša deca se školuju za neka zanimanja koja će biti dobro plaćena, a ne da budu đubretari Evrope, u takvoj Srbiji se pokazuje ko voli svoju zemlju. Nije ovde, gospodine Krasiću, u pitanju ljubav, da li mi volimo više Brisel ili Vašington ili Srbiju. Tamo hoćemo, zato što volimo Srbiju. Ljubav je možda kod nekih, možda, kada igraju Srbija i neka druga reprezentacija, navijaju za tu drugu reprezentaciju. Tu je, izgleda, u pitanju ljubav i u pitanju interes. Kome ne odgovara evroatlantska mirna, sređena Srbija, u dobrim odnosima sa svojim susedima? Kome ne odgovara? Srbiji? Srpskom narodu? Netačno. Nekome možda ne odgovara. Sva im je nada, posle vašeg zaokreta, ta Holandija. Uzdaju se u Holandiju, samo da nas blokira. Sve su učinili, preko zadnjih eksponenata te zločinačke politike ovih dana da naruže lice Srbije, ne bi li se taj zaokret zaustavio, jer znaju da će kad-tad odgovarati. Oni koji su najodgovorniji, izvinite gospodo, to su evropske vrednosti. Starci od 90 godina koji su činili zločine u Drugom svetskom ratu pronalaze se i sude se. Nekažnjeni zločini rađaju nove zločine. To se desilo u bivšoj Jugoslaviji. Zločinci pokušavaju da odu sa ovog sveta neukaljani. To nisu ljudi koji su bili u Hagu, to su ljudi koji su ovde, u delu crkve, u delu akademije. Ljudi koji očigledno vole više drugu državu, ne jednu, drugu državu, zastupaju njihove interese, ne interese Srbije i srpskog naroda. Zato oni neće da osude zločine nad Srbima. Jednostavno, služenje tuđim interesima ima svoju cenu. Misle da će ih oni dovesti na vlast. Pa dobro, da vidimo. Dobili su NIS. To ste im poklonili svi zajedno, ali kao što vidim, oni se nisu smirili. Pripadnici ideologije koji su smatrali da su avangarda radničke klase, zagovornici totalitarnog sistema mišljenja, lako su se presvičovali na to da su avangarda nacije. To su zločinci, jer posle Drugog svetskog rata, složićete se, mnogi zločinci su suđeni – fašistički zločini i ostalih, domaćih pomagača i onih neuspešnih antifašista. Raznog je tu šodera bilo. Jedni zločini nisu osuđeni, svi naši zločinci, 90% i naših i njihovih zločinaca iste su škole završili, u istom su sistemu vaspitavani. U kom su sistemu vaspitavani? Da je dozvoljeno nekažnjeno ubiti zbog ideje. Jednom je to bila neka crvena ideja, onda je postala crna. To je suština. Daj da pričamo otvoreno o onome šta se dešava. Zato nisu spremni. Frka im je. Frka im je i vidi se to i po ulicama, ali nadam se da ćete, pošto imate većinu, pobedili ste na izborima, napravili tu vladu, da ćete umeti da odgovorite trenutku. Ovaj zaokret mora da se nastavi. Ako vas zaustave, apsolutno sledi ono što oni kažu – alternativa EU. Ona, gospodo, postoji, to nije sporno. To su: korenje, to su sankcije, to su vize, ali ko se ne seća da smo već alternativu preživeli 90-ih, a onikoji danas neće da osude zločine nad Srbima su bili zagovornici te politike, i danas su, šta da mu radimo? Ima alternative, samo što je ta alternativa loša. Zato se nadam i zato glasamo za ovu rezoluciju, ne što smo oduševljeni načinom na koji se to desilo, da će ovo dovesti do onoga gde vas mi guramo, oni iz Brisela i Vašingtona vuku, ovi vas sapliću i njihovi patroni i mentori, ali mi se polako krećemo tamo. Nadam se da će ovo dovesti do hapšenja i izručenja Ratka Mladića za početak, jer bez toga, izvinite, otvaranje te priče neće biti moguće, a posle nadam se da se to neće završiti zbog PR-a, istraživanja javnog mnjenja o tome, poslali smo ga, ispunili smo svoju obavezu itd. Ne, zašto je taj čovek tamo? Za šta se optužuje? Da ne bude kao sa Radovanom Karadžićem, gde u onoj medijskoj halabuci koja je trajala mesec dana, važnije je bilo da li je lečio trudnice ili sterilne žene viskom i imao švalerke, nego za šta je optužen. Skrivanje zločina i zatvaranje samo forme, kao mi smo ispunili, mi idemo, u principu ove koji su zagovornici politike zločina samo hrabri, samo im daje snagu. Sad su se uplašili, dotucite ih.
Minut i 30 sekundi je ostalo na raspolaganju poslaničkoj grupi. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, a posle njega narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što Rezolucija o osudi zločina učinjenih u Srebrenici koju je usvojio ovaj visoki dom nije bila samo pravni akt ili neki opšti pravni akt, tako i današnja deklaracija koju usvajamo i o kojoj raspravljamo nije samo pravni akt, ona je jedan civilizacijski stav, ona je jedan politički stav koji se temeljni ne samo na, ono što stoji u preambuli ovog dokumenta, duhu i slovu Ustava Republike Srbije, ne samo na duhu i normama Univerzalne deklaracije UN o ljudskim pravima, ona se temelji i na našem iskrenom i nedvosmislenom ubeđenju da su na prostorima bivše Jugoslavije nakon Drugog svetskog rata izbili strašni oružani konflikti u kojima su stradale nevine žrtve. Mi smo, kao parlament, osudili žrtve koje je neko počinio u naše ime, pozivajući se na nas, osudili zločince i, između ostalog, na tome temeljimo naše pravo da pozovemo druge države, zemlje u okruženju da njihovi parlamenti i njihove institucije učine sve, ne samo na osudi zločina koji su počinjeni nad srpskim narodom i građanima Srbije, već i da prikupljaju dokaze, procesuiraju osumnjičene za ratne zločine i da sarađuju sa relevantnim međunarodnim institucijama. Zbog toga mi ovu deklaraciju donosimo, ona je vrlo jednostavna i temelji se na tome da je ljudski život neprikosnoven, da se svi ljudi rađaju jednaki i to su samo očigledne istine, da je pravo na život svakog čoveka neprikosnoven. Kategorički imperativ koji se postavlja pred nas, kao deo političke elite, na nas 250 poslanika koji predstavljamo osam miliona građana Srbije, jeste pomirenje. Do pomirenja se dolazi istinom, a istina je i istorijska, i krivično-pravna i samoočigledna istina. Te samoočigledne istine govore nedvosmisleno da su na prostorima bivše Jugoslavije činjeni teški zločini nad svim narodima, nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Republike Srbije. zbog toga mi izražavamo svoje žaljenje i solidarnost, istovremeno sa osudom svih zločina. Želim da kažem da ova generacija političara treba da preuzme odgovornost da ljudima koji danas žive i u Srbiji i u zemljama u okruženju, i u državama sa kojima smo imali konflikte u ne tako davnoj prošlosti, ne treba da ostavi jedan deformisan, iskrivljen, konfuzan, zbrkanvrednosni sistem, već treba da uputimo jasnu poruku da je trajan i stabilan mir ono što zaista nema alternativu na prostorima ovog dela Evrope, dakle, u jugoistočnoj Evropi, odnosno na zapadnom Balkanu.
Iskorišćeno je tri minuta i 50 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, a posle njega narodni poslanik Srđan Miković.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da iskažem i deo svog razočarenja ponašanjem mnogih kolega jer tema deklaracije, na osnovu koje mi iskazujemo poštovanje prema žrtvama Srba i svih građana Srbije, zaslužuje drugačije i primerenije ponašanje, i nikako nema dodirnih tačaka sa svim ostalim temama koje su danas u diskusijama pominjane. Ako zaista imamo taj osećaj solidarnosti i saosećanja sa patnjama žrtava i članova njihovih porodica, onda svi danas treba drugačije da se ponašamo. Još nešto, danas je održan komemorativni skup u Kraljevu jer je na današnji dan 1941. godine izvršena velika fašistička odmazda. Za nedelju dana je sličan skup u Kragujevcu. Mislim da su ovo dani jednog nacionalnog otrežnjenja i dani u kojima svi drugačije treba da se ponašamo. Sa stanovišta SPO, nama je jasno da uvek posle konflikata treba da prođe možda nekoliko generacija, stručnjaci kažu – 80 godina, da se stvore odnosi u društvu kakvi su bili pre konflikta. Mi smo toga bili svesni i 80-tih godina prošlog veka, pre stvaranja višepartijskog sistema, kada je o genocidu nad srpskim narodom, u nevreme, kada je postojala zabrana da se o tome piše i govori, jedini pisao gospodin Vuk Drašković. Da ništa drugo nije uradio po nacionalnom pitanju, da nije ostavio nikakav drugi trag na srpskoj političkoj sceni, a ostavio je, mislim da danas zaslužuje da mu svi odamo priznanje jer je tada upozoravao da ako ne pričamo o zločinima, ako ne žigošemo zločine, nije pozivao na osvetu, dajemo za pravo da se zločin isplati i dolazimo u opasnost da se zločin ponovi. Nažalost, sve se tako i desilo. Šta se desilo Srbima, srpskom narodu i građanima Srbije u oružanim sukobima 90-tih godina? Progoni stanovništva, mučenje, ubijanje, silovanje, masakri, prikrivanje leševa, brisanje identiteta, pljačke, razbojništva, uništavanje naselja, zloupotreba civila, stavljanje u logore, otmice, smaknuće civila na kraju, jedna totalno pogrešna politika nas je dovela i pod bombe NATO pakta. Ne vidim, sa stanovišta SPO, šta je sporno u deklaraciji koja traži da se iskaže poštovanje prema žrtvama sopstvenog naroda i sopstvenih građana, da se traži i od parlamenata susednih zemalja da se ograde od svojih zločina, da se istraže svi zločini, da se svi privedu pravdi i da stvorimo nove odnose u regionu. Ali, vratiću se na onih 80 godina potrebnih svakom društvu, pa izgleda i našem. Čini mi se da danas ni u Srbiji, ni u prostoru bivše Jugoslavije ne postoji dovoljna spremnost da se osude zločini koji su počinjeni u ime, navodno, nacionalnih interesa nad pripadnicima drugih naroda. Zbog toga nas moderan i uredan svet, koji počiva na poštovanju ljudskih prava, i dan-danas Balkan doživljava kao crnu rupu. Mnogi koji su i danas pričali, pominjali su i hrišćanstvo, i pravoslavlje i Hristovo učenje, ali su samo zaboravili da Hrist, kada je govorio o čoveku, on nije govorio o čoveku Srbinu ili čoveku pripadniku neke druge nacije, on je govorio o bogočoveku. Kada je pričao o ljudima, nikada nije rekao – ne ubij, nego ljubi bližnjeg svoga. SPO smatra da je ovo početak mnogih deklaracija koje će, čini nam se, drugačija, otrežnjena, bolja i svesnija Srbija usvojiti u ovom parlamentu. Mi smo zbog toga danas podržali u ovom parlamentu predlog da se usvoji deklaracija o osudi genocida učinjenog na prostorima Nezavisne Države Hrvatske, kao što ćemo podržati svestrano i buduće deklaracije, jer mi mnoge naše grehe nismo sprali sa vlastite savesti. O čemu se radi? Mislim da je 80 masovnih grobnica u 80 gradova Srbije, koje su navodni oslobodioci, partizanski pokret, 1944. godine ostavio u nasleđe, gde su danas nikli stadioni, obdaništa, stambene zgrade, mislim da je prvorazredni zadatak države da i tim žrtvama, samo zbog toga što su bili pripadnici srpske građanske klase, oda zaslužno priznanje, da se popišu žrtve, da se imenuju dželati i da se podignu prigodna spomen-obeležja. Isto mislim da je potrebno, ako smo pravi, istinski i pošteni nacionalisti, da se nađe grob jednog od prvih gerilaca u okupiranoj Evropi, generala Dragoljuba Draže Mihailovića. Pravo pitanje za zločine 90-tih godina jeste koji je uzrok. Stradanje stanovništva je posledica, a uzrok je pogrešna politika. Slovenci su rekli – reforme Jugoslavije ili rat. Hrvati su rekli – otcepljenje ili rat, Srbokomunisti su tražili da se mrtvom Titu nosi štafeta mladosti i rekli su komunistička Jugoslavija ili rat. Rat je bio vezivno tkivo svih. Ljudi koji su odrasli u jednoj ideologiji do 90-te godine ubijaju u ime bratstva i jedinstva, a od 90-te godine ubijaju u ime hrvatstva, u ime bošnjaštva, to samo dokazuje da su oni jednu levičarsku ideologiju zamenili drugom nacionalističkom ideologijom i tu je za sve bilo mesta osim za normalne ljude. SPO je i tada bio trezan i sećate se, nama nije bilo potrebno 15 godina da osudimo zločine u Srebrenici, nama nije potrebno da dođe 2010. godina da se razgovara o masovnim grobnicama u Srbiji koje su ostavili partizani. Mi smo o tome pričali 90-te godine. SPO želi, sa svim svojim političkim i ljudskim stavovima, da da puni doprinos poštovanju najveće hrišćanske vrednosti, a to je ljudski život.
