Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Branče Stojanović, Živodarka Dacin, Vladimir Milankov i Miodrag Stamenković. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O REHABILITACIJI (pojedinosti) Na član 4. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo poslanik Milan Stevović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo poslanik Miljko Četrović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podnela poslanik Gordana Pop-Lazić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Petar Cvetković podneo je amandman kojim je predložio da se posle člana 7.doda novi član 7a. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Ištvan Išpanović podneo je amandman kojim je predložio da se posle član 7. doda novi član 7a. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Ištvan Išpanović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman da se iza člana 7. doda novi član 7a. Radi se o naknadi štete, odnosno povraćaju imovine za lica iz člana 1. Međutim, pošto je Vlada prihvatila amandman koji je sličan mom, radi se o načinu povraćaja imovine, i s obzirom da je gospodin ministar obećao da će ove godine biti pripremljen zakon kojim će se ovo pitanje regulisati, povlačim svoj amandman. Hvala lepo.
Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije, a Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, zaista me fascinira pravničko neznanje predsednika Zakonodavnog odbora gospodina Aligrudića, koji uporno Narodnoj skupštini piše nekakve izveštaje, gde kaže: "Na osnovu člana 79. i 147. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor predlaže Narodnoj skupštini da odbije sledeće amandmane". Ne znam koji već put objašnjavam predsedniku Zakonodavnog odbora, i još jedanput ću, da član 147. glasi: "Predlagač zakona, nadležni odbori i Vlada dužni su da, pre sednice Narodne skupštine, razmotre amandmane koji su podneti na predlog zakona i da Narodnu skupštinu obaveste za koje amandmane predlažu da ih Narodna skupština prihvati, a za koje da ih odbije". U članu 79, na koji se takođe poziva Zakonodavni odbor, kaže se u četiri stava na koji način Odbor odlučuje, većinom glasova itd. Znači, nigde ne postoji mogućnost da se predlaže da se naši amandmani, kako ovde piše, odbiju, jer naši amandmani nisu ni nezakoniti, ni uvredljivi. To što na ovaj način iskazujemo stav prema zakonu, poslanička grupa SRS je u načelnoj raspravi govorila da Predlog zakona o rehabilitaciji, ovakav kakav je, ne možemo da prihvatimo i da nećemo za njega da glasamo. Jedini način, a to smo vam sto puta pokazivali, da iskažemo svoj stav jeste da predlažemo Narodnoj skupštini, odnosno pre toga Vladi, da se pojedinačno brišu svi članovi ovog zakona, jer je to naš odnos prema vašem predlogu zakona koji je katastrofalno loš. Član 8. Predloga zakona kaže da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u Službenom glasniku Republike Srbije. Naravno, ovaj član jeste u skladu sa zakonom, u skladu sa Ustavom. Ako predlažemo da se brišu svi prethodni članovi, svih sedam članova ovog zakona, onda je potpuno logično da se briše i taj član. Ako se prihvate naši amandmani, onda nema šta da se objavljuje u Službenom glasniku. Inače, pošto ste brzo pretrčali ovih nekoliko amandmana, od 4. do 8, nismo mogli da govorimo o pojedinostima, ali ću kratko da vam kažem i da vas podsetim na principijelan stav SRS da ne možemo da prihvatimo da o rehabilitaciji odlučuje samo Okružni sud u Beogradu, zato što mislimo da širom Srbije ima dovoljno dobrih i kvalifikovanih sudija i ne vidimo zbog čega bi ovo bila privilegija beogradskog Okružnog suda. Ne znam zašto mislite da su tu najbolji i najpoverljivijiljudi i ne znam kakve sudije, ako mislite da samo taj sud može da rešava pitanje rehabilitacije. Dakle, to je jedna od naših principijelnih primedbi, pogotovo što imamo jako loša iskustva sa vašim raznim specijalnim i specijalizovanim sudovima, odnosno većima, odeljenjima, tužiocima, počev od onih za organizovani kriminal, koji odlučuju na osnovu izjava zaštićenih svedoka, do ovih za ratne zločine koji takođe odlučuju o izjavama zaštićenih svedoka, a ti svedoci saradnici u našem pravosuđu su ono što nigde u svetu nisu, to su glavni egzekutori i oni su vama glavni dokazni materijal, odnosno njihove izjave i na osnovu takvih izjava naših specijalizovanih sudova oni presuđuju i naravno, plašeći se takvog iskustva, reagovali smo i amandmanom na član koji opredeljuje Okružni sud u Beogradu da obavlja ove poslove. Kada je konkretno reč o rehabilitaciji, ovde ste predvideli da se rehabilituju lica koja su progonjena od 6. aprila 1941. godine i naravno, bilo je dosta reči o tome, zašto baš taj datum, zašto ne neki drugi itd. Ali, moram da pitam šta će biti, po kom zakonu i kada će se rehabilitovati svi oni ljudi koji su progonjeni na razne načine, od petooktobarske "buldožer revolucije", a verujte, za ovih pet godina najviše je političkih progona na političkoj sceni Srbije, koliko god vi izigravali lažne demokrate i kvazi demokrate, to što se radi u ovoj vašoj tzv. demokratiji sa političkim protivnicima, to nigde u svetu ni u jednoj savremenoj civilizovanoj zemlji ne možete da sretnete. Zaista pitam kako će se i ko će rehabilitovati, na koji način, sve one koji su dolaskom petooktobarskih revolucionara na vlast podobijali otkaze, ko će rehabilitovati svih 12.000 ili koliko je već bilo uhapšeno u akciji "Sablja", njihove porodice koje su pretrpele razne pritiske i popreke poglede komšiluka i članova šire porodice. Dakle, ko će tim ljudima nadoknaditi ono što im je petooktobarska vlast uradila. Šta ćete da kažete za onog Šutanovca koji u jednoj emisiji, koja se zove "Piramida", kada mu Uroš Šuvaković, koji je bio njegov protivnik u toj emisiji, skreće pažnju da nosi cipele od 600 evra, kaže da je slučajno 5. oktobar i pokazuje nogom (kako bi on Šuvakovića šutnuo nogom da je 5. oktobar) i najavljuje neki novi 5. oktobar u toj emisiji. E sada, poruka i za Šutanovca i za Tadićevog najvećeg tajkuna, lopova Đilasa, za sve vas koji žalite što nije bilo 6. oktobra – nikada više neće biti ni 5. oktobra kakav je bio, nikada više nećete dočekati to što ste propustili 6. oktobar, a namera vam je bila jasna – da ubijate i da zatvarate. I zato vas pitam, kada ste govorili i predlagali ovaj zakon o rehabilitaciji, da li ste vodili računa i o svojim, odnosno delima svih vas petooktobarskih revolucionara, ko će rehabilitovati vaše žrtve?
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
U izveštaju Zakonodavnog odbora za pojedine amandmane neki put piše da predlažemo kao Zakonodavni odbor da se odbiju. To je prosto zbog toga što postoje dve mogućnosti: da se predloži da se amandman prihvati ili da se odbije, i to radi svaki odbor. Ne znam koji put to govorim za ovom govornicom, jer se moje shvatanje razlikuje od dosadašnje prakse i nastojaću sve vreme da ubedim i predsednika parlamenta i moje kolege da to promenimo. Naime, nije dobro da u izveštaju Zakonodavnog odbora piše da je amandman pravno moguć, to je sadržina rada Zakonodavnog odbora. Dakle, šta Zakonodavni odbor razmatra, to je određeno Poslovnikom kroz sadržinu njegovog rada, a prihvatanje i odbijanje su predlozi koji se daju Skupštini. Po meni, trebalo bi da i Zakonodavni odbor ima u svom izveštaju izraz: predlažemo da se amandman prihvati, a ne da je pravno moguć. Pitanje pravne mogućnosti amandmana je predmet sadržaja rada Zakonodavnog odbora, a forma predloga je nešto sasvim drugo što ide pred Skupštinu. Međutim, to je do sada bilo uobičajeno, pa se zbog toga javlja ta dilema da li mi predlažemo da se amandman odbije ili prosto konstatujemo da nije pravno moguć. Mislim da je u redu to što se predlaže da se amandman odbije, jer on u sebi implicira samo jednu stvar za koju je Zakonodavni odbor ovlašćen da radi. Drugo, podsetiću vas da se odluke na Zakonodavnom odboru donose većinom glasova od najmanje apsolutne većine članova Zakonodavnog odbora, pa prema tome, predsednik Zakonodavnog odbora sam po sebi ne donosi nikakvu odluku, niti može uticati neposredno sam na tu odluku, sem svojim glasom koji je jednak sa ostalim glasovima u Zakonodavnom odboru. Drugo, kada se predlaže da se neki amandman ne prihvati, tj.da se odbije zbog toga što nije pravno moguć, to implicira da je Zakonodavni odbor razmotrio taj amandman sa aspekta sadržine svog rada, a ne sa aspekta forme, jer je amandman razmatran sa aspekta forme i da je predloženo odbacivanje, zapravo ne bismo mogli predložiti odbacivanje, već se odbacuje neposredno na odboru, pa se takav amandman nikada ne bi ni mogao naći na skupštinskom zasedanju, niti bi se ovde mogao razmatrati. Prema tome, kada god neki odbor Skupštine, bilo da je Zakonodavni ili kakav drugi resorni odbor, predloži odbijanje amandmana, to je samo predlog odbora Skupštini Srbije koja taj predlog ne mora da uvaži. Već smo do sada videli, naravno da je bilo amandmana koje je Zakonodavni odbor predložio za odbijanje, pa su prošli na ovoj sednici Skupštine Srbije, odnosno na samoj Skupštini prilikom glasanja u danu za glasanje. Hvala.
Reč ima Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Vi, gospodine Mihailoviću, od jutros kao da radite na normu, počeli ste da štancujete naše amandmane sve vreme dok nisu bili srpski radikali. Imali ste valjda toliko sluha i demokratičnosti da vidite da tek ulaze poslanici, a ne u hodu da govori koleginica Radeta. Pa nećemo da se guramo na ova vrata kao vi kada bežite iz sale kad utvrdite kvorum, nego lepo, pristojno, civilizovano ću da dođem na svoje mesto. Zaista me iznenađuje da ni vi ni predsednik Skupštine niste proverili šta se dešava sa Zakonodavnim odborom. Kolega Krasić vas je lepo upozorio da je ne samo diskutabilno, već da postoji otvorena sumnja da taj odbor nema kvorum za odlučivanje. Ako je to već tako, a inače je prekršen član 147. Poslovnika, odnosno 146, onda me tim pre i zapanjuje ovakvo obrazloženje i nemogućnost da se podnese amandman, po tumačenju kolege Aligrudića, a i ministra, na osnovu onoga što sam podnela kao član 8. Iz cele koncepcije i celog izlaganja poslanika SRS jasno ste videli da je naš cilj da ovaj zakon ne stupi na snagu, jer smatramo da su ovim zakonom, a videli smo to u toku rasprave u pojedinostima i u načelu, otvorene još neke istorijske nesuglasice, razmirice, tumačenja ovako i onako. On je u suštini nepotpun na nizu primera, od podnošenja zahteva, preko uzimanja perioda od kada bi se vršila rehabilitacija lica. Ko su oni koji to mogu da urade i koji mogu da podnesu zahtev? Znate, žrtve nacizma i fašizma i oni koji su pod genocidom ustaša, a pre svega Hitlerove nacističke Nemačke stradali u najvećem broju na prostorima gde žive Srbi, mislim na najveći, nažalost, srpski grad pod zemljom – Jasenovac; mislim na centralni deo Srbije, preko 7.000 žrtava u kragujevačkim "Šumaricama" u jednom danu; preko otvaranja priče o tome da su pojedini koji za sebe govore da su nekakve demokrate, tipičan je primer Dragoljuba Mićunovića, on je jedan od osnivača DS-a, došli drugi po sistemu oca ubice, smenili ga i njih više nema. On sad ima ove svoje junoše koji lažu, otimaju, obmanjuju narod, obogatili su se za period od godinu, dve ili tri dana, poput ovog glavnog tajkuna Đilasa, a taj isti Dragoljub Mićunović za sebe traži (on im je predsednik političkog saveta i član predsedništva DS) da podnese zahtev za rehabilitaciju. U isto vreme javljaju se ljudi i dan-danas, hvala bogu, živi i neke gospođe koje su imale dosta godina manje nego Mićunović na Golom otoku. Evo, znam primer njegove supruge, tada je imala 18 godina, duže je boravila na Golom otoku od Dragoljuba Mićunovića. On je tamo imao sasvim jasnu i nesumnjivu ulogu, o čemu smo govorili i naš predsednik pre više od 10 godina. Prema tome, ne samo da je sve ovo što ste napisali u mnogim članovima diskutabilno, nego otvara nova pitanja i nove ideološke i kakve god hoćete razmirice. To nikako nije u funkciji pomirenja za koje se zalaže SRS, a vi – današnje demokrate, treba da pokažete na svojim delima i svojim rečima da zaista želite demokratski uređeno društvo i da ne želite ni lustracije niti da proganjate političke protivnike. Ali kako, kada nudite koaliciju Šutanovcu koji osim toga što se ovajdio u prošlom sazivu, uzevši ko zna koliko desetina otpremnina iz Saveznog ministarstva odbrane i koji sa cipelama od 700 evra na sebi preti ljudima da će da ih šutira i da će da se ponaša ovako ili onako? Takvima nudite koaliciju i svoju perspektivu vidite sa takvima. O čemu onda pričamo? Da pričamo o tome šta su neki radili ljudima i kako su se komunisti ponašali prema srpskim patriotama pre više od 60 godina, ili Nemci i fašisti, kao što je to primer u Kragujevcu. Pa, gospodine Aligrudiću, da ste imali malo obzira prema činjenici da je ovo sled koncepta SRS i prema mom amandmanu na član 8, koji tražim da se briše, ne biste tako brzopotezno reagovali ili poslali dopis, a u to nisam sigurna, ne znam ni kada ste predsedavali Zakonodavnim odborom, ni da li je tamo bilo kvoruma, jer veoma često se to dešava. Sa druge strane, bolje je, gospodine Aligrudiću, pošto ste još uvek okosnica ove kakve-takve koalicije, da razmislite malo o ovim zlikovcima preko puta. Zgrada preko puta, preko "Čedine zebre" puna je kriminala, tajkuna i onih koji su spremni da izdaju i prodaju zemlju. O tome razmišljajte, a ne o tome da odbijete moj amandman.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika. Izvolite.
Naravno, uvažavam sve motive zbog kojih se amandmani podnose i sve ih smatram legitimnim. Na koncu, svako ima pravo da napiše kakav god amandman, pa i takav da se član briše. Uvažavam i stav poslaničke grupe koja želi da iskaže svoj stav prema zakonu na taj način što traži da se sledstveno, ili koherentno dosledno svi članovi pojedinog zakona brišu, na taj način da bi jednostavno pokazali svoj stav prema zakonu. To je sasvim legitimno i na koncu da bi time dobili formalno pravo da se u danu za raspravu o amandmanima brojni članovi te poslaničke grupe jave i raspravljaju o svakom amandmanu koji je podnet, bez obzira na njegov sadržaj, što je takođe legitimno pravo. Niko nema nameru to ikada da spreči i tako će i biti. Prosto, zbog toga što odluke Zakonodavnog odbora koje izražavaju svoje mišljenje, u ovom slučaju negativno, prema amandmanima, ne sprečavaju ni u čemu raspravu o tim amandmanima i nemaju to za cilj, već imaju za cilj da ukažu da li su pojedini amandmani koherentni u odnosu na pravni sistem ili u odnosu na konkretan predlog zakona koji se pred nama nalazi. Ako imamo amandmanom napadnutu odredbu koja je vacatio legis, tj. završna odredba koja govori o stupanju na snagu zakona, usvajanjem takvog amandmana pokvario bi se zakon u takvoj meri u kojoj bi on bio praktično nemoguć. Prema tome, ne razmatramo mi amandmane u njihovoj sveukupnosti ili celini, u logičkom smislu koji je poslanička grupa koja je podnela imala u vidu, što takođe, ponavljam, smatram legitimnim i normalnim. Dakle, te amandmane na Zakonodavnom odboru ne posmatramo u njihovoj celini, nego pojedinačno prema poslaniku koji ih je podneo i prema smislu odredbe koja se amandmanom dira. Prema tome, bilo je slučajeva na Zakonodavnom odboru da smo neke amandmane iste poslaničke grupe oglasili pravno nemogućim, tj. predložili da se odbiju, dok smo druge sa istim sadržajem u odnosu na druge članove istog predloga zakona smatrali pravno mogućim. Prosto, samo zbog toga što smo gledali na koji se član zakona amandman odnosi i da li je brisanje tog člana uopšte moguće u kontekstu usvajanja predloga zakona. Jer, Skupština mora poći od pretpostavke da se predlog zakona daje da bi se usvojio, a ne zato da bi bio oboren. Na koncu, ako obaramo zakon u Skupštini, obara se, pre svega, odmah po usvajanju u načelu ili, ukoliko pojedini amandmani ne prođu, može se oboriti u drugom momentu, a to je kada se zakon usvaja u celini. Prema tome, to su ta dva momenta kada se može na zakon reagovati i realno ga oboriti, pri čemu zaista uvažavam napor svake poslaničke grupe da izrazi svoj stav na način na koji predvidi i ne smatram to nelegitimnim niti lošim. S druge strane, ne može se optužiti ni određeni odbor u Skupštini Srbije koji, po Poslovniku, ima tačno utvrđen zadatak da ne sme da obavi svoj posao u odnosu na konkretne amandmane, samo zbog toga što treba da ima u vidu koherentnost ili celinu predloga koji je dat. On je, dakle, politički legitiman, procesno je legitiman, ali sa aspekta rada Zakonodavnog odbora izaziva određeno mišljenje, pozitivno ili negativno, što nema uticaja na raspravu u Skupštini, niti ima neposrednog uticaja na dan za glasanje. Hvala.
Gospodine Krasiću, iz vaše poslaničke grupe tražili su reč pre vas. Ali, imate prednost pošto se javljate po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine Mihailoviću, zbog vas i zbog narodnih poslanika, molim vas da mi samo odgovorite. Znači, izlazim po Poslovniku, koliko još vremena, povodom ovog amandmana, ima SRS?
Imate još 7 minuta i 10 sekundi.
U čemu se ogleda povreda Poslovnika? Molim vas, u maloj sali održavate neko savetovanje, ne znam ko se savetuje i povodom čega se savetuje. Međutim, Narodna skupština jeste javna institucija, ali nije javna kuća da se tu svako savetuje povodom svega i svačega. Postoje nevladine organizacije, ima drugih lokacija, pa mogu i tamo da se savetuju. To je prva stvar, sada ću doći i do povrede Poslovnika. Poslanička grupa SRS je najbrojnija. Poslanici SRS su jutros bili prvi koji su došli i prijavili se na onom pultu da su spremni danas da rade. Kada je SRS trebalo da organizuje sednicu svoje poslaničke grupe, pojavio se problem da nema gde da se održi i onda smo morali, kao neki ilegalci, tu u hodniku da se skupljamo, da se dogovaramo šta ćemo danas da radimo. A vi ste brže-bolje iskoristili da proverglate sve moguće amandmane i da dođete do onog poslednjeg, osmog, i da kažete – pa da, to je vrhunac demokratije, napravili smo kvorum. Evo, ovi koji su napravili kvorum – pobegli, nema ih. Znači, forma je nadvladala suštinu. Ako smo ovde u Narodnoj skupštini samo zbog puke forme da postoji 250 ljudi koji su navodno neki poslanici, navodno zastupaju neke građane, onda moram da vam kažem da SRS ne deli to mišljenje. Ovde treba da pričamo, da razgovaramo, da se međusobno ubeđujemo, da građanima pokazujemo šta piše u Predlogu zakona, kako bi sutra znali šta ih čeka. Danas ste meni i pojedinim poslanicima SRS uskratili mogućnost da upozorimo buduće sudije, odnosno sudije koji bi sudili u ovim predmetima povodom rehabilitacije, šta će da se desi sa njima. Čim uzmu predmet odmah neka se sami lustriraju. Zašto? Jer oni su sami po sebi zakon, treba da stave prst na čelo i da kažu šta je to politički razlog, šta je to ideološki razlog, a ideologija, to je pogled – pogled na svet, na život, pogled na neki životni problem. Sada će neko nekoga da rehabilituje zbog pogleda. A juče smo imali prilike da vam ukažemo na komplikovanost predmeta od 1941, pa predmeta vezanih za 2003. godinu. Zar je moguće da se danas sprovodi nešto što bi trebalo nekog sutra da rehabilituje, a nemamo kriterijume, ali ovde treba na silu da se donese zakon. Dokaz za tu silu je upravo ono što ste vi sproveli. Na brzinu ste proverglali te amandmane. Da vas samo podsetim, kada neka od poslaničkih grupa, stranaka koje čine vlast i većinu u Skupštini, organizuje svoj sastanak, ne počinjete sa sednicom, nego prekidate, sačekujete, a na ovaj način nas maltretirate i svesno kršite Poslovnik. Koji član? I član 28. i 100. i 104. Ako hoćete da vam kažem, suštinski, od slova "p" do poslednje rečenice, da je objavljeno u "Službenom glasniku".
Gospodine Krasiću, dužan sam vam odgovor. Znate da sednica počinje u deset časova. Ušli ste u 10,20 časova i ljutite se što niste imali vremena da obrazložite vaše amandmane. Gospodine Vučiću, imate reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Krasić je potpuno u pravu. Ušli smo u 10,15, a vi ste počeli u 10,08 časova, gospodine predsedavajući, i za tih sedam minuta ste prošli sedam amandmana, a ustanovljavali ste kvorum dva-tri minuta. Razumem to, valjda vam se žuri, pa ćete tako da dobijete na vremenu. Problem je što nas niko nije obavestio, a dogovorili smo se još juče da držimo, po običaju, poslaničku grupu u maloj sali, a onda smo se skupljali po hodnicima. Malo je falilo da odemo u restoran, ali računam da bi se našli neki pametni novinari koji bi izmislili neku svinjetinu i jagnjetinu. Šta onda da radite, morate kao gluve kučke da se skupljate. Da neko pita šta ovi organizuju – nekakve hajdučke rastanke ili ne znam šta. U svakom slučaju, ovaj zakon koji želite da usvojite, a usvojićete ga, zato što ćete da obezbedite 126 onih koji će da uđu u salu, neće Srbiji doneti ništa dobro. Svaki amandman koji biste prihvatili, pa i amandman Nataše Jovanović, suštinski bi značio ukidanje zakona, odnosno nemogućnost opstanka u pravnom prometu, sve da ga i izglasate. Zato vas pozivamo da prihvatite naše amandmane, jer ne bi mogao da opstane u pravnom prometu takav zakon. O čemu je ovde reč? Vi donosite Zakon o rehabilitaciji, a imamo u pravnom prometu Zakon o lustraciji, zakon o progonu imamo u pravnom prometu. Bar za ljude iz DSS-a znam da se slažu sa mnom. To držite, a ni sami ne znate za šta. Ne znam da li ste primetili, najgori u ovoj zemlji, kad ne mogu da se dočepaju glasova naroda, govore da nam treba lustracija. Treba im lustracija zato što sve sa motkom kad skaču ne mogu do 3% da domanu, pa im treba da najbolje proteraju, one koje narod hoće da izabere, one za koje ljudi hoće da glasaju – hajde da im zabranimo da se bave političkim delovanjem, jer im ne možemo ništa ni svojim idejama, ni svojom pameću, niti bilo čim drugim. Zašto to ne stavljate van snage? Imate predlog srpskih radikala. Da li time pretite nekome na političkoj sceni? Mi time ne želimo nikome da pretimo. Naslušali smo se poslednjih dana, sada ću malo da analiziram to, kako izgleda taj demokratski odnos prema političkim protivnicima. Kada mi kažemo nešto za nekog od naših političkih protivnika, nađe se stotinu dušebrižnika, lažnih analitičara, to su oni analitičari za tanjir kupusa i tanjir pasulja što im date u "Grmeču", pa pišu šta hoće i govore šta hoće. Smeje se i Albijanić, zna da sam u pravu. Takvi se odmah pojave i kažu – nešto su nervozni radikali, zamislite rekli su neku reč ovamo i onamo. Pogledajte kakve reči slušamo poslednjih dana od onih koji bi u ovoj zemlji trebalo da budu najodgovorniji, jer predstavljaju vrh režima. Savetnik za fekalna pitanja preti motkama. Kako vi kažete: dođi sa tom motkom, on onda zove svoje urednike i novinare da kažu: vama prete iz Skupštine. Zamislite, neće da beže od vas, nego vam još prete i da će da vas sačekaju. Strašna pretnja. Onda za svog političkog protivnika koji ih, uzgred, rasturi u nekoj emisiji, kao što je Šuvaković rasturio Šutanovca i Srećkovića, kaže Šutanovac: "Šuvaković je kreten i magarac". Ljudi, o čemu ovde govorimo? Da li su to demokratske metode političke borbe? Da li je to demokratsko izjašnjavanje? Da li je to način na koji komunicirate sa političkim protivnicima? Čini mi se da je to najviši stepen demokratičnosti novodemokratskih vlasti. Imam pitanje – hoće li rehabilitacija da važi, nadam se da ste rehabilitovali bar jednu lopužu i kriminalca od onih koji su pokrali one silne slike 5. oktobra, kad ste upali u Saveznu skupštinu, hoćete li njih da rehabilitujete? Da podsetim građane Srbije, tada je nestalo 175 vrhunskih umetničkih dela, u vrednosti otprilike 22 miliona evra. Neprocenjivo je blago bilo. Upala je banda, zapalili su Skupštinu i počeli da odnose slike. To što su nosili TV itd, to je sitnica. To im ostaje za uspomenu, kao kad fudbaleri dele dresove na kraju, kad pobede neku utakmicu, tako su i ovi uzimali TV, zavese itd. To je bilo za uspomenu, da to razumemo. Hoćete li rehabilitovati one koji su otimali najpoznatije slike najznačajnijih srpskih slikara, i ne samo srpskih, koje su postojale u Saveznoj skupštini? Vidim da oko 73, ako se ne varam, pokušao sam tačnog broja da se setim, još nisu vraćene. Izgleda da su shvatili da i slike od 30.000 i 50.000 evra treba da ostanu za uspomenu. Interesuje me hoće li i to da bude za rehabilitaciju, ako ih neko nekada bude osudio, ako neko nekada bude rekao: izvinite, među vama je bilo nekih lopova. Baš nas čudi, mi smo očekivali da je to sve neki fini svet, demokratski, demokratske promene nam donose, neće oni da kradu, da otimaju. Hoće li da budu za rehabilitaciju i oni koji se danas hvale da na godišnjem nivou imaju 5 miliona evra profita tako što prodaju vazduh, kao što je najveći tajkun u Srbiji danas, ovaj Đilas? Hoće li svi u ovoj zemlji da budu za rehabilitaciju, sem onih koje ste progonili? Zato Milanoviću nećete da date ni da izlazi vikendima, zato što ćete da kažete da je pod specijalnim uslovima, a oni koji su ubili ljude, oni će da dolaze i da vam zapovedaju kako da se ponašate u budućnosti. Da li je to istina? Da, to je istina. Pogledajte šta se danas dešava. Nama o demokratiji sole pamet oni koji su najgore autokrate na kugli zemaljskoj. Pogledajte samo ministra odbrane ili ministra spoljnih poslova. To su ljudi koji su, podsetiću vas, kad su Hrvati pretukli i uhapsili onog momka koji se sa dve devojke slikao sa fotografijom đenerala Mihailovića, uopšte nije važno čijom, na placu bana Jelačića, pošto su zaboravili da kažu trg pa im je plac bliži. I Hitlera kad su dočekivali bilo im je bliže i jasnije. Dakle, uhapse i na 15 dana osude ljude. Zamislite, osude ga zato što se slikao sa slikom, a pri tome nameste čoveka hrvatske obaveštajne službe da priđe da ga prebije, pa ga prvo prebiju, a onda uhapse. Na sve to veliki ravnogorac, ministar spoljnih poslova, a bilo je sramota ne samo ravnogorce u Srbiji, nego svakog časnog Srbina, nevezano za njegovu ideologiju, kaže: "Šta mu je trebalo da nosi neke slike?" Da li je to bila reakcija? Hoćete li da ih rehabilitujete na takav način, ljude koji su osuđivani, a koje je u stvari osuđivao srpski režim? Hoćete da rehabilitujete sve žrtve onog zlikovca Zorana Stankovića? (Predsedavajući: Vreme.) Kao što znate, gospodine Mihailoviću, naše vreme tek dolazi, ali biću pažljiv, još minut i neću duže. Dakle, Zoran Stanković, ni manje ni više, svakog dana nekog hapsi. U pauzama hapšenja Zoran Stanković se bavi otpuštanjem sa posla. Nas ovde napadaju neki i kažu: vi ste devet otpustili, a 46 zaposlili. Ne, nego ćemo da otpuštamo. Naravno da ćemo da zapošljavamo, a onaj će da otpušta. Ali, ima da otpušta samo one koji su protiv njegove zločinačke politike i koji su mnogo sposobniji i pametniji od njega. Videli su pametnog i dobrog oficira na ispraćaju Miloševiću, ime mu je Milisav Pančić, ljudina, vojničina prava, potpukovnik naše vojske, živeo je u kasarni sa ženom i porodicom; u kasarni nema stana, nema ništa. Pošto se pojavio na ispraćaju, okoreli zlikovac i zločinac Stanković, da bi se dodvorio velikim demokratama, kaže – ti više ne možeš da budeš oficir, sada ideš na ulicu, ideš u penziju. Da li to tako ide? Ko će da rehabilituje Milisava Pančića, o njemu je reč, o tom potpukovniku? Hoćete li da ga rehabilitujete? Hoće li mu neko omogućiti da živi? Hoće li neko omogućiti da živi porodica Jova Đoga? Nema odgovora od zločinaca koji su mu otpustili ženu i kćerku. Nema odgovora na to. Ne moramo da idemo u 1941. i 1942. godinu da iskopavamo petokrake i kokarde, ili ne znam šta sve. To nam ne treba. Niko u Srbiji to neće više nikada. Treba da imamo jednu zastavu – naš crveno-plavo-beli barjak i da svi budemo pod tim barjakom i pod tom zastavom, a ne da budu oni koji će da služe nekima drugima i koji će Srbiju da ubijaju svakoga dana, da pri tome budu najveće demokrate i da nam sole pamet kako niko ništa ne valja, niko ništa ne ume da uradi, svi će da upropaste Srbiju, samo će oni dobro Srbiji da donesu. (Predsedavajući: Gospodine Vučiću, molim vas, vreme.) Završavam, hvala na strpljenju, veoma ste ljubazni i veoma korektni. Srbiji nije potreban zakon o rehabilitaciji u kojem će to da se tumači na tako proizvoljan način. Pitam vas, ministre, koji će sudija Okružnog suda da donosi odluke, da rehabilituje Dragoljuba Milanovića? Koji će sudija da rehabilituje nekog Milisava Pančića? Koji će sudija da rehabilituje kćerku Jova Đoga koja je kriva samo zato što je žena Srbina koji je poznavao tamo nekog Srbina? Ili će to da vam služi samo za rehabilitaciju vaših političkih istomišljenika, vaših političkih prethodnika ili nekog drugog. Zato je ovaj zakon loš i pozivam još jednom poslanike i one koji su rešili da glasaju "protiv", ako hoćete da glasate "protiv", nemojte da ulazite u salu, nemojte im davati kvorum. Ako hoćete da im date kvorum, onda nemojte da govorite ništa protiv zakona. Hvala najlepše.
Reč ima narodni poslanik Predrag Marković, po Poslovniku. Izvolite.
Hvala, gospodine Mihailoviću. Jedno obaveštenje, po Poslovniku, član 27, jer je dužnost predsednika Skupštine da se stara o radu stručnih službi, da ne bi neko pomislio ili da ne bi slučajno javnost pomislila da postoji diskriminacija nekih poslanika u odnosu na druge poslanike, dužan sam obaveštenje koje građani ne znaju. Skupština radi u nemogućim uslovima. Poslanici rade u nemogućim uslovima. U Skupštini nema dovoljno prostora. Pomenuta je mala sala, u kojoj je poslanička grupa, zbog brojnosti svojih poslanika, želela da održi sastanak, što je meni potpuno razumljivo, jer u prostorijama u kojima se uobičajeno održavaju sastanci nema dovoljno mesta. Novinari nemaju gde da rade. To traje nekoliko meseci, pokušavamo da proširimo taj prostor od ono malo novca što je Skupština dobila, a uštedela, zahvaljujući vama. Sada pokušavamo to da obnovimo. Novinari ne mogu da prate rad iz male sale. Svi ste pročitali izveštaj Evropske komisije, u kome se kaže da ste svi vi koji ste učestvovali u radu, pre svega u drugom delu 2005. godine, doprineli, svejedno koje ste stavove zastupali, da ova institucija stvori deo preduslova da počnu pregovori. Ali, u tom izveštaju je konstatovano da Skupština nema dovoljno stručnih službi, nema dovoljno zaposlenih, da je jedan sekretar na tri odbora. Sada se, zahvaljujući pomoći, vrši edukacija u maloj sali, da ti slabo plaćeni ljudi, koji su, zajedno sa vama, prošle godine je biloosam puta više amandmana, fizički 800% više je radila Stručna služba oko ovih zakona, a nije im plata povećana osam puta. Sada je u toku edukacija za te ljude da racionalizuju vreme, da omoguće da sve ovo što se prilježno radi, a to nije samo tokom rasprave na sednici, nego, dobro znate koliko radite u odborima, da se omogući da se radi. Zbog toga nije moguće, sem ako se najavi najmanje 24 časa ranije, da se u maloj sali, ili nekom od prostora Skupštine, nešto uradi. Daću vam samo mali primer da biste bili svesni – sudije koje ste izabrali i koji moraju da polože zakletvu pred predsednikom Narodne skupštine nemaju gde to da urade, pa smo pomerali danima i dogovorili smo, ministar Stojković i ja, tek za četvrtak u 10,00 sati, na taj način što će, kao što se danas desilo jednoj poslaničkoj grupi, polaznici ovog seminara čekati pola sata ispred sale pre nego što uđu. Nažalost, svi dobro znate u kojim uslovima radimo. Zahvaljujem vam se na strpljenju. Nema razloga da neko pomisli da će jedna stranka zbog toga, ili neki poslanik, ili neka poslanička grupa, da bude diskriminisana. Hvala vam.
Hvala. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Momir Marković, a vi ste, gospodine Omeroviću, posle njega.
Dame i gospodo narodni poslanici, Poslovnik kaže da narodni poslanik mora sa ove govornice da govori istinu. Došao sam u 10,10 časova, malo sam zakasnio, prolazio sam ovuda, kao da je neko, ne daj bože, bacio suzavac u ovu salu, svi poslanici vladajuće koalicije zaglavili su se na vratima i ne mogu da prođu. Upravo tako se radi odavno u ovoj skupštini – dođu u 10,00, a u 10,05 su već na ulici. Ko će sutra rehabilitovati ove "kleptokrate" iz beogradske vlasti, zbog ove poplave, zbog mnogo kriminala koji su do sada napravili, ali i zbog ovih propusta koji sada prave kod ove elementarne nepogode? Posledice mogu da budu katastrofalne. Poslanički klub SRS je dobio pismo od gospodina pukovnika Milutina Radivojevića, inače vlasnika broda sa niskom katarkom, broda koji može da plovi i pri ovako visokom vodostaju. Kada je voda nadošla, gospodin Radivojević je ponudio Kriznom štabu za odbranu od poplava Beograda brod sa kompletnom posadom, sa kompletnom odbranom koji bi dežurao na Savi i Dunavu za slučaj da se otkače šlepovi, barže, splavovi, a vidite i sami koliko toga ima na našim obalama i prete da trajno oštete ili čak sruše neke od beogradskih mostova. Znate li šta su mu odgovorili? Tri dana su ga fortali i rekli na kraju da nisu nadležni za njega. Moram da iznesem još jednu laž, zbog građana Srbije, ne zbog vas, gospodo iz vladajuće koalicije, na B92 se nedavno pojavio neko u Zemunu, neki pripadnik romske nacionalnosti i rekao da je zemunska opština dala pokvarenu hranu onima koji su iseljeni iz naselja "Goveđi brod". Dalijeta Ćerimi, predsednica naselja "Goveđi brod" daje izjavu u kojoj govori da taj čovek uopšte ne stanuje na "Goveđem brodu", s obzirom da su oni povezani, znaju gde ko stanuje. Verovatno ne stanuje ni u jednom od romskih naselja u Zemunu. Ovim se služe u B92, kao i ove "kleptokrate" iz Beograda. Dame i gospodo narodni poslanici, koliko sam uspeo da protumačim ovaj zakon, za njih neće važiti rehabilitacija.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Evo, u pravu su kolege koje su pre mene govorile, a koje su upozorile na sprinterski početak radnog dana. Jer, ako bi se ovaj princip i ovaj način rada primenio, mogli bismo do kraja prolećnog zasedanja da prođemo sve zakone koji su u skupštinskoj proceduri. Naprosto, to je nešto što stoji kao primedba i možda i kao povreda Poslovnika. Javio sam se pošto smo na samom kraju rasprave o amandmanima o Zakonu o rehabilitaciji, jer nisam stigao da govorim o jednom amandmanu, a tiče se amandmana na član 7, koji je podneo kolega Petar Cvetković. Naime, mislim da je za taj amandman, koliko sam uspeo da uhvatim u hodniku, ulazeći u salu, predsedavajući rekao da ga je Vlada prihvatila. Lično, smatram da je ovaj amandman bio nepotreban. Zašto to kažem? Naprosto, identične odredbe koje je Vlada prihvatila na osnovu amandmana kolege Cvetkovića su već sadržane u drugom zakonu. Podsetio bih, pre svega ministra i vas, dame i gospodo uvažene kolege narodni poslanici, da je 30. maja 2005. godine naša Skupština usvojila Zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. U članu 1. pomenutog zakona se izričito kaže, citiram: "Ovim zakonom uređuje se postupak prijavljivanja i evidentiranja imovine koja je na teritoriji Republike Srbije oduzeta bez naknade tržišne vrednosti ili pravične naknade, primenom propisa i akata o nacionalizaciji, agrarnoj reformi, konfiskaciji, sekvestraciji, eksproprijaciji i drugih propisa donetih i primenjivanih posle 9. marta 1945. godine". U članu 9. istog zakona se takođe kaže, citiram: "Pravni osnov i prava u pogledu vraćanja imovine ili obeštećenja po osnovu oduzete imovine prijavljene po odredbama ovog zakona, kao i postupak po zahtevu za ostvarivanje prava na povraćaj oduzete imovine ili obeštećenje za tu imovinu, urediće se posebnim zakonom". Dakle, gospodine ministre, mislim da je prihvatanje ovog amandmana nepotrebno, naprosto, što u ovom zakonu već postoje odredbe koje uređuju ovu materiju i stoga mislim da nije dobro da se ovakav amandman prihvati. Pošto smo na samom kraju rasprave Zakona o rehabilitaciji, u raspravi u pojedinostima, dozvolite mi da kažem samo dve rečenice. Najveći deo kolega, poslanika iz SPS-a i SRS-a, govorilo je zašto i zbog čega ne treba prihvatiti ovaj predloženi zakon. U principu i skoro u svemu, složio bih se sa onim što su rekli i predstavnici SPS-a, pre svega uvažavajući njihove razloge, odnosno nemogućnost ili nepostojanje nečega što u ovom trenutku ne može biti ni istorijski opravdano, a to je – da menjamo rezultate Drugog svetskog rata. Naime, ukoliko narodni poslanici u danu za glasanje usvoje predloženi zakon o rehabilitaciji ostaće zapisano da je ova Narodna skupština omogućila rehabilitaciju nekih ljudi koji su otvoreno sarađivali sa okupatorom naše zemlje u Drugom svetskom ratu. Zato, pozivam poslanike SPS-a da u danu za glasanje ne uđu u salu, jer to bi bio jedini način da spreče donošenje ovako lošeg zakona, kako su tvrdili u raspravi u načelu i u pojedinostima, i stoga očekujem da će biti principijelni i dosledni antifašisti i borci za istinu i prave rezultate Drugog svetskog rata, a ne da će posle priča koje su pričali sa ove govornice – ući u salu i omogućiti da loš zakon, kako su i sami potvrdili, prođe. Stoga, pozivam sve poslanike da ne prihvate predloženi zakon o rehabilitaciji.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi završnu reč? (Da.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što kažem koju reč o ovom zakonu, daću vam informaciju koju ste tražili juče, izgubili smo dosta vremena, a vezano je za Trgovište. Tražio sam podatke od republičkog tužioca i dobio da je krivična prijava već bila podneta, da je podneta opštinskom tužilaštvu. Ali, pošto se smatralo da je više nadležno i za teža dela, dala je Okružnom. Postupljeno je po prijavi i dat je nalog za pribavljanje podataka i informacija. Dakle, radi se na tome. Što se tiče samog zakona, zaista želim da vam se zahvalim na učešću u diskusiji. Bez obzira na različite pristupe koji postoje među strankama ili pojedincima, neke stvari su utvrđene kao nesumnjive. Prva stvar, bilo da je bilo pristupa sa jedne pozicije ili druge, nije više sporno da je bilo grešaka države i teških odluka na štetu pojedinaca. Ako se slažemo, zato nam je ovaj zakon potreban.Posle takve konsultacije da je grešaka bilo, da su neki ljudi veoma teško pogođeni, neki izgubili život, ne treba zbog naših ideoloških razlika to zanemarivati. Ako smo već složni oko toga da greške treba ispraviti, ovaj zakon je jedino rešenje. Ne treba ga dovoditi u sumnju tvrdnjom da li će biti valjano primenjivan. Zakon će zaista biti primenjivan na one prave slučajeve gde je došlo do ogrešenja o pojedince i važiće za sve slučajeve, do dana donošenja zakona. Ne treba da se izražava sumnja, vezano za ono da li će biti primenjen za 2000, 2001. i 2002. godinu. Ako je zakon, on važi za sve slučajeve u kojima se utvrdi da se država ogrešila o pojedinca. Ne moram mnogo ni da vam kažem, sem što sam već rekao, da ima slučajeva da ovo ministarstvo donosi odluke, ljudima se nadoknađuje šteta od akcije „Sablja“, postoji negde oko 600 i nešto predmeta i ljudi su zadovoljni, jer su dobili satisfakciju da je država pogrešila u njihovom slučaju. Imate niz presuda. Neki nisu bili zadovoljni ovakvim načinom, pa su tražili da to sud donese, i imate presude koje se donose. Prema tome, dajte da konstatujemo ono što je zaista bitno. Grešaka je bilo, pojedinci su platili to skupo i te greške treba da ispravimo ako želimo i kao narod i kao država da krenemo negde u budućnost. Dajte, kako sam to slikovito rekao, taj ranac koji vučemo na leđima da ostavimo u ćošak i da krenemo kao sav normalan svet napred. Druga stvar koja je ovde bitna, bez obzira na viđenje, bilo levih, desnih, bilo centra, izražavam zadovoljstvo što i posle ovakvih diskusija to ostaje na dlanu političkog neslaganja. Ne gledamo se ovde kao neprijatelji i to je ono što me čini zadovoljnim i daje mi nadu da ćemo u budućnosti tako moći da funkcionišemo. Mislim da je ovde definitivno, a to se više puta čulo, ne moramo kao narod i država da živimo istoriju, već dajte da nam istorija posluži za nauk da ubuduće ne pravimo iste greške. Iz tih razloga predlažem da ovaj zakon usvojimo i budite sigurni da će biti primenjivan, a za sve one slučajeve gde je bilo propusta i grešaka države, da neće biti nikakvih ideoloških pristupa ovom pitanju.
Zaključujem pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona, u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda:– PREDLOG ZAKONA O AMNESTIJI (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Zoran Krasić, Nemanja Šarović, Vojislav Milajić, Vjerica Radeta, Milovan Radovanović, Milan Stevović, Branislav Rankić, Petar Jojić, Momir Marković, Gordana Pop-Lazić, Milorad Mirčić, Petar Cvetković i Ljiljana Nestorović. Primili ste Izveštaj Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Ministre, da li želite da se izjasnite o amandmanima? Izvolite.
Neću vam oduzimati vremena, samo želim da kažem da ćemo prihvatiti amandman Petra Cvetkovića na član 1. U suštini, reč je o tehnici, jer kada je ovaj zakon ušao u skupštinsku proceduru, važio je stari Krivični zakon, a sada važi novi Krivični zakonik, pa je na ovaj način izvršena valjana prenumeracija. Iz tih razloga prihvatamo ovaj amandman Petra Cvetkovića.
