Bon dia, diputats, diputades... Reprenem la sessió –gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el model educatiu]] [[310-00295/12]] El quart punt de l'ordre del dia són les preguntes orals al Govern. I la primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Daniel Serrano, i és sobre el model educatiu. Diputat, quan vulgui.
Gracias, presidente. Señor conseller, ¿cómo valora la repercusión que está teniendo el Decreto sobre la programación de la oferta educativa y el procedimiento de admisión en los centros educativos de Cataluña?
Per respondre la pregunta té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló; quan vulgui.
Gràcies president. Senyor diputat, aquest projecte de decret està en període de debat, consens i negociació. Precisament està pendent del primer informe del Consell Escolar de Catalunya, que s'emetrà en un ple d'aquesta setmana. [[Pausa.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat –disculpi.
Gracias, presidente. Señor Bargalló, usted sabe perfectamente que en la escuela concertada, y muy especialmente en la diferenciada, existe una honda preocupación con este decreto: preocupación de los padres y madres que optan por este modelo educativo y que ven cómo quiere limitar su capacidad de elección; preocupación en los centros educativos concertados, desde los profesores a los gestores de los propios centros, porque ven eliminada su autonomía de autogestión, y preocupación de patronales y asociaciones del sector, porque observan cómo se les quiere imponer un modelo en el que no creen, y además sin la financiación suficiente. Como ve, señor Bargalló, la preocupación en la escuela concertada es alta, y razones no faltan. Usted pretende imponer este decreto sin el consenso de la comunidad educativa afectada y con un articulado que vulnera claramente la Constitución. Y todo para enjuagar su deficiente gestión al frente del sistema educativo catalán. Señor Bargalló, los problemas de la educación pública no se solventarán a costa de pisotear los derechos de la educación concertada. Con este decreto usted firma una declaración de guerra a la escuela concertada, y así lo acreditan las más de 120.000 firmas presentadas contra este decreto. No entendemos a qué viene cuestionar el actual modelo de la red educativa catalana, formada por centros públicos concertados y privados, que garantiza no solamente la educación para todo el mundo, sino que además preserva el máximo pluralismo educativo. Señor Bargalló, este decreto pone fin a este modelo, no respeta el derecho de los padres a poder elegir la educación de sus hijos y quiebra la autonomía de los centros concertados para autogestionarse. Con este decreto lo que usted pretende es, ámbitos de decisión que corresponden a los padres y a los centros concertados, sustituirlos por su exclusiva decisión. Por eso, señor conseller, no siga adelante, y mejor que retire este decreto. No tiene ningún sentido que un gobierno que ya ha escrito el epitafio de la legislatura pretenda condicionar el próximo curso escolar aprobando un decreto que lo único que busca es terminar con el modelo de escuela concertada, vulnerando el derecho de los padres a poder elegir la educación de sus hijos. Por eso, señor Bargalló, retire este despropósito de decreto y no atropelle los derechos de decenas de miles de padres que, insisto, lo único que pretenden es elegir la educación de sus hijos. Muchas gracias.
Per respondre de nou té la paraula el conseller.
Gràcies, senyor president. Senyor diputat, primer llegeixi's el decret, perquè el que vostè ha dit només és conseqüència de no haver-lo llegit. Si se l'hagués llegit, veuria que allò que ha dit no és cert. Aquest decret i el Decret de concerts educatius, que estem negociant des del mes de juliol amb les diverses patronals de l'escola concertada, i avui mateix hi ha una reunió per continuar negociant, ambdós decrets provenen del Pacte contra la segregació, ambdós decrets provenen de la Llei d'educació de Catalunya i ambdós decrets provenen del Pacte nacional per l'educació. Per tant, provenen de línies marcades per un ampli consens. Vostè ha dit i ha parlat de l'escola diferenciada, que em sembla que és el que a vostè realment li fa mal, dels decrets. Els decrets van a defensar drets, els drets també de les famílies de l'escola concertada. Al que no van és a defensar privilegis. Estem pels drets i estem contra els privilegis. I estem contra la segregació dels alumnes per gènere. I els decrets deixen clar allò que la LEC ja deixa clar: no hi haurà concerts educatius per a aquelles escoles que segreguen per gènere. No hi haurà concerts educatius per a aquelles escoles que segreguen per gènere. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques per a evitar el patiment de les víctimes de violència masclista i afavorir-ne la recuperació emocional]] [[310-00299/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques per evitar el patiment de les víctimes de violència masclista i afavorir-ne la recuperació emocional. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Najat Driouech. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, consellera. El Grup Republicà tenim molt clar que un dels principals reptes que hem d'abordar com a societat és garantir la igualtat efectiva entre homes i dones. I per això des de la nostra acció de govern hem estat compromesos en aquest objectiu, des de la visualització de les dones pageses a les malalties femenines, fent canviar paradigmes i establint nous referents a la nostra infància. Conseqüentment, és important que també reforcem dates assenyalades com les d'ahir, el Dia Internacional de la Dona i la Nena en la Ciència. Des de la nostra responsabilitat pública, sempre treballem en conseqüència amb aquest objectiu, i un bon exemple és el Pla d'igualtat d'aquest Parlament o el Ple monogràfic sobre els drets de les dones. De fet, hauríem de mantenir viu el debat sobre el dia a dia de les dones, perquè no hem acabat la feina. Hem de fer-ne un impacte social gran, perquè la societat, de forma transversal, ens posi d'una vegada per totes en el centre. I no podem oblidar que dins d'aquest repte un dels factors més brutals és la violència masclista, que cal combatre amb el compromís de tota la ciutadania. Tots els canvis sumen: des de la millora de la il·luminació dels nostres carrers, amb una perspectiva de gènere, fins a la denúncia de qualsevol tipus de masclisme o micromasclisme. I, per tant, també afecta els jutjats. Davant de l'anunci del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya de reordenar els jutjats de violència sobre les dones, que comporta un allunyament de les víctimes d'aquests jutjats, és important que els municipis s'hagin confabulat per plantar-hi cara. I nosaltres també. Per això volem saber, consellera: quines accions en aquest sentit ha emprès el seu departament? Com pensa, des del Departament de Justícia, treballar per fer front a una xacra que només en el que portem d'any ja ha assassinat cinc dones a Catalunya? Com pretenen millorar l'atenció a aquestes víctimes de violència masclista?
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Diputades, diputats..., diputada, gràcies per la pregunta. Miri, cada any tenim a l'entorn de 23.000 denúncies per violència masclista. L'any passat van morir nou dones i vostè apuntave també les que ja portem tot just començar l'any. Hem d'evitar la doble victimització de les dones, de les dones que pateixen violència masclista, i per tant, també, l'angoixa i el patiment que comporte, doncs, enfrontar-se a un procediment i a la denúncia. I això què vol dir? Que hem de ser molt més ràpids, ràpides en la identificació de les seqüeles, dels danys físics, psíquics, de les dones i de les filles i els fills. I també hem de ser molt més eficaces i eficients a l'hora d'identificar trastorns, l'agressivitat, el consum, les addiccions de les persones que són també els agressors. I ara, en aquests moments, estem trigant una mitjana d'un any. Evidentment, és massa temps, i hem de posar l'accent en que necessitem menys temps, i això vol dir que, en el nou sistema que establirem, el màxim de temps per a l'elaboració dels informes serà de sis mesos. És això..., i en aquest sentit desplegarem un sistema de funcionament nou als jutjats de violència masclista, que voldrà dir equips que treballaran de forma coordinada i conjuntament, forenses, psicòlegs, treballadors socials, sota la batuta d'un coordinador que farà que hi hagi un únic informe, i, per tant, això escurçarà els temps de la instrucció, i també, doncs, la manera que les víctimes puguin recuperar-se emocionalment més ràpid. Ja saben vostès que Catalunya està a la cua de tot l'Estat en ordres de protecció, com són les ordres d'allunyament per a les víctimes de violència masclista. Per tant, hi posem un element més perquè això no sigui així. I, com vostè em preguntave directament, nosaltres no compartim la proposta de modificació de la demarcació judicial feta pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. L'Administració de justícia ha d'estar al servei del ciutadà, ha de ser propera al ciutadà, no allunyar-la encara més. I és evident que la justícia també necessite una mirada feminista, biaix de gènere i la mirada de la dona en el que és el desenvolupament de l'Administració de justícia. Per això nosaltres apostem per l'Observatori de la Violència Masclista en l'àmbit de justícia; per la Unitat Autogestionada de Dones de Brians 1; pels cursos sobre masclisme a les presons, masclisme i micromasclisme; pel reconeixement de les persones transsexuals als centres penitenciaris; per la supressió del biaix de gènere i les expressions masclistes...