Iskorišćeno sedam minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, a posle njega narodni poslanik Žika Gojković.
Dame i gospodo narodni poslanici, bilo bi dobro da se složimo oko ove deklaracije. Pozivam vas da se odreknemo sebične i strančarske politike. Pozivam vas da preskočimo frazersko rodoljublje, a naročito da izostavimo tradiciju unovčavanja rodoljublja. Mislim da treba svi da se ponašamo sa pijetetom prema svim žrtvama, težeći da sećanja na žrtve, oružane sukobe u Jugoslaviji 90-tih godina 20. veka, u kome su svi narodi podneli teška stradanja, nikada ne izblede, osećajući duboko žaljenje za žrtvama koje su pretrpeli drugi narodi i nacionalne manjine. Svi su stradali na prostorima bivše Jugoslavije, ali upravo izglasavanjem deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, u poslednjoj nedelji velikog posta, svi smo stekli pravo da podignemo pogled, da se uspravimo i da glasno progovorimo i o tome šta je učinjeno Srbima i građanima Srbije. Naš glas će se time dalje čuti. Upravo vađenjem trunja iz svojih očiju, stekli smo pravo da i druge pogledamo u oči, bez obzira da li su i oni progledali. Mislim da mi kao pripadnici većinskog naroda imamo posebnu odgovornost, jer stradali su i Srbi i nesrbi, i u Dobrovoljačkoj ulici postradao je jedan Pančevac nesrbin Enes Taso, koji je imao više prostrelnih rana, upravo zbog toga što je brinuo o mladićima i kao general je bio na kraju kolone. Ova deklaracija osuđuje sve zločine i ova deklaracija je i nama i susednim zemljama podstrek da se svi suočimo sa zlom i da se okrenemo dobru, da se vratimo pravim vrednostima. Neko je rekao da pojedinci nisu bili kadri ili da nisu imali hrabrosti da progovore o svemu što se desilo na prostorima bivše Jugoslavije. Upravo mogu da kažem da u ovoj sali postoje još dva svedoka da smo upravo u Beloj kući, pred gospodinom Hilom, govorili o tome kakve posledice je Pančevo pretrpelo u pogledu zagađenja životne sredine. Upravo zahvaljujući argumentovanom govoru i objašnjenjima, sutradan u odnosu na to naše obraćanje došlo je do zaokreta u politici najveće sile na svetu, gde se prihvatio naš stav da u pojam humanitarne pomoći ne ulaze samo hrana i lekovi, nego i saniranje ekoloških ugroženih područja, uz obećanje da smo sa prijateljima iz Pakta stabilnosti svi dužni da radimo na saniranju ekološki ugroženih područja. Naš govor nije usmeren na postizanje jeftinih političkih poena birača, već je usmeren na uspostavljanje pravih vrednosti. Tužno je što se ni o ovom predlogu deklaracije ne možemo usaglasiti. Sada pitam, zar ne prepoznajemo potrebu da se ugledamo na ono najbolje u našem narodu. Treba stvoriti uslove da se zlo nikada ne ponovi. Ono što ne znam i što mi neće biti jasno, zašto pojedinci imaju potrebu da se svaka dobra i plemenita namera uništi, jer ne smemo zaboraviti, upravo se naše srpstvo ispituje na tome da li smo kadri da se ugledamo na ono najbolje u našem narodu. Blaženopočivši vladika Nikolaj Velimirović je rekao da si dobar Srbin ukoliko imaš pravdoljublje Markovo, požrtvovanje Lazarevo, srce Jugovića majke, praštanje Strahinjića Bana, a ukoliko nemamo te vrline slavnih nam predaka, onda smo samo jedna čuvena firma na praznom dućanu. Upravo zbog toga, biću srećan kada ovaj parlament, kada naša Srbija bude pun dućan, kada bude puna kuća moralnih vrednosti. Upravo zbog toga, pozivam vas da izglasamo ovu deklaraciju, da se zlo više nikada ne ponovi.
Pet minuta i 25 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Žika Gojković, pa narodna poslanica Aleksandra Janković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, danas razgovaramo o deklaraciji o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Ulazimo, polako ali sigurno, u deveti sat rasprave o ovoj temi. Već od samog početka je bilo jasno da rasprava o ovoj temi, o kojoj danas govorimo, a koja je bolna kada god da se otvori, jeste idealna prilika za takmičenje u patriotizmu, iza kojeg vrlo često stoji samo i isključivo želja za prikupljanjem jeftinih političkih poena, što je lako uočljivo u današnjem izlaganju pojedinih poslanika. Iznošenjem paušalnih procena, poluistine, ali često i neistinitih tvrdnji kada su ovako teške teme u pitanju, pokazuju, nažalost, da iz istorije nismo baš puno naučili, a onda nije ni čudo što se uvek iznova susrećemo sa problemima koji su odavno trebalo da budu deo naše prošlosti. Gospodin Ostojić se dotakao jedne vrlo interesantne stvari, rekao je da kada govorimo o evropskim vrednostima, onda su evropske vrednosti i to da starac 90-ih godina, koji je činio ratne zločine, procesuiran je i završio je u zatvoru. Nažalost, danas u Srbiji starci od 90 godina, koji su vršili ratne zločine, poput Jove Kapičića, u najudarnijim terminima imaju priliku da vrlo jasno kažu svojim sugrađanima da bi to radili i danas i da ih nimalo nije sramota. Danas, kao i mnogo puta do sada, imamo priliku da vidimo koliko je duboko podeljeno naše društvo i koliko politikanstvo i demagogija pojedinaca utiču da te podele budu još veće. Imamo priliku i da vidimo da nam ništa nije sveto i da ne možemo da se složimo čak ni kada su u pitanju zločini prema sopstvenom narodu. SPO, nažalost, nije imao priliku da učestvuje u izradi ove deklaracije. Smatramo da je ovo bila idealna prilika da se država konačno odredi prema komunističkim zločinima počinjenim u periodu od 1941. do 1953. godine, uglavnom od 1944. do 1953. godine, kada je za kratko vreme stradalo i nestalo oko 100 hiljada nedužnih ljudi, na osnovu lažnih izjava i svedočenja, a njihova imovina trajno otuđena, uglavnom od strane onih koji su svedočili. Kakva slučajnost. To se najčešće dešavalo tokom poslednjih meseci rata i prvih godina slobode, pre formiranja regularnih sudova, kada je svaka neproverena informacija, laž i kleveta bila dovoljna da neko izgubi glavu i da izgubi svoj život na nekim od stratišta Srbije i bivše Jugoslavije, od Grgura, Bileća, do Golog Otoka. Na spisku za likvidaciju, što je interesantno, uglavnom su bili simpatizeri Ravnogorskog pokreta, sveštenici, članovi policije, oficiri, diplomatski i građanski službenici, članovi vladajuće dinastije, predratni kulaci, ali i svi samosvesni ljudi koji su odbili da se svrstaju na stranu revolucionarnih snaga. Primera je jako mnogo i svaki od njih pokazuje brutalnost na koji je način funkcionisao sistem i na koji način su se vršili zločini. Jako je puno primera, a malo je vremena za govor. Podsetiću samo na jedan. Jedan od najvećih ljudi srpske istorije, čovek koji je jedini prihvatio da brani Dražu Mihailovića, Dragić Joksimović, inače član DS, odmah posle procesa kada je završen, uhapšen je, ubijen i sahranjen u dvorištu zatvora. Dve godine posle toga, oni koji su želeli da naprave normalnu sahranu su na njegovom grobu pohapšeni. To pokazuje koliko se mi još uvek nismo odredili prema tim ljudima koji su činili zlo i, što je najgore, zlo prema sopstvenom narodu. Zakon o rehabilitaciji ima za cilj da spere ljagu sa imena svih onih koji su bili nevine žrtve tadašnje vlasti, ali te žrtve treba definitivno izjednačiti sa drugima u jednoj ovakvoj deklaraciji i konačno napraviti otklon od komunističkog nasleđa. Ali, ono što je još važnije, na delu pokazati koliko smo ozbiljni kada govorimo o nacionalnom pomirenju. Prošla je 21 godina, dame i gospodo, od pada Berlinskog zida, a partizani su i dalje tabu tema u Srbiji. Svaki dan smo bombardovani partizanskim filmovima na televiziji. Zabranjeno je otkopavanje bezbrojnih masovnih grobnica, dok pristup dobro čuvanim dokumentima zavisi isključivo od snalažljivosti entuzijasta. Jedan od tih entuzijasta je i Nemanja Dević, momak koji je sa nepunih 18 godina napisao knjigu "Istina pod ključem", u kojoj je izneo osnovne biografske podatke, način i mesto stradanja 1.270 njegovih sunarodnika iz okoline Smederevske Palanke. To je učinio momčić sa 18 godina. Zato je taj momak mnogo veći od ovih godina koliko ih poseduje. Ako je to učinio momak od 18 godina, šta nas kao državu i kao narod sprečava da uradimo isto? Ovde se i danas najvećom državnom tajnom smatraju grobovi nevino ubijenih, a niko nikada nije podigao optužnicu za te zločine, iako su poznati mnogi zločinci, kao i lokacije gde se nalaze grobnice. To je veliki greh na savesti srpskog naroda i dok se ne oglasi sud i ne proglasi zločin, kolektivno ćemo trpeti posledice tog greha, a boljem se možemo nadati samo onda kad i mi sami budemo bolji, tj. kada se bolje budemo odnosili prema žrtvama. Posle 1989. godine novoformirane demokratske vlasti u postkomunističkim zemljama otvorile su tajne dosijee, otkopavale masovne grobnice, pravile popise žrtava i dostojno ih sahranjivale, čak pripadnike Ravnogorskog pokreta, što je učinila Slovenija odavno. To su učinile, kao što sam već rekao, Slovenija i Hrvatska. Ironijom sudbine, Hrvatska je postala prva zemlja bivše Jugoslavije koja je raspisala poternicu za jednim partizanom. Ostali smo samo mi i, naravno, naša braća Rusi. SPO iskreno žali sve nevine žrtve koje su stradale u suludim ratovima 90-ih godina i zbog toga ćemo glasati za predloženi tekst deklaracije, kao što smo glasali i za Srebrenicu. Takođe, pozivamo sve međunarodne činioce da tragaju za mirovnim rešenjima, kako se ovakve žrtve nikada ne bi ponovile. Vrlo jasno želimo da kažemo da SPO nikada neće odustati od borbe za ispravljanjem silnih nepravdi koje je komunizam naneo ovom narodu i nećemo biti mirni dok se žrtve i zločinci ne nazovu pravim imenom.
Iskorišćeno je sedam minuta i 55 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima Aleksandra Janković.