Hvala. Koliko sam vas razumeo, to je jedini amandman koji prihvatate, a ostale amandmane ne prihvatate. Dobro. Na član 1. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
SRS je protiv ovog predloga zakona. Onaj prethodni zbog nedorečenosti, a ovaj u svom totalitetu – ugrožava i dovodi u pitanje državno jedinstvo i uopšte odnos građanina prema zakonu i prema zakonskim obavezama. Mnogima će biti verovatno to bolje, jasnije, ukoliko se krene sa kraćom istorijskom retrospektivom naših amnestija, povodom tzv. vojnih krivičnih dela. U Službenom listu SRJ, broj 28/96, objavljen je Zakon o amnestiji i tim zakonom su amnestirana sva lica koja su do 14. decembra 1995. godine učinila krivično delo, a to su krivična dela koja su obuhvaćena članom 1. Predloga zakona koji je danas na dnevnom redu. To je urađeno u vezi sa Dejtonskim sporazumom, kada je navodno zavladao mir na teritoriji bivše SFRJ. Prema jednom standardu koji postoji u tim konvencijama koje regulišu međunarodno humanitarno pravo, kada se završe oružani sukobi, oružana dejstva; kada se zaključi, uspostavi, održi mir, onda po pravilu ide ovakav akt, gde se amnestiraju sva lica koja su za vreme oružanih sukoba došla u situaciju da izvrše krivično delo neodazivanja vojnom pozivu, odbijanje primanja oružja, odbijanje učešća u odbrani itd. Naravno, država koja odlučuje o tome ima totalnu autonomiju da proceni koji će zahvat da pruži, tj. koliko će lica da obuhvati. Šta se desilo 2001. godine? U Službenom listu SRJ, broj 9/2001, znači na početku 2001. godine, posle uspešno izvršene demokratske tranzicije – kako izaći na ulicu, zapaliti Skupštinu, uništiti RTS; kako premlatiti Komrakova, Milanovića, pokrasti oružje iz policijske stanice u Ulici Majke Jevrosime; kako napraviti što veći haos i lom po nalogu iz inostranstva; sada se objavljuju knjige i vidi se da je engleska špijunska služba planirala da 5. oktobra krene građanski rat u Srbiji, a na našu sreću nije im to uspelo. Ipak je neki razum prevladao. Vidite, u svoj toj euforiji, koja je bila praktično početkom 2001. godine, donet je takođe Zakon o amnestiji, kojim su obuhvaćena krivična dela iz vojne oblasti, ali se daje amnestija licima koja su do 7. oktobra 2000. godine učinila, pa se navodi koja, krivična dela. Znači, prvim zakonom je obuhvaćen period do 14. decembra 1995. godine, a drugim – period od 14. decembra 1995. godine do 7. oktobra 2000. godine. Sada svaki razuman posmatrač onoga što se dešava u Srbiji i onaj koji ima prilike da čuje šta radi nova demokratska vlast demokratske opozicije Srbije, tzv. DOS, vidi šta je ona uopšte radila. Podsetiću vas – prvi demokratski izabrani predsednik SRJ, prva demokratska Vlada Republike Srbije, prvi demokratski izabrani predsednik Vlade Republike Srbije, prva demokratska Narodna skupština, prvo demokratsko hapšenje 2003. godine, gde je jednu mafiju trebalo da zameni demokratska mafija. Znate i sami da je ispred ili iza svake reči mogla da se stavi reč – demokratsko, da bi se ukazalo koliko je to različito i koliko je to mnogo bolje nego ono što je bilo pre toga. U takvim uslovima, kada je zasijalo sunce, kada je šest i po milijardi nagrnulo iz inostranstva, kada je rečeno: Kosovo i Metohija se rešava za 15 minuta, tamo su naši prijatelji, da ne ređam sve, desilo se da neko nije poverovao u demokratsku vlast, i od 7. oktobra 2000. godine do danas nije prihvatio oružje, nije se odazvao vojnom pozivu i učinio nešto što je njegova zakonska obaveza. Sada svaki primitivno prost Srbin koga odlikuje razumno rasuđivanje sebi postavi pitanje: šta to nije u redu ako je u Srbiji zavladalo nešto što bi moglo da se opiše kao svetlost, med i mleko gde god se okrenete, kako je moguće da se neki mladi čovek sa 19 godina drzne i da razmišlja o tome da se ne odazove na poziv vojske. Neće da služi vojsku. Kako je to moguće? Zašto taj čovek ne podržava demokratsku vlast? Zašto ne podržava demokratski suverenitet i teritorijalni integritet? Zašto ne podržava demokratiju? Sada oni koji su prepuni demokratije hoće da oslobode krivične odgovornosti neprijatelje demokratije. Ovi koji se nisu odazvali, a sada idemo na teren novog predloga zakona, radi se o licima za koje postoji osnovana sumnja da su izvršili sledeća krivična dela:odbijanje primanja i upotrebe oružja, po članu 202; neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe, iz člana 214; izbegavanje vojne službe, onesposobljavanje ili obmana, iz člana 215. Zamislite, u demokratiji neko sebi iseče prst da ne ide u vojsku, njega oslobađate. Protivnika demokratije oslobađate. Zašto? Usput da vas podsetim da je Boris Tadić tokom kampanje obilazio ove redove ispred ambasada i rekao – to je skandal, kako naši ljudi čekaju ovoliko. Učiniće sve da dođemo na belu šengensku listu, da što pre odu u inostranstvo. Šta je ispunio od obećanja? Ništa. Doduše, Bogdanović je pre neki dan priznao da je lagao tokom izborne kampanje, imao je taj stan, prozivali ga ljudi, a on kaže: nije bilo dobro da priznam. Tadić isto kaže da nije bilo dobro da prizna. Nedavno smo saznali da je ministar odbrane srbijanske mafije, koja je trebalo da bude demokratska, bio Boris Tadić. On u razgovoru tamo, pa čak i u svedočenju, kaže: nemojte da se sekirate, sada će novo Ministarstvo odbrane, tu će biti naš ministar odbrane, zastupati zemunski, surčinski i sve moguće klanove, ali demokratsku mafiju. To je to. Tako je neko smeo da se drzne i da odbije prijem oružja, da se ne odazove u vojsku. Kada je demokratija – nema oružanih sukoba, nema problema. Kopnenu zonu drže neki drugi, NATO prijatelj kontroliše, snima sa neba, sa svih strana, garantuje bezbednost, ne treba nam vojska. Ali, kako to da neko na godinu dana, devet meseci, šest meseci neće da ide u vojsku. Onda je došao gospodin Tadić, koji je rekao: možete da perete i pelene, možete da idete i u pozorište da glumite vojsku, gde god hoćete možete da idete samo da vas rasknjižimo da ste kobajagi služili vojsku. U tom scenariju uništavanja naše vojske koji potiče od organa države, od organa vlasti, to je bio prvo jedan ministar odbrane, ovaj patolog takođe, sada samo da istaba ono što je Tadić narušio. Došli smo u situaciju da i Vlada Republike Srbije, moram da vam kažem, da vam skrenem pažnju, propisi o služenju vojnog roka su na nivou državne zajednice. Krivično zakonodavstvo je na nivou republika, država članica ovoga što se zove državna zajednica. Sada se od nas traži da donesemo zakon da amnestiramo, a ovde kažu da je procenat – 2.500 ljudi. Ali, vidite kakav je to pokvareni scenario, logistika koja priprema javno mnjenje za ovo nalazi se u SPO-u. Onaj ministar, koji je poreklom iz Osijeka, navodno obilazio sve, rekao je – naši ljudi bi vrlo rado da se vrate ovde, ali imaju krivične prijave ili su podignute optužnice protiv njih zato što se nisu odazvali u demokratsku vojsku. Otišli su tamo, zasnovali radni odnos, peru po kafićima sudove, a to isto mogu i ovde da rade. Njima je teško čak i da skupljaju lišće u bolnici u Kovinu, jer i ta mogućnost postoji kao zamena, pošto se sada ide na civilno služenje vojske i to samo kod nas postoji. Po definiciji postoji prigovor savesti, želi čovek da služi vojsku, ali ne želi da primi oružje, pa ljušti krompir ili je muzičar, ali nosi uniformu. Ne, kod nas se izmislilo nešto drugo. Kada je taj Tadić mogao da izmisli za savetnika za vrlo važna pitanja vojske čoveka koji nije služio vojsku, onda vam je jasno kakva je sudbina naše vojske. Ako bi se u ovoj skupštini usvojio ovaj predlog zakona, onda svi vi koji budete glasali za ovakav predlog zakona, da znate da zadajete smrtonosni udarac našoj vojsci. Mogu da shvatim da ste imali mržnju, pa ste rekli da treba osloboditi one koji se od 1995. godine nisu odazivali da služe vojsku. I tada je Vuk pozivao, pozivali su ovde žene u crnom, belom, žutom, ali to je završeno 1995. godine. Mogu da shvatim da se neko uplašio 1999. godine, kada je izvršena neka amnestija sa datumom 7. oktobar 2000. godine, ali kako danas amnestirati nekoga ko ne poštuje demokratiju. Molim vas, ovi ljudi koji se nisu odazvali, koji su izvršili četiri ili pet krivičnih dela, oni ne poštuju demokratiju. Nije postojao nikakav bezbednosni rizik. Postojao je samo rizik da možda imaju problema sa hranom i vodom, ali nijedan roditelj ne bi dozvolio da njegovo dete, kada ode da služi vojsku, bude u nekoj nezavidnoj situaciji. Svaki roditelj pomaže svoje dete koje je u vojsci. U načelnoj raspravi dao sam ideju kako da pomognete vojsku, da oslobodite poreza porodice čija se deca nalaze na odsluženju vojnog roka, ali vi nećete to. Hoćete 2.500 onih koji su pobegli i za njih može da se kaže ne da su izdajice, izdajnici države, oni su izdali demokratiju. To treba da vas boli. Verovatno i oni nose cipele od 500 evra, verovatno zaslužuju amnestiju, jer oponašaju ovog preko puta, ovoga što ima medicinskog radnika za savetnika za medije, ovoga što ima tajkuna DS-a koji prodaje sekunde. Najskuplja stvar u Srbiji su sekunde, ali kod njega su mnogo jeftinije nego na RTS-u, nego kada se javite nekoj televiziji. A on se zalaže za tržišnu ekonomiju, s tim da ostane njegov monopol. Glasajući za ovaj zakon, glasate protiv demokratije. DS će se naljutiti, a vi znate kako DS funkcioniše, sve što oni kažu, to je demokratija. Ako ponovite te njihove reči, to je dokaz primitivizma i prostakluka, što bi rekao ovaj njihov "savetnik za fekalna pitanja". Njima je najslađe njihovo, a svima drugima smrdi. To je DS. Vodite računa, upozoravam vas. DS ima da vas napadne, jer ste oslobodili krivične odgovornosti one koji su rušili DS i demokratiju, to da znate. Ako glasate za taj zakon, oni će da peru ruke, pa će reći: molim vas, nemamo mi veze sa tim, mi smo, kažu, državotvorna stranka. Kažite mi koju je državu napravila DS, jer samo znam da je rasturila SRJ preko Havijera Solane. I još neki se pozivaju na svoju državotvornost, a gde su te države koje ste napravili, samo ste uništavali države, u koaliciji sa onima odozgo, onim teroristima itd. Što ne kažete da je Čedomir Jovanović saradnik OVK? Još nešto, tu se napadate sa DS-om, prozivate ih za kriminal, oni vas prozivaju za kriminal, a onda neko lupi rukom o sto i onda jedni drugima nude koalicije. Posle, kada krene izborna kampanja, samo ćemo da podsećamo građane ko je sa kim u koaliciji i ko je šta kome rekao. Molim vas, možda nije pravno moguće po Aligrudiću, ali kod njega je svašta nemoguće. Ovaj i sledećih 10 amandmana treba da se usvoji da bi se blokirao ovakav zakon kojim se uništava vrlo važna institucija, a to je vojska. Država bez vojske nije država. Sve države neguju svoju vojsku, jedino u Srbiji se rastura vojska. Zašto, čiji je to interes, ko to radi on je izdajnik, u najširem smislu reči.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Izvolite.
SPS smatra da bi ovaj amandman trebalo prihvatiti i time, da kažem, zakon obesmisliti, jer suština ovog zakona, po nama, jeste da se uništi vojska državne zajednice Srbije i Crne Gore, i iz tog razloga ovaj zakon ne možemo prihvatiti. Naime, nije slučajno donošenje ovog zakona, jer ovaj zakon, odnosno Predlog ovog zakona je na foru onih intencija koje su obeležile 1990. godinu prošlog veka i kampanje koja je tada vođena protiv vojske, države Srbije, protiv svega što valja u ovoj državi. Kada vidite šta se zbilo '90-tih godina, kao i ta kampanja koja je trajala, videćete da je vojska kao jedna od institucija sistema u vrednosnom smislu pala na zadnje mesto. To nije rezultat dešavanja u vojsci, oko vojske, nije rezultat ni načina komandovanja, niti onoga što vojska danas čini, nego je rezultat one propagande koja je tokom '90-tih godina činjena protiv vojske. Naime, ne treba zaboraviti uništenje, razbijanje bivše SFRJ, razbijena je velika i značajna vojska. Malo se zna, gotovo se ne pominje, a oni koji to znaju svesno zaboravljaju, da je vojska JNA bila jedna od potencijalno najjačih i najefikasnijih u svetu, računalo se među prvih pet, a ne pominje se i da je naša zemlja zahvaljujući prodaji oružja takođe bila među pet svetskih izvoznika. Pazite, jedna mala država kao što je bila SFRJ, sa 22 miliona ljudi, imala je takvu proizvodnju naoružanja različitih vrsta da je bila među pet vodećih zemalja u svetu. I dan-danas taj tenk "M-84" je tenk koji je u svojoj kategoriji neprevaziđen po borbenim i drugim osobinama. Ovo pominjem zato što su prilikom razbijanja SFRJ korišćene različite metode da se razbije vojska, a znate da je JNA trajala dok je trajala SFRJ. Onog trenutka kada je SFRJ prestala da postoji, prestala je naravno i JNA. Ali, zanimljivo je da je u kampanji koja je ovde na teritoriji Srbije vođena protiv vojske bila, da kažem, namenjena uloga svih ovih aktera u vojsci i onih koji su doprineli njenom razbijanju. Znači, u strukturi vojske bilo je, s obzirom da je vojska bila višenacionalna, pripadnika iz reda Hrvata, Slovenaca, muslimana, i za njih je bilo sasvim normalno da nastave da služe vojni rok u svojim mestima, u okviru borbenih formacija koje su formirane u tadašnjim nezavisnim državama, a za Srbe koji su ostali u Republici Srpskoj ili u Hrvatskoj, važio je naziv okupatora. To nisu koristili samo oni koji su razbijali SFRJ, nego su, nažalost, koristili i ovdašnji mediji da bi opet smislili vojsku. Naime, mimo tog spoljnog faktora koji je činio sve da vojska bude razbijena, mora se reći da je i sistem koji je bio uspostavljen na nivou SFRJ doprineo uništavanju vojske. To je onaj famozni ključ, kao osnovni element izbora čelnih ljudi u vojsci, to je komandovanje koje je bilo primenjeno '90-tih godina, na žalost politike, jer kada se politika umeša u vojsku onda vojsci brzo dođe kraj. Ali, mora se reći i javno i glasno da je derogiranju značaja i ugleda vojske doprinela i nekadašnja opozicija, a neki od njih su vlast ili ona vlast koja je bila i 2001. godine pa naovamo, svojom propagandom i pozivanjem na, sećate se, građansku neposlušnost. U okviru građanske neposlušnosti, nije to bilo samo izbegavanje služenja vojnog roka, nego i neplaćanje računa, činjenje svega onoga što bi trebalo da obesmisli državu i one funkcije koje država poseduje. Mora se reći da je ta kampanja iz '90-tih godina dala rezultate, uz greške koje je činila vojska u svom radu ili u svom delovanju, podložna naravno političkim odlukama, sve je to objektivno bilo nešto što jedegradiralo značaj i ulogu vojske na našim prostorima. Naravno, mora se reći i da izbegavanje služenja vojnog roka nosi u sebi i stvar, taj lični odnos pojedinca prema toj zakonskoj državnoj obavezi. Naime, zašto ljudi izbegavaju da služe vojsku, odgovori se mogu naći u tome i da je reč o problemima koje taj pojedinac poseduje, i u porodici, kod nekih je to nažalost i stvar vaspitanja, negde stvar obrazovanja, negde političkog stava ili nekih trećih, četvrtih, petih razloga. Svi oni uzeti zajedno imali su za posledicu da su ljudi izbegavali služenje vojnog roka. Jer, ako se vodi konstantna kampanja protiv vojske, uz afirmisanje negativnih primera ili predimenzioniranjedogađaja koji se svuda u vojsci u svetu svakodnevno dešavaju, onda dobijate negativan imidž i onda se postavlja opravdano pitanje da li bi bilo ko od roditelja u Republici Srbiji trebalo da dozvoli svom sinu da ide na odsluženje vojnog roka i da služi vojsku. Suštinski, vraćamo se na početak, da li je to i krajnji cilj koji su ovi agitatori nestanka vojske na prostorima naše zemlje i hteli da postignu. Naravno, mora se reći da je jedan od ciljeva da se naša vojska derogira, kao posledica njene efikasnosti za vreme 78 dana i noći bombardovanja, one agresije na SRJ, na Srbiju i Crnu Goru, 1999. godine. Bez obzira šta ko mislio ili govorio, ostaje nesporna činjenica da je naša zemlja 78 dana bombardovana iz vazduha sa visine od nekoliko hiljada metara, sa bezbedne visine; da su upotrebljene ogromne količine bombi; da je broj aviona koji su nadletali teritoriju naše zemlje bio fantastično velik; da su iz te bezbedne udaljenosti bombardovali ceo prostor Srbije i Crne Gore i tom prilikom naravno uništili mnogo toga, od građevina, bolnica, škola, puteva, infrastrukture, poginulo je mnogo ljudi. Ali, vezano za vojsku, mora se priznati da je naša vojska pokazala izvanredan stepen efikasnosti za tih 78 dana i noći. To je bila ona zadnja opominjuća stvar koja je ubedila zemlje koje su vodile kampanju protiv nas i koje su učinile da Srbija i Crna Gora ostanu same na prostoru bivše Jugoslavije, da vojsku treba dalje razbiti. Jer, kada se prilikom povlačenja naše vojske na osnovu Rezolucije 1244 Kumanovskog sporazuma, videlo sa kojom količinom, neoštećenom količinom oružja, vojska SCG povlači sa prostora KiM da bi ispoštovala odredbe sporazuma, videlo se koliko je ta avijacija bila neefikasna, vezano za uništenja vojnih potencijala. Da je vojska mogla da reaguje, da je postojala odlučnost u državi, onda bi se verovatno stalo na kraj terorističkoj organizaciji OVK koja danas predstavlja deo, suštinski deo tog kosovskog zaštitnog korpusa. Ali, to je bio jedan od razloga i to je i dan-danas jedan od razloga zašto vojska, bar onakva vojska kakva je bila, ne treba više da postoji. I naravno, pribeglo se kasnije i suptilnim metodama uništenja vojske. Smenjen je, u nazovi demokratskoj Srbiji, komandni kadar. Zašto, to znaju samo tadašnji ministar vojske, a sada predsednik Srbije, gospodin Tadić i ekipa oko njega. Jer, oni su smenili sve one uspešne generale koji su svoju sposobnost pokazali u toku vojnih operacija. Na njihovo mesto su došli ljudi koji jedini kvalitet imaju u tome što su završili seminare, kurseve u američkoj vojsci ili na koledžima zapadnih zemalja, možda i u Briselu, u okviru sedišta NATO. Oni nisu imali mogućnosti da se iskažu u borbi, jer nisu bili na komandnim položajima u to vreme, a nisu bili, jer naravno nisu imali kvalitet da bi bili izabrani. Svi oni ljudi koji su vodili našu vojsku u danima agresije su bili predmet smenjivanja. I onda se naravno priča o novoj strategiji, o novom komandnom kadru, priča se o Partnerstvu za mir, o NATO-u, a treba građanima Republike Srbije objasniti šta je suština i Partnerstva za mir i NATO-a. Nećemo dobiti samo kišobran koji će nas kao braniti od drugih, nego ćemo dobiti gazdu koji će onda svakog dana isporučivati svoje zahteve, a to ćemo još i plaćati, jer članstvo u Partnerstvu za mir i u NATO-u nije džabe, ono košta, i to milijarde i milijarde dolara, jer se menja sve. Menja se ne samo sistem komandovanja, nego i sistem naoružanja i onda se celokupni vojni potencijali moraju ponovo saobraziti, mora postojati naoružanje iz jednog centra, ovog puta iz SAD i iz zemalja EU. Sve ono drugo ne valja, ne zato što nije dobro, nego zato što mora da kupite kod gazde, i jednostavno će to sve biti prebačeno preko leđa građana Srbije. Usvajanje ovog zakona jeste direktno ruganje i onim vrednostima, u stvari ne vrednostima, nego onim porukama koje su promovisane 5. oktobra, jer vrednosti tu nema. Da je bilo vrednosti, nešto bi i ostalo. Zašto bi neko izbegavao služenje vojnog roka ako je u demokratskoj Srbiji, ako je sve super; sistem funkcioniše, institucije postoje, pravosuđe radi normalno, proizvodnja cveta, životni standard porastao; ako imamo sedam milijardi dolara i živimo kao "bubreg u loju"; ako je služenje vojnog roka samo jedan izlet koji traje nekoliko meseci i bez bilo kakve ozbiljnije obuke? Ako je sve idealno, idilično, kao što se tvrdilo da jeste, zašto su ti ljudi odbili vojni poziv ili su pribegli drugim načinima izbegavanja vojnog roka? Član 1. ovog zakona govori o izbegavanju vojne službe onesposobljenjem ili obmanom, samovoljnim udaljenjem ili bekstvom iz Vojske Jugoslavije. Zar stvarno mislite da ti ljudi zaslužuju da budu amnestirani od obaveze služenja vojnog roka? Bilo bi logično, ako je neko novo društvo, da trčeći odlaze da služe vojni rok, jer valjda veruju u vojsku koju su nazovi demokratske snage posle 5. oktobra promovisale. Naravno, ništa od toga. Od 5. oktobra naovamo iste one snage koje su '90-tih godina vodile kampanju protiv vojske, sada su pribegle tačno utvrđenim obavezama, da bi dalje uništili vojsku. Zato se stalno priča o tome da naša država ne treba da ima vojsku, stalno se pominju različite strategije, u okviru strategija različite cifre. Oni koji formalno imaju zvanje i oni koji nemaju nikakvo ni zvanje ni znanje o vojsci, pričaju o njoj i nude se različiti recepti kako bi to vojska trebalo da izgleda. U pozadini toga stoji da nama vojska više uopšte ne treba. Šta će nama vojska, nemamo od koga da se branimo. Kad pogledate okolo, nijedna od susednih zemalja nije se odrekla svojih ciljeva stvaranja velikih nacionalnih država. To nije ni Bugarska, za Albaniju znamo kako stoje stvari, Hrvati takođe imaju određene aspiracije. Znači, nemamo od koga da se branimo, nego će da nas brani NATO. Oni koji su nas bombardovali 78 dana i noći, oni će da nas brane od svojih slugu. To je suština odnosa prema vojsci koja se ovih godina zbiva na prostorima Srbije. Sve ono vredno, tradicionalno, iskreno, rodoljubivo, sve ono patriotsko što je postojalo u Srbiji vekovima pre, uništeno je ili gotovo uništeno u proteklih nekoliko godina, zahvaljujući, moram to reći, izdajničkoj politici koja se vodi prema vojsci. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Deo tog nekorektnog odnosa prema vojsci jeste i usvajanje ovakvih zakona koji će osloboditi one koji beže, izbegavaju vojsku, onesposobljavaju se, služe obmanama, da budu amnestirani. Onda se time šalje poruka i onim normalnim porodicama i mladićima, normalnim u patriotskom smislu, koji smatraju svojom časnom obavezom da se služi vojni rok, jer se time pomaže i borbenoj gotovosti zemlje i očuvanju njene teritorijalne celovitosti. Onda se i njima šalje poruka da to ne vredi i da se treba drugačije ponašati. Dok ne budemo uspostavili sistem vrednosti, kao država ne možemo računati da ćemo imati stabilnost ili da ćemo biti cenjeni. Ako ne cenimo sami sebe, teško da će nas drugi ceniti.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo poslanik Petar Cvetković. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Da, poslanik Živojin Stefanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predložio bih vam, nakon jučerašnje posete jednoj kasarni u Beogradu, da ovaj zakon povučete. To što ste prihvatili predlog amandmana Pere Cvetkovića, to je samo pravno-tehničko doterivanje. Mislim da zakon u celini treba da povučete, jer ćete se u suprotnom svrstati u krug onih koji vojsku bivše Jugoslavije, sada vojsku SCG ruše već zadnjih dvadesetak godina. Upravo rušenje te naše vojske počelo je od onog trenutka kada se u vojsci uveo princip zastupljenosti svih naroda i narodnosti i njihovo predstavljanje preko vojnih krugova. Sećam se dobro mobilizacije '90-tih godina, kada je u kasarni "Tito" u Prištini cela brigada bacila oružje. Pozvan sam tamo kao politički aktivista da smirim ljude iz tog kraja. Oni su govorili – dokle ćemo samo mi sa juga Srbije ići na vežbe, jedni te isti ljudi. Njima je komandant bio pripadnik naroda, koji je posle toga bio general, predvodnik vojske BiH, pukovnik za MPV iz Makedonije, koji je posle toga odmah napustio vojsku i otišao u Vojsku Makedonije, a u Petoj upravi tadašnje JNA. Sa juga Srbije su samo mobilisani u pekare, kuvare, pešadince, eventualno veza i graničare. One specijalne jedinice nije bilo. Par momaka koji su bili specijalci, račundžije, vozači, itd, koji raspolažu motornim vozilima, morali su da idu na sve mobilizacije. Zbog toga su ti momci dezertirali, jer nisu mogli da popune jedinice iz naših krajeva. Nakon toga, prilikom mobilizacije 1999. godine, upravo ta grupa koja je tada rasturala odbrambenu snagu Srbije, bunila je narod, pozivala da ne idu u vojsku, da je vojska ideološka, da ratuju za granice države Slobodana Miloševića. Zato je u mnogim gradovima tada bilo demonstracija – u Leskovcu, Kruševcu, Vranju, Nišu. Nažalost, uvek smo pripadali toj Trećoj armiji koja je poslednjih 15 godina imala probleme na Kosovu i Metohiji, a istovremeno smo, zbog ovih načina kako se vojska regrutovala, popunjavali jedinice na prostoru gde je bilo tzv. agresije na Hrvatsku. Upravo isti ti koji su tada tražili da se ne odazivaju na mobilizaciju, da oni koji su se odazvali mobilizaciji napuste jedinice, kada nisu mogli da unište vojsku preko svog tadašnjeg ministra, a sada predsednika Srbije, Tadića, pokušavaju da vas preko ministara iz ove vlade, usvajanjem upravo ovog zakona, nateraju da udarite "glogov kolac" u vojsku. Juče sam posetio jednu kasarnu. Sticajem okolnosti imam pravo da o tome govorim, jer mi je sin u vojsci. Razmišljam da li da popodne, za vreme ove pauze, između tri i četiri, zamolim te dečake da, dok ne stupi ovaj zakon na snagu, napuste vojsku, jer ih niko ne može goniti. Posle stupanja na snagu, više za njih neće postojati amnestija. Zbog 2.500 momaka koji nisu prihvatili da služe vojsku ili na neki način odbijali, donosite zakon kojim amnestirate ta krivična dela. Ta krivična dela imaju svoju posebnu težinu, jer radi se upravo o sprečavanju odbrambene moći zemlje. To je ranije kvalifikovano kao teško krivično delo. Tim pre, treba povući ovaj zakon iz procedure. Dozvoljeno je i civilno služenje vojske. Time ružimo mlade momke, sposobne, da se nauče da brane državu, narod i sebe sutra. Doveli smo ih u takav potcenjivački položaj, navodno ne žele da nose oružje, ne, hoće da budu više slobodni. Od njih smo napravili vodonoše, pomoćne medicinske sestre, nose guske po bolnicama. Da li je to primer srpskom mladiću i srpskom vojniku? Ranije je bilo sramota kada neko ne može da ide u vojsku, taj se krio. Danas upravo oni momci koji žele da idu u vojsku, oni se kriju, kriju se od onih koji upravo to ne žele. Danas više nemate ona veselja, radosti u jednoj porodici, u naseljenom mestu kada vojnik ide u vojsku. Danas se u vojsku ide krišom, jer upravo ti momci koji danas služe vojsku i koji se sutra spremaju, osećaju se kao građani drugog reda. Upravo sam imao prilike to da vidim u kasarni Banjica juče, posećujući jedinicu SNO, gde mi sin služi vojsku. Postavljaju pitanje da li su građani drugog reda. Neće oni napustiti ovu vojsku, ali se neprimereno donosi ovakav zakon. Donosite zakon zbog promenjenih društvenih okolnosti. Koje društvene okolnosti? Sve je veća opasnost za raspad zemlje, za oduzimanje teritorija. Koja je promenjena društvena okolnost koja nalaže da se vojska ili smanji ili da se vojska ne služi? Ako nakon ovoga, zbog ovih 2.500 ljudi, nakon dana usvajanja zakona, ako to bude ponedeljak ili utorak, 3.500 dečaka ne ode, opet će morati da se donese neki novi zakon. Ali, vojska više ne postoji. Kada smo mi odlazili u vojsku, na dan zakletve bila je svečanost, hiljade vojnika u stroju. Danas, gospodine ministre, na zakletvi u toj kasarni bilo je 25 vojnika. Da li je to vojska? Da li može da odbrani sebe, narod i državu? Da li mogu da budu spremni, u krajnjoj liniji, kao momci obučeni da brane sebe? Smatram da se ovim na legitiman, ili kako vi kažete – legalan način, spašavaju oni koji imaju potrebu da ne odlaze u vojsku ili, kako kažete, da se time ne oslobađaju služenja vojnog roka. Naprosto, to nije tačno. Mnogima će, posle ovoga, zastareti vreme za pozivanje u vojsku, nakon određenog perioda godina ne možete biti pozvani na služenje vojnog roka. Ako se radi o sportistima, sramno je da sportisti traže odlaganje vojnog roka. Ranije je bila čast i ponos da sportista ode u vojsku. To su bili najcenjeniji momci u svim jedinicama. Svi reprezentativci su išli u vojsku, mnogi, koji su dali mnogo više za ovu zemlju, što se tiče sporta i sportskih aktivnosti. Da li zbog tih treba da ne služe vojsku? Ili, oni što su pobegli, govoreno je da su bežali zbog režima Slobodana Miloševića, pa ne znam nekog drugog, trećeg režima, pa sada posle 7. oktobra 2000. godine, od kog su to režima pobegli? To su momci koji nikada vojsku neće služiti i koji treba da snose odgovornost i da odgovaraju. Ako se ugledate na tu nekakvu Ameriku, sećaju se stari ovde, pa i mlađi, kako je prošao što nije otišao u vojsku u Vijetnam Kasijus Klej, u više navrata svetski prvak u boksu. Kako je on prošao? Kako su prolazili drugi sportisti koji nisu služili američku vojsku? Mi sada zbog nekih Divaca, Stojakovića, povlađujemo. Taj tajkun će sada kupovati "Novosti", a pre toga je hteo da kupi "Knjaz Miloš", a moj sin i naši sinovi će morati da idu u vojsku. Da li su patriote ili ne, to nećemo pominjati, ali čast je bila da se služi vojska. Govorim upravo o tome što će ti dezerteri da preuzmu vodilju za te mlade ljude. Kada je jedna leskovačka jedinica dezertirala, pozivali su tadašnjeg predsednika opštine, zašto njegov sin ne ide u vojsku, a šalje sve nas na Kosovo? Tada je imao 11 godina, mali je tada hteo da ide u vojsku, a sada kada je stekao uslove, odmah je rekao – idem u vojsku i takvu vojsku neću napustiti. Ti mladići treba da budu vodilja ovoj mladoj generaciji koja narasta, a ne neko koji će bolje zaraditi na zapadu zato što tamo ima bolje uslove, ili zato što je nekakav sportista, da ne treba da ide u vojsku. Ukoliko zagovaramo jednakost svih, onda treba da budemo svi jednaki pred zakonom i pred Bogom. Ovim zakonom upravo promovišete da pojedine grupe neposlušnih mogu nekažnjeno da rade to što rade. To nisu obična krivična dela, dela obijanja trafika, uživanja lakih opojnih droga, uličnih tuča, ovo su teška krivična dela. Ukoliko se usvoji ovaj zakon, verujte mi, možda ćemo se sresti negde na nekom mestu, vojske više neće biti, ali će biti zapisano da je ovaj skupštinski saziv i vi, kao ministar, doneo zakon koji je amnestirao one koji su počinili krivična dela i dao moralno pravo svima ostalima da više ne idu u vojsku. Sada se postavlja pitanje ko je taj ko ide dobrovoljno u vojsku, ako ga niko ne zove u vojsku, koji jednostavno želi da bude tamo šest meseci; lezi, puzi, diži se, sklapaj, rasklapaj, itd; izdrži komandu, ko će onda da ide? Ti mladići se osećaju kao mladići drugog reda, bezvredni, država ih ne prihvata, ne vrednuje ih, ne daje im za to priznanje. Priznanje tim momcima koji su sada u vojsci i koji će sutra ići u vojsku je upravo to, da se kazne oni koji je izbegavaju namerno. Mogu vam reći, čak iz ideoloških razloga, jer oni što navodno ne žele da idu u vojsku, podržavaju neku tzv. demokratsku opciju ili neku drugu opciju koja upravo, slušajući te svetske moćnike, želi da našu vojsku svede na 14.000 vojnika. Takva vojska, a vi ste služili vojsku, ja sam služio vojsku, ne može odbraniti jedno naseljeno mesto, jedno selo, a da ne govorim o državnoj granici. Prepuštanje granice policiji, videćete kakvih će biti rezultata i sa odnosima koji su u policiji. Naša granica će biti prohodna da može svako da uđe, izađe, usnimi, obezbedi ono što treba kontraobaveštajnim službama nekih vojski koje planiraju da ovu zemlju tako rasparčaju. Upravo vam govorim iz iskustva, bio sam vojnik, otac sam vojnika, povucite ovaj zakon, neka svi mladi i sposobni ljudi idu u vojsku. To je obaveza u svim zemljama; čak i one zemlje koje imaju vojsku, kako kažete – profesionalnu, imaju način na koji obučavaju ljude za neke situacije koje niko ne želi, jer niko ne želi da im sin ide u rat, obučavaju se kako će u takvim globalnim svetskim procesima i nemirima pre svega sačuvati porodicu, sebe i državu.
Reč ima ministar pravde, gospodin Stojković. Izvolite.
Radi istine, rekao bih jednu informaciju. Ovaj zakon ne odnosi se na Vladu Divca. Njemu je postupak obustavljen, on je prestario i ne odnosi se na njega, niti postoji krivično delo. To je čisto informativno, istine radi. Druga stvar, ovde smo videli, dve amnestije su donošene, obe posle rata, za ista dela izvršena u ratnom stanju. To su kvalifikovani oblici. Tada su prihvaćeni određeni razlozi zašto se to radilo. Sada je mirnodopsko stanje, blaža je situacija, nema kvalifikovanog oblika.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Ovaj zakon je slika i prilika onoga što neki nazivaju nova demokratska vlast. Rekli su nam da neće više naša deca da se potucaju od nemila do nedraga, neće više da idu u beli svet, nemaju više čega da se plaše. Stigla je demokratija, nema više sukoba nigde. Pošto nema više sukoba, nema više ničega, shvatio sam da će predstavnici novih demokratskih vlasti još malo da osude i Nikolu Pašića koji je kriv za trećinu muškog srpskog stanovništva, kao i sve iz Drugog svetskog rata, što su uopšte u njemu učestvovali, pogotovo one koje su vodili ustaše na klanje, da će da osude i vožda Karađorđa, zamislite nekoga da diže bunu na dahije i podiže ustanke po Srbiji, pa će zbog toga Srbi visoku cenu da plaćaju. Zamislite sve one koji su dizali Timočku bunu ili ne znam šta, niko od tih ljudi nije normalan po predstavnicima što ovih "žutih", što ovih ostalih ovde u sali koji se predstavljaju za velike demokrate. Onda su nam govorili već deceniju, a možda i duže – šta, to nam ništa nije ni potrebno i uspeli su, čini mi se, da gotovo do kraja dovedu našu vojsku. Taj proces je počeo kada je na čelo ove armije postavljen Boris Tadić, nastavlja se sa Davinićem, a evo čini mi se jedini koji bi mogao po svojim katastrofalnim potezima po našu zemlju da se uporedi sa Tadićem jeste Zoran Stanković. Takav je odnos cele države prema našoj armiji. Sada vas pitam ono što je gospodin Krasić vrlo precizno primetio, o čemu je ovde reč? Od čega su se ti ljudi sklanjali? Od čega, ako je sve bilo u najboljem redu i ako ih je Boris Tadić pozivao u vojsku? Nije ih pozivao neko od nas, kako vi ono kažete, ratnih huškača, ovakvih i onakvih, u vojsku su ih pozivali Vojislav Koštunica i Boris Tadić. Nisu se odazvali na poziv Vojislava Koštunice i Borisa Tadića. To su ljudi koji su smatrali da ih vodite na loš način, nisu želeli da služe vojsku u vašem režimu, zato što računaju da ne umete na dobar i uspešan način da vodite ni zemlju ni vojsku. Kakvu poruku ovde šaljete? Šaljete poruku – vojska nam nije važna, država nam nije važna, ništa nam nije važno, važno je samo da nekome ko nam je to naložio i tražio ispunimo određeni zadatak. Apsolutno ništa drugo. Kakvu smo poruku poslali svim ljudima u našoj zemlji kada je oslobođen Bekim Mazreku, Fjora Brovina i ostali, kada je izvršena amnestija? Da li je to onaj Mazreku koji je rekao da je silovao srpsku devojčicu od 13 godina? Da li je to taj? To je bio taj. Onaj u Klečki kada je uhvaćen, govorio je, a podsetiću vas da su neki domaći mediji tada rekli – to je namešteno, nije to ozbiljan dokaz, nisu tamo Srbi ubijani, kao što sada nije ozbiljan dokaz ni ovo što se zbilo u Sloveniji, zato što i danas država ćuti. Da li je neko od vas poslao jedno jedino saopštenje koje će nešto da kaže? Video sam izjavu ministra Stojkovića. Čitam sve na agencijama šta se pojavljuje, juče u 14,08. Je l’ tako, ministre? Pojavila se vaša izjava na agenciji, koja nije bila loša, povodom Slovenije. Ćute svi u zemlji. Kada Srbe ubijaju to je dobrodošlo; kaže onaj Nikiforov iz Haškog tribunala – pa to je mali zločin da bi Haški tribunal o tome govorio. Kada su im pokazali sliku gde četvoricu muslimana ubijaju, to je najstrašniji zločin na svetu. Jeste strašan zločin, ali i ovo je strašan zločin. Isti kao i taj, bez razlike, ali to nije zločin, zato što srpska krv manje vredi, zato što Srbi imaju niži stepen krvi. Valjda manje eritrocita ili ne znam čega već, ne razumem se u to. Pogodio sam valjda. Je l’ to suština? Je l’ to pitanje ovog zakona? Da li je to ono – strašno, koliki redovi, sada ću da vam obezbedim, samo glasajte za mene, da više ne budu redovi? Što ne kažete građanima Srbije? Slušam sinoć u emisiji na B92, kaže se – vreme kada su ljudi bežali iz zemlje. Što ne date podatke građanima Srbije, gospodine Stojkoviću? Sada ću da ih saopštim. Svake godine geometrijskom progresijom raste broj mladih i obrazovanih ljudi koji beže iz zemlje; 2003. godine je tri puta više ljudi napustilo zemlju nego ratne 1999. godine. Da mi neko sada ne bi rekao, od ljudi koji gledaju, a misle da izmišljam – vidi ga, lupa ili ne znam šta, ne, ovo je zvaničan podatak, neka izađe ministar Stojković da me demantuje ili bilo ko drugi. Da znate, od 2000. beže ljudi iz zemlje zato što su čekali, rečeno im je da će biti blagostanje, biće med i mleko. Umesto da blagostanje dočekaju, ostali bez posla. Nama se najbolji radnici ubijaju. Žena u Milanovcu izvršila je samoubistvo, a dobila je nagradu kao najbolji i najvredniji radnik. Zašto? Zato što je dobila otkaz. Za najbolje i najvrednije radnike nema mesta? A za koga ima? Za najveće tajkune u Srbiji – za Đilasa, Hamovića i ostale. Za njih ima. Za najbolje i najvrednije radnike nema. Ko će da odgovara u ovoj zemlji? Zašto ljudi odgovaraju? Neće da odgovaraju za ovo krivično delo i sad ste im stavili do znanja da nikada u životu neće neko da odgovara za to krivično delo. Što ga ne ukinemo? Ne jedno, nego četiri, pet. Koliko, Krasiću? Iz iste grupe krivičnih dela. Hajde da ukinemo to. Da postoje samo ona krivična dela koja se vama dopadaju. Mislim da ljudi danas u Srbiji jasno vide nameru državnih vlasti da država nestane. Pitam vas danas, pošto je jedina optužba koju svaki dan slušamo i na vrlo bezobrazan način ih plasiraju antisrpski mediji u našoj Srbiji, a to je – zamislite, odgovaraćemo nekome, ako nam otme teritoriju. Ne, nego ćemo da proglasimo godinu radosti, sve sa ovim "balondžijom" da idemo da skačemo od sreće na Trgu Republike. Otišao "balondžija" napolje. Je l’ to rešenje? Ako je to rešenje, zakažite nam odmah vreme, pa sa balonima svi da se skupimo i da se radujemo što ćemo da ostanemo možda bez Kosova i Metohije ili Crne Gore ili ne znam čega. Mi u tome ne možemo da učestvujemo. A teško da će uspeti i Crnu Goru da odvoje, moram svoj privatni utisak da iznesem. Sinoć je Predrag Bulatović pregazio Mila Đukanovića i prvi put od kada ga poznajem pokazao da je spreman da se do kraja bori i da ide na sve ili ništa. Neće separatisti tako lako proći u Crnoj Gori kako su mislili i zamišljali. U svakom slučaju, da li je naša poruka tim ljudima da ove države nema? Mislim da je to vrlo loša poruka, mislim da sa tim ne treba da idemo pred građane Srbije. Razmislite o ovome, ne znam čiji vam je ovo uslov. Ne znam da li mislite da ćete dobiti nešto što ćete ovim da udovoljite zahtevu dve i po hiljade ljudi. Možda. Možda računate, eto – to je naš izborni adut, ti će da glasaju za nas. Možda će i Bekim Mazreku da glasa za vas, vi ste ga pustili na slobodu. Čovek silovao Srpkinje, zadužili ste ga, ubijao, pustili ste ga na slobodu, oslobodili vas krivičnog gonjenja. Možda će i on da glasa za vas. Ljudi, razmišljajte o tome hoćemo li da imamo državu ili ne. Još nisam dobio odgovor, a danima ću da ponavljam to kao "Katon drugi" za Kartaginu – ko je dozvolio i ko je sproveo otpuštanje sa posla supruge i ćerke Jove Đoga. To je moje pitanje na koje još nisam dobio odgovor. Je l’ ima neko u ovoj državi da nam na to odgovori ili je ona samo otpuštena? Je l’ ima neko ko to radi u ovoj zemlji? Srbiji predstoji teško vreme i biće veliko breme, ne samo nad narodnim poslanicima, nego nad svim građanima. Za to vreme, ovakvim zakonima se ne postiže ništa, ovakvim zakonima i ovakvim odnosima, i prema našoj vojsci i prema našem narodu, pokazujete da ne brinete o njima i pozivate ih da u vojsku više ne idu. Posle prethodne rasprave o Zakonu o amnestiji, došao sam kući i pitao me je sin, gledao je skupštinski prenos, pa kaže – kako se to ide u vojsku, što se to ide? Mali je još; ne mogu da zamislim, kada razgovaram sa njim, da neću da dočekam dan, zato što ćete vi da je ukinete, pa niko živ neće moći da je obnovi, da neću moći sina da ispratim u vojsku, na način na koji to svi ljudi čine u ovoj zemlji i na koji su činili decenijama, sa najvećim ponosom i najvećom srećom. Kako ste krenuli, plašim se da će tako i da bude. Još jednom vas pitam, hoće li neko da nam objasni zašto je potpukovnik Milisav Pančić, ljudina jedna, prava vojničina, penzionisan? Da li samo zato što se pojavio na ispraćaju Slobodana Miloševića? U to ne želim da verujem. Neću da verujem i da neko porodice ostavlja bez hleba, samo zato što mu je politički protivnik. Još jednom pozivam ovog zlikovca i zločinca, Zorana Stankovića, da pod ruku uhvati zajedno, s jedne strane Vuka Draškovića, a s druge strane Borisa Tadića, pošto su oni veliki heroji i veliki junaci. Neka se skupe sa Bekimom Mazrekuom i ostalim njihovim prijateljima i neka malo prošetaju, recimo po kraju Vuka Draškovića – Hercegovinom, lepo bi prošli. Ili, po kraju Zorana Stankovića – Vladičinom Hanu, ili po kraju Borisa Tadića – Crnom Gorom. Lepo bi prošli. Mogao bi u majčin zavičaj, u Semberiju, ne znaš gde bi bolje prošli. Ali, da ne šetaju sa pet hiljada telohranitelja i rotacionih svetala, nego sami da idu u svoj narod. Imaćemo još mnogo problema, mnogo muka. Zato vas pozivam da ovaj zakon povučete. Mnogo je glup, mnogo je nepotreban, ma kako to nepravilno jezički zvučalo. Pozivam i predstavnike SPS-a da ne budu u sali kada se ovaj zakon bude izglasavao. Jer, ako budete u sali, pa makar i glasali protiv, u stvari ćete ga vi izglasati. (Iz sale: Dobar je zakon.) Dobro, ako je dobar zakon, onda ga izglasajte. Šta da vam kažem. Ako vam je dobar zakon, onda ga izglasajte. Ali, dobro je da građani Srbije to čuju i znaju. Možete i sa govornice da kažete da je dobar zakon. Malopre nisam tako čuo. U svakom slučaju, ministre Stojkoviću, dobro bi bilo da nam kažete kakav vam je plan sa vojskom, zašto podržavate i zašto ste izabrali Zorana Stankovića, on je lično dolazio kod Vojislava Koštunice da bi dobio nalog šta da radi. Sada pitam, šta taj radi i da li i dalje sve ono što radi i to što otpušta ljude s posla, što maltretira i progoni ljude, to što se pretvorio u pit bula koji će po rupama da juri i da traži negde nekoga, da li mu je to posao? Ili je njegov posao da naša vojska ima bolje naoružanje, bolju opremu, da naši vojnici imaju bolje i više da jedu, oficiri da imaju veće plate i veća primanja i vojnici da mogu da se ponose i diče što pripadaju našoj armiji, armiji Srbije i Crne Gore. Pošto vidimo kako to izgleda i kako se smišljeno urušava ugled vojske, ali koliko god da ga urušite, postoji nešto što ne možete, a to je ljubav prema slobodi i prema državi koja postoji i u srpskom narodu i kod pripadnika svih ostalih građana ove zemlje. Oni gaje ljubav prema svojoj vojsci koja će da čuva njihove granice, njihovu zemlju. Zato, pošto ste je vi uništavali, mi ćemo da stvorimo normalnu, pravu i istinsku vojsku koja će da pomaže svom narodu i koja će umeti da je zaštiti od svih pritisaka i napada.
Hvala.
Hvala i vama, gospodine predsedniče, želim vam da se to desi što pre. Znam da ćete to sa ponosom i sa velikim oduševljenjem dočekati, kao i svi ostali građani Srbije. Hvala.
Hvala, gospodine Vučiću. Gospodine Periću, o ovom amandmanu vaša poslanička grupa ima dva minuta. Izvolite. (Hranislav Perić, sa mesta: Pominjana je SPS i da li će glasati ili ne.) Ne. Hvala. Molim? Naravno, predsednik ili zamenik predsednika ili ovlašćeni predstavnik o ovoj tački dnevnog reda će odgovoriti na to. Nažalost, ne znam kako vama da dozvolim, osim ako mislite da je povređeno vaše lično dostojanstvo. Vreme, izvolite, dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto sam u Odboru za Srbe izvan Srbije, imali smo više kontakata sa dijasporom, ima tu više poslanika koji su u ovom odboru, želim samo da prenesem, jer sam slušao tu temu na odboru, kao i ministra za dijasporu koji je iznosio drugačije razloge zašto se ovaj zakon usvaja i zašto treba da se usvoji, praktično, na Odboru je većinom glasova donesena odluka da zakon treba da se usvoji. Ministar je, između ostalog rekao da moramo da učinimo nešto za našu dijasporu, jer svi kada borave i dolaze organizovano kod nas, traže da se ovaj zakon usvoji. Oni to pravdaju da njihovoj deci, tu ima raznih načina, neka deca nisu ni rođena ovde, treba dozvoliti da dolaze u zemlju, za praznike, da održe vezu sa maticom, itd. Nije možda najbolje rešenje da ih jurimo i da ne dolaze u zemlju Srbiju, iako imamo četiri miliona ljudi u rasejanju, odnosno još pola Srbije imamo u svetu, iako ne držimo dobru vezu sa njima. Pitanje je sa kim ćemo mi to i kako dalje. Možda treba naći rešenje, bilo je govora i o tome da se vojska organizuje na drugi način, jer ovako kako je organizovana i nije vojska. Mi i nemamo vojsku, ako vojnici svake nedelje dolaze kući na vikend, zato što ih starešine teraju da idu kući, jer nemaju tamo da im ponude hranu za vikend, pa da smanje hranu, itd. Znači, nemamo, a sigurno je da treba da imamo vojsku, jer ona je gladna i slaba, može da bude brojčano koliko god hoćete, mogu da dođu sva naša deca iz inostranstva, neće biti mnogo vajde od toga. Možda treba ići na profesionalnu vojsku, za one koji žele da se bave tim poslom profesionalno, a oni koji rade u inostranstvu da to plate. Takvih primera ima u svetu. Takođe, rečeno je da se ovo ne ukida prema našoj dijaspori, a postoji 2000 slučajeva na koje se odnosi, njima se ne ukida da oni ne služe vojni rok, nego samo krivične prijave, da mogu da dolaze u zemlju i u proceduri su da se prijave itd, pa da svoj vojni rok mogu i da odsluže. Veliko je pitanje da li sada ima 2000 krivičnih prijava, da li toj deci koja su u raznim zemljama u okruženju treba zabraniti da za 1. maj i za uskršnje praznike dođu u zemlju i vide se sa svojom rodbinom, stvore bolji kontakt itd. ...
Vreme.