Consellera, ha acabat el seu temps.
...també en textos del...
Gràcies. [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]] Gràcies, consellera. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre els serveis ferroviaris a les Terres de l'Ebre i al Camp de Tarragona]] [[310-00300/12]] La següent pregunta és sobre els serveis ferroviaris a les Terres de l'Ebre i al Camp de Tarragona, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Alfons Montserrat. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades, bon dia. Bé, ajuntaments, consells comarcals, entitats i moviments socials de les Terres de l'Ebre han manifestat el seu disgust i rebuig per la nova planificació de serveis ferroviaris anunciada pel Govern espanyol. De fet, vint anys d'espera i 700 milions d'euros d'inversió després, la sensació generalitzada al nostre territori és la de sentir-nos enganyats i amb un pitjor servei. L'entrada en funcionament de la variant Vandellòs-Tarragona, lluny de millorar el mapa de serveis, ans al contrari, suposa un retrocés inacceptable respecte al que teníem fins ara. I no és de rebut que, en aquesta suposada millora, els trens regionals encara no hagin recuperat el temps de duració dels trajectes que tenien abans de la modificació que es va fer el 2016. Tampoc s'incrementen les seves freqüències de pas, els serveis regionals de les línies R-15 –Reus, Mora, Flix– i R-16 –que serien Tortosa, Aldea, Ametlla, fins Tarragona– són poc fiables i la durada del trajecte fins a Barcelona triga més avui dia que no pas ara fa vint anys. I la nostra connexió amb el nord de Castelló continua sent massa limitada, eh? Considerem inacceptable que a l'Ebre se'ns haja suprimit l'aturada dels Euromeds i substituït per un únic servei d'alta velocitat al dia cap a Barcelona, de la mateixa manera que torne a suposar un greuge per a Tarragona ciutat el fet de passar a ser l'única capital de província sense Euromed. Les modificacions en els horaris dels trens regionals també suposen un greuge per als veïns i veïnes de Tarragona, que han perdut freqüències en les hores punta. Per això necessitem més serveis d'alta velocitat al territori, connexions de trens llançadora fins a l'estació del Camp de Tarragona i, si escau, l'adequació de tarifes de trens com els Talgo. I és per este motiu que este diumenge, dia 16, la gent de l'Ebre, com tantes vegades hem fet, tornarem a manifestar-nos, aquesta vegada a l'Aldea, en contra de la degradació del servei ferroviari i per uns trens dignes. I és per això, conseller, eh?, que us demanem si ens pot explicar les millores que s'estan treballant per al nou mapa ferroviari de les Terres de l'Ebre i Camp de Tarragona...
Diputat, ha acabat el seu temps...
...així com la possibilitat de seguir... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies. Per respondre té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet.
Moltes gràcies, president. Conselleres, consellers, diputades i diputats..., diputat, l'aposta del Govern de la Generalitat, i concretament també del Departament de Territori, pel Corredor Mediterrani ha estat ferma i històricament, doncs, contrastada. Nosaltres com a govern vam apostar perquè es fes aquesta variant entre Vandellòs i el nus de Vila-seca, perquè havia de significar efectivament una millora substancial dels serveis ferroviaris al Camp de Tarragona i a les Terres de l'Ebre, i també en la nostra relació amb el País Valencià. El que passa, que ha estat una obra enverinada, enverinadíssima; ha trigat molt a acabar-se i quan finalment s'ha posat en servei no compleix les expectatives que ens havíem marcat ni com a govern ni evidentment des del territori. Nosaltres havíem previst que podia passar una cosa semblant. I, de fet, a mitjans de l'any passat ja vam presentar una oferta de serveis ferroviaris a Renfe que el que feia era no rebaixar ni el servei ni la qualitat del servei. Però li he de dir que no ens van escoltar. Li he de dir que, finalment, després d'haver-nos avançat amb aquesta proposta de serveis ferroviaris, a mitjans de desembre de l'any passat –per tant, molt al damunt de la data de posada en servei de la variant–, se'ns va presentar la nova oferta de serveis ferroviaris en la que vèiem clarament com es prioritzava la possibilitat comercial entre Barcelona i València en detriment dels serveis amb Tarragona i les Terres de l'Ebre, tant els interiors com en la seva relació amb Barcelona. Vam fer el que vam poder. Vam oferir mantenir el contracte dels Euromeds i no se'ns va acceptar. Només se'ns va oferir un slot –el que s'anomena una «tanda–, que hem cobert amb aquest Avant, que vostè hi feia referència, que és insuficient. Però també és veritat que tenim alta velocitat entre Tortosa i Barcelona, amb un horari competitiu, amb uns preus similars als que tenim amb la resta de capitals de demarcació, però continua sent insuficient. Nosaltres continuem lluitant perquè els serveis ferroviaris recuperin aquella velocitat dels regionals que se'ns va prometre quan es va tirar endavant les obres de la variant. I evidentment tot això ho hem de complementar; ho hem de complementar també amb millors serveis de bus. Ja sap vostè que tenim subvencionats amb un euro tots els serveis interurbans de les Terres de l'Ebre; també tenim el sistema de Camp de Tarragona, doncs, integrat, amb títols també subvencionats que permeten la intermodalitat. En definitiva, nosaltres el que farem des del Govern de la Generalitat és continuar treballant perquè els serveis ferroviaris de Tarragona i de les Terres de l'Ebre acompleixin les expectatives del territori [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , també amb aquesta obra enverinada...
Conseller...
...de la variant de Vandellòs.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el programa «No em canviïs la llengua]] [[310-00301/12]] La següent pregunta és sobre el programa «No em canviïs la llengua. I formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Anna Erra. Quan vulgui, diputada.
Gràcies, president. Benvolguda consellera, a Catalunya, històricament terra d'emigració i d'acollida, la llengua catalana ha incorporat sempre nous parlants. Atenent els fluxos migratoris provinents d'arreu del món que tenim a Catalunya, la llengua catalana és un important valor d'integració i cal garantir-ne l'accés al seu aprenentatge, al seu ús com a element de cohesió social i com a generador d'oportunitats. Ara bé, què ens passa? Doncs que un dels costums i un gran defecte de molts catalanoparlants és el de canviar la llengua. És a dir, passar-se directament al castellà quan l'interlocutor que tenen al davant els sembla que és estranger o simplement no parla català. Hi ha una confusió, existent entre els catalanoparlants, que perjudica greument la nostra llengua. Pensen que adreçar-se a algú en castellà és un acte de respecte. I no és així. Sovint, quan canviem d'idioma, eviten que els que la volen aprendre no puguin fer-ho. El català és una llengua d'acollida, que agermana, que ofereix oportunitats al país on vius. Ara bé, si aquesta no aconsegueix seduir nous parlants i fer-la habitual entre ells, cada vegada serà més difícil que el català creixi. Hem de conscienciar els catalans autòctons que hi ha gent nascuda a fora que vol i cal aprendre el català [[remor de veus]] , i posar fi al costum molt present en determinades zones del país de parlar sempre en castellà amb qualsevol persona que pel seu aspecte físic o pel seu nom no sembla catalana. El setembre passat [[persisteix la remor de veus]] es presentava la iniciativa...
Silenci!
...«No em canviïs la llengua, una campanya impulsada precisament, per persones nouvingudes que defensen la llengua que ens uneix, que ens iguala, que ens agermana, la llengua catalana. [[Remor de veus.]]
Silenci, tothom...
A més a més [[persisteix la remor de veus]] de demanar condicions favorables...
Silenci, tothom!
...per facilitar l'accés al català, la iniciativa vol conscienciar els catalanoparlants perquè no canviïn la llengua quan creuen, per l'accent o pels trets físics, que el seu interlocutor no és nascut a Catalunya. Per tot això, la pregunta que li formulo, consellera, és: ¿quina és la valoració del Govern sobre el programa «No em canviïs la llengua?
Per respondre la pregunta té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Mariàngela Vilallonga. Demano silenci a tots els diputats i diputades. Endavant, consellera.