Već jednom sam rekla da ne spadam u osobe koje veruju u slučajnosti, posebno ne u politici. Na dan koji je ranije bio poznat kao dan proslave srpske nove godine, 13. januara, osoba u ulozi predsednika Srbije dala je izjavu kako moramo razdvojiti Rezoluciju o Srebrenici i rezoluciju o srpskim žrtvama, pri čemu naglašava kako je on sam inicirao usvajanje Rezolucije o Srebrenici, jer smatra da to pitanje nije ni stranačko, ni političko, već vrednosno i moralno. Nije nam objasnio zašto bi usvajanje jedinstvene deklaracije o osudi svih zločina, posebno zločina nad Srbima, bilo političko i stranačko, a ne jednostavno ljudsko i moralno pitanje. Rezolucijom o Srebrenici se skida anatema sa našeg naroda, štiti nacionalni interes, a ona će biti potvrda da ne postoji kolektivna krivica i da svaki zločinac ima svoje ime i prezime. Tako je govorio Zaratustra, a opet nije objasnio zašto je protivno srpskom nacionalnom interesu istovremeno osuđivanje zločina i nad Srbima. Nije vredelo ni to što je dan posle, 14. januara, u centru Beograda, nedaleko od zgrade predsednika Srbije osvanuo grafit "Sarajevski genocid nad 6.350 Srba". Više od 3.000 sarajevskih Srba mučeno je u 126 logora koji su tokom poslednjeg rata postojali u ovom gradu, a do sada je identifikovano i dokumentovano 179 zločina silovanja. Prema podacima MUP-a Srpske, u Sarajevu je ubijeno 3.299 Srba. Džabe apel na savest čoveka koji bi bar, obzirom na mesto rođenja, morao da se seti sarajevskog genocida nad Srbima. Da stvar bude paradoksalnija, grafit je ispisan tačno preko puta famoznog Manježa, za koji od 10. oktobra mnogi tvrde kako je opravdao ime "Svratež za manjinu". NATO agresija na našu zemlju započela je 24. marta 1999. godine, a 11 godina kasnije, upravo 24. marta 2010. godine, BT se sreće sa hrvatskim predsednikom IJ, obećavajući mu osudu svih zločina i zločinaca osim, naravno, nad Srbima. Imajući na umu već čuvene Bajdenove uslove, anticipirajući one koji će mu dan posle gej parade dosoliti Hilari, predsednik države Srbije izbegava da Josipovića potresa podsećanjima na žrtve holokausta i činjenicu kako je ustaški logor Jasenovac u nacističkoj marionetskoj NDH bio treći najveći, verovatno i najsvirepiji logor za istrebljenje Srba u Drugom svetskom ratu. Kao najtemeljniji naslednik jednog Josipa, on izbegava da Josipovića smara sa tako trivijalnim podacima, kakvi su oni koji se tiču genocida Hrvatske nad Srbima u periodu od 1991-1995. godine. Iz njegovog izlaganja izostale su tada sve one tragične žrtve akcije "Oluja", žrtve u Bratuncu, Milićima, Skelanima, na KiM. Nestali su i mala Sanja iz Varvarina, cela porodica ispod kuće u Aleksincu, ljudi u vozu kod Surdulice, Milica Rakić. Da nesreća bude veća, oni nisu nestali samo tada, prilikom susreta našeg Klunija i njegovog hrvatskog kolege, nema ih ni sada u tekstu koji je kao Predlog deklaracije Skupštine Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda podnela vladajuća većina. Naime, u tom dokumentu se najoštrije osuđuju samo zločini tokom oružanih sukoba u Republici Hrvatskoj, BiH, na KiM, dok se nad žrtvama NATO bombardovanja izražava samo žaljenje i solidarnost s njima. Vladajuća većina je iz predloga deklaracije o osudi zločina nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije samo izostavila zločin NATO bombardovanja učinjen 1999. godine. Predlog sadrži šest članova, od kojih se u prvom najoštrije osuđuju zločini nad Srbima i građanima Srbije tokom ratova u Hrvatskoj, BiH i na KiM. Naravno, u tom članu se nigde ne pominje NATO bombardovanje Srbije, već se pozivaju parlamenti drugih zemalja, pre svega sa prostora bivše Jugoslavije, da osude ove zločine. NATO intervencija se zato pominje u drugom članu, u kome Skupština samo izražava žaljenje nad žrtvama NATO bombardovanja, dok je najoštrija osuda kada su u pitanju NATO zločini izostala. Mene stvarno ne bi čudilo da je kao predlagač predloga ove deklaracije bio potpisan gospodin ministar Šunatovac, koji sa Hilari sarađuje bolje nego iko na svetu. Ne bi me čudilo ni da su potpisnici ovog predloga ljudi iz američkog Ovalnog kabineta. Ali, ono što me zaista čudi je da su potpisnici takvog predloga ne samo oni koji su puštali balone kada je bivši predsednik Srbije umirao u Hagu, već oni koji su sa svom svojom čašću, dušom i srcem, koje je na levoj strani, zaklinjali da NATO zločin nikada ne sme biti zaboravljen. Utoliko izražavam ogromnu žalost i solidarnost sa žrtvama vladajuće ideologije, posebno kada je u pitanju gospođa predsednica Skupštine, Slavica Đukić-Dejanović, kojoj je bilo toliko neprijatno što su iz teksta osude NATO zločini izostali, da je kao objašnjenje upotrebila racionalizaciju – ovaj tekst je usvojen kako bi dobio veću podršku među poslanicima. Za razliku od čestite osobe koja se stidi što je morala u svemu da učestvuje, poslanik i portparol DS Jelena Trivan, koja je spremna na teške reči osude samo kada su u pitanju gnev mladih ljudi i ujedi pasa, kaže kako NATO bombardovanje nije osuđeno u prvom članu zajedno sa zločinima u svim oružanim sukobima zato što je reč o različitim vrstama zločina. To bi bilo isto kao kada bih sada rekla da se ne mogu osuditi, i ne mogu, svi psi, jer je reč o različitim vrstama pasa i njihovim gazdama, i svi ujedi, jer postoje različite vrste ujeda, pa je svakako ujed prve kategorije kad pas ujede narodnog poslanika, dok je ujedeno dete u nekoj drugoj ili trećoj kategoriji. Istoj personi, kao i njenom kolegi Šunatovcu, nije nimalo smetalo to što se tokom gej parade na ulicama nalaze različite vrste mladih ljudi, već su ih paušalno osudili kao snage haosa i bezumlja. Po starom, dobro poznatom receptu, nisu se potrudili ni da objasne otkud trudnica u sedištu DS dežura nedeljom i da li je to možda mobing ili diskriminacija. Očigledno je da, uprkos usvojenom Zakonu o zabrani diskriminacije, jedni mogu da diskriminišu, a drugi imaju pravo samo da budu diskriminisani, čak i kada su žrtve. Hrišćanska žrtva jeste osnova svake vrline, a posebno ljubavi, no svakako je treba razlikovati od mazohističke instrumentalizovane žrtve, koja zarad ostvarivanja svojih skrivenih interesa na stub srama razapinje sve koje stigne. Ovakva pozicija ostvarivanja individualnih interesa opstanka na vlasti ne podrazumeva samo da se kleči pred Bajdenom, Kacinom, Hilari, ona nalaže i mnogo više, a to je da se sopstveni narod umesto žrtve učini dželatom. Nemoralna i krajnje nečovečna politika koja put u Evropu utire preko razdvajanja mrtvih i omalovažavanja nevinih srpskih žrtava. Za ime boga, ako smo svi mi kao ljudi različite boje kože, nacije, verske orijentacije, čak i seksualne orijentacije, jednaki samo u jednom, pred činjenicom smrti, da li je moguće da ovde ne možemo da napravimo konsenzus i da se dogovorimo da ne smemo razlikovati žrtve i da time što su srpske naše žrtve nikako ne mogu biti manje važne. Svaki zločin ima počinioca sa imenom i prezimenom koji mora biti priveden pravdi, kao što i svaka nevina žrtva ima svoje ime i prezime koje se ne sme zaboraviti. Da se ne bi ponovili, nijedan zločin se ne sme ni pravdati, ni prikrivati, ni ostavljati nekažnjenim. Počinioci ratnih zločina su pojedinci i kao pojedinci moraju odgovarati za počinjene zločine. Zločin je zajednička nesreća, a pojedinačna odgovornost. Tako stoji u deklaraciji o osudi svih ratnih zločina na prostoru nekadašnje Jugoslavije koju su podneli DSS i NS 1. februara ove godine. Osnovni tekst te deklaracije datiran još iz 2005. godine.Danas vam je DSS ponudila amandman koji sadrži zapravo tekst ove deklaracije. Šta vas je to sprečilo da usvojite jedinstvenu deklaraciju koja bi bez diskriminacije žrtava osudila svaki zločin, ne praveći razliku po mestu zločina, na osnovu vere i nacionalnosti nevinih žrtava? Takva jedinstvena deklaracija bi izrazila zaista našu nedvosmislenu osudu zločina počinjenog u Srebrenici, ali i masovnih ratnih zločina počinjenih u "Bljesku", "Oluji", Sarajevu, Tuzli, na KiM posle 1999. godine. Da ne govorim o tome kako bi Narodna skupština morala da otkrije još neotkrivene masovne grobnice Drugog svetskog rata na stratištima nekadašnje Jugoslavije. Samo otkrivanje svih zločina i suočavanja sa ukupnom prošlošću može nas dovesti do konačnog ozdravljenja koje je preduslov svakog napretka. Srbija ima poseban životni i istorijski interes da se rasvetle i osude svi ratni zločini počinjeni u novijoj istoriji Jugoslavije, u kojima je srpski narod bio najveća žrtva. Prva po žrtvama, Srbija mora biti prva u osudi svih zločina, piše u deklaraciji DSS i NS. Koji vam je deo nejasan i neprihvatljiv? Onaj o jednakosti žrtava ili onaj o istini? Zar išta sem istine i samo istine o svim tim zločinima i o svim žrtvama može biti pretpostavka stvarnog pomirenja na ovim prostorima? Zar je bilo zaista neophodno da se u Predlogu ove deklaracije, koja samim tim što je posebna i posledični izraz diskriminacije srpskih žrtava, izostavi i činjenica da je NATO bombardovanje zločin, kao i da je Srbija pred Međunarodnim sudom pravde pokrenula tužbu protiv Hrvatske za genocid nad Srbima u periodu od 1991. godine do 1995. godine? U duhu nedavno demonstriranih ''uspešnih'' akcija naših međunarodno-pravnih timova, u članu 5. ovog predloga samo se konstatuje da Skupština pruža punu podršku timu koji zastupa Republiku Srbiju u postupku protiv Republike Hrvatske pred Međunarodnim sudom pravde. Ostaje još samo da se u skladu sa ovim četvoroočnim prihvatanjem Hilarinih zahteva o indirektnom priznanju Kosova kroz uspostavljanje dobrosusedskih odnosa sa tom državom, puštanjem niz vodu Republike Srpske i ulaskom u NATO predvidi novi sedmi član koji bi podrazumevao dodelu odlikovanja predsednicima zemalja koje su nas bombardovale…
Narodna poslanice, vreme koje je na raspolaganju poslaničke grupe je iskorišćeno. Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Milan Stanimirović, a posle njega narodni poslanik Borislav Pelević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovane kolege narodni poslanici, celokupna svetska istorija, nažalost, satkana je od ogromnih žrtava i to u najvećem broju od nevinih žrtava. Dok je ogromna većina polagala često i jedino što je posedovala, a to je go život, što joj je bilo najdragocenije, inspiratori, ideolozi, vođe i zločinci najčešće su izmicali i ljudskoj i božijoj pravdi. Pred nama je deklaracija Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Uvek osećam nelagodu kada, govoreći o žrtvama i zločincima, ispred njih stavljam prefiks nacionalne pripadnosti. Onaj ko je spreman da nevinoj žrtvi oduzme život, ispisuje se iz ljudskog rada, a ne iz svoje nacije i postaje tim činom po nacionalnosti zločinac, bez obzira na veru, nacionalnost i rasu kojima je do tog čina pripadao. Istovremeno nevina žrtva dobija anacionalni status, kako neko reče, kao da je kroz nju ubijeno čovečanstvo i osnovne ljudske i civilizacijske vrednosti. Istorija Evrope je istorija bezbrojnih žrtava, a sledstveno tome udeo žrtava građana Srbije u zajedničkoj istoriji potpuno je nesrazmeran u odnosu na njenu veličinu i broj stanovnika. Samo u prošlom veku bezbrojne su bile žrtve po Šumadiji i Mačvi pre poslednjeg izdisaja Austrougarske monarhije, a svoj danak su uzeli i prelaz preko Albanije "Plava grobnica", "Solunski front". I u drugom velikom ratu zamašno je bilo naše učešće u nevinim žrtvama, od Aušvica preko Šumarica do Jasenovca. Raspad Jugoslavije i nastupajući građanski rat u poslednjoj deceniji prošlog veka uveliko je bio popločan žrtvama Srba i drugih građana Srbije. Da bi tačku na ''i'' stavilo NATO bombardovanje