Kolegice i kolege, nastavljamo sa radom. - Godišnje izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu Agencija za zaštitu osobnih podataka dostavila je izvješće sukladno članku 25. Zakona o pravu na pristup informacijama. Prijedloge akata primili ste poštom. Vlada je dostavila mišljenje. Raspravu su proveli Odbor za pravosuđe, Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav i Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Izvješća ste primili na sjednici. Da li želi predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti? Ravnatelj gospodin Dubravko Bilić, izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, uvažene zastupnice i zastupnici, gospođe i gospodo srdačno vas pozdravljam u ime zaposlenika Agencije za zaštitu osobnih podataka. Ja sam Dubravko Bilić i ravnatelj sam agencije nepuna dva tjedna. Agencija za zaštitu osobnih podataka je neovisno tijelo s nadzornim ovlastima, te samostalno obavlja poslove u okviru djelokruga nadležnosti utvrđenih Zakonom o zaštiti osobnih podataka i Zakonom o pravu na pristup informacijama. Utemeljena je 2004. godine, a od 2011. godine vodi brigu i o provođenju Zakona o pravu na pristup informacijama. Agencija je trenutačno u podstanarstvu u ulici fra Grge Martića i ima 28 zaposlenika koji rade u 5 sistematiziranih odjela. Pravo na pristup informacijama kao temeljno ljudsko pravo nastalo je kao rezultat razvoja suvremene pravne države i kao takvo ona je jedna od pretpostavki demokratizacije suvremenoga društva, borbe protiv korupcije, te predstavlja sredstvo otvorenosti, javnosti i transparentnosti djelovanja javne vlasti. To pravo ima svoju povijest počevši od najstarijeg Zakona o slobodi informiranja koji je usvojen davne 1766. godine u Kraljevini Švedskoj, preko Deklaracije o pravima čovjeka i građanina iz 1789. godine u Francuskoj do Zakona o slobodnom pristupu informacijama iz 1966. u Sjedinjenim Američkim Državama nakon čega zapravo doživljava svoj puni zamah. Danas većina demokratskih država svojim Ustavom jamče građanima pravo na informiranje dok više od 50 država ima to područje uređeno posebnim zakonom. U Ustavu Republike Hrvatske člankom 38. Propisuje se pravo na pristup informacijama koje posjeduju tijela javne vlasti. Zakon o pravu na pristup informacijama donesen 2003. I dopunjen 2011. ima za cilj omogućavanje i osiguravanje ostvarivanja prava na pristup informacijama fizičkim i pravnim osobama putem otvorenosti i javnosti djelovanja tijela javne vlasti. Tijela javne vlasti dužna su voditi službeni upisnik o zahtjevima za pristup informacijama radi evidencije i izvješćivanja. Prema zakonu tijela javne vlasti dužna su izvijestiti Agenciju o broju podnesenih i riješenih zahtjeva do 31. siječnja za prethodnu godinu, a Agencija je kao neovisno tijelo dužna izvijestiti Hrvatski sabor o stanju provođenja Zakona o pravu na pristup informacijama. Prije samog izvješća zapravo kojega ću samo ukratko iznijeti jer ste u materijalima dobili jako opsežno izvješće za prošlu godinu. Ukratko bih napomenuo i nešto o pojmovnoj problematici iz ovog Izvješća. Dakle, informacija može biti dokument, fotografija, film, audio zapis, tablica, grafikon ili bilo koji drugi zapis podataka u pojedinačnom predmetu primjerice proračun, prostorni plan, ugovori, zapisnici i drugo, a tijela javne vlasti su državna tijela, tijela jedinica lokalne i područne samouprave, pravne osobe sa javnim ovlastima, pravne osobe koje se potpuno ili djelomično financiraju iz državnog proračuna kao i trgovačka društva u kojima jedince lokalne i područne samouprave imaju zasebno ili zajedničko većinsko vlasništvo. Za potrebe izrade ovoga Izvješća Agencija je utvrdila da su 5432 pravne osobe bile dužne dostaviti izvješće o provedbi zakona, a iz ovog Izvješća je zapravo vidljivo da ih je dostavilo nešto manje od 505 samo 2655. U odnosu na 2010. godinu to je značajan napredak, jer smo tada zabilježili samo 850 izvješća. Time kao Agencija ne možemo biti zadovoljni i to je jedno od područjima na kojem trebamo poraditi u budućem radu Agencije. Statističkom obradom pristiglih izvješća utvrđen je značajan porast broja podnesenih zahtjeva za pravom na pristup informacijama u odnosu na 2010. i 2008. godinu što pokazuje i sve veću uključenost građana u praćenje rada tijela javne vlasti. Tako smo zabilježili 51930 zahtjeva za dobivanjem informacija, a 2009. godine primjerice zabilježeno je samo ko 3000. U 223 slučaja tijela javne vlasti su uskraćivala informacije zbog zaštite osobnih podataka ili su podaci bili klasificirani nekom od oznaka tajnosti, a u 578 slučajeva iz drugih zakonskih razloga. Tijekom 2011. godine Agencija je zaprimila 312 predmeta, a najviše izjavljenih žalbi njih 209 na rješenja o odbijanju, te zbog tzv. šutnje uprave, odnosno ne odlučivanja tijela javne vlasti u propisanom roku. Pokrenuta su i 24 upravna spora, te je Agencija izradila i 24 odgovora na tužbu. Najsvježiji primjer je odbacivanje tužbe Agencije za elektroničke medije protiv rješenja Agencije za zaštitu osobnih podataka kojim se traži dozvola u uvid koncesijskih ugovora za televizijsku djelatnost gdje je presuda pokazala da je rješenje Agencije bilo ispravno. Posebno moramo istaknuti da je u postupcima po žalbama vidljiv napredak osobito kod onih tijela javne vlasti koja su zaprimila više žalbi i čiji su službenici za informiranje prošli edukacije koje je provodila Agencija. Agencija je također sudjelovala u mnogim međunarodnim projektima kojima je cilj bio jačanje svijesti građana, medija, ali i vlastitih kapaciteta u provođenju zakona. Također je Agencija organizirala i info telefon koji građanima stoji na raspolaganju u radno vrijeme Agencije, omogućeni su upiti putem mrežne stranice, a i vrata Agencije svakodnevno su otvorena za sve građane i druge korisnike. Agenciji za rad na žalost nedostaju jači mehanizmi osobito prema tijelima javne vlasti koja odugovlači postupak. Uspoređujući podatke iz ranijih godina ipak može se zaključiti da se uočava pozitivan efekt zakonskih promjena, ali da je situacija na području prava na pristup informacijama daleko od toga da možemo biti zadovoljni transparentnošću i otvorenošću tijela javne vlasti. Stoga treba dodatno poboljšati zakonski okvir, osobito po pitanju klasificiranih informacija, dodatno poraditi na edukaciji službenika za informiranje, inzistirati kod tijela javne uprave na izradi kataloga informacija te jačanju kapaciteta i nadzornih ovlasti same agencije. Prije samog kraja skrenuo bih pozornost na jednu polemiku koja se vodi oko toga da li je zaštita prava na pristup informacijama treba biti unutar agencije za zaštitu osobnih podataka ili bi trebala biti samostalno, neovisno tijelo. U zemljama EU taj je problem riješen dvojako. Neke zemlje imaju taj dio unutar Agencije za zaštitu osobnih podataka, a neke kao samostalno tijelo. Mislim da Agencija za zaštitu osobnih podataka kao neovisno tijelo može kvalitetno nadzirati provođenje obaju ustavnih prava građana uz neka manja poboljšanja zakonskog okvira na kojem već radi i radna skupina. Na kraju moram biti iskren i prema vama, ali i prema sebi, i priznati da je agencija mogla napraviti u 2011. godini još i više na promicanju prava na pristup informacijama. U prva dva tjedna koliko sam na čelu agencije donijeli smo novi strateški plan u kojem smo posebno naglasili važnost otvorenosti agencije prema javnosti, ali i prema medijima. Napravili smo plan restrukturiranja Odjela za prava na pristup informacijama i pojačali odjel s još jednim djelatnikom i do kraja godine ga planiramo pojačati s još jednim. Dogovorili smo radni posjet Švedskoj za rujan i njihovom Uredu ombudsmana za pravo na pristup informacijama. Za lipanj smo dogovorili radni posjet kolega iz Slovenije koji su također otišli daleko u promicanju i zaštiti prava na pristup informacijama. Spremni smo se mijenjati, spremni smo učiti i vjerujem da ćemo sljedeće godine biti bolji. Ono što je najvažnije jest da svi zajedno radimo na promociji prava građana i drugih korisnika da dođu u posjed informacija i da imamo što manje potreba za dodatnim intervencijama same agencije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. U redu. Otvaram raspravu. Prvi u ime Kluba zastupnika Hrvatskih laburista stranke rada zastupnik Branko Vukšić, izvolite.