Moltes gràcies, president. President –estic contenta que sigui aquí altra vegada–, consellers, conselleres, diputats, diputades... Com a vostè, diputada senyora Anna Erra, al Govern ens preocupa l'ús social de la llengua catalana i aplaudim totes les iniciatives que facilitin l'accés a la llengua perquè tothom se la faci seva. Per aquest motiu, valorem molt positivament i favorablement accions com aquesta campanya, que va aparèixer el mes de setembre de l'any 2019, amb aquest lema: «No em canviïs la llengua. L'objectiu és just aquest: que els catalanoparlants mantinguin el català quan conversin amb persones que no saben si el parlen. Vull posar en relleu la importància de la campanya pel compromís que suposa que persones nouvingudes arrelades al país se sumen i abanderen la defensa del català. Gràcies, senyora Rosario Palomino, i a totes les persones que estan amb vostè, i la saludo amb afecte, gràcies per ser aquí avui, i gràcies també per creure que el català és llengua d'acollida, que agermana, per ajudar-nos a no deixar perdre la llengua. Segons la darrera Enquesta d'usos lingüístics de la població, del 2018, gairebé 900.000 persones nascudes a l'estranger han manifestat interès per aprendre català a Catalunya. Per això, des del Departament de Cultura donem suport a aquesta campanya; n'acompanyem la difusió i la promovem entre els més de vuitanta mil alumnes i els vint-i-dos centres del Consorci per a la Normalització Lingüística. Des que es va crear el consorci, l'any 1989, s'han inscrit als cursos de català quasi 2 milions de persones, i, des de 2008, el curs en línia Parla.cat ha acollit més de 240.000 inscripcions per aprendre català. Ara el Consorci per a la Normalització Lingüística inclou més mesures de tipus econòmic perquè tothom pugui aprendre català. Ja eren gratuïts els cursos de nivell inicial i amb els nous pressupostos del 2020 ampliem la gratuïtat a altres...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...cursos de nivell bàsic. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'acord en les postemergències]] [[310-00302/12]] La següent pregunta és sobre l'acord en les postemergències. I formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Marta Madrenas. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt bon dia, benvolgut president, conselleres, consellers, companys i companyes, diputats. Fa ben poques setmanes que el temporal Gloria va assolar Catalunya. Consellera Budó, en primer lloc, crec que cal que tinguem un record per totes les víctimes. I, en aquest sentit, enviem una abraçada plena d'escalf a tots els seus familiars i a tots els seus amics per la situació tan dolorosa que hauran d'afrontar, doncs, tots aquests dies. Però el temporal va deixar també escenes de desolació, especialment al delta de l'Ebre, al Baix Ter i a les hortes del Tordera. En només cinc dies, a conseqüència de l'extrema violència del temporal, es van haver d'activar els tres plans d'emergència alhora –el Neucat, el Ventcat, l'Inuncat–, una circumstància realment excepcional. Si bé és cert que el clima mediterrani ens té acostumats a episodis de pluges torrencials i virulentes, no podem obviar, no obstant, que també ens trobem davant d'una palpable crisi climàtica que ens situarà cada cop més sovint en situacions d'emergència com les viscudes recentment. Durant cinc dies que semblava que no acabarien mai, els alcaldes i alcaldesses, regidors i regidores d'aquest país, van treballar colze a colze amb el Govern, amb el president Torra al capdavant, per articular una gestió que va ser certament molt complexa. El món local i el Govern van ser sempre al peu del canó, i els equips d'emergència, tots els cossos de policia, de bombers, sanitaris, de protecció civil, agents rurals, també els voluntaris de protecció civil, associacions de veïns, direccions de centres escolars i tants d'altres, es van mostrar amb una intensa vocació de servei públic i extraordinàriament preparats i professionals. Tot aquest engranatge al servei de la gent va ser efectiu, i, per això, també ha estat tan ben valorat per la ciutadania. Però ara cal gestionar la postemergència, consellera. Com pot el Govern ajudar a pal·liar els danys patits? Quines propostes té el Govern per afrontar encara millor futures situacions d'emergència com les que vam viure? Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Gràcies, diputada. Em consta certament que vostè, com a alcaldessa també de la seva ciutat, i altres alcaldes en d'altres ciutats d'aquest país, doncs, han viscut aquesta emergència que s'ha produït aquests darrers dies i també són bons coneixedors de les necessitats que es generen en aquesta nova etapa, que és la de la gestió de la postemergència. I, efectivament, fa poques setmanes que el nostre país va ser colpit pel temporal Gloria. Però malauradament aquest no ha estat l'únic desastre natural que hem patit aquest darrer any. Estem parlant dels aiguats en el Ter, estem parlant dels aiguats a Tarragona, de l'incendi a la Ribera, dels aiguats a la Conca i a les Garrigues, i, recentment, com dèiem, el temporal Gloria. I tots aquests casos de desastres naturals, només aquests, són els que hem patit aquest darrer any. Per tant, doncs, com a govern certament s'arriba a la conclusió de que aquest ja no és un fet extraordinari. Tal com ens diuen els estudis, el canvi climàtic certament ha provocat que els problemes que abans eren puntuals s'han convertit en problemes estructurals, i, per tant, la resposta que hem de donar des del Govern també ha de ser una resposta estructural. I davant d'aquesta realitat hem aprovat el Programa de coordinació de les mesures postemergències pels casos de desastres naturals i d'altres emergències, perquè necessitem un protocol clar en la resposta institucional i perquè necessitem la creació de mecanismes de coordinació entre els diferents departaments de la Generalitat i entre les diferents administracions. Com li deia al principi, vostè com a alcaldessa coneix bé les necessitats de la postemergència, i les funcions que tindrà aquest programa, precisament, creiem que hi donaran resposta. Parlem, per exemple, de la recopilació i l'anàlisi dels danys i els perjudicis; parlem de la coordinació de les diferents mesures dels diferents departaments o administracions; de la redacció d'un pla de recuperació que reculli totes aquelles mesures adoptades per totes les administracions, o del seguiment de l'execució d'aquestes mesures adoptades i l'avaluació del seu impacte i la realització també de propostes de millora. I això, a més a més, ho farem, cada vegada que s'hagi de desenvolupar aquest programa, es farà amb un gabinet de coordinació i també comptant amb les comissions territorials, de manera que el Govern i tots els agents del territori treballin coordinadament. Això és fonamental. Som davant d'una nova realitat que transforma la resposta que fins ara era extraordinària en una resposta ordinària, perquè els fets com el temporal Gloria a casa nostra ja no són excepcionals i cal estar...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...preparats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'Hospital Sant Bernabé, de Berga]] [[310-00293/12]] La següent pregunta és sobre l'Hospital de Sant Bernabé, de Berga, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Marta Moreta. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, consellera. La cessió de l'Hospital Sant Bernabé, de Berga, al CatSalut és un tema que ja fa temps que està a la taula de la Generalitat de Catalunya. L'objectiu d'aquest canvi de gestió permetria mantenir els dispositius d'assistència sanitària i sociosanitària en funcionament dins del sistema públic, garantint la seva viabilitat, intensificant la seva capacitat resolutiva i qualitat en benefici, evidentment, de la població. De fet, aquesta idea ja la va anunciar el seu antecessor el 2017. Aleshores va explicar que es constituiria una nova empresa pública del Servei Català de la Salut per gestionar l'hospital de caràcter comarcal, i que s'anomenaria Salut Catalunya Central, el qual entraria en funcionament, previsiblement, l'1 de juliol del 2018. Això suposava un canvi de titularitat de l'equipament sanitari, el qual deixava de dependre administrativament del consistori berguedà per passar a mans de la Generalitat. El 2018 el Consell de Direcció del CatSalut va aprovar la proposta d'estatuts de la nova empresa pública Salut Catalunya Central i el conveni regulador a subscriure entre la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Berga amb la finalitat de gestionar l'Hospital de Sant Bernabé. Em podria dir com està en aquests moments la creació d'aquesta empresa pública?
Per respondre la pregunta té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. Diputada, doncs bé, vostè ja ha fet una exposició de tot l'històric, no?, d'aquesta decisió d'enfortir el sistema de salut de Catalunya, precisament amb entitats que es gestionaran des del Servei Català de Salut i que fins ara es gestionaven des dels mateixos ajuntaments. Per què això? Doncs perquè per poder afrontar aquests reptes de futur que té el nostre sistema de salut cal, precisament, donar eines; eines que, en aquests moments, a molts ajuntaments els és molt complicat. I, per tant, en un ajuntament com el de Berga, que el pressupost de l'hospital supera el pressupost del mateix ajuntament, això es fa imprescindible. En això s'hi ha estat treballant des del Departament de Salut; evidentment, des de l'Ajuntament de Berga, i des del Departament de Vicepresidència, Economia i Hisenda de la Generalitat de Catalunya. Vostè sap que en l'Administració calen..., i, sobretot si volem fer les coses bé, cal tenir tots els informes, cal passar tots els tràmits adequats perquè aquestes decisions siguin robustes i es mantinguin, evidentment, i no causin, sobretot, cap problema en origen, i per tant, això és el que estem fent. Això és el que estem fent per treballar-ho i per poder tenir també en les properes setmanes..., doncs, fer realitat això: l'empresa pública –empresa pública– de Salut Catalunya Central, imprescindible per poder tenir aquest conveni regulador que regularà l'activitat de l'hospital nostre, del sistema de salut de Catalunya.