godinu dana pre isteka veka i milenijuma. Kada već govorimo o toliko pominjanom NATO bombardovanju, moram reći da je ono bilo protivpravno, mimo povelje UN, bez odluke Saveta Bezbednosti, mimo čak i povelje NATO pakta, koji je kao odbrambena organizacija mogao da upotrebi vojnu silu samo u situaciji kada je napadnuta neka od članica NATO pakta. Ovo bombardovanje je bilo i nehumano, jer su nevine žrtve nazivane kolateralnom štetom, a i bilo je kontraproduktivno, jer ukoliko je bilo upereno protiv režima, nije ono dovelo do promene režima, samo bombardovanje, nego je do promene režima došlo na izborima od 24. septembra 2000. godine. Svi su ovde govorili o posledicama. Malo je ko govorio o uzrocima. Inspirisan nekim od današnjim diskusija, postaviću samo neka od pitanja, a neka svako od nas, makar u sebi, pa i sam sebi, odgovori. Kako to da smo ušli u rat koji je izgubljen pre nego što je počeo? Kako to da neki od vizionara od pre 20 godina ne vide ni danas, na kraju, ono što su mnogi videli na početku i što su i oni morali videti na početku? Šta je razlog što se neki danas ponose onim od čega bi trebalo da se lečimo? Postavljajući ova pitanja, ne gubim iz vida misao velikog srpskog pesnika koji je ustvrdio da se često drugima i zločin opravdavao kao nužna odbrana, a nama i za nužnu odbranu sudilo kao za zločin. Što bi rekao pokojni Zoran Đinđić, međunarodna zajednica je kao klima, ne možete da je priznate ili ne, već da se adaptirate. Naše žrtve umnogome bi bile izbegnute ili značajno manje da na ovim prostorima nije bila ideja ludističkog pokreta, kao politička ideja vodilja, slomiti sopstveni narod, sopstvenu državu i sopstvenu naciju da zaustavite nezaustavljivo. Patriotizam je prirodno i normalno osećanje pripadnosti zajednici. On nije buka, javne demonstracije, on pripada čovekovoj intimi, a ne buci i besu te javne demonstracije. Ovo osećanje je jače kad je otadžbina u opasnosti ili kad joj se čini nepravda, ali reakcije moraju biti dostojanstvene. Svrha bavljenja politikom mora biti ostvarenje političkog cilja, a ne zadovoljenje političkog besa, ljutnje i gneva. Emocije nikad ne smeju biti iznad interesa Srbije. Autodestrukcija, kao reakcija umnogome prouzrokovala je i mnoge nevine žrtve srpskog naroda i njenih građana druge nacionalnosti u neposrednoj prošlosti. Parafrazirajući velikog Njegoša, moram reći nekima koje sam danas s pažnjom, mada dosta teško, slušao: Spuštasmo se mi niz vaše uže, umalo se uže ne pretrže, od tad smo viši prijatelji, u glavu nam pamet ućeraste. Na Balkanu ne treba isprobavati stvari koje nisu primenjene na drugim mestima. Evropa je, kao odgovor, na krvavu istoriju ponudila ujedinjenje i pomirenje. Deklaracija o Srebrenici, današnja deklaracija i poziv parlamentima drugih zemalja regiona treba shvatiti kao poziv za evropeizaciju ovih prostora, kako se nikad više zajednička istorija ne bi pisala preko leševa nevinih žrtava. To smo dužni svim nevinim žrtvama. To smo dužni svim građanima Srbije. To smo dužni i svim budućim generacijama. Zato će poslanici DS, članovi poslaničke grupe Za evropsku Srbiju, podržati ovaj predlog deklaracije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije.
Šest minuta i 10 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, današnja tema je veoma teška i veoma osetljiva, jer se radi o žrtvama zločina nad srpskim narodom, ali je nikako ne odvajam od one teme koju smo već elaborirali, a to je tema o žrtvama muslimanskog naroda u Srebrenici. Za SNS svaka žrtva zločina je sveta žrtva, a svi zločinci su prokleti, ma kom narodu pripadali, srpskom narodu ili nekom drugom narodu. Zato, pre svega, želim da izrazim duboko žaljenje zbog svih žrtava zločina tokom 90-tih godina i srpskog naroda i svih drugih naroda. Nažalost, moram da konstatujem da ovaj predlog deklaracije ne može služiti na čast ovoj skupštini. Ne možemo se njime ponositi ni pred žrtvama zločina nad srpskim narodom, ni pred porodicama. Ovo je, zapravo, jedno blago zamazivanje očiju građanima Srbije, jer ovu deklaraciju smo morali doneti onda kad smo doneli i deklaraciju o Srebrenici. Tek onda bi ona bila validna i tek tad bismo mogli reći da smo osudili sve ratne zločine. Ovako ova rezolucija služi vladajućoj većini da opravda donošenje rezolucije o Srebrenici i da opravda donošenje ponižavajuće rezolucije o Kosovu u UN pred Generalnom skupštinom. Usvojili su rezoluciju koju su nam diktirali iz EU i to rezoluciju koju je kasnije pohvalio Hašim Tači. Kad on pohvali srpsku rezoluciju, onda dobro znamo svi kako ona izgleda i kakva jeste. Ova deklaracija je zakasnela, zato što je doneta mnogo kasnije, nekoliko meseci posle usvajanja rezolucije o Srebrenici. Ne treba da usvajamo mi ovu rezoluciju, nego parlamenti Slovenije, BiH, Hrvatske i tzv. parlament tzv. lažne države Kosovo. Dakle, ova deklaracija je nepotpuna, bleda, napisana na samo dve stranice i mislim da bi bilo bolje da je niste ni predlagali. Ona je, takođe, nerealna, naročito u tački 2. deklaracije koja poziva parlamente zemalja sa prostora bivše Jugoslavije da osude zločine nad srpskim narodom i da poštuju srpske žrtve. Svi vi dobro znate, a i oni su nam jasno stavili do znanja, da oni to nikad neće uraditi i nemojte se zamajavati time da će njihovi parlamenti ikad govoriti o zločinima nad Srbima i o poštovanju srpskih žrtava. Svi dobro znamo da rat nije započela Srbija, nego je rat započela Slovenija, posle nje Hrvatska, zatim BiH, a za celo to vreme se pripremala zločinačka OVK da bi započela rat na Kosovu i Metohiji. Dakle, svi su oni imali svoje zapadne mentore i zapadne tajne službe i pokroviteljstvo NATO pakta. Duboko poštujući muslimanske žrtve u Srebrenici i osuđujući Srbe koji su učinili zločine u Srebrenici, moram da kažem da uvek sa žaljenjem moramo da konstatujemo da se uvek govori samo o Srebrenici, a ne govori se o Bratuncu. Ne govori se o 600 žrtava koje su pobijene juna 1992. godine, dakle, godinu dana pre Srebrenice, žrtvama u oko 100 sela oko Srebrenice, Bratunca, Milića i Skelana. Naser Orić je lično komandovao tim paravojnim snagama muslimanskim koje su pobile preko 600 žena, dece i staraca. To se može nazvati genocidom, jer se želeo istrebiti jedan deo srpskog naroda koji je živeo u tim krajevima. Naravno, sve to ne opravdava srpske zločine u Srebrenici, makar oni bili počinjeni iz osvete. Pomalo smo zaboravili svi "Bljesak" i "Oluju". Zaboravili smo da su hrvatski topovi, hrvatski vojnici topovima gađali kolone izbeglica posle "Oluje". Ljudi na traktorima, sa osnovnim stvarima koje su pokupili iz kuća, koji su bežali ka Srbiji, bili su izloženi artiljerijskoj paljbi hrvatske ustaške vojske. O tome malo pričamo. Zaboravili smo šta je sa izbeglicama iz Hrvatske i posle "Bljeska", a naročito posle "Oluje". Nekoliko stotina njih je došlo u Srbiju. Malo se njih vratilo, uglavnom staraca, a i oni koji su se vratili, oni su doživeli samo neprijatnosti, a mnogi od njih su čak ubijeni. U ovoj deklaraciji nema reči o izbeglicama, niti o raseljenim licima sa KiM. U drugoj tački Rezolucije se kaže da Narodna skupština Republike Srbije izražava žaljenje i solidarnost žrtvama NATO bombardovanja i uverenje da mir i stabilnost počivaju na poštovanju međunarodnog prava. Ovo samo predstavlja nedostatak hrabrosti da predlagač pravim imenom nazove ono što nam se desilo u NATO bombardovanju 1999. godine. Bio je to užasni ratni zločin nad civilnim stanovništvom. Naravno, niste hteli verovatno tako da ga kvalifikujete zato što smatrate da nas neće primiti u EU zbog toga ili ste možda želeli da učinite poklon gospođi Hilari Klinton, supruzi čoveka koji je naredio NATO bombardovanje i NATO zločine NATO pakta u Srbiji. Niste u pravu. Neće nas zbog toga odbiti Evropljani. Niko ne voli narod koji ne ceni sam sebe i koji ne poštuje sam sebe. Niko ne voli narod koji ne može da smogne hrabrosti da istinu nazove pravim imenom, a pravim imenom moramo nazvati ono što su nam učinili tokom bombardovanja. Nabrojaću samo nekoliko najstrašnijih NATO zločina koje su činili predstavnici NATO pakta. Nazvali su tu agresiju "Milosrdni anđeo", ali najbolje je nju formulisao komandant NATO avijacije, francuski general Žofret, koji je, dajući izjave "France info" i "France international", rekao: "Avijacija je dobila naređenje da uništi život u Srbiji". U agresiji je poginulo više od dve i po hiljade ljudi, od toga preko 30% dece. Neću spominjati njihova imena iz pieteta prema i poštovanja prema njihovim roditeljima. Teško je ranjeno preko 10.000 osoba, od toga preko 40% dece. Uništene su 33 bolnice, 480 školskih ustanova, studentskih domova i obdaništa, 66 mostova, 23 železničke stanice i pruge, 16 puteva, 50 predajnika, 35 električnih centrala, stotine fabrika, hiljade porušenih kuća. Bombardovan je voz u Grdeličkoj klisuri. Poginulo je oko 50 civila. Ne zna se tačan broj, jer se mnogi vode kao nestali, njihova tela nikada nisu pronađena. Bombardovana su sva naftna postrojenja u Srbiji, RTS, kada su poginuli radnici koji su radili mirno svoj posao. Šta su im smetali mostovi oko Novog Sada? Pa, oni su bili stotinama kilometara daleko od KiM. Bombardovana su čak i srpska groblja u Vitini i Prištini. U Prištini je srpsko groblje bombardovano čak pet puta. Valjda su im smetali i mrtvi Srbi. Bombardovali su nas zabranjenim kasetnim bombama, bombama sa osiromašenim uranijumom, a grafitnim bombama su Srbe ostavljali bez struje i bez osvetljenja. Kosovo i Metohija je poseban problem. OVK je tamo počela zločine, ali takođe uz mentorstvo svojih zapadnih saveznika i saveznika iz NATO pakta. Posle dolaska KFOR i UNMIK proterano je 360.380 ljudi, od čega više od 280.000 Srba i Crnogoraca, a ubijeno je 1.010 ljudi, od čega 888 Srba, 75 Albanaca i 45 pripadnika ostalih nacionalnih manjina. Ranjeno je 924 lica, od toga 867 Srba, 20 Albanaca i 37 pripadnika ostalih nacionalnih manjina. Kidnapovano je 936 lica, od kojih 860 Srba, 42 Albanca i 34 ostalih. Setimo se "žute kuće", Dnevnika, memoara Karle Del Ponte o vađenju ljudskih organa i o prodaji ljudskih organa lica koja su kidnapovana i koja se vode kao nestala, a preko 250.000 Albanaca iz Albanije je došlo na KiM uz prećutnu saglasnost KFOR i UNMIK i naselilo se u napuštene srpske stanove i srpske kuće. Pušteni su iz Haga i Ramuš Haradinaj i Fatmir Ljimaj. Ramuš Haradinaj je pušten zbog toga što nije bilo svedoka jer su po njegovom nalogu svi ubijeni. Ponovo je pritvoren, ali ne sumnjam da će ga ponovo pustiti, jer je tada bio njihov saveznik. Fatmir Ljimaj, ratni zločinac, za koga je njegov saborac Bekim Mazreku izjavio i govorio o njegovim zločinima, koje neću ovde citirati, jer su zaista teški i za uši i za sva ostala ljudska čula. Otkrivene su i mnoge masovne grobnice, masovna grobnica u Klečki i to zahvaljujući hrabroj istražnoj sudiji Danici Marinković, zatim Radonjićko jezero, Ugljare kod Gnjilana, Volujak, Mališevo i drugo. Od 1999. godine, dakle od dolaska međunarodnih snaga na KiM, žao mi je što to niko nije danas spomenuo, srušeno je ili teško oštećeno 156 srpskih crkava i manastira i nekoliko stotina srpskih grobalja. Nije zabeleženo u istoriji čovečanstva da jedan narod drugom narodu ruši i skrnavi sveta mesta, groblja. O svemu ovome, gospodo iz vladajuće većine, nema jedne jedine reči u vašoj deklaraciji o osudi zločina nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije, vi ste sve zločine nad srpskim narodom sveli na svega dve stranice. Deklaracija je nepotpuna, bleda i nije dostojna žrtava srpskog naroda, niti je dostojna jedne jedine suze njihovih porodica.