A i da ostave neki dinar u zemlji. Evo, završavam. Moramo da nađemo rešenje da sarađujemo sa Srbima van Srbije bolje i jače, jer ovako kako stoje stvari, sa ovom vlasti više u svetu nemamo nikoga od prijatelja, iako su obećavali – samo da siđe režim Slobodana Miloševića, svi će pomoći i svi će nam biti prijatelji. Danas konstatujemo da posle šest godina nemamo nijednog prijatelja u svetu, a evo sada u ovim situacijama niko neće da nam pomaže i niko neće da nas brani. Otišli smo prema Evropi i izgubili smo i one prijatelje koje smo imali. Plašim se da ne izgubimo, pošto smo sve prijatelje izgubili,dobro, oni nisu Srbi, da ne izgubimo i Srbe iz naše dijaspore, bar oni neka budu uz nas. Hvala lepo.
Hvala što ste nam dodatno pojasnili ovaj amandman. Da li još neka poslanička grupa želi o ovom amandmanu? (Ne.) Gospodine Vučiću, pošto je ovo bilo izlaganje o amandmanu, molim vas, gospodine Četroviću, samo trenutak, vidim sve, nema problema, samo da nam svima bude jasno, molim vas, poštujmo dostojanstvo institucije, samo da pojasnim poslanicima. Dakle, repliku je moguće dati samo ukoliko se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazio o narodnom poslaniku iz druge poslaničke grupe, navodeći njegovo ime i prezime ili funkciju, odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje. Narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku. Ovde je reč, pretpostavljam, pozivanje po Poslovniku na to da ste pogrešno protumačeni, da li sam vas dobro razumeo, gospodine Vučiću, kao pogrešno protumačeni. Dakle, po Poslovniku, ne kao povreda, nego po Poslovniku.
Ne morate, gospodine predsedniče, da nas omalovažavate, mi to znamo i kada se traži replika i kada se traži po Poslovniku, nismo deca da biste nam čitali svaki put. U svakom slučaju, izašao sam zbog važne stvari. Meni je drago da smo ovo čuli, iznenađen sam onim što sam čuo. Nije loše da smo čuli da je glavni argument Vojislava Vukčevića, ministra koji je inače podsticao antisrpsku histeriju u toku sukoba na prostoru bivše Jugoslavije, ministra koji je sa sve maramama glumio babu i upadao u Narodnu skupštinu da rasteruje vojnike. Ako se sećate, to je onaj čuveni Komnenić i njegov upad u Narodnu skupštinu, kada su glumili majke i babe, tražili da im se vrate deca. Dobro je da ih podržavate, dobro je da se slažete sa tim. Čudiće to verovatno i vaše birače, ali to je već vaš problem, a ne moj. Što se tiče ljudi i što se tiče vojske, mi i danas imamo vojsku koja pomaže narodu koliko god može. Ona ima samo zločinačko rukovodstvo, ministra odbrane. Pravi zločinac je Zoran Stanković i cokćite koliko hoćete, jer zločinac je onaj koji otpušta članove porodica ljudi koji ni za šta nisu krivi i za to će da odgovara. Dakle, odgovaraće za uništenje vojske, cokćite koliko god hoćete ... (Velimir Simonović, sa mesta: Šta gledate u mene, čoveče, da li sam rekao nešto?) I ja se pitam što gledam u vas. Još nešto, što se tiče vojske, kažete, pet dana je u vojsci, pa nije dva dana, jer dolaze kući. Kada sam ja bio u vojsci prvi put sam došao kući posle devet meseci. Nisam bio baš najbolji vojnik pa nisu hteli da me puste na ona nagradna odsustva i na ona čuda, jeste, bio sam nedisciplinovan, nije to sporno, priznajem to, ali sam odslužio svih 12 meseci kako treba. Pustili su me prvi put posle devet meseci, za 1. maj da dođem kući, ali sam pošteno vojsku odslužio. Da vas pitam nešto, ovi po zakonu služe pet dana u armiji, pet dana kući, a mi ćemo sada da nagrađujemo one koji nisu hteli nijedan jedini dan u vojsku da dođu. Još nešto da vam kažem, pogledajte kakva je razlika danas, imamo tragediju, elementarne nepogode koje su pogodile Srbiju. Ko je glavni u sprečavanju poplava, ko najviše radi? Naši vojnici danas najviše rade i koristim priliku, ako možete malo da se strpite, dakle, da se zahvalim posebno vojnicima iz Jakova, i RVO i PVO i inženjercima i svima ostalima koji pomažu građanima Zemuna koji su razapeli šatore; koji su smestili one koji su najugroženiji na Goveđem brodu; svima iz novosadskog korpusa koji ste rasturili, više ne znam ni kako se zove, koji to čine i u Vojvodini i zaista se angažuju na najbolji mogući način. Kada tražite dobrovoljce, od onih koji su u pozorištu, "Zelenilu", nekim drugim mestima, malo ko će da se javi ili niko. Ovi će ljudi da se jave i da dođu da pomognu građanima i narodu. Znate, vojska je uvek bila najvažnija kada se takve stvari dešavaju i najviše posla obavlja, a na ovaj način vi govorite: mi volimo one koji neće da pomažu našem narodu. Najviše podržavamo i podstičemo one koji ni u čemu neće da učestvuju kada treba da se pruži podrška našem narodu, jer najbolje je ne pomagati ljudima i onda doći i reći: moram da se vratim, moramo da održavamo veze. Kakve to veze da održavaš, ako ne voliš svoju zemlju i vojsku svoje zemlje, da učiniš nešto za svoju zemlju, teško ti je da odeš da odslužiš vojni rok, godinu dana, šest meseci. To ti je teško da žrtvuješ, a znaš da si u demokratskoj državi u kojoj nećeš ništa posebno da radiš, najteži napor će da ti bude ako ćeš eventualno da pomogneš nekim ljudima koji su ugroženi od poplava, požara itd. To je najveći napor, pošto, da dođe bilo ko, bilo šta da se desi, kazaćemo da nemamo vojsku, da ne možemo ništa da radimo. Da, ne daj bože, Šiptari krenu da nas napadaju, reći ćemo: nemojte molim vas, evo vam ako treba i Kragujevac, evo vam šta god hoćete. Sve će dati, jer će neko da kaže – sada biste da ratujete protiv Šiptara, ne damo Kragujevac, Kragujevac je stari albanski grad, to je demokratija, to bi nam saopštavao i B92, i Pink i RTS, svi bi nam punili glavu. Onaj ko bi rekao: ne možeš baš Kragujevac da nam uzmeš, eno ga ratni huškač Nataša Jovanović, ona bi rekla – ne možemo Kragujevac da damo u ruke kosovsko-metohijskim Albancima. E, jeste ratni huškači, vi radikali. Pošto je to tako, ne razumem zašto ih puštate i o čemu se ovde radi, pošto oni ne poštuju demokratsku vojsku, vojsku za koju znaju da neće da ratuje, znaju da im puška ne treba, a sada im je teško da šest meseci ustaju u 6,00 časova. Ako im je to najveći problem, treba da oslobađamo one kojima je teško da šest meseci ustaju u 6,00 ujutru, pet dana nedeljno. Stvarno ne mogu da razumem ni Narodnu skupštinu, ni poslaničku većinu, ni Vladu Srbije, ni ministre, niti bilo koga drugog. Ponavljam još jednom, pošto sam video da neki cokću oko onoga što je sušta istina, veliki zločinac je Zoran Stanković, ministar odbrane, i taj zločinac će teško odgovarati pred nadležnim državnim organima za sve zločine koje je protiv dobrih, čestitih i poštenih ljudi u ovoj zemlji počinio.
Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik... Izvinite, molim vas. Po Poslovniku? Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu Poslovnika, član 104. i molim da se poštuje dostojanstvo ovako visokog doma. Ako želite da još više urušite određenu instituciju, onda ćete najgore stvari pričati o njoj samoj, iako recimo u njoj sedite. Ako želite da urušite neku drugu instituciju, onda ćete takođe najgore moguće stvari pričati o njoj, iako ne stoje. Za nekog tako nešto izjaviti stvarno nije primereno; ne da nije primereno, nego je degutantno slušati tako nešto, izjaviti takvu kvalifikaciju za čoveka koji je ministar odbrane. Čovek, u skladu sa svojim mogućnostima, određene stvari u Ministarstvu odbrane uređuje koliko je u njegovoj moći. Jasno je svima nama da našoj državi jeste potrebna profesionalna vojska i nemojte samo neargumentovano iznositi u dve reči sud o čoveku koji ne stoji za njega. Mislim da moramo svi da se udostojimo i da vodimo računa, posebno u ovom domu, šta o kome pričamo bez dokaza. Svako je ličnost i ovde ličnosti pre svega moraju da se zaštite. Hvala.
Hvala vam. Za repliku se javio narodni poslanik Aleksandar Vučić, po Poslovniku se javio gospodin Četrović. Još jednom sve upozoravam, ovo je Narodna skupština i molim vas, jer imam razloga da verujem da ste svi vi spremni da pomognemo da ova skupština radi svoj posao. Skupština državne zajednice, čiji je ministar pominjan, čija je nadležnost pominjana je, kao što znate, 300 metara dalje i molim vas da vodimo računa o održavanju reda na ovoj sednici, da poštujemo institucije. Pridružujem se zahvalnosti upravo našim vojnicima, podoficirima i oficirima koji ovog časa rade svoj posao, da nastavimo i mi da radimo svoj posao. Po članu 85, stav 1, posle sat vremena pauze prvo će imati reč gospodin Vučić, potom gospodin Četrović. Hvala vam svima na razumevanju. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo poslanici, zavisno od brzine rada, pošto se odluka donosi pre 16,00 časova, u odnosu na diskusiju, sklon sam da ograničimo produžetak rada one tačke koja bude pretresana u pojedinostima, do 20,00 časova. Ovo još nije odluka. Naprosto, svi zajedno ćemo videti u kakvoj smo situaciji i koliko brzo možemo da radimo. Hvala vam. Možemo da nastavimo sa radom. Još jednom, dobar dan, nastavljamo popodnevni rad sednice. Za repliku se na kraju prepodnevnog zasedanja javio gospodin Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uopšte ne znam u čemu je bio veliki problem, zašto je morala da se pravi pauza, osim što je "balondžija" opet izgubio živce, ali to nije ništa neuobičajeno. Dakle, što sam izgovorio o ministru Stankoviću, o Borisu Tadiću, Vuku Draškoviću i svima ostalima, sve isto mislim, nijedna reč se ne bi promenila, osim što bi imao možda ponešto da dodam. Dakle, onaj koji je u stanju da hapsi nečiju decu i da tu decu primorava da izdaju oca; onaj koji je u stanju da otpusti nečiju ćerku, nečiju ženu zato što je on prijatelj sa nekim koga on ne voli; onaj koji je u stanju da dobrog, sposobnog i časnog oficira otpusti samo zato što je možda njegov neistomišljenik, ne zaslužuje drugačiji naziv. Ne mislim da je on lično ubio nekoga, on moralno ubija Srbiju. Zato je zločinac i nema mu ravnog. Da li ima još neka reč, Vjerice, da sam nešto zaboravio i da treba da im ponovim? Zlikovac je preblago, kada se govori o tome. To da je zlikovac, to i oni znaju, pa se podrazumeva. Jedino, da ih podsetim da su isto tako svojevremeno branili Davinića kada smo ga napadali, tako da očekujem da uskoro ista sudbina zadesi i Stankovića. Znači, ne smeši mu se ništa dobro. Očekujem da će onda ovde da se ponove i da kažu – da, mi sa svojim kadrovima moramo tako i tako i ne znam ni sam šta sve. Naravno da su Srbiji potrebni normalni odnosi, ali nama su potrebni ljudi da budu na vlasti, oni ljudi koji neće da hapse i maltretiraju nečije porodice samo zato što njihovi politički protivnici ne dozvoljavaju, u političkom smislu, da se ponašaju onako kako hoće. Odmah da vas obavestim, nisam znao kako to da shvatim, došao sam u kancelariju i na telefon na koji gotovo niko ne zove, pošto je izdvojen, ne javlja se sekretarica u mom kabinetu, javlja se čovek i kaže: "Uprava odbrane, treba taj i taj". Naravno, poručio sam, gospodine predsedniče, toj upravi, ne znam čemu služi i za šta služi, sve ono isto što sam poručio vama i građanima Srbije sa ove govornice, da to znaju i u Upravi. Nema tu velike filozofije. Ili ima nekog ko hoće da štiti svoju zemlju ili neko ko će da je razara i rastura. O cehu za to još nisam govorio, o tome kako se razara država, kako pokušavaju da unište sve njene institucije. Nije kritika te institucije njeno uništavanje. Njeno uništavanje je ponašanje čelnika tih institucija. Ne uništavamo mi instituciju predsednika Republike, kada njegov glavni savetnik kaže: "Ja ću da pređem preko puta, pa ću motkama umočenim u biološku supstancu da rasterujem poslanike". (Predsednik: Molim vas bez dobacivanja, a budite ljubazni i završite izlaganje.) On time uništava instituciju na čijem se čelu nalazi, kao što je i ovaj uništava. Još nisam čuo da sat vremena pre nego što dolazi Karla del Ponte u njegov kabinet nije stajao mirno u kabinetu, očekujući kada će da čuje bat njenih koraka. Pričaju mi ljudi zaposleni u Saveznom ministarstvu odbrane, kažu – kada dolazi Karla del Ponte, nervozna šetnja traje od sat i po do sat vremena pred njen dolazak, a gotovo u stavu mirno stoji na sat vremena od njenog ulaska u zgradu. Više ne treba ništa da vam kažem. Građani Srbije su sve shvatili. Dakle, zločinac i zlikovac Zoran Stanković odgovaraće za svoje zločine protiv srpskog naroda, građana Srbije, porodica, čak nevino optuženih, protiv porodica ljudi koji su krivi samo zato što su nečija porodica. Za to će morati da odgovara. Možda sam neko ko greši, možda nije kriv, ali to će nadležne službe i nadležni državni organi ustanoviti kada sloboda bude pobedila u Srbiji, a taj dan je sve bliže.
Izvinite, gospodine Četroviću, vi ste se još pre podne javili, po Poslovniku. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, javljam se po Poslovniku, kao predsednik Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije. Pošto je ovde bilo reči da je Odbor razmatrao Predlog zakona o amnestiji – Odbor nije razmatrao Predlog zakona, jer nije nadležan da to razmatra. Bilo je inicijativa od ministra za dijasporu Vučkovića da progura kroz taj odbor Predlog zakona o amnestiji i da, faktički, taj odbor stane iza tog predloga zakona. S obzirom da sam pravnik po struci, tumačeći Poslovnik, nadležnost ministarstava, insistirao sam na Odboru da se inicijativa uputi nadležnom odboru i nadležnom ministarstvu da oni o toj inicijativi raspravljaju, da eventualno urade nacrt ili predlog zakona i da nadležni odbor, odnosno nadležno ministarstvo, budu predlagači ovog zakona. Na jednoj sednici Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije bilo je mnogo više poslanika nego članova Odbora, pošto taj odbor ima 25 članova, narodnih poslanika, kao i Odbor za ustavna pitanja. Po inicijativi ministra Vučkovića pokrenuta je rasprava, a ne po dnevnom redu, da se, navodno, raspravlja o inicijativi za donošenje Zakona o amnestiji. Na toj sednici Odbora bio je i predsednik Zakonodavnog odbora, gospodin Aligrudić, koga danas ovde nema. On je prihvatio da Odbor za odnose sa Srbima izvan Srbije nije nadležan i kao predsednik Zakonodavnog odbora da razgovara sa ministrom Stojkovićem i predsednikom Narodne skupštine oko predloga, ili prvo nacrta, pa posle predloga zakona. To je istina. Moram tu istinu da iznesem da ne bi ovde bilo zablude. Vojni ministar, Stanković, verovatno ovde sa predlagačima Zakona želi da uništi srpsku vojsku, prodao je 200 tenkova za otpad. Tenkovi su izvezeni i prodati nekoj firmi u Nemačkoj. Zamislite za koliko novca – za 600.000 evra, a to je četvrtina jednog tenka. Da ne govorim u koje je stanje doveo Vojsku Srbije i Crne Gore, da dodam – i Crne Gore, imajući u vidu ko služi vojsku u sadašnjem vremenu. Kakvo je stanje u vazduhoplovstvu? U okolini Kraljeva postoji vojni aerodrom. Sramno ste ponizili i dalje pokušavate da ponizite sve pripadnike Vojske Srbije ili vojsku ovog naroda, a pogotovo pilote. U koju ste situaciju doveli pilote u vojsci? Godinu dana ne mogu da sednu u avion da polete jedan sat. (Predsednik: Molim vas, završite.) Evo, završiću. Neću iznositi druge podatke, kakva je namera i na šta hoće da se svede Vojska Srbije ili vojska ovog naroda, koliko divizija treba da bude, a koliko već divizija imaju Šiptari na Kosovu i Metohiji. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Četroviću. Gospodine Periću, molim vas sačekajte, da kažem nešto što su ljudi zaboravili, u odnosu na prepodnevnu diskusiju. Naravno, potvrđujem ovo što je rekao gospodin Četrović, nije nadležan i ovde se ne pojavljuje kao nadležan, Odbor za dijasporu. Isto tako, niko to nije tvrdio, gospodine Četroviću, nego je gospodin Perić, objašnjavajući svoj stav povodom amandmana koji je predstavnik Vlade, gospodin Stojković prihvatio, pojasnio kakve je sve argumente čuo od ministra za dijasporu na Odboru. To je bila jedina informacija. Dozvolite da, kada poslanik objašnjava svoj stav zašto podržava ili ne podržava neki amandman, pri tome upotrebljava argumente koji njemu odgovaraju, ako time nikoga ne vređa. Ni na jedan način niko nije tvrdio da je Odbor za dijasporu nadležan za ovaj zakon. Ispred sebe imate i mišljenje nadležnog odbora i ovde imate nadležno ministarstvo. Ovde je ministar pravde, Zoran Stojković, ne razumem zašto bi neko mogao da pomisli da je neko drugi u pitanju. Izvolite, gospodine Periću, zato što ste lično pomenuti. Gospodin Perić je lično pomenut da nije izneo tačne podatke. Gospodine Periću, recite zbog čega tražite repliku, nema razloga da to govorim u vaše ime.
Tačno je da smo u dva navrata na Odboru za dijasporu razgovarali o ovom zakonu, čak smo imali tekst. To što se vi, gospodine Četroviću, plašite da kažete da smo o tome razgovarali, kažite: jeste, bio je razgovor, pa smo našli formu da nije pravno da ide ispred ovog odbora, ali će isti tekst drugi odbor malo da usaglasi i predloži Skupštini. To je istina. Niko nije imao ništa protiv, kada je ministar obrazlagao na Odboru za dijasporu, i niko od poslanika nije negativno govorio o ovom pitanju. Drugo je pitanje, da li je trebalo da predloži ovo ili ono ministarstvo. Inicijativa je krenula od dijaspore, jer su to tražili ljudi iz inostranstva kada dolaze na sastanke sa našim ljudima. To je njihov prvi zahtev. To je istina. Drugo, kada ste ranije ovde govorili šta će socijalisti da rade, izgleda da samo dežurate i gledate gde idu i za šta će da glasaju, itd. Vodite računa, vi glasate kako hoćete. Pričate da imamo mali broj poslanika, voda se uvek vraća da teče tamo gde je tekla; imali smo 190 poslanika, a vi nijednog, pa smo napravili da u Rakovici Šešelj dobije mandat, da imate jednog poslanika. Hvala.
Lična replika na vaše izlaganje, izvolite, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, da nije smešno, bilo bi žalosno, ali dobro je da sam saznao da ste vi, gospodine Periću, pravili gospodina Šešelja, to se vidi po svemu. Šta da vam kažem, to je čudo, i što se intelektualnih sposobnosti tiče i svega drugoga. To građani Srbije dobro vide. Moram da vam kažem, čujemo da ste vi protiv ovog zakona. Pozivamo vas samo da ne glasate, da ne ulazite u salu, kao i za Zakon o rehabilitaciji. Glasaćete i za jedno i za drugo, da bi im zakoni prošli. Da, to kažite narodu – da ćete da podržavate one koji vam sede na minut ćutanja vašem predsedniku Miloševiću. Ne brinem, ali dobro je da to građani znaju. Neću više na to da se obazirem. Što se tiče toga da li je ovde u pitanju dijaspora ili ne, ovo nema nikakve veze sa dijasporom. Ni u jednom članu zakona niko ne pominje dijasporu. Niko ne pominje nikakve Srbe van Srbije. Ovde je samo reč o tome da se vojni begunci u vreme demokratske vlasti oslobode sankcija i krivičnog gonjenja. Tako sam to razumeo i tako piše u zakonu. Ne znam šta ste vi čitali. Ne znam o čemu ste pričali i diskutovali, ali nadam se da ste pričali o zakonu, a ne o slikovnicama, jer u zakonu niko ne pominje ni Srbe, nigde ne piše – Srbin. Je l’ piše negde Srbin u zakonu? Je l’ piše negde Srbin van Srbije? Je l’ piše negde dijaspora? Ne piše ništa. O kakvim to glupostima pričate ovde? Stigao telefon da se više ne čačkate sa radikalima. I ono malo što imate, izgubićete. (Predsednik: Vreme teče, svejedno.) Nije mi isteklo vreme. Imam nešto drugo da kažem, na čemu ću da insistiram, što mi je mnogo važnije od ovoga. Niste mi ni tema ni meta, niti ste mi važni šta god da kažete, ali važno je da smo zapamtili ono što ste rekli, oko Voje Šešelja. Treba da vas je sramota i da se stidite zbog toga, posebno zbog mesta gde se čovek danas nalazi. Treba da vas je stid i sramota i građana koji su vas birali. S druge strane, hoću da insistiram, pošto vidim da u našoj zemlji postoje neki ministri državne zajednice, nemam ništa protiv kada se za to zalažu neki poslanici odavde, njihova je ideja takva, koji se zalažu za odvajanje Crne Gore, otvoreno, neskriveno. Iznenađen sam i zaprepašćen današnjom izjavom Rasima Ljajića. Mi smo sa strankom Rasima Ljajića u koaliciji u Novom Pazaru, osudili smo odluku Vlade kao nezakonitu i smatramo je pogrešnom, jer će dovesti do sukoba i unutar muslimanskog življa, a onda to može da se prelije i protiv srpskog življa u Pazaru. Svejedno, ne treba da bude nikakvih sukoba u Pazaru, ali izjava Rasima Ljajića, u kojoj kaže – važnije i najvažnije je da se ne meša u referendumski proces u Crnoj Gori, jer su to činili neki drugi vazali Beograda koji bi da to spreče, a državna zajednica je slepi kolosek. Ljudi, vi birate ministre u državnoj zajednici koji su protiv nje. Takav vam je Stanković, takav vam je Drašković, Ljajić. Je l’ ima neko od ministara u ovoj zemlji da je izabran na bilo koju funkciju, a da voli ovu zemlju, da mu je ova država prirasla srcu i da će da brani ovu državu? Ili svi imaju neku rezervnu državu? Onaj bi da je pripaja Makedoniji, ovaj bi da je pripaja ne znam čemu, ovaj bi u treću zemlju. Ljudi, jel’ imate vi ministre koji vole ovu zemlju, jer one koje kandidujete u državnoj zajednici treba da vole Srbiju i Crnu Goru. Oni koji su u Srbiji treba da vole Srbiju. Ne mogu ovo da razumem, ovo stvarno nije normalno. Nijedan ministar nema da je normalan da kaže – da, ja volim Srbiju i Crnu Goru i pomoći ću da opstane državna zajednica, ako je već uništena zajednička država. To je pravno sofisticirano za one koji ne znaju razliku, ali postoji. (Predsednik: Šesti minut, molim vas završite.) Završavam, gospodine Markoviću. Pozivam vas, kao čoveka od autoriteta, da pozovete te ministre, te ljude, da im objasnite da oni primaju platu od ovog naroda da bi štitili tu državu, iako već nisu dovoljno časni i imaju neke svoje političke projekte. Neka podnesu ostavku, neka napuste taj posao, pa neka se negde drugde bave politikom, a ne – mnogo sam ljut, naljutio me, pa ću danas da napustim Koordinaciono telo za jug Srbije, ali će ostati ministar Karle del Ponte da juri Srbe optužene za ratne zločine. Lepa mi ministarska plata, a za crnogorske vesti ću da kažem da nam ne treba državna zajednica, pošto je to promašeni projekat. Ljudi, o čemu pričamo ovde? Apelujem na vas, gospodine predsedniče, bez obzira na to što nisam dete da ne znam da vam to nisu ingerencije, da utičete na takve ministre, da ih uozbiljite i da im jasno stavite do znanja da sa telima, institucijama i državnim organima u Srbiji i Crnoj Gori i Republici Srbiji ne mogu da se igraju, zato što ovi ljudi ovde imaju i oči i uši i usta i jezik i znaće o tome da progovore.
Kao što vam je moj stav poznat, izvolite, gospodine Periću. Znate da će gospodin Perić da izađe sada za govornicu i pošto se javio po Poslovniku, reći će da je pogrešno protumačen. Izvolite.
Da ne znate kako će sve da se događa ne biste bili predsednik Skupštine. Gospodine Vučiću, ne bih vređao, kada nemate argumente vi krenete da vređate, ali to je vaša stara praksa. Tačno je da smo u dva navrata na Odboru za dijasporu razgovarali o ovom pitanju. Tačno je da smo zaključili da će Ministarstvo pravde izaći sa ovim zakonom. Sve je to tačno. Tačno je i to da stalno pominjete Socijalističku partiju ovde za govornicom, a rekao sam da treba da vodite računa o svojoj partiji. Šta će socijalisti da rade, koliko će biti nagrađeni na izborima, to je naša stvar. Nijednom rečju nisam hteo da ga uvredim, jer ga visoko cenim, gospodina Šešelja, samo sam rekao istinu. Ima ovde ljudi, a to je gospodin Anđelković, gospodin Ivica Dačić, pa će potvrditi ono što sam rekao. Kažete da imamo 80 poslanika, a vi 20. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Ko kaže to?) Pa dva su vam otišla.
To nije izrečeno za govornicom.
Tačno je, i to kažu stari ljudi, da gde je voda tekla opet će da teče i tačno je da smo imali 190 poslanika. Tačno je da vi niste imali nijednog, pa smo vam pomogli da dobijete jednog poslanika.
Molim vas da privedete ovu diskusiju kraju, zbog toga što nije korektno da se pozivamo na nešto šta je neko rekao, a šta nije. Utvrdili smo činjenice, činjenice su jasne. Razgovaralo se o Nacrtu zakona na odboru. Taj odbor nije nadležan i od strane tog odbora i tog ministarstva zakon nije stigao ovde. To je činjenica. Druga činjenica je da se menjao broj poslanika različitih stranaka i to svi znamo. Nema razloga da to ne diskutujemo. Lepo je što se međusobno poštujete, ali vas molim, nije bilo uvredljivih izraza prema ma kojoj stranci u Skupštini, koja je izrečena za govornicom u prethodnih pola sata, te vas molim da privedemo kraju ovu diskusiju.
Dame i gospodo narodni poslanici, ništa od ovoga nisam rekao. Nisam pominjao ni 80, ni 20, ni 190, ni Socijalističku partiju, niti bilo šta drugo. Potpuno ste izmislili, čoveče. Potpuno ste izmislili svaku moju reč. Rekao sam samo – kako vas nije sramota da govorite da ste vi izabrali Vojislava Šešelja, kada su ga izabrali građani, posebno imajući u vidu gde se čovek danas nalazi. To ću da vam ponovim sto puta. Da li vam je to uvreda? Izvinite, molim vas. S druge strane, je l’ vi to nas optužujete što su nam ukradena dva poslanička mesta? Je l’ nas za to optužujete? Ponosim se time, gospodine Periću, što nikada nismo učestvovali u krađi. Uhu ili ne uhu, kažite gde je to bilo. Nijednog poslanika nikada nikome nismo oteli ni u Saveznoj ni u Republičkoj skupštini i ponosan sam na to što mogu da kažem da jedino SRS nije krala, otimala poslanike ili da su prelazili u njene redove oni koji su izabrani na nekoj drugoj listi ili da je podržavaju, tj. podržavaju njenu vladu, itd. Nikada. Optužujete nas za to što nam je neko ukrao ono što nam pripada sa izbora. Ne razumem u čemu je problem? Šta to, pružate podršku Branislavu Ivkoviću i Čedomiru Jovanoviću? (Hranislav Perić, sa mesta: Vi govorite da imate 82.) Ko je, čoveče, pomenuo 82? Niko nije govorio o tome uopšte. Pogledajte stenogram, niko nije izgovorio nijednu brojku, šta pričate, čoveče. Svašta sam čuo u svom životu, ali ovo nisam. Nema veze. Hoću nešto drugo da vam kažem. Pomenuo vas je Meho Omerović četiri puta, mnogo više nego ja u svom izlaganju. Je l’ tako bilo, gospodine Omeroviću? (Meho Omerović, sa mesta: Kada?) Danas, kada ste tražili da ne ulaze u salu. Je l’ tako bilo? Zašto vam to smeta? Imate problem što to primećujete samo kod srpskih radikala, šta da vam radim. Imam nešto drugo da kažem, što smo juče izneli kao vest, pošto ovde govorite o građanima Srbije i onome šta se u Srbiji zbiva. Ljudi, oni su juče poslali signal, danas me optužuju, kažu: teške reči govoriš o ministrima. Oni su građanima Srbije juče udelili najgori mogući šamar, Dejana Simića, da li se tako zove, njemu su dali mesto savetnika guvernera za bankarska pitanja. Napredovao je čovek. Stigla ga je zaslužena kazna pravde. Građani Srbije, pogledajte kakvu vladavinu prava imamo u našoj zemlji i kako će stvari ovde da funkcionišu. Mislim da građanima Srbije posle toga nije potreban nikakav poseban komentar. Želim da dopunim i ono od malopre, oko Rasima Ljajića, Stankovića i Draškovića. Nemojte da smetnete s uma da, sem političko ideoloških razloga, postoji još jedna stvar koja je vrlo značajna, građani Srbije najvećim delom, u 90% plaćaju rad organa državne zajednice. Pitam vas, da li mi njih plaćamo da nam razaraju tu državu ili da je paze i čuvaju. Da li pitaju građane Srbije hoće li i dalje da je uništavaju ili neće. Znam da su nervozni i Ljajić, i Drašković, i Stanković i svi posle sinoćne ubedljive pobede na duelu bloka za državnu zajednicu ili zajedničku državu, makar to ne značilo isto. Znam da će im ta nervoza biti sve veća. Tu im ne mogu ništa.
Vreme.
Završavam, gospodine Anđelkoviću. Mislim da moraju da vode računa, ne samo o Srbima, već i o Muslimanima koji će da pocepaju i da razdvoje državu, ukoliko budu i dalje insistirali na otcepljenju Crne Gore i ukoliko budu podržavali separatističku i kriminalnu politiku Mila Đukanovića. Zato ti ljudi koji se na takav način bave svojim poslom, nečasno i neodgovorno, moraće da odgovaraju za svoje postupke. Ovaj zlikovac, Stanković, taj će morati da odgovara, jer je najnemoralniji, jer je u jednom trenutku prevario sve Srbe. I ja sam bio među njima. Svi smo mislili, privodim kraju, izvinjavam se što sam uzeo ovoliko vremena, da je on častan čovek, da korektno radi svoj posao i ne znam šta, dok nismo saznali neke detalje o kojima ne možemo da vam govorimo, zato što za njih postoji tajna objavljivanja, zbog Haga, razumeli ste o čemu je reč. Ustanovili smo da je reč o najgorem mogućem čoveku na kugli zemaljskoj. A to što je lažov, to je sitnica, to mu dođe kompliment u odnosu na sve ono šta je Zoran Stanković. To je čovek koji, rekao bih, srpski narod doživljava na isti način kao i Boris Tadić i njegovi savetnici i tajkuni, a to znači – na najgori mogući način. Sve što su uradili do sada, sve što su napravili, pokazuje da im je jedini cilj kako i na koji način da se obračunaju sa porodicama onih ljudi koji im se iz nekog razloga ne dopadaju. I dalje pitam poslanike većine, pitam ministra Stojkovića, negde se izgubio, da mi objasni, po kom zakonu je otpuštena ćerka Jove Đoga, supruga Jove Đoga; po kom zakonu je penzionisan Milisav Pančić; po kom zakonu privode sina generala Mladića, da bi izdao oca; prijatelje, šurake, sve moguće.
Vreme, gospodine Vučiću.
Vidim da je nekima smešno, vreme je da se to promeni i da ljudi upravljaju Srbijom, oni koji će da brinu o nečijoj deci, a ne samo o sebi i o tome šta će Karla del Ponte da im kaže kada se pojavi.
Zahvaljujem se. Inače, svi oni koji se u Hagu odnose prema srpskom narodu kako su se neki odnosili, na isti način završavaju, a poznato je kako su oni koji su izdavali srpski narod završavali, pa će tako i ostali da završe. Nemojte da brinete o tome. Da li se još neko o ovom amandmanu javlja za reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela poslanik Ljiljana Nestorović. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, za promenu ću od 11,20 časova da govorim o tački koja je na dnevnom redu, dakle o amandmanima na Predlog zakona o amnestiji. Moja koleginica Ljiljana Nestorović je u ime poslaničke grupe za Evropsku Srbiju podnela amandman, kao što je predsedavajući rekao, na član 1. i to na stav 1, gde predlaže da se reči "ovog zakona", zamene rečima "Zakona o izmenama Zakona o Vojsci Jugoslavije", objavljenog u Službenom listu Srbije i Crne Gore. Smatramo da Predlog zakona o amnestiji o kome danas raspravljamo u pojedinostima, u svom članu 1. i u prvom stavu, koji želimo da popravimo kroz ovaj amandman, u stvari obesmišljava postojeći Zakon o Vojsci Jugoslavije, objavljen u "Službenom listu Jugoslavije", a i nedavno u "Službenim listovima SCG", broj 7 i broj 44, od 2005. godine. Zašto? Poslednjim izmenama Zakona o Vojsci Jugoslavije, koji je stupio na snagu, da vas podsetim, 30. oktobra 2005. godine, u članu 2. kojim se menja član 296. osnovnog zakona, propisano je, citiram: "Vojniku koji vojni rok služi pod oružjem, kao i vojniku koji zbog verskih ili drugih razloga savesti vojni rok služi bez oružja u jedinici ili ustanovi vojske ili Ministarstvu odbrane, služenje vojnog roka traje šest meseci. U stavu 2. istog člana tog zakona propisano je da regrutu koji zbog verskih ili drugih razloga savesti želi da služi u civilnoj službi, vojni rok traje 9 meseci. Dakle, navedenim izmenama ovog zakona skraćeni su rokovi za služenje vojnog roka sa 9 na 6 meseci, odnosno sa 13 na 9 meseci, za civilno služenje vojnog roka. Time su utvrđeni znatno povoljniji uslovi za služenje vojnog roka. Međutim, zakoni se prave zbog pravne sigurnosti građana, a nažalost, ministar nije prisutan, zbog jednakog postupanja, kao potvrde ozbiljnosti države koja ih donosi, oni se moraju poštovati. Nije dobro kada se nekim drugim zakonom, a to je ovaj predlog o kome danas raspravljamo, obesmišljava postojeći, odnosno važeći zakon. Kada se donosi novi zakon o vojsci, moglo bi se raspravljati i o tome da li je potrebno ili nije da se period između sada važećeg zakona i novog zakona obuhvati amnestijom. Predložili smo da se amnestija sprovede do donošenja Zakona o izmenama i dopunama Zakona o Vojsci Srbije i Crne Gore, iz decembra 2005. godine, što je suštinski isto, ali je pravno mnogo bolje rešenje. Ovaj zakon nije ništa drugo nego prepisan zakon iz Republike Crne Gore, ali ako su u Crnoj Gori usvojili nešto što je loše, ne moramo mi sada da se ponašamo na isti način kao i oni. Dakle, ako su pogrešili, pre svega se radi o pravnoj grešci i mislim da tu grešku ne treba da ponove poslanici Skupštine Srbije. Apelujem, samo ne znam kakve imamo koristi, pošto ministar nije tu, da se prihvati ovaj amandman koji su poslanici poslaničke grupe "za Evropsku Srbiju" podneli. Zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine Omeroviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Ovaj amandman je dobar povod da se stvarno jasno vidi da onaj ko je pisao Predlog zakona u stvari ne zna šta je nadležnost tog organa, i ovaj amandman skreće pažnju na nekoliko kategorija. Ali, ono što je veza sa ovim predlogom zakona jeste da naši predlagači ne znaju šta je vojna obaveza. Vojna obaveza u Srbiji i Crnoj Gori je tzv. opšta, njoj podležu sve punoletne muške osobe do određenih godina života od punoletstva. Zbog čega sam se javio? Samo zbog toga da se otklone dileme šta je suština ovog predloga zakona. Jer, ako je neko imao nameru da oslobodi krivične odgovornosti zbog neispunjavanja opšte vojne obaveze onu kategoriju naših državljana koji su rođeni u inostranstvu, žive u inostranstvu, zaposlili se tamo, izgubila se veza sa Republikom Srbijom, protumačio sam da je to inicijativa ovog ministra iz SPO-a, onda je trebalo da se promeni u Zakonu o služenju vojnog roka, da se reklo da naši državljani koji su rođeni u inostranstvu i žive u inostranstvu ne podležu vojnoj obavezi. Ali, niste to uradili. Predložili ste opšti propis koji se odnosi na sve državljane Republike Srbije koji su od 7. oktobra 2000. godine do dana današnjeg bili sumnjivi da su izvršili krivično delo ili određeno vojno krivično delo, koje se tiče odazivanja na služenje vojnog roka. Znači, onaj ko je predložio zakon, on ništa ne zna. Ako ste hteli 2.500 ljudi iz inostranstva koji trajno žive tamo, rođeni su tamo, a definišete ih kao dijaspora, onda promenite Zakon o vojnoj obavezi, da ne podležu obavezi služenja vojnog roka. Međutim, taj put niste izabrali. Moram da vam kažem, da ste taj put izabrali, odveo bi vas na onu adresu – Nikole Pašića broj 13. Niste imali hrabrosti da to uradite, pa onda eventualno da idete na neku amnestiju ili izmenu tog zakona o vojnoj obavezi, a u prelaznim i završnim odredbama da kažete da ne podleže krivičnoj odgovornosti ta kategorija ljudi koja je izgubila vojnu obavezu po novim izmenama tog zakona, ali nećete to, želite svađu, izabrali ste put za konflikt. Na taj način, s obzirom da ste izabrali ovaj put, otpada razlog 2.500 ljudi iz dijaspore, suštinski razlog je što želite da spasite krivične odgovornosti one koji su protiv demokratije. Vidite, sada kada se malo vidi, vraćam se na ono što sam pre podne pričao, ministar za dijasporu je bio eventualno neki izgovor, njegova priča izgovor da uspava javnost, a suštinski razlog, ono što su naterali Stojkovića da zastupa ovde, u suštini znači uništavanje vojske. Pojavio se jedan amandman, pisao ga je čovek koji je čitao Zakon o vojnoj obavezi, koji je video kakve su sve mogućnosti, ko podleže vojnoj obavezi, ona je i dalje opšta i moram unapred da vam skrenem pažnju, vrlo pokvareno tumačite i profesionalnu vojsku. To ima svoj istorijski aspekt, on kreće od 1991. godine. Zastupnici tog vida su ljudi iz DS-a koji su smatrali da svi oni koji se na poziv države jave dobrovoljno, iako nisu mobilisani, ali se jave dobrovoljno da štite svoj narod i svoju braću, za njih su to patološke ubice, ljudi koji žele da krvare ruke, da se iživljavaju. Ako već hoćete tako nešto, hajde da napravimo profesionalnu vojsku za te vojnike. Vodite računa, ako ste za profesionalnu vojsku, onda tu treba da budu stvarno profesionalci, ali ne profesionalci koje bi odredila DS po tome što smatra da su oni krvoločni i onaj ko je predložio ovaj zakon, pazite koliko je taj neuk, zaboravio je na još jednu stvar, da je pre nekoliko meseci u Saveznoj skupštini donet propis, odnosno ratifikovan sporazum po kome država omogućava da naši vojnici idu u neke mirovne misije širom sveta. Ko će da ide u mirovne misije? Ovi što izigravaju bebi-siterke, ovi što skupljaju lišće u Kovinu. Kada se taj zakon donosio, opet je Demokratska stranka rekla: da, to su oni profesionalci koji vole taj posao, sa zadovoljstvom rade taj vojnički posao i mogu da rade sve i svašta. Oni doživljavaju vojsku kao skupinu profesionalnih ubica. To je DS, to je njihov način razmišljanja. A vi, da li svesno ili nesvesno terate vodu na tu stranu? Zato smo protiv ovog zakona.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista me ne čudi što, kao prvo, ministar Stojković nije tu, a tu je i malo pripadnika vladajuće koalicije, pogotovo pripadnika njegove stranke. Mene čudi što oni ne koriste ovako povoljan politički trenutak da prikupe političke poene za sebe, da ovde obrazlažu koliko je dobar ovaj zakon za građane Srbije, šta će nam sve to doneti. Ono što nismo čuli prilikom veoma šturog objašnjenja gospodina Stojkovića u vezi sa ovim zakonom jeste to ko je uopšte predložio ovakav zakon. Šturo je i objašnjenje koje smo dobili uz sam tekst zakona, ali definitivno nije jasno kome je pala na pamet ovako divna ideja da se ovaj zakon donese i to u ovom trenutku. Da li je zakon o amnestiji ono što je trenutno građanima Srbije najpotrebnije i što će nas najbrže odvesti u EU, što je vama cilj iznad svih ciljeva? Da li je ovaj zakon predložio ministar odbrane Zoran Stanković, i pitam se da li mu je to možda palo na pamet nakon što je popio onu čuvenu multietničku kafu sa svojim kumom Nagipom Arifijem, a za one koji ne znaju ko je on, to je predsednik opštine Bujanovac koji je nedavno zatražio da se ukinu pravosnažne presude protiv trojice terorista, albanskih terorista, pripadnika zločinačke tzv. oslobodilačke vojske Preševa, Bujanovca i Medveđe, koji su naravno, zahvaljujući sporosti pravosuđa Srbije već odavno pobegli na Kosovo i Metohiju gde ih trenutno ne može stići ruka pravde. Ono što je zanimljivo jeste da se nakon poslednjeg obilaska kopnene zone bezbednosti od strane ministra Stankovića mnoge čudne stvari dešavaju, a jedna od njih je i donošenje tzv. političke platforme. Treba primetiti i to, a to možda šira javnost ne zna, da to nije smetalo Novici Manojloviću, zameniku Nagipa Arifija, a inače pripadniku DS-a, da sedi pored čuvenog Nagipa Arifija za vreme konferencije za štampu, da se smeška, a da nakon toga, kada ga građani pitaju kako u tome može da učestvuje, kaže: znate, mi smo manji deo u toj vlasti, nismo mogli tu da učestvujemo. Zanimljivo je i to što je vojni odsek, odnosno prostorije vojnog odseka u Bujanovcu, u kojoj je predsednik Nagip Arifi, kum Zorana Stankovića, obijene, promenjene su brave na vratima, direktno po nalogu Nagipa Arifija. Ceo dan zaposleni u vojnom odseku nisu mogli da uđu u svoje prostorije, a objašnjenje koje je nakon toga zvanično stiglo od Ministarstva odbrane je bilo da se radi o nesporazumu. Ne znam kakav je to nesporazum mogao da bude, da li je možda Nagip Arifi zaboravio šta se nalazi u tim prostorijama, da li je možda uz multietničku kafu nešto drugo dogovorio sa svojim kumom, ministrom odbrane, nažalost, Zoranom Stankovićem, pa je to ipak došlo do medija i izazvalo neke neželjene efekte, pa su morali da vrate stvari na staro. Veliko je pitanje i zašto se predlaže amnestija upravo za ova krivična dela. U obrazloženju datom kao razlog za donošenje zakona kaže se da je to zato što je podneto oko 2.500 krivičnih prijava u vezi sa ovim krivičnim delima. Prva stvar, 2.500 krivičnih prijava je izuzetno malo u poslednjih pet godina, ukoliko se zna kolika je popunjenost i koliki je odziv na odsluženje vojnog roka u Vojsci SCG, onda je jasno i na prvi pogled se može videti da je mnogo više lica koja izbegavaju služenje vojne obaveze. Kada se posmatra sa drugog aspekta, 2.500 krivičnih prijava je malo i zbog toga što za neka druga krivična dela koja su neuporedivo lakša od ovih postoji mnogo više prijava, pa se postavlja pitanje zašto se baš ovo krivično delo odabralo da bi se prema izvršiocima predložila amnestija. Dakle, mnogo je manja društvena opasnost vezana za neka druga krivična dela i za neke druge prekršaje, pa se nameće i to pitanje zašto, na primer one koji su prešli na crveno svetlo niste oslobodili odgovornosti, njih je svakako mnogo više, pa bi dobar deo obaveze sudovima i prekršajnim organima umanjili, a svakako je društvena opasnostkoja ide od ovih prekršaja neuporedivo manja od društvene opasnosti koja izaziva već ko zna koja po redu amnestija za ova krivična dela. Treba podsetiti i na to da je nakon 5. oktobra već donet jedan zakon o amnestiji. Tada ste tvrdili da je donošenje tog zakona neophodno, zato što je pre toga u Srbiji vladala diktatura, da je to bio neki zločinački režim koji je pokrenuo mnoge ratove, pa da je iz tog razloga veoma bitno da svi oni časni i pošteni građani Srbije koji žele da služe vojsku, ali nisu hteli da služe režim, sada mogu da odgovore toj svojoj obavezi. Utoliko je i neshvatljivije zašto danas, nakon praktično šest godina od dolaska na vlast tzv. demokratskog režima, donosite ponovo Zakon o amnestiji. Šta je to što je moglo da smeta bilo kome da u prethodnih šest godina služi vojsku? Nije bilo ratova, nije bilo nekih sukoba, koji su to razlozi koji su bilo koga ko želi da služi vojsku i da ispuni tu obavezu mogli da spreče da to izvrši? Dakle, kažete dalje u objašnjenju – "Budući da je došlo do bitnih promena društvenih okolnosti u vezi sa izvršavanjem vojne obaveze". Ali, ne kažete naravno koje su to okolnosti, ne kažete da li one traju ili prestaju stupanjem na snagu ovog zakona. I to je, između ostalog, jedan od najvažnijih razloga za podnošenje ovog amandmana. Jer, ukoliko prihvatimo ovakav tekst zakona i ponovo donesemo zakon o amnestiji, ko od vas može bilo kome sutra, prekosutra ili za tri meseca da kaže: idite služite vojsku. Na ovaj način se u potpunosti obesmišljava služenje vojnog roka, u potpunosti se degradira Vojska SCG, jer oni koji su ispunili svoju obavezu ispadaju ludi, a ne oni koji su tu obavezu ispunjavali. Veoma je bitno reći i to da ovaj zakon svakako nema nikakve veze sa dijasporom i sa onima koji navodno žive generacijama van zemlje, pa sad ne mogu da dođu, odnosno njihova deca ne mogu da dođu u Srbiju. Jer, ko je čitao Zakon o vojsci, a svakako da su to trebali da učine bar oni koji su donosili ovaj zakon, mogli su da primete da ne postoji obaveza služenja vojnog roka za ona lica koja imaju državljanstvo neke druge zemlje osim Srbije i koji imaju prebivalište u nekoj inostranoj zemlji. Dakle, za decu naših iseljenika svakako po postojećem zakonu ne postoji obaveza služenja vojnog roka u Srbiji. Ovaj zakon odnosi se isključivo na ove domaće dezertere, jer podsetiću vas, krivična dela zakoje je predviđena amnestija su: odbijanje primanja i upotrebe oružja iz člana 202, neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe iz člana 214, izbegavanje vojne službe onesposobljenjem ili obmanom iz člana 215. i samovoljno udaljenje ili bekstvo iz Vojske Jugoslavije iz člana 217. Dakle, ovim zakonom će korist izvući isključivo oni koji žive u Srbiji, koji su iz ovih ili onih razloga odbili da služe vojsku. Postavlja se pitanje i na šta je mislio predlagač, koji kaže – amnestirani su oni koji su za vreme rata izvršili ova krivična dela, a za vreme rata ovo su sve kvalifikovani oblici tih krivičnih dela. Zaprećena je i viša kazna, pa onda, bože moj, što ne bi oslobodili i ove koji sada vrše krivična dela. Ali, onda se sam po sebi nameće odgovor da niko više nikada neće imati niti obavezu niti potrebu da služi vojni rok, jer će reći, ukoliko je sada donet Zakon o amnestiji, biće donet ponovo i za pet godina, jer evo, nema razloga ni sad, neće ga biti ni ubuduće, ali valjda će se naći neka vlada koja će taj zakon doneti. Mnogo je razloga zbog kojih smo protiv donošenja Zakona o amnestiji. Protiv donošenja tog zakona bili smo i prethodnih puta kada je donošen. Što se tiče člana 2. na koji sam podneo amandman, traženo je brisanje ovog člana, jer nije bilo moguće popraviti ga ni na koji način, da bi ovo moglo da opstane u pravnom sistemu Republike Srbije, bez obzira šta o tome kaže Zakonodavni odbor. Član 2. kaže: "Ako protiv lica iz člana 1. ovog zakona nije pokrenut krivični postupak, postupak se neće pokrenuti, a ako je krivični postupak u toku – obustaviće se. Ako je licu iz člana 1. ovog zakona pravosnažno izrečena kazna zatvora, oslobodiće se od izvršenja te kazne u celini ili u delu koji nije izvršen". Na ovaj način činite još jednu veliku nepravdu i praktično nagrađujete one koji su uspešnije izbegavali vojnu obavezu. Dakle, nekolicina onih koji su izbegavali vojnu obavezu imali su tu nesreću, odnosno očigledno nisu imali vezu da protiv njih ne bude pokrenut krivični postupak, pa su eventualno pravosnažno i osuđeni i upućeni na izdržavanje kazne, odslužili, da li tri meseca, šest meseci, godinu dana. Sada će biti pušteni, a oni koji su bili malo uspešniji u tom izbegavanju, pa su eventualno pobegli u inostranstvo, njih ćete sada nagraditi i reći – što se vas tiče kao da ništa nije bilo. Zanimljiv je izuzetno i član 7. ovog zakona. Moram reći da je, pored toga što je zakon u celini besmislen, posebno izuzetno besmislen član 7. ovog zakona, jer kaže: "Protiv rešenja o primeni amnestije žalbu mogu izjaviti tužilac, okrivljeni i njegov branilac, osuđeni i lice koje je ovlašćeno da u korist optuženog izjavi žalbu, ako je ono podnelo zahtev", a stav 2. kaže: "Žalba iz stava 1. ovog člana ne zadržava izvršenje rešenja". Dakle, nama zakonodavac kaže da, ukoliko je protiv nekoga pokrenut postupak ili ukoliko je neko već pravosnažno osuđen za to, pa je na izvršavanju kazne, kada sud po službenoj dužnosti ili na zahtev osuđenog donese rešenje o amnestiji, onda to lice ili njegov zastupnik ima pravo da se žali. Ali, u drugom stavu istovremeno određujete da, bez obzira što se on žali, žalba ne zadržava izvršenje. Kada se to prenese na neki stvaran život, treba zamisliti situaciju u kojoj je neko u zatvoru zbog toga što je izbegavao vojnu obavezu, pravosnažno je osuđen na izdržavanje kazne, donese sud rešenje, po službenoj dužnosti, o amnestiji i rešenje o otpuštanju sa daljeg izdržavanja kazne zatvora, a onda se on žali. Na šta uopšte može da se žali, ukoliko je ovo imperativna odredba zakona, jer ne postoji mogućnost izbora da li ćete vi koristiti ovaj akt milosti države, odnosno da li ćete koristiti Zakon o amnestiji ili ne. Šta taj treba uopšte u žalbi da napiše? Da li treba da kaže – bez obzira što sam amnestiran, hoću da odslužim kaznu do kraja zato što sam dezertirao, a država onda kaže, jer može tužilac da se žali – ne, bez obzira što si se ti žalio, izađi na slobodu, pa se sa slobode dalje žali, da bi te država vratila u zatvor. (Predsedavajući: Vreme.) Završavam. Dakle, ovo je situacija koja je potpuno besmislena. Dobro bi bilo da nam ministar Stojković, kao vrsni pravnik i zagovornik ovog zakona, objasni na šta je mislio kada su predviđena ova rešenja, ko je pisao ovaj zakon, jer verujem, bez obzira na sve, da nije on. Često se on ne slaže sa zakonskim rešenjima koja mora da zastupa ovde u Skupštini i verujem da zbog toga i sada nije u sali. Kada je na dnevnom redu neki zakon za koji se on zaista zalaže, za koji misli da će doneti određenu dobrobit građanima Srbije i da će određene političke poene doneti njegovoj stranci i celoj vladajućoj koaliciji, onda se pripadnici vladajuće koalicije i DSS utrkuju ko će izaći za govornicu i objasniti građanima koliku im oni uslugu čine, kako im sve pomažu. Dakle, ovde je jasno da je ovaj zakon nešto za šta ćete svi dići ruke, ali apsolutno niko nije spreman da izađe ovde za govornicu, da pogleda građanima u oči i kaže – ja sam taj koji rastura vojsku i pomaže dezertere, ja sam taj koji misli da ne treba služiti vojni rok.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospođo potpredsednice, gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je jedan od zakona koji govori o neprincipijelnosti vladajuće koalicije i o potrebi da se pre mnogo godina dato obećanje pretoči u zakonsko rešenje i da se na taj način obesmisli obaveza, koja je časna i koja je sveta, a to je služenje vojnog roka koji je u funkciji odbrane jedne zemlje i svega što taj pojam definiše i znači. Ako ste nekada videli u selu domaćina da sam sruši ogradu oko svog imanja, pa da svoje imanje učini dostupnijim vukovima i drugim alama, to je otprilike isto sa ovim zakonom u odnosu na našu zemlju, njenu državnu, nacionalnu, bezbednosnu supstancu i sve drugo što jednu državu i jedan narod čini državom i narodom. Navešću neke slučajeve, taj slučaj sam navodio i na Odboru za dijasporu koji je razmatrao ovaj zakon. Jedan od najvećih boksera svih vremena, Kasijus Klej ili Muhamed Ali, bio je osuđen i izdržao šest godina robije zbog toga što nije pristao da učestvuje u vijetnamskom ratu, koji je bio porobljivački. Dakle, SAD su na poznati intervencionistički način ušle u Vijetnam i tamo napravile velike zločine. Dakle, u jednoj državi kakve su SAD, jedan tako poznat čovek i priznat sportista proveo je šest godina na robiji zbog toga što je odbio da se odazove na poziv svoje države. Mnogo je jednostavnije i lakše i, čini mi se mnogo razumljivije, da oni koji predlažu ovaj zakon kažu – ne treba nam vojska, doći će ovde neka druga vojska da nas štiti od nas samih, pošto mi sami očigledno nismo u prilici. Ali, bojim se da će doživeti da našu decu mobilišu u neku tuđu vojsku i da naša deca na nekim drugim teritorijama, recimo, mire Talibane sa onim drugima, ili Turke sa Kurdima ili ne znam koga sve još, jer kako se stvari razvijaju, izgleda će tako da se dogodi. Ko ne ume da ugradi preticanje vodeći državne poslove, sačekaće ga jednog dana sa velikom kamatom koju plaćaju svi u državi, čitav narod, na onom mestu gde to najmanje očekuje. Kome se mi, u stvari, ovde ulagujemo? Nekome ko je imao ili nije imao izbor, nekome ko je imao alternativu da ne bude u zemlji, kad je procenio da ne bi trebalo da bude? Ili ćemo ostaviti vojnu obavezu u Srbiji, da samo sinovi radnika i seljaka ponovo idu u vojsku, a ovi drugi, zbog velikog učinka nevladinog sektora i uz mogućnost onoga što nudi prigovor savesti, tzv. vojni rok služe civilno, manipulišući do te mere tom mogućnošću da to više ne može da se gleda, da odu na mesta gde provedu 10, 11, 13 meseci i nakon toga, kad to završe, dobiju tamo i radni odnos. Takav slučaj imam u Čačku. Ili se jave jednom u toku dana, da ih vide na deset minuta, pa ih nema po čitav dan, ili ih neko možda angažuje na 200 kilometara nasipa u Srbiji danas. Ne, samo uniformisani vojnici su na nasipima danas. Nemamo pravo to da radimo našoj deci i da amnestiramo nikoga na taj način, ako smo država, a ako nismo država, onda to treba da priznamo i da zamolimo nekoga da nam uvede formalni protektorat, pošto ovaj neformalni vređa inteligenciju svih poštenih ljudi u ovoj zemlji. Obraćam se starešinama Vojske SCG, koji su takođe u jednom trenutku, verujući da čine dobro reformišući vojsku na način koji je neprincipijelan i nenormalan, mislili da sebi čine dobro. Ne, ostali su bez vojske, bez radnog mesta, otišli su u penziju, ostali su bez ambulanti, pogašeni su garnizoni po Srbiji, u Čačku više ne postoji puk, u Užicu ne postoji korpus. Ništa više ne postoji, vojsku možemo da vidimo samo na razglednici ili u nekom starom filmu. Ako je to namera, onda razumem, samo to treba da se kaže. Ja jesam vojnik i jesam starešina i moj će sin biti vojnik, ako u ovoj zemlji bude vojske. Ako ne bude, objasniću mu kakva je to vojska bila i kakva vojska treba da bude. Nema države bez vojske koja je u stanju da zaštiti državu od svega onoga od čega se štite države u celom svetu, tom istom i takvom vojskom. Hvala lepo.