Per repreguntar té la paraula la paraula la diputada.
Bé, consellera, estaria bé que aquest «un parell de setmanes es concretés ja directament, perquè des del 2018, doncs, ja..., i 17, que ho va fer el seu antecessor, ja ha plogut bastant. És evident que és un problema per a l'Ajuntament de Berga, un ajuntament de setze mil habitants, perquè hipoteca, com deia, tot l'ajuntament per dedicar la seva tasca diària, que és augmentar recursos i poder fer endeutament per fer obres. Sap, consellera –i, evidentment, segur que ho sap–, que l'Ajuntament de Berga ha hagut de fer una pòlissa de crèdit per fer front als pagaments del personal de l'hospital? Tot i que els pressupostos que previsiblement s'aprovaran properament preveuen una inversió de 600.000 euros, que s'ha d'agrair, ara la seva conselleria –ara, en aquest moment– es despenja amb la idea que cal redactar un pla de viabilitat, quan semblava que tot estava a punt per al seu traspàs. Quin és l'argument ara d'aquesta petició? I, sobretot, consellera, perquè cal que la població ho sàpiga, voldríem saber –i que sigués concreta per...
Diputada, se li acaba el temps.
Sí, perquè..., quan es farà el traspàs de la gestió?
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Bé, si vol li explico què va fer ploure i que va fer caure el 155 que vostès van recolzar. [[Remor de veus.]] Aquesta és una, aquesta és una i ho hem explicat mantes vegades, que és el que es va endarrerir en tots aquests mesos que ens va deixar el 155 sense govern a la Generalitat de Catalunya. Dit això, hem estat treballant molt intensament per enfortir el sistema de salut de Catalunya, el mateix que hem fet a Móra d'Ebre, el mateix que hem fet amb l'Hospital de Reus, el mateix farem amb l'Hospital de Berga, perquè hi ha una prioritat clara, que és l'assistència i que és procurar i buscar aquesta equitat en l'atenció sanitària. I això vol dir que posem molt especial èmfasi en aquest context, un context del Berguedà, un context amb poca població, un context amb població envellida, que li cal –li cal; imprescindible– tenir eines per poder treballar millor en xarxa i millor connectat dins el nostre sistema de salut de Catalunya. Per tant, hi estem posant de tot, nosaltres no ens despengem amb res que no sigui mirar per l'assistència de la gent.
Consellera, gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la situació dels agricultors]] [[310-00294/12]] La següent pregunta és sobre la situació dels agricultors i la formula, en nom Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Òscar Ordeig. Quan vulgui.
Bon dia, president. En primer lloc, alertar de la perillositat de valorar les persones per la seva imatge, eh?, i el seu aspecte. Tots som catalans i hem de ser reconeguts com a tal. [[Aplaudiments.]] En segon lloc... [[persisteixen els aplaudiments]] –que em passa el temps, companys–, un reconeixement i recolzament des del Parlament a agricultors i ramaders i un suport a les demandes i a les mobilitzacions per la crisi de preus i per la crisi del món rural. És un repte de país que ens interpel·la a totes i a tots. Consellera, som un referent europeu agroalimentari, som referents en producció d'aliments saludables, som el 17 per cent del PIB de la indústria de Catalunya, però, malauradament, també som davant d'una greu crisi pels preus que es paguen a..., que reben els agricultors, som davant d'una greu crisis, som davant d'un greu problema de país que requereix l'atenció de tots, que també es reprodueix a altres parts de l'Estat, que també es reprodueix a altres parts d'Europa, i que agreuja la despoblació i la crisis del món rural. Creiem, consellera, que el món agrari, el model agrari actual està en crisis i cal ajudar-lo. Estem davant d'un retrocés, que esperem que no sigui irreparable, de pobles petits, de territoris i la desaparició de moltes explotacions. Consellera, un quilo de préssecs fa deu anys es pagava al productor a seixanta cèntims, en aquests moments s'està pagant a vint cèntims. Seixanta cèntims, vint cèntims per un quilo de fruita, quan l'IPC ha pujat un 18 per cent, quan tots els preus, els costos han pujat. Consellera, quines mesures prendrà el Govern per tal de fer front a la crisi de preus dels productors d'aliments?
Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, la senyora Teresa Jordà. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Molt bon dia a totes i tots. Senyor Ordeig, gràcies per posar de manifest aquesta preocupació que, com molt bé diu vostè mateix, no és o no hauria de ser una preocupació només del departament que tinc l'honor d'encapçalar, sinó que és, evidentment, una preocupació de país, i que va molt més enllà, se circumscriu molt més enllà del nostre país, perquè és una problemàtica, evidentment, que afecta altres territoris de l'Estat i, òbviament, també d'Europa. Bé, sap vostè també perfectament, com jo, que la problemàtica dels preus és una problemàtica que ve de lluny, sap també perfectament que és un problema estructural i que, justament, aquest problema estructural vol dir que l'hem d'abordar des de molts punts de vista. Nosaltres, com a departament estem en aquesta qüestió; de fet, penso –i ho dic convençuda– que hem fet més d'allò que ens pertoca, però, malgrat tot, també sumant-nos absolutament a les reivindicacions del sector, estem amatents a seguir treballant en tot allò que puguem, és més, a inventar o reinventar. De fet, subscrivim també el manifest dels alcaldes i estem absolutament al costat del sector i de la reivindicació d'aquest divendres. Però, en qualsevol cas, també exigint amb tota la diligència del món les responsabilitats d'altres administracions, no només de la Unió Europea, també del ministeri.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Consellera, amb un 1,3 per cent del pressupost a Agricultura no arribarem enlloc. Tampoc arribarem enlloc retallant un 80 per cent de la inversió pública des del 2010 als territoris amb més dificultats, com Lleida o Terres de l'Ebre. Nosaltres ho hem proposat i ho tornem a posar sobre la taula: ens cal reunir el sector, els partits i definir una estratègia conjunta amb pressupost i mesures des d'aquí, amb el finançament necessari. I també ens cal, naturalment, anar a les reunions a Madrid, no deixar la cadira buida; com també anar a Brussel·les i allà on es defensin els interessos de tots els catalans i les catalanes. La lluita dels agricultors aragonesos, valencians o balears moltes vegades és compartida amb la nostra. I a mi em dona la sensació que al final tot són excuses, tot és la retòrica de la república imaginària, la retòrica del 155, al final, per evitar prendre solucions i estem convençuts que això no taparà tants incompliments...
Diputat, ha acabat el seu temps. Gràcies.
...i tants greuges al sector i al territori. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Dues prèvies molt ràpides, perquè amb un minut no sé si tindré temps. Primera qüestió: la complicitat d'Aragó, de Múrcia, de qualsevol altra comunitat autònoma la volem i la necessitem. De fet, si només nosaltres, només Catalunya fa un pla d'arrencades, amb 10 milions d'euros damunt la taula, i la resta de territoris no la fan, serveix de ben poc. Dos: per més vegades, senyor Ordeig, que vostè repeteixi i escrigui en diferents diaris de Lleida que el pressupost del departament és el pitjor dels últims deu anys, això no serà veritat. No serà veritat. I l'hi diu algú de lletres, però que, evidentment, té perfectament entès que de l'últim pressupost del 2015 fins al pressupost d'avui, el pressupost d'aquest departament ha augmentat un 30 per cent. És insuficient? De ben segur. De ben segur, perquè a aquest país encara li falta comprendre..., i crec que justament el que està passant és una oportunitat, encara ens falta entendre, també al Parlament d'aquest país, que l'agricultura, la ramaderia i la pesca d'aquest país és un sector imprescindible per al país i que l'hem d'abordar des de tots els punts de vista. I no s'amoïni: ahir vaig tenir l'ocasió de parlar amb el ministre –avui no soc a Madrid, soc aquí, perquè també tenim una funció important– i el que avui abordaran a Madrid sap el ministre que hi estic d'acord. Ara només esperem que sigui veritat.
Consellera, se li ha acabat el temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre els concerts educatius i el procediment d'admissió en els centres del Servei d'Educació de Catalunya]] [[310-00298/12]] La següent pregunta és sobre els concerts educatius i el procediment d'admissió en els centres del Servei d'Educació de Catalunya, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés.