Iskorišćeno je 12 minuta i 20 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, donošenje ove deklaracije danas nije nikakvo takmičenje u patriotizmu, nije guslarsko veče niti je seoska olimpijada na kojoj se takmičimo u bacanju kamenja s ramena na naše komšije i države u okruženju. Danas donosimo jednu rezoluciju i dajemo pun doprinos nastojanjima i naporima da se zločini nikada ne zaborave, da se zločini nikada ne ponove, ali pre svega istrajavamo u nastojanju da svi zločinci budu izvedeni pred lice pravde. Posle donošenja jedne veličanstvene Deklaracije o osudi zločina u Srebrenici, s punim pravom možemo očekivati, zahtevati i tražiti od parlamenata drugih država da donesu deklaraciju o osudi zločina nad našim narodom. Deklaracije ne mere zločine. Deklaracije ne broje žrtve. Deklaracije ne pišu istoriju. Deklaracije ne revidiraju istoriju, kao što to neki tvrde. Deklaracije su posledica istorijskih zbivanja i mnogi u ovoj sali danas koji su govorili o Deklaraciji i mnogi koji su naricali nad sudbinom srpskog naroda bili su u poziciji vlasti, imali apsolutnu većinu u ovom parlamentu i mogućnost da donesu tu deklaraciju. Evo, građani Srbije, njihove deklaracije – beo, prazan papir. Tako su oni kada su bili na vlasti pokazali brigu o srpskom narodu i građanima Srbije. Građani Srbije, oni imaju jednu retoriku kada su u opoziciji, drugu retoriku imaju kada su na vlasti. Brigu o srpskom narodu kada su na vlasti iskazuju za srpski novčanik i novčanik srpskoga naroda. Ti ljudi koji su danas tako glasno naricali nad sudbinom srpskog naroda direktno su svojim činjenjem krivi i odgovorni zbog toga što je ta sudbina srpskog naroda takva kakva jeste. Poznaje istorija srpskoga naroda, ali poznaje i istorija ljudskoga roda takve primere. Međutim, istorija civilizacije ne poznaje primere da neko zanoći kao ljudožder, a probudi se kao vegetarijanac. Toga bilo nije. Svako ko ovoj deklaraciji nalazi bilo kakvu prljavštinu, svako onaj ko želi da žrtve deli na žrtve prvog, drugog ili trećeg reda, ruga se tim žrtvama. Svako onaj ko ima taj neuspeo pokušaj da podeli žrtve na žrtve prvog, drugog i trećeg reda neka odgovori meni, Srbinu iz Kruševca, u čemu je razlika između Srbina iz Livna, Srbina iz Banjaluke ili Srpkinje iz Banjaluke, Srbina ili Srpkinje iz Prizrena ili Peći, iz Knina, Leskovca, Čačka i Kruševca? Majci koja je u prošlim ratovima ostala bez sina, sestri koja je ostala bez brata, deci koja su ostala bez roditelja, to su žrtve prvoga reda. Te ljude ne interesuje gde su i kako njihovi poginuli. Njih zanima pravda, i žele pravdu i žele da se njihovi dželati kazne. Neki koji su govorili u ovoj sali o žrtvama najbolje bi bilo da su ćutali ili da su makar pognuli glavu kada govorimo o žrtvama u prethodnim ratovima. Neki koji su spominjali Sloveniju moraju znati da tamo nije ratovala srpska vojska, već JNA koju je napala teritorijalna odbrana Slovenije, a JNA su činili i Srbi, i Hrvati, i Slovenci i Bošnjaci. Naravno da istrajavamo da odgovorni i za te zločine odgovaraju. Znate, neki kažu da je ova deklaracija, a pogotovo Deklaracija o osudi zločina u Srebrenici, prečica za EU. Ne postoji prečica za EU. Ova deklaracija i veličanstvena Deklaracija o osudi zločina u Srebrenici su plod i želja nas da iskažemo sva osećanja i solidarnost sa svim žrtvama, solidarnost i saosećanje su nešto što ljudska bića razdvaja od drugih bića na planeti. To je ono što razdvaja ljude od neljuda. Ne delimo žrtve na žrtve ovoga ili onoga roda, niti dželate svrstavamo u dželate onoga ili ovoga roda. Oni koji kažu da se ne ide u EU puzeći, go i bos, na kolenima, moraju znati da se ne ide u EU ni natraške. Ne ide se u EU tako što ćete jednoga dana na Skupštinu Srbije lepiti plakat "Sigurna kuća za Ratka Mladića", drugog dana sa tribine i bine gledati kako gori američka ambasada i druge ambasade u Beogradu, a trećeg dana trčati u te ambasade da se rukujete sa diplomatama jer se obukli evropsko odelo. Ne ide se u Evropu tako što neko ne zna razliku između 6.000 huligana koji lome Beograd i dva miliona građana koji 5. oktobra brane svoju izbornu pobedu. Oni koji prete da će surovo kazniti svakoga ko se drzne da napadne Srbiju neka se sete kako su surovo kaznili napadače koji su nas napali kada su bili na vlasti i neka se sete kako su nas branili, a ja se sećam, pa ih molim da mene više ne brane. Sam ću se braniti. Za kraj, svakog 22. aprila u Srbiji se obeležava nizom prigodnih manifestacija Dan sećanja na žrtve genocida počinjenih nad Srbima, Jevrejima i Romima u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj. To je i dan sećanja na žrtve nacističke okupacije za vreme Drugog svetskog rata. Jakob Matijas je ime čoveka, jednog od 107 ljudi koji se probio iz logora Jasenovac. Evo šta je govorio na toj komemoraciji: "Ne smemo zaboraviti zbog mladih, zbog generacija koje dolaze da im se to nikada ne vrati. Kada sam svom sinu pričao o doživljenom, rekao sam mu – voli sve, pomozi i budi pošten. Dozvolimo da naša različita mišljenja možemo ukrstiti. Zbog toga ne treba da budemo neprijatelji". Dame i gospodo narodni poslanici, ispred parlamenta Republike Srpske u Banjaluci nalazi se spomenik pod nazivom "Topola užasa". Ta "Topola užasa" podseća na stravične zločine počinjene srpskom narodu u Jasenovcu, nad Romima, Jevrejima i drugim antifašistima. Ta "Topola užasa" upozorava i o toj "Topoli užasa" Gordana Kuić je kazala: "Ovo drvo zapis je patnje. To nije topola bola. To je čitanka našeg juče i stablo srpskog neprebola. Ta "Topola užasa" osušila se 1978. godine na ušću reke Une u Savu, a tu je pobijeno hiljade i hiljade ljudi." Nikada se neće osušiti sećanje našeg naroda na nevine žrtve i ova deklaracija, danas koju donosimo, jeste naša topola bola. Nju su posadile neke druge ruke, ne naše ruke, a ruke nas koji ćemo glasati za nju čuvaju tu topolu od nezaborava. Zahvaljujem vam se, dame i gospodo iz DS i koalicije ZES, zato što tu topolu, tu uspomenu čuvamo čistih ruku i čiste savesti.
Iskorišćeno je osam minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Narodni poslaniče Tomislave Nikoliću, želite li repliku na izlaganje narodnog poslanika Srđana Milivojevića? Pravo na repliku, Tomislav Nikolić.
Ako vi niste prepoznali da je gospodin Milivojević govorio o meni, ja jesam, a vi odlučite ako nemam pravo na repliku – nemam. Navikao sam na svašta u ovoj vašoj demokratskoj Srbiji. Gospodin Milivojević se bavio mojom diskusijom, a nije izgovorio svoju. Gospodine Milivojeviću, nije zlatno samo ono što vi govorite. Nije demokratsko samo ono što vi radite. Nije veličanstveno samo ova tačka kada o njoj govorite vi. Nismo mi došli na seljačku olimpijadu. Nismo mi ovde za šutiranje. Nisu naše diskusije za potcenjivanje i nisu, gospođo Čomić, za ocenjivanje od strane drugih poslanika. Vi to mudro sprovedete. Ko je gospodin Milivojević da ocenjuje moju diskusiju? Šta sam ja njemu rekao danas uopšte? Jesam li ga pogledao dok sam govorio? Kakav je ovo način? Sačekate na kraju da napadnete poslanika opozicije za ono što je govorio. Imali ste svoju priču. Ponovili ste priču iz Deklaracije o Srebrenici. Sve je isto, i opet napad na srpski narod, i napad na nas koji se ne slažemo sa ovakvom osudom zločina nad Srbima. Radite svoj posao. Ko vam smeta? Da vam kažem nešto, gospodine Milivojeviću, jedan od vođa huligana 5. oktobra bili ste vi. Kakvu god sudbinu pripremate ovima koje zovete huliganima, spremite se za takvu sudbinu. Vi ste upalili Beograd. Vi ste iz ove skupštine odneli sve što je vredno. Ova skupština i dan-danas još nije adaptirana. Vi ste odneli oružje iz Majke Jevrosime, iz policijske stanice. Vi ste bili predvodnik toga, gospodine Milivojeviću. Otkud vama smelosti, otkud vam to srce i ta duša da nekoga nazovete huliganom, da vi nekog nazovete huliganom? Ceo vaš politički život je bio huliganstvo.
Narodni poslaniče, molim vas da se pridržavate pravila.
Zaista se izvinjavam, možda u afektu malo govorim preterano, ali zaista da gospodin Milivojević nije upalio Skupštinu nikada se ne bi bavio politikom. To je tačno.
Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, zaista mislim da je povređen član 107. Ovde su izrečene nedopustive uvrede. Ovo je nivo komunikacije koji je, kako god da se tumači sloboda govora, nedopustiv u Narodnoj skupštini. Molim vas da tako nešto ne dopustite ili da izreknete opomenu onima koji zloupotrebljavaju skupštinsku govornicu kako bi na potpuno nedopustiv način vređali druge narodne poslanike. Ko je on da meri ko je drugi narodni poslanik?