Zahvaljujem se, gospodine Baraliću. Da li se još neko o ovom amandmanu javlja za reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Vojislav Milajić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, predlagač ovog zakona je u obrazloženju predloga naveo razloge zbog čega je pokrenuo inicijativu za donošenje Zakona o amnestiji. Između ostalog, naveo je broj ljudi protiv kojih je vođen krivični postupak ili postoje osuđujuće presude i naveo je da je to cifra od 2.500 ljudi. Kao drugi razlog, naveo je da je došlo, pod znacima navoda, "do promena društvenih okolnosti", toliko značajnih da je morao da se donese ovakav zakon o amnestiji, kojim bi se pomilovalo 2.500 dezertera. Međutim, kada je ministar Stojković obrazlagao ovaj zakon, nije pominjao te razloge, pomenuo je neke druge. Između ostalog, pomenuo je pitanje dijaspore, da ima dosta naših ljudi u inostranstvu koji ne mogu da dođu u zemlju zato što nisu služili vojni rok. Pomenuo je kao razlog i donošenje sličnog zakona o amnestiji u Crnoj Gori. Kao treći razlog, naveo je da je u proceduri donošenje zakona o otkupu vojnog roka, znači da će postojati mogućnost otkupa – onaj ko ne želi da služi vojni rok, da će moći da da određenu svotu novca da bi izbegao služenje vojnog roka. To su razlozi koji su naveli Vladu da izađe sa ovakvim predlogom zakona. Međutim, ti razlozi apsolutno ne stoje, niti mogu biti prihvatljivi za svaku ozbiljnu državu. Usvajanjem ovakvog zakona slabi se onaj deo društva i države koji mora da bude stub i stožer, a to je vojska. Stub svake ozbiljne države je vojska i njene oružane snage. Međutim, to se ne radi slučajno i to se reflektuje i na druge oblasti života, kuraže se neki drugi koji ne bi smeli da izađu iz "mišje rupe", pa smo tako imali primer iz Trgovišta. Juče je ovde pomenuto da menadžer opštine Trgovište hoće da otcepi opštinu i da je pripoji Makedoniji, ako Vlada Republike Srbije ne obezbedi dva miliona evra za razvoj opštine. Naravno, menadžer je iz Demokratske stranke, a Tadić je bio skoro u obilasku opštine Trgovište. Verovatno se menadžer okuražio dolaskom svog predsednika stranke, pa je mogao da da takvu suludu izjavu – da će otcepiti opštinu Trgovište od Srbije i pripojiti je Republici Makedoniji zbog toga što nemaju dva miliona evra, ako im se ne obezbede ta dva miliona. Hteo bih samo da vas podsetim da opština Trgovište ima 370 km2, a da Malta ima 312 km2. Znači, opština Trgovište je veća od države Malte, a da ne govorim od Andore, Lihtenštajna, Luksemburga itd. Takve ideje mogu samo da padnu na pamet ljudima koji imaju određenih zdravstvenih problema. Drugo, tako nešto mogu da izgovore na radio "OK", mislim da se tako zove radio u Trgovištu. Znači, on je to javno izneo preko medija. Mogu da izjave tako nešto samo ako se stvori povoljna društvena klima. Znači, stvore se uslovi da neko može da izađe sa takvom idejom i sa takvom tezom, da trguje teritorijom države i da je bukvalno prodaje. Inače, to je manir Demokratske stranke, pošto je kod njih sve za prodaju. Nema stvari koju oni ne bi prodali i sa kojom ne bi trgovali. To mogu da rade samo ako im se dopusti. Ako pretendujemo da budemo ozbiljna država, taj čovek mora da bude iza rešetaka, a ne da bude menadžer opštine Trgovište. To možda može kod Borisa Tadića, kao predsednika Demokratske stranke, ali ako pretendujemo da budemo ozbiljna država, taj čovek mora da bude u zatvoru. Hteo bih da napomenem da je u skupštinskoj proceduri bio Predlog zakona o boračkoj i invalidskoj zaštiti i da je povučen, čini mi se pod pritiskom socijalista Vlada je povukla taj zakon. Taj zakon je vrlo interesantan da se uporedi sa ovim zakonom i da se vide dve kategorije lica. Zakonom o boračkoj i invalidskoj zaštiti regulišu se odnosi i prava ljudi koji su ili ranjeni ili oboleli zbog ratnih dejstava i članova porodica palih boraca, civilnih žrtava rata i civilnih invalida rata. Znači, ljudi koji su nastradali od rata i koji su oštećeni u ratu. Država je tim zakonom predložila umanjenje određenih prava. Broj prava je ostao isti, ali ukupan fond primanja je skresan za otprilike 25%. Bili su i protesti ratnih vojnih invalida pre dve nedelje, pa je pod tim pritiskom Vlada povukla zakon iz procedure. Sa jedne strane, imate kategoriju lica koji su se odazvali na poziv države i učestvovali u ratnim sukobima i, nažalost, nastradali na ovaj ili onaj način, a sa druge strane imate kategoriju lica koji nisu hteli da nose pušku u mirnodopskim uslovima. Pošto se ovaj zakon o amnestiji odnosi na lica od 7. oktobra 2000. pa do dana usvajanja ovog zakona, koliko znam nije bilo rata na teritoriji Republike Srbije, tako da nisu bili ugroženi da su morali da beže ili napuste vojsku ili da odbiju nošenje oružja. Postoje ljudi koji se plaše, uvek je u ratu bilo ljudi koji su dezertirali zbog straha, neko se više boji, neko manje, ali u mirnodopskim uslovima njih 2.500 neće da služi vojni rok ili odbija da primi naoružanje i sada raspravljamo ovde šta ćemo sa njima, pa nema smisla, treba da se amnestiraju. Mogli bismo i da dođemo dotle da im nadoknadimo štetu koju su pretrpeli zbog bekstva iz zemlje, što su morali da se kriju po inostranstvu, da im platimo putne troškove, smeštaj u hotelu. Onda bi i to trebalo da uradimo. Nema smisla, ljudi su se izložili ogromnim troškovima, pogotovo onaj ko je bio više godina u inostranstvu; znate koliki su troškovi u inostranstvu, mnogo je skuplji život nego ovde. Ako poredite ta dva predloga zakona, ovo je, u najmanju ruku, neljudski da se usvoji prema ovoj drugoj kategoriji ljudi koji su se odazvali na poziv otadžbine, učestvovali u ratu. Nažalost, neko od njih je platio previsoku cenu i ostao osakaćen, obogaljen, neko je poginuo, unesrećio svoju porodicu. Kada se uporede te dve kategorije ljudi, mislim da je sramota, prema onima koji su se odazvali na poziv države, da se usvoji ovakav zakon. Na kraju, hteo bih da kažem, radi istine, pošto je ovde pominjan dr Vojislav Šešelj i njegova pobeda na izborima 1991. godine. Nisam hteo da se javljam kada je bila rasprava, ali radi istine, moram da kažem da su dopunski izbori u Rakovici bili u junu 1991. godine, da su mu protivkandidati bili Borisav Pekić iz Demokratske stranke, Jova Marjanović iz SPO, profesor političkih nauka i iz SPS neki čovek iz Rakovice, ne znam tačno kako se zove, više se nije pojavljivao u politici, tako da sam ga izgubio iz vida. Dr Vojislav Šešelj ih je pobedio u većinskom sistemu u prvom krugu. Bukvalno ih je očistio i u prvom krugu je uzeo preko 60% glasova u odnosu na sve ostale kandidate. To je na konto te priče o nameštanju izbornih rezultata. Ne može da se namesti volja građana. Volja građana je neprikosnovena i građani su na najbolji način pokazali šta misle o dr Vojislavu Šešelju, da ne pominjem izbore iz 1997. godine, gde je oduvao i Zorana Lilića i Milana Milutinovića, a znate i sami kako su socijalisti oborili taj izborni rezultat dr Vojislava Šešelja. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Gospodin Momir Marković, pa Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kad god ujutru dolazim u Skupštinu i vidim policijski auto ovde preko puta, pomislim da je proradila pravna država, pa su došli da hapse ili Borisa Tadića ili ovog njegovog direktora Narodne kancelarije, ovog njegovog tajkuna što prodaje sekunde građanima Srbije. Naravno, vidim posle da su to njihove pratnje, da ih policija još uvek čuva, a sada da vam kažem zbog čega očekujem da pravna država proradi i da na kraju i Boris Tadić nađe mesto u Bačvanskoj. Imali smo vojsku koja je po snazi bila peta u svetu, respektabilnu vojsku, vojsku koja je bila i naoružana i obučena i pripremljena za odbranu zemlje. Onda su došli ratovi i ta vojska je uspela da odbrani sve što je stavljeno pred nju. Poslednji primer je kada se ta vojska suprotstavila NATO paktu, 19 zemalja NATO pakta i uspešno odbranila državu i narod od agresije, a onda za ministra dođe Boris Tadić. To je onaj isti Boris Tadić koji je u Nikincima, da bi se dodvorio zapadnim mentorima i njihovim blagajnicima, uništio u samo jednom turnusu dve i po hiljade raketa "Strela 2M", raketa koje su oborile najveći broj krstarećih raketa. Najveći broj krstarećih raketa oborilo je svaki avion koji je došao na domet od 2.000 metara, kao i sve bespilotne letelice. Tu raketu je trebalo uništiti i Boris Tadić je to uradio. Prvi zločin prema državi, prema vojsci. Šta se dalje dešavalo i sami ste svedoci, koliko je onda već tenkova, topova, naoružanja odlazilo na otpad, rezano i prodavano kao staro gvožđe. Posle njega dođe onaj Davinić, čovek koga je 40 godina NATO pripremao da završi posao ovde u Srbiji i usput da uzme neku kintu, jer mu je mala apanaža i ministarska plata i ono što ga NATO pakt plaća i njegova penzija. Onda sa Izraelom sklopi ugovor, gde smo dobili satelit. Šta je taj satelit snimao, ni dan-danas nikome nije jasno, ali ova država treba 40 miliona evra da isplati Izraelu. Naravno, ode Davinić i onda, kako redosled ide, prvo smo imali Tadića, pa špijuna, na kraju dolazi mrtvozornik Zoran Stanković. To je onaj isti ministar koji sada treba do kraja da uništi rukovodni kadar u vojsci. Koliko je do sada otpustio vojnih lica? Ne zna se. Koliko je najkvalitetnijih generala penzionisao, sa 48 godina general odlazi u penziju. Nema generala koji dođe do čina generala sa 48 godina. Sedamsto i nešto potpukovnika i pukovnika spremaju sada da penzionišu, a penzionišu čoveka zato što je otišao na sahranu, tj. da oda poštu Slobodanu Miloševiću. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je tačka na "i". Dve i po hiljade dezertera, dve i po hiljade je onih koji su otišli u inostranstvo i nisu se odazvali pozivu, nisu služili vojsku, i pored toga što je postojala mogućnost civilnog služenja vojnog roka i što je moglo i u samoj vojsci, u uniformi, da se ne nosi oružje, taj poziv na prigovor savesti. Lagodno deca "buldožer revolucije" otišla. Da se razumemo nešto, posle "buldožer revolucije", posle 7. oktobra to su oni koji su pobegli od vaše demokratije, to su vaše junoše koje su palile Skupštinu pa posle toga otišle. Sada im treba dati pomilovanje, odnosno amnestirati ih. Pa šta ćemo sa decom koja služe vojsku? Najveća nakarada koja je mogla da bude napravljena je to takozvano civilno služenje vojnog roka. Četiri stotine i nešto sedi u "Zelenilu Beograd", služi vojni rok potkresujući ruže, i skoro 200 njih služi u Narodnom pozorištu. Narodno pozorište ima 150 sedišta, a 200 njih služi vojsku i kad je nadošao Dunav, kada je trebalo da se izađe, da se pomogne, nijedan od tih koji civilno služe vojni rok nije se odazvao. Ali, došla je jedinica iz Jakova, raketni divizion i inženjerijska četa, došli su, postavili šator, ceo dan kapetan dežura sa našim komandantom štaba civilne zaštite u Zemunu. Dežura se pored "Šarana", pored Goveđeg broda; dole prema keju u Zemunu. Umesto da te ljude nagradite, poslaćete ih u penziju, a one koji su se pokupili i otišli sada ćete amnestirati. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da ovaj zakon, ne samo ovaj član, nego ceo zakon treba odbaciti. Ne sme se prihvatiti ovako nešto. Sutra niko više u vojsku neće ići, ni da se obuči da brani porodicu, a kamoli otadžbinu. Usput, želeo bih da postavim poslaničko pitanje, a u vezi sa jednim visokim funkcionerom vladajuće koalicije koji je takođe zagovarao slične zakone na nivou državne zajednice Srbije i Crne Gore. Interesuje me da li je tačno da je njegov sin služio vojsku u Izraelu?
Da li se još neko javlja o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 4. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, gospođo Radeta.
Dame i gospodo, 24. februara održali smo veličanstveni miting, povodom tri godine boravka Vojislava Šešelja u Hagu, miting na kojem smo podržali herojsku borbu našeg predsednika u tom zločinačkom kazamatu i u kojem smo osudili taj takozvani sud zbog čega Vojislavu Šešelju tri godine, a i više je prošlo, ne počinje suđenje. Bard srpskog glumišta, pokojni Danilo Lazović rekao je, odnosno javno čestitao generalu Božidaru Deliću što je penzionisan u 40 i nekoj godini, jer zabrinuo bi se za njega da je kod ovog i ovakvih ministara aktivni general. To vam je, dame i gospodo, odnos pravog patriote prema rukovodstvu Vojske Srbije i Crne Gore i to je stav koji je aktuelan od dolaska DOS-a na vlast, odnosno od petooktobarske "buldožer revolucije", a jedna od tekovina te revolucije jeste uništavanje Vojske Jugoslavije tada, a danas Vojske Srbije i Crne Gore. Činili ste sve. Kada kažem: činili ste, mislim na sve one koji podržavaju vladajuću koaliciju i one koji su podržavali DOS od 2000. godine do danas i na republičkom i na saveznom nivou. Sada to već nije savezni, nego nivo državne zajednice. Dakle, sve ste činili da uništite vojsku upravo zato što ste znali da je srpski narod uvek voleo svoju vojsku, da voli uniformu, da ceni vojsku. Trudili ste se da sve ono što je bila veličina u srpskom narodu svedete na neki nivo koji treba da bude prezren od tog istog naroda. Naravno, niste uspeli kada je u pitanju tadašnja vojska Jugoslavije, a danas Vojska SCG. Reći ću nekoliko konkretnih primera kako su se ministri od Borisa Tadića do ovog današnjeg zlikovca, Zorana Stankovića, ponašali prema vojsci i na taj način doprinosili ugledu vojske i uništavanju poverenja građana Srbije u vojsku. Šta je suština onoga što je današnja vojska? Suština je da pripremate mirovne snage, da naši vojnici, naši mladići idu da ginu u Irak, Avganistan; da idu tamo da se bore, odnosno da prolivaju krv u borbi za one tamo koji su pod okupacijom, kao što je i deo naše teritorije, odnosno kao što je Srbija, zahvaljujući vama, pod neposrednom okupacijom i zahvaljujući Vuku Draškoviću i njegovom potpisu na onaj sramni ugovor koji je dozvolio prelazak NATO snaga preko teritorije Srbije i Crne Gore. Govorio vam je i gospodin Vučić danas i pitao, zbog čega je ovaj ministar Stanković, a on je poznat kao jedan od vođa farmaceutske mafije, na VMA ukinuo farmaceutsku službu da bi ćerki Jove Đoga dao otkaz, njegovoj ženi takođe. Zašto je potpukovnik Milisav Pančić dobio otkaz i sada je sa porodicom na ulici bez rešenog stambenog pitanja, u fazi rešavanja postupka za penzionisanje pre vremena, zato što je u vojničkoj uniformi, onako kako i dolikuje, stajao pored odra svog vrhovnog komandanta – bivšeg predsednika Srbije i Jugoslavije, Slobodana Miloševića. Dalje, vaš odnos se ogleda i u tome što, recimo neko je ovde govorio malopre, Momir Marković čini mi se, o onim nevidljivim koje su uništavali naši piloti, za vašu informaciju, pilot koji je bio vrlo aktuelan u ono vreme kada je oboren onaj nevidljivi avion, danas je, verovali ili ne, zaposlen u jednoj palačinkarnici u Kraljevu, tako mu se odužio ministar i oni prethodni ministri, i ovaj Stanković i Tadići tako pokazuju svoj odnos prema onima koji su bili spremni da ginu za otadžbinu, odnosno da brane svoju otadžbinu. U Kraljevu je posle više godina odbijanja rukovodstva opštine Kraljevo postavljena spomen-ploča momcima koji su izginuli na ratištu na Kosovu i Metohiji. Zašto kažem posle više godina – zato što je opštinsko rukovodstvo odbijalo da postavi tu spomen-ploču sa obrazloženjem da bi postojanje takve spomen-ploče smetalo stranim delegacijama koje dolaze u Kraljevo. Zašto vam ovo spominjem? Zato što sam u Kraljevu bila pre dva dana i zato što sam razgovarala sa ženom koja se zove Gospava Pilipović, kojoj je na Kosovu i Metohiji poginuo sin Tomislav, a njen muž Ilija je 2001. godine otišao na grob svog sina i nikada se nije vratio. Dakle, ta Gospava Pilipović je preklinjala vlasti u Kraljevu da na tu spomen-ploču stave ime njenog poginulog sina Tomislava, jer on nema drugog mesta gde bi moglo njegovo ime da bude upisano, a bio je borac Vojske Jugoslavije. Nisu joj dozvolili, rekli su joj da njen sin koji je poginuo na Kosovu i Metohiji nije rođen u Kraljevu. Molila je ta gospođa da se javnost Srbije upozna sa tako zaista strašnom činjenicom. Ko zna koliko još sličnih primera imate i umesto da brinete o takvim stvarima, neverovatno je da neko može naglas da se smeje dok se govori o momcima koji su poginuli na Kosovu i Metohiji. Umesto da vodite računa o takvim ljudima i porodicama, vi predlažete zakon o amnestiji. Najpre, da objasnim još jednu činjenicu, vezano za ministra za dijasporu, Vukčevića, koji je pokušavao valjda, kako sam shvatila, da ovaj zakon bude njegov, odnosno da bude predlog njegovog ministarstva, iako blage veze nema sa tim ministarstvom. Skoro je u SRS došao čovek koji je rodom iz Belog Manastira i koji je komšija ovom ministru Vukčeviću. Primila sam ga, razgovarala sa tim čovekom, pokazao mi je fotografije velelepne kuće ministra Vukčevića u Belom Manastiru koju mu je izgradila ustaška hrvatska država, kao navodno, adaptirali mu u toku rata porušenu kuću, a njegova kuća uopšte nije porušena. Čovek koji je došao da nam pokaže tu sliku i da razgovara o tome i da traži da o tome govorimo u javnosti takođe mi je pokazao svoju kuću koja zaista jeste uništena i porušena u toku rata. Naravno, njegovu kuću niko nema nameru da popravlja, jer hrvatska ustaška država popravlja kuće samo onima koji su u dobrim odnosima sa njima. Dakle, zakon o amnestiji ste predložili, a ovo je već drugi zakon. To je vrlo interesantno – da je odmah posle 5. oktobra donet Zakon o amnestiji, gde su amnestirani svi oni koji se nisu odazvali vojnim pozivima. Tada je svima u Srbiji bilo jasno da se taj zakon donosi zato što je Zoran Đinđić bio jedan od onih koji se nisu odazvali vojnom pozivu i zato što je u to vreme sa Milom Đukanovićem tražio da Zapad produži bombardovanje Srbije i Crne Gore, i što je pokazivao koje su to mete koje bi trebalo da se bombarduju, da bi se priča o tome bar privremeno zaustavila. Tada je donet Zakon o amnestiji i amnestirani su svi koji se do tada nisu odazvali vojnom pozivu. Vi sada amnestirate lica koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila četiri krivična dela. Dakle, prvo je trebalo jasno da kažete da je ovo amnestija za krivična dela. Pitam vas, zašto niste predložili zakon gde bismo amnestirali one koji su osuđeni ili na kazne zatvora, na uslovne kazne ili eventualno na novčane kazne, zato što su možda negde izvršili neku sitnu krađu jer nisu imali šta da jedu, pošto su članovi porodice ostajali bez posla, kao posledica donošenja i uvođenja tzv. demokratije u Srbiji. Neki nisu ništa ukrali, kao npr. ova žena koja se juče ubila zato što je dobila otkaz, a pre dve godine je dobila orden rada, kao najbolji radnik u svojoj firmi. Naravno, neko završi tako što mora da se ubije, jer ne može da preživi od vaše demokratije, neko možda mora nešto sitno da ukrade da bi nahranio decu i porodicu. Pa onda bi bilo humanije da ste doneli zakon da se amnestiraju oni koji su eventualno zbog takvih krivičnih dela osuđeni ili se vodi postupak protiv njih, nego oni koji su počinili ova krivična dela. Zaista su teška sva ova krivična dela koja ste nabrojali u članu 1. Predloga zakona. S obzirom da se zakon odnosi samo na one koji su počinili krivična dela do stupanja na snagu ovog zakona, ipak pozivam sve regrute da, bez obzira na ovaj zakon, služe vojsku, da služe pravu vojsku, a ne poput ovog Tadićevog savetnika, Vuka Jeremića, da budu spremačice i bebi-siterke po bolnicama i domovima zdravlja, nego da stvarno služe vojsku, jer ne verujem da će buduća skupštinska većina ikada doneti Zakon o amnestiji onih koji ne budu služili svoju vojsku onako kako se očekuje od svakog poštenog građanina Srbije. U čemu se još ogleda ponašanje vojnog vrha, pre svega ministra Stankovića? U tome da uporno obećava hapšenje Ratka Mladića, privodi članove njegove porodice; privodi na saslušanje prijatelje njegovog sina; šalje finansijsku inspekciju, kao da je sin Ratka Mladića lud, pa nije izvršavao svoje obaveze prema državi, znajući od kada ga drže na oku i od kada samo čekaju da napravi neki prekršaj, ne bi li mu zatvorili firmu i tako ga naterali da dođe možda i u materijalnu zavisnost da na koji god način izda svog oca. Naravno, ne očekujemo da to može da se desi, ali je strašno nešto što sam ovih dana pročitala, pošto se već nekoliko meseci produžava rok za izručenje Ratka Mladića, a poslednji rok koji je objavljen u medijima koji su takođe pod vašom kontrolom, jeste da će Ratko Mladić biti uhapšen na Uskrs. To je nešto zaista strašno. Nadam se da se to neće desiti, ali zamislite kako to asocira na ustaške zločine, još iz one NDH-azije 1941. godine, pa onda iza ovih poslednjih ratova, jer su oni sva takva zlodela činili na velike srpske praznike – i na Vaskrs i na Božić. Naravno, vi to znate, na Vidovdan ste hapsili Slobodana Miloševića, pridružili ste se već tada takvima, konkretno ustašama, jer se jedino ustaše tako ponašaju prema srpskom narodu. Još jednu rečenicu samo, pošto vidim da sam potrošila vreme, izvinjavam se, završiću. Oni koji nas optužuju da mi zagovaramo da Srbija treba da ima vojsku, naravno da treba da ima, a to da mislimo da treba da imamo vojsku zato što se spremamo za ratovanje, to naravno nije tačno, ne spremamo se u rat, ali mislimo da država treba da ima vojsku i u miru, jer vidite, ovih dana jedini dobrovoljci koji Srbiju brane od Dunava i Save su vojnici Srbije i Crne Gore. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, javio se i gospodin Krasić.
Uvažena gospođo Pop-Lazić, dame i gospodo poslanici, kada je potpisan Kumanovski sporazum protiv koga je bila SRS i tzv. Sporazum Černomirdin-Ahtisari, koji je značio okupaciju naše južne pokrajine, Kosova i Metohije, i tada je kroz zaista veliki emotivni naboj koji je postojao u našem narodu, koji je prethodnih 78 dana preživljavao zlikovačku NATO agresiju, postojao neverovatan stepen poverenja u vojsku Savezne Republike Jugoslavije, odnosno ljudi su znali da su se vojnici i starešine, generali, načelnik Generalštaba, držali hrabro i odlučno u borbi sa najvećom vojnom silom na svetu. Narod im je u tome mnogo pomogao, ali su odmah posle petooktobarskog puča, prvim imenovanjem ministra iz druge republike članice, po prezimenu Krapović, ljudi znali da će da usledi strmoglavi pad vojske SRJ, a moram da vas podsetim na to da je to prvi vojni ministar koji je krenuo i u fizički obračun sa narodnim poslanicima. Zamislite, samo nenormalan čovek može da pokuša tako nešto i da inicira neki fizički obračun sa takvim čovekom i takvom gromadom kao što je predsednik naše stranke, četnički vojvoda – prof. dr Vojislav Šešelj. Krapović je dobio to što je zaslužio, usledilo je imenovanje drugog ministra, takođe iz Crne Gore, a onda dolazak Borisa Tadića uz aminovanje kompletne DOS-manlijske garniture, sa izraženom sumnjom nas srpskih radikala i ljudi koji su časni oficiri, pripadnici Vojske Jugoslavije, da li je uopšte taj čovek, i gde i kada služio vojni rok. Ako danas pravite neku anketu među vama ovde – gde si ti služio vojsku, koliko je tada trajala, da pitate Tadića, moguće je da neće i ne može da vam da takav odgovor. Moram da vas podsetim i na to koga je on imenovao u svoje okruženje i ko su mu bili savetnici, neki od njih i dan-danas. Moram da vas podsetim na to da su o vojsci i o ulozi naše vojske i slavnih generala, poput jednog od najslavnijih među njima, generala Božidara Delića, koji je penzionisan sa 48 godina i koji je komandovao na najtežim borbenim položajima, na Košarama, braneći našu južnu pokrajinu, predstavnici tadašnje DOS-manlijske vlasti, naročito oni iz DS-a, poput Čedomira Jovanovića, Šutanovca i njima sličnih, najgore govorili o našoj vojsci i ulozi vojske SRJ za vreme odbrane države i naroda. Onda se krenulo sa otvorenom pljačkom i mahinacijama u Vojsci Jugoslavije, sa unižavanjem pripadnika, što visokooficirskog kadra, što vojnika, što ljudi koji su građanska lica na službi u Vojsci SRJ, do otvorenog sukoba sa ovima koji drugačije misle, pa sve do čistke u Vojci Jugoslavije, odnosno državne zajednice Srbije i Crne Gore, sa otkazima koji su sledili u talasima. General Božidar Delić je poznat širokoj javnosti kao najmlađi penzionisani general, sa visokim odlikovanjima i ratnim zaslugama u odbrani države i naroda, ali tu su i mnogi drugi čija imena ne znate. Oni su oterani iz vojske samo zato što su izvršavali svoju ustavnu obavezu koju su dali polaganjem zakletve, da će služiti otadžbini i braniti državu i narod. Međutim, jasno je bilo posle 5. oktobra, ne samo nama srpskim patriotama, nego i našim prijateljima antiglobalistima, poput onih koji čine jedan od najslavnijih vojnih kadrova u svetu, a to su oficiri, generali ruske vojske, beloruske i svim onim našim prijateljima, da je vojni vrh koji je branio državu i narod ne samo na listi za odstrel, i da su protiv njih napisane optužnice za antisrpski Haški tribunal, već da će i oni koji su bili u nižem rangu komandovanja, da stradaju samo zato što su ostali verni i lojalni svojoj državi i svom narodu. Mnogo je, ko zna koliko, na stotine, na hiljade onih koji su dobili otkaze, koji su pokušavali da zadrže to svoje radno mesto na kome su proveli više decenija, od kako znaju za sebe branili su državu i radili su u vojsci. Sećam se, odmah posle onih terorističkih napada i svega onoga što se dešavalo u pogromu našeg naroda na Kosovu i Metohiji 2004. godine, u noći između 17. i 28. marta, usledili su pozivi naših Srba sa Kosova i Metohije. Mislim, je l' tako, kolega Kragoviću, da ih je negde oko 500 pripadnika vojske, u stvari onih koji su civilna lica na službi u Vojsci Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore, koji su momentalno dobili otkaz. Ti ljudi su i dan-danas bez parčeta hleba, dobili su neku bednu otpremninu, i ne samo oni, nego ih je u Kragujevcu bilo više stotina, u Nišu, mislim, nekoliko hiljada, i po celoj Srbiji tako, sve zbog toga što je od strane NATO pakta i od strane EU, koja po svim segmentima prati šta radite i kako izvršavate njihove naloge u procesu, kako oni to nazivaju u ovom svom zvaničnom dokumentu "Reforma sistema odbrane", jasno zacrtano koliko vojnika treba da ima naša država, šta treba da rade da se vojska potpuno uništi, jer oni su to uradili i u državama u okruženju. Pitajte susednu Bugarsku koja treba da uđe u EU 1. januara 2007. godine, od onolikog vojnog kadra šta im je sada ostalo. Pitajte Rumune, Grke, pitajte bilo koga ko je sprovodio NATO vojnu doktrinu na šta mu sada liči vojska. Ako je to vama normalno i ako vam je normalno da se oni koji su dezertirali amnestiraju i da ih još hvalite i favorizujete kao neke poznate javne ličnosti koje su ovo ili ono, onda apsolutno niti imate bilo šta patriotskog u sebi, niti poznajete ustavni zakon ove zemlje. I, kako je moguće da uopšte nešto ovako predložite. Od čega su to morali da se kriju kad su već takvi jadnici i bednici i kada su toliko hulili na svoj sopstveni narod i bili direktno svojim izjavama i svojim dezerterskim ponašanjem za vreme NATO agresije u službi NATO pakta, i šta im je to po dolasku Krapovića i onog Radojevića i kasnije Tadića smetalo od 7. oktobra 2000. godine? Zašto ste im onda dali podršku i daćete im u danu za glasanje? Pa zato što ste isto razmišljali kao i oni koji su izbegli da služe vojni rok. Nikakva razlika nije između vas i onih koji se amnestiraju ovim zakonom. Apsolutno isto razmišljate i vi koji ste služili vojsku i znate da je, kao što reče kolega Marković, vojska Srbije odnosno SRJ bila jedna od najjačih i najobučenijih sa oficirskim kadrom, pre svega među prvih pet u svetu i znate šta je sve vojska uradila i šta su uradili ti oficiri, generali, braneći državu i narod, ne samo za vreme NATO agresije nego sve vreme, postavljajući se tako da podižu moral narodu, naročito za vreme dok su nam otimane zapadne srpske zemlje – Republika Srpska Krajina i Republika Srpska. Vas to ne zanima, zanima vas samo šta piše ovde. Ovo je iz novembra prošle godine i tu lepo kažu: aha, niste krenuli sa vojnom doktrinom onako kako vam propisuje NATO pakt i kako od vas traži EU. Evo, pre 15 dana je bio ovaj nesrećnik, ranije zaštićeni svedok u procesu protiv Srba u Haškom tribunalu, ministar odbrane Zoran Stanković, koji je imenovan za ministra na zahtev Karle del Ponte zato što joj je lično obećao da će da isporuči generala Mladića u Hag. Ali, malo sutra, što bi rekla deca, ili neki ljudi u šali, ili malo prekosutra. E, neće to biti ni 1. maja ni ne znam kog maja, ni koje godine. Nemojte ni vi da se nadate tome, ni nesrećni izdajnik Zoran Stanković. Ali, njega to ne zanima. Osnovan je pre njegovog imenovanja Fond za reformu vojske. Šta se desilo? Odjedanput iz Fonda nestalo 5-6 miliona, pa onda to počelo da se penje na stotinu miliona, ovde to čak i kažu, ali njima to odgovara. A, znate šta još dodaju? Određeni konflikti među političkim grupacijama, pošto je sistem odbrane u nadležnosti državne zajednice, odgovarali su, kažu oni, da bi izašlo na videlo da su se desile neke malverzacije, a onda je odjednom, kako kažu, kulminiralo ostavkom ministra odbrane. Istovremeno, kažu da reformu vojske i dalje ometa nedostatak sredstava. Pare nestale iz Fonda za obnovu vojske, rasprodato onako sve na brzinu i ljudi ostali bez plata, nekoliko hiljada njih otpušteno. Samo mi recite – kada je izgrađen neki stan ili je napravljeno neko naselje za oficire i članove njihovih porodica? To vas nije interesovalo. Interesovali su vas oni što su se krili ispod ženskih suknji, oni koji su dezertirali i koji su čekali da dođete na vlast i da uđe u proceduru ovakav zakon. Znate, to su nesrećnici koji nemaju ničega kod sebe. Kad se rodi muško dete u kući, zna se da ono treba da bude zdravo i pravo, da se uči časti i poštenju i jednoga dana da stasa da služi, odnosno da brani državu i narod, da ide u vojsku i da, ne daj bože, ako zatreba, brani svoju otadžbinu. Vama je sve to normalno, sve te njihove namere, sve ono što su oni kao "evropejci" doneli ovde, što su isprobali i vršili eksperimente u ovim zemljama u okruženju. Prihvatate to tek tako da bi im se dodvorili i da biste slepo ispunili te naloge. I nije onda slučajno zašto već danima pominjemo i gospodina Đoga i potpukovnika Milisava Pančića, časnog oficira, potpukovnika, koji je u uniformi došao na sahranu, da isprati svog komandanta, bivšeg predsednika Srbije i SRJ. Niste mogli da sačekate, odnosno ovaj izdajnik Stanković, ni pet ni 10 dana, otpustili ste čoveka. Čovek nema ni krov nad glavom, živi u kasarni, u nekom pomoćnom odeljenju, sa suprugom koja nigde ne radi. Šta onda da govorimo dalje? Kuda nas to vodi, kakva ćemo to država da budemo i kakva će onda da bude svrha sastajanja ove skupštine i da mi koji želimo da opstane državna zajednica SCG, sve učinimo da tako i bude, a šta onda i 22. maja i u godinama i u mesecima koji budu sledili posle toga? Nema vojske, nema ničega što je krasilo ovu državu i ovaj narod kroz vekovnu tradiciju; nemate obrazovanje, odnosno školstvo, zdravstvo je svedeno na najniže moguće grane, vojska uništena. Šta smo onda – "banana republika"? Zašto se niste setili da svih ovih dana sazovete konferencije za novinare i da govorite o ubijenim vojnicima u Sloveniji, kako su ih tamošnje ustaše pobile? Godinama ste izvrtali, samo sa željom da napadate SRS, nesporne činjenice iz novije istorije – kada je počeo da se brani narod i kada su ustaše nasrnule na goloruki narod i na goloruke vojnike na Koranskom mostu, bilo ih je 36, nikada ih niste pomenuli, možda ih je bilo i više, izvinjavam se ako sam pogrešila taj podatak; i kada su ginuli naši mladi vojnici u kasarnama širom Republike Srpske Krajine, odnosno ono što ustaše sada zovu – Republika Hrvatska. O tome treba da govorimo ovde, kao i o činjenici da jednog ubijenog vojnika i njegovu porodicu, ostali su samo otac i sestra, jer su mu od tuge preminuli i majka i baba, 15 godina niko nije posetio dok nije aktuelizovano to pitanje. Sada ćete da kažete svima koji hoće da otimaju i Trgovište i Kragujevac, sutra i Rašku i Kraljevo i Suboticu, i Novi Sad i Beograd, pa neće da ostane ni beogradski pašaluk – ajde, krenite, sve vam je dozvoljeno, nama država više ne treba, ne treba nam teritorija, ne treba nam ništa. Nemamo nameru ni sa kim da ratujemo i nikada nismo započinjali, ni kao država ni kao narod, nikakve ratove, samo smo branili ono što nam je vekovima pripadalo i trudili se da zaštitimo goloruki narod i u okolini Knina, i u Srpskim Moravicama, i u Islamu Grčkom i u Latinskom. Da vas podsetim, to su mesta u Republici Srpskoj Krajini, gde su naoružane ustaše, od strane svojih zapadnih mentora krenuli na goloruke starce. Prvo su ih mučki ubijali, a onda su ih tako ubijene vešali. O čemu vi pričate? Sve vreme i sve ove godine, o onome šta će da se dešava ako dođu takvi koji su finansirani od strane zapada, na vlast, govorio je predsednik naše stranke, dr Vojislav Šešelj. Zbog toga što je bio zagovornik ideje da se očuva ono što je naše i da se očuva naša teritorija, zbog toga što vam smeta i zato što vam je sve vreme govorio istinu, što je pravi srpski patriota, nalazi se već četiri godine u haškom kazamatu.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću glasati za ovaj amandman i pozivam sve narodne poslanike da ne glasaju za njega. (Vjerica Radeta, sa mesta: Svih pet koji te slušaju?) Nema veze koliko ih sluša, biće dan za glasanje, pa će ponovo biti 130, kao i svih prethodnih dana. Možda je i zbog toga retorika SRS poslednjih dana dosta nervozna u odnosu na prethodne dve godine. Bez obzira na to, samo obrazloženje me uopšte nije uverilo da treba da se glasa za ovaj amandman. Doktrina naoružanog naroda je nešto što više niko ne koristi, čak ni Kina. Svi su digli ruke od nje, ali izgleda da srpski radikali to još nisu shvatili. Našoj zemlji je potrebna nova doktrina. Mi je ne zovemo NATO doktrinom, ali se radi na toj novoj. Ovoj zemlji su potrebni raketni sistemi da brane njeno nebo, a ne topovi 20/3 mm, na kojima sam sedeo i džabe pucao u one koji su nas bombardovali. Ti si za to vreme vladao (obraća se narodnom poslaniku Momiru Markoviću), pa si posle toga bio gde si bio, za vreme dok sam ja pucao. Sa druge strane, ovoj zemlji su potrebni saveznici. Ova zemlja ne sme više nikada da ostane sama, kao 1998. ili prethodnih godina, od'90-tih pa nadalje. Ona mora da ima saveznike, zato što smo, kada nas je nezakonito napao NATO pakt i kada su nas nasilno i nezakonito bombardovali, ostali sami. Više nikada nijedan odgovoran političar u ovoj zemlji to ne sme da dozvoli. Prema tome, moramo da radimo onako kako bi pametni ljudi radili. Srbija je napredovala, ekonomski, politički, teritorijalno se širila samo onda kada je imala jake saveznike. Kada god je bila sama, propadala je. Nisam znao da treba da brinemo i o doktrinama susednih zemalja, ali izgleda da treba da izvezemo SRS i Bugarima i Rumunima, da bi znali kako da organizuju svoju zemlju, a ne da rade kako rade sada. Zahvaljujući tome kako rade, njihov je standard daleko viši nego naš, a od 1. januara 2007. će biti članice EU. Daj bože i Srbija, naravno da ima pameti, nastaviće ovim putem i vrlo brzo će biti tamo gde joj mesto – u EU. Privreda će biti mnogo jača nego sad, nego što je bila pre pet godina, građani će imati mnogo viši standard i Srbija će imati saveznike i prijatelje u celom svetu.