Bon dia. Gràcies, president. La segregació escolar és una font claríssima de desigualtats i vulnera el dret a l'educació en condicions d'igualtat d'oportunitats. Aquests darrers dies, hem vist amb preocupació com una part de les patronals de l'escola concertada i els sectors més conservadors de la societat catalana movien cel i terra contra el nou decret d'admissió. De fet, ho hem vist ara mateix amb la intervenció del Partit Popular. Un decret que, al nostre entendre, pretén combatre la segregació. Conseller, pot garantir que el decret tirarà endavant en els termes que està redactat actualment –que són els termes del Pacte contra la segregació–, que ho farà amb el suport de tot el Govern, i que ja, per fi, d'una vegada per totes, deixarem de finançar amb recursos públics les escoles que discriminen per sexe? I que detectaran i s'atendran com cal i amb la dotació de recursos suficients tots els casos d'alumnes amb necessitats específiques? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Senyor diputat, els dos decrets, el d'admissió i el de concerts, neixen del Pacte contra la segregació, de la LEC i del Pacte nacional per a l'educació. Els dos decrets estan en un procés de negociació i converses i diàleg. Jo no li puc garantir que quan el decret sigui aprovat pel Govern, o els dos decrets, siguin literalment, paraula per paraula, i coma per coma, com són ara, perquè estan en aquest procés de diàleg. Sí que li puc garantir que, quan els dos decrets siguin aprovats pel Govern, contindran les mesures del Pacte contra la segregació. Moltes gràcies.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Ens hauria agradat un compromís més ferm amb la lluita contra la segregació, i tampoc m'ha contestat, conseller, si compta amb el suport o no de tot el seu Govern. I ens preocupa, perquè durant els últims anys hem vist com els seus socis de Govern s'han estat oposant al desplegament d'aquest model. En qualsevol cas, com vostè deia, el decret no fa més que implementar la LEC, aprovada l'any 2010. Però és que clar, han passat deu anys, conseller, i les dades demostren que durant aquesta darrera dècada no hi ha hagut cap, absolutament cap millora pel que fa a les dinàmiques de segregació del sistema educatiu català. Al nostre entendre, el nou decret d'admissió, el projecte que hi ha sobre la taula, fa passos molt rellevants per revertir aquesta situació. Entenem que l'equilibri del sistema per lluitar contra..., per ser efectiu en la lluita contra la segregació només es pot aconseguir a partir d'una programació de l'oferta, com planteja el decret, corresponsabilitzant el conjunt dels centres, amb la participació de la comunitat educativa i amb base territorial. Perquè el paper de les taules locals de planificació és per a nosaltres una peça clau, perquè ens permet apropar la planificació educativa a les diferents realitats territorials amb una lògica municipalista. Els ajuntaments no poden ser actors perifèrics del sistema educatiu català, sinó que han d'esdevenir actors centrals. I miri, s'ha parlat abans de la llibertat d'elecció de centre. La LEC estableix també com a principis rectors l'equitat, la inclusió escolar i la cohesió social. Nosaltres entenem que tots aquests principis s'han d'integrar com s'ha fet fins ara a través d'un model pactat. Perquè si anem a un altre model, si només ens fixem en la llibertat d'elecció de centre –com proposava anteriorment, semblava, el diputat del Partit Popular–, aleshores estarem generant un altre model. De fet, un model molt similar al que inspira mesures com el pin parental.
Diputat, ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Estic d'acord amb la part essencial del seu discurs, perquè és evident. És evident que un dels problemes del nostre sistema educatiu i del sistema educatiu a moltes parts d'Europa és l'equitat, l'assoliment de l'equitat o el manteniment de la segregació. Per assolir l'equitat, per lluitar contra la segregació hem de defensar els drets i hem d'acabar amb els privilegis. I el dret d'elecció de centre –que existeix– és un dret que només es pot entendre equitatiu i real en el marc de la programació de l'oferta. Si no hi ha programació de l'oferta, no hi ha dret d'elecció. I és, evidentment, per tant, clau que tota la comunitat hi participi i entenem la comunitat des del món local fins a l'Administració de la Generalitat, passant, evidentment, pels representants de les titularitats, pels representants dels centres, pels representants de les famílies. Aquesta és una clau molt important i no podem millorar el sistema si no treballem per l'equitat. I per treballar per l'equitat necessitem eines, eines nascudes d'un ampli consens, de l'ampli consens que va promoure el pacte nacional, que va aconseguir la LEC i que va aconseguir el Pacte contra la segregació. No va ser unanimitat en cap dels casos. Però estem pels consensos, perquè també sabem que les unanimitats acaben sent falses i els consensos permeten avançar. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la gestió de l'atenció sanitària]] [[310-00296/12]] La següent pregunta és sobre la gestió de l'atenció sanitària, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Jorge Soler.
Sí; gràcies, senyor president. Bueno, me dirijo a la cámara, en primer lugar, para lamentar las palabras racistas y supremacistas de una compañera, que solo sirven para explicar cómo puede ser que con total impunidad entre gente en los centros sanitarios a amenazar a los directores y a sus compañeros por hablar en español en Cataluña. [[Aplaudiments.]] Però, bé, avui volia parlar, consellera, del sistema sanitari. A Catalunya ens trobem avui amb una epidèmia de grip de nivell moderat, amb una taxa de 359 casos per cada cent mil habitants, que està en fase de pujada i amb una molt alta incidència en nens, especialment en aquelles edats entre cinc i catorze anys. Ara mateix tenim molts hospitals col·lapsats, amb les urgències plenes de gom a gom, i les consultes d'atenció primària saturades i amb una demora assistencial indecent. Ens agradaria conèixer, doncs, la seva valoració de com està responent el sistema sanitari, quins canvis heu fet per a evitar aquestos col·lapses assistencials i com està l'accessibilitat. Moltes gràcies.
Per respondre té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat, doncs sí, bé, vostè ho ha dit, setmana 5, i veig que es llegeix els informes setmanals del Pidirac: 359 casos per cent mil habitants; per tant, supera amb escreix aquest llindar dels 98 casos per cent mil habitants que ens acaba posant en epidèmia de grip. I, per tant, per això vam fer el Planuc, per això tenim des de fa molts anys el PIUC, per això vam fer el Planuc, per insistir en la importància de planificar bé aquella gestió quan la demanda està més tensionada que mai, que és en els casos d'epidèmia anual, epidèmia de grip. Per això, en el marc del Planuc, nosaltres hem insistit de posar en les urgències, en període d'hivern 2019-2020, 21,4 milions d'euros, més que mai, 3,3 milions d'euros dedicats exclusivament a primària, destinats a primària, que això ho vam començar a fer l'any passat, que no s'havia fet mai abans, i, per tant, aquesta xifra també l'augmentem, on tots els CAPs s'han reforçat per fer front a la grip i han gestionat aquest reforç de la manera que han considerat més oportuna per gestionar aquesta demanda creixent, demanda més espontània i demanda aguda. 3,3 milions d'euros en l'àmbit sociosanitari, imprescindible per gestionar bé una epidèmia com és la de grip, més tota l'epidèmia de malalties respiratòries que també estem vivint i que comencen fins i tot abans de l'epidèmia de grip, i 14,8 milions d'euros en l'àmbit hospitalari. Tot això ho fem engranant aquests vint-i-tres comitès operatius d'urgències i emergències que vam posar operatius i que des de l'1 de desembre fins al març es reuneixen cada setmana. I cada setmana en àmbit nacional fem aquestes videoconferències per fer-ne el seguiment més acurat.
Gràcies, consellera. Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Clar, consellera, però s'oblida de coses també importants. Ara fa dos anys, quan encara no s'havia constituït el Govern que ara reconeix que ha esgotat la legislatura, Ciutadans va presentar aquí una proposta titulada «Sobre l'epidèmia de grip i altres possibles epidèmies. En aquesta ja alertàvem exactament de la mateixa situació que ara, dos anys després: una situació de col·lapse, pacients que acaben a les urgències dels hospitals perquè l'atenció primària està saturada, i molts dels centres assistencials no s'han reforçat. Ja en aquesta proposta agraíem el treball dels professionals sanitaris, que fan una tasca impressionant, i us instàvem a implementar un pla anual de renovació automàtica que permetés a l'atenció primària ser més autònoma, dotar de centres de primària amb major cobertura assistencial, les vint-i-quatre hores. Perquè cal insistir molt en les campanyes de vacunació antigripal en tots aquells col·lectius especialment recomanats. Calia donar major difusió educativa, amb mesures higièniques, de prevenció, i reforçar el paper de la farmàcia comunitària en l'educació per a la salut i la promoció de l'autocura, en coordinació amb l'equip d'atenció primària als centres de salut. Però, consellera, la nostra proposta la vàrem aconseguir aprovar de forma transversal a la Comissió de Salut, però el seu Govern, que reconeix «finiquitada i amortitzada la legislatura, no ha emprat ni els temps ni els recursos en millorar la gestió de la grip. Els catalans seguim sense un millor...