Hvala potpredsjedniče, kolegice i kolege. Što sve spada u temeljna ljudska prava? Sasvim sigurno spada sloboda. Temeljno ljudsko pravo je i pravo na rad, pravo na dostojanstven život, ali je temeljno ljudsko pravo stoji u prvoj rečenici Izvješća o provedbi ovoga zakona pravo na pristup informacijama. I ono je postalo Ustavom zajamčeno pravo. Ali svakom pravu prijeti neka ozbiljna opasnost i to upravo od onih koji prava, u ovom slučaju na informaciju, propisuju. Pravu se uglavnom prepriječe zakoni. Ni ovaj zakon nije izuzetak. A kada je tako tada znači zakonodavac nastoji ograničiti temeljno ljudsko pravo. U većini slučajeva ne da bi naudio većini već zato da bi stekao neku od povlastica. Pa i povlasticu da ne podliježe zakonu. A upravo su povlastice najveći neprijatelj prava. Postojali su, postoje i postojat će moćnici koji ne samo da misle već se i ponašaju protivno zakonima. Ako krše zakone koje im dokaže li im se kršenje osiguravaju put u Remetinec zašto ne bi kršili za njih tričavi ionako nesavršen za neke i loš te nije veleuman zaključak čak i protuustavan Zakon o pravu na pristup informacijama. Prije nego što se proanalizira ovo izvješće valja imati na umu da je slobodan pristup informacijama ili pravo na pristup informacijama jako širok pojam i velika tema. Na tu temu politički moćnici odmahuju rukom. To odmahivanje znak je da gaze zakon mada se u zakonodavstvo kao temelj društva zaklinju barem tri puta dnevno. Ovo izvješće Agencije za zaštitu osobnih podataka koja od početka 2011. godine obavlja poslove tijela za zaštitu prava na pristup informacijama može dobiti prolaznu ocjenu već i zbog činjenice da probleme ne gura pod tepih iako naravno kao nezavisno tijelo čiji su vodeći ljudi ovisni o vladajućoj politici ne naziva probleme pravim imenom i ne pokazuje prstom na sve uzroke još uvijek lošega stanja u ostvarivanju temeljnog ljudskog prava, prava na pristup informacijama. Koje su najveće boljke Zakona o pravu na pristup informacijama? Prva je ta što nije usklađen sa Zakonom o tajnosti podataka, a drugi pak malo veći je taj što je Zakon o pravu na pristup informacijama protivan u jednoj itekako bitnoj odredbi s Ustavom RH. Ustavom zajamčena prava na pristup informacijama uskraćuje se time da tijela javne vlasti, piše u ovom zakonu, mogu uskratiti pristup informaciji i ako je ona klasificirana stupnjem tajnosti sukladno zakonu i/ili općem aktu. A kada su podaci označeni određenim stupnjem tajnosti koji se može propisati općim aktom tada Agencija za zaštitu osobnih podataka nije nadležna za provođenje testa javnog interesa u najvažnijim slučajevima. Zato je jedan od glavnih problema u pristupu informacijama nekultura tajnosti podataka u institucijama, a najglavniji problem loše, manjkave provedbe Zakona o pravu na pristup informacijama je nedostatak političke volje. Nje dosada nije bilo. Hoće li je ubuduće biti vidjet ćemo dogodine. Politička volja je potrebna zato da se donese bolji, učinkovitiji zakon te da se institucije otvore javnosti. Zašto su bivše vlade pribjegavale zatvorenim, za javnost tajnim, sjednicama? Ne zato što su raspravljale o pitanjima sigurnosti Hrvatske već zato da bi … [[Govornik se ne razumije.]] Hrvatsku učinile što nesigurnijom, što ranjivijom. Da bi što lakše bez javnog svjedoka donosile za državu štetne, a za sebe i svoje stranke korisne profitabilne odluke. Da su sjednice na kojima se odlučivalo o INA-i ili jeftinijoj struji za TLM bile javne lopovluk bi bio znatno prije otkriven. Dakle, oznake tajnosti se zlorabe, a zlorabi ih naravno vlast i na državnom i na lokalnom nivou. Najveća manjkavost ovog izvješća je što ne progovara o sankcijama nad onima koji svjesno krše zakon. manjkavost ovog izvješća je u tome što se otvoreno ne upozorava na posljedice skrivanja informacija od javnosti koja ima pravo znati. Što sa lokalnim šerifima koji na svaku dubioznu, a često i kriminalnu odluku donesenu u kabinetima udaraju pečat tajno? Evo i nekih primjera zatvorenosti javnih institucija, ako nazovete centrale Hrvatskih županija u čak 55% slučajeva neće vam biti dostupno ime ili broj službenika za informiranje. U manje od 20% jedinica lokalne samouprave na Internet stranicama postoji informacija o pravu građana na pristup informacijama. Od svih nacrta zakona koji su u postupku ministarstva ih objave samo 17,9%, a poziv javnosti na raspravu upućen je tek za 6,17% nacrta. I ti podaci pokazuju da je Hrvatska još uvijek tajno društvo, društvo koje skriva informacije od građana. Zbog čega? Ne valjda zbog časnih namjera. A tko u institucijama odlučuje općim aktima da je neki podatak tajan? Mahom čelnici tijela javne vlasti, u tim slučajevima test javnog interesa omogućuje se tek na Upravnom sudu, u upravnome sporu, a upravni spor je u Hrvatskoj dug i skup, dug je i zbog toga što je zakonom propisano da se upravni spor vodi na prvostupanjskim Upravnim sudovima. U izmjenama zakona trebalo bi odrediti da je tužbe po Zakonu u pravu na pristup informacijama nadležan Visoki upravni sud te odrediti najdulji rok rješavanja spora. Stručnjaci i aktivisti koji se već duže bave problemima vezanim za pristup informacijama gotovo su jednodušni u preporuci da novim zakonom treba propisati neovisnog povjerenika za informacije. Instituciju koju zapadna demokracija već duže prakticira. Od 576 jedinica lokalne samouprave većina ih je zatvorena, utvrdili su u zajedničkom istraživanju GONG i Udruga gradova. Najotvoreniji grad, grad u kojemu se najviše poštuje i primjena Zakona o pravu na pristup informacijama je Rijeka, odmah do nje su Samobor i Labin, potom Pula, Opatija, Crikvenica, Zaprešić, Slavonski Brod, Kutina, Novi Marof i Čakovec. Građanima su najpristupačnije Krapinsko-zagorska i Varaždinska županija. Ipak ohrabruje činjenica što se o velikim problemima počelo otvoreno razgovarati, te da probleme priznaju i pojedini ministri u Kukuriku vladi, korak je to naprijed. No, bilo bi loše da naprave, a vinovnici smo takvih primjera dva koraka nazad. Nakon ovog izvješća koji ne problematizira zakonsku problematiku i ne govori otvoreno o vlastitim šefovima red je na novome zakonu, možda i onom Hrvatskih laburista. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Slijedeći u ime Kluba zastupnika SDP-a zastupnik gospodin Josip Kregar. Izvolite.
Poštovani predsjedavajući, dame i gospodo. Prije nego što počnem govoriti o ovom izvješću, reći ću tri važne napomene. Prvo je rijetko se u Saboru diskutiraju izvješća o primjeni zakona, mi donosimo mnoge zakone ali samo neki od njih, poneki zahtijevaju izvješća o provedbi. Sva sreća da ovaj zakon zahtjeva upravo takav mehanizam, upoznavanja Sabora, predstavničkog tijela sa problemima implementacije, jer kod nas se uobičajeno kaže zakoni su dobri, ali primjena ne valja. Zbog toga je naša odgovornost voditi brigu baš o primjeni takvog zakona. Druga stvar je nešto što moram reći donekle opravdavajući ton mog izlaganja. Ja sam jedan od autora tog zakona i moram reći da je on nastao kao inicijativa Udruga civilnog društva i Nezavisnih eksperata, ali naše razočaranje je bilo veliko kad smo ustanovili da malim izmjenama se može onemogućiti primjena cijelog mehanizma djelovanja zakona. Jedno priznajemo, vremenom, godinama situacija se popravljala ali ne zato, kolega je prethodni ukazao na tu činjenicu što je postajala politička volja da se zakon primjeni, nego zato što jednostavno nije više bilo moguće ni jednoj vlasti sprječavati otvorenost svog djelovanja. Mediji, građani ne trpe zatvorenost, forumski rad, tajnost sjednica ili tajnost akata koja je ovdje u pitanju. Naročito u tome bili su aktivni novinari, oni su pokazali koliko su utjecajni mediji koji su probijali praksu primjene ovoga zakona usprkos toga što je eto uskraćivale su se one informacije za koje postojao itekakav interes javnosti, ali su dovodile u pitanje čestitost, integritet nositelja političkih dužnosti. Treća napomena tiče se formalnog dijela ovog izvješća. Ovo izvješće tiče se 2011. godine razdoblja u kojem je Vlada bila drukčija nego sada, razdoblja u kojem agencija je bila pod drugim vodstvom nego je sada, tako da gospodin Bilić vrlo malo može odgovarati za sve ono što je bilo loše, a isto tako ne može si pripisati ni ono što je bilo dobro, ali dozvolite da nakon napomene kažem nešto o stvarnom stanju. Prvo iz ovog izvješća vidljiv je izvjestan napredak, doista ono je, ali napredak po meni se ne tiče same forme i stila izvješća. Ovdje u ovom izvješću od drveća teško je vidjeti šumu. Nadaju se mnogi detalji izvješća pojedinih tijela koji su obveznici ovog zakona, ali se ne vidi osnov, a to je da ovaj zakon ne daje pravo građanima na informacije nego istovremeno nalaže dužnost otvorene vlasti. To je vrlo značajno zbog toga što treba postići ravnotežu između zaštite onoga što je zaštićeno, recimo od državnom ili javnom sigurnošću, privatnim životom i onoga što je obaveza tijela da otkriju otvore, učini transparentnim svoje ponašanje i odlučivanje. To je važno prijetiti jesu u izvješću često puta ni u javnosti to ne vidi. Dužnost otvorenosti, jedna od glavnih obilježja dobre vlasti. Dobra vlast ne može biti ona koja je zatvorena, koja taji informacije, koja ne uključuje građane u odlučivanje, ne daje im potrebna znanja da bi sudjelovali u tome. Druga stvar koja je u ovom izvješću, kažem još uvijek govorim o stilu i načinu izvještavanja nedostaje je činjenica da mi zapravo nemamo pravi uvid u to šta su realni postupci. Ovdje se gubi osjećaj važnosti i nevažnosti, mnoge sasvim nevažne stvari koje bi trivijalno trebale biti poznate svima često se taj mi to objašnjavamo i privreda kod nas postoji jedna tradicija, mentalitet zatvorenosti da svatko tko obnaša vlast voli imati jednu aureolu tajnosti u svom djelovanju, monopol na informacije koje mu koriste. Ono što bi trebalo u ovom izvješću izbjegavati je da se od tih detalja i takvih nevažnih stvari ne vidi glavno, a to je da mi imamo problema, poteškoća sa primjenom ovog zakona. Najviše o tome govore paralelna izvješća koja ocjenjuju Hrvatsku i u tom pogledu. Ja ne mislim samo na istraživanja koja se tiču Hrvatske, a poduzeta su od međunarodnih institucija kao što je Freedom house ili slično nego mislim i na to da kod nas postoje već u nekoliko navrata provedena istraživanja primjene tog zakona od strane upravo spomenutog GONG-a, Transparency International i drugih nevladinih organizacija. Ta istraživanja pokazuju priličnu različitost između jednog stupnja zadovoljstva kojeg možemo imati zbog postepenog i neprekidnog napretka, ali i nezadovoljstva u tome da u stvarnom životu osobito u jedinicama lokalne samouprave ali oprostite to važi i za neka tijela središnje uprave, vlada još uvijek taj mentalitet, kultura tajnosti koja ne omogućava građanima da dobiju podatke koji ih interesiraju. Postoji ravnoteža i usklađenost između ovog zakona, između Zakona o zaštiti tajnosti podataka, ali to se u ovom izvješću malo vidi odnosno malo se vidi da je jedan veliki napredak postignut time da je to pravo na dostupnost informacija postalo ustavom zajamčeno i zaštićeno pravo svih. Ali ponovit ću ono što smatram da treba isticati u tome treba voditi računa da se ne radi samo o pravu građana već i o obavezi tijela javne vlasti da učine dostupnim podatke koji bi inače trebali ili mogli bi interesirati građane. Zašto čekati zahtjev ako je moguće otvoriti javnosti odlučivanje tijela, dati na uvid dokument i slično, pogotovo u vrijeme u kojem živimo gdje prevladavaju sredstva elektronske komunikacije, to je jako moguće i to je jako potrebno. Agencija bi trebala na tome neprekidno djelovati onako isto kao što i radi vrlo korisne seminare koji pomažu onima koji su zaduženi da omoguće dostupnost informacije da razumiju svoju svrhu svoj cilj i da primjene zakon kako treba. Onako kako jest, kakva je stvarnost nije opisano toliko u ovom izvješću kažem koliko u izvješćima ili istraživanja nevladinih organizacija. Oni pokazuju da taj interes nije prestao samim donošenjem zakona već da se radi o jedno dosta živom, normativnom mehanizmu u kojem trebamo postići ciljeve dobre vlasti. U tome mislim da se mogu u velikoj mjeri osloniti i na ono što su formalne odluke nove Vlade. Vlada je usvojila Akcijski plan partnerstva za otvornu vlast 2012.