Nema povrede člana 107, ali je zanimljivo da čujemo u raspravi da jedan narodni poslanik nema pravo da ocenjuje diskusiju drugog narodnog poslanika. To je suština parlamentarizma, da argumente razmenjujemo potcenjujući jedni drugima diskusije. S obzirom da se narodni poslanik Tomislav Nikolić izvinio da govori u afektu, onda ćemo podrazumevati da su emotivni razlozi koji dovode do afekta doveli i do pogrešne procene o tome, da li ili ne, bilo koji narodni poslanik sme da procenjuje i ocenjujediskusiju drugih narodnih poslanika. Želite da govorite o povredi Poslovnika ili želite pravo na repliku? Pravo na repliku narodnoj poslanici Nadi Kolundžiji? Izvolite.
Samo da razjasnim nešto, ako je to zaista suština parlamentarizama, uvedite to u Poslovnik. Vi ste Poslovnikom zabranili obraćanje drugim poslanicima, zato sam reagovao. Ne, ne mislim da sam nešto visoko na nebu u odnosu na gospodina Milivojevića. Poslanik sam, kome on po vašem Poslovniku ne sme da se obraća, gospođo Čomić. On je dužan da govori o temi koja je na dnevnom redu, a vi ste dužni da ga opomenete kad god ne govori o temi koja je na dnevnom redu. Na dnevnom redu nije Tomislav Nikolić, jeste u vašim glavama i vašim noćnim morama, ali, zaista, tačka se ne zove -raspraviti o tome šta govori Tomislav Nikolić.
Narodni poslaniče, nije vas pomenuo. Da jeste, prekinula bih ga i upozorila da nema direktnog obraćanja. Vaš zahtev za replikom je bio malo iznenađenje za mene, jer mislim da je cela diskusija mogla da prođe i bez replike. Narodni poslanik je govorio o politikama. To je dozvoljeno Poslovnikom. Pogledajte stenogram, jednom jedinom rečju nije spomenuo ni ime nijedne stranke, niti ime ijednog poslanika. Pažljivo slušanje bi svima nama uštedelo mnoge emocije koje dovode do afekta. Narodni poslanik Božidar Delić ima reč. Narodni poslanik Srđan Spasojević želi da govori o povredi Poslovnika? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, reklamiram član 107, jer moje je dostojanstvo kao narodnog poslanika, pogotovo iz one jedinice, odnosno onog dela teritorije Srbije odakle dolazim, zaista povređeno. Gospodine Milivojeviću, u Sloveniji, bez obzira što se to tada zvala Jugoslovenska narodna armija, poginuo je momak iz Mataruške banje koji je mučki ubijen lovačkom puškom, tandžarom, kada se peo u helikopter koji nije imao municiju. Zamislite vi sada kako je njegovim roditeljima, kada vi kažete da nisu ginuli pripadnici srpskog naroda, odnosno da su to bili pripadnici Jugoslovenske narodne armije.
Narodni poslaniče, molim vas da ne zloupotrebljavate pravo koje dobijate za povredu Poslovnika i da pažljivo slušate ono što drugi narodni poslanici govore. Molim narodnog poslanika Miroslava Markićevića da ne dobacuje. Danas sam već izrekla mere opomene iz člana 103. stav 7. zbog smatranja narodnih poslanika da mogu da zloupotrebljavaju pravo iz stava 1. ovog člana. Narodni poslanik ni jednom jedinom rečju nije izgovorio ono zbog čega ste se vi našli uvređeni, što znači da ili niste slušali narodnog poslanika, ili smatrate za sebe da imate pravo da zloupotrebite Poslovnik i da dobijete reč tada kada ne možete da je dobijete, pa vam izričem opomenu iz člana 103. stav 7. Narodni poslanik Božidar Delić ima reč, posle njega narodni poslanik Aleksandar Čotrić i to je poslednji prijavljeni govornik.
Uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas prilikom otvaranja rasprave izračunao sam da je već osmi mesec prošao od prvog pokušaja da deklaracija o osudi zločina nad srpskim narodom i građanima Srbije uđe u skupštinsku proceduru. Sedam meseci obećanja javnosti da je deklaracija gotova, završena i tekst samo što nije donet. Održano je više kolegijuma predsednice parlamenta sa ovom deklaracijom na dnevnom redu i nije postignut konsenzus po ovom pitanju. Zašto je to tako? Da li su poslanici Narodne skupštine Republike Srbije mazohisti koji imaju tako negativan odnos prema sopstvenom narodu, njegovim patnjama ili je po sredi nešto drugo? Nikada u ovoj skupštini za sve ovo vreme, nijednog trenutka nije dovedeno u pitanje da sve zločine treba osuditi i da svi zločinci zaslužuju da se nađu tamo gde im je mesto. Od samog početka je takvo mišljenje bilo i kod većine građana Srbije. Ali, šta smo mi davno, još pre osam meseci učinili u ovoj skupštini? I danas, na samom početku otvaranja rasprave, pomenuto je da su gotovo sve poslaničke grupe u to vreme dostavile Narodnoj skupštini svoje deklaracije. Jedan broj tih deklaracija je ovde danas predložen kao proširenje dnevnog reda i, kao što se očekivalo, one su odbijene. Nisu pomenute deklaracije DSS i SNS. Kada malo bolje razmislim i povežem ovo danas sa onim događajima oko usvajanja Deklaracije o Srebrenici, ispada malo simptomatično istupanje u to vreme različitih državnih zvaničnika Srbije, počevši od predsednika Republike Srbije, gde su nas i građane Srbije ubeđivali da na njih niko nije vršio pritisak u vezi Deklaracije o Srebrenici, koja je, kao što se i sami sećate, ovde usvojena sa tek jednom tankom većinom. Tada smo vam govorili da se otvara Pandorina kutija, da činite veliku grešku. SNS je ponudila deklaraciju o osudi svih zločina. Ono osnovno pitanje, vrlo kratko i danas i tada je – zašto jednom deklaracijom nisu osuđeni svi zločini? Tekst rezolucije je bio tako dobro izbalansiran i sigurno prihvatljiv za veliku većinu poslaničkih grupa, ali ona nije ni uzeta u razmatranje. Da je uzeta u razmatranje, siguran sam da bi upravo postigli taj konsenzus koji vi tražite. Ogromna većina poslanika bi glasala za takav tekst rezolucije. Danas sam siguran da to nije urađeno iz razloga što rezolucija SNS nije bila dobra, već zbog toga što je tekst rezolucije o Srebrenici bio vaš domaći zadatak koji ste dobili od svojih nalogodavaca i koji ste rešili na način kao što smo svi do tada videli, sa jednom običnom većinom. Na taj način, učinili ste ogromnu štetu svom narodu i građanima Srbije. Taj prvi pogrešan korak koji ste učinili sada, doveo je do toga da ceo dan raspravljamo o drugoj rezoluciji. Da smo doneli rezoluciju onako kako smo je mi predložili, danas uopšte ne bi bilo potrebe da se raspravlja o ovoj rezoluciji. Mi iz opozicije, posebno iz SNS, tada smo vas upozoravali na moguće posledice donošenja te rezolucije. Poznato je kako se inače u ovoj skupštini poštuje reč opozicije, poznato je kako prolaze i amandmani opozicije kada su zakoni u pitanju. Građani Srbije su svedoci da kada ne usvojite naše amandmane jedne godine, ono za šest meseci ili za godinu dana ti zakoni ponovo dolaze na doradu. Vratiću se na deklaraciju. Način na koji ste usvojili Deklaraciju o Srebrenici, hteli vi to da priznate ili ne, upravo govori o tome da postoje žrtve prvog i drugog reda, a ovom današnjom deklaracijom upravo želite da potvrdite da su zločini koji su činjeni prema mom narodu zločini drugog reda, da su žrtve mog naroda drugorazredne. To je naprosto neprihvatljivo za mene i smatram neprihvatljivo za sve poslanike opozicije, posebno za poslanike SNS. Kako je, gospodo, ciničan zahtev u tački 3. prema drugim državnim institucijama – insistirajući pred međunarodnim institucijama da srpske žrtve imaju isti tretman kao i žrtve pripadnika drugih naroda, a da počinioci jednako odgovaraju. Gospodo, znači, vi ste ovim zahtevom priznali da se srpske žrtve različito tretiraju pred međunarodnim institucijama i da se zločinci odgovorni za srpske žrtve ne procesuiraju onako kako treba. Međutim, kakvo je nama pravo da tražimo takvo ponašanje od drugih državnih institucija, ako mi ovde u Skupštini prvi nismo ispoštovali taj princip jer postojanje dve deklaracije govori da sve žrtve na ovim prostorima nemaju isti tretman. Taj princip da sve žrtve imaju isti tretman upravo u ovoj skupštini i sa ove dve deklaracije je narušen i kako onda imamo pravo da od drugih tražimo da se pridržava tog principa. Ova rezolucija je nečija dnevno-politička potreba, sigurno nije potreba srpskog naroda, sigurno da ćemo naći mali broj građana koji će NATO agresiju 1999. godine, koja je inače najteži zločin, zločin protiv mira, moći podvesti pod "žaljenje i solidarnost sa žrtvama NATO bombardovanja", kako je to ovde rečeno, dato praktično u tački 2. Gospodo, NATO bombardovanje je zločin koji traje. On ne traje do sutra, on će trajati 4,7 milijardi godina, koliko će u Srbiji i na KiM umirati ljudi od posledica tog bombardovanja. Prema tome, zločini postoje sve dok postoje i žrtve. Izračunao sam da na KiM, dok prestane opasnost ili se opasnost bude smanjila samo za polovinu, treba da živi 188 miliona generacija. Neka u svakoj generaciji umre samo po jedan čovek, pa valjda to govori o tome kakve su razmere zločina koje je učinio NATO pakt u našoj zemlji, a to je sve podvedeno pod žaljenje. U Srbiji je već umrlo mnogo ljudi, a broj žrtava na KiM od NATO agresije već je prevazišao broj žrtava u samom sukobu 1999. godine. I sam sam svedok NATO zločina, za razliku od većine vas, jer sam lično 15. aprila i 15. maja, kada su napadnute šiptarske izbegličke kolone od NATO bombardera, učestvovao u zbrinjavanju tih žrtava. U jednom i u drugom napadu je poginulo između 80 i 100 civila, a preko 100 civila i u jednom i u drugom napadu bilo je ranjeno. Neka su to albanske žrtve, mi i tada nismo gledali jesu li to Albanci, jer mi, naša vojska im je ukazala prvu pomoć i upotrebila svoje rezerve krvi da bi spasili te živote, iako su i tada i danas, i uvek kažem, sve su žrtve iste, to smo dokazali po sto puta, ali onda dozvolite da se i žrtve mog naroda tretiraju jednako kako ja tretiram žrtve iz drugih naroda. Isto tako, teško se može naći građanin Srbije ili teško se može naći reč opravdanja zato što se u ovoj deklaraciji nije našao i zločin počinjen nad pripadnicima JNA u Sloveniji. O tome smo raspravljali na kolegijumu predsednice i taj stav je jednom ušao u ovu deklaraciju i tek sada vidim da ga ponovo nema. Iz svega napred rečenog, jasno je zašto SNS ne može glasati za ovakav predlog deklaracije.
Reč ima poslanik Aleksandar Čotrić.