Pravo na repliku ima gospođica Jovanović, a vidim da se javio i gospodin Marković, pošto je bio direktno spomenut, a i gospodin Krasić, kao predstavnik poslaničke grupe.
Gospodine Šormaz, mi predstavnici SRS, kao najbrojniji predstavnici političke stranke u Srbiji... Samo vi bežite. Izvolite u vašu šetnju, vozni park, dnevnice, devojčice, kafići i tako redom, a mi ćemo da radimo. Što se tiče naše aktivnosti i aktivnosti Vojske Jugoslavije za vreme NATO agresije, ne samo da svako u ovoj sali treba da bude na to ponosan, a rekla sam vam da su jednog od najslavnijih oficira iz tog rata, generala Božidara Delića, penzionisali u 48. godini. Takve dezertere i takve koje sada branite narod nikada nije hteo, niti će ikada da ih prihvati. U duši, u srcu srpskog naroda, ma kako teško da mu bude, ma kako da zna da su mu država i narod ugroženi, nikada ne može da bude više od 0,001%, u promilima se mere oni koji su za otvorenu izdaju. Što se tiče političkog delovanja i gospodina Šormaza i njegovih sledbenika i onoga što ste uradili posle 7. oktobra, narod vas je dovoljno kaznio, tek će da vas kažnjava na izborima. Sada, u situaciji kada se razgovara o tome da li će ova vlast i onaj nesrećni Vukčević, ne znam koga ste već upregli putem goluba pismonoša i ostalih mehanizama da ulove generala Mladića, kažem vam da smo mu mi poručili da se ne predaje. Uverena sam da on to neće da uradi i da nikada nećete stići do slavnog generala. Znate zbog čega? Zato što mi razmišljamo o budućnosti i o činjenici da Haški tribunal nije osnovan zbog toga da bi se Koštunica ili Boris Tadić sastajali sa Karlom del Ponte, da bi se oni družili i ćaskali sa njom, nego da bi se donele presude i nama koji smo najstradalniji narod pripisao genocid i da bi ko zna koje generacije, one koje pod vašom vlašću neće moći da idu u vojsku, jer neće imati gde da je služe, plaćale ratnu odštetu onima koji su nas, u stvari, ubijali i bombardovali. O tome se ovde radi. Ako mislite da narod nije prepoznao u nama da državnički mudro razmišljamo, na duge staze i da smo tako razmišljali, kao i naš predsednik unazad toliko godina, grdno se varate. To će već sledeći izbori da pokažu. Činjenica je da svi ti ljudi i članovi njihovih porodica, časni i pošteni, koji su pripadnici ili su bili pripadnici Vojske Jugoslavije, znaju da smo u pravu, da je ovo sraman zakon, da vas ništa drugo ne zanima, poput ovog fićfirića koji je izašao, ovog Šormaza, sa torbicom ispod ruke. Narod ima naziv, zna se kako se takve torbice zovu. Ode čovek u nepoznatom pravcu, briga njega i za vojsku i za Skupštinu i šta će da bude sutra. Mi nismo ti. Pre svega, časni smo ljudi, iskrene srpske patriote i budite sigurni da će milioni onih koji nas podržavaju učiniti sve da se u skorijoj budućnosti ugled vojske i svih poljuljanih državnih institucija povrati. Još nešto, pre dva meseca zamenik predsednika SRS gospodin Tomislav Nikolić najpre o tome nije hteo javno da govori, a posle je ipak odgovorio na pitanje novinara na konferenciji za štampu. Rekao je još jednu bruku i sramotu aktuelne vlasti, ministra i onih koji danas rukovode vojskom. U opštini Bujanovac, odnosno u zoni tzv. kopnene bezbednosti naša vojska, do dolaska Tomislava Nikolića i generala Božidara Delića, koji je penzionisan, nije imala vodu. Bilo je potrebno samo malo truda i minimalnih investicija, koliko pojedinci iz vaše vlasti dnevno ukradu, a da ne govorim o ovom Đilasu, Tadićevom tajkunu, zapravo, to je bio posao za nekoliko dana, da se vojsci obezbedi voda. Šest ili više takvih bunara je napravljeno, vojska je dobila vodu i onda je jedan pukovnik, koji je tamo zatekao gospodina Nikolića, rekao: nemojte, molim vas, to da spominjete, niti moje ime, znate kakvi su ovi, odmah otpuštaju sa posla. Lepo mu je poručio Tomislav Nikolić, time ću da završim: nema potrebe za tim, za nekoliko meseci u Srbiji ću ja da se pitam, kao i SRS, i kad se to desi, ti ćeš biti rehabilitovan, slavni generali će biti na mestu načelnika Generalštaba, a svi oni koji su se ogrešili o zakon i oni koji su radili protiv Ustava i protiv zakona moraće da odgovaraju.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, pomenut u diskusiji.
Kako je lepo kad sednica teče normalno, kad predsedavajući radi svoj posao, za razliku od nekih koji su pre podne i ovih dana radili. Gospodine Šormaz, nema ga, izašao je, ali verovatno gleda, pa ću direktno da mu se obratim, s obzirom da me je prozvao. Bio sam na ratištu kad je Vukovar oslobođen, u Mirkovcima, a gde si ti bio, nemam pojma i ne zanima me. Kad si ti pucao, gospodine Šormaz, izgorela je Savezna skupština, izgorela je Radio-televizija Srbije. To što nisi pogađao, ili nisi znao da si pogodio, to je tvoj problem, ali je to dokaz da nisi savladao vojnu obuku i da si džabe trošio municiju. Zanimljiva je ideja gospodina Šormaza da izveze radikale u Rumuniju ili u Bugarsku. Da nećete možda logore da pravite za radikale i njihove simpatizere? To je tipična fašistička izjava, kao i ovaj "fekalni" savetnik od ovoga preko puta. Šta se to dešava sa onom demokratskom opcijom Srbije? Koji je to otklon najvidljivije demokratije do totalnog fašizma? Da li se plašite što se izbori približavaju? Da li se plašite da će posle izbora svi papiri morati da se iznesu na sto, pa će mnogi od vas morati da odgovaraju za ono što su činili ili što nisu činili, a pogotovo za ono što su činili po sistemu: "Što oko vidi, ruka ne ostavlja". To što sam bio u "Sablji", gospodine Šormaz, to tebe tek čeka. Za vreme "Sablje" bio sam u pritvoru zbog spiska od 72 zaposlena, to piše u krivičnoj prijavi. Ti ćeš biti u pritvoru, pa posle u zatvoru za najmanje 72 krivična dela lopovluka. Još nešto da podsetim građane Srbije, da ne bi ostalo nedorečeno. Ne tražite vi ni Karadžića ni Mladića zbog toga što morate Karli del Ponte da ispunite uslove, glava Karadžića i glava Mladića je ucenjena na po pet miliona dolara. Vama vodica na usta pođe kada se pomene ime Mladić, kada se setite koliki je to kofer u koji treba da stane pet miliona dolara. Uostalom, i Slobodan Milošević je bio cenjen na pet miliona dolara. Onog Vidovdana, kada ga isporučiste, tri ili četiri dana posle isporuke, nemojte me držati za reč, uđe perjanica DOS-a sa rukama u džepovima u američku ambasadu, a izađe sa koferčetom. Šta se posle dešavalo sa koferčetom i sa nosiocem koferčeta, razmislite. Uglavnom, onaj glavni knjigovođa gore izgleda ima sada kompjuter "pentijum" pa sve mnogo brže obračuna, nego što je do sada radio. Dame i gospodo narodni poslanici, amandmane SRS za sve članove od 1. do 9. treba usvojiti i ovaj zakon vratiti ne na doradu, nego na ponovno pisanje. Ovo ničemu ne služi. Ovo ne bi moglo da služi čak ni za onu policu za koju ministar Lalović pravi svoje zakone.
Hvala vam, gospodine Markoviću. Repliku ima ovlašćeni predstavnik SRS za ovu tačku dnevnog reda, gospodin Zoran Krasić. Samo jedno obaveštenje, da ne propustimo zbog poslanika koji prate, danas ćemo raditi ne do završetka rasprave tačke koja bude na dnevnom redu u pojedinostima, nego najkasnije do 20,00 časova, koliko pređemo amandmana. Hvala. Izvolite.
Gospodine Markoviću, niste bili prisutni, gospodin Šormaz je stvarno prekoračio sve moguće tolerantne granice za jedno pristojno izlaganje. Mene ne čudi gospodin Šormaz, mada mi je iskreno žao što nije prisutan u sali da čuje šta bi moglo da se odgovori na ona njegova zapažanja i osećanja koja je izneo tako iskreno sa ove govornice. Od njega me ne čudi, jer on u svojoj poslaničkoj grupi ima to zaduženje da vodi na vratima evidenciju, kada se pravi kvorum da li su svi prisutni, da li neko izlazi ili ne izlazi. Verovatno vam je poznato, postoji jedna mitska životinja, zove se Kerber, ona vodi računa o tome ko ulazi i izlazi iz neke druge prostorije. Shodno funkciji koju ima, mene ne iznenađuje ono što je rekao sa ove govornice. Rekao je da bi vrlo rado izvezao SRS u Bugarsku i u Rumuniju. Naša ideja je odavno prisutna u Bugarskoj i Rumuniji, nema potrebe da se sekira. Nema potrebe bilo koga da izvozi. Nama ne pada na pamet da izvozimo niti stranku, niti bilo koje pojedince. Ali, očigledno na taj način demonstrira svoj politički stav o tome šta bi sve bio spreman da uradi da bi očuvao vlast svoje stranke i neku svoju poziciju, pa možda čak i čuvara ovih vrata i evidentirača kvoruma. Druga stvar, koja je ozbiljno upozorenje vladajućoj koaliciji, moram da vas podsetim da je vaš predsednički kandidat i vaš predsednik, mogu tako da kažem, jer je izabran za predsednika Republike Srbije, gospodin Tadić, kao ministar odbrane radio na strategiji koja je u sebi sadržavala i doktrinu odbrane. Taj dokument je donet, tako da obavestite gospodina Šormaza, verovatno je bio sprečen da to čuje, s obzirom da je čuvao vrata. Znači, ova zemlja ima svoju strategiju odbrane, svoju doktrinu. Ovaj zakon se ne dotiče ni doktrine, niti strategije. Ali, prosto morate da ga obavestite, jer ovo što demonstrirate kao neobaveštenost, postaje poprilično moralna karakteristika, kada čovek jednostavno treba da se ponaša kao malo dete, a malo dete kada nešto ne želi da vidi ili ne želi da primeti da nešto postoji, ono stavi prste na oči i toga više nema. Gospodin Šormaz bi voleo da stavi šaku preko očiju i da nestane ono što njemu ne odgovara. Nažalost, ovo je Narodna skupština, ovde se čuju i teške reči, ali i bolna istina i mnogo je teži sudar sa stvarnošću, o kojoj biste morali da razmišljate.
Hvala, gospodine Krasiću. Na član 6. amandman je podneo poslanik Milan Stevović Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine predsedniče, iskoristiću ovaj amandman na član 6, naravno nećete se ljutiti, s obzirom da je i onaj prethodni zakon imao nešto slično što zaslužuje komentar, tako da ću napraviti svojevrsno poređenje ova dva predloga zakona. U prepodnevnoj raspravi, turbo-brzinom, završena je diskusija o Zakonu o rehabilitaciji, a da vas podsetim, tamo u jednom članu stajalo je da u postupku rehabilitacije pred prvostepenim sudom odlučuje veće od trojice sudija i da je postupak javan. U sledećem članu je stajalo da zainteresovano lice, koje je iniciralo postupak, ukoliko je dobilo rešenje kojim se odbija zahtev za rehabilitaciju, ima pravo žalbe. Sada, ukoliko je postupak javan, onda bi verovatno trebalo da postoji i neka druga strana koja bi morala da bude suprotna, verovatno bi to morao da bude predstavnik tužilaštva, koji štiti, u krajnjem slučaju, ne samo državne interese, nego i društveni sistem vrednosti u državi. Verovatno bi i on morao da ima status stranke u postupku i da traži preispitivanje tog prvostepenog rešenja. Nažalost, nismo mogli u prepodnevnoj raspravi, zbog brzine, da ukažemo na ovu manjkavost, jer ne ide da pretres bude javan, a da se isključi mogućnost da interveniše neko u ime društvene zajednice, države, vlasti i zaštitnika sistema vrednosti, pa i morala koji se nalazi u našim propisima. Očigledno da je onaj zakon za jednokratnu upotrebu i selektivnu primenu. Šta je navedeno u članu 6. Predloga zakona o amnestiji? Navedeno je da se rešenje iz člana 4. i 5. ovog zakona može doneti i na zahtev okrivljenog ili osuđenog lica ili lica koje u korist optuženog može izjaviti žalbu. Na prvi pogled deluje kao stereotipna i standardna odredba o mogućnosti da, iako je ovaj postupak po službenoj dužnosti, okrivljeni i neko ko nastupa u njegovo ime može da podnese zahtev. Verovatno taj zahtev ima za cilj da skrene pažnju da je istekao zakonom propisani rok, a ovde su vrlo kratki rokovi, od tri dana, te se i stranci daje mogućnost da upozori sud i jednostavno izdejstvuje, u skladu sa zakonom, neku od odluka iz člana 4. i člana 5. Predloga zakona. Naravno, osporavamo ceo ovaj koncept zakona, pa smo morali da obuhvatimo i ovaj član. Ali, moram da se vratim na ovo prethodno, zato što se ovaj član zasniva na članu 4. i članu 5. Rokovi koji su određeni da po službenoj dužnosti sud odluči, u zavisnosti od faze postupka, da li je u toku postupak, da li je pravosnažno okončan, da li je lice na izdržavanju kazne zatvora; sve te situacije su na neki način razgraničene, u svim tim situacijama rok je jedinstven i on iznosi tri dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Da kojim slučajem nije bilo suvoparnog prepisivanja ovog teksta iz onih prethodnih zakona, verovatno biste shvatili da je, ukoliko se lice nalazi na izdržavanju kazne zatvora i treba da se primeni amnestija, da se oslobodi od izdržavanja kazne zatvora, po ovom zakonu nadležan sud opšte nadležnosti, prema mestu gde se nalazi kazneno-popravni zavod. Verovatno ćete shvatiti da je posle stupanja na snagu ovog zakona potreban neki rok da upravnik kazneno-popravnog zakona napravi spisak i navede predmete koja se lica nalaze na izdržavanju kazne zatvora, pa da obavesti svoj mesno nadležni sud kako bi on mogao da primeni ove odredbe. Toga ovde nema. Pošto nema, onda je moguće nekoliko zaključaka. Prvi zaključak je da se zbog osnovane sumnje da su izvršili ova dela iz člana 1. ovog zakona niko ne nalazi u pritvoru. Druga je mogućnost da se ni protiv jednog lica ne vodi postupak. Treća mogućnost – da se nijedno lice ne nalazi na izdržavanju kazne zatvora zbog krivičnih dela koja su navedena u članu 1. ovog predloga zakona. Međutim, ako slušate onoga iz dijaspore koji kaže – 2.500 krivičnih prijava samo postoji i gotovo nikakav postupak dalje nije vođen. Krivične prijave su predate nadležnom tužiocu, možda je nadležni tužilac, pošto su male kazne zatvora, podneo optužni predlog nadležnom sudu i to stoji tu. Niste ni gledali ovu moguću situaciju, da se neko nalazi na izdržavanju kazne zatvora. I to možemo da prihvatimo, da želite da ubrzate, ali ne možemo da prihvatimo činjenicu da kada ovaj zakon stupi na snagu, već sutradan to isto lice za koje postoji krivična prijava može da dobije novu krivičnu prijavu za ista krivična dela. Zašto? Zato što obaveza služenja vojske postoji od 18. godine života do tamo neke, 35-te. Nisam hteo da pričam, jer ne znam, ali rekli ste mi. Moguće je da krivičnu prijavu ima čovek koji ima 25 godina. Ako je oslobođen, oslobođen je krivične odgovornosti po ovom zakonu, ali nije oslobođen vojne obaveze. On je već sutradan u izvršenju krivičnog dela i njega praktično ovaj zakon ne štiti. To je ta besmislica. Zašto ovo pričam? Zato što je mnogo ispravniji put, pravno-tehnički i ustavno posmatrano, da ste izvršili odgovarajuću izmenu u zakonu, sada ne mogu tačno da kažem naziv, jer ne znam koji reguliše ovo, da li je to Zakon o odbrani ili Zakon o vojsci, ali verovatno negde u ta dva propisa postoji obaveza kojom je propisano služenje vojnog roka. Da ste tu napravili neku promenu, pa da ste tom promenom isključili ili izuzeli od obaveze služenja decu – druga, treća generacija u inostranstvu itd, možda bi to i bilo prihvatljivo za ovu Narodnu skupštinu. Možda bi čak i bilo prihvatljivo sa temeljnim razlozima, ali ovako se štite od krivične odgovornosti. Ko, ako ne dijaspora, ko onda? Oni koje bi mogao da oslobodi onaj koji bi doneo akt o pomilovanju, a ne želi da donese taj akt, jer postoji veliki broj lica koja bi trebalo da se pomiluju. S obzirom na tako veliki broj lica vruć krompir se zbog kohabitacije gura Vladi Republike Srbije, koja ne verujem da stoji na pozicijama da treba dati amnestiju zbog toga što neko ne poštuje demokratiju. Nemoguće je pričati o demokratiji i ljudskim pravima, a da se ne poštuju propisi. Kakva je to demokratija, ako se ne poštuju propisi koje je donela demokratska vlast? Pod pretpostavkom da pre 5. oktobra ništa nije bilo demokratsko, ovim zakonom ste zahvatili samo period od kad ste zapalili Skupštinu do današnjeg dana. Naravno, ta paljevina i ta svetlost su pokazale da je napokon došla sloboda, demokratija, da cvetaju ljudska prava. Znači, pošto ćete imati selektivnu primenu, bolje je da ste na čistac izbacili Borisa Tadića, koji je ovlašćen da donese akte o pomilovanju, pa neka pomiluje sve koji su krivično odgovorni zbog ovih krivičnih dela, bez obzira da li postoji osnovana sumnja ili je u toku neki postupak. Ne znam zašto ste prihvatili nešto kada znam da nikome od vas to ne odgovara. Ministrova deca su u vojsci, Mikina deca su služila vojsku, svim radikalima su deca koja su došla za vojsku služila vojsku. Vi ne želite to, jer znate da ćete imati problema već sutradan. Jer, već sutra sve koje ste zakonom oslobodili ovim čine novo krivično delo, odnosno ponavljaju krivično delo. To može čak biti otežavajuća okolnost, je l' tako, ministre, pod nekim uslovima. Amnestirajući za ova krivična dela, niko od njih se nije oslobodio obaveze služenja vojnog roka, ukoliko nije prešao onu starosnu granicu kada ne postoji više obaveza služenja vojske. Postavljam pitanje – a šta onda donosimo? Da li donosimo propis zbog nekih koji su tu na granici, pune 35 godina, pa treba da se vrate iz inostranstva kao zaslužni građani, kao svojevrsni narodni heroji, koji u svojoj biografiji neće imati podatak o tome da su 10 ili 15 godina, ne može 15, ali neka bude, izbegavali služenje vojnog roka. Sa pravom će svako od njih da izađe i da kaže – ti si služio vojsku, a on kaže – ne, bio sam u inostranstvu. Pa jesi li služio vojsku? Nisam. A zašto nisi? Amnestiran sam. Pravna posledica amnestije je totalna rehabilitacija. Briše se iz evidencije. Ako je postupak bio u fazi pripreme pre nego što je pokrenut, nije ni bio sumnjiv. Ako je i vođen neki postupak sve je obustavljeno, on je uzoran, čist građanin, na njega se primenjuje zakonska prezumpcija rehabilitacije Krivičnog zakonika. Uzoran je građanin, može da proziva. Može sutra da kaže – kako vas nije sramota da ne idete da služite vojsku? Vidite koje licemerstvo može da se javi od strane ljudi koji će ovim zakonom da budu oslobođeni vojne obaveze. Ako se desi da na silu izglasate ovo sa većinom o kojoj je gospodin Šormaz pričao, pomenuo je nekih 130, ne ulazim u to, treba da obezbedite 126 da biste počeli da radite, a onda možete da izglasate i sa 62, 64 da glasa u krajnjem slučaju. Postavljam pitanje – da li će svi oni koji su u inostranstvu, da pođemo od pretpostavke da nas nije prevario ministar dijaspore, da dobiju nove krivične prijave, ukoliko nisu napunili 35 godina? Da li neko iz Vlade može da nam garantuje? Bez neke uvrede, gospodine Stojkoviću, mislim da niste kompetentni za odgovor na ovo pitanje. Zašto? Jer vi ne pozivate da se služi vojska, već vojni odseci. Tu je sada onaj Zoran Stanković koji nešto slično nije hteo tamo da prebaci, da se promeni Zakon o vojsci SRJ, kako bi izbegao raspravu u Saveznoj skupštini, čiji je ujak, s kim je bio, kako je bio, ko je njega predložio kao eksperta, kako je sam sebe predložio kao eksperta, šta je tamo radio po Kliničkom centru, VMA itd. To nije tema ovde. Samo postavljam pitanje, kada se donese ovaj zakon, očisti od krivične odgovornosti jedan broj lica, da li će oni posle mesec dana, ukoliko nisu navršili 35 godina, ponovo da dobiju krivične prijave? Odnosno, prvo poziv da dođu na regrutaciju i na služenje vojnog roka, pa ako se ne odazovu da mogu da traže odlaganje. Oni su do sada mogli da traže odlaganje i demokratska vlast je bila vrlo raspoložena da im to odloži. Moram da vas obavestim, vojni odsek je do sada odlagao služenje vojnog roka ljudima koji su ispunjavali i koji nisu ispunjavali uslove, a čak gde se pojavio prigovor savesti, blago su savetovali mališane da idu u bebisiterke, skupljače lišća, "Zelenilo" ili pozorište. Oni su svoju vojnu obavezu mogli da ispune u pozorištu, obdaništu, na ginekologiji, gde god su hteli mogli su da ispune. Samo vas podsećam da su pre dve godine televizijske reportaže bile na temu kako je "in" služiti vojsku u civilu, u pozorištu, pa su se hvalili antistrejt, ono znate, sve je to bilo zabavno i interesantno. Zašto ovo pričam? Onaj ko ima krivičnu prijavu zato što je izvršio neko od ovih krivičnih dela iz člana 1, mogao je lako da isključi svoju krivičnu odgovornost ako se javi vojnom odseku – hoću da služim vojsku u "Gradskom zelenilu". Ne bi vojska insistirala na krivičnoj prijavi, ne bi insistirala na postupku. Ovde je u pitanju 2500 dezertera DS-a. Kako idemo i kako analiziramo redom član po član, skida se paučina, prašina, ogoljuje se i vidi šta je pozadina svega ovoga. Znači, vežite mački o rep ono što vam je pričao ministar za dijasporu. To je obična podvala i običan izgovor. Suština je devalvirati pomisao na služenje vojnog roka. Čiji je to interes? To je interes saveznika onog nesretnog Šormaza. On kaže – Srbija mora da ima saveznike. Gde ih nalazi? Nalazi ih kod onih koje nije mogao da pogodi onom svojom artiljerijskom vatrom.
Vreme, gospodine Krasiću.
Pošto nije mogao da ih pogodi, on kaže – hajde da budem sa njima prijatelj.
Hvala lepo. Za reč se javlja i narodni poslanik Rajko Baralić.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kod ove argumentacije koju je ponudio kolega Krasić ima smisla to što je rekao da se građani dovode u nejednak položaj pred zakonom. Ako zaista jednog dana budete amnestirani, a narednog dana nemate na raspolaganju nikakvu zaštitu, već država ima instrument da vas ponovo tereti po istom osnovu, onda je to komplikovana priča. Pričali smo malopre o tome. U jednoj stvari gospodin Krasić nije u pravu. Nisu to, gospodine Krasiću, dezerteri DS, to su doduše, nekada i bili. SPO računa da će to biti njihovi glasači, zakon se zato napisao i zato se donosi. Ministar Vukčević, a žao mi je što nije ovde, vama se, gospodine Stojkoviću, izvinjavam, ne bih to mogao reći za gospodina Vukčevića, žao mi je što nije ovde da ovo čuje. To je račun bez krčmara. Ti neće glasati ni za koga. Oni glasaju samo za sebe. Glasaju za sebe na taj način što se ne pojavljuju nikad u državi kada to država od njih traži, već se pojavljuju samo onda kada to njima odgovara. To nije normalno. Ova je država otadžbina svima podjednako, a nadam se i domovina, ne polemišući sa onima u dijaspori zašto nisu iz ovih ili onih razloga želeli da služe vojsku, to smo već apsolvirali. Samo želim da kažem, ovo ovde je jedan od načina da se pošalje jasna poruka da se ugrožava bezbednosna i nacionalna supstanca zemlje, da se eliminiše jedan od najvažnijih elemenata odbrane, a to je element odvraćanja. Da se daje za pravo onima koji misle da je država samo ono što od nje očekuju, a da nije ono što državi i domovini duguju, i otadžbini i državi i domovini, kako god, to naravno nije isto, ali se ovde postavlja u tom kontekstu. Nažalost, naš ministar odbrane inače je forenzičar, što nije normalno takođe, kao što nije normalno da je bio u upravnom odboru Karićeve kompanije istog dana kada je postao ministar odbrane. Završiću ovo obraćanje citirajući Nušića, mnogo je aktuelan, nažalost, svaki dan: "U Srbiji prilike su takve, slave babe, preziru junake. Srpska deco, što učiti znate, iz ovoga pouku imate, ne trošite svoju snagu džabe, nego i vi postanite babe". Hvala vam.
Hvala lepo. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu. Na član 7. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je on pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik SRS.
Član 7. Predloga zakona glasi: "Protiv rešenja o primeni amnestije žalbu mogu izjaviti tužilac, okrivljeni i njegov branilac, osuđeni i lice koje je ovlašćeno da u korist optuženog izjavi žalbu ako je ono podnelo zahtev. Žalba iz stava 1. ovog člana ne zadržava izvršenje rešenja". U nekoliko varijanti se primenjuje ta formalno-pravna amnestija: ako nije pokrenut postupak, ako je lice u pritvoru, a postupak u toku ili ako je lice na izdržavanju kazne zatvora. Kako je ovaj predlog zakona nenapisan, primenjuje se po službenoj dužnosti, a imajući u vidu intenciju koja se javno gura, a otprilike glasi ovako: nama ne treba vojska i ukoliko nešto i treba, pravićemo afere, a afere su poželjne da se vojska rastereti. Do kog nivoa? Do nivoa koji su zaključili, odnosno saopštili nam, primenjujući međunarodne standarde, neki Zoran Dragišić, neki Bojan, ne znam ni ja, a znam da je tek kasnije služio vojsku. Sve neki eksperti, koji nemaju blage veze sa vojskom. Vrlo je važno da su bliski Atlantskom savezu u Srbiji. Začetnik toga je bio onaj invalidski penzioner, vojno lice Veljko Kadijević, ne onaj Kadijević, znate ministre, što je zaustavio, informaciju o streljanim vojnicima u Sloveniji. On je tog dana dobio informaciju da su streljani vojnici u Sloveniji i rekao je: ne sme da se obavesti srpska javnost da su njihova deca streljana tamo, jer će Srbi da polude. To je skrivano godinama, film je postojao već posle dva dana, bunkerisan, pitajte Natašu Kandić, ona to sve dobro zna, a i ovi drugi špijuni sve dobro znaju. A sada da vas pitam, kada ćete da pokrenete postupak protiv Veljka Kadijevića, tog matorog? Ne možete da mi odgovorite da niste tužilac; on je u Iraku prodao stan, pa kupio manji za neku od svojih žena i pobegao tamo da obučava partizanske jedinice u borbi protiv gerile. Moramo sve da znamo, pa da vam kažemo o čemu se radi. Onaj invalidski penzioner Veljko Kadijević napadao je nekoga od naših, ne znam da li Vjericu ili Natašu, što su ga prozvale, pa onda napisao pismo i priznao sve što su žene rekle o njemu. Postoji neki drugi Atlantski savez, odnosno isti onaj, ali ga vode neki drugi koji vode i kadrovsku politiku u Vojsci Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore. Šta se pita ovaj Stanković? Ne pita se on ni za šta, pita se onoliko koliko mu kaže Nataša Kandić. Vi vidite čoveka, ali je glava Nataše Kandić, stavovi Nataše Kandić, to je valjda svima jasno. A to što je on ujak nekome iz vaše stranke to mu je najveća reklama da bude proguran ovamo, ali nije ni bitno, to se zna, snosićete odgovornost zbog toga, objektivnu, ne vi pojedinačno, nego vaša stranka, to je vaš kadrovski potencijal, to ste izabrali i šta da vam radim. Slično je bilo i sa Davinićem, ekspert UN za razoružanje, došao da razoruža našu vojsku, i uradio je to, a sa kim – u koaliciji sa Mlađom, te se svađaju, te se ne svađaju, te ovamo, te onamo, samo da se napravi galama. Nešto malo više popularnosti ima SPC, vojska je izgubila popularnost i sada kada date ovu amnestiju, ljudi će vam aplaudirati. Malo ko će da bude u stanju da shvati ovo što pričamo – šta je država, zašto je potrebna vojska, zašto Holandija pravi novu vojsku od 60.000 vojnika, a mala je država. Kako to ove druge države oko nas neguju svoju vojsku, pojačavaju borbenu gotovost nekim novim strategijama, novom tehnikom, a kod nas je bitno – izađe onaj ćelavi Dragišić, pa kaže: 0,4% treba da imamo i ne postoje bezbednosni rizici. Kaže – tu je NATO pakt, mogu da vam pročitam izveštaj šta se dešava na Kosovu i Metohiji, šta se priprema i za tu, kako kažu, Preševsku kotlinu. Raspitajte se malo kod vaših, pa ćete saznati šta se sve priprema od maja do jula meseca u kopnenoj zoni itd, a šta pred izbore za Crnu Goru. Raspitajte se malo, šta se sve dešava. MI 6 je sve vrlo lepo planirao i DND i ovo je sve na tragu njihove politike. Nije ovo Zoran Stanković izmislio, ne može ovo da izmisli, zna on da, ako bi ovako nešto krenulo, možda i ne bi moglo baš da prođe. Ali vi uporno istrajavate na ovome, zato što postoji nalog, mora da se uradi, pa će Mlađa da kaže: imamo probleme, ne možemo da finansiramo materijalnu, tehničku i neku drugu transformaciju vojske, pa je potrebno ovo, pa je potrebno ono, sada će oni vaši da rasprodaju imovinu budzašto, pa će ovamo, pa će onamo. Samo obaveštavam javnost da se zna da vlast vrlo dobro zna šta se priprema, vrlo dobro zna da se ovim zakonom ne rešava pitanje krivične odgovornosti ovih ljudi, to pitanje će opet biti otvoreno. Zašto se nema smelosti i snage da se promeni Zakon o vojsci SRJ, razmislite malo, koji još prljavi poslovi treba da se urade, kako još treba da se opere, iščisti mozak naših građana da nesvesno aplaudiraju nečemu što je suštinski šteta za njih. To se kod nas dešava, i to odavno. Naravno, nekim roditeljima se neće svideti ova diskusija, reći će: šta pričaju ovi radikali, zašto moje dete da ide tamo da gladuje, nema vode, nema onoga? Imamo rešenje i za to. Pre nedelju dana smo rekli – svaka porodica se oslobađa poreza u toku godine kada se dete nalazi na odsluženju vojnog roka, a zašto, zato što nijedan roditelj neće da pošalje dete, a da ne da pristojan džeparac, da ne pomogne, itd, barem ovi ljudi koji su malo stariji i kojima je još stalo do Srbije, do države, do ispunjavanja obaveza prema svojoj državi i njima je čast da im sin bude u vojsci. Znate, sada je meni vrlo neprijatno da pravim poređenja sa Francuskom, Izraelom, Rusijom, Grčkom, Turskom, sa nekim drugim državama, ali ovo što kod nas radite uopšte ne postoji u ovim državama koje sam pomenuo. Da li može neko da zamisli da se u Izraelu desi da neko neće da ide u vojsku? Hajde molim vas, vi velike demokrate koje ste već godinama u Skupštini, neki i pre paljenja, kažite mi, šta bi se desilo u Izraelu da neko neće da služi vojsku, neka dođe ovde i neka mi kaže, završiću ako treba i ranije – Krasić nije u pravu! U Izraelu, ako ne uzme pušku i ne odazove se na vojni poziv, dobija nagradu, nagrada – kuća od 200 kvadrata, ili možda ide u zatvor? Znate, u Izraelu kada zafali nešto avionu, oni pozovu Ameriku, pa dođu njihovi vojnici iz Amerike. U Grčkoj, koliko se služi vojska; u Turskoj isto postoji obaveza, a ovde se pojavi neki dekan fakulteta civilne zaštite, ispriča nešto jadnik sa onom velikom titulom, učio tamo, ko zna gde je učio, jer nije naučio elementarno. Gledao sam pre neki dan neku emisiju, onaj Lazanski ih ispreskaka običnim rečenicama, pokazao je da one njihove titule ništa ne vrede, Fakultet civilne zaštite, dekan Fakulteta civilne zaštite priča o procentima, o bezbedonosnim rizicima, a nama avione ne lete. Nijednog trenutka nije rekao – država treba da odvoji. Da vam kažem nešto, neka bog poživeo onog Aljošu Milenkovića na BK, što vodi "Može biti samo jedan", svaka mu čast, normalna deca učestvuju u emisiji, takmiče se, vidi se – normalna vojska, prošle godine je bila normalna žandarmerija, diže patriotizam, diže volju u budućnost. Narodni heroji su ova deca koja upisuju Vojnu akademiju. Posle ovih vaših zakona, kako akademci mogu da razmišljaju o vojsci? Postavljaju pitanje: čekaj, šta sam upisao, koju akademiju sam upisao? Imamo jednu od vrlo dobrih akademija, a neko hoće da je rasturi. To radite ovim zakonom. Neću da pričam o vašim žalbama, o tužiocima, kako mogu da se žale, ko je pogrešio u primeni ovog zakona, to je podvala. Ovo je velika podvala srpskom narodu i svim građanima Srbije. Kada kažem – srpski narod, mislim u populističkom, a ne u etničkom smislu, jer su svi ovde Srbi, po državljanstvu i pripadnosti, ne ulazim u to kojoj nacionalnoj grupi pripadaju, ali svi građani će se zamisliti posle ovakvih zakona, šta da rade, šta da radi čovek koji voli ovu državu, a pripadnik je neke druge narodnosti. Pogledajte ove ljude iz Bosilegrada, Dimitrovgrada, Subotice, odziv je fantastičan u Subotici, veći nego što je prosek u Srbiji. Šta taj čovek može da tumači posle ovoga, jer kaže: imam državu koja ne zna šta hoće. Zašto uskraćujete pravo nekome da brani svoju državu i da zna da onaj do njega takođe brani državu? Sada treba da razmišlja da li je onaj do njega neko ko pere pelene, jer ovde se nikad ne zna. Koncept Vatikana, Austrije i engleske obaveštajne službe, a u projekciji Kraljevskog instituta za međunarodnu politiku, jeste Srbija u granicama Beogradskog pašaluka. Molim vas. E, sad će neko da kaže – vi ste pristalica teorije zavere. Ma nisam pristalica teorije zavere, ali sve što je rečeno, tako se desilo. I papa je priznao Hrvatsku i Sloveniju, Amerikanci prvi priznali Bosnu i Hercegovinu, pomogli su teroriste, pa teroristi postali narodni heroji. To je teorija zavere. Onaj ko je najavio da će to da se desi, dezavuisan je time, kaže: ti si pustio film, čitaš neke knjige tamo, teorija zavere, geopolitika. Pa dobro, ajde, bacite to na stranu, a kako se sve to baš tako desilo? Tako da negirajući teoriju zavere svako može prema svom damaru u pulsu da vam kaže šta će da bude i kako će u javnosti da odjekne ovakav zakon. Evo, moj sin je regrutovan, sad malo bezveze, lično, prijavio se za specijalnu jedinicu. Šta mom sinu večeras da kažem kad dođem kući? Dragane sine, nemoj da ideš u vojsku. Zašto? Pa čika Zoran će ponovo da donese neki zakon o amnestiji, pa dobro Stanković, Stojković nije bitno. Šta ćemo da napravimo? Smeškajte se, ali nije za smeh.
Razlike su. Hvala vam. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Petar Jojić je podneo amandman na član 8, naravno svi naši amandmani su istovetni. Objašnjavali smo već da amandmanima kojima predlažemo brisanje pojedinih članova zakona pokazujemo naš stav prema ovom predlogu zakona, ali hoću radi javnosti da podsetim na član 1. ovog zakona, koji je u stvari suština. Radi se o tome da član 1. kaže: "Daje se amnestija licima koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila, odnosno za koja postoji osnovana sumnja da su učinila krivična dela: odbijanje primanja i upotrebe oružja iz člana 202, neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe iz člana 214, izbegavanje vojne službe onesposobljenjem ili obmanom iz člana 215. i samovoljno udaljenje ili bekstvo iz Vojske Jugoslavije iz člana 217, propisana Osnovnim krivičnim zakonom. Amnestija lica iz stava 1. ovog člana obuhvata oslobođenje od krivičnog gonjenja, oslobođenje od izvršenja kazne i brisanje osude". Zašto sam pročitala ovaj član? Da još jedanput podsetim javnost da vi u stvari ovim predlogom zakona amnestirate izvršioce krivičnog dela. Jer, jasno ste napisali da su ovde prekršena četiri člana krivičnog zakona. Dakle, ako ste odlučili da amnestirate 2.500 ljudi, napisali ste u obrazloženju: "Od 7. oktobra 2000. godine od strane Vojske podneto je oko 2.500 krivičnih prijava u vezi sa krivičnim delima za koje se predlaže amnestija. Budući da je došlo do bitnih promena (to kažete u obrazloženju) društvenih okolnosti u vezi sa izvršavanjem vojne obaveze, predlaže se donošenje zakona o amnestiji kojim bi se lica protiv kojih se vodi krivični postupak za određena krivična dela protiv Vojske oslobodila od daljeg krivičnog gonjenja". Interesantna vam je zaista ova konstatacija: "Budući da je došlo do bitnih promena društvenih okolnosti". Pa, ako je došlo do tih bitnih promena, pretpostavljate u pozitivnom smislu, a naravno mi srpski radikali tvrdimo da jeste došlo do promena, ali u negativnom smislu. Ali, ako je zaista došlo do nekih pozitivnih promena kako vi mislite, zašto se onda pojavljuje 2.500 mladih ljudi koji ne žele da služe vojsku? Čime su sada nezadovoljni? Ajde, recimo, imate objašnjenje čime su nezadovoljni oni koji nisu išli u vojsku do 5. oktobra 2000. godine, a čime su vam nezadovoljni ovi momci koji neće da idu u vojsku sada kada imaju takvu demokratičnu vlast, ministre, šta im sad smeta? Nikakva opasnost im ne preti, blagostanje, mir, nema nikakvih pretnji ni unutar države ni oko države, zaista ne razumem u čemu je problem, čak ste im dozvolili da umesto puške mogu da peru pelene. Sve moguće blagodeti i opet imate u ovako kratkom roku 2.500 mladića koji ne žele da služe vojsku u ovakvoj vlasti. Ne verujem da su to mladići koji imaju negativan stav i prema državi i prema vojsci, naprotiv, mislim da oni svojim neodazivanjem vojnom pozivu pokazuju svoj negativan stav prema ovako lošoj vlasti, a pogotovo prema vojnom vrhu koji je izdajnički i štetočinski iz vremena kada je prvi, tzv. demokratski vojni ministar postao Boris Tadić, pa nadalje. Naravno, podsetiću vas da se u vreme kad je Boris Tadić bio ministar pričalo u tim vojnim krugovima da gde god se krene po vojnim ustanovama samo se čuju neki ljudi koji pričaju engleski, maltene srpski jezik nije mogao da se čuje u vojsci. To je zaista neverovatno, ali mnoge stvari su razjašnjene kada je skoro, u toku svedočenja u ovom krivičnom postupku za suđenje optuženima za ubistvo Zorana Đinđića, jedan od članova "zemunskog klana" rekao da je "zemunski klan" pripremao Borisa Tadića za svog ministra, posle obračuna koji su imali i u okviru kojeg se vodi ovaj krivični postupak, da sad preterano ne pričam o tome, jer to nije tema naravno. I onda je ovde jedan poslanik danas rekao kako nigde u svetu više nema naoružanog naroda, kao da ovde insistiramo na tome, ne razume šta znači naoružan narod, pričamo o vojsci, ne pričamo o teritorijalnoj odbrani. Pričamo, dakle, o Vojsci SCG, o potrebi postojanja Vojske SCG, zato što svaka normalna država u svetu ima svoju vojsku i treba da je ima. Pitam onda, ako ne želite vojsku uopšte i ako je uništavate, kako je uništavate, kako onda zagovarate ulazak u NATO? Koga ćete da uvedete u NATO, ako nemate vojsku. Izgleda planirate samo taj deo vojske koji ćete da obučite za borbu u Iraku i Avganistanu da ostvarite vašu nameru da naše momke šaljete tamo da ginu u bitkama sa patriotama koji brane svoje od Amerike i od njihove agresije. Naravno, uvek smo se izjašnjavali da smo protiv toga, i dalje smo i uvek ćemo biti protiv toga. Ali, interesantna je još jedna teza, koju je spomenuo gospodin Krasić. Skoro je to bilo na televiziji i onaj tzv. vojni analitičar, Dragišić, kaže da ne postoje bezbedonosni rizici u Srbiji i da valjda zato ne treba da imamo vojsku. E, sad, ako postoji neko ko se usuđuje to da kaže i ako neko od vas, pogotovo neko ko je u vlasti, može to da kaže i da tvrdi, zaista svaka mu čast. Onda, moram da podsetim takve optimiste na ono o čemu smo juče govorili, a to je, recimo činjenica da je opštinski menadžer iz Trgovišta, Jovica Mihajlović, najavio da će uskoro da bude raspisan referendum za odvajanje Trgovišta od Srbije i pripajanje susednoj Makedoniji, ukoliko država brzo ne odreši kesu i ovaj kraj pod hitno pomogne sa dva miliona evra. Taj Jovica Mihajlović, opštinski menadžer, član je Demokratske stranke, odnosno Demokratska stranka vrši vlast u Trgovištu. Posle ovoga je Boris Tadić, kao predsednik stranke, bio u Trgovištu i podržao ovakve akcije njegovih članova u Trgovištu. Ako ovo nije pretnja bezbednosti zemlje, onda zaista ne znam šta jeste. Ono što je takođe veoma strašno, a što se desilo ovih dana, pre tri-četiri dana, jeste kada su uvedene privremene mere u opštini Novi Pazar. Neverovatno je da su Vojislav Koštunica i njegova vlada, da bi se zadržali još koji dan ili mesec na vlasti, prihvatili prinudnu upravu da bi sprečili smenu Sulejmana Ugljanina, koja je bila očigledna, na referendumu koji je trebalo da se desi. Moram da vas podsetim da je Sulejman Ugljanin otvoreno zagovarao i zagovara... Neću da ulazim u ono što pišu novine, o nekih 12 milijardi ili o nekom kriminalu, to je nešto što je manje važno od onih njegovih političkih izjava o samostalnom Sandžaku, a mislio je na Rašku oblast koju želi da izdvoji iz Srbije. Dakle, mnogo je opasnosti unutar Srbije. Nažalost, ovo je još uvek vrlo trusno i rovito stanje u toj oblasti. Nije dobar ovakav vaš odnos, pogotovo kada je ministar Stojković ovde obrazlagao ovaj zakon o amnestiji i ovaj o kome smo govorili pre podne, rekao je da su to akti milosti vlasti. Kakav akt milosti vlasti, zar je potrebno da se donosi zakon da bi se amnestirao jedan broj ljudi? Podsetiću vas da je Vojislav Koštunica pustio iz zatvora jednu grupu terorista i Fjoru Brovinu. Uradio je to mimo zakona, pa mu ništa nije falilo. Imate dobar štos pre donošenja ovog zakona, da Vrhovni sud, spremna sam da tvrdim, namerno propusti rok za odlučivanje o žalbi, onda opet pusti grupu šiptara, pa sad ne mogu da ih nađu, jer su oni, naravno, odmah otišli na Kosovo, da bi ponovo bili spremni da ratuju protiv svakog Srbina koji se pojavi tamo. Dakle, imate načina i imali ste načina da amnestirate one koje ste želeli da amnestirate. Mogao je to i Boris Tadić da uradi, da ispuni ono što je verovatno obećao tom "zemunskom klanu" koji ga je planirao za svog ministra, što objašnjava odakle ovom njegovom glavnom tajkunu Đilasu tolike pare. Očigledna je ta veza, ali to je neka druga tema. Reći ću još jednu konkretnu pravničku rečenicu koja se odnosi na član 8. na koji je podnet ovaj amandman. Kažete: "Ako se lice na koje se odnosi rešenje o primeni amnestije iz člana 1. ovog zakona nalazi u pritvoru ili na izdržavanju kazne zatvora, sud će odrediti da se odmah pusti na slobodu". Moje pitanje odsutnom ministru je – šta ako to lice koje se pusti na slobodu ispred zatvora sačeka vojni pozivar sa pozivom, jer još uvek mu nije isteklo ono vreme koje po Zakonu o vojsci treba da prođe, određene godine starosti, da bude oslobođen vojske? Da li će taj odmah da se vrati ili će ipak da ga puste, pa da onda čekamo neku novu amnestiju, neki novi zakon o amnestiji? Čak i kada bismo prihvatili ovu ideju, a ne prihvatamo je, onda ovaj član 8. u tom slučaju ne bi mogao da opstane na ovaj način, odnosno ne bi mogao da opstane ni član 1. koji je rekao da se amnestija vrši nad licima koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila ova četiri krivična dela. Dakle, ne samo što koncept zakona nije prihvatljiv za SRS, već i čisto formalno, pravnički, zakon je veoma loš, neprimenjiv, a manir ove vlade je da donosi neprimenjive zakone. Opet ćemo imati izmene i dopune ovog zakona, jer to je nešto što je uobičajeno kada je u pitanju vlada Vojislava Koštunice. Gospodine predsedniče, dobro je da ste vi tu. Ne znam koga ćete da pitate, ali pošto ovaj zakon ovde predstavlja Zoran Stojković, a znam da nema podatke, vezano za pitanje koje želim da postavim, molim da mi vi i ministar Stojković odgovorite na poslaničko pitanje – gde je, u kojoj vojsci i kada služio vojsku sin predsednika Skupštine državne zajednice Srbija i Crna Gora Zorana Šamija?
Kao što znate, biće zabeleženo kao poslaničko pitanje i biće prosleđeno nadležnom ministarstvu. Narodni poslanik Rajko Baralić, o istom amandmanu.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo, ovo što ću reći kompatibilno je sa argumentacijom koju je gospođa Vjerica Radeta ovde izrekla, a vezano je za ovaj član. Zakon je direktan ustupak Adventističkoj crkvi. Adventistička crkva, poznatija u narodu kao "subotarska crkva", po kanonu Rene Vajt, najvažnijem kanonu, neki se odnose i na ishranu, naređuje svojim pristalicama, tj. obavezuje ih da ne primaju oružje u miru i u ratu. Adventistička crkva je imala posebne zadatke u nekim od tipovanih država u proteklih 30 godina, a među tim državama nalazila se i SFRJ, kasnije i ova naša država. Preko centra iz Zagreba, preko Mačve, sada u Banatu i u Beogradu, godinama je ovaj fenomen o kome govorim bio na krajnje detaljan način sprovođen. Jedan od ustupaka koje je država dala jeste da se može na osnovu prigovora savesti služiti civilni vojni rok. Sada imamo i novu mogućnost – potpunu amnestiju za sve one koji iz razloga koji nisu lične prirode, već verske, a o tome ćemo govoriti kada budemo raspravljali o Zakonu o verskim zajednicama, ako ne bude bio povučen, a mislim da hoće, imam takvu informaciju. To ne bi bilo prvi put da na neprincipijelan način pravimo ustupke onima koji, uz svo poštovanje ličnih prava, prava na veroispovest i svega onoga što, znači za članove ove adventističke crkve, može da bude od značaja. U tom smislu, treba da kažemo sasvim otvoreno da se na našu zemlju iz različitih centara vrši pritisak i da se, nažalost, na te pritiske odgovara na načine koji su, u najmanju ruku, nerazumljivi za najveći broj pripadnika ovog naroda.