-2013. godine u kojem postoji cijeli niz mjera koje će pomoći implementaciji ovog zakona. Jedno od takvih i konkretnih mjera odluka mislim da treba istaknuti otvoreno i javno. Recimo Vlada je odustala od one dugogodišnje prakse koja je tajila objavljivanje potpunih dnevnih redova sjednica Vlade jer se je tajilo odnosno nije se objavljivalo ono o čemu se raspravlja na zatvorenim sjednicama. To je primijećeno u javnosti a veliki je korak ustupak i zapravo prihvaćanje inicijative koje su postojale od strane medija naročito i institucija civilnog društva. To partnerstvo za otvorenu vlast bit će ja mislim glavni okvir i možda i povod da je Vlada podržala usvajanje ovog izvješća pa mislim da ćemo tako učiniti i mi. Međutim, ocjene koje je dala platforma 112 koje se tiču dostupnosti informacija isto tako ukazuju na to da drugi dijelovi vlasti nisu slijedili takvu logiku i nisu slijedili primjer koji je dala Vlada RH. Ono što bih pri tome naročito bilo važno istaknuti je posljedice ovog zakona i njegove primjene tiče se i Sabora. To je činjenica da se želi i intencija ovog zakona, postići veće sudjelovanje zainteresiranih u procesima donošenja zakonodavstva. Naravno to nije uvijek moguće u velikoj mjeri pogotovo sada. I trenutno mi se nalazimo pod pritiskom brzog djelovanja. Građani očekuju promjene i one se moraju događati. Ali uključiti građane osobito kod strateško važnih zakona i njihovog donošenja uključiti zainteresirane i stručne, ja mislim da je vrlo važno. Veseli me i pohvaljujem, ohrabrujem odluku vodstva Sabora da u tom pogledu otvorena vlast bude vodilja prilikom rasprave i donošenja novih zakonskih akata. Nekoliko riječi bilo je rečeno i o izmjenama zakona. S izmjenama zakona ne bi trebalo puno čekati ali ne bi trebalo ni brzati. Mislim da je jedno od onih kukavičjih jaja koje smo nova vlast naslijedila od prethodne je davanje nadležnosti Agenciji za zaštitu osobnih podataka da vodi brigu o provedbi tog zakona. Ta agencija je nastala s drugim namjerama, nastala je sa drugom strukturom i nastala je naravno bez potrebnih ljudi, kadrova, sredstava da prate primjenu tog zakona. Zato paralelno sa novim zakonodavstvom morat će ići i ta čini mi se organizacijska promjena. Da li će se raditi o povjereniku kako je prijedlog velikog broja nevladinih udruga i nekih stručnjaka i gospodin Vukušić je to također podržao ili nečem drugom na odboru gospodin Lučin je govorio u tom smjeru, teško je reći unaprijed. Mi jedino mi ne znamo ili ne možmo se odlučiti kako postići onu najbolju mjeru zaštite javnog interesa, zaštite nacionalne državne sigurnosti i zaštite privatnosti ljudi. U tom trokutu treba postaviti instituciju tako da ona bude djelotvorna. No, dozvolite da privedem kraju. Ovo izvješće treba usvojiti uz potpuno znanje i razumijevanje da oni koji nam ga ovdje prezentiraju nisu ga ni napisali niti za njega odgovaraju. Drugo, da ovo izvješće upućuje isto tako i na nedovoljnu brigu da se zakon primjeni u svojoj svrsi u svom smislu jer neće mjere broja odbačenih ili primljenih zahtjeva biti mjera primjene tog zakona, koliko taj osjećaj koji postoji da institucije vlasti postoje zbog građana da su njima otvorene i da sa njima surađuju. Hvala.
Zahvaljujem. U ime Kluba zastupnika HNS-a zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsjedniče. Gospodine Bilić, kolegice i kolege, dobar dan. Htio bih vas prvo podsjetiti da je danas Svjetski dan muzeja, vrlo značajan dan za sve naše muzeje, za sve naše muzalce, ali i za kulturnu baštinu, bogatu kulturnu baštinu Hrvatske. A sad da kažem … [[Ne razumije se.]] Klub HNS-a, Liberalnih demokrata prihvatit će Izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu koje je podnijela Agencija za zaštitu osobnih podataka. Pravo na pristup informacijama jest pravo koje je ustanovljeno razvojem i uređenjem demokratskih država i regulira se posebnim zakonom pa se Hrvatska stavlja u taj red. U nekim državama među kojima je i Hrvatska pravo na pristup informacijama je i ustavno pravo. Pored hrvatskog Ustava pravo na pristup informacijama štićeno je i Europskom konvencijom o ljudskim pravima i temeljnim slobodama. Izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu podnosi Agencija za zaštitu osobnih podataka kao neovisno tijelo koje ima nadležnost zaštite prava na pristup informacijama u žalbenim postupcima u predmetima ostvarivanja prava na pristup informacijama i nadzorom nad provedbom navedenog zakona. Izmjenama i dopuna zakona te zakonskom odredbom iz 2011. da Agencija za zaštitu osobnih podataka preuzme nadzor nad provedbom Zakona o pravu na pristup informacijama učinjen je kvalitativni iskorak u tom osnovnom ljudskom pravu. No očito je da su potrebne dorade i tog i nekih drugih zakona i podzakonskih akata kako bi se pravo na pristup informacijama moglo konzumirati u svoj svojoj punini. Temeljem zakona svaka fizička osoba i svaka pravna osoba korisnik je prava na informaciju i ima pravo dobiti i zatražiti informaciju. Korisnici, građani, poduzeća, udruge civilnog društva mogu zatražiti bilo koju informaciju koju posjeduje, kojom raspolaže ili koje nadzire tijelo javne vlasti. U pravilu sve su informacije tijela javne vlasti javno dobro i svima moraju biti dostupne. Tijela javne vlasti obvezna su redovito obavljati informacije i kad za to ne postoji poseban zahtjev. Pristup informacijama može se ograničiti samo u izuzetnim slučajevima i to u slučajevima i na način propisan zakonom uz obvezu objašnjenja trajanja roka ograničenja prava na pristup informacijama. Testom javnog interesa i proporcionalnosti može se suspendirati zakonom propisanu uskratu na javno objavljivanje informacija ukoliko test ustanovi da postoji važan javni interes da se informacija objavi. Temeljem izvješća o kojem raspravljamo vidljivo je da određena tijela javne vlasti još nisu ili razumjela ili nisu prihvatila ili nisu ekipirana za provedbu Zakona o pravu na pristup informacijama. Manje od 50% tijela javnih vlasti u 2011. godini ispunile su i to ne sva u cijelosti i na ispravan način obvezu dostavljanja izvješća agenciji. Naime, od 5432 tijela izvješće su podnijela 2655 tijela, a 2777 tijela nije podnijelo izvješće. To je jedan od najzornijih podataka koji ukazuju na aktualne probleme u provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama. Između ostalog, postoje primjedbe da je dobivanje osjetljivih, kompliciranijih informacija i dalje preduga i presložena procedura. To može dodatno ugroziti ljudska prava građana. Znatan broj porasta broja zahtjeva za informacije u 2010. recimo 12340, a 2011. 51930, ukazuje na poboljšanje zakonskog okvira, ali i o porastu interesa korisnika informacija. No bez obzira na navedeni znatan porast zahtjeva čitajući predmetno izvješće dolazi se do zaključka da nažalost još uvijek građani i ostali korisnici prava na informacije nisu adekvatno upoznati sa svojim ustavnim pravom. No još je puno znakovitije da niti tijela javne vlati nisu dovoljno upoznata sa svojim obvezama iz Zakona o pravu na pristup informacijama. Mi u HNS-u, Liberalnim demokratima podržavamo iskazanu želju, a smatramo to i budućom obvezom, kako je potrebno uložiti dodatne napore u informiranju i obrazovanju kako samih građana i ostalih korisnika prava na pristup informacijama tako i na dodatno informiranje i obrazovanje tijela javne vlasti u njihovim obvezama, objavljivanju i davanju informacija. Zakonom o pravu na pristup informacijama sva su tijela javne vlasti dužna surađivati s Agencijom za zaštitu osobnih podataka te je time i samoj Agenciji omogućen učinkovitiji rad, a građanima njihovim Ustavom zagarantirano ljudsko pravo. Iz same teme izvješća vidljivo je da je neophodno dodatno kadrovsko ekipiranje Agencije kako bi ispunila svoju svrhu neovisnog tijela za zaštitu prava na pristup informacijama. Očito je da su tri zaposlenika premalo. Stvarna vrijednost prava na pristup informacijama jesu odgovornost vlasti spram onih zbog kojih postoji, građanki i građana. Svaka vlast obavlja poslove koji su joj povjerili građani, svaka institucija i svaka uprava služi samo građanima. I zato sve što se tretira iz proračuna, sva poduzeća te sve što kao uslugu državnim službama i institucijama plaćaju građanke i građani mora biti izloženo ispitivanju, propitivanju, procjenama i ocjenama. Još i više, današnje moderno vođenje u državi treba biti u potpunosti otvoreno prema javnosti i prema građanima. Današnja moderna država treba što više vlast demistificirati kao tamo neku nedodirljivu. Svaka moderna vlast želi koliko god je moguće uključiti građane u upravljanje, odnosno odlučivanje i donošenje zakona i propisa. Zbog toga svaka suvremena država potiče snažan razvoj civilnog društva koje sve više participira u svim procesima u državi i u društvu. Suvremeno vođenje države jest otvorena država koja od svojih građana očekuje i omogućava im i da nakon izbore sudjeluju u svim procesima i da i nakon izbora propituju one za koje jesu ili nisu glasali. Suvremeno vođenje države omogućava svojim građanima da neposrednim i posebno participacijom pomažu u razvoju i unapređenju cjelokupnog društva. U tome se građani moraju osjećati ugodno i moraju osjetiti da su sve državne institucije njihove institucije i da imaju puno pravo tražiti i zahtijevati od njih koji su trenutno na vlasti da vode njihovu državu s povećanom pažnjom i posebnom brigom te da brinu za institucije i upravljanje procesima u državi i društvu. Jedan od alata koji omogućuje i propitivanje, ali i ispravnu participaciju o radu vlasti državnih institucija svakako je i Zakon o pravu na pristup informacijama. Hvala.