Dame i gospodo narodne poslanice i poslanici, poslanici SPO u okviru poslaničke grupe ZES u danu za glasanje podržaće usvajanje predložene deklaracije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Ratni sukobi koji su vođeni na prostoru bivše Jugoslavije, ali i Republike Srbije, završeni su pre 11 godina, ali se njihove posledice i te kako snažno osećaju i danas, a nažalost, tako će biti i u budućem vremenu. Nedavno je objavljen podatak da je formalno tek pre nekoliko dana završen Prvi svetski rat, koji je počeo pre gotovo 100 godina i to isplaćivanjem poslednje tranše ratnih reparacija od strane Nemačke Francuskoj, koja je bila napadnuta u tom ratu. Nadam se da na ovim našim balkanskim prostorima sukobi koji su vođeni neće imati tako dugačak ishod i takav epilog i da će zapravo usvajanje i ove deklaracije označiti, barem u simboličkoj ravni, početak kraja sukoba vođenih krajem prošlog veka, i neka ova deklaracija i deklaracija koju smo letos usvojili, o Srebrenici, bude podsticaj i parlamentima drugih država da postupe isto ili slično. Mi ovom deklaracijom osuđujemo zločine nad pripadnicima našeg naroda i građanima Srbije u poslednjim ratovima, ali moramo da se osvrnemo i na zločine koji su nad našim narodom počinjeni u Drugom svetskom ratu, pre svega zato što, uz Jevreje i Poljake, Srbi su procentualno u tom najvećem sukobu u istoriji čovečanstva imali i najveći broj žrtava. Moram da podsetim da je logor Jasenovac progutao 700.000 srpskih, jevrejskih i romskih žrtava, da je bio treći logor za vreme postojanja nacizma, iza Aušvica i Buhenvelda, a da je po monstruoznosti bio bez premca, da je na tlu tzv. Nezavisne Države Hrvatske postojao i logor za decu u Jastrebarskom, jedini takav logor u istoriji dosadašnjeg ratovanja. Međutim, da bi ovanaša deklaracija koju ćemo usvojiti dobila svoje oživotvorenje i svoj puni smisao i značaj, mi, poslanici SPO, predlažemo da se odgovarajućim propisima, zakonima donetim na osnovu ovog dokumenta, u budućem vremenu realizuju i sledeće aktivnosti. Smatramo da bi trebalo da se u prestonom gradu osnuje memorijalni centar posvećen žrtvama i da se u okviru tog spomeničkog kompleksa nalazi i muzej koji će odgovarajućim artefaktima podsećati na žrtve iz Drugog svetskog rata i poslednjih ratnih sukoba, da taj memorijalni centar bude ustrojen po uzoru na Jad Vašem u Jerusalimu ili Tsitsernakaberd, to je memorijalni centar koji postoji u Jerevanu u Jermeniji jer su i oni takođe bili žrtve velikog genocidaod 1915. godine. Mislim da je posebno značajno da se na tom mestu istaknu sva imena žrtava, da se do tada oni popišu i utvrde osnovni podaci o svakoj žrtvi, jer samo će u tom slučaju one biti verodostojne i imati svrhu zašto je neko dao život za slobodu, ako bude upamćen i ako ga budu generacije pamtile. Potrebno je ustanoviti odgovarajući državni organ koji će biti u nadležnosti Vlade Srbije, koji će se baviti popisom žrtava, u saradnji sa odgovarajućim naučnim institucijama, ali i pojedincima; moji prethodnici, kolege iz SPO, pomenuli su neke od njih, poput Nemanje Devića, koji su samostalnom inicijativom popisali žrtve. To treba da bude posao države, odgovarajućih institucija koje će biti za to opremljene i finansirane, i da se prikupe za svaku žrtvu podaci, ime, prezime, datum i mesto usmrćenja, i osnovni biografski podaci. Zašto je to značajno? Zato što moramo da utvrdimo istinu koja će biti zasnovana na istorijskim činjenicama, odnosno materijalnoj građi i da to prezentujemo i domaćoj, ali i stranoj javnosti. Izdatak ovakvog državnog tela, pored tog prikupljanja podataka, njihove sistematizacije i obrade, trebalo bi da bude i da se u vaspitnom radu sa mladim generacijama razvija značaj tolerancije, poštovanja ljudskih prava, suzbijanja jezika mržnje, ukazivanje na osnovu istorijske građe i činjenica, dužnosti razvoja mirovnih inicijativa i antiratnog raspoloženja. U tom cilju je značajno organizovati i međunarodne konferencije, izložbe u zemlji i inostranstvu, na kojima će se objektivnim pristupom rasvetliti činjenice o srpskim žrtvama. Takođe, ova tematika bi trebalo da bude zastupljena u školskim i nastavnim programima. Kolega Srđan Milivojević je pomenuo 22. april, to je dan sećanja na žrtve genocida. Tog dana je poslednja grupa zatvorenika u zloglasnom ustaškom logoru u Jasenovcu izvršila poslednji proboj i 700.000 ljudi je na tom mestu izgubilo život, a samo 100 se spasilo. Dakle, tog dana bi trebalo da bar na jedan minut sve u ovoj zemlji stane da oda počast tim žrtvama. Dobro je što najviši predstavnici naše države tog dana odaju počast žrtvama, što polažu vence na spomenik žrtvama genocida na Starom sajmištu, pored Save, u Beogradu. Toga dana bi trebalo i u školama da se na početku nastave pomene taj dan i šta on zapravo znači za naš narod. Takođe bi država trebalo na razne načine da podstakne stvaranje naučnih i umetničkih dela koja govore o zločinu genocida nad našim narodom. Moram da pomenem i da odam dužno priznanje nekima od pripadnika hrvatskog naroda koji su snažno, umetnički i na veoma hrabar način, progovorili o zločinima hrvatskih ustaša nad nedužnim srpskim civilima u Drugom svetskom ratu. Da pomenem veličanstvenu poemu "Jama" Ivana Gorana Kovačića ili izuzetan naučni rad Viktora Novaka "Magnum krimen", koji govori o ustaškim zločinima u tzv. NDH, pa dokumentarni film Gordana Zafranovića "Krv i pepeo Jasenovca". Kada već pominjem umetnička dela, moram da istaknem i roman "Nož" Vuka Draškovića, objavljen 1982. godine, koji je progovorio o decenijama skrivanom genocidu koji su za vreme Drugog svetskog rata nad Srbima počinile hrvatske i muslimanske ustaše, a komunisti svih naroda tadašnje Jugoslavije, pre svega srpske, nažalost su sve činili da se obruše na ovo delo i na njegovog autora. Ali, ta saga o velikom zločinu nad srpskim narodom je u to vreme proglašena za jeres, za svetogrđe. Tim tamničarima pisac je odgovorio na sledeći način: "Oni koji kriju zločin spremni su da zločin ponove". Ovim rečima u sadašnjem vremenu nije potrebno nikakvo tumačenje. Da završim time što ću istaći da cilj deklaracije nije i ne sme da bude ozleđivanje starih rana, već njihovo zaceljenje. Ovaj parlament i svi mi u njemu verujem da smo duboko posvećeni tom cilju i da ćemo se rukovoditi rečima Njegove svetosti počivšeg patrijarha srpskog gospodina Germana, koji je rekao u Jasenovcu: "Opraštamo, ali pamtimo".
Iskorišćeno je 10 minuta i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Jovan Damjanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zločini učinjeni nad pripadnicima srpskog naroda i drugih građana, hoću da kažem romske nacionalnosti i drugih, istorijski su poznati i u sve istorije je ušlo da su se nad srpskim narodom vršili teški zločini, genocidi nad romskim narodom, nad jevrejskim narodom, što je zabeležila cela istorija. Istoričari su zabeležili sve ono što je važno, ali to je prošlost, sigurno treba da gledamo i u budućnost. Bivša JNA nikada nije imala napadačku doktrinu, ona je imala odbrambenu doktrinu. Nikada Srbija i srpski narod i srpska vojska nisu napadali druge, već su stalno bili napadani. Kad god su bili napadani, u Prvom i u Drugom svetskom ratu, a i u ovom trećem građanskom ratu, Srbi su najviše imali žrtava, kao i druge manjine. Kad pogledamo da se za vreme građanskog rata svašta dešavalo, da su se snabdevali raznim oružjem, kalašnjikovima; zašto su se naoružavali kalašnjikovima? Da bi ubijali srpski narod u Hrvatskoj i u drugim republikama. Avioni su dolazili i u Ljubljanu, i u Sarajevo i u Zagreb i snabdevali ih sa najsavremenijim oružjem. Mi znamo da je naša vojska bila zatečena i u kasarnama, da su bili i bez vode, i bez hrane itd., pa su im čak pretili, aliipak moramo da sve to zaboravimo, došlo je do neke normalizacije stanja. Ako pogledamo, najveću invaziju je 1941. godine Nemačka napravila na našu državu, bilo je velikih žrtava, bilo je velikih zločina, ali došlo je do pomirenja, došlo je do normalizacije, imamo diplomatske, ekonomske i druge odnose i sa Nemačkom i sa drugim zemljama koje su bile u invaziji na našu državu. Sigurno da ne smemo da se bavimo prošlošću, mora da stoji u istoriji, moramo da gledamo u budućnost. Zašto? Da bi naša zemlja, i naš narod i naše generacije, mogli da žive bolje, da upravo poprime neku kulturu koja će dati bolji život i standarde u svi oblastima Republike Srbije i svim građanima. Moramo da uspostavimo jednu ravnotežu, da uspostavimo diplomatske i sve druge odnose koje će osetiti ovaj narod i ova država. Mogu samo da kažem da sve zločine koje je doživeo srpski narod, doživeo je i romski narod. Čak smo mi doživeli duple zločine, da Romi nad kojima su izvršeni zločini na Kosovu, njihova imena su prikazana kao da su Albanci, a to su Romi. To je zločin. Međutim, naša država, demokratska Srbija, sigurno da se neće osloniti na prošlost, moramo na budućnost i sigurno da ćemo raditi sve ono što je bolje za naše građane. Smatram da Demokratska levica treba da podrži ovu deklaraciju jer je to interes naše države i naših građana. Demokratska levica Roma će glasati za ovo. Sve što je prošlo, ne treba više da se vraća, ne treba o tome da diskutujemo mnogo, ali treba da gledamo za bolji život svih naših građana u demokratskoj Republici Srbiji.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika Narodne skupštine. Predstavnica predlagača narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, bez obzira što je ova današnja rasprava opet pokazala suštinske razlike u razumevanju među nama šta jeste odgovorna politika i da li je svaki pojedinačni ljudski život dovoljno vredan da se ne vodi politika koja će ga izgubiti, zadovoljna sam činjenicom da u suštini niko nije ozbiljno osporio ovu deklaraciju. Ono što se moglo čuti jeste zapravo pokušaj da se napravi međupartijski obračun na temi kao što je ova. Mnogi podaci koji su ovde iznošeni upravo potvrđuju da je neophodno da Srbija nađe načina da, ne zaboravljajući svoju prošlost, ne zaboravljajući žrtve, procesuirajući sve počinioce zločina, snažno krene napred. Dakle, sve ove diskusije za mene su bile samo potvrda da radimo posao koji je od neprocenjive važnosti za budućnost Srbije. Neki su govorili o sebi, a ne o ovoj deklaraciji i to verujem da će građani jako dobro prepoznati. Istina je da mi nismo napravili nikakvu razliku među žrtvama, da mi nismo izuzeli nijedan zločin i nismo zaboravili nijednu žrtvu, jer ova deklaracija se odnosi na sve ono što se dešavalo na prostorima bivše Jugoslavije. Želim da kažem da građani koji očekuju od nas ne samo da pokažemo da imamo saosećanja sa njihovim patnjama i žrtvama koje su podneli, već da očekuju od nas da institucije urade posao kako bi žrtve dobile svoju satisfakciju i kako bi počinioci odgovarali za ono što su učinili. Zato mislim da je prednost ove deklaracije, jer njena suština jeste u tome, ne da se nadmeće u tome kome je teže i kome je više žao, već da damo podršku i tražimo je od drugih da prema srpskim žrtvama imaju isti odnos kao i prema sopstvenim. U ime predlagača, želim da prihvatim amandman koji je podnela poslanička grupa SPS-JS, amandman koji se odnosi na preambulu deklaracije na alineju 2. Dakle, ovaj amandman precizira jedan propust koji je napravljen u osnovnom tekstu deklaracije i zato u ime predlagača prihvatam ovaj amandman.