Diputat...
...sistema sanitari.
...ha acabat el seu temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Li dono les gràcies perquè una vegada més em dona l'oportunitat de poder explicar a tot l'hemicicle i explicar a la ciutadania de Catalunya que sí, que aquest Govern ha prioritzat precisament l'atenció primària, i en molts àmbits, i també en els reforços de la grip. Jo li he pogut explicar abans –potser no m'ha escoltat– que per primera vegada l'any passat aquest Govern va posar una partida del pla d'hivern, del Pla d'urgències de Catalunya, destinada exclusivament a primària, més enllà del que hem fet a primària per millorar-ne la capacitat resolutiva. I això ho estem implementant. Mal que li pesi, estem fent tot allò que la ciutadania i el sistema de salut de Catalunya necessita, com també fem reforç al 061, i també fem reforç en el SEM.
Consellera... Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la gestió del personal del Cos de Mossos d'Esquadra]] [[310-00297/12]] La darrera pregunta al Govern és sobre la gestió de personal del Cos de Mossos d'Esquadra, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, president. Conseller, un cos com els Mossos d'Esquadra, amb una estructura jerarquitzada, en què els agents s'enfronten a condicions d'especial perillositat, necessita tenir la moral alta, i la millor via per aconseguir-ho, sens dubte, és mantenir l'equanimitat i la igualtat en el tracte a tots els agents, sempre d'acord amb les lleis i els reglaments. Conseller, quines mesures pensa adoptar per assegurar l'equanimitat, la igualtat i l'adequació a les lleis i els reglaments del tracte que reben els agents del Cos de Mossos d'Esquadra?
Per respondre té la paraula al conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bon dia a totes i a tots, diputades, diputats. Diputat, la veritat és que la pregunta no l'acabo d'entendre bé, no he sabut per on va, però, en tot cas la resposta, si vol, tipus és dir que ens adequarem a la normativa, als decrets i a les lleis actuals, hagudes i per haver-hi, i per tant, doncs, es complirà tot tal qual. Si em desenvolupa una miqueta més la pregunta, jo encantat de la vida de poder-li respondre correctament. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Sí, conseller. Ciutadans ha insistit de forma reiterada en la necessitat d'adequar els procediments de la Divisió d'Afers Interns a la legalitat i evitar qualsevol ombra d'arbitrarietat. De fet, l'anterior legislatura ja vam promoure una moció, aprovada en sessió plenària d'aquest Parlament, que impulsava el canvi necessari en el règim disciplinari i la seva aplicació per part de la Divisió d'Afers Interns. Aquesta legislatura també l'hem presentat, i ha estat aprovada en ple. Hem denunciat de forma reiterada l'abús que han patit els agents afectats per alguns –des del nostre punt de vista, masses– expedients. També hem denunciat en seu parlamentària la permissivitat de la DAI amb les conductes impròpies d'alguns agents, que han trobat sempre una comprensió incomprensible per part del departament; especialment incomprensible en un període en què el Govern promou una purga contra els agents actuants en els tumults de l'octubre passat. És paradigmàtica la promoció del sergent Escolà després d'haver comès una falta greu per fer d'escorta a un investigat per greus delictes. Ara fa uns dies sembla que s'ha actuat contra alguns agents que, fent ostentació de la seva condició de policies, s'han dedicat a insultar altres agents, polítics i, fins i tot, altes instàncies i institucions de l'Estat; encara que sigui tard, benvingut sigui aquest rentat de cara. Però li reitero que hi ha un mandat parlamentari per evitar pràctiques inquisitorials en aplicació del règim disciplinari. Ho faran abans de que acabi aquesta legislatura? I, si us plau, faci'ns arribar d'una vegada l'expedient que li hem demanat sobre l'agent que va denunciar el boicot a la Policia Nacional per part d'un mecànic a Reus, un expedient que encara no ens han lliurat, tot i haver rebut l'empara del Parlament i de l'òrgan de garantia del dret d'accés a la informació pública, i de tenir també el compromís del director general de la Policia. Aquest i la resta d'expedients anonimitzats que hem demanat.
Diputat, se li ha acabat el temps.
Ja fan tard. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. L'expedient està en elaboració, i el tindran tan aviat com sigui possible, no pateixi, com tots els expedients i totes les preguntes que se'ns fan al departament, que contestem puntualment. Eh..., no ho sé, vostès tenen una guerra oberta contra el Cos de Mossos d'Esquadra, vostès tenen una guerra oberta contra la Policia de Catalunya, vostès han demostrat al llarg d'aquests divuit mesos, eh?, en aquest any i mig, han demostrat de sobres què és per a vostès el Cos de Mossos d'Esquadra. I, doncs, busquen laminar-lo, busquen anar contra ell, desprestigiar-lo, ara amb la DAI; si se'n recorda, el seu cap de files, aquell que ja no apareix per enlloc –ex-cap de files–, el senyor Rivera, deia que s'havia d'aplicar la Llei de seguretat nacional per prendre el control dels Mossos d'Esquadra; s'han pronunciat moltes vegades en contra del Cos de Mossos d'Esquadra i en contra de la imparcialitat del Cos de Mossos d'Esquadra... Per tant, vostès no paren de laminar, permanentment, el Cos de Mossos d'Esquadra. Ara es preocupen per la DAI. Però sap què passa? Que en aquests divuit mesos vostès han fet això, anar en contra d'un cos policial respectat, d'una alta professionalitat i d'una elevada qualitat, amb procediments propis per corregir conductes que no s'adeqüen a la d'un policia o a la d'una policia; vostès han fet això en aquests divuit mesos. En aquests divuit mesos nosaltres hem fet 1.500 places de mossos que faltaven; hem entrat en el CITCO, que hi estan en contra; hem lluitat contra aquest 155 que vostès van aplicar; hem resolt els problemes sense aquests 800 milions d'euros que vostès mai han demanat a l'Estat espanyol i se'ns deuen al Cos de Mossos d'Esquadra i a la Generalitat de Catalunya; hem pagat els dispositius; hem pagat les hores extres... Hem fet tot el que hem pogut per recuperar aquest cos de policia que estava malmès per una situació econòmica i perquè els treballadors no estaven recompensats com calia. Mentre vostès desprestigien, nosaltres arreglem els problemes.
Conseller...
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
...se li ha acabat el temps. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la gestió de l'accident de la planta química de Tarragona]] [[317-00168/12]] Passem ara, un cop acabades les preguntes al Govern, a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent..., perdó, del Subgrup del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Alejandro Fernández –en canviava l'ordre.
Gracias, presidente. Pasado ya prácticamente un mes, y con la suficiente perspectiva, ¿qué valoración hace de su gestión tras el accidente del polígono químico de Tarragona del pasado 15 de enero?
Per respondre la pregunta té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Sí; gràcies, senyor diputat. També m'imagino, i vull agrair-l'hi, que, segons es desprèn d'aquestes preguntes, vostès ja deuen haver retirat aquella querella per usurpació de funcions, no?, perquè estan fent una pregunta al president de la Generalitat. [[Aplaudiments.]] Miri, jo ara li contestaré..., el que li volia dir és que des del primer moment vam estar sobre el terreny, controlant exactament tot el que passava. Vam crear juntament i vam estar reunint-nos amb tots els col·lectius d'alcaldes, amb totes les entitats, etcètera, unes meses de treball que ja han donat fruits. I ara a continuació li passaré a detallar exactament totes les mesures que hem pres.