Zahvaljujem. U ime Kluba zastupnika HDSSB-a, zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Evo danas imamo domaću zadaću obraditi Godišnje izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu u obliku jednoga sažetka. Naime, vidimo da nema ni replika, ni ispravaka, nego jednostavno ovako razmatranje, jedno mirno razmatranje izvješća o Zakonu o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama, iako ova tematika kako je rekao i profesor Kregar zaista bi trebala pobuditi i veće zanimanje nego što ga iskazujemo. Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o pravu na pristup informacijama se odnosi na tijela javne vlasti. I sama ova činjenica nama je jasna tko su i što su tijela javne vlasti. Ali evo da i građani znaju da su to državna tijela, tijela jedinica lokalne i područne, odnosno regionalne samouprave. Zatim, pravne osobe s javnim ovlastima, pravne osobe čiji su program ili djelovanje zakonom utvrđeni kao javni interes, te trgovačka društva u kojima ili Republika Hrvatska ili pak jedinice lokalne ili regionalne samouprave imaju većinski udio ili pak imaju zajedničke udjele. O čemu su to tijela, dakle ova narečena tijela javne vlasti obvezna u smislu informiranja, u smislu prava na pristup informacijama dužna i što podrazumijeva obvezu tijela javne vlasti da objavljuje informacije iz svoje nadležnosti. Dakle, dužna su, počeo bih ono od repa što bi rekli. Prije svega informirati o natječajnoj dokumentaciji iz javne nabave, te izvršavanju ugovora u skladu sa Zakonom o javnoj nabavi. To je pod broj jedan. Ovo informacije o podnešenim zahtjevima, predstavkama, peticijama, prijedlozima kao i drugim aktivnostima koje su korisnici poduzeli prema tijelu javne vlasti bio bi broj dva. Dakle, dužnost broj dva. Zatim informacije o svom radu uključujući podatke o aktivnostima, organizaciji, troškovima rada i izvorima financiranja. Sve to bi trebalo građanima biti dostupno, javno, transparentno kako bi što kaže netko ovdje i prije izbora i nakon izbora mandat je otprilike i uglavnom onaj redoviti četiri godine imali informaciju što to oni koje su oni izabrali ili ih nisu izabrali i ta uprava, javna uprava koja je nastala temeljem izbornih rezultata radi. Također bi ta javna uprava trebala obavijestiti o svojim odlukama i mjerama kojima se utječe na interese korisnika, dakle građana i razlozima za njihovo donošenje. Sve je lijepo to napisano i krasno, ali kada odete na primjer u općinsku ili gradsku upravu, pa za nešto tražite informaciju ili pristup nekim informacijama onda dobijete odgovor podnesite pisani zahtjev, a pisani zahtjev dobit ćete odgovor za 15 dana. Evo to su primjeri iz života. Ja mislim da je to u mnogim općinama, gradovima ili pak u jedinicama regionalne samouprave, pa i evo kada i mi kao zastupnici pitamo ministra ili ministarstvo o nekom problemu iz života naših građana onda je rok za odgovor mjesec dana. To je tako uobičajena metodologija pitanja i odgovora. A lijepo piše u ovom Zakonu da se informacije mogu dati korisniku koji je podnio zahtjev, dakle bilo neposrednim davanjem informacija, davanje informacija pisanim putem, uvidom u dokumente što je gotovo nemoguće izravno na licu mjesta uvidom u dokumente i izradom preslika dokumenata koji sadrže traženu informaciju. To je prilično rijedak slučaj koji se događa u tijelima javne vlasti. Zatim dostavljanjem preslika dokumenata koji sadrže traženu informaciju i na drugi način koji je prikladan za ostvarivanje prava građana na pristup informacijama. I sada da je tome tako, dakle da postoji ipak otežan pristup informacijama govore i statistika koju je Agencija za zaštitu osobnih podataka ovdje u ovom Izvješću podastrla nama, da je statističkom obradom 2655 dakle dostavljenih izvješća, a da je broj onih, dakle da je broj prema dostavljenim tim izvješćima u 223 slučajeva tijela javne vlasti su uskraćivala informacije. Dakle, gotovo 10% iz razloga zaštite osobnih podataka i zbog toga što se radilo o klasificiranim informacijama, a u 578 slučajeva dakle 20% iz nekih drugih recimo zakonskih razloga. Dakle, unatoč dobre namjere predlagatelja ovog Zakona koji je na snazi, unatoč tome što cijelo društvo teži otvorenosti ovakvih informacija ipak ne ide sve baš onako kako bismo mi to i građani kako bi danas i mi ali i građani prije svega željeli. Većina javnih tijela odnosno tijela javne vlasti je navodila da su oni objavili kataloge informacija na internetskim stranicama. To je dobra praksa, točno je da je to dobra praksa. Međutim, još uvijek iako Hrvatska velikim koracima napreduje u informatizaciji još uvijek veliki broj ljudi se ne služi internetom, pa prema tome opravdanje da je neka informacija objavljena putem interneta zapravo i da je to opravdanje za nedavanje informacije u nekom drugom obliku zapravo ne drži vodu. Što se tiče medija koji hajde da kažem u neku ruku bilo kao pravni subjekt ili pak fizičke osobe u obliku novinara ili nekakvog istražiteljskog novinarstva dobijaju informacije ili traže informacije u tom slučaju vrlo često postoji i određena zlouporaba s obzirom na instrumentaliziranost blago rečeno nekih medija. Evo kada su tražili popis promatrača u Europskom parlamentu onda je jedan portal, hrvatski naš portal, napisao da za promatrača u Bruxelles odlazi i Boro Grubišić pravomoćno osuđen za ratni zločin. Doslovce tako je pisalo. Dva dana sam pokušavao skinuti, da kažem dezavuirati takvu informaciju, ili pokušati naći urednika tog portalčića sa 2 ili 3 zaposlena, ne znam 1 možda il' faks firma jel', ali moji pokušaji su bili uzaludni. To je stajalo 24 sata na stranicama portala da bi tek demanti bio objavljen kasnije od toga. Samo jedan demanti uvijek vrijedi samo 5% od one prvobitne informacije koja je tako bila objavljena. Tako da iako tu meni nije trebala zaštita osobnih podataka jer je svima jasno da se radi o blago rečeno podvali, a manje je vjerojatno o neznanju. Zbog toga kao i svi klubovi koji su dosada govorili treba podržati ovo izvješće, ali i pledirati i s ove govornice i poraditi na tome u svakom pogledu da se dostupnost informacija u svim onim oblicima kojima sam nabrojio, ne samo na internetskim stranicama, poglavito kada se radi o javnim natječajima i kada se objavljuje pa i onda kada netko ne bude primljen na javnom natječaju ili bude odbijen, a nikada ne dobije informaciju o tome što je masovna pojava nego se obavijesti samo valjda onoga koji ili ga se samo telefonom izvijesti da je recimo primljen na javnom natječaju za zaposlenje ili pak za nekakav posao, a ostali vrlo često budu uopće pogotovo u ovom prvom slučaju novog zapošljavanja ne budu uopće obaviješteni. Pa bilo bi iz pristojnosti normalno da se pošalje dopis gospodine primljen je taj i taj, a zbog čega vi niste primljeni ili netko drugi da se barem obrazloži i o tome obavijesti. Toga nema. I onda treba otići na internetsku stranicu pa to gledati. Iako vrlo često obrazloženja nema. Ali uvid u to zašto je tijelo javne uprave donijelo ovakvu odluku, a ne nekakvu drugu bi svaki građanin trebao imati pa i onaj koji je zainteresiran, a i onaj koji nije. Kažem klub HDSSB-a će prihvatiti ovo godišnje izvješće pa praktično informaciju o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu u nadi da će sljedeće Izvješće za 2012. biti još i bolje. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Završili smo raspravu po klubovima. U ime predlagatelja gospodine Bilić? Ili ćete na kraju? Na kraju, hvala. Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Zastupnica Sandra Petrović. Nema je, gubi pravo na raspravu. Sljedeća se prijavila za raspravu pojedinačno zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Hvala poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovani predstavniče Vlade, kolegice i kolege. Već je ovdje netko napomenuo da živimo u informatiziranom dobu i nekako začudno izgleda da je informacija sve manje. Doduše informacija je sve više onih koje su nebitne, ali one koje su bitne možda ih je sve manje. Unatoč tome što su vlade svih zemalja prinuđene upravo zbog pritiska javnosti otvarati se i davati informacije o svom radu. Kad smo donosili Zakon o pravu na pristup informacijama moramo se sjetiti da je glavni motiv bio i kako taj zakon treba promatrati, a onda shodno tome i ocjenjivati samo izvješće, da je to temeljni zakon, krucijalni zakon u prevenciji korupcije i pritiska jednostavno da vlast bude dobra, da vlast bude izračunljiva, da vlast bude predvidljiva, odnosno da je građani mogu kontrolirati. Kada bi se Zakon o pravu na pristup informacijama dosljedno primjenjivao ili da se dosljedno primjenjivao sve ove godine mnoge stvari ne bi se događale u Hrvatskoj, Hrvatska bi bila puno, puno i bogatija. Da ne govorim o tome da pravosuđe bi se bavilo nekim drugim temama, a ne ovim koje su gotovo osramotile Hrvatsku. Zakon o pravu na pristup informacijama i to se može vidjeti i iščitati i iz samog ovog izvješća da je u dobroj mjeri u sukobu sa Zakonom o tajnosti podataka. Zakon o tajnosti podataka daje državnim tijelima ovlast da određene podatke sami označe kao klasificirane podatke. Na taj način stavljaju veo tajnovitosti nad takvim informacijama čak i onda kad one to ne bi trebale biti. I onda se mi nalazimo u nekom začaranom krugu i čak jedna uporna primjena Zakona o pravu na pristup informacijama jednostavno u startu je osakaćena. Zato bi trebalo upravo razmisliti o izmjenama Zakona o tajnosti podataka da se tamo inkorporira određeno tijelo koje će kontrolirati tijela državne vlasti da li je određen podatak takve naravi da mora biti tajan. Jer da takvu stvar imamo riješenu onda mi ne bi dobili kao što smo prošle godine na upit jednog saborskog zastupnika koliko je Vlada potrošila u angažiranju određenih osoba za određene poslove dobija odgovor od Vlade to je poslovna tajna. E tako se vlast, prošla vlast, proglasila poduzećem i to privatnim poduzećem koje na takav način posluje. Zamislite takvo jedno nerazumijevanje uopće prirode stvari i provedbe Zakona o pravu na pristup informacijama kad poslovanje dakle s državnim novcima, odnosno s novcima poreznih obveznika smatra da je to njihovo privatno pravo. Tako nismo dobili podatak koliko su plaćeni angažmani za zastupanje po pojedinim ministarstvima agencijama. Jer je ondašnja vlast na čelu sa tadašnjom premijerkom proglasila da je to poslovna tajna. Ili pak primjeri koje često ističem i mislim da ih treba isticati, ne zato da bi evocirali prošlost, nego da se to više nikada ne bi ponovilo. Kada zastupnik pita o određenim poslovima, o sumnjivim radnjama, o tome gdje su nestali novci u određenim državnim poduzećima onda su takvi zastupnici u pravilu dobivali uvrede i skretalo se u drugi, drugi rod uglavnom dakle uvredama i klevetama su bili obasuti. Dakle, kad neka vlast umjesto da odgovori daje takve odgovore onda znate da je kvarna vlast, da nešto skriva i da ne radi zakonito. Toga smo se u prošlom mandatu itekako nauživali. Evo kada kolega moj Marin Jurjević pita gdje su novci od Brodosplita, dobiva odgovor ja znam muči ti, ja znam tko je bio tvoj stric. I onda umjesto da takav odgovor naiđe na jednodušnu osudu svih zastupnika to se smatra političkim umijećem i zato onda ne treba čudit da je politika i političari toliko omraženi u narodu i ne samo kod nas. Dakle, imali smo situaciju i s tim treba prekinuti i ja vjerujem da će se to i dogoditi da tajni podaci, koji zaista trebaju biti tajni, ostanu i tajni, a oni koji trebaju uživati javnost da tako s njima i bude, a ne kao što do sada smo često imali situaciju da ono što je tajno i treba ostati tajno postalo je javno, mogli ste o tome čitati u svim medijima, a ono što je trebalo biti javno to je proglašeno poslovnom tajnom. Dakle, dosljedna primjena Zakona o pravu na pristup informacijama jamči jednu dobru vladavinu, ja mislim da je to upravo pomagač Vladi kako će se ponašati i ponavljam te tri velike kvalitete dobre vladavine jesu upravo predvidljivost, izračunljivost i kontrolabilnost. To su dakle temeljne odrednice gdje će svi oni nekakvi pokušaji ili primisli da bi se drugačije ponašalo osim po osnovu zakona bile suzbijene u samom, samom začetku, po onom načelu kao što imamo i kod samih liječnika, bolje je spriječiti nego liječiti. Dakle, evo što smo od samog predstavnika Vlade i čuli ne samo o situaciji, dakle o svemu onome, o podacima što jedno izvješće i mora sagledavati. Jako je dobro što smo čuli i jednu viziju u kom pravcu, dakle poboljšati provedbu Zakona o pravu na pristup informacijama i ono što je rekao profesor Kregar imati uvijek na umu da pravo građana da zna s druge strane jer jedno pravo za nekoga znači i dužnost, a to je upravo za tijela javne vlasti. Hvala.