Još neka poslanička grupa o istom amandmanu? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo poslanik Momir Marković. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, zamolio bih ministra pravde, gospodina Stojkovića, da objasni nama poslanicima, ali i građanima Srbije kada se vrši brisanje iz kaznene evidencije? Napravite saobraćajni prekršaj, naravno dođe do suđenja, napravite udes, dođe do suđenja, okrivljeni ste, platili ste kaznu ili ste odležali. Koliko godina posle toga treba da bi vam se ta kazna brisala iz kaznene evidencije? Ministar će na to odgovoriti. Vi ovde đuture svima, jer član 9. kaže: "Brisanje osude iz kaznene evidencije za krivična dela iz člana 1. ovog zakona (posle ću pročitati i član 1.) izvršiće po službenoj dužnosti organ koji vodi kaznenu evidenciju, u roku od tri dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Brisanje osude iz stava 1. ovog člana izvršiće se i na zahtev lica koje može podneti zahtev za davanje amnestije po ovom zakonu". Čovek napravi saobraćajni prekršaj, da ne idemo u neka druga dela, i ostaje mu nekoliko godina u kaznenoj evidenciji da je dana tog i tog povredio pešaka, doduše, to ne važi za sve; eno ga vaš bivši ministar pravde, vaš prethodnik gospodine Stojkoviću, naljutio se na komšiju, uzeo službena kola, još uvek je imao pravo na taj automobil, ide u rikverc, zgazi komšiju, polomi mu nogu; posvađali se u Obrenovcu oko međe, a ni dan-danas suđenje se nije završilo i pitanje je kada će da se završi. Za njega ovo neće važiti. Nećete ga ni osuditi, a kamoli brisati mu to iz evidencije, jer i ako hoćete da ga osudite, ima da ustanu sve nevladine organizacije, sve žene u crnom, crvenom, šarenom, sve Nataše Kandić, Sonje Biserko, Čede Jovanovići, sve Bebe Popovići itd. u odbranu. Oni vode naše pravosuđe. Naravno, tu je i ovaj što duva balone kada neko umre, još malo pa će rentirati duvanje balona na sahranama! Dame i gospodo narodni poslanici, teško krivično delo pretvarate u nešto što je, takoreći, nevažno. Član 1. kaže – daje se amnestija licima koja su od 7. oktobra odbili da prime oružje po članu 202; nisu se odazvali pozivu i izbegli su vojnu službu po članu 214; izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem, doduše, takvih nema, verovatno se niko nije samopovredio da bi izbegao služenje vojnog roka; ili obmanom. Takvih uglavnom ima od 7. oktobra pa naovamo. I samovoljno udaljenje i bekstvo iz vojske Jugoslavije, čak i ako su uspeli organi da ga navataju, da ga dovedu, pošto tri puta nije primio poziv, pa je pobegao, zbrisao preko granice, umesto da kaznite policiju koja ga je pustila bez pasoša ili sa falsifikovanim pasošem da ode preko granice, vi njega sa teškim krivičnim delom oslobađate, amnestirate. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da bi najpametnije bilo, što bi inače mogao da uradi pametan ministar, gospodin Zoran Stojković, da se povuče ovaj zakon iz procedure. Znam da on ne sme, znam da je dobio nalog od onih koji su iznad njega u hijerarhijskoj strukturi, a oni su dobili nalog od onih koji su iznad njih. Doduše, ti koji su njegovim nadređenim dali nalog, nisu iz Srbije, oni se nalaze u nekim drugim savezima – atlantskim, NATO-ima, nekakvim krojačima kape i gaća srpskom narodu. Mislim da je dosta.
Hvala, gospodine Markoviću. O istom amandmanu, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Kada bi se kojim slučajem amnestijom obuhvatila neka druga krivična dela, onda bi situacija sa primenom člana 9. bila ne samo besmislena, značila bi praktično izvršenje krivičnog dela. Sada ću da vam objasnim. Godine 1995. izvršena je amnestija za ista krivična dela. Ako je lice tada imalo 20 godina, pa je u 19-toj godini odbilo da služi vojni rok, amnestijom je obuhvaćen krajem 1995. godine, odnosno početkom 1996. godine, ali za period – decembar 1995. godine. Ako je to lice nastavilo i dalje da odbija da služi vojsku ili da vrši neko od ovih dela, onda je doživelo da se u januaru 2001. godine nova amnestija protegne na novo njegovo krivično delo, koje je izvršio od 1996. do 2001. godine. Ako se to lice, posle te amnestije, opetne odazove da služi vojni rok, ono je sada treći put amnestirano. Pričam o nečemu što je teoretski moguće. Ako je 1995. godine imao 19 godina, praktično njega obuhvata treća amnestija, a dva puta je imao brisanje osude. Sada treći put dobija brisanje osude, po službenoj dužnosti. Nažalost, po našim propisima, slaba je vajda i od toga što dobijate taj oblik rehabilitacije, da se osuda briše iz kaznene evidencije; ona uvek ostaje i uvek je dostupna sudu i javnom tužiocu za svako novo krivično delo. Ona se briše zbog javnosti, ali ostaje zbog pojedinca, ostaje kao njegov žig. Da iskoristim još ove dve sekunde koje su mi ostale, pozivam građane Srbije da, nezavisno od ovog omalovažavajućeg propisa koji se tiče naše vojske, svoju decu hrane i šalju u vojsku u znak protesta prema ovoj vlasti i onim njihovim nalogodavcima, a u znak velikog poštovanja i ljubavi prema svojoj državi.
Izvolite, gospodine Veselinoviću, o istom amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SRS, kako u načelu, tako i po amandmanima, dosta su rekli o ovom zakonu o amnestiji, kao i o prethodnom zakonu koji je bio deklarativnog karaktera. Kao vojni obveznik, vojni starešina u rezervi, kada govorimo o ovakvim zakonima, u srce i u dno duše me pogađa – da li je moguće da će doći neka vlast koja će jednoga dana sprečiti da srpska deca, srpski vojnici služe vojsku. Kako ste počeli, to nas izgleda očekuje, kako ministar najavi – 2010. godine. Kada budete ušli u Partnerstvo za mir, kada vam neko da novac za profesionalnu vojsku, to će biti plaćenici koji će služiti najmanje Srbiji i srpskom narodu, već onima koji ih plaćaju. Iz tog razloga, želim da napomenem, pošto je ovaj zakon vezan za period od 7. oktobra 2000. godine, znači dva dana posle one vaše kvazirevolucije koju ste izveli ovde u Beogradu, rušeći i paleći sve pred sobom, da od tog dana želite da amnestirate vojnike koji nisu hteli da se odazovu obavezama, što je predviđao Zakon o vojnoj obavezi. Dolaskom DOS-a, "dosmanlija", počev od Borisa Tadića, kao ministra vojske, pa do Stankovića, uspeli ste da za ovih pet-šest godina uništite vojsku, vojnu doktrinu, jednostavno, ubijete nacionalni i slobodarski ponos Srba, uništite srpsku dušu. Ovakvim zakonima uništavate srpsku dušu. Pored toga što ste uništili sve na ekonomskom planu, socijalnom, kulturnom, privrednom, ostalo je još da se vojska dokrajči i rasturi. Ne znam po čemu će vas generacije pamtiti. Verovatno i vaša deca gledaju ovu skupštinu, šta oni očekuju, da li se nadaju da će ih sutra štititi neko drugi ili će državu Srbiju štititi srpski vojnik? Koristim ovu priliku da u korist ministra Stojkovića, kako nas narod shvata, i po funkciji koju vrši, u smislu pravde i zakona, postavim pitanje: na osnovu kojih pravnih osnova i na osnovu kog zakona je Vlada Srbije uvela prinudnu upravu u Novom Pazaru? Kao Srbin iz tog kraja ne opredeljujem se ni za jednu stranu, niti Rasimovu, niti Suljinu, niti Ferzijinu, znam da su oni istomišljenici, znam da su pisali Memorandum muslimanskog bosanskog veća, gde se predviđa da Sandžak bude celovit, nezavisan, autonoman, da imaspecijalni status, sve do države. Uopšte se ne mešam u njihove obračune, ali zar je moguće da ovakvu ishitrenu odluku u ovom momentu, kada se priprema referendum u Crnoj Gori, donese Vlada Srbije i tako to područje postane nestabilizujuće. Čuli ste sigurno, počev od "koktela", noćas je bomba bačena na opštinu Novi Pazar. Pitanje je kako će to tamo da se dalje reflektuje, u toj sredini gde ja živim, mislim da je veoma loše i najgora solucija je ta što se to može preneti i uticati na destabilizaciju celog područja, a posebno na srpski narod koji je tamo u manjini, posebno u Pazaru, Tutinu i Sjenici. Želim da nam gospodin Stojković objasni koji su to povodi. Da li je moguće da zbog dva poslanika koja ovde čine većinu u Skupštini, kako sada narod govori, u našem kraju više ne vlada ni Koštunica, ni Labus, Tadić, niti bilo ko, jednostavno, Srbijom sada vlada Sulejman Ugljanin, Bajram Omeragić, Esad Džudžević i Velimir Ilić, koji se njima pridruži i odmah u tim kritičnim mestima, gde se raspiše opoziv predsednika ili raspusti Skupština opštine, stavlja se na jednu od tih strana. Odmah je stigao pre dva dana da obilazi nekakvo klizište u tom kraju. Normalno da je obećao novac za te elementarne nepogode i klizišta, ali ne znam koliko će naplatiti klizanje Skupštine u Novom Pazaru i od koga će to da naplati? Obećao je i aerodrom, gospodine Krasiću, u neposrednoj blizini Novog Pazara, gotovo u srcu Raške oblasti, autoput, sve je obećao, ali mislim, kao čovek, da su ovakve odluke koje povlači Vlada Srbije nezakonite i bez ikakvog uporišta. Ako se pozivaju ova dva poslanika koja čine većinu u ovom parlamentu, da je nezakonito donesen budžet u opštini Novi Pazar, pa pobogu, prošle godine je na isti način donesen, i Vrhovni sud Srbije je to potvrdio, a evo sada se našao, od kada je Bajram Omeragić zamenio Mehu Omerovića, a onaj Esad Džudžević zamenio Ljiljanu Nestorović u ovoj skupštini. Sada je to nezakonito. To je stvarno pravni apsurd i mislim da vi, gospodine ministre, treba radi uzburkane javnosti i svega što se dešava javno da date vaše mišljenje, šta je to, u stvari, što potresa sada.
Još neka poslanička grupa o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman je podnela poslanik Gordana Pop-Lazić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege poslanici, gospodine ministre, moje mišljenje je da su argumenti poslaničke grupe SRS koji su izneti na ovaj zakon vama potpuno prihvatljivi i da se, u suštini, slažete sa svim tim argumentima, ali da ste nemoćni, jer vam je kao vruć krompir ovaj zakon dat u ruke. Lepo je to gospodin Krasić obrazložio, imajući u vidu da ovo jeste nadležnost Skupštine državne zajednice Srbije i Crne Gore, ali da zbog mogućih komplikacija i neprijatnosti koje bi se tamo imale povodom ovog zakona, bilo je lakše da se o tome raspravlja ovde i mi smo to prihvatili. Ne mislim da ćemo se ponositi ovim zakonom, niti posledicama koje će ovaj zakon izazvati. Naravno, kada govorimo o bilo kom zakonu moramo da imamo u vidu ambijent u kome se on donosi. Znamo kako se urušavala naša vojska od 2000. godine naovamo, to ne bih vezivala personalno za funkciju ministra odbrane, iako naravno nisu slučajno birani na te funkcije. Ali, ono što je naročito demotivisalo mlade ljude da se odazivaju na poziv da služe vojsku Srbije i Crne Gore, ne kaže se slučajno za odlazak u vojsku – služenje vojske. To podrazumeva moralni čin gde se čovek odužuje svojoj državi, služi svojoj državi i otuda se valjda i koristi ta adekvatna reč za tako nešto. To što su naši vojnici stradali u kasarnama ili u prostoru oko kasarne dok su bili na vojnoj dužnosti, a da se država nije postavila na adekvatan način i nije pronašla one koji su izveli ta krivična dela, tj. nisu pronašli krivca, dovodi ljude u dilemu da li je pametno poslati sina u vojsku, ako postoji mogućnost da mu se tako nešto desi. To apsolutno, i kao majka i kao čovek, mogu da prihvatim i da razumem. S druge strane, država ništa ne čini da povrati poverenje mladih ljudi i uopšte građana u tu veoma važnu instituciju. Nije ona jedina koju urušavamo, ali je izgleda došla na red ovako postupno, već godinama da je sada potpuno dokrajčimo i da mladim ljudima kažemo – ne morate više uopšte da idete u vojsku. Ako se prisetimo kako je sve to išlo, prvo smo omogućili civilno služenje vojnog roka, a imali smo već jednu amnestiju ili dve, kako reče gospodin Krasić, jer smo samo u toku 2000. godine imali jednu, pa smo omogućili civilno služenje vojnog roka i cilj je bio da omogućimo onima koji prema nekom svom ličnom osećanju ili po pripadanju određenoj religiji ne žele da se prime oružja. A onda je došlo do zloupotrebe tog prava. Sada kada odete u vojni odsek i pitate kako se mladi ljudi odlučuju da služe vojsku, hoće li da obuku uniformu ili će na civilno služenje vojnog roka, reći će vam – jedan prema jedan, pa čak je negde i više onih koji su u civilu, nego onih koji su u uniformi. Dakle, kod mladih ljudi postoji kriza identiteta vezana za državu i obaveze koje imaju prema toj svojoj državi, što nije slučajno, jer takva politika se već čitav niz godina vodi i kroz obrazovanje i kroz medije i kroz atak nevladinih organizacija. Ali, zašto baš mi u Skupštini Srbije, koji bi trebalo da budemo odgovorni i najsvesniji, da pridonesemo tome da se vojska dalje urušava? Dakle, činjenica je da države bez instrumenta sile nema. Po definiciji je nema. Nje bez vojske nema. Ako smo spremni da kažemo da nećemo da imamo više državu ili – oročili smo je na pet, na deset godina, onda da donesemo ovakav zakon i kažemo: nećemo imati vojsku, ne treba nam vojska i nemamo ni državu. Ili ćemo da nađemo neki drugi instrument sile, ne znam, u pravnoj teoriji države i prava možda postoji i to, ali nam nije do sada poznato. Nama je NATO pakt očigledno već u predsoblju. Ne mogu da kažem – na vratima, nego je ušao u predsoblje, i pitanje je da li nama vojska u takvoj situaciji treba i kakva nam treba? Jeste da nemamo ni adekvatnu strategiju, što se tiče odbrane zemlje, nismo svesni ni svog položaja u svetu ili, ako hoćete uže da kažem, na jugoistočnom Balkanu. Ne znamo šta nam se sve sprema ili nećemo to javno da kažemo, iako verujem da većina vas koji sedite ovde vrlo dobro zna kakvo je stanje na Kosovu i Metohiji i kako se to sve tamo odvija, kakvo je stanje u Raškoj oblasti i u ove tri opštine na jugu Srbije, šta nas očekuje na proleće ili u toku leta. Ako nemamo ni adekvatan kadar, ni adekvatno obučenu vojsku, ne možemo apsolutno ništa da preduzmemo. Ne pozivam niti plediram da postoji mogućnost ratnih sukoba, ali sama činjenica da jedna država ima obučenu, disciplinovanu vojsku na neki način odvraća sve one koji bi eventualno imali neke aspiracije prema toj državi. Mi uništavamo i vojnu tehniku, a uništavamo i vojsku, i ljudstvo i komandante vojske, odnosno komandno osoblje. Sklona sam da verujem da je ovo još jedan od onih zakona koje moramo da donesemo, jer nam to NATO pakt uslovljava, Evropa traži kako bismo dalje mogli da idemo u pregovore oko ulaska ili u NATO pakt, što je verovatno vezano jedno sa drugim, ili u EU. Srpska radikalna stranka ne može da glasa za ovakav zakon iz ovih suštinskih razloga, ali i iz onih procesnih, o kojima je gospodin Krasić vrlo lepo ovde obrazlagao i verujem da se vi, kao pravnik i bivši sudija, slažete sa njim da jednom amnestiran čovek može ponovo da bude vojni obveznik. Ne znam da li ćemo svake godine donositi po jedan zakon o amnestiji. Činjenica je da ima ljudi na koje se već odnosi i onaj prethodni zakon i ovaj sada, a verovatno i još neki koji ćemo doneti. Ne znam zašto to sebi dozvoljavamo i zašto, pored ostalog, urušavamo i pravni sistem. Pored toga, vidite da imamo Predlog zakona bez mišljenja matičnog odbora. Zašto je to tako, ne znam, ali pretpostavljam da se i matični odbor izvukao iz cele ove priče, mislim na Odbor za pravosuđe. Da li, što kaže gospodin Krasić, ima uslova da se ovo uopšte nađe na dnevnom redu ili ne, treba predsednik Skupštine da vodi računa o tome. Verujem da ima i da po ovom našem poslovniku može, iako to zaista ne bi trebalo, ako hoćemo da očuvamo pravni sistem. Hoću da kažem da u danu za glasanje poslanici treba da pokažu šta misle o ovom ne tako benignom pitanju. Mislim da je ovo vrlo važno pitanje. Čula sam diskusije predstavnika SPS. Vrlo je lako da ovaj zakon ne prođe. Treba samo da ne budete u sali ili da ne ubacite kartice, da ne date kvorum. Nije dovoljno da glasate "protiv". Ovaj zakon ne može da dođe. Prema tome, ako čovek hoće da bude dosledan, svestan ozbiljnosti materije koji ovaj zakon tretira, treba da se pokaže u danu za glasanje, bez mnogo priče, a ne da u TV duelima pričamo kako smo bili protiv nečega, iako smo i na taj način što smo bili u sali i dali kvorum skupštinskoj većini, koja očigledno više ne postoji, omogućili da se donese ovakav ili mnogi drugi zakoni. Zahvaljujem.
Hvala vama. Za preostalo vreme, narodni poslanik Stevica Deđanski, četiri minuta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, hteo sam da se javim da bi još malo pojasnio ovo što pokušavamo ceo dan da objasnimo, a građani sa kojima sam pričao u proteklom periodu još uvek misle da se, kada raspravljamo o amnestiji, govori o onom periodu od ranije. Znači, za one koji su bežali do rata, itd. Što je rekao gospodin Nikolić, to i da razumem. Nije svako dovoljno muškarac za to, ali hajde, da kažem tako. Prvo da pojasnim da se ovde traži amnestija od 7. oktobra 2000. godine, za vreme tzv. "demokratske države", pa bi onda bilo bolje i možda bi ljudima bilo jasnije da tako nazovete zakon, za one koji su bežali od DOS-a i da njih amnestiramo zbog toga. Svake tri godine se događa amnestija, pa jedno klasično pitanje – dokle to tako ide? Jer, vlast bi trebalo da bude ista za sve, ili da svi ne idu u vojsku Jugoslavije ili da svi idu. Ružno je da se ovako radi i nije pošteno prema raznim ljudima. Najgori i najlošiji se oslobađaju, a ostali koji su patriote i koji vole državu ili bar ispunjavaju dužnost i prema državi, iako se čak možda i ne slažu sa tim, oni su ovim zakonom sada kažnjeni. Ovo je klasičan udar na vojsku, poziv da se ne služi udar je i na državu. Stranci traže da se država ne brani i, tras, evo nama zakona o amnestiji. Ako je ovo bilo samo zbog Divca i zbog toga što je podržao u predsedničkoj kampanji Tadića, onda ste mogli njega da oslobodite i da ga umilite, a ne da uništavate vojsku. Još jedan primer koji sam hteo da dam, pošto je gospodin Krasić rekao da je bio veliki odziv na regrutaciju u Subotici, mogu da kažem da je situacija u Vršcu, iz koga dolazim, pošto su to raznorazni ljudi osetili i videli, počela je pred regrutaciju, recimo pre 15 dana, u vršačkom okrugu da kruži SMS poruka, a to je sada izgleda popularno, gde se pozivaju regruti da ne služe vojsku, da sabotiraju i da ne dolaze na regrutaciju, bez obzira na posledice. Pisalo je, između ostalog, u porukama (nažalost, nemam trenutno nijednu u telefonu, izbrisao sam ih) da neće biti nikakvih konsekvenci i da niko neće biti kažnjen. Posle par godina biće amnestije itd. Širi se defetizam. Znači, neki žuti mladić, da tako kažem, sedeći u nekom kafiću, dok sav čestit narod radi, šalje poruke mladićima koji su časni, pošteni i hrabri. Takvi ljudi kao što je on, sve bi dali samo da njima bude lepo. Moram da pomenem na kraju da su čast, dostojanstvo, ponos i rodoljublje vrednosti koje se sada bacaju. Na te reči neki ljudi su počeli da se smeju. Zato vas molim da povučete zakon. Znate i sami da smo u pravu, samo to ne želite da priznate.
Hvala i vama. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, sasvim na kraju, gospodine ministre, meni je najiskrenije žao što sedite ovde u vezi sa ovim zakonom. Što se mene tiče, niste zaslužili da primate ove žaoke koje su vam upućene, ali to je posao. SPS ne može podržati ovaj zakon. To bi bilo suprotno uverenjima svakog člana i simpatizera SPS i to bi bilo u suprotnosti sa programom SPS. To bi bilo u suprotnosti sa onim što od nas očekuju brojni građani Srbije. Bilo je dovoljno reči o ovome. Razumemo okolnosti koje su navele Vladu da ovo predloži, a te okolnosti ne možemo da podržimo i ne možemo da prihvatimo argumentaciju i da glasamo za ovakav zakon. To bi bilo isto kao kada bismo glasali za nešto što je direktno suprotno interesima naših porodica, naših najmilijih i naših firmi, ako ih imamo i ne znam čega drugog. Probali smo ovde da objasnimo zašto je to tako. Nisam siguran da je ovo pametan politički potez. Mislim da se radi, dozvolite da kažem žargonski, o autogolu koji na dugi rok može da ima posledice, realne posledice koje danas ne mogu da se shvate. To je podilaženje onima koji nemaju osećaj odgovornosti, koji ni na koji način ovu zemlju ne doživljavaju kao svoju, ali bez obzira na okolnosti, uglavnom žive i rade negde drugde, tamo stiču svoj profit, tamo formiraju porodice. U odnosu na zemlju koja ih je školovala i prema kojoj bi trebalo da gaje elementarna patriotska osećanja, na ovaj način ubijaju nešto što po mom shvatanju ne pripada. Sada će biti onako kao što mora da bude, kolega je malopre govorio ovde kao rezervni starešina; kolega Veselinoviću, nema rezervnih starešina. Pravilo o mobilizaciji priznaje samo izvršioce mobilizacije; razlike između oficira koji idu na posao u kasarnu i onih drugih koji su to samo kada treba jeste u tome što ovi ne primaju platu, a idu na posao. Komandne dužnosti imaju potpuno jednake, bez obzira da li su aktivni oficiri ili se to postaje zahvaljujući obuci u raznim školama redovnih oficira kojih je u ovoj zemlji za ponos bilo. Neke od tih škola, kao što je bila škola u Bileći, jedna je od najpriznatijih škola izvan granica ove zemlje. To više nije ta priča. Patriotizam i odgovornost više ne stanuju ovde. Ovde stanuje predusretljivost prema onima koji žele da nas vide još manjima nego što jesmo i koji žele da sa nama čine ono što je njihov interes, suprotno interesu građana Srbije. Za tako nešto nikada ne mogu da glasam. Hvala lepo.
Da li još neka poslanička grupa želi reč? Izvolite, gospodine Peneziću, mislio sam da se šalite.
Mislim da ću imati malo privilegije da se produži, jer je malopre zakinuto. Znači, kao prosvetni radnik ići ću samo na uvodni deo i zaključak, jer je vreme ograničeno. U uvodnom delu mogu samo da vam kažem da me ovo podseća na Uredbu o uvozu polovnih automobila. Znači, povremeno donesemo uredbu, a kada se podmire neki, onda se uredba ukida i ne važi više. U završnom delu, ono što je vrlo važno, što sam hteo da kažem, to je da baš kada je ovaj zakon bio u mojim rukama, sin mog prijatelja, na predlog svoga oca, velikog rodoljuba, otišao je sam da se prijavi da služi vojni rok i umalo nije postao psihijatrijski slučaj, da se konzilijum sastane i da vide da li je taj dečko normalan. Došao je sam da se prijavi da služi vojsku, jer je ponos roditelja bio iznad svega, da sin mora da odsluži armiju, jer mu već ističe i ono vreme, jer studira. Prema tome, samo da vam kažem da tajna, na kraju nije tajna za sve, to je sin oca koji je srpski radikal, a i sin je takođe srpski radikal.
Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Predstavnik Vlade, na sednici Narodne skupštine, obavestio je da ne prihvata ovaj amandman. Zakonodavni odbor predložio je da se amandman odbije. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milan Škrbić, a narodni poslanik Milan Veselinović, ako sam dobro proverio biografiju, ne mora da brine, više nije vojni obveznik, napunio je 50 godina, ali neka se proveri.
Dame i gospodo narodni poslanici, Milorad Mirčić je podneo amandman na član 11. Predloga zakona o amnestiji, ali on opravdano nije tu. Pokušaću nešto da kažem što do sada nismo rekli, neću biti dugačak, samo u okviru dozvoljenog vremena, a nadovezaću se na dosadašnje izlaganje gospodina Krasića, za one koji nisu bili u sali i pročitaću onako kako bi to trebalo svako da pročita kada izlazi da obrazloži amandman, zbog gospodina Šormaza. Na osnovu člana 145. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, gospodin Mirčić je podneo amandman na Predlog zakona o amnestiji, na član 11. Gospodin Šormaz se naljutio zašto mi srpski radikali izlazimo, zašto govorimo i obrazlažemo to. Ušao je kao furija, rekao ono što je hteo i što nije hteo i jednostavno otišao istog momenta. Ne znam šta mu je to značilo, ali ja sat i po vremena nisam izlazio iz sale, zato sam se javio, jednostavno nisam shvatio šta je hteo da kaže, ne zna ni on, rekao je ono što nije mislio, samo je izašao napolje, pokušao da se pravi normalan, ali dobro.
Gospodine Škrbiću, upozoravam vas, od vas nikako ne očekujem da se tako izražavate.
Dakle, predlog je da se član 11. briše. U obrazloženju amandmana kaže se da je ovaj amandman posledica prethodnih amandmana. U članu 1. gospodin Krasić je takođe stavio da se amandman briše, naravno svi naši amandmani su bili takvi, zato što nećemo glasati za ovaj zakon. Amnestija se po pravilu daje nakon oružanih sukoba, nakon rata i zaključenog primirja. Posle 7. oktobra 2000. godine u Srbiji je naglo i naprasno procvetala demokratija, to ponavljam, da čujete, za one koji nisu to čuli. Dakle, služenje vojnog roka je zakonita obaveza, a neispunjavanje je kažnjivo delo, pa se iz Predloga zakona ne može utvrditi koja je to opravdana promena društvenih okolnosti o kojima ovde govorimo. Period amnestije obuhvata i period do 1995. godine, nezvanično, pa onda 1995-2002. godina, pa sada ovaj zakon. Ovim zakonom, ako se usvoji, zadaje se smrtonosni ili konačni udarac našoj vojsci. Mi znamo zašto, kako reče Šormaz, oni koji vladaju sada moraju da usvoje ovaj zakon. Ušao je i rekao da će sigurno, kada bude dan za glasanje, poslanička većina imati 130 poslanika, a to je malo više od onoga od pre neki dan kada ste se jedva skupili. To je dobro, on radi na tome, verovatno i ovog momenta. Dve i po hiljade mladih ljudi je pobeglo da bi izbeglo služenje vojnog roka, a šta je sa civilnim služenjem, jer je i to jedna vrsta amnestije. Navešću vam nekoliko primera, najviše sam zbog toga izašao. Opština iz koje dolazim, opština Apatin, trenutno je ugrožena poplavama. U subotu i nedelju niko nije spavao, svi smo bili i na jednom i na drugom punktu, sa nama zajedno je bila i vojska, ova koju imamo. Još jedan primer, pre tri nedelje, kao predsednik opštine Apatin, prisustvovao sam zakletvi nekada najvećeg garnizona u onoj velikoj Jugoslaviji, to je somborski garnizon tzv. "plavaca". Izašao sam da pozdravim ispred opštine te mlade ljude i njihove roditelje, braću, rodbinu, devojke koje su došle i na moje zaprepašćenje, na toj velikoj aerodromskoj pisti garnizona Sombor, video sam samo 280 vojnika. Mnogi od vas ovde služili su vojni rok, koliko sam uspeo da saznam, baš na tom aerodromu. Nekada je tamo bilo 7.000 vojnika. Pre tri nedelje zakletvu je polagalo samo 280. Izašao sam i zahvalio se tim momcima i roditeljima koji su vaspitali tu decu da dođu i da odsluže vojni rok u uniformi. A, ima puno u našem i u vašem okruženju onih koji služe taj civilni vojni rok i napominjali smo gde sve ne. Niko se nije odazvao na poziv da dođu i da nose džakove, samo smo na jednom kupu bacili 3.100 džakova da ne probije Dunav, pre tri dana. To je jedan od primera. Navešću vam još jedan primer iz Apatina i te Slovenije koju smo često pominjali. Prva žrtva onog rata i prva žrtva vojske JNA, bio je mladi poručnik Bubalo iz Apatina. Niko do sada o tome nije pričao, bio je sin jedinac. Podigli smo mu spomenik i obeležje, jedino mi iz lokalne uprave smo spominjali to, a njihove roditelje slučajno je komšija, koji više nije živ. Ali, moram da kažem i sledeće – odziv na mobilizaciju, tu časnu dužnost svakog građanina, u opštini iz koje dolazim, a vezani smo svi za Krajinu, bio je 110%, a to znači da su se svi koji su dobili poziv za mobilizaciju, odazvali, i još 10% više ljudi, dobrovoljno, koji su se prijavili u jedinice, a da ne pričam o dobrovoljcima SRS kojih je bilo puno i koji su dali svoje živote časno i pošteno za odbranu zemlje. Zato je ovaj zakon sraman. Siguran sam da neće proći, gospodine ministre. Siguran sam da SPS, em što neće glasati, neće ni biti prisutan ovde u sali, kada dođe taj zakon. Neće proći, a možda ćemo čekati neka druga vremena da nešto konkretnije uradimo po ovom pitanju. Poštovani građani Srbije to znaju, oni to posmatraju, gledaju, i daće svoj sud naravno, ali evo, ne znam koliko još imam vremena, da ostavim vremena gospodinu Krasiću da da završnu reč, kao ovlašćeni predstavnik po ovoj tački dnevnog reda.
Ministar ima završnu reč.
Apsolutno, gospodine predsedniče, mislio sam... Dr Vojislav Šešelj je svojevremeno rekao da narod koji ne ume da ceni svoju istoriju i tradiciju osuđen je na propast i nestajanje. Ako ne budemo čuvali i negovali tradiciju naših predaka, očeva, dedova i pradedova, nestaćemo kao narod. To građani Srbije veoma dobro znaju i daće svoj sud i o ovom zakonu i o mnogim drugim koji su na silu progurani ovde u Skupštinu. Moram još nešto da kažem, u vreme svih ovih zbivanja o kojima govorim, ministar vojni bio je sadašnji predsednik Srbije – Boris Tadić, a za savetnika je imao, čini mi se, Vuka Jeremića koji ni armiju nije služio.
Hvala vam. Da, da, uporedite podatke. Izvolite, gospodine Krasiću, imate još osam minuta, opcigujem ovih 30 sekundi, ništa ne brinite, upadao sam u reč gospodinu Škrbiću, jer sam zbilja bio vidno iznenađen delom nastupa. Izvolite, gospodine Krasiću.
Član 11. glasi da ovaj zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije". Prema sinopsisu Narodne skupštine, to bi verovatno trebalo da bude u utorak, u ponedeljak usvajanje, na brzinu ima da se objavi, a u utorak će stupiti na snagu i ovi narodni heroji biće čisti i pred državom i pred bogom i pred narodom. Nisam zbog njih izašao zato što o njima imam baš neko dobro mišljenje, jer su svojim ponašanjem ne samo prekršili zakon, nego izdali i svoje pretke i naneli veliku bruku svom potomstvu. Ali, to je njihovo, pa neka razmišljaju o tome. Vi koji slepo sledite politiku Vojislava Koštunice i dogovora njegovih koalicionih partnera, upozoravam da odavno je krenulo rasturanje JNA. Po nekim procenama, ona je bila četvrta vojna sila u Evropi, dobro organizovana, brojčano jaka, sa vrlo kvalitetnom pozadinom itd. Sistematski je uništavana, i pre onih događaja koji su krenuli 1990. godine u Sloveniji. Samo da vas podsetim, Janez Janša je 4-5 godina pre nego što je došlo do oružanih sukoba, sistematski uništavao JNA, a ako samo pročeprkate po vašim sećanjima videćete da se danas ništa ne razlikuje ponašanje nekih predstavnika nevladinih organizacija, pogotovo što mislite da vojsku civilno kontrolišu neki Hadžić i ko zna koja sve imena. Ne razlikuju se oni od Janše. Namerno vam pominjem Janšu, jer posle Janše znate i sami šta se dešavalo sa našom vojskom. Znači, i ovo je najava šta će da se dešava sa našom vojskom. Moram da podsetim vas legaliste i ostale koji drže do propisa, zakona i morala, a zakon ipak sadrži neki moral, u Hagu od 1993. godine kada je formalno i formiran taj nezakoniti sud, peta tačka skoro svih optužnica protiv Srba glasi da su oni bili učesnici udruženog zločinačkog poduhvata, a da su ga sačinjavali, pa se navodi dvadesetak, tridesetak imena i prezimena naših ljudi sa titulama i funkcijama, pa onda ide: pripadnici JNA, teritorijalne odbrane itd. U Hagu se sudi JNA, tamo se sudi i srpskom vojniku iz balkanskih ratova, Prvog i Drugog svetskog rata. Oni koji su nas bombardovali bili su vrlo nezadovoljni činjenicom da postoji hrabrost i junaštvo i da postoji trajno opredeljenje u ovom narodu da čuva svoju slobodu. I zbog toga što smo takvi i što čuvamo svoju slobodu i nju stavljamo na prvo mesto, verovatno trpimo gnev sa zapada i sa nekih drugih prostora. U onom trenutku kada je pao Berlinski zid, kada se rasturio Varšavski pakt, kada su svi normalni i razumni posmatrači shvatili da NATO pakt, inače formiran u Rimu neke davne 1949. godine, nema više razloga da postoji, jer je izgubio svog prirodnog neprijatelja i partnera, taj NATO pakt se transformisao u nešto drugo. Dobio je pored sve te vojne i političku i parlamentarnu dimenziju i on je svoj modus vivendi našao zahvaljujući tome što je isceniran raspad bivše SFRJ, kao i bombardovanje 1999. godine i navodno neki humanitarni problem u kome je morao da se pojavi "Milosrdni anđeo" u vidu osiromašenog uranijuma, bombi, zverstava i zločina. I naravno da postoji mržnja prema JNA, Vojsci SRJ i danas, po toj liniji kontinuiteta, Vojsci SCG. Svi što dolaze iz inostranstva, sa zapada, iz Brisela, sedišta NATO pakta, Atlantskog saveza, civilnog nevladinog sektora i svi koji žvalave o našoj vojsci i koji je izlažu na stub srama, saučesnici su Karle del Ponte, Nataše Kandić i svih onih koji mrze srpski narod. U toj mržnji mrzi se i naša vojska. Računa se na "petu kolonu" koja može da postigne daleko bolje rezultate pričom o ljudskim pravima, demokratiji i standardima nego što su oni postigli u razaranju naše vojske putem bombi, oružanih dejstava i na druge načine. Vi sledite taj put. Ovim zakonom dajete dokaze, dokumentaciju, pišete tačke optužnice protiv Srba, protiv naših vojnih lica koji su krivi, poput generala Delića, zato što se uspešnosuprotstavio NATO agresiji. Pošto građani Srbije vrlo dobro znaju kakva je ovo vlada ili vlade ili jedna vlada, od 5. oktobra naovamo, šta slede i šta je njihov krajnji cilj, pozivam sve građane Republike Srbije, kojima je Srbija jedina otadžbina, kojima je Srbija na srcu; koji drže do svog dostojanstva, do svoje slobode; koji su spremni da progutaju mnoge knedle – da pokušaju da izleče svoju ucveljenu dušu ovim noževima koji se zabadaju u srpsko tkivo već nekoliko godina; da sa ponosom šalju svoju decu u vojsku i da na taj način pokažemo ko smo i šta smo. Naša vojska nije zlikovačka, ona je naša, bori se za našu slobodu koju treba da imamo, koju treba da osposobimo da nam čuva granice, živote, imovinu, da nam čuva i Beograd i Preševo. Ovi iz beogradskog "kruga dvojke" smatraju da je daleko Preševo. Opet ću da vas vratim na ono što je koristio vidoviti Vuk, kada je rekao – Srbija se brani u Beogradu, a ne u Kninu. E, njegov prijatelj sa kojim je vrlo često po dva sata razmenjivao politička iskustva, Milan Babić, izvršio je samoubistvo i napisao oproštajno pismo u kojem se kaje zbog svega onoga što je prevario i slagao i bacio kao teret na Srbe i srpski narod. Vodite računa kada glasate o ovom zakonu i o onom prethodnom, vodite računa. Videli ste i sami, kada se za Vidovdan prekrši zakon, sledi neka kletva. Svi će biti prokleti koji uništavaju ovaj narod i ovu državu. To nema veze sa političkim stavom, jer ovo što nam nudite i nije politički stav, ovo je ogoljeno izdajništvo.
O istom amandmanu, narodni poslanik Jovan Todorović.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kraj je ove rasprave i svi poslanici SPS koji su govorili ovih nekoliko dana i u načelu i o amandmanima, rekli su jasno da SPS ne može i neće da podrži ovakav zakon. Dakle, tu nema dileme. Gospodine Markoviću, javio sam se upravo zbog toga što osećam da smo mi, poslanici SPS, ovih dana pomalo izloženi neprimerenom, rekao bih i nekolegijalnom specijalnom ratu ili psihološkom pritisku od strane nekih naših kolega. Pokušaću to da objasnim. Upravo mi je gospodin Marković dobacio, pa mi je možda i to povod da objasnim. Ovaj zakon može da u Skupštini ne prođe na više načina. Jedan je da ga Vlada povuče, s obzirom da je bila rasprava kakva je bila; drugi je da se većinom glasova ne izglasa; treći je opstrukcija. Ako je većina glasova potrebna da se ne podrži ovaj zakon, onda za to postoji više scenarija. Jedan od mogućih scenarija je da poslanici SRS i poslanici DS i SPO u punom broju uđu u ovu skupštinu i zajedno sa socijalistima glasaju protiv zakona. Onda nema ni teorijskih mogućnosti da taj zakon bude usvojen. Hajde da napravimo pritisak na DS i na neke druge i da srpski radikali budu dosledni u svojoj priči; uđu u Skupštinu, stave kartice, dođe na glasanje zakon, SPS glasa "protiv", kako je i rekao, 22 "protiv", plus 80 radikala, to je 102, plus 30 demokrata, to je 132. To je način. Naravno, ne mogu da podržim ovaj zakon i neću ga podržati. Na našoj poslaničkoj grupi dogovorićemo način kako to da ne podržimo, odnosno na koji tehnički način ćemo to izvesti. Na neki način ovde prebacivati odgovornost na poslanike SPS, mislim da nije korektno, ni politički, a ako hoćete, nije ni kolegijalno. Kao što vidite, pokazalo se da postoji i drugi način da ovaj zakon ne prođe. Od onih sam srpskih domaćina koji je rado slao sina u vojnike. Septembra 1998. godine moj sin je otišao u vojsku, kada je bila najveća pretnja da će biti bombardovanja, a vratio se septembra 1999. godine, sa statusom borca koji je pretrpeo bombardovanje itd. Meni je ovde velika moralna dilema šta uraditi. Da li ovom amnestijom nagrađujemo one koji nisu služili vojsku i koji to ne žele, pet i po godina? Ono što mi je možda važnije u svemu tome je pitanje – kako dalje. Od 7. oktobra 2000. do današnjeg dana dajemo amnestiju. To znači da nismo oslobodili obaveze služenja vojnog roka one koji to nisu učinili u ovih proteklih pet godina, jedino oni koji su prestarili ne mogu da služe vojsku. Šta će biti ako oni i dalje ne budu želeli da služe vojsku? Hoćemo li ponovo imati amnestiju? Za mene je to problem. Mogao bih da prihvatim ovu varijantu, pod uslovom da nam je danas neko ponudio, između ostalog, i zakon da ćemo od tog i tog datuma, te i te godine, možda i ove, imati profesionalnu vojsku, pa ko voli neka izvoli, neka služi vojsku. To je na profesionalan način dozvoljeno, sa odgovarajućim primanjima, materijalnim sredstvima itd. Ili, da one koji su, kako građanima Republike Srbije priliči, dostojanstveno služili vojsku u čitavim ovim periodima i u svim ovim godinama, na neki način nagradimo. Ima li načina? Možda ima. Dakle, u toj varijanti bi mogao da razgovaram i o tome da, kao narodni poslanik koji ozbiljno razmatra svaku problematiku, pa i ovo pitanje, iako nije baš moja oblast, glasam i za takav zakon. Jednostavno, stvari su pomalo dovedene do apsurda i ne znam zašto je sve to bilo potrebno. Još jedanput, na našoj poslaničkoj grupi ćemo videti kako ćemo to tehnički da izvedemo, ali u svakom slučaju, naš glas za ovaj zakon prosto nije ni moguće očekivati.
Gospodine Todoroviću, izvinite što ste shvatili kao dobacivanje, bio je uključen mikrofon, nisam želeo da vam dobacujem. Znam da se na mene odnosi. Odnosi se na gospodina Momira Markovića, on je dobacivao? Gospodine Markoviću, izvolite, replika.
Moraćemo da menjamo predsednika Skupštine, da ne bude ovoliko Markovića, da se tačno zna na koga se odnosi izlaganje nekog od poslanika. Gospodine Todoroviću, tačno je da postoje tri načina da se zakon ne izglasa, možda i četiri: da ministar povuče zakon, da predsednik Skupštine ne stavi zakon u proceduru, da se stvori većina koja će glasati protiv zakona. Sada da razgovaramo o tome što predlažete. Predložili smo vam da ne date kvorum kada ovaj zakon bude na glasanju i samim tim zakon pada. Ovo što predlažete, neću da kažem da je demagogija, ali mnogo mi miriše na demagogiju. Mi imamo 80 poslanika, vi 22, to je 102. Ne možemo napraviti 126. Vrlo dobro znate da šest meseci demokrate ne ulaze u salu. Dolaze do blagajne, a u salu ne ulaze. Prema tome, nemojte pričati o toj nemogućoj varijanti. Nećemo da utičemo na vašu poslaničku grupu, imate pravo da odlučujete o tome kako odlučuje svaka poslanička grupa. Kad dođu neki izbori, onda će građani reći – ovi su odlučivali dobro, ovi loše, ali to ostavimo za izbore. Samo vam savetujemo da zajedno ne omogućimo izglasavanje ovog, po državu, vojsku, građane Srbije, izuzetno štetnog zakona. Jedini način da se zakon ne izglasa je upravo ovaj o kome govorim, a hipotetički postoji mogućnost da neko i iz DS pritisne i da se ne glasa za ovaj zakon. Nemojte, molim vas, njih šest meseci nema u sali i neće doći ni taj dan kada se bude glasalo.
Svi znamo da vrlo često poslanici te poslaničke grupe učestvuju u radu. Nije korektno. Videli ste pre nekoliko dana, čak je bilo polemike za govornicom, krajnje nekorektno, poslanici su ušli, pa izašli. Nije korektno da se na taj način prozivamo. Dakle, sasvim je jasno – zakon će biti izglasan, ako većina od prisutnih poslanika, a da ih je više od 50% od 250, glasa "za". To je potpuno jasno i nema razloga da se oko toga sporimo. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, pitam: da li predstavnik predlagača, Zoran Stojković, ministar pravde, želi završnu reč? (Da.)
Biću veoma kratak. Čuli su se argumenti "za" i "protiv" Predloga ovog zakona. Samo želim da napomenem da se čula masa stvari koje nisu bile vezane za ovaj zakon. S druge strane, čula se masa stvari koja je govorila o pravu, ravnopravnosti i slično. Na početku sam rekao da je Zakon o amnestiji akt milosti države. Uopšte se ne radi o ravnopravnosti ili neravnopravnosti. Jedan od razloga zašto se ovaj zakon donosi je i taj što po tom zakonu ta vojska deluje na celoj teritoriji. U Crnoj Gori je decembra meseca već donet Zakon o amnestiji i jedan deo regruta je došao pod taj zakon, nije amnestiran. Kao što sam na početku rekao, i amnestija i pomilovanje su uvek akti milosti i tu govoriti o ravnopravnosti ili ne, u konkretnom slučaju, nema značaja. Bilo da amnestirate, bilo da pomilujete, uvek se radi o konkretnim stvarima, jer su konkretna krivična dela. Da li treba da napominjem da je bilo više puta, i kada je bio izbor predsednika i slične stvari, da se amnestiraju ili pomiluju ljudi, čak za veliki broj krivičnih dela. Prva amnestija bila je 1996. godine i za nju bi isto važio princip da li je prema svima bila jednaka. Nije, jer je bio akt milosti. Država je procenila da ima većeg interesa da se izvrši amnestija. Iz tih razloga i u ovom slučaju, procena je da je veća korist od amnestije. Kao što sam rekao, imamo mlade ljude koji su otišli, jer ovde nisu imali valjanih uslova za život, nisu imali posao, a tamo su zasnovali porodicu, mogu da rade. Imate dobar broj iz dijaspore, neki su tamo i rođeni, žele da imaju veze sa ovom državom i prijavljuju se za služenje vojnog roka. Došli su u situaciju da, ako bi došli na odsluženje, mogu da izgube posao i de facto ugroze tamo egzistenciju. Ova zemlja koja već stari, ne treba da prekida nikako odnose sa mlađim generacijama koje imamo. Dajte da prihvatimo ovaj zakon, korist za ovu državu će da bude, budite sigurni, veća, nego što je šteta. Iz tih razloga je predložen ovaj zakon. Hvala vam.
Hvala vama. Zaključujem pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Dajem reč, po Poslovniku, narodnom poslaniku Vjerici Radeti. Zahvaljujem se, gospodine ministre. Izvinite što je moralo ovim redosledom, dakle, kada završi govornik, ministar, pa Poslovnik. Izvolite.