Per repreguntar de nou té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gracias. Si se fija, no le he nombrado en la pregunta; yo se la hacía el señor Pere Aragonès [[rialles]] , pero ya que interviene [[aplaudiments]] usted, pues se la dedicaré sin ningún tipo de problema. Mire, el pasado 31 de mayo, ya se produjo un accidente lamentable en Tarragona, desgraciado, con el resultado de un muerto y siete heridos de diversa consideración. Después sucedió, seis meses después, el del 15 de enero. ¿Es usted culpable de los dos accidentes? Evidentemente, no. ¿Es usted responsable de la protección civil, de la información y del eventual confinamiento? Sí. Pues resulta que el 15 de enero se repitieron exactamente los mismos problemas que en mayo, con las sirenas y con la protección civil. No habían introducido ni una sola medida correctora. ¿Es usted consciente de la angustia, del abandono y el desconcierto que sentimos los tarraconenses durante esas horas? Primero estuvieron ustedes desaparecidos, y luego, para acabarlo de rematar, apareció en escena el conseller Buch para tranquilizarnos, y dijo textualmente: «Pueden salir a la calle tranquilamente, pero recomendamos a todo el mundo que se quede en casa. Nos tranquilizó a todos, claro. Y después de decir una soberana tontería, sí, estaba tan orgulloso que la colgó en Twitter. Es que esto es lo nunca visto. Bien. Yo ya sé que usted me contestará ahora lo de siempre, lo de siempre durante esta legislatura: que solo tenemos cuatro diputados, como si eso a usted le eximiera de cumplir con sus obligaciones y responsabilidades. Y, efectivamente, ahí tiene razón, somos solo cuatro diputados; será la única verdad que diga usted en la legislatura. Yo le diré otra a usted, y lamento tener que expresarla con la crudeza con que lo haré, pero no me deja usted otro remedio: es usted sin lugar a dudas el mayor incompetente que ha pisado el Palau de la Generalitat en toda su historia. Muchísimas gracias. [[Alguns aplaudiments. Remor de veus.]]
Silenci... President, quan vulgui. [[Pausa.]] President... Sí, quan vulgui. [[Rialles.]]
Perdó, és que em pensava que seguiria. D'acord. Jo intentaré centrar-me en la seva pregunta, i en primer lloc jo he de lamentar –només faltaria–, en primer lloc, doncs, la mort de les tres persones que van perdre la vida com a conseqüència de l'accident; desitjar, sobretot, una ràpida recuperació a tots els ferits. Saben que hi ha una investigació judicial en marxa, que s'han obert expedients administratius, dels quals encara no tenim els resultats, però sí que voldria, ja, fer una síntesi de tota la feinada que ha fet el Govern. En primer lloc, ens hem personat com a acusació, donat que és responsabilitat del Govern conèixer si s'han complert tots els requisits respecte a la salut i els drets dels treballadors i la prevenció de riscos laborals. Segon. Hem obert una taula de diàleg social en matèria de prevenció i salut laboral amb els sindicats i amb la patronal del sector. Hem celebrat, ja, dues trobades, sense tenir en compte la primera, que vam fer just després de l'accident, i totes les que en aquells dies, en què tots els membres del Govern crec que vam estar correctament a l'alçada de la crisi que teníem, trepitjant el terreny i parlant amb tots els nostres interlocutors. S'ha posat en marxa, també, la inspecció de treball; modificarem la gestió de les sirenes; s'ha reobert el debat sobre el pla d'ús de les sirenes que existia fins ara i serà amb el territori que considerem quin risc i sota quins riscs s'han de fer sonar les sirenes –aquí, efectivament, hi ha aquest tema de comunicació que hem de resoldre–, i, finalment, treballarem per un sistema d'avisos mòbils. Crec que el que és important és que sapiguem treballar-ho escoltant el territori, a l'igual que amb el Delta, escoltant els consensos que hi ha al territori. I si hi ha un consens al territori, adaptar-lo i fer-nos-el nostre. També dir que el conseller d'Interior ja ha presentat, en tres ocasions, explicacions sobre aquest assumpte i que demà es crea una comissió, justament al Parlament, sobre aquest tema. Senyor president, gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les actuacions repressives dels Mossos d'Esquadra i l'estat de l'auditoria interna anunciada]] [[317-00173/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Maria Sirvent. Quan vulgui.
Bon dia, president. Més de dues-centes actuacions repressives protagonitzades pels Mossos d'Esquadra arreu del territori. Aquest és el balanç del govern efectiu, del govern de la restitució. Fruit d'aquestes actuacions repressives, per posar alguns exemples, hi ha nou militants del CDR de Sabadell que es troben pendents de judici; quaranta-dues persones de diferents municipis de les Terres de l'Ebre, que estan sent investigades; hi ha cinquanta-dues persones pendents de judici, també, al Vallès Oriental. I president, no oblidem les imatges de brutalitat policial que hem viscut aquests últims mesos. Les detencions, les identificacions, la persecució, la monitorització i la criminalització del poble organitzat és sistemàtica. President, li preguntem que on queda en aquest país la llibertat d'expressió, el dret a manifestació, el dret a protesta. Miri, lluny dels discursos que defensa a nivell discursiu –valgui la redundància– aquest govern efectiu, vostès s'han presentat com a acusació particular en diversos procediments contra aquelles que el 21 de febrer van exercir legítimament el seu dret a vaga. S'han presentat com a acusació particular contra les que van exercir el seu dret a protesta davant del Consell de Ministres; també contra les que van denunciar l'empresonament dels presos i les preses polítiques a l'inici del judici, el 12 de febrer, i contra aquelles que el 30 de gener van denunciar les ingerències contra aquest Parlament i contra aquesta cambra. Què passa amb les unitats antiavalots de la Brimo i de l'ARRO dels Mossos d'Esquadra? Tenen capacitat de control sobre els Mossos d'Esquadra? On ha quedat la major auditoria de la història dels Mossos d'Esquadra?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, senyora diputada. M'ho pregunta a mi, on ha quedat la llibertat d'expressió en aquest país? Miri, els Mossos d'Esquadra són la policia nacional de Catalunya i és –i ha de ser– una policia democràtica, que actua amb mitjans proporcionals i sota criteris més avançats de qualsevol policia del món, com són la mediació i la interlocució i, sobretot, la defensa dels drets fonamentals. Això és el que ha de guiar el Cos dels Mossos d'Esquadra i qualsevol pràctica fora de protocols és investigada, ha de ser resolta i, sense cap mena de dubte, se n'han de derivar les responsabilitats que calguin per a tot i en tots els casos, com passa amb qualsevol funcionari, com passaria igual amb una pràctica fora de protocols, doncs, per a un mestre, o per a un metge, o per a qualsevol altre funcionari, exactament igual. Vostè em pregunta, doncs, també –em sembla–, com està tot el tema de l'auditoria arran de l'actuació a conseqüència de les de les manifestacions que va haver-hi al país, doncs, de protesta per les sentències contra els nostres companys. Com saben, de divuit actuacions que inicialment es van passar a investigar, aquesta xifra va pujar a trenta-tres actuacions i s'hi han afegit, darrerament, quatre actuacions més perquè Amnistia Internacional va demanar, justament, que s'investiguessin. Totes aquestes actuacions, totes, seran investigades a fons. Volem que es compleixin tots els requisits, també, de temps i de garanties que es necessiten per fer tots aquests procediments i totes aquestes anàlisis, però totes i cada una d'aquestes actuacions han de tenir un resultat concret i tots els canvis que se'n derivin i les responsabilitats que se'n derivin es traslladaran a aquesta cambra i es donaran amb total transparència a tots els diputats. D'aquí a un mes, el conseller d'Interior ja oferirà un primer informe precisament sobre aquestes actuacions, que estan sent analitzades per dues divisions: la Divisió d'Avaluació de Serveis i la Divisió d'Afers Interns. [[Aplaudiments.]]
Per preguntar té la paraula la diputada.
Sí, president, nosaltres ja hem demanat que ens facilitin aquesta informació, que ens expliquin quants expedients disciplinaris s'han obert, i sap què ens ha contestat el departament? Que sí, que s'han obert expedients. Doncs miri, això és un insult per a la gent, és manca de transparència. Nosaltres volem que s'acabi amb l'opacitat i amb el clima d'impunitat que existeix en les unitats antiavalots dels Cossos dels Mossos d'Esquadra.
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Jo li contesto la xifra: trenta-set expedients en aquests moments. En un mes, el conseller donarà informació, i tota la transparència, i tots els resultats, perquè aquest és el nostre compromís. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la utilització de l'increment de l'objectiu de dèficit aprovat pel Consell de Política Fiscal i Financera]] [[317-00171/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. President, com sap, el divendres va ser la reunió del Consell de Política Fiscal i Financera i ahir mateix el Govern de coalició progressista de l'Estat va anunciar la flexibilització de l'objectiu de dèficit en dues dècimes. Això vol dir que arribaran més recursos al Govern de la Generalitat que podran ser utilitzats en l'elaboració dels pressupostos i nosaltres volem saber què creu que ha de fer el Govern amb aquests diners. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el president.