Zahvaljujem. Slijedeći za pojedinačnu raspravu zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Javljam se u pojedinačnoj raspravi iz osobnog stava da je ovo izuzetno važna tema za svakog građana i svaku građanku Republike Hrvatske. Ovim pozivam građane Republike Hrvatske da koliko god mogu konzumiraju sva svoja prava koja imaju i da se za ta svoja prava pokušaju i uz pomoć svih onih koji mogu pomoć da se za njih i izbore. Stvarna vrijednost prava na pristup informacija jest odgovornost vlasti spram onih zbog kojih postoji. Svaka vlast obavlja poslove koje su joj povjerili građani i svaka institucija i svaka uprava služi građanima. I zato sve što se tretira iz proračuna, te sve što kao uslugu državnim službama, institucijama plaćaju građanke i građani mora biti izloženo ispitivanju, propitkivanju, procjenama i ocjenama. I suvremeno vođenje države jest otvorena država koja od svojih građana očekuje, omogućava im da i nakon izbora sudjeluju u svim procesima, da i nakon izbora propituju one za koje jesu ili nisu glasali. Suvremeno vođenje države omogućava svojim građanima da posrednom i neposrednom participacijom pomažu u razvoju i unaprjeđenju cjelokupnog društva. U i tom se građani moraju osjećati ugodno, i moraju osjećati da sve državne institucije su njihove institucije i da imaju puno pravo tražiti i zahtijevati od onih koji trenutno jesu na vlasti, da vode njihovu državu sa posebnom pažnjom i brigom, te da brinu za institucije i upravljaju procesima u državi i društvu. I svakakko jedan od snažnih alata koji omogućuje propitivanje ali ispravnu parcipaciju u radu vlasti, državnih institucija jest Zakon o pravu na pristupu informaciji, pristup informacijama. I zbog toga, zbog eventualne zainteresirane javnosti dozvolite mi da navedem nekoliko, da citiram nekoliko podataka koji su važni za javnost, a s kojima neki naši građani i građanke vjerojatno nisu upoznati. Prvo koja su tijela javne vlasti, a koja su dužna davati informacije o svom radu? To su sva državna tijela, i Predsjednik Republike, i Sabor, i Vlada, i Vrhovni sud, Ustavni sud i svi ostali sudovi, tijela jedinica lokalne, područne, regionalne samouprave, pravne osobe s javnim ovlastima i druge osobe na koje su prenesene javne ovlasti, pravne osobe čiji su programi djelo ili djelovanje zakonom utvrđene kao javni interes te se u cijelosti ili djelomično financira iz državnog proračuna ili iz proračuna jedinica lokalne područne regionalne samouprave, trgovačka društva u kojima Republika Hrvatska, jedinice lokalne područne regionalne samouprave imaju zasebno ili zajedničko većinsko vlasništvo. U Hrvatskoj po evidenciji nadležne agencije ima najmanje 5432. pravne osobe koja su tijela javne vlasti i koja su dužna nadležnu agenciju izvijestiti o provedbi Zakona o pristupu informacijama i koje su dužne objavljivati informacije. Tijela javne vlasti obvezna su na adekvatan način redovito obavljati informacije o svojoj nadležnosti kada za to ne postoji poseban zahtjev i to sve odluke i mjere kojima se utječe na interese korisnika sa razlozima za njihovo donošenje, informacije o svom radu uključujući podatke o aktivnosti i organizacijama, troškovima rada i izvorima financiranja. Informacije o podnesenim zahtjevima, predstavkama, peticijama, prijedlozima kao i drugim aktivnostima koje su korisnici preuzeli prema tijelu javne vlasti. Informacija o natječaju natječajnoj dokumentaciji za javne nabave, te izvještavanju ugovora u skladu sa Zakonom o javnoj nabavi. Tijela javne vlasti čija je nadležnost izrada nacrta zakona i podzakonskih akata dužna su objavljivati nacrte tih akta te omogućiti korisnicima da su u primjerenom roku o njima očituje. Informacije koje tijelo javne vlasti posjeduje kojima raspolaže i koje nadzire sadržana su u katalogu informacija. Tijelo javne vlasti posebnom odlukom ustrojit će katalog informacija koje sadrže sistematizirani pregled informacija s opisom sadržaja, namjenom, načinom djelovanja i vremenom ostvarivanja prava na pristup, izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama. Tijelo javne vlasti obvezno je radi osiguranja pristupa informacijama donijeti odluku kojom će odrediti službenika za informiranje te upoznati javnost sa službenim podacima o službeniku za informiranje kao i o načinu njegovog rada. Radi osiguranje javnosti rada tijela javne vlasti obvezna su svojim općim aktima utvrditi uvjete pod kojima se omogućava neposredan uvid javnosti u njihov rad. Tijela javne vlasti obvezne su javnost informirati o dnevnom redu zasjedanja ili sastanka i vremenu njihova održavanja, načinu rada tijela vlasti i mogućnostima neposrednog uvida u njihov rad, broj osoba kojima se može istovremeno osigurati neposredan uvid u rad tijela javne vlasti pri čemu se mora voditi računa o redoslijedu prijavljivanja. Tijela javne vlasti obvezna su omogućiti pristup informacijama pravodobnim objavljivanjem informacija o svome radu na primjeren i dostupan način odnosno na internetskim stranicama tijela javne vlasti ili u javnom glasilu radi upoznavanja vlasti. o davanju informacija korisnika koji je podnio zahtjev na jedan od sljedećih načina neposrednim davanjem informacija, davanje informacija pisanim putem, uvidom u dokumente, izradom preslikom dokumenta koje sadrže traženu informaciju, dostavljanjem preslika dokumenta koje sadrže traženu informaciju i na drugi način koji je prikladan ostvarenju prava na pristup informacijama. Iako se sve navedeno može naći na internetu smatram da je važno kontinuirano i sa svih razina pa i sa saborske govornice informirati zainteresirane građanke i građane o njihovim pravima koje eventualno zbog neznanja i ne informiranosti ne konzumiraju. Hvala.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo dvije replike. Prva za repliku javila se zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Mislim kolega kada u svojoj raspravi posebno potencirate dužnost vlasti mislim da je to ono lice i naličje iste stvari i ponavljam i vi ste apostrofirali prof. Kregara dakle pravo građana i dužnost vlasti. i to možemo direktno povezati sa jučerašnjim zakonom nadopunom zakona izmjenama i dopunama Općeg poreznog zakona gdje smo svi govorili o dužnosti i to unisono građana njihovih tvrtki da uredno plaćaju porez. E pa u suvremenom svijetu postoji načelo nema poreza bez prave informacije. Prema tome, šta je i što je sukus Zakona o pravu na pristup informacijama i dužnost dobre vlasti da govori o tome gdje troši novac i to ne vlastiti novac nego novac tih istih poreznih obveznika koji imaju dužnost plaćati poreze. E pa građani imaju pravo znati kud taj novac ide. Međutim, to je tabu tema bila sve ove godine i dotle nas je to dovelo do crnih vreća, do ukopa i zakopa blagajničkih zapisa u vrtovima, jer se nisu davali podaci ni zastupnicima a kamo građanima. I na takav način vlast pokazuje ne samo da ništa ne krade, da nema što tajiti nego pokazuje da poštuje te građane, da poštuje poreznog obveznika. E, pa ja mislim da je konačno sazrelo vrijeme da imamo jedan politički konsenzus da tomu tako i bude. Hvala.
Zahvaljujem. Imamo odgovor na repliku zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala lijepo. U potpunosti bih se složio sa kolegicom Ingrid Antičević-Marinović. Hvala.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje još jedna replika. Zastupnica Nadica Jelaš. Izvolite.
Zahvaljujem poštovani potpredsjedniče. Pa evo kolega Blažeković je u svojoj raspravi rekao da je Agencija za zaštitu osobnih podataka utvrdila da su izvješća o provedbi zakona dužni dostaviti minimalno 5432 pravne osobe što je u skladu sa izmijenjenim Zakonom o pravu na pristup informacijama kojima je krug obveznika proširen. E pa ja ću reći da je više od polovine preciznije 51% obveznika dakle svaki drugi nije ispoštovao zakon, ignorira zakon, ignorira građane koji plaćaju da bi država sa svim svojim institucijama zapravo rješavala njihove probleme. Ono što je po meni gotovo nevjerojatno je činjenica da se na obvezu dostave ovog izvješća oglušio Ustavni sud dakle najviša institucija za zaštitu ustavnih prava u državi. Isto tako kako se spuštamo na niže razine vlasti ignoriranje zakona se povećava. Manji je odaziv u dostavljanju izvještaja, a i izvještaji koji jesu dostavljeni sve su lošije kvalitete. Osobito je eto zabrinjavajuće da sudovi kao jedan od stupova vlasti pogotovo eto oni na nižim razinama isto tako u visokom postotku nisu dostavili izvješća. 38% općina dakle jedinica lokalne samouprave gdje građani neposredno ostvaraju svoja prava gdje se neposredno rješavaju njihovi problemi isto tako nije dostavilo izvješća. Vrlo loša je situacija u trgovačkim društvima u vlasništvu ili pretežitom vlasništvu države. Dakle, to su osobe pravne osobe koje raspolažu ogromnom imovinom i koje neposredno svojim odlukama utječu na standard građana, recimo eto povišenje cijene struje, plina to je nešto što direktno utječe na život građana. Čak 53% tih trgovačkih društava nije agenciji dostavilo svoja izvješća jer to naprosto nisu smatrali važnim. Dakle ovi podaci najzornije govore o tome kakav je odnos državnih institucija naspram potreba građana.