Upravo zbog tog redosleda ste prekršili Poslovnik, gospodine predsedniče. Trebalo bi da kažem, razumem vas, ceo dan ste sami, doduše, danas je gospođa Gordana Pop-Lazić veći deo dana bila tu da vam pomogne, ali je problem vaš i vaše koalicione većine što su vam za potpredsednike predložili ljude koji ne žele da vam pomažu u radu, pa onda verovatno imate problem celodnevnog sedenja, i to mogu da razumem. Ali, to što ste pokušali da sprečite, najpre Momira Markovića, pa onda mene da govorim, evo, uspeli ste. Naravno, ministar je otišao, a trebalo je da ovo što hoću da kažem, kažem u prisustvu ministra i pre njegove završne reči. Pokušali ste kolegi gospodinu Jovi Todoroviću da kažete da ste dobacivali, da biste mu tako skrenuli pažnju da ne može Momir Marković da se javi na repliku, pa ste sada rekli, kada sam se javila po Poslovniku – je l’ tako, gospodine ministre, hoćete da date završnu reč? Pa mi onda kažete da ministar ima prednost, a ja vama kažem da Poslovnik ima prednost ispred ministra i ispred bilo koga. Javila sam se zbog nečeg drugog. Javila sam se zbog primedbi kolege Todorovića, doduše, sada je, čini mi se, besmisleno u odsustvu ministra Stojkovića govoriti o tome, ali ipak moram da kažem da poslanici SRS nisu vodili nikakav "specijalni rat" protiv poslanika SPS, kolega Todoroviću. Čak vas nismo ni pozivali. Doduše, sada je kolega Marković rekao, nismo vas pozivali, niti vas pozivamo. Naravno, glasate prema vašoj savesti, ponašate se u ovom parlamentu onako kako mislite da treba, kako odlučite u vašoj poslaničkoj grupi i to apsolutno nije problem poslaničke grupe SRS. To ni u jednom momentu niko od nas nije pokušao na taj način ni da predstavi. Samo smo, radi javnosti Srbije, govorili da nije dovoljno da samo kažete kako vam se ne dopada zakon i da budete u ovoj sali, da činite kvorum i da na taj način, iako ste protiv, zakon prođe. Vaša teza da postoji neka druga varijanta kako da se bude protiv zakona, odnosno da zakon ne prođe; da sada molimo DS koja u salu nije ušla ne znam koliko, pa onda, kažete, da molimo SPO, a ovde je ceo dan bilo reči o tome da je upravo ministar iz SPO-a pokušao čak da bude predlagač ovog zakona. Dakle, gospodine Todoroviću, pokušali ste nekorektno da predstavite naše zalaganje u ovom parlamentu. Obećala sam gospodinu Markoviću da neću prekoračiti tri minuta i zato završavam.
Hvala vam. To je bilo po Poslovniku, a ne prijava povrede Poslovnika. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona, u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona, u načelu, pojedinostima i u celini. Gospodine Todoroviću, molim vas da sačekate dok ne otpočnemo sledeću tačku dnevnog reda, jer sam dužan pojašnjenje. Vrlo jasno radim po Poslovniku. Nadam se da podržavate, na osnovu odluke koja je ovde saopštena pre četiri sata, dakle, danas ćemo raditi do 20,00 časova onu tačku dnevnog reda čiji pretres u pojedinostima, po Poslovniku, počnemo pre 18,00 časova. Poštujući vašu spremnost, dozvolite mi da radimo dva sata duže od predviđenog. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PLANIRANjU I IZGRADNjI (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Branislav Nedimović, Velimir Simonović, Meho Omerović; zajedno Milan Ninić, Sanja Čeković i Staniša Stevanović; zajedno Branka Bošnjak, Vladimir Homan i Vladimir Milankov; Aleksandar Đorđević, Gordana Pop-Lazić, Vjerica Radeta, Zoran Krasić, Nemanja Šarović, Miljko Četrović, Milan Stevović, Vojislav Milajić, Božidar Koprivica, Tihomir Đuričić, Petar Jojić, Sreto Perić, Nataša Jovanović, Branislav Blažić, Momir Marković, Dragan M. Jovanović, Rajko Baralić i Miloje Savić. Primili ste izveštaje Odbora za urbanizam i građevinarstvo i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Narodni poslanici Branka Bošnjak, Vladimir Homan i Vladimir Milankov pisanim putem povukli su dva amandmana koja su podneli na član 17. stav 1. i član 17. stav 2. i podneli su novi amandman na član 17. Predloga zakona. Narodni poslanik Vladimir Milankov, na sednici Odbora za urbanizam i građevinarstvo, povukao je amandmane koje je podneo na članove: 8, 9, 11, 12, 18, 20, 22, 29, 36. i 44. Predloga zakona. Narodni poslanici Branka Bošnjak i Vladimir Homan pisanim putem povukli su amandmane koje su podneli na članove: 8, 9, 12, 18, 20, 22, 29, 36. i 44. Predloga zakona. Narodni poslanik Rajko Baralić povukao je amandman koji je podneo na član 37, a kojim je predložio dodavanje novog stava 2. i podneo amandman kojim predlaže izmenu člana 37. Predloga zakona, u celini. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140, stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Sada pojašnjenje, u nekoliko navrata sam pokušao da pojasnim, pridružujem se i zahvaljujem, kao što ste rekli, gospođo Radeta, gospođi Pop-Lazić, zamoliću je još malo da mi pomogne u vođenju ove sednice. Različitim članovima je precizirano kada se kome daje reč. Naravno, po Poslovniku, narodni poslanik dobija reč kada se završi prethodno izlaganje. Takođe, član 93. alineja 2. kaže: "Predlagač akta, odnosno ovlašćeni predstavnik grupe predlagača akta, dobija reč kada je zatraži i na njega se ne odnosi ograničenje u pogledu trajanja izlaganja". Po tom osnovu sam bio, naizgled se može učiniti, nekorektan, ali zahvaljujem vam se na razumevanju, pa sam morao da dam reč prvo ministru, jer je prethodni govornik bio predsedavajući i završio je pitanjem: "Da li ministar želi reč?" To je naprosto forma. Dozvolite mi da to objasnim poslanicima koji su zbunjeni načinom vođenja sednice u prethodnih 15 minuta. Potom je data reč, po Poslovniku. Mada se ne odnosi na gospođu Radetu, već na gospodina Krasića koji je ovlašćeni predstavnik te tačke dnevnog reda, u tom smislu, ako je pomenuta poslanička grupa, a u ovom slučaju jeste pomenuta u vašem izlaganju poslanička grupa SRS, zato se reagovalo. Iz korektnosti sam dao reč. Isto tako, mogu sada iz korektnosti i vama da dam reč. Ali, verujte mi, uvredljivih izraza nije bilo ni sa jedne, ni sa druge strane, nego različitih stavova o načinu glasanja, te vas molim, gospodine Todoroviću, da odustanete, ako se slažete. (Ne.) Izvolite, dajem vam pravo na repliku. Potom će narodni poslanik Zoran Krasić. Hvala vam, gospodine Todoroviću, na razumevanju.
Dame i gospodo, hajde o jednoj stvari da se razumemo. Gospođo Radeta, znate da sam vrlo korektan narodni poslanik i da zaista meni niko ne može da pripiše nekorektnost, a da za to ima argumenta. Gospodin Marković mi je rekao da je to neka vrsta demagogije, a sada vama i građanima Srbije kažem, da kada se saberu glasovi tih poslaničkih grupa o kojima ste govorili, nažalost SRS i SPS imaju manjak glasova za rušenje ovog zakona. To je ono što je činjenica. Sada vas podsećam da se dešava da čak vi kao poslanička grupa pokrenete neku inicijativu, zakon ili rezoluciju, pa kada dođe dan za glasanje da se to uvrsti u dnevni red ne budete svi tu u sali. Evo, recimo, poslednja rezolucija je upravo taj primer. Od 80 poslanika vas bude šezdeset dvoje, troje ili petoro, a očekujete da sa glasovima 22 poslanika SPS-a to prođe. Mi dođemo, svih 22, potpišemo inicijativu koju ste pokrenuli, vas dođe manje nego što vas ima i naravno da to nije bilo moguće. To nije bio slučaj jedanput. Sada to neću da zameram, ali prosto, kad me prozovete da sam nekorektan, onda moram da vam kažem da je to ipak činjenica. Nemam nikakvu demagogiju u svojoj priči i nikad je nisam imao. Zato mislim da ovde nije reč o tome da li je demagogija ili nije, već je prosto reč o odnosu snaga u ovoj skupštini. Postoji većina koja će najverovatnije da podrži ovaj zakon, odnosno nema dovoljne većine da taj zakon ne prođe i to je ono što je istina. Budite onda do kraja dosledni. Ne možete sada da kažete da sam demagog, u smislu, kako mogu da dođu demokrate ili SPO u Skupštinu, jer oni nikada neće doći. Uopšte ne vidim razliku između vas i njih, u delu koji se odnosi na glasanje, jer ni vi ne učestvujete ni u jednom glasanju. Demokrata nema u sali, samim tim što nisu tu fizički prisutni ne mogu da glasaju, ali vi budete u sali, a ne stavite kartice i ne glasate ni "za" ni "protiv". Za mene je to suštinski isto kao i pozicija Demokratske stranke, kada je reč o odlučivanju u ovom parlamentu, ali ne kada je reč o diskusijama. Učestvujete u raspravi i to poštujem, ali kada je do glasanja onda ste u istom statusu, zato što ne dajete glasove ni "za" ni "protiv". Ako hoćete korektnost, onda je o tome reč, a ne ono o čemu ste govorili.
Gospodin Krasić, po Poslovniku.
Izašao sam da reklamiram povredu Poslovnika, ali predsednik je izašao, a povredu Poslovnika je izvršio predsednik Narodne skupštine. Sada ću vam objasniti i koji član i kako. To je onaj uvodni član koji govori o tome da se on stara. Staranje ne znači da dobije što više godina, nego da brine. Drugi je onaj član koji kaže da je to povreda Poslovnika, član 100. Treći član koji je povredio je član 104. Predsednik Narodne skupštine vrlo dobro zna da svakog utorka u šest posle podne Komitet za odbranu Vojislava Šešelja ima sastanak, čujemo se sa Vojislavom Šešeljem i dogovaramo oko toga kako da se pripremi i da mu se pomogne u njegovoj odbrani. Taj isti Predrag Marković uvek kada je zasedanje Narodne skupštine utorkom produži sednicu. Nije to uradio u ponedeljak, ali utorkom produžava, jer je u koaliciji sa Karlom del Ponte, koja mu kaže – napravi tamo poremećaj da se otežaju uslovi pripreme odbrane. Smeškajte se vi. To je povreda Poslovnika, jer zloupotrebljava navodno neka svoja ovlašćenja u Poslovniku koji je sam sebi doneo, a većina mu je to izglasala i dala ekskluzivno pravo da može da proceni do koliko časova će da traje sednica Narodne skupštine, kada će da da pauzu, kada će da se vrati. To sve tolerišemo, ali vidite, svakog utorka on produžava sednicu i opet ide veliko objašnjenje: biće na dnevnom redu ona tačka dnevnog reda koja se nađe u raspravi do 20,00 časova, a sutra ćemo da prekinemo zbog ovih 15-20 amandmana. Ako se sada ne donese sve ima da se pokvari. Kao da je nešto hitno. Ako je toliko hitno, mogao je u januaru, februaru ili martu da održi sednice, nego zloupotrebljava svoje ovlašćenje predsednika Narodne skupštine na vrlo bezobrazan način, jer zna za naše obaveze i u koaliciji sa Karlom del Ponte i ovim drugim gleda da oteža uslove, zato što je duboko svestan da je Vojislav Šešelj tamo iz političkih razloga, jer je bila procena da će na sledećim predsedničkim izborima da bude izabran za predsednika Republike, a to se DOS-u ne sviđa. Pre bi sekli vene, nego da ovaj bude predsednik Republike. Ovo pričam više zbog građana Republike Srbije. Gospođo Pop-Lazić, zbog vas ne pričam, zato što ste i vi povređeni ovom odlukom predsednika Markovića, ali treba javnost da zna, ovo nije teorija zavere, ali su se pokazali mnogo efikasnije ovi "pešadinci" NATO pakta sa prezimenom na -ić, koji postižu daleko bolje rezultate nego bombarderi, avioni i druge stvari. Kada sam već izašao, samo još jednu rečenicu. Ovde se radi o velikom nesporazumu. Odnos prema nekom zakonu može najupečatljivije da se izrazi i na jedan od mogućih načina, a to je da se ne uđe u salu kada se bude glasalo o ovom predlogu zakona. Verujte, ništa ne boli, mi već mesecima ne ulazimo u salu kada se glasa, iz razloga što DS preko svojih medija zna da okrene sve i svašta. Ako vas je neko od poslanika SRS zamolio ili predložio da u danu za glasanje možete da iskažete svoj stav da ovi zakoni nisu dobri tako što nećete da stavite kartice i da učestvujete uopšte u procesu glasanja, to ništa nije uvredljivo. To je benigni politički stav koji, budite sigurni, kada su u pitanju ove dve tačke dnevnog reda o kojima smo danas razmatrali, mnogo znače za ovaj narod. Što se tiče birača, svako neka vodi računa o svojim biračima.
Nisam u mogućnosti da vam dam odgovor na vašu izrečenu povredu Poslovnika, jedino mogu da kažem da se slažem sa vama. Na član 1. amandman je podneo poslanik Dragan M. Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman, sa ispravkama, podneo je narodni poslanik Branislav Nedimović. Vlada je prihvatila amandman, sa ispravkama, Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatio je amandman, sa ispravkama, bez ispravke od 5. aprila 2006. godine, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom od 5. aprila 2006. godine, pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Rajko Baralić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Gospođo potpredsednice, gospodine ministre, saradnici, dame i gospodo narodni poslanici, na osnovu člana 145. Poslovnika Narodne skupštine podneo sam amandman na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnju i to da se član 8. stav 2. briše. Dozvolite da pročitam obrazloženje, a kasnije ću još nešto da prokomentarišem. Instrument kontrole usklađenosti prostornog plana opštine sa Zakonom o planiranju i izgradnji i ostalim planskim dokumentima donetim od strane nadležnog ministarstva već je obezbeđen u članu 29. stav 6. zakona koji je definisao nadležnost komisije, koju obrazuje ministar nadležan za poslove prostornog planiranja. Takođe, kontrola usklađenosti obezbeđena je i članom 138. stav 1. tačka 2) zakona kojim je definisana nadležnost urbanističkog inspektora da proverava da li je plan donet u skladu sa zakonom i ostalim propisima donetim na osnovu zakona. Vrlo je precizno obrazloženje. Nadležni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Predlažem da ga ministar prihvati i da na taj način postane sastavni deo ovog zakona, zato što ovde ima problema, prostorni plan kao najvažniji planski akt i najširi za razne učesnike u raznim postupcima komplikovan je iz različitih razloga. Ne bih to ovde posebno objašnjavao. Dakle, molim vas, ako je moguće da prihvatite, ako ne, molim kolege da mi u danu za glasanje podrže amandman.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Branka Bošnjak, Vladimir Milankov i Vladimir Homan. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Branka Bošnjak.
Uvažena predsedavajuća, uvaženi ministri, samo bih ukratko rekla da se ovaj amandman suštinski odnosi na izmene člana 27, stav 1. Obzirom da je zakonom već predviđeno koja i kakva preduzeća izrađuju plansku dokumentaciju, mislimo da je ova izmena bila dobra. Znači, da se postupi po predlogu amandmana, obzirom da je to samo usklađivanje sa postojećim zakonom. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Branka Bošnjak, Vladimir Milankov i Vladimir Homan. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman, u istovetnom tekstu, zajedno supodneli narodni poslanici Branka Bošnjak, Vladimir Milankov i Vladimir Homan, kao i narodni poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Branka Bošnjak.
Evo još par reči vezano za ovaj naš amandman. Mi mislimo da se predloženim izmenama postojećeg zakona uvodi parcelacija u procesu izrade planske dokumentacije. Mislimo da je to nešto što nije dobro. Znači, ukidanje plana parcelacije, kao sastavnog dela urbanističkog plana, imalo je za cilj stvaranje uslova za efikasnije planiranje, pa mislimo da ukoliko bi se parcelacija vratila u proces izrade planske dokumentacije, da će to samo usporiti izradu. Suštinski, ne mislimo da je to nešto sporno i loše. Obzirom na potrebu efikasnijeg donošenja planova, mislili smo da ovaj amandman donosi efikasnost izrade planskih akata.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Branislav Nedimović podneo je amandman, sa ispravkama, kojim je predložio da se posle člana 13. doda član 13a.Vlada je prihvatila amandman, sa ispravkom, Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatio je amandman, sa ispravkom; bez ispravke od 5. aprila 2006. godine, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom od 5. aprila 2006. godine pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Kao što vidite, veliko zamešateljstvo amandmana. Na član 14. amandman je podneo Aleksandar Đorđević. Odbor za urbanizam i građevinarstvo nije prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Na član 14, ne prihvata se.
Koji amandman? Aleksandar Đorđević ili Meho Omerović? Na član 14. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Odbor za urbanizam i građevinarstvo nije prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Vlada takođe ne prihvata, sada se izjašnjava. Ministre, u izveštaju koji smo dobili od Vlade, amandman na član 14, samo da vidim, ne prihvata se. Nije ni sporno. Ni malopre nije bilo sporno kada ste intervenisali. Dakle, na član 14. amandman Mehe Omerovića nije prihvaćen. Na član 17. amandman, u istovetnom tekstu, zajedno supodneli narodni poslanici Branka Bošnjak, Vladimir Milankov i Vladimir Homan i narodni poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo predloga zakona. Na član 18. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Ne javljam se po amandmanu, nego želim da kažem da na član 17. postoje dva amandmana.
Da, završili smo sa oba na član 17.
Znači, dva amandmana na 17. Da li su prihvaćena oba?
Oba.
Znači, na član 17. ima amandmana na prvi i na drugi stav. Dobro, samo formalno da znamo. Prihvaćeni su i jedan i drugi amandman.
I jedan i drugi. Na član 18. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podnela poslanik Gordana Pop-Lazić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć,pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo predloga zakona. Na član 21. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, podsećam da danas govorimo o pojedinostima o Predlogu zakona o planiranju i izgradnji, a ovo podsećam zato što je poprilično neverovatno, najpre, da su poslanici iz skupštinske većine podneli ovako veliki broj amandmana, pa onda da postoji očigledno neki nesporazum između Vlade i poslanika i da se tek tako prelazi preko ovih amandmana, kao da su se šalili kada su ih podnosili. To samo govori o tome koliko je neozbiljan predlog Vlade Republike Srbije da se na ovaj način interveniše o ovom zakonu. Molim vas, gospođo Pop-Lazić, da narodnog poslanika uklonite i da ne ometa ministra, jer želim da me ministar sluša i znam da on želi da me sluša. Ministre, ništa nije smešno! Stanje u Srbiji danas, pogotovo ono što je u vašoj nadležnosti i sami znate koliko to nije smešno. Nedopustivo je i ne dozvoljavam da se smejete dok govorim. Vi možete da se smejete, naravno, pošto ništa drugo ne znate, ali ministru ne dozvoljavam da se smeje. Dakle, ministre Velimire Iliću, da li znate koja je vaša funkcija u državi i u ovom društvu? Da li znate da ste vi samo običan činovnik, doduše, sada sa mnogo više ovlašćenja i mnogo ukradenih kilometara autoputa. Sećate se one vaše izjave, sećaju se građani, kada ste rekli onako olako – šta je meni kao ministru problem da ukradem pet kilometara autoputa, pa da asfaltiram tamo neka sela u Smederevu, kako bi ljudi glasali za vaše kandidate. Sad vas pitam, koliko ste puta po pet kilometara ukrali, pa niste asfaltirali nijednu ulicu ni u jednom selu u Srbiji, gospodine Velimire Iliću. Tome možda možete da se smejete, a građani Srbije zbog toga plaču, samo da znate. Dakle, gospodine Velimire Iliću, govorimo o Zakonu o planiranju i izgradnji koji ste ovde predstavili pre nekoliko dana ... (Velimir Ilić, sa mesta: Kako vas nije sramota da lupetate tako?) Molim vas, gospođo Pop-Lazić, da opomenete ministra Ilića, jer se ponaša nedolično, očigledno sa previše maligana u ovoj prostoriji, što zaista nije korektno od predstavnika Vlade, a treba da se stidite onoga kako radite, a ne od ovoga što govorim, gospodine Velimire Iliću.
Molim vas da obezbedimo normalne uslove za rad. Nastavite sa obrazloženjem amandmana.
Dakle, vladin Predlog zakona o planiranju i izgradnji je veoma loš predlog i to smo rekli kada smo govorili u načelnoj raspravi. Ovaj zakon, ako bude usvojen, neće rešiti ono što jeste problem današnje izgradnje u Srbiji, pre svega mislim na izgradnju objekata koji su izgrađeni bez građevinske dozvole, koje mnogi vole da nazivaju i bespravni, nelegalni i divlji objekti, a mi ih samo zovemo objektima izgrađenim bez građevinske dozvole. Želim da ponovim ono što smo govorili i kada se o ovom zakonu raspravljalo, kada je donet u onom svom osnovnom obliku, a i danas kada govorimo o izmenama i dopunama ovog zakona, da ovakva rešenja ništa ne rešavaju, da je trebalo da se donese potpuno novi zakon koji će zaista omogućiti lakše dobijanje građevinskih dozvola, bržu gradnju, jednostavniju, jeftiniju legalizaciju objekata koji su izgrađeni bez građevinske dozvole. To je ono što su obećavali predstavnici svih stranaka koje danas vrše vlast, a najviše je to, čak i lično, obećavao sadašnji ministar za kapitalne investicije Velimir Ilić, kada je pričao kako se jeftino vrši legalizacija u Čačku, gde je on tada bio predsednik opštine, i kako će on, kada bude vršio vlast na republičkom nivou, da stvori uslove da se u celoj Srbiji po povoljnijim uslovima i jednostavnije izvrši legalizacija svih objekata koji nemaju građevinsku dozvolu. Naravno, i to je bilo jedno od praznih obećanja, kao što su bila prazna obećanja građanima iz Smedereva, Kraljeva i svuda gde se održavaju vanredni izbori, kako će Velja Ilić da im gradi aerodrome do sela, a ni traktori do tih sela ne mogu da dođu, kako će da pravi mostove u selima koja nemaju reku, ali dobro, čovek je verovatno bio pod uticajem alkohola, ne zna ni šta je pričao kao što ni danas očigledno ne zna kako se ponaša. Želim da kažem nešto i o objektima koji nemaju građevinsku dozvolu, o kojima sam govorila kada smo govorili o Predlogu ovog zakona, u načelnoj raspravi, a pre svega mislim na naselja Busije i Grmovac, koji se nalaze na teritoriji opštine Zemun. Volela bih, gospodo iz Veljinog ministarstva, da slušate šta pričam i da pitate ministra, odnosno da mu prenesete moje pitanje, a i prošli put sam ga to pitala i nisam dobila odgovor, da li je saznao ko je opljačkao građane Busija, jer su im tražili i uzeli tada po 500 maraka za priključak struje, odnosno navodno, za nabavku trafo-stanica, a tamo su postojale 24 trafo-stanice, koje su nabavljene u vreme kada je SRS vršila vlast u Zemunu, ne u ovom sazivu nego u onom prethodnom. Takođe sam pitala, gde je nestalo šest trafo-stanica iz Grmovca, naselja na teritoriji opštine Zemun, naselja koje je bilo bez struje zato što su se gradske vlasti od 2000. godine svetile SRS preko tog naroda, ni krivog ni dužnog, jer su znali da su ljudi i u Busijama, oni koji glasaju za SRS i zato su bili osuđeni da žive bez struje i da se do dana današnjeg ne sazna ko je to naredio sa republičkog i gradskog nivoa. Gospodo, seminar na temu planiranja i izgradnje držite negde drugde, a ovde slušajte narodne poslanike ili bar se pravite da slušate, jer to morate. I treba da se izvinjavate, kakvo je ovo ponašanje, kao da vam je svima ovde tata ostavio ovaj parlament.
Gospođo Radeta, izvinjavam se, upozorio sam vas na adekvatan način.
I treba da se izvinjavate, imate razloga. Treće naselje je naselje Altina i podsetiću na akciju SRS kada je donet ovaj zakon o čijim izmenama i dopunama danas govorimo; kada smo sakupili milion potpisa građana Srbije koji su tražili da se stavi van snage Zakon o planiranju i izgradnji, zato što na osnovu tog zakona, kao i na osnovu ovog sada, ne mogu da legalizuju objekte u kojima žive, a pravili su ih više godina, jer su to uglavnom siromašni građani. Jedan drugom su pomagali, pa je gradnja objekata trajala i po desetak godina, a mnogi ni do danas nisu završeni, ali ljudi ih koriste za stanovanje, šta će, moraju, nemaju gde da stanuju, naravno, to im ne zameramo, naprotiv, želimo da im pomognemo. Kada smo obilazili građane i objašnjavali da Nenad Bogdanović želi da prikupi ogromna sredstva u Beogradu, doduše tada je DS, odnosno DOS bio na nivou Republike Srbije, sećate se onog njihovog proglasa da svi građani što pre podnesu zahtev za legalizaciju, odnosno do 13. novembra 2003. godine, i da ne moraju uz taj zahtev da podnose nijedan dokument, bitno je samo da podnesu zahtev i da uz taj zahtev prilože dokaz o plaćanju dve takse. Jedna je bila gradska, a jedna republička. Tada su se silni milioni slili u budžet i Beograda i Republike Srbije, jer su građani u strahu da će ova beogradska vlast, a tako je bilo i u unutrašnjosti Srbije, da krene da ruši njihove objekte, jer su u svakom gradu porušili po jedan ili dva objekta da bi zaplašili ostale građane da podnesu zahtev, i od tada do danas, skoro će tri godine, ni 10% tih objekata nije dobilo građevinsku dozvolu. Mi smo znali da je to nemoguće, zato što ne postoje zakonski uslovi za dobijanje tih građevinskih dozvola, kao što ni danas ne postoje građevinski uslovi, odnosno zakonski uslovi po ovako koncipiranom zakonu. Čak ni kada bi se prihvatili svi amandmani poslanika koji su podnošeni na ovaj predlog zakona, opet ne bismo imali na celokupan način regulisanu ovu materiju i zato zaista ne postoji druga mogućnost nego da se donese, odnosno predloži Skupštini, ozbiljan Predlog zakona. Spomenula sam i ovo treće naselje u opštini Zemun, a to je naselje Altina. Zašto mi je ono interesantno? Zato što je to naselje formirano u vreme kada je Nebojša Čović bio gradonačelnik Beograda. Tada je isparcelisana velika površina PKB-ovog zemljišta, prodavane parcele za gradnju i tada je nastalo to naselje. Nenad Bogdanović je te 2003. godine, kada je sakupljao pare od tih taksi, pričao javno kako je to naselje koje je nastalo u toku radikalske vlasti u opštini Zemun. Naravno, to nije tačno. U naše vreme su nastala naselja Busije, Grmovac i Plavi horizont i mi se tim naseljima ponosimo i pre svega zbog njih, a i zbog svih ostalih, želimo da se u ovom parlamentu donese normalan zakon koji će stvoriti uslove za legalizaciju objekata koji su izgrađeni bez građevinske dozvole. U tom smislu je i predlog amandmana na član 21, gde sam u ime poslaničke grupe predložila da se posle člana 21. doda novi stav 3. koji glasi: "Odredbe ovog člana odnose se i na izgradnju energetskih i telekomunikacionih objekata za koje odobrenje izdaje opština, odnosno grad". Član 21. se odnosi na član 58. osnovnog teksta zakona, a u članu 21. kaže se: "Za izgradnju telekomunikacionih objekata na području za koje nije predviđena izrada urbanističkog plana, odnosno za koje nije donet urbanistički plan ili urbanističkim planom nije predviđena izgradnja te vrste objekata, izdaje se akt o urbanističkimuslovima u skladu sa uslovima organa, odnosno organizacija nadležnih za poslove telekomunikacija, u skladu sa zakonom". To je naravno u redu, tu nismo imali primedbe, ali ne vidim zašto se nije prihvatio amandman da se pod istim uslovima izdaju odobrenja i za izgradnju energetskih objekata. Znate, zbog ovakvih propusta u zakonu i ne samo ovom zakonu, imamo stalne slike na ulicama Srbije da se svake druge godine ista ulica prokopava, raskopava, da se postave jedne instalacije, pa posle godinu-dve druge, itd. Znamo šta je suština takvih poslova, najbolje pranje para je kroz izgradnju puteva i ulica. Tu se najteže otkrivaju mahinacije i naravno zbog toga se i prave ovakvi propusti u zakonu da bi mogli da se kradu kilometri autoputa i da bi mogao ovaj Stanojević da radi ovo što je uradio sa Nemanjinom ulicom. Ali, evo dalje ću u sledećim amandmanima, jer sam potrošila vreme.
Hvala vam, gospođo Radeta. Još neka poslanička grupa? (Ne.) Hvala. Na član 22. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
U ovom odgovoru Vlade, kojim se ne prihvata ovaj amandman, u obrazloženju stoji nešto što je stvarno kontradiktorno. Ne znam ko je od vas pisao ovo obrazloženje, ali ste u njemu potvrdili ono što sam naveo u amandmanu, odnosno SRS. Član 24. obuhvata izmenu člana 64. osnovnog teksta Predloga zakona. Znači, na predlog zainteresovanog lica i uz saglasnost vlasnika zemljišta, sada Vlada dodaje svoj tekst – "odnosno korisnika", vrši se ispravka granica susednih parcela, u skladu sa zakonom, pod uslovom da je takva promena u skladu sa uslovima utvrđenim planom. Znači, vi već pričate o nekom urbanističkom planu. Stav 2. kaže da troškove ispravke granica snosi vlasnik, odnosno korisnici katastarske parcele kojima je, ovo "odnosno korisnici" je dodatak koji dajete ovim predlogom zakona, pripojeno zemljište. I šta je SRS tražila? Tražila je da se obuhvati druga kategorija zemljišta. To su korisnici ostalog građevinskog zemljišta u državnoj svojini, korisnik je dužan da trpi promene granica katastarskih parcela prema planu parcelacije, odnosno odgovarajućem urbanističkom planskom aktu. Znači, plan parcelacije nije dat kao zacementiran akt, već je njemu data i odgovarajuća alternativa, tim pre što je u prethodnim članovima i amandmanima bilo dileme oko toga da li treba da postoji plan parcelacije. Znači, ovim našim amandmanom ne devalvira se vaš tekst, ne dovodi se u pitanje vaše opredeljenje. Vaše opredeljenje je bilo da pored vlasnika kao alternativu date i korisnika, jer se korisnik posle Šumarca izgubio, nažalost. Sad moram da vas podsetim, oni su namerno doneli takav loš zakon, koji može biti čak i neprimenjiv. Verovatno sad uviđate da postoji dobra ideja i dobra inicijativa i ne vidim zašto to niste prihvatili, ali dobro. Sad bih prešao na nešto što je suštinsko pitanje. Suštinsko pitanje je, pre svega, u smislu statusa i pravnog položaja zemljišta u gradovima. Odavno vodim inicijativu, to moram da vam kažem, ona se doduše ne uklapa u tendencije ovog ministra za ekonomske odnose sa inostranstvom, gospodina Parivodića i možda još nekoliko poslanika u ovoj sali, danas ih nisam primetio, ali imamo nekoliko ministara i u ovoj vladi, a naročito u onoj Živkovićevoj i Đinđićevoj, koji izražavaju svojevrsni kontinuitet nastojanja da im se po svaku cenu vrati neko zemljište. I oni to zastupaju na vrlo neprincipijelan način. Jedan od tih neprincipijelnih načina jeste i Zakon o planiranju i izgradnji. Uzgred, budi rečeno, predlagao je navodno Šumarac, on ga je zastupao ovde. Pitanje je da li taj čovek uopšte zna šta je napisano i šta je predloženo ovde. Otvaram načelno pitanje kao načelni problem. Smatram da već 50 godina razvojem urbanizma, razvojem naših mesta, naselja, nekim novim tendencijama, gde svakodnevno imamo kao faktičku situaciju da se dovode u pitanje urbanistički standardi koji se uče na fakultetu, i gustina naseljenosti i procenat zelenih površina, itd, da se pod uticajem te tehnologije, tehnike, stila gradnje, načina izgradnje, novih arhitektonskih oblika, itd, dovodi u pitanje i pravni položaj zemljišta. Sve stvari koje se tiču uređenja prostora u gradu, izgradnje, rekonstrukcije i adaptacije, sa gledišta zemljišta kao nepokretnosti, s pravom se postavlja pitanje da li pravni položaj zemljišta treba da bude čisto svojinski ili upravna stvar. Jer, u mnogim momentima, pravila svojinskog prava i nešto što je bilo u susedskom pravu je toliko redefinisano da postaje čisto upravna stvar, sve manje svojinska, a tehnika i tehnologija nalažu da postaje javna stvar. To je svojevrsni oblik ograničenja prava svojine. Neke države su to na druge načine rešile, kao svojina lokalne samouprave, a u Francuskoj čak postoji toliko zacementirano pravo svojine da, bez obzira šta je i kakav je urbanistički plan, nije za prodaju. To zemljište se ne prodaje, nije dozvoljeno da vlasnik bilo šta radi itd. Ako se pogleda kako je to u Evropi, mali je broj zemalja koji toliko prenaglašava vlasnički karakter gradskog građevinskog zemljišta, već većina država prihvata taj upravni tretman, upravo zbog toga da vlasništvo, ne ulazim u pitanje naknade, tržišne vrednosti itd, ne bude faktor koji sprečava razvoj i možda kvalitetniji izgled neke urbane sredine. Mi ćemo se dugo vrteti oko tog problema. Zato mislim da je ovaj član dobar da se samo otvori tema za razmišljanje, jer verovatno tu treba da se uključe ljudi sa pravnog, sa ekonomskog fakulteta, sa građevine, urbanizma, arhitekture itd. Ukoliko uspemo to da rešimo, verujte, mnoge stvari se završavaju do kraja. Ovo što je napisano u članu 64. osnovnog teksta samo lepo zvuči. Da vam pročitam, kaže: "Na predlog zainteresovanog lica i uz saglasnost vlasnika zemljišta, odnosno korisnika". Vidite, saglasnost vlasnika je u istoj ravni sa saglasnošću korisnika, a korisnik može da bude neko, u krajnjem slučaju i zakupac, pa i neko kome je predato pravo korišćenja na državnoj svojini. On je statusno izjednačen, iako korisnik državne svojine ima pravo korišćenja, upravljanja i po nekim uslovima pravo raspolaganja, a pravi vlasnik ima pravo svojine, koje je u potpuno drugom rangu. Zato smatram da bi bilo dobro da ste prihvatili ovaj amandman, tim pre što se on odnosi na državnu svojinu, na korisnike zemljišta u državnoj svojini i odnosi se na ostalo građevinsko zemljište, gde je dužan da trpi parcelaciju, izmenu, pa bez obzira da li se ta parcelacija vrši na bazi nekog plana, urbanističkog akta, posebnog plana parcelacije itd. Zašto? Zato što je to zemljište u drugačijem pravnom statusu u odnosu na zemljište koje je u svojini. Onaj koji koristi u suštini nema sva svojinska prava na tom zemljištu, ima samo ograničena prava korišćenja, upravljanja. Da se raspolaganje desilo, raspolaže Direkcija za imovinu, odnosno Skupština grada, u skladu sa svojim odlukama o oduzimanju zemljišta, dodeli zemljišta itd. Ne možete sada korisniku državnog zemljišta, ove vrste građevinskog zemljišta, da dajete to svojinsko pravo, da od njega zavisi da li će da se sprovede parcelacija. Malopre je gospođa Radeta uzela vrlo dobar primer. On jeste možda istorijski, jer ima kontinuitet od Čovića, pa možda i pre Čovića. Bilo je neko državno zemljište, čak je to bilo i poljoprivredno, pa se posle trampilo, promena namene itd, ali je u suštini bilo državno, trebalo je da se sprovede parcelacija, da bi se kasnije odredile građevinske parcele i da bi krenula izgradnja, u skladu sa nekim planovima. Parcelacija je odavno izvršena. Poljoprivredno zemljište je trampljeno, čak je plaćena i naknada koja je bila 100 ili 1000 puta viša od prave vrednosti. To što se desilo u Zemunu je rezultat osvete nekih koji su bili u Skupštini grada, koji su hteli da zaustave, da to spreče i nisu hteli urbanistički da razvijaju taj deo grada. Danas imate situaciju i na teritoriji opštine Voždovac, gde u okviru jedne ulice jedna kuća može da se nadzida, porodična stambena zgrada može da se poruši i da se napravi četvorospratnica, a ova do nje ne može. Koji je razlog? Razlog je reket. U svim aktivnostima oko izgradnje, dobijanja građevinske dozvole, dobijanja akta o urbanističkim uslovima, kasnije upotrebne dozvole, nešto bez čega ne može ništa da počne da se radi, jeste neki dokaz o pravu korišćenja ili o vlasništvu na zemljištu na kome treba da se gradi. Ako zadržite ovo i ne prihvatite ovaj amandman, faktički, sprečavate ljude da dobiju dokument sa kojim bi mogli da traže akt o urbanističkim uslovima i kasnije građevinsku dozvolu. Zaustavljate parcelaciju, zaustavljate način na koji će da se dođe do građevinskih parcela, uskraćujete mogućnost da neko ispuni uslove i obezbedi dokumentaciju za dobijanje građevinske dozvole, a to je sasvim nepotrebno, jer se radi o zemljištu u državnoj svojini. Moram da vas podsetim da je ono u svom pravnom položaju izuzeto i nema tretman onih ostalih sredstava u državnoj svojini Republike Srbije, gde je kapa Republička direkcija za imovinu, već je kao takva imovina izvučena i data u poseban režim. Trebalo bi da se radi po ovom zakonu, kao i pojedinačnim i opštim aktima grada, odnosno opštine, u zavisnosti od neke teritorije. Smatram da apsolutno ne postoji nijedan razlog zbog koga ne biste mogli da prihvatite ovaj amandman, tim pre što ide u prilog vašoj inicijativi kako da se uradi još efikasnije posao oko građevinskog zemljišta.
Još neka poslanička grupa? (Ne.) Na član 25. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 26. amandman je podneo poslanik Miljko Četrović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanik Velimir Simonović podneo je amandman kojim je predložio da se posle člana 26. doda član 26a. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 27. amandman je podneo poslanik Milan Stevović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 27. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnji odnosi se na član 84. osnovnog zakona i pročitaću ga celog, nije dugačak. "Na neizgrađenom ostalom građevinskom zemljištu u državnoj svojini pravo korišćenja ima raniji sopstvenik, zakonski naslednik, kao i lica na koja je raniji sopstvenik preneo pravo korišćenja, u skladu sa zakonom". Stav 2. kaže: "Ranijim sopstvenikom iz stava 1. ovog člana smatra se lice koje je po važećim propisima bilo njegov sopstvenik na dan stupanja na snagu Zakona o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta" (navedeni su "Službeni listovi FNRJ"), "Zakona o određivanju građevinskog zemljišta u gradovima i naseljima gradskog karaktera" ("Službeni listovi SFRJ"), "Zakona o određivanju građevinskog zemljišta u gradovima i naseljima gradskog karaktera" ("Službeni glasnici SRS"). Treći stav: "Po zahtevu za utvrđivanje prava iz stava 1. ovog člana, rešenje donosi nadležna opštinska uprava". Četvrti stav: "Pravo korišćenja iz stava 1. ovog člana je u prometu". Peti stav: "Overa ugovora o prometu prava korišćenja vrši se na osnovu pravosnažnog rešenja iz stava 3. ovog člana". Ono što je dodato članu 84. glasi: "Pravo korišćenja iz stava 1. ovog člana koje je preneto na osnovu ugovora iz stava 5. ovog člana je u prometu ". Narodni poslanik Milan Stevović podneo je amandman kojim traži da se član 84. briše. Predlaže se brisanje ovog člana kao suvišnog, jer se ograničava pravo raspolaganja ostalim neizgrađenim građevinskim zemljištem, iako je članom 89. osnovnog zakona, stav 2, predviđeno da ostalo građevinsko zemljište može biti u svim oblicima i da je u prometu. Vlada je odgovorila sledeće: "Amandman se ne prihvata iz razloga što je predloženim članom 27. omogućen promet prava korišćenja i onog zemljišta koje je raniji sopstvenik već jednom preneo na osnovu ugovora koji je overen u skladu sa Zakonom. Brisanjem člana 84. Zakona onemogućila bi se namera zakonodavca u pogledu restitucije prava ranijih sopstvenika građevinskog zemljišta kojima je ono oduzeto na osnovu Zakona o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta". Ako sve ovo postoji u članu 79. i ako je članom 84. i ovo do sada bilo regulisano, šta vam znači član 27. kojim dopunjujete nešto što je već dopunjeno. Dame i gospodo narodni poslanici, predlažem da u danu za glasanje glasate za amandman gospodina Stevovića i tako pomognemo da ovaj zakon bude primenljiv u praksi. Žao mi je što je ministar izašao. Hteo bih da iskoristim ovo vreme i da ga pitam nešto: pre tri meseca sam, sa skupštinske govornice, postavio dva poslanička pitanja. Poslovnikom je jasno regulisano kako se odgovara na poslaničko pitanje – ili u pismenom obliku, ili lično. Pošto je prošlo tri meseca, a ne znam tačno koji je rok za odgovor po Poslovniku, pošto mi nije do sada odgovoreno, hteo sam da iskoristim priliku, verovatno ministar negde gleda i sluša ovo, pa neka pripremi odgovor, očekujem da mi na oba pitanja danas odgovori. Prvo pitanje se odnosi na davanje koncesije na autoput Horgoš-Požega. Ovde ste doneli odluku da taj autoput ide u koncesiju. Mi smo glasali protiv. Posle toga ste doneli dva zakona: jedan o zaduživanju o uzimanju kredita za izgradnju mosta kod Beške; drugi, čini mi se da i sada imamo predlog zakona koji će to dopuniti. Dakle, država se zadužuje da izgradi autoput, da koncesionaru preda autoput, a koncesije su, gospodo iz Ministarstva, pošto ministar nije tu – izgradi, koristi i preda. A ne, ja ću da izgradim, ti koristi, pa predaj, ako se dogovorimo i po koliko se dogovorimo. Ne može više nijedan ministar da zadužuje ovu državu i da onda izgrađene objekte daje. Hoću večeras da mi kaže ime i prezime koncesionara, verovatno ga zna i ima ga zapisanog, i procenat koji će dobiti od te koncesije. Drugo pitanje koje sam postavio, dame i gospodo narodni poslanici, radi se o jednoj neverovatnoj pljački državne imovine države Srbije. Radi se o Kontroli leta. Onda sam dovoljno obrazložio, kada je bio zajam, odnosno kredit za kontrolu leta od 32 miliona evra. Direktor Stankov Nikola ima platu od milion i 200 hiljada dinara mesečno. Digla se na poslaničke plate onolika buka, poslanici su plaćali porez, meni je porez 1.800,00 dinara. Celu godišnju poslaničku platu mesečno prima taj Nikola Stankov, u kontroli leta. Kupio je motorne sanke kada ide na Kopaonik da tamo ne iznajmljuje. Razjurio je sve oficire, jer je Kontrola leta, svojevremeno, pre nego što ste je pretvorili u agenciju, bila državna institucija. Razjurio je sve oficire, jer su oni pored vojnih preleta, bili zaduženi i za kontrolu leta. Razjurio je sve neposlušne, svakoga ko mu je digao glas, pojurio je. Jedini razlog zašto ga držite je to što ima status muža. Naime, njegova žena radi u jednom od ministarstava u Vladi Republike Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, usput da kažem, ministar ne sme da ga spominje. To je onaj isti Nikola Stankov koji je na planini Rili planirao izgradnju radarskog sistema. Na tuđoj teritoriji, na tuđoj planini Srbija je trebalo da ulaže svoja sredstva. Još nešto, osakatio je Kontrolu leta, vezano za vojne prelete. Svaki civilni avion ima biper koji javlja Kontroli leta koji je avion, itd. To vojni nemaju. Danas ne znamo ko ovog trenutka preleće nad zgradom Narodne skupštine, čiji avioni, koje članice NATO-a itd. Očekujem da mi ministar kaže kada će da očisti Kontrolu leta od lopuža, hohštaplera, prevaranata. Dva i po miliona evra u jednom turnusu je dato samo za putnička vozila, pa posle toga još milion evra. Postoje svi podaci. Niko ne sme glavom da krene protiv Nikole Stankova. Dokle će se lopuže držati i zašto se drže? Da li to opet znači zbog neke provizije ili zbog sistema radi učesnika – učinim tebi, pa ću tebi. Tako ne može. Očekujem da mi ministar večeras odgovori.
Hvala vam, gospodine Markoviću. Molim vas, pošto smo već nekoliko puta konstatovali da odgovori nisu dostavljeni poslaniku, da to proverimo ujutru, jer je to svakako obaveza. Reč ima gospodin Đorđević, o istom amandmanu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, upravo na ovom amandmanu SRS, koji je podneo Milan Stevović na član 27. Predloga zakona o planiranju i izgradnji, gde član 84. postojećeg zakona treba da se briše. U obrazloženju koje je dato, predlaže se brisanje ovog člana kao suvišnog, jer se ograničava pravo raspolaganja ostalih neizgrađenih građevinskih zemljišta, iako je članom 89, stav 2. postojećeg zakona predviđeno da ostalo građevinsko zemljište može biti u svim oblicima svojine i u prometu. Znači, članom 89, stav 2. postojećeg Zakona o planiranju i izgradnji predviđeno je da ostalo građevinsko zemljište može biti u svim oblicima svojine i da je u prometu, a članom 84. ovo je potpuno nepotrebno i zato smatramo da ovaj član treba da se menja i glasi: "Član 27. menja se i briše se član 84". To je obrazloženje koje je navedeno u amandmanu koji je podneo moj kolega narodni poslanik Milan Stevović. Ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnji koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini, samo daje neke male kozmetičke promene u odnosu na postojeće rešenje, odnosno zakonsko rešenje za koje su, kada smo govorili u načelu, poslanici SRS rekli da je to zakon koji je stavio van snage sve ostale prethodne zakone koji su u ovim oblastima rešavali pitanje građevinarstva i urbanizma. To je zakon koji je doveo do totalnog haosa u ovoj oblasti i naneo je veliku štetu Republici Srbiji. Znači, od vas iz Vlade Republike Srbije očekivali smo da ćete predložiti bolje zakonsko rešenje, novi zakon o planiranju i izgradnji, a vi ste podneli predlog o izmenama i dopunama Zakona, gde su neke male promene, ali naravno da ne može da se popravi loš zakon koji je na snazi. Na ovakav način Vlada nije učinila ono što je bila njena uloga, da loše zakonsko rešenje u ovoj važnoj oblasti reguliše na zakonski način i da predloži potpuno nov zakon, a ne samo izmene i dopune zakona koje nisu precizne i jasne. Poslanička grupa SRS je podnela 15 amandmana od kojih ste prihvatili samo dva-tri. Trebalo je da prihvatite više amandmana, odnosno sve amandmane SRS, jer smo u velikom delu pokušali da ispravimo loše zakonsko rešenje, ono što treba da bude primena ovog zakona o izgradnji i planiranju i uloga nadzora i kontrole nad izgradnjom. U ovim izmenama i dopunama Zakona, niste ništa učinili kada je u pitanju Inženjerska komora koju je formirala Vlada na osnovu postojećih zakona, i o tome ćemo razgovarati kada budem izlazio povodom sledećih članova izmena Zakona. Smatramo da je ovo loše zakonsko rešenje i glasaćemo protiv ovakvog predloga koji ste dali Narodnoj skupštini.