Na osnovu člana 98. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Pošto je Narodna skupština završila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem četvrtak, danas, 14. oktobar 2010. godine, sa početkom u 20.15 časova, kao dan za glasanje o tački dnevnog reda Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Istovremeno, podsećam narodne poslanike da ćemo odmah nakon glasanja, nakonzaključivanja Druge sednice Drugog redovnog zasedanja, početi i otvoriti Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja, čiji je početak, kako sam vas obavestila, odložen nakon zaključivanja ove sednice koja je u toku. Ponavljam, glasanje je u 20.15 časova. Hvala vam.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje o tačkama dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, kvorum za rad Narodne skupštine u danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutno najmanje 126 narodnih poslanika, pa vas molim da ubacite kartice u jedinice elektronskog sistema. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali 128 narodnih poslanika i da ima uslova da nastavimo rad. Izjašnjavamo se o Predlogu deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Pošto je Narodna skupština obavila jedinstven pretres o Predlogu deklaracije, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije, u načelu. Molim da se izjasnimo. Od 133 poslanika, svih 133 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog deklaracije u načelu. Prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na preambulu amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dejan Radenković i Đorđe Milićević. Predstavnik predlagača narodni poslanik Nada Kolundžija prihvatila je amandman u toku pretresa. Zakonodavni odbor smatra da je u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Molim da se izjasnimo. Od 133 poslanika, 129 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila amandman. Na tekst Predloga deklaracije amandman je podnela grupa 20 narodnih poslanika poslaničke grupe DSS – Vojislav Koštunica. Molim da se izjasnimo. Od 133, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na tekst Predloga deklaracije amandman je podnela grupa od devet narodnih poslanika poslaničke grupe Nova Srbije. Molim da se izjasnimo. Niko za, od 133 narodna poslanika. Amandman nije prihvaćen. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu deklaracije u celini. Stavljam na glasanje Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije u celini. Od 133 narodna poslanika, 133 su za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda i građanima Srbije. Prelazimo na odlučivanje Skupštine o povredama Poslovnika na koje su ukazali narodni poslanici. Povodom ukazivanja narodnih poslanika na povrede Poslovnika Narodne skupštine, podsećam vas na odredbe člana 103. stav 6. i stav 10. Poslovnika, prema kojima ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, narodni poslanik smatra da je povreda učinjena može zahtevati, bez prava na obrazloženje, da se Narodna skupština bez pretresa o tome izjasni u danu za glasanje. Saglasno navedenim odredbama Poslovnika prelazimo na odlučivanje. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, na sednici 14. oktobra 2010. godine, u 11.10 časova, ukazao je na povredu člana 107. Molim Narodnu skupštinu da odluči da li je povređen navedeni član Poslovnika. Niko za, od 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Narodni poslanik Aleksandar Jugović, na sednici 14. oktobra 2010. godine, u 13.05 časova, ukazao je na povredu člana 107. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da se izjasnimo. Od 129 poslanika, za povredu je glasalo sedmoro. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređeni navedeni član Poslovnika. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje jedine tačke dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njoj, saglasno članu 102. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem Drugu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. (Sednica je završena u 20.25 časova.)
TREĆA SEDNICA DRUGOG REDOVNOG ZASEDANjA 14. oktobar 2010. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 20.25 časova. Predsedava Slavica Đukić-Dejanović, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 124 narodna poslanika. Podsećam vas da je članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine, prilikom usvajanja zapisnika i utvrđivanja dnevnog reda, postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 129 narodnih poslanika, pa postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam da sam ovu sednicu sazvala izuzetno za četvrtak, 14. oktobar 2010. godine, dakle, u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge zakona i drugih akata iz predloženog dnevnog reda sednice. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda, saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine, potrebno je da Narodna skupština odluči o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, predlogu za dopunu predloženog dnevnog reda, predlogu za spajanje rasprave i predlogu za promenu redosleda tačaka dnevnog reda. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 129 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 128 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o transportu opasnog tereta, koji je podnela Narodnoj skupštini 27. septembra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 128 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti prirode, koji je podnela Narodnoj skupštini 28. septembra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 128 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o meteorološkoj i hidrološkoj delatnosti, koji je podnela Narodnoj skupštini 1. oktobra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 129 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o upravljanju otpadom, koji je podnela Narodnoj skupštini 1. oktobra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 128 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu, koji je podnela Narodnoj skupštini 11. oktobra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 128 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Odbor za pravosuđe i upravu predložio je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog odluke o davanju saglasnosti na Odluku o obrazovanju i radu stručne službe Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, koji je podneo Narodnoj skupštini 12. oktobra 2010. godine. Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, 126 za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Radojko Obradović je predložio da se predloženi dnevni red dopuni tačkom dnevnog reda – Predlog zakona o završnom računu budžeta Republike Srbije za 2008. godinu, koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini 3. decembra 2009. godine. Da li narodni poslanik Radojko Obradović želi reč? (nije prisutan) Molim da se izjasnimo o tome. Od 129 narodnih poslanika, niko za. Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodna poslanica Gordana Čomić, na osnovu člana 92. stav 2, člana 157. stav 2, člana 170. i člana 192. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se obavi zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predlogu odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije; zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o hemikalijama, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o biocidnim proizvodima, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti prirode, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o upravljanju otpadom, Predlogu zakona o meteorološkoj i hidrološkoj delatnosti; zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu, Predlogu zakona o izmeni Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Fondu za razvoj Republike Srbije; zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta; zajednički načelni jedinstveni pretres o Predlogu zakona o zaduživanju Republike Srbije kod KBC Banke a.d. Beograd, Nove Kreditne banke Maribor d.d, EUROBANK EFG a.d. Beograd, Vojvođanske banke a.d. Novi Sad, Hypo-Alpe-Adria Bank a.d. Beograd i Erste Bank a.d. Novi Sad i kod BANCA INTESA a.d. Beograd, UniCredit Bank Srbija a.d. Beograd, Raiffeisen bank a.d. Beograd i Societe Generale Banke Srbija a.d. Beograd koje su dale zajedničku ponudu, Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Societe Generale Banke Srbija a.d. Beograd i UniCredit Bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Akcionarskog društva za vazdušni saobraćaj "JAT AIRWAYS" a.d. Beograd, Predlogu zakona o potvrđivanju Okvirnog sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Narodne Republike Kine o obezbeđenju Republici Srbiji koncesionog zajma Narodne Republike Kine, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o državnom koncesionom zajmu za Projekat sistem NUCTECH tm za inspekciju kontejnera/vozila između Vlade Republike Srbije kao zajmoprimca i Kineske Export Import banke kao zajmodavca, Predlogu zakona o potvrđivanju Dopuna Konvencije o stvaranju Saveta za carinsku saradnju i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Kabineta ministara Ukrajine o uzajamnoj pomoći u carinskim pitanjima; zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola između Vlade Republike Srbije i Vlade Češke Republike, uz Sporazum o ekonomskoj saradnji između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Češke Republike, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Češke Republike o izmenama i dopunama Sporazuma između Savezne vlade Savezne Republike Jugoslavije i Vlade Republike Češke o uzajamnom podsticanju i zaštiti ulaganja, potpisanog 13. oktobra 1997. godine, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Malte o uzajamnom podsticanju i zaštiti ulaganja, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o trgovini i ekonomskoj saradnji, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Bosne i Hercegovine o saradnji u oblasti turizma, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat o ekonomskoj, tehničkoj i naučnoj saradnji i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti turizma između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat; zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o saradnji u oblasti humanitarnog reagovanja u vanrednim situacijama, sprečavanja elementarnih nepogoda i tehnogenih havarija i uklanjanja njihovih posledica, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o saradnji u borbi protiv kriminala, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o policijskoj saradnji i Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o osnivanju i funkcionisanju zajedničkog kontakt centra za saradnju policije i carine; zajednički jedinstveni pretres o Predlogu odluke o davanju saglasnosti na Pravilnik o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji radnih mesta u stručnoj službi Poverenika za zaštitu ravnopravnosti i Predlogu odluke o davanju saglasnosti na Odluku o obrazovanju i radu stručne službe Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Da li poslanik, gospođa Gordana Čomić, želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog gospođe Čomić. Od 129 poslanika, za predlog gospođe Čomić glasalo je svih 129, pa konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predlog za promenu redosleda pojedinih tačaka. Narodna poslanica Gordana Čomić, na osnovu člana 92. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se izvrši promena redosleda tačaka dnevnog reda počev od šeste tačke pa do kraja. Redosled prvih pet tačaka dnevnog reda ostaje kao u predloženom dnevnom redu koji je dostavljen narodnim poslanicima. Da li narodna poslanica Gordana Čomić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da se izjasne. Od 129 poslanika, za je glasalo 129. Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red sednice akata po hitnom postupku, predloge za dopunu predloženog dnevnog reda, predlogu za spajanje rasprave i predlogu za promenu redosleda pojedinih tačaka, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Od 129 poslanika, za je glasalo 128. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini, u celini. Molim službu da pripremi prečišćeni tekst dnevnog reda. Dnevni red: 1. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, 2. Predlog odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije 3. Predlog zakona o Prostornom planu Republike Srbije od 2010. do 2020. godine, 4. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o hemikalijama, 5. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o biocidnim proizvodima, 6. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu, 7. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini, 8. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti prirode 9. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o upravljanju otpadom 10. Predlog zakona o meteorološkoj i hidrološkoj delatnosti 11. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu 12. Predlog zakona o izmeni Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, 13. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranja izvoza Republike Srbije, 14. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Fondu za razvoj Republike Srbije, 15. Predlog zakona o transportu opasnog tereta, 16. Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama 17. Predlog zakona o zaduživanju Republike Srbije kod KBC Banke, a.d. Beograd, Nove kreditne banke, Maribor d.d., EUROBANK EFG a.d. Beograd, Vojvođanske banke a.d. Novi Sad, HYPO - ALPE - ADRIA BANK a.d. Beograd i ERSTE BANK a.d. Novi Sad i kod BANCA INTESA a.d. Beograd, UNICREDIT BANK Srbija a.d. Beograd, RAIFFEISEN BANK a.d. Beograd i SOCIETE GENERALE banke Srbija a.d. Beograd, koje su dale zajedničku ponudu, 18. Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist SOCIETE GENERALE banke Srbija a.d. Beograd i UNICREDIT BANK Srbija a.d. Beograd po zaduženju akcionarskog društva za vazdušni saobraćaj "JAT AIRWAYS" a.d. Beograd, 19. Predlog zakona o potvrđivanju Okvirnog sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Narodne Republike Kine o obezbeđenju Republici Srbiji koncesionog zajma Narodne Republike Kine, 20. Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora o državnom koncesionom zajmu za Projekat sistem NUCTECH-tm za inspekciju kontejnera/vozila između Vlade Republike Srbije kao zajmoprimca i Kineske Export Import banke kao zajmodavca, 21. Predlogu zakona o potvrđivanju Dopuna Konvencije o stvaranju Saveta za carinsku saradnju, 22. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Kabineta ministara Ukrajine o uzajamnoj pomoći u carinskim pitanjima, 23. Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola između Vlade Republike Srbije i Vlade Češke Republike, uz Sporazum o ekonomskoj saradnji između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Češke Republike, 24. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Češke Republike o izmenama i dopunama Sporazuma između Savezne vlade Savezne Republike Jugoslavije i Vlade Republike Češke o uzajamnom podsticanju i zaštiti ulaganja, potpisanog 13. oktobra 1997. godine, 25. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Malte o uzajamnom podsticanju i zaštiti ulaganja, 26. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o trgovini i ekonomskoj saradnji, 27. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Bosne i Hercegovine o saradnji u oblasti turizma, 28. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat o ekonomskoj, tehničkoj i naučnoj saradnji, 29. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti turizma između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat, 30. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat 31. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o saradnji u oblasti humanitarnog reagovanja u vanrednim situacijama sprečavanja elementarnih nepogoda i tehnogenih havarija i uklanjanja njihovih posledica, 32. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o saradnji u borbi protiv kriminala, 33. Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o policijskoj saradnji, 34. Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o osnivanju i funkcionisanju zajedničkog kontakt centra za saradnju policije i carine 35. Predlogu odluke o davanju saglasnosti na Pravilnik o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji radnih mesta u stručnoj službi Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, 36. Predlogu odluke o davanju saglasnosti na Odluku o obrazovanju i radu stručne službe Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Rad nastavljamo u utorak, 19. oktobra, u 10.00 časova.