Zahvaljujem. Imamo odgovor na repliku. Zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. U cijelosti se slažem sa replikom gospođe Jelaš. Hvala.
Zahvaljujem. Nastavljamo sa pojedinačnom raspravom. Sljedeći zastupnik je Mario Habek. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, poštovani ravnatelju agencije, kolegice i kolege. Pa evo čitajući ovo opsežno izvješće koje nam je dostavila agencija mogli smo pronaći niz zanimljivih ali naravno i zabrinjavajućih podataka. Prije svega mislim da bi zbog interesa građana i bolje prepoznatljivosti trebalo dopuniti sam naziv agencije i učiniti vidljivim u samom nazivu da građani ostvaruju prava svoja prava na pristup informacijama upravo preko ove agencije. Zašto je to važno? Pa iz razloga jer je agencija zapravo svojevrsni kontrolor transparentnosti u radu javne uprave i dostupnosti informacija koje uprava svakodnevno donosi, a tiče se svakog građanina. Žalosno je da mnogi sektori javne uprave zapravo ne ispunjavaju svoje obveze o pružanju informacija građana od državne razine pa sve do lokalne razine, a zakon je jasan, informacija odnosno podatak se mora dati uvid tražitelju. Zato je zabrinjavajući podatak da je samo polovica tijela javne vlasti dostavila agenciji na uvid svoje izvješće o pružanju informacija. Ako se tako ponašamo prema agenciji kako li se tek ponašamo prema građanima, možemo se isključivo u ovoj situaciji samo zapitati. Zabrinjavajuće je zapravo što se spuštamo niže na hijerarhijskoj ljestvici tijela javne vlasti, da uočavamo sve više problema koje građani imaju s dobivanjem informacija. Možda je u tom segmentu i najveća odgovornost agencije da poradi na boljoj edukaciji tih dijelova javne vlasti jer možda negdje postoje problemi iz samog neznanja zaposlenika tijela javne vlasti. Općine i gradovi moraju biti najtransparentniji dio javne uprave jer oni su u neposrednom i svakodnevnom kontaktu s građanima koji ih na ovaj način dodatno kontroliraju u njihovom radu. Tu postoji još jedan problem, a to je zapravo klasificiranje dokumenata od strane tijela javne uprave oznakom tajnosti te se time nepotrebno skrivaju podaci i stvara se dojam manipulacije i netransparentnosti, a mnoge lokalne sredine su slone tajnom proglasiti od projekta za gradnju sportske dvorane do ugovora o čišćenju snijega. U tom segmentu zakon mora biti jasan i omogućiti građanima da do tražene informacije dođu kada za to imaju potrebe. Uz uočene nedostatke i potrebu za poboljšanjem rada agencije zaključno bih samo naglasio važnost rada ove agencije, ali i činjenicu da ona mora biti vidljivija i bolje i više prisutnija u medijima kako bi ukazivala na važnost segmenta kojim se ona bavi. Hvala lijepo.
Imamo repliku na vaše izlaganje. Zastupnik Boro Grubišić, izvolite.
Kolega Habek slažem se s vašim izlaganjem, no spomenuli ste neznanje onih koji bi trebali dati informaciju ponekad, dakle ponekad kažem, no neznanje ne opravdava. Osim toga, postoji institut konzultacije dakle u tijelima javne uprave, javne vlasti pa se onda jedna osoba koja zaprima određeni zahtjev za podacima može konzultirati sa nizom drugih osoba koje su u nizu te vlasti ili javne uprave.
Hvala. Nastavljamo s pojedinačnom raspravom. Zastupnik Gvozden Srećko Flego, izvolite.
Hvala lijepa. U potpunosti se slažem sa ravnateljem jer u načelu svako pravo sa sobom donosi odgovornost pa i obavezu. Jednako tako mi se čini da su pravo na informaciju i zaštita osobnih podataka dva lica jednog te istog novca ili jedne te iste medalje. I drago mi je da se taj kompleks prava na informaciju uzima sa zaštitom osobnih podataka jer se zapravo time uvodi jedna vrlo osjetljiva tema koja bi se mogla nazvati odnosom između privatnog i javnog gdje je granica vrlo uska, a koji je potrebno uvijek iznova redefinirati i retematizirati da bismo znali o čemu točno govorimo. Drugačije govoreći, vlast uz jednu tehničku napomenu, svaka vlast je javna vlast, javna vlast je zapravo doslovni prijevod public autorities, ja bih vam savjetovao da umjesto javne vlasti koristite termin različite razine i različite vrste vlasti. Dakle različite vrste, različite razine vlasti imaju pravo, imaju obavezu i pravo davati informacije dok one ne dođu do granice osobnih podataka. I tu se nameće još jedno pitanje, koliko mi koji se bavimo javnim poslom imamo pravo na privatnost, gdje tu potegnuti granicu i to bi također moglo biti regulirano. Bojim se da i dostupnost informacija i zaštita osobnih podataka se kod nas vrlo često krši iz neznanja, iz neznanja svih onih koji bi trebali dati informaciju i iz neznanja onih koji daju previše da tako velim informacija ili koji koriste iz različitih motiva osobne podatke, a na koje nemaju pravo. Stoga mi se čini da bi trebalo organizirati odgovarajuće kampanje koje možemo nazvati informacija, informacija, informacija ili pak edukacija, edukacija, edukacija koja se može vršiti različitim seminarima i u tom smislu mi se čini da agencija je dobro radila ono što je radila, možda ne dovoljno široko intenzivno pa ukoliko postoji mogućnost ja bih predložio da se radi više tih seminara. … [[Ne razumije se.]] u tim medijskim kampanja ali oprostite, tko će o kome nego ja o obrazovanju i školi, u školi. Dakle postoji nešto što se zove građanski odgoj, civic education i tu trebamo imati mnogo više zastupljenih elemenata prava i djece i građana nego što je to do sada slučaj, ali jednako tako upozorenje da ta prava dosežu do osobnih podataka. Dostupnost informacija je jedan vrlo značajan indikator funkcioniranja države, odnosno funkcioniranja vlasti na različitim razinama. Tu je došlo do nekih pomaka, ali još uvijek do nedovoljnih i nedobitnih. Slušali smo cijeli niz primjedbi o tome kako su neke deformacije funkcionirale, kako je do njih dolazilo i mislim da nikada nije tako dobro da ne bi moglo biti bolje i želimo si da imamo dostupne sve informacije koje se tiču vlasti na bilo kojoj razini i bilo koje vrste. Kvaliteta demokracije ovisi o informacijama. Da bismo mogli donositi meritorne odluke moramo biti adekvatno obaviješteni, dakle informacija nam je ključna pretpostavka demokracije i ta informiranost uvjetuje našu osobnu dobrobit koja u javnom životu uvelike ovisi o tome koliko učestvujemo u vlasti. A u vlasti možemo učestvovati samo onoliko koliko znamo da možemo učestvovati i donositi odluke o onome što znamo. Stoga je informacija vrlo značajna pretpostavka u različitim segmentima našeg života sa dalekosežnim konsekvencama. Pogotovo zapravo donošenje odluka ili donošenje zakona, zakoni su vrlo složena regulativa, dakle pozivamo sve građane, imamo javne rasprave o ključnim zakonima, tražimo primjedbe i drugačije prijedloge. Da bi to sve skupa bilo moguće također je potrebna sasvim drugačija diseminacija informacija nego što je do sada. I na koncu gospodine ravnatelju, svjedoci smo novih oblika manje-više individualnih, ali da nije uvijek individualnih povreda osobnih podataka. One su manje-više elektroničke, dakle internetske. Postoji jedan stručni termin koji se već nekoliko godina rabi to je cyberbullyng. Dakle, internetsko zlostavljanje koje se koristi tako da pojedinci u svojoj slobodi pristupu internetu falsificiraju podatke o nekome ili iznose podatke o nekome pa je to poprimilo tolike razmjere da u nekim zemljama postoji internetska policija. Vrlo su intenzivne rasprave o tome smije li Facebook davati nekome drugome naše osobne podatke što nije ni malo bezazleno i ni malo nevažno. Postoji vrlo rasprostranjen cyberbullyng među učenicima. Dakle, učenici proizvode različite filmiće o ili o međusobnom zlostavljanju ili ismijavanju nekoga drugoga, a sve češće o zlostavljanju dakle ili zlostavljajući nastavnike. Dakle, strogi nastavnici u nekim zemljama vrlo žestoko nastradavaju. Upozoravam, pa vas molim možda da se i u buduće koncentrirate na tu vrlo složenu problematiku da bismo imali bolju zaštitu osobnih podataka. I na koncu iskazali smo cijeli niz deziderativa do sada i ja se nadam da će doći do bitne promjene u načinu funkcioniranja vlasti i u dostupnosti podataka pa vam gotovo unaprijed zahvaljujem što ćete sudjelovati u tome vrlo energično.