Još neka poslanička grupa o istom amandmanu? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo poslanik Miloje Savić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Dragan M. Jovanović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman je podneo poslanik Vojislav Milajić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, članom 91. osnovnog Zakona o izgradnji i planiranju predviđeno je izdavanje odobrenja za izgradnju i navodi se koji su sve akti potrebni da bi se dobilo odobrenje za izgradnju. Navodi se pod tačkom 1) da je potreban izvod iz urbanističkog plana ili akt o urbanističkim uslovima. Pod 2) idejni projekat usklađen sa izvodom urbanističkog plana ili aktom u urbanističkim uslovima. Pod 3) dokaz o pravu svojine, odnosno zakupa na građevinskom zemljištu i 4) drugi dokazi određeni urbanističkim planom. U trenutno važećem Zakonu predviđeno je da idejni projekat mora da bude usklađen sa izvodom urbanističkog plana ili akta o urbanističkim uslovima. Znači, onaj ko je dostavljao idejni plan bio je u obavezi da vodi računa o tome da li je idejni projekat u skladu sa urbanističkim uslovima ili nije. Znači, nije postojao neki organ koji je potvrđivao da li je to u skladu ili nije. Tu je bila pojednostavljena procedura za dobijanje odobrenja za izgradnju. Ovim izmenama i dopunama Zakona predviđeno je sada da idejni projekat bude potvrđen od strane nadležnog organa da je urađen u skladu sa izvodom iz urbanističkog plana. Znači, komplikuje se procedura i sada onaj ko traži odobrenje za izgradnju mora da ima i potvrdu da je idejni projekat urađen u skladu sa izvodom urbanističkog plana ili akta u urbanističkim uslovima, što produžava rok za izdavanje odobrenja za izgradnju, tako da smatramo da je nepotrebno usklađivanje sa idejnim projektom. Jer, onaj ko radi idejni projekat u obavezi je da vodi računa o tome da li je on u skladu sa izvodom iz urbanističkih uslova ili aktom u urbanističkim uslovima.
Još neka poslanička grupa? (Ne.) Na član 31. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Meho Omerović i Rajko Baralić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Očigledno gospodinu Mehi Omeroviću nije važno šta se dešava sa sudbinom njegovog amandmana. Na osnovu člana 145. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, u ime SPS-a, na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnji podneo sam amandman na član 31. Dozvolite da ga pročitam, zbog građana koji jako teško prate raspravu o amandmanima. Želim da kažem da je dosta komplikovano za ljude koji prate ovo što radimo i zbog toga što nemaju tekst osnovnog zakona, nemaju dovoljno informacija i što iz naših obrazloženja često ne mogu da razumeju o čemu se radi. To jeste problem, ali šta možemo da radimo. Takva je procedura. U članu 97, stav 6. posle reči: „I objektima za koje se“ brišu se reči: „pre obnove i rekonstrukcije“. U stavu 8. briše se poziv na tačke 4. i 7. Posle stava 8. dodaje se novi stav 9. koji glasi: „Prijavu iz stava 1, 4. i 7. kao i prijavu za adaptaciju porodičnih stambenih objekata, poljoprivrednih i ekonomskih objekata u granicama nacionalnog parka i objekata u granicama zaštite zaštićenog prirodnog dobra od izuzetnog značaja, potvrđuje opštinska, odnosno gradska uprava“. Postojeći stav 9. postaje stav 10. Dozvolite da pročitam obrazloženje. "Predlog za promenu člana 96. stav 6. osnovnog zakona odnosi se na preciziranje zbog toga što se pod pojmom "rekonstrukcija" datom u čl. 2. osnovnog zakona predviđaju radovi za koje je potrebno izdavanje odobrenja za izgradnju, a član 97. osnovnog zakona odnosi se na izgradnju objekata i izvođenje radova za koje se ne izdaje odobrenje za gradnju". Zašto sam podneo amandman? Zato što ovo može da bude izvor zloupotrebe. Znate da to jeste izvor zloupotreba. Pod pojmom "adaptacija" ili "rekonstrukcija" često se, sve dok objekti ne budu završeni, krije štošta drugo. Smatrao sam da je ovo preciznije i da niko nema nikakvu štetu od ovoga i molio bih Vladu, ako je u mogućnosti da ovo prihvati, a ako ne, onda molim uvažene narodne kolege da u danu za glasanje podrže ovaj amandman. On je potpuno stručnog karaktera. Ove amandmane koje smo podneli radili smo u saradnji sa Savetom za urbanizam, kulturu i građevinarstvo SPS-a. Dakle, nama su se u ovome našli uvaženi članovi SPS-a koji se dugo godina bave ovim poslom.
Hvala vama, gospodine Baraliću. Još jedna poslanička grupa? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo poslanik Božidar Koprivica. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Malopre sam vam, gospodine Markoviću, sa mesta skrenula pažnju da opomenete jednog narodnog poslanika koji je ometao gospodu iz Vlade, odnosno iz Ministarstva. Posle sam se setila da to u stvari nije dobro. Trebalo je možda da pustim da im taj kolega kaže neka svoja saznanja, pošto je on ekspert za legalizaciju objekata, a reći ću vam sada gospodo, ne znam da li ste čuli za to. Gospodin je u vreme dok je vršio vlast u svojoj opštini legalizovao u centru Požarevca tržni centar koji je bez građevinske dozvole, a u tom tržnom centru je prostor čiji je vlasnik supruga ovog poslanika. Možda je hteo da vam kaže kako to može da se uradi, nešto što valjda niko u Srbiji nije uradio. Samo je taj poslovni prostor legalizovan, a verovali ili ne, uknjižen. Baš bih volela da to proverite i da vidite koji je to, pokušala sam da čitam i onaj stari zakon i predlog ovog novog i sve amandmane kolega koji nisu iz naše poslaničke grupe, da ne bih eventualno došla do toga, jer ima ljudi koji su zainteresovani da takav posao urade. Nadam se da ćete proveriti ovu činjenicu, jer ovo jeste tačno. Što se tiče amandmana kolege Božidara Koprivice, na član 32. Predloga zakona, podsetiću vas da se član 32. odnosi na član 98. osnovnog Predloga zakona. U članu 98. stav 1. kaže se: "Postavljanje manjih montažnih objekata na javnim površinama (kiosci, letnje bašte, pokretne tezge i sl.), to je bilo u ranijem tekstu, a Vlada je predložila: "I plovećih postrojenja na vodnom zemljištu obezbeđuje i uređuje opština, odnosno grad, odnosno grad Beograd. Za izradu tehničke dokumentacije za postavljanje objekata iz stava 1. ovog člana ne primenjuju se uslovi iz ovog zakona". Šta je predlog kolege Koprivice? Predlog je da se stav 1. menja i da glasi ovako: "Postavljanje privremenih i pokretnih objekata na javni površinama (manji montažni objekti, kiosci, letnje bašte, telefonske govornice, zabavni park, cirkus, otvoren teren za rekreaciju ili balon sala, tezge, konzervatori, vitrine i sl., splavovi na vodi sa prilaznom rampom, bašte na obaloutvrdi, sojenice, pozajmišta peska i šljunka, pontonski most, privez za brodove, zimovnik za čamce, i sl.) uređuje opština, odnosno grad, odnosno grad Beograd". Šta je suština ovog amandmana? Koncepcijskiuopšte nismo dirali u ono što je Vladin predlog i čak predlog osnovnog zakona, ali smo samo želeli da precizno navedemo koji su to objekti koji ne podležu odredbama ovog zakona, odnosno koji su tzv. privremeni objekti. Zašto smo to precizirali? Zato što se u praksi zna da sve što nije, a pogotovo u ovoj oblasti, apsolutno precizirano, uvek je podložno zloupotrebama, različitim tumačenjima. Onda znate da kada stranka u postupku traži jedan od ovih objekata koji ovde nije precizno naveden, onda, da bi dobila stranka onaj objekat koji stvarno hoće, odnosno dozvolu za postavljanje tog objekta, mora da obavlja i neke druge razgovore. To je bilo karakteristično za grad Beograd i za one čuvene tarife za postavljanje objekata po gradu Beogradu, u periodu kada su na teritoriji opštine Zemun u prethodnom sazivu radikali vršili vlast. Tada smo izdali veliki broj rešenja za postavljanje privremenih objekata. To je u izbornoj kampanji 2000. godine bila okosnica, čini mi se, kampanje protiv svih kandidata i naših političkih neistomišljenika. Naravno, sa tezom kako narušavamo izgled grada itd. i bilo je pokušaja da se sruše ti objekti od 2000. godine, pa su donošena rešenja o rušenju. Hvala bogu da se u tome nije uspelo. Objekti su i dalje i na ukras i na ponos tog dela Zemuna. Sada, kada biste pitali sve građane koje su nekada huškali da u gomilicama izlaze i da protestuju zbog tih privremenih objekata, da li bi dozvolili da se ti objekti uklone, rekli bi – ni za živu glavu. Ljudi su navikli i sada su to lepi objekti, lepo uređeni, u vreme kada smo izdavali te građevinske dozvole i kada su tek počeli da se grade. To su bili, naravno, objekti u izgradnji, pa onda neuređene površine oko tih objekata itd. U međuvremenu su završeni, uređen je i prostor oko tih objekata. Naravno, to je sasvim druga priča. Zašto sam ovo spomenula? Zato što su u vreme dok smo izdavali rešenja za postavljanje tih objekata u Zemunu, sve novine bile prepune priča kako radikali narušavaju izgled Zemuna. U to vreme je postavljanje privremenih objekata po gradu Beogradu bilo rašireno na sve strane. Gospodine, reći će vam kolega posle o čemu sam pričala, a niste ovde da njemu sada prenosite šta sam rekla malopre. Trebalo bi da se izvinite. Već više puta se ponašate onako kako ne smete da se ponašate. Dakle, u to vreme je cvetalo postavljanje privremenih objekata svih vrsta širom Beograda. Naravno, uveliko se pričalo o visokim provizijama za postavljanje tih objekata. Zato smo želeli da ovim amandmanom preciziramo postavljanje privremenih objekata, odnosno vrste privremenih objekata, da više ne bi moglo da se to zloupotrebljava i da se tumači ovako ili onako. Sledeća primedba koja je kroz ovaj amandman sadržana odnosi se na jezičko preciziranje, jer ste u Predlogu zakona napisali da opština uređuje postavljanje privremenih objekata, a mi smo rekli da opština obezbeđuje, jer znate, ako opština obezbeđuje postavljanje privremenih objekata, može se steći utisak da je opština ta koja postavlja te objekte i da onda, ne znam, izdaje objekte u zakup. Pa ne radi se o tome. Radi se o izdavanju lokacija za postavljanje privremenih objekata. Sada želim još jednom da podsetim na predlog SRS za stavljanje van snage Zakona o planiranju i izgradnji i na odgovor Vlade Republike Srbije. Dva puta smo podnosili taj predlog, i u vreme prethodne vlade i u vreme Živkovićeve i ove sada Koštuničine. Oba puta smo dobili istovetan odgovor Vlade – da ne može da se prihvati naš predlog za stavljanje van snage Zakona o planiranju i izgradnji. Između ostalog, dakle u oba obrazloženja identično, iz svega iznetog kaže Vlada – proizlazi da su zakonom čije se stavljanje van snage predlaže, stvoreni uslovi za bržu i efikasniju izgradnju objekata, za racionalnije uređenje prostora i korišćenje građevinskog zemljišta, kao jednog od osnovnih resursa države. Takođe, stvoreni su uslovi za efikasnu i organizovanu legalizaciju bespravno izgrađenih objekata i njihov upis u javne knjige o nepokretnostima, s tim što je pojednostavljena procedura izdavanja odobrenja za izgradnju i bitno smanjen broj saglasnosti koje se pribavljaju u postupku koji prethodi izdavanju odobrenja izgradnje. Ovo je velika neistina. Mi smo znali i tada da je neistina. Kamo sreće da ovo jeste ovako, ali nažalost nije, i sada je Vlada u prilogu ovog predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona navela sve ove razloge kao razloge za donošenje izmena Zakona i to govori o neozbiljnosti i neodgovornosti Vlade i o neophodnosti da ova vlada što pre prestane da vlada Srbijom.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Slavoljub Matić.
Izvinjavam se poslanicima, čuo sam deo izlaganja gospođe Vjerice Radete i čini mi se da je baratala pogrešnim činjenicama, neistinama, nažalost. Mogla je svoje kolege poslanike, i Veroljuba Arsića i mene, da pita kako je izgledalo legalizovanje trgovačkog centra koji je bio nakazna tvorevina bez ikakvih papira. Nova vlast je u toku 2001. i 2002. godine uspela da to na neki način legalizuje, jer prosto nije bilo snage da se tako ogroman projekat usred Požarevca ruši. Veliki broj vlasnika lokala i stanova u tom objektu, svakako, očekivali su od novih požarevačkih vlasti da na neki način uđu i da se privedu nameni i to je bila dobra namera. Moram da kažem, nijedan opštinski funkcioner, pa ni moja malenkost, ne poseduje nikakvu nekretninu, niti u tom lokalitetu, u tom trgovačkom centru, niti u nekim drugim centrima. Moram samo da kažem da su članovi moje porodice radili u nekoliko iznajmljenih objekata i dan-danas rade u jednom iznajmljenom objektu trgovinsku delatnost i mislim da to nije protivno zakonu. A vas, koleginice Vjerice, pozivam da ukoliko imate još ovakvih neistina, mislim da bi bilo kudikamo kolegijalnije i kulturnije da se raspitate i da čujete od vaših kolega, pre nego što izađete ovako paušalno da napadnete ljude. To je jedna stvar. Druga stvar, u više navrata sam obaveštavao čelne ljude SRS o urbanističkom kriminalu u opštini Požarevac. On postoji, ne samo tokom sadašnje vlasti, postojao je i ranije i pretpostavljam da želi da se zadrži na nivou koji je nedopustiv. Da je nedopustiv nivo tog urbanističkog kriminala, dokaz je nekoliko krivičnih prijava koje je podnelo ministarstvo koje nam danas prezentuje zakon. Nažalost, još nisu pokrenuti postupci, a ja se nadam da će biti pokrenuti. Radi se o formi organizovanog kriminala koji je prisutan čak i u opštinskim službama, ali i u pravosuđu. Pozivao sam i gradonačelnika gospodina Dušana Vujčića i predsednika SO Požarevac gospodina Grubetića, koji potiče upravo iz vaše stranke, da se zauzmu i da reše problem. Da, on je član SRS. Nažalost, nisu pokazali spremnost i meni se čini da čak uopšte nemaju želje da se sa takvim problemima obračunaju. Očekujemo od lokalne samouprave da učini nešto, inače posumnjaćemo da su u jednom, da kažemo, kolu koje svakako ne garantuje da će Požarevac imati pravednu vlast. Dakle, gospodo radikali, kada se ovde ovako glasno zalažete za borbu protiv kriminala, pođite prvo iz sopstvenog dvorišta, nemojte navoditi nekakve primere gde pominjete – radikali su na vlasti u opštini Požarevac, ne, pozivam vas da čistite u svom dvorištu, ako ga imate. Molim vas i obaveštavam i nadam se da ovo ne sluša ovde tek nekoliko poslanika SRS, nego da čuje i čelni čovek, Toma Nikolić, i da čuje Aleksandar Vučić. Da čuju ovaj vapaj Požarevljana, da se jedanput za svagda obračunamo sa urbanističkom mafijom. Na tom putu valjda treba da budemo svi zajedno. Nadam se da ćete pomoći u tome. Nemojte ignorisati i posebno, nemojte da su vam ovakvi izlivi, da kažem, patetike, pa čak i laži, da na ovakav način prezentujete vaša razmišljanja. Dakle, pre nego što optužite bilo koga iz požarevačke opštine, pitajte gospodina Veroljuba Arsića, pitajte vašeg kolegu Slavoljuba Matića, pitajte još neke kolege koje su ovde prisutne i koje će vam sigurno dati činjenice, nemojte paušalno napadati ljude. Kada je potrebno da svi zajedno stanemo i da se borimo protiv kriminala – zovite, imate punu pomoć i od resornog ministarstva i od svih poslanika iz svih poslaničkih grupa koji dolaze iz Požarevca.
Gospodine Matiću, da li ste ovo diskutovali po amandmanu? Po amandmanu, malo ste duže onda. Pravo na repliku, gospođa Radeta.
Ovde je kolega Matić očigledno malo pobrkao lončiće. Prvo, rekao je da je nekolegijalno to što sam ovde govorila, a nekolegijalno je ne biti u ovoj sali, biti ko zna gde i onda čuti ovde od gospode iz ministarstva samo deo mog izlaganja i onda ovde potpuno drugačije preneti ono što sam rekla. Naravno, nemam nameru da se pravdam, ali svakako hoću da objasnim. Svež je ovih dana intervju Bojana Stanojevića, to je ovaj glavni Tadićev beogradski menadžer, koji je rekao da ne dozvoljava nikome da ga pita za neki elitni restoran u Beogradu, jer to nije njegov restoran, već restoran njegove žene i svastike, pa neka to pitaju njegovu ženu. Znam, gospodine kolega, da nemate trenutno lokal koji je legalizovan u tom tržnom centru, jer ste ga najpre legalizovali, uknjižili i prodali, odnosno vaša žena, to znam. Što se tiče opštinske vlasti, što se tiče krivičnih prijava, mislila sam da znate neke elementarne stvari, a i ova gospoda koja su vam šaputala šta sam rekla, krivična prijava se ne podnosi, gospodine Matiću, opštini. Znate, postoji druga ustanova, zove se Javno tužilaštvo, pa se tamo ide, valjda ste tamo podneli krivičnu prijavu i kakve veze sa krivičnom prijavom i sa postupkom po krivičnoj prijavi ima neka opštinska vlast, ako je došla iz ministarstva. Kakve veze ima i kakav je to vaš vapajući apel, kada ste deo vladajuće koalicije, najveći deo vladajuće koalicije, vi birate sudije, tužioce, predsednike sudova. Naravno, nemamo ništa protiv toga, imate skupštinsku većinu, imate pravo i da birate, ali imate i obavezu da snosite odgovornost zbog svih koje ste izabrali. Sada lepo pitajte vaše sudije, vaše tužioce, zašto ne reaguju po krivičnoj prijavi gospoda iz Ministarstva za kapitalne investicije, jer je to strašno. Podneli ste krivične prijave, a tužilaštvo u Požarevcu ne reaguje, a tamo se dešava neka urbanistička mafija. Ne znam, zaista je problem alarmantan, i očekujem, gospodine Matiću, da ćete vi, a čudi me da niste danas kod gospodina Stojkovića intervenisali da kao član Visokog saveta vidi šta će da radi sa tim tužiocem u Požarevcu koji ne reaguje po krivičnoj prijavi Ministarstva za kapitalne investicije. Dakle, samo da vas podučim i naučim, da krivične prijave nemaju nikakve veze sa opštinom, a pogotovo niko od čelnika opštine i od članova SRS, hvala bogu, nije obuhvaćen tom prijavom, a to dobro znate. Nije, evo i vi potvrđujete.
Hvala. Izvolite, gospodin Matić traži reč po Poslovniku.
Po članu 104. Poslovnika. Znači, još jedanput – laž. Gospođa Vjerica Radeta laže. Evo, kažem – lažete i tužite me. Ja ću vas da tužim za ovu neistinu. Vi zloupotrebljavate ovu govornicu. (Vjerica Radeta, sa mesta: Neću da vas tužim, imate imunitet.) Neću se pozvati na imunitet, nećete ni vi, nadam se, pošto ste vi je l' tako snažni i pošteni. Želim vam sve najbolje u životu, ali nemojte ovde da lažete. Znači, moja porodica nikada nije posedovala u tom lokalitetu bilo kakav lokal ni poslovni prostor, niti poseduje, nažalost, u bilo kom drugom delu Požarevca nešto slično tome. To je istina i nemojte se služiti lažima. Mislim da sva vaša priča koja se ovde zasniva na borbi protiv korupcije, odmah pada u vodu i dobro je što ovo gledaju građani, pre svega Požarevca. Na kraju, baš zbog takve priče, nikada nećete tamo ni imati neki veliki uspeh. Ali, molim vas takođe, da znate, nije na kraju ni moja stvar da se na aktivan način, ne znam koliko mogu kao narodni poslanik, pošto naravno ne posedujemo ni vi ni ja izvršnu moć, borimo protiv korupcije. Naravno, da je naše da pravimo političke okvire i zakone koji će omogućiti ozbiljnu borbu protiv korupcije. Ministarstvo je zaduženo za borbu protiv korupcije preko svojih inspekcijskih organa i oni su već pokrenuli te postupke. Samo smo očekivali da se ljudi koji poseduju izvršnu vlast u opštini Požarevac, aktivno tome suprotstave. Kako, na koji način? Pa, recimo, može da se pretrese opštinski urbanizam, služba opštinskog urbanizma, pa da se vidi kako se tamo greši, šta se radi. Naravno da može to da se uradi, mogu da se vide povezanosti mnogih lica iz opštinske uprave i investitora; može da se vidi kako se falsifikuju i kako se radi sa zavodnim knjigama; kako se antidatiraju redni brojevi i kako se mnogo štošta čini. Znači, može samo kad se hoće. Nažalost, tamo nema dobre volje i to je ono, još jedanput, što dokazuje da radikali nikad nisu u skladu sa onim rečima koje čujemo za ovom govornicom. Znači, pokažite se na delu. Izvolite. Ja sam imao petlju i pokazao sam se na delu dok sam bio predsednik SO Požarevac. Naravno, bože moj, danas si bio, sutra nisi, sutradan ćeš možda opet biti. Nije tragedija ne biti na vlasti, znate, ali je mučno to što se nikad nismo koristili takvom demagogijom i lažima. Protiv vas nemam ništa lično. Sada ću imati. Znate zbog čega? Zato što ste umešali moju porodicu u svoje laži, zato što ste se ovako besprizorno ponašali. Mislim da to nije ni na koji način....
Upozoravam vas, gospodine Matiću, niko se besprizorno nije, budite ljubazni, niko se od narodnih poslanika nikada ne ponaša besprizorno. Molim vas da birate reči i izraze.
Znate šta, kada vam pominju porodicu i kada izreknu laž o vašoj porodici, mislim da to nije korektno, pa čak mislim da je i...
Molim vas, to se na drugi način rešava, govorim o izrazima, molim vas, i govorim o rečima koje se upotrebljavaju za govornicom.
Dobro, izviniću se i vama i ostalim poslanicima, ali očekujem od vas, pre svega, izvinjenje. Očekujem od vas javno izvinjenje, mislim da smo do sada bili jako korektne kolege i da možemo na tom nivou da ostanemo. Izvolite, izađite i izvinite se.
Hvala vam. Oprostite, naravno da nisam pratio prethodni deo diskusije, ali svakako znam da se poslanici ne izražavaju besprizorno. Za slučaj da je bilo nekih nekorektnosti, pominjanja članova porodice, stvarno molim da se svi uzdržavaju od toga. Na član 35. amandman, u istovetnom tekstu, zajedno su podneli narodni poslanici: Branka Bošnjak, Vladimir Milankov i Vladimir Homan i narodni poslanici Meho Omerović i Tihomir Đuričić. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 36. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je on pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Markoviću, verovatno ni vama ne bi bilo jasno da ste čuli malopre da je nešto nakazno legalizovano. Ali dobro, sve prolazi kod nas. Gospodin Meho Omerović je podneo amandman na član 36, gde je tražio da se briše ovo što je Vlada predložila, a to je da se dodaju dva nova stava, odnosno nov stav 5. i da se nešto promeni u stavu 6. To gospodin Meho Omerović traži da se briše iz ovog predloga zakona. Naravno, on je dosledan onome što je glasao 2003. godine. U potpunosti ga shvatam, on ne želi da se njegov zakon unakazi ovom intervencijom koju Vlada predlaže. Njemu je dobro da postoji Inženjerska komora, očigledno da pripada toj političkoj grupi koja smatra da odgovorni izvođači radova, a mislim da se to odnosi baš na taj član 117 – odgovorni izvođač radova može da bude samo diplomirani inženjer odgovarajućeg smera te građevinske struke, itd, itd, tri godine radnog iskustva, kako beše i treba da ima onu licencu. E, sad da vam kažem, kako je to u praksi. Za ministarstvo sam siguran da je dobilo dobre i tačne informacije kako u praksi izgleda ta licenca i kako se ona zloupotrebljava. Zloupotrebljava se tako što inženjer sa licencom sedi lepo u kancelariji i svakog meseca prima od 150 do 350 evra zato što stavlja svoj potpis da je odgovorni izvođač radova najednu, dve, tri, a ima i slučajeva – na 15 lokacija istovremeno. To je činjenica. Naravno, nisam jurio po gradilištima da to utvrđujem, ali ljudi koji se bave građevinskom strukom potvrđuju da je takva praksa. Ali, potvrđuju još jednu stvar, da je taj licencirani inženjer u poziciji da je tražena roba, da je njemu ispod časti da se pojavi na nekom gradilištu, a odgovorni izvođač radova bi po definiciji morao da bude verovatno 60% radnog vremena na samom gradilištu. Njemu je ispod časti da bude tamo sa ljudima koji se bave radovima – tesarima, zidarima i ostalima. Smatra da je dobio ekskluzivu zato što ima licencu i pošto ima licencu može sve i svašta, a moram da vam kažem za onaj deo gde ste odgovorni vi iz ministarstva, na to blagonaklono gledaju vaši građevinski inspektori. U kakvoj su koaliciji sa njima, to ne znam, ali svaki građevinski inspektor može vrlo precizno da vam kaže da licencirani građevinski inženjer M.M. ima u ovom trenutku toliko i toliko lokacija na kojima je ovlašćeni izvođač radova, tj. odgovorni izvođač radova, izvinjavam se. Šta je to lice? Pa ono je najodgovornije za kompletnu izgradnju, za ono što se faktički dešava na gradilištu, i zato kada je donet onaj zakon vodilo se računa o tome da to bude pre svega stručno kvalifikovana osoba, sa položenim stručnim ispitom, tri godine radnog iskustva i da ima preporuku još dva odgovorna izvođača radova. Znači, nije baš svako mogao da položi onaj tamo ispit. Znači, napravila se jedna subkasta. Kako se to odrazilo na ono što bismo nazvali klasičnom građevinom? Odrazilo se tako što su postali višak radne snage, tzv. pogonski inženjeri, oni koji imaju dve-dve i po godine fakulteta, koji nisu diplomirani građevinski inženjeri ili neki drugi inženjeri, u zavisnosti od vrste radova koji se vrše na nekom objektu. Zašto su oni postali višak? Ne mogu da potpisuju, formalno-pravno treba da ih uklapaju u neke sistematizacije, a oni, faktički, vrše posao. Oni organizuju gradilište, jure majstore, vode računa da roba dolazi na vreme; računaju da se održe one neophodne zalihe materijala da bi gradnja išla; vode računa o skelama, upozoravaju majstore da se vežu, da ne padnu, da ne poginu itd, ali kajmak skuplja neko, ni kriv ni dužan, koga je častila Demokratska stranka i Meho Omerović. Poštujem njegovu odluku da ne menja svoj stav. Ko je uticao na njegovu odluku i na njegov stav, ne znam, ali on je dosledan. Još dva poslanika su podneli amandmane na član 117. Nezavisno od toga šta će o tome da pričaju gospoda Jovanović i Đorđević, jer imaju vrlo slične amandmane, moram samo da vas podsetim na jednu stvar. U prethodnom zakonu licencirale su se građevinske firme. U kom smislu? Da su kadrovski, tehnički i na drugi način osposobljene za određenu vrstu radova. Sada vi licencirate čoveka. Ne mogu da kažem da ne vodite računa o tome da li postoji i ovo drugo što je vrlo važno za gradnju (dizalice, mešalice), to na neki način ulazi pod neku kontrolu, ali mnogo više postaje predmet interesovanja onoga koji investira, koji daje pare za izgradnju i onoga koji odlučuje kome će da ustupi kad određuje ko će da bude izvođač radova. Tako nam se dešava da su poznati graditelji u Beogradu ljudi koji nemaju građevinsku operativu. Moram da vas podsetim da svako gradilište obilaze i neki drugi inspektori, ne samo građevinski. Po neki put navrate i sanitarni, ali vrlo često su u obavezi da navrate i inspektori zaštite na radu, koji treba da provere da li postoji pravilnik o merama bezbednosti na građevinskom objektu, da li se primenjuju mere zaštite na radu, da li su obezbeđeni radnici, da li sve funkcioniše. Neki moraju da provere da li je ispravna instalacija struje, da li postoji dizalica i kako se obavlja neki posao. Kada se uzme u obzir šta nalaze na gradilištu, onda ćete videti da je u pitanju haos i da uopšte nije ni čudo što neke zgrade padaju, temelji odvaljuju i što neko po svaku cenu što pre želi da zatvori tu temu, pa pristaje na sve i svašta. Moram da vas podsetim da se na taj način posredno omogućava nekim izvođačima radova da dignu jedan do dva sprata više nego što su dobili građevinsku dozvolu. Moram da vas upozorim da vaši građevinski inspektori vrlo dobro znaju šta se sve dešava na terenu, ali poprilično saučestvuju, da se vratim na onu terminologiju iz Požarevca, da se objekat nakaznog izgleda legalizuje, jer verovatno činom legalizacije postaje prelep građevinski objekat. Moram da vas podsetim da neki uzimaju čitave spratove. Pričaju za jednog od gradskih funkcionera u Beogradu da iza nekog pozorištanceta ima 1000 kvadrata svog prostora. Pričaju. Neki menadžer, ne znam ni sam šta je. Zna se ko može da bude, iz koje je grupacije. Vi iz DS možete sve da uzmete, i Vladu, ali Beograd ne damo. To je rudnik, to je koka nosilja, dok ne dođu labudovi. Predsedniče, što mi svirate?
Gospodine Krasiću, ne sviram vama. Prvo, zvonim, ali zvonim poslanicima koji vam dobacuju.
Meni ne smeta.
Po izlaganju, sudim da vam smeta. Moja obaveza je da ih upozorim.
Gospodin Marković vrlo nadahnuto komentariše zato što mnogo bolje zna te pojedinosti. Nemam ja vremena da pratim šta te fukare rade po gradu. Da se vratimo na temu. Namerno ne dotičem amandmane gospodina Jovanovića i gospodina Đorđevića, jer će oni vrlo precizno da objasne šta je to "P+4" itd, da ne trošim njihove amandmane. Moram da vas pripremim, da biste ih shvatili, a otprilike su isti, mislim da se samo razlikuje za 1000 metara u jednom od stavova. O čemu se radi? I dalje zastupate stav da ljudi sa višom školskom spremom ne treba da budu licencirani. Na početku sam vam rekao da, kao stranka, smatramo da treba da se licenciraju građevinske firme, ali očigledno to ne može da se uklopi u vaš koncept zakona i progutali smo to, pa prihvatamo da, pored toga što se licenciraju građevinski inženjeri sa visokom školskom spremom, licencirate i ove sa višom. Zato tražimo promenu u stavovima 2. i 3. člana 117, da bi omogućili da se licenciraju, jer oni su na gradilištu, a za taj posao koji se tamo radi i nije potrebna visoka školska sprema i organizacija gradilišta. Verovatno je potrebna za prokop. Imate odgovornog građevinskog inženjera Dragana Markovića, par ekselans gospodina koji zna da organizuje gradilište. Njega možete da slušate i da pišete knjige kako treba da se organizuje gradilište. Verovatno za objekte poput nove zgrade NBS treba građevinski inženjer sa velikom strukom, ali za ove druge objekte, pet-šest spratova itd, do sada su odgovorna lica na gradilištu bili tzv. pogonski inženjeri i gde god su oni radili objekti su vrlo dobri i vrlo kvalitetni. Znači, u nastavku ćete čuti šta se to predlaže da se omogući i da se sa gledišta zakonitosti prizna ono što neko radi na gradilištu. Znate i sami, na gradilištima se nalaze ljudi sa višom školskom spremom. Neću sada da vas podsećam na još neke nedorečenosti ovog propisa. Šta da radite, recimo, ako treba da se izvrši izgradnja jedne ulice, pa ona nije samo saobraćajnica, nego u okviru tog zahvata treba da se obave i poslovi komunikacija, telekomunikacija, vodovoda i kanalizacije? Ko bi, po vama, bio odgovoran za izvođenje radova? Koji smer? Da li takav smer postoji? Da li u manjim opštinama možete to da nađete? Verovatno bi trebalo da bude saobraćajac po profesiji. Nađite ga u Crnoj Travi, u Bujanovcu. Tamo neće niko da ide da radi. Onda imate inženjere konstruktivnog smera, pa ove hidro-inženjere, a donekle se tiče i njih deo poslova kod izgradnje jedne obične ulice. Ovo što je Šumarac doneo, to je apsolutno neprimenjivo. Ako ovu njegovu zamisao želite u praksi da realizujete, od prvog do poslednjeg člana morate sve da kršite. Kada ste odgovarali gospođi Radeti za naš predlog da se ovaj zakon stavi van snage, da se vrati na staro, a u međuvremenu da se napravi nešto novo, kvalitetno, garantujem vam da će ekipa od pet, šest inženjera napraviti najbolji zakon koji se tiče gradnje. Vi nam odgovarate – ne može zato što je inicijativa, to se ubrzava, a onda podnosite izmene i dopune i kažete: postojeći zakon je sve zaustavio i poprilično je neprimenjiv. Ovaj zakon, koji je pisao Šumarac, neprimenjiv je. Ne može njegovu zakonitost i ustavnost da osnaži ni ovaj penzionisani Slobodan Vučetić. Može jedino Ustavni sud da donosi kakva god hoće rešenja povodom inicijativa i predloga za ocenu ustavnosti ovog zakona. On je nemoguć. Na mnogim mestima ovde nalaze se odredbe koje kažu – "može onaj ko skoči 15 metara u vis". Pošto je to fizički nemoguće, na tom primeru vam pokazujem nemogućnost pojedinih odredbi ovog zakona. Nadam se da ćete u danu za glasanje da prihvatite makar jedan od dva amandmana koji slede.
Hvala. Da li još neko o amandmanu narodnog poslanika Mehe Omerovića želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Dragan M. Jovanović. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dragan M. Jovanović. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Gospodine predsedniče, poštovani predstavnici Vlade, poštovane kolege poslanici, podneo sam amandman na član 36, odnosno član 117. starog zakona, iz više razloga. Jedan od razloga je što sam pokušao da povratim dostojanstvo jedne profesije, zanimanja, koje je zakonom pre 2003. godine stravično poniženo. Ne samo da su poniženi građevinski inženjeri, nego je oduzeto i pravo na rad koje im je Ustavom zagarantovano. Radi se o ljudima, a u načelu sam govorio o tome, iza kojih stoje ogromne reference. Imam čitavu dokumentaciju, desetine albuma koje su mi ljudi dostavili, bili su rukovodioci gradilišta u Harareu na zgradi od 60 spratova. Gospodin Miloš Okanović je bio rukovodilac zgrade NIS-a u Novom Sadu, na velelepnom objektu, to je čovek koji radi u "Integralu" u Subotici i ima višu školsku spremu. Oni su zakonom iz 2003. godine potpuno stavljeni ad akta. Krasić je govorio o situaciji na terenu. Situacija na terenu je apsolutno drugačija. Na svim gradilištima u Srbiji, pogotovo u Beogradu, i danas su ljudi sa višom školskom spremom, sa šlemom na glavi, rukovodioci gradilišta. Međutim, isuviše je jaka građevinska mafija u ovoj zemlji, tako da je u poziciji da i dalje blokira ovakve predloge. Odbor za građevinu, na čijem čelu je gospodin Rade Obradović, vrlo ozbiljno je pristupio ovom problemu. Pošto je bilo par amandmana slične sadržine, u mom amandmanu i amandmanu gospodina Đorđevića predviđeno je šta mogu da rade ljudi sa višom školskom spremom i Odbor je zauzeo stav, pošto ima više različitih amandmana koji su licitirali oko kvadrature i oko nekih sitnica. Na Odboru smo se dogovorili da napravimo zajednički amandman Odbora, u kome će biti inkorporirani predlozi iz više amandmana koji su se ticali iste materije. Napravili smo taj amandman, koji je 100% obuhvatio moj amandman. Namerno sam dao ispravku da bi u njemu bilo 100% mog amandmana. Predvideo sam da bi oni mogli da dobiju licencu, da im treba predlog, preporuka dva člana Inženjerske komore, s čim se gospodin Obradović nije složio, to je promenio, tako da je moj amandman 100% sadržan u amandmanu Odbora. Znate li šta se desilo? Desilo se nešto što je za mene, kao čoveka, neprihvatljivo, što je šibicarenje, ali iznad svega lični interes. Tri dana na sednicu Odbora ne dolazi poslanik stranke G17 plus. Znači, ne dolazi na sednicu Odbora, Odbor ne može da napravi kvorum i predlog Odbora ne ide na Skupštinu. S tim što je prethodno bilo obećanja, molim vas, gospodine Jovanoviću ili gospodine Đorđeviću, povucite vaše amandmane, pošto će da budu ugrađeni u zajednički tekst Odbora. Na sreću, naslućivao sam s kim imam posla, pa nisam povukao amandman. Znači, amandman Odbora je sačinjen, imam ovde tekst mog amandmana sa ispravkom. Ispravka mog amandmana je 100% tekst amandmana Odbora. Šta je suština? Moram da vam pročitam šta je Odbor predložio, odnosno šta smo mi poslanici predložili. Kaže se: "Licencu za odgovornog izvođača radova, za objekte za koje odobrenje za izgradnju izdaje opština, odnosno grad, odnosno grad Beograd, spratnosti do PO+P+4+PK čija ukupna površina ne prelazi 2.000 m2 bruto površine, objekata manje složenih građevinskih konstrukcija raspona do 20 metara". To kaže Odbor, a u amandmanu kažemo – do 12 metara. Zatim: "lokalnih i nekategorisanih puteva i ulica, unutrašnjih instalacija vodovoda i kanalizacije, grejanja i klimatizacije i elektroinstalacije, unutrašnjih gasnih instalacija, kao i izvođenje pojedinih građevinsko-zanatskih i instalaterskih radova i radova na unutrašnjem uređenju objekata i uređenju terena, može da stekne i lice koje ima višu školsku spremu odgovarajuće struke, odnosno smera, položen stručni ispit i tri godine iskustva ili lice koje ima višu školsku spremu odgovarajuće struke, odnosno smera, položen stručni ispit i najmanje pet godina radnog iskustva". Sa ove govornice moram da kažem da smo sedeli sa članovima Vlade i stavku po stavku usaglašavali. Niko nije rekao, a razumeo bih da je neko ustao i rekao – molim vas, gospodine Jovanoviću, gospodine Đorđeviću, inženjeri prvog stepena ne mogu to da rade. Seo bih kod kuće i razmislio bih. Međutim, niko, počev od ministra Ilića, sa kojim smo razgovarali, pa do zamenika i pomoćnika, nije rekao da ti ljudi ne mogu to da rade. Nije, jer je bilo obilje dokumentacije. Ako je neko bio rukovodilac radova na zgradi od 60 spratova, ili na zgradi u Novom Sadu od 15 spratova, sigurno da može da bude rukovodilac radova na zgradi od četiri sprata. Na stranu problem o kome je govorio Krasić, što ti ljudi i danas to rade. U Blacu, Brusu, Vladičinom Hanu, Trgovištu, mogu da nabrojim sto gradova, ne postoji licencirani inženjer. Sada imate pojedince koji su rukovodioci na 50 gradilišta. Krasić je bio blag i rekao – 15 gradilišta. Ta struktura je apsolutno delovala na ovo i nije dozvolila da čovek dođe na Odbor da bi Odbor imao kvorum i da stvar, oko koje svi imamo saglasnost, prođe. Hoću da kažem da taj inženjer koji je radio u Moskvi, Paragvaju, Urugvaju, i ko zna gde, iz "Trudbenika", "Jastrebca", "Kablara" i ostalih preduzeća, izađe sa argumentima i kaže: njih je vreme prevazišlo, oni to ne mogu da rade. To bih prihvatio. Ali, da na ovakav prizeman način, dosta podlo, eliminišemo ono oko čega se svi slažemo, znači, nema argumenata, niko neće da izađe za govornicu i da kaže da ti ljudi ne mogu da rade ovo što sam nabrojao. Mislim da je to jako nekorektno, to dovodi u pitanje i dalju saradnju i mnogo stvari se dovodi pod znak pitanja, ako se na ovakav način komunicira i razgovara. Nadam se da ćemo u međuposlaničkoj komunikaciji, imajući u vidu ono što stoji kao činjenica, da su predstavnici Vlade, sa ovim što je Odbor napisao, u principu bili saglasni da ćemo u danu za glasanje omogućiti to ljudima, iza kojih stoji, nisam direktno iz te struke, ali znam da je mnogo toga, bar u posleratnom periodu, od 1945. godine pa naovamo, izgrađeno entuzijazmom te struke koja se školovala za to da nosi šlem na glavi i da bude na gradilištu. Znači, to je njihov osnovni posao i njihova osnovna delatnost. Mislim da nas ovakav način rada, neki njihovi uski interesi, da li su stranački, pojedinačni, neću da kvalifikujem, neće odvesti daleko. Treba da razmišljamo dublje i gde se ne slažemo principijelno, da uočimo da nešto ne može da se radi, da ti ljudi ne mogu to da rade. Pa niko nije nenormalan da predlaže nešto što ne ide. Žalosno je i tužno da nešto, oko čega se svi skoro slažemo, čast izuzecima koji su "super-evropski", pa misle da bi trebalo i vaspitačice u jaslicama da imaju magistraturu, i to pozdravljam kao suprotno mišljenje, ali kod ove stvari smo se ogrešili o ljude koji su nas podjednako zadužili svojim entuzijazmom i radom na gradilištima širom Evrope i sveta. Nadam se, u kontaktu koji sam imao sa Radetom Obradovićem, DSS-om, poslanicima Nove Srbije, da ćemo u danu za glasanje da prihvatimo ovaj amandman. Hvala.
Hvala, gospodine Jovanoviću. Odbor nije podneo nikakav amandman. Ako poslanicima nije jasno iz diskusije, da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Gospodine Đorđeviću, da li vam je dovoljno ovo vreme? Jeste. Na član 36. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Vlada i Odbor za urbanizam i građevinarstvo nisu prihvatili amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 117. postojećeg zakona o planiranju i izgradnji je član koji prikazuje pravu prirodu tog zakona koji je donela bivša vlast DS i tadašnji ministar Šumarac, koji je bio nadležni resorni ministar za ovu oblast. To je zakon koji je donet kao jedan zakon koji je u to vreme bio, kako to oni kažu, zakon bez greške itd. Tada je poslanička grupa SRS u ovoj skupštini jasno rekla sve pogubne činjenice, sve ono što će se desiti u kasnijem periodu, što se dešavalo po pitanju legalizacije i svega onoga po pitanju urbanističke mafije. Postojeći zakon koji je donela Vlada Demokratske stranke u prethodnom sazivu je diskriminatorski zakon i podneo sam amandman na član 36. Izmena Zakona od strane Vlade. Moj kolega Krasić je ovde jasno izneo sve činjenice koje su iznete od strane poslanika SRS i kolege iz SPS-a koji je podneo sličan amandman. Radi se o članu 117. Predloga zakona koji rešava pitanje odgovornog izvođača radova, gde se na neki način oduzima pravo inženjerima sa višom stručnom spremom da mogu da nastave da rade svoj posao i da ne mogu da dobiju licencu od te komore koju je formirala Vlada Republike Srbije postojećim zakonom. Dakle, Zakon o planiranju i izgradnji koji je Skupština usvojila 22. aprila 2003. godine, oduzeo je pravo na rad građevinskim, mašinskim, elektro, geodetskim i inženjerima ostalih struka, kao i tehničarima, iako su inženjeri i tehničari izgradili preko 90% objekata u Republici Srbiji, radili su i u inostranstvu i da ne kažem gde sve nisu radili. Dakle, ovim amandmanom bi se omogućilo inženjerima i tehničarima tehničkih struka da se stave u potpuno ravnopravan položaj prema svojim verifikacijama i položenim stručnim ispitima. To je cilj SRS. Nama su se obratili iz Udruženja građevinskih inženjera Srbije, isti ovakav predlog su podneli Vladi Republike Srbije. Pročitaću vam samo deo iz njihovog pisma i na kraju, zahtev za ostavku ministra za kapitalne investicije, gospodina Velimira Ilića. Udruženje građevinskih inženjera Srbije traži da gospodin Velimir Ilić, ministar za kapitalne investicije, podnese ostavku zbog nestručnog rada njegovih službenika, neznanja ili nečinjenja. Razlozi koji su nas opredelili da tražimo ostavku gospodina ministra su: pod jedan –odgovorni ste, gospodine ministre, što vi i vaši službenici ništa niste uradili da se promeni Zakon o planiranju i izgradnji iz 2003. godine, a koji diskriminiše, ponižava i oduzima pravo na rad inženjerima i tehničarima (podsećam vas da inženjera i tehničara ima u Srbiji oko 100.000). Takođe vas podsećam, gospodine ministre, da smo vam četiri puta pisali o ovom problemu. Molim vas da primite članove UGIS-a kako bi vas upoznali sa problemom i našim predlozima. Napisali smo projekat predloga izmena Zakona o planiranju i izgradnji iz 2003. godine, koji rešava ove probleme i dostavili vam, a vi, gospodine ministre, kao i vaša služba uporno to čitate već 18 meseci. Kako objašnjavate, gospodine ministre, činjenicu da su inženjeri i tehničari izgradili preko 90% objekata u Srbiji, kao odgovorni rukovodioci radova, po prethodnim zakonima. Ti objekti i dalje stoje i vi i vaši službenici radite u njima, a po novom zakonu, gospodine ministre, tvrdite da inženjeri i tehničari nisu više stručni, a bili su stručni do 2003. godine, da obavljaju poslove odgovornih rukovodioca radova. Ovom prilikom navodim samo nekoliko objekata gde su inženjeri i tehničari bili odgovorni rukovodioci radova: zgradu Narodne skupštine Republike Srbije, Vlade Republike Srbije, poslovnu zgradu „Naftagasa“ u Novom Sadu, kod građana Novog Sada poznata kao "Karingtonka" itd. Dakle, pročitao sam samo deo ovog pisma, zahtev koji je udruženje podnelo poslaničkoj grupi SRS, jer nemam dovoljno vremena, zato što mi je ograničeno vreme. Naš amandman na predlog izmena i dopuna Zakona, amandman koji sam podneo u ime poslaničke grupe SRS, odnosi se na to da se ispravi ova nepravda prema inženjerima. Naravno da ne možemo da budemo zadovoljni, kao što sam rekao u prethodnom izlaganju kada sam u raspravi i u načelu i u pojedinostima rekao da je Srbija jedna od retkih zemalja u regionu koja nema razrađene planske i regulacione planove, a trebalo bi da ih ima. Zašto je formirana ta inženjerska komora? Možemo da kažemo da je ona formirana 2003. godine od određenih interesnih grupa, uglavnom povezanih sa DS-om, a sada, može se reći, i sa G17 plus, pošto oni nisu prihvatili ovaj amandman. Pokušali smo i pokušavamo ovim amandmanima da izmene koje nisu dobro sročene, a ništa naročito neće promeniti u ovom zakonu, da pokušamo da ispravimo neke nepravde. Kao što je gospodin Krasić jasno rekao, bolje bi bilo da ste napravili novi zakon da se ovaj postojeći stavi van snage. Poslanička grupa SRS je podnela pre godinu dana taj zakon Narodnoj skupštini. Naravno da o tome nismo raspravljali, to niste prihvatili i sada imamo surogat predloga izmena i dopuna Zakona o planiranju i izgradnji koji neće rešiti ovu oblast građevinarstva i urbanizma onako kako bi to moralo da reši, i mislim da ste vi, kao nosioci vladajuće koalicije, tu pre svega mislim na DSS, morali da predložite novi zakon i da prihvatite predlog poslaničke grupe SRS da se postojeći diskriminatorski zakon, koji je donela DS 2003. godine stavi van snage i da se u međuvremenu, u tom vakumu koriste oni zakoni koji su prethodno bili korišćeni. Dakle, izneo sam sve činjenice i argumente i očekujem od vas da ćete u danu za glasanje prihvatiti ovaj amandman koji sam podneo u ime poslaničke grupe SRS i da će poslanici glasati za taj amandman, a na taj način bi ispravili samo mali deo onoga što se napravilo u 2003. godini važećim Zakonom o planiranju i izgradnji, koji naravno ne može da bude dobar za građane Srbije.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Sutra ćemo u 10,00 sati nastaviti sa raspravom u pojedinostima na član 37. koji je podneo narodni poslanik. Ne, gospođa se ne javlja, molim vas. Već smo završili raspravu. Hvala vam. Sutra u 10,00 sati nastavak.