Zahvaljujem. Sljedeći za raspravu zastupnik Goran Beus Richembergh. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovani gospodine ravnatelju. Želio bih i ove godine dati svoj doprinos raspravi o ovome Izvješću jer ga pratimo vrlo pomno već nekoliko godina nastojeći doprinijeti i svojim kritičkim pristupom, ali i prijedlozima unapređenju sustava informiranja građana po Zakonu o pravu na pristup informacijama koji se pokazao dvojakim. S jedne strane iznimnim alatom koji u rukama građana može bitno pomoći da lakše, jednostavnije i za svoje interese učinkovitije mogu koristiti ovaj sustav informiranja kako bi ostvarili vlastita zakonom definirana i omogućena prava. Ali se s druge strane pokazao i kao jedan medij kroz koji smo zapravo saznali koliko je neučinkovit sustav javnoga obavješćivanja građana i zainteresiranih, dakle osoba o tome što su relevantne društvene teme koje pogađaju svakoga od nas između ostaloga i kao poreske obveznike. Očito je da su izmjene samoga zakona koje su se dogodile relativno nedavno omogućile da se taj sustav unaprijedi. Ali zajednička je ocjena da rješenje koje nam je ponuđeno i koje je postalo zakonski standard na žalost nije ispunilo sva očekivanja kako bi taj zakon doista u punini mogao ispuniti svoju društvenu svrhu. Agenciji je na teret ili na leđa stavljena jedna zadaća s kojom se ona teško nosi već i stoga što nije kadrovski ekipirana, što su sredstva koja joj stoje na raspolaganju limitirana i što na žalost nema mehanizme kojima bi one koji ne poštuju ovaj Zakon mogla sankcionirati na način da se to ne ponavlja. Izvješća posljednjih godina pokazuju s jedne strane da je interes građana za ostvarenje vlastitoga prava da budu informirani, dakle da je sve veći. Činjenica je također da mnoga tijela s javnim ovlastima svoje zadaće ispunjavaju na korektan način ali još uvijek smo u sjeni onog čuvenog naputka kojega je svojevremeno izdao sadašnji ustavni sudac kojim je rečeno svim nositeljima javnih ovlasti da ne moraju odgovarati nikome ukoliko se taj izričito ne pozove na pravo iz ovoga zakona što je zapravo jedna velika sramota i prijevara. Ja se nadam da je netko povukao taj naputak i da on više nije na snazi. Ovaj instrument kojega je zakon zapravo oblikovao kako bi građani lakše ostvarivali svoja prava omogućava nam između ostaloga da pratimo na koji način se troše javna sredstva. Da nije bilo ovoga instituta mi ne bismo doznali veliki broj relevantnih informacija o tome kako su sredstva poreskih obveznika trošena u tijelima s javnim ovlastima i svakako je činjenica da bi zainteresirane udruge građana poput GONG-a koji svake godine radi alternativno izvješće, koji radi simulacije, koji radi ankete na temelju kojih može procijeniti objektivnost izvješća koju je prije davalo Ministarstvo uprave, a sada daje Agencija. Dakle, svakako je činjenica da su ti instrumenti unaprijedili ukupni sustav, ali je isto tako jasno da mi neke informacije premalo koristimo. Svi smo okupirani ovoga časa barem na simboličkoj razini jer to se stvarno odvija u nekoj sudnici recimo slučajem Fimi media, a Fimi media ima jako mnogo i one su se odigravale na različite načine i na različitim razinama. Da nije bilo ovog Zakona ne bismo došli do informacija koje kazuju na primjer da je tvrtka u vlasništvu sina jednog vrlo visoko pozicioniranog državnog dužnosnika iz HDZ-a u nekoliko posljednjih godina iz javnih poduzeća prihodovala 74 i pol milijuna kuna na osnovu ugovora, odnosno poslova sklopljenih za isporuke tzv. prigodnih poklona. Samo iz HEP-a ta je tvrtka prihodovala više od 700000 kuna. Najnoviji slučaj je da je i Hrvatska radiotelevizija u prigodi svoje 50 obljetnice kupila satove od baš te tvrtke. A kad smo već kod Hrvatske radiotelevizije zanimljive su dvije činjenice jedna da je osoba zadužena upravo za informiranje nedavno dobila opomenu pred otkaz. Druga koju je obznanio GONG prije nekoliko dana da se službeno postavio upit pozivajući se upravo na ovaj zakon o tome koliko i kako je utrošeno sredstava iz proračuna kojim raspolaže Hrvatska radiotelevizija za odvjetničke usluge u 2011. godini. I dok je Hrvatska radiotelevizija do prije 2 mjeseca uredno odgovarala, jer je obveznik po ovome zakonu, gle čuda na ovo pitanje odgovara odbijanjem i tvrdi da više nije obveznik davanja informacija prema Zakonu o pravu na pristup informacijama. Pa je stoga informacija o tome koliko su potrošili novaca na odvjetničke usluge i za što točno proglašena poslovnom tajnom. Ja sam stjecajem okolnosti imao neki dan uvid u dokument iz kojega je vidljivo da je samo jedna odvjetnička tvrtka u razdoblju od 15. prosinca prošle do 16. siječnja ove godine fakturirala HRT-u ukupno usluga u vrijednosti od gotovo 5 milijuna kuna. Uopće ne dvojim da je postojao razlog poslovni interesi i sadržaji tih ugovora na temelju kojih je to fakturirano, ali jako sam skeptičan prema tome da javnost nema pravo znati nešto o tome. Koje su to usluge i po kojoj se to logici 24 odvjetničke tvrtke napajaju iz javnih sredstava HRT-a, a da mi recimo saborski zastupnici ili zainteresirana javnost nemaju pravo znati ništa o tome. Ako je sve čisto, transparentno, pošteno, čestito zašto se kriju te informacije? Ja se nadam da će agencija odmah reagirati jer ovo je javno obznanjena stvar. GONG ju je obznanio prije nekoliko dana. I dobro je, na koncu konaca da postoji ovaj zakon, nije dobro da se nije prihvatila ideja da o njegovoj realizaciji i poštivanju brine posebni povjerenik. Nije dobro što je ovaj posao dat na teret agenciji koja nije ekipirana. Čini mi se kao da je netko imao jasan interes da će se formalno to dati agenciji koja je neovisna, ali da joj se neće dati ni sredstva, ni prostor da taj zakon doista nadzire kako treba. Pa to je onda jedna vrlo licemjerna konstrukcija. Imamo onoga tko je odgovoran, tko može, ali eto nećemo mu osigurati prostor i sredstva. U tome smislu ja pozivam našu Vladu, Vladu koja je preuzela dužnost prije nepunih 5 mjeseci da promijeni ovaj stav, da promijeni svoj stav prema onima koji moraju nadzirati ovaj zakon i da pronađe i sredstva, a onda i mogućnosti angažiranja ljudi da agencija to radi na pravi, kvalitetan i prije svega za sve porezne obveznike zadovoljavajući način. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo 3 replike. Prvi se javio zastupnik Branko Vukšić. Izvolite.
Gospodine Beus govorili ste o HRT-u, o tome na koji način se krčmi novac, ali nije to jedini način na koji se na HTV-u krčmi novac, a da to javnost ne smije znati. Jedna od velikih boljka upravo na Prisavlju je i to da su sve financijske transakcije, a primjerice one najveće o recimo snimanju serija u vanjskoj produkciji gdje se deseci ili stotine milijuna kuna troši to je poslovna tajna. Kažnjavaju se oni koji traže da Uprava HRT-a javno progovori o tome na koji način troši javni novac. Pa je tako prije 10-ak dana Elizabeta Gojan zato što je progovorila o tome suspendirana, odnosno kažnjena ukorom pred otkaz. Mislim da bi i ovaj Dom trebao zauzeti stav da se takve stvari ne smiju događati, da ljudi koji traže da se javno govori o javnome novcu umjesto da se nagrade oni se kažnjavaju, a mi to mirno u ovome Domu promatramo već mjesecima. Umjesto da se svi podaci kako se troši novac na HRT-u stave na Internet da svi oni ljudi koji plaćaju televizijsku pretplatu, koji kopaju po kantama za smeće da bi mogli 80 kuna platiti gospodi na HRT-u znaju na što se troši novac mi nemamo pravo imati informaciju kuda se troši stotine milijuna kuna, a za to vrijeme uprava koja upropaštava HRT diže velike kredite kako bi isplatila plaće. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče Beus.
Kolega Vukšić vi ste jedan od zastupnika koji je na izvjestan način baš kao i ja možda privilegiran što se tiče ove teme zato jer kao predsjednik Odbora za informiranje zasigurno kao i ja dobivate jako puno informacija, ljudi se javljaju ne imajući se kome drugome obratiti i vama i meni šaljući dokumentaciju, dokaze da se na HRT-u netransparentno, nezakonito, nepropisno troši javni novac. Ali, evo podsjetit ću ili barem ukazati na to, da su ključni problemi na HRT-u barem kad se govori o odnosu uprave prema zaposlenicima počeli upravo onoga časa kad se javno počelo postavljati pitanje o transparentnosti trošenja novca kojim raspolažu. To je ključna točka. I utoliko ste apsolutno u pravu kad je god netko pokrenuo priču o tome koliko i po kojim uvjetima se plaćaju vanjske produkcije dok unutrašnji pogoni stoje nezaposleni zašto se i kako troše sredstva na određene usluge koje je moguće odraditi unutar kuće slijedila je hajka, javno kažnjavanje ljudi koji o tome javno se usude govoriti. I zato imamo sada situaciju da nam ljudi uglavnom poskrivećke s molbom da zaštitimo njihov identitet dostavljaju te informacije jer više ne vjeruju u vlastitu sigurnost. Ako je osobu koja je zadužena po Zakonu o pravu na pristup informacijama, dakle upravo to za davanje informacija, ako ta osoba sustavno obavještava najprije ljude u HRT-u o tome kako se nepropisno ponašaju i troše novac, ako je ta osoba dobila opomenu pred otkaz onda znadete koliko je sati. Krleža bi rekao da je to ponoć ljudske pameti.
Hvala. Imamo još jednu repliku, zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Hvala lijepo. Kolega Beus točno je ovo što ste rekli, ama baš sve bih potpisao, no moram se osvrnuti na ono što ste govorili kako dakle javna televizija sklapa ugovor sa određenim, postoje informacije jel' nekakve informacije, sa određenim odvjetničkim kućama. Čini se da je to zapravo obrazac po kojem se ponaša ne samo HRT nego i jedinice lokalne pa i regionalne samouprave. Upravo preko takvih ugovora koji su u neku ruku tajna i vrlo je teško doprijeti do njih, do tih uvjeta pod kojima su oni potpisani i gdje su zapravo, postoji ogromna sumnja zapravo za pranje novca u jednu svrhu. Drugo, govorili ste o Fimi media i tajnama koje su imala ministarstva ili javna poduzeća poput šta ja znam i Ministarstva unutarnjih poslova, HEP-a i ostalih koji su onda putem Fimi medije, a da mi o tome ništa nismo znali. Međutim postoje i druge tajne, nisu samo Fimi media tajna, tajna je kako je hotel Excelsior prodan u Dubrovniku, kako je privatizirana Erste banka, pardon Riječka banka, pa onda niz Dubrovačkih bogatstava koje su otišle a da mi o tome zaista ni dan danas ne možemo ništa znati, pa onda recimo Viktor Lenac i dotacije koje su išle bez ikakvoga informiranja javnosti, a da mi o tome ništa ne znamo pored toga što postoje i kaznene prijave o svim tim djelima mi još uvijek ništa ne znamo o tome, ja nisam čuo detalje toga. Hvala.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče.
Kolega Grubišiću ja dijelim dio vaših frustracija što kao narodni zastupnik ne možete doći do informacija koje su bitne između ostaloga i za to da kvalitetno obavljate svoj posao, nije prvi put. Sjetite se koliko puta nam je ovdje rečeno da ne možemo dobiti informaciju o tome da li je netko platio porez, ne koliki je porez platio, nego da li je netko platio porez jer je to prošla Vlada proglasila poreznom tajnom. Nije porezna tajna da li je netko, i ne može biti, da li je netko platio porez jer to mora biti javna stvar, radi se o javnome novcu. Tajna može biti samo koliko je poreza plaćeno i to ne za sve, i ta tajna ima svoje limite. Prema tome, ako se Vlada tako postavila s njom onda i Porezna uprava da mi kao narodni zastupnici ne možemo doći do elementarnog podatka o tome da li netko poštuje zakon, onda nije čudno što se i u drugim situacijama i u drugim resorima što su se ponašali tako. Ali evo vrijeme je da o tome javno govorimo i da tu praksu mijenjamo i da pozivamo i izvršnu vlast da tu praksu mijenja gdje god ukažemo na nedopustivost te prakse. Zato je važno da svi koji god misle da mogu i trebaju znati nešto o javnome, o trošenju javnih sredstava iskoriste ovaj institut koji im daje Zakon o pravu na pristup informacijama. I zato, hvala Bogu da ga imamo, ali bilo bi konačno vrijeme da svi oni koji ne odgovaraju na ankete, odnosno na svoju zakonsku obvezu da izvješćuju jesu li postupili po tome zakonu, dakle svi koji to ignoriraju u konačnici odgovaraju. Ako direktori javnih poduzeća ubuduće moraju odgovarati svojom vlastitom imovinom za poslovanje tih tvrtki, neka ubuduće odgovaraju za poštivanje zakona u ovome smislu i gradonačelnici, i načelnici, i župani, i direktori svih javnih poduzeća, i svi čelnici tijela javne ovlasti ne smiju se rugati građanima. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Imamo još jednu repliku, zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Evo kolega u svom govoru ste govorili o tome kako je Hrvatska televizija proglasila podatke o poslovanju, odnosno zastupanju odvjetnika poslovnom tajnom. Ja sam dala primjer u svom izlaganju kako je Vlada proglasila poslovnom tajnom jednako takva poslovanja. Na pitanje jednog zastupnika koliko je utrošeno, tko je zastupao pojedine tvrtke, državne tvrtke u potpunosti ili u djelomičnom vlasništvu države, pojedina ministarstva, pojedine agencije dobiva odgovor od tadašnje Vlade da je to poslovna tajna. E vidite to je, to je jedna etika pod kojom su se događale sve ove stvari Fimi media, koja ima puste podružnice, da tako nazovem po čitavoj Hrvatskoj što još nije niti dotaklo, dakle još se nitko toga još nije dotakao. I takva politika što je bila imala svoj veo, odnosno čitavo to postupanje Vlade, pod edigom poslovne tajne, osiromašilo je Hrvatsku, dovelo je takvu vladajuću politiku do optuženičke klupe. Ali ono što je još pogubnije i nemojmo zaboravit da je to samo bio nastavak politike devedesetih godina iste vlasti koja je državnom tajnom proglašavala ono što je trebala otkriti jer su za to ispaštali hrvatski generali. Dakle, to je bila državna tajna devedesetih godina, a od 2004. godine imamo u mirnodopsko doba poslovnu tajnu. Jedno i drugo pogubno je bilo za Hrvatsku i za pojedince, ali itekako je bilo plodonosno za pojedince, poslovna tajna državna kojom su mogli samo privilegirani poslovati s državom, naplaćivati se ali i za izmišljene poslove u tome je još najveći problem i to predstoji radi kažem, radi zdravlja nacije, radi zdravlja građana da to ova vlast otkrije i javno obznani.
Hvala. Imamo odgovor na repliku, zastupniče Beus izvolite.
Kolegice Antičević, potpuno ste u pravu. Bio je to zapravo odraz politike, koja je ciklički pokazivala kako se odnosi prema pravu javnosti da znade relevantne informacije. Ja ću vas podsjetiti samo na jedan slučaj, neki dan sam ga spomenuo pa je gospođa Kosor na to vrlo burno reagirala, ali to je činjenica. Hrvatski je Sabor 2008. godine obveza Vladu Republike Hrvatske da svake godine dođe pred Hrvatski Sabor s izvješćem o stanju države i nacije uvjetno rečeno. Dobili smo odgovor kad se 2010. nije dostavio takav, takvo izvješće i nismo mogli o tome razgovarati da je taj zaključak zapravo obvezivao samo Vladu koju je vodi gospodin Ivo Sanader, da se to na nju ne odnosi, kao da je u zaključku išta pisalo o imenima neovisno o tome tko su predsjednici, a tko ministri. Dakle, ako predsjednica Vlade ima taj stav da nema što ona izvještavati Parlament, onda i svi niže pozicionirani u hijerarhiji naravno da slijede taj stav i kažu nemate vi o tome što znati jer to je poslovna tajna. Ja se nadam da će recimo i ministar Linić i ravnateljica Porezne uprave Čavlović Smiljanec konačno javnosti podastrijeti informacije, da li je točno da je bivši ministar financija u nekoliko godina svoga mandata iskoristio upravo institut porezne tajne da bi diskretno, odnosno s pravom diskrecije nekima oprostio porezne dugove. Nomina sunt odiosa" pa neću spominjati o kojim se tvrtkama i pojedincima radi, ali volio bih da me sadašnje vodstvo i Ministarstvo financija, a osobito Porezne uprave demantira, bilo bi mi lakše. Kad bi se potvrdile te glasine bilo bi mi strašno teško jer bi me bilo sram, a vjerujem i vas da postoje izabrani i oni koji su bliže oltaru pa bolje čuju misu i oni koji su dakle u tom društvu privilegirani. Ja se nadam da je prošlo vrijeme privilegiranih, da je prošlo vrijeme u kojem nismo bili svi isti i neka bude svakome jednako, svak jednak po zakonu kako to naš Ustav i nalaže. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Završili smo sa raspravom pojedinačnom. Gospodine Bilić ukratko.
Poštovani potpredsjedniče, uvaženi zastupnice i zastupnici, gospođe i gospodo. Ja ću se samo kratko osvrnuti na rasprave koje smo saslušali danas ovdje. Zakonopisac je zapravo imao i izvanrednu namjeru i predosjećaj da o ovom zakonu treba raspravljati u Saboru. I ova današnja rasprava je pokazala punu opravdanost toga da se je člankom 25. obavezalo agenciju u ovom slučaju da podnosi izvješće o provedbi ovoga zakona i da onda zastupnici imaju pravo i mogućnost ukazati na sve nelogičnosti, nedoumice ili nedostatke u provođenju ovoga zakona. Ja se slažem da je ovo izvješće stvarno šuma u kojoj se zaista ponekad gubi samo drvo, ali evo to je tako ove godine. Sljedeće godine će biti drugačije, bit će konciznije i bit će konciznije i bit će rađeno po pravilima EU. Ono što je važno i što ste naglasili zapravo u svojim raspravama je odnos prava na pristup informaciji i odnos zaštiti osobnih podataka. To je nešto što je jako bitno i što u mnogome se preklapa. Mi smo prošle godine zapravo agencija u 11.mjesecu organiziralo u Zagrebu jednu konferenciju u suradnji sa europskim partnerima o pravu na pristup balansu prava na pristup informacijama i prava zaštite osobnih podataka. Uz sudjelovanje medija, uz sudjelovanje novinara dakle ljudi koji najčešće i predstavljaju informacije ali koji onda moraju balansirati između toga pravo na privatnost i prava javnosti da zna. Nažalost, agencija djeluje samo u drugom stupnju na principu žalbe. Mi ne možemo reagirati na povrede iz prava privatnosti pogotovo ne na internetu ukoliko ne zaprimimo žalbu, a svjesni smo da je Internet jako brz da se informacija pojavi u jednom času i za 10 minuta ili 24 sata kako je zastupnik Grubišić naglasio nestane. U međuvremenu u tom trajanju šteta je počinjena, nažalost agencija nema mehanizme promptnog djelovanje. Isto tako i ovaj slučaj sa HRT-om dakle agencija mora dobiti pisanu žalbu i tek onda može krenuti u proceduru zaštite prava na pristup informacijama. Još bih zastupnik Flego je istaknuo još dvije važne stvari, a jedna od temeljnih stvari kojoj će se agencija okrenuti u narednom periodu je i edukacija odnosno izlazak u javnost. Evo mi za petak i ovim putem vas pozivam i pozivam i hrvatsku javnost da nam se pridruži u prostorijama agencije. Organiziramo u suradnji sa Ministarstvom obrazovanja sa Udrugom učitelja Hrvatske sa Microsoftom organiziramo jedno predavanje o sigurnijem internetu. Znači ne samo o tome da zaštitimo djecu na internetu od raznih servisa, nego da im ukažemo na važnost davanja vlastitih informacija, vlastitih podataka, osobnih trećim osobama. Tu se još nameće i jedan pojam kojega nismo dotaknuli, a to je onaj "cloud computing" koji je sve prisutniji i koji zbog korištenja jeftinih resursa u trećim zemljama daje mogućnost suvremenim informatičkim sustavima da pohranjuju podatke izvan granica Hrvatske što je opet posebna problematika i o čemu se raspravlja i u Europskoj komisiji. Na kraju bih samo istaknuo da vaša u konačnici podrška ovome izvješću ja ju kao ravnatelj agencije ne doživljavam kao olakšanje evo sada smo dobili potvrdu rada, nego je shvaćam kao obavezu kao jedan zadatak da u periodu koji je pred nama, a to je još samo 6 mjeseci zapravo ove godine moramo poboljšati rad agencije, moramo biti prisutniji u javnosti, prisutniji u medijima i stalno ukazivati građanima na njihova prava na pristup informacijama ali također i na pravo zaštite ali i to je možda najbolji način da ova agencija ostvari svoju ulogu unatoč onim zakonskim kaznenim odredbama koje propisuju i kazne za neispunjavanje tih zakonskih odredaba. Ali mislim da je prevencija uvijek važnija i uvijek učinkovitija. Ja se nadam da ćemo imati podršku Sabora, da ćemo imati podršku Vlade i da ćemo te naše i naravno prije svega podršku javnosti i nevladinih udruga u našem radu i da ćemo do kraja godine ispuniti sve ono što smo si zacrtali. Još jednom vam zahvaljujem.
Zahvaljujem. Ovime zaključujemo raspravu, glasovat ćemo u 12 sati, a do 12 sati utvrđujem stanku.
Na kraju, godišnje izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu. Rasprava je zaključena, pa sukladno prijedlozima radnih tijela dajem na glasovanje slijedeći zaključak: "Prihvaća se godišnje izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2011. godinu." Tko je za? Protiv? Suzdržan? Utvrđujem da je zaključak ovaj koji smo sad izjasnili prihvaćen jednoglasno sa 109 glasova. Završavamo rad kolegice i kolege za ovaj tjedan. Nastavljamo s radom u srijedu 23.05.2012. godine u 9.30 sati, Sa Prijedlogom izmjena i dopuna Poslovnika Hrvatskog Sabora. Sve vas srdačno pozdravljam. Poštovane gospođe i gospodo zastupnici nastavljamo s radom na 4. sjednici Hrvatskog sabora i sve vas srdačno pozdravljam. Prije nego pređemo na rad, prema dnevnom redu dozvolite mi da čestitam gospodinu Tomislavu Karamarku na izboru za predsjednika HDZ-a i nadam se dobroj suradnji. Nastavljamo s radom. - Prijedlog odluke o izmjenama i dopunama Poslovnika Hrvatskog sabora Predlagatelj odluke Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav. Prijedlog akta primili ste na klupe. Kod donošenja ove odluke primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na prvo čitanje zakona, dakle to su članci 144. do 150. Poslovnika. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za lokalnu i područnu regionalnu samoupravu, Odbor za pravosuđe, Odbor za obitelj, mladež i šport. Izvješće ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog, što bi bio gospodin Josip Leko potpredsjednik Hrvatskog sabora i predsjednik Odbora za Ustav, Poslovnik i politički sustav. Izvolite.