Sí; moltes gràcies, diputada. Efectivament, es va prendre aquesta decisió. Vostè sap que nosaltres, i per llei, exigíem i creiem que ens pertoca el 0,3 i no el 0,2, i, per tant, en aquest sentit, esperaríem de vostès, que estan en el Govern d'Espanya, doncs, que ens permetin pujar d'aquest 0,2 a aquest 0,3, perquè ens donaria més recursos al país. I també sap que, malauradament, en la mateixa reunió també es va dir que s'incompliria el deute que té l'Estat de retornar l'IVA que té pendent a la Generalitat de Catalunya, que són 443 milions d'euros, és un deute que..., aquests 443 milions es podrien també dedicar a millorar els serveis públics del nostre país. Per tant, nosaltres també mantindrem el contenciós, per reclamar aquests 443 milions d'euros i esperem que amb aquest 0,2, que voldríem que fos un 0,3, efectivament, amb aquest punt de millora que de totes maneres significa que són més recursos que nosaltres aprofitarem per fer el que hem fet amb les línies mestres d'aquests pressupostos, que és serveis públics, serveis públics i serveis públics...
Per repreguntar de nou, té la paraula la diputada.
Ara. Gràcies, president. Jo crec que hem d'anar a pams. De moment tenim el 0,2. Ja li dic que nosaltres, com a grup parlamentari volem tornar a seure a la taula de negociació, perquè creiem que se li ha de donar un impuls a l'acord de pressupostos, i ja anticipo també que a nosaltres ens agradaria poder negociar a les partides on va i per a nosaltres és prioritari infància, dependència, habitatge i cultura, que són les àrees que ara mateix estan més magres i necessiten més reforç. També som conscients que el marge que tenim no serà la panacea, entre d'altres coses perquè hi ha una cosa que es diu «regla de despesa, que va tirar endavant el Partit Popular amb el suport de Convergència i Unió. Com dic, som molt conscients de les limitacions que hi ha, que cal seguir batallant per la reforma del sistema de finançament, i que l'Estat ha de pagar el deute que té amb Catalunya en matèries tan sensibles com dependència, com infraestructures, o com Mossos. Però ara tenim uns quants milions més que hem de veure, i per això nosaltres, com que no volem que vostès tornin a ser els alumnes avantatjats de l'austeritat, volem seure per veure com li donem un impuls a aquest pressupost. I sobre el tema de l'IVA. Vostès han lamentat que en aquella reunió no s'ha parlat del retornament. Saben on sí que es va parlar del retorn i ja estava contemplat? Al Projecte de pressupostos de 2019, aquell que Esquerra Republicana i Junts per Catalunya van tombar, un acord de pressupostos, per cert, que a més contenia 2.200 milions d'euros per a Catalunya. I per tant, jo ara sincerament els demane que no tornen a fer el mateix amb els propers pressupostos de l'Estat. I finalment, president, li tornem a demanar que anunciï la data de les eleccions al més aviat possible. Com vostè mateix va dir, pressupostos i eleccions, en les seves pròpies paraules: la legislatura ja no tenia més recorregut i estava tocant al seu final. Per tant, jo crec que pel bé del país, Catalunya necessita acabar amb aquesta incertesa, amb aquesta manca d'eficàcia, i necessita canvi. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el president.
Si, jo voldria també celebrar, de tota manera, aquest acord transversal que ens ha permès arribar avui a poder començar a tramitar els pressupostos. De fet, la reunió que jo ja vaig tenir amb l'alcaldessa Colau el mes de juliol, en la qual ja vam parlar del compromís d'emplaçar-nos a negociar els pressupostos, tant de l'Ajuntament de Barcelona com de la Generalitat de Catalunya, celebro que hagin acabat fructificant perquè necessitem aquests pressupostos. És una eina de país absolutament necessària, perquè el país ho necessita, perquè la nostra gent ho necessita. Pressupostos que mai no seran els pressupostos que nosaltres voldrem, no ho seran fins que no tinguem els pressupostos d'un país independent, per tant, en el moment en què hàgim acabat amb el dèficit fiscal insuportable i amb tots els incompliments i greuges de l'Estat. Ara bé, certament, per responsabilitat, per coherència, per sentit de país, nosaltres hem prioritzat, doncs, abans de donar fi a aquesta legislatura, aprovar aquests pressupostos. I això és el que… i això és el que farem. Moltes gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les línies d'actuació previstes per a la plena recuperació del delta de l'Ebre i les altres mesures per a fer front a les conseqüències del temporal Gloria]] [[317-00166/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, els refranys diuen veritats, i, certament, només ens recordem de Santa Bàrbara quan trona. I el temporal ben recent Gloria ens ha posat sobre la taula algunes mancances en la gestió del territori. Jo volia preguntar-li, concretament, sobre el delta de l'Ebre. Vaig tenir el goig de coincidir amb vostè en una reunió, celebrada a Sant Jaume d'Enveja, on la Taula de Consens pel Delta va presentar un seguit de mesures consensuades pel territori que anaven adreçades a tres objectius molt concrets: la reducció de la vulnerabilitat i el risc per a les persones, la protecció de les activitats econòmiques i dels béns econòmics potencialment afectats, i protegir i restaurar la integritat dels sistemes ambientals amenaçats. Certament, el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya estan desplegant mesures d'urgència, però, com se'ns deia a Sant Jaume d'Enveja, hem de tenir un pla global, integral a curt, mitjà i llarg termini. Jo crec que és molt important que hi hagi un compromís del Govern, i, en aquest sentit, volia preguntar-li quines són les línies d'actuació previstes per a la plena recuperació del Delta.
Per respondre té la paraula el president.
Sí; gràcies. Senyor diputat, efectivament, vam coincidir aquell vespre a Sant Jaume d'Enveja. Jo havia anat ja també un parell de dies a veure els efectes d'aquest terrible i devastador temporal al Delta. I jo penso que va ser una reunió molt i molt positiva, molt positiva per la feina que ja s'havia fet abans. És a dir, quan el territori és capaç, amb tota la seva complexitat i tota la seva transversalitat, d'arribar a consensos com el que ara mateix hi ha al delta amb la taula de consens dels alcaldes del delta, i també de les comunitats de regants del marge dret i esquerre de l'Ebre, doncs, senzillament, el que han de fer és donar-li tot el suport amb tota la nostra força. Això és el que jo vaig dir aquell dia, ens hi mantenim. Estem al costat de la gent del delta, estem al costat de la taula de consens, i pel Govern no quedarà que farem tot el que estigui a les nostres mans i a les nostres competències per poder-ho tirar endavant.
Gràcies. Per repreguntar té per la paraula el diputat.
Sí, president, coincideixo amb vostè en la valoració del que va succeir a Sant Jaume d'Enveja i, efectivament, com a culminació d'una feina feta des del territori. Però jo crec que hem d'anar un pas més enllà, en el sentit de concretar i definir el compromís de les institucions del país sobre aquell pla. Jo no sé si vostè estaria disposat a considerar que féssim, entre els grups parlamentaris i el Govern, un esforç per entomar i assumir plenament el compromís que se'ns va presentar a Sant Jaume d'Enveja. També voldria saber fins a quin punt es treballarà conjuntament amb el Govern d'Espanya, que també està preparant una proposta en aquest sentit. Jo recordo que vostè es va comprometre –precisament a Sant Jaume d'Enveja– a parlar-ne amb el president del Govern d'Espanya, amb motiu de la seva visita a Barcelona, i no sé si ho va fer. I en tercer lloc, president, jo crec que convindria que aquest compromís que vostè ha expressat –i sobre el qual no tenim cap dret de dubtar– tingués ja un compromís explícit en la tramitació dels pressupostos d'enguany.
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, li vaig concretant alguns dels temes que vostè m'ha anat desgranant. Sí, efectivament vam tenir oportunitat de parlar d'aquest tema amb el president Sánchez –jo m'hi havia compromès públicament– i va ser un dels temes a què ens vam comprometre, i estic segur que a la Comissió Bilateral Estat-Generalitat, que és on s'han de tractar tots aquests temes de gestió i que no fan referència al conflicte polític de Catalunya, doncs tindrem oportunitat de parlar-ne. Nosaltres ens hem compromès a la Taula del Consens del Delta. Ports de la Generalitat durà a terme obres d'emergència per valor total de 7 milions d'euros en sis ports catalans, que han patit més danys. Tenim ja compromesos, des de la conselleria, 11 milions d'euros en ajuts per pal·liar els danys agraris i pesquers del temporal –gràcies, consellera. I aquesta setmana, justament ahir, aprovàvem, en Consell Executiu, també destinar gairebé 2 milions i mig d'euros en reparacions de tres carreteres. Són ja primeres mesures urgents, que nosaltres hem posat en marxa. I és, efectivament, el Gloria en tota la seva extensió, perquè és en el Delta on hem tingut aquesta catàstrofe natural i ens ha fet adonar de la importància immensa d'aquest paisatge i que sense el Delta no seria Catalunya, i, per tant, que ens hi hem d'abocar d'una manera absolutament decidida, però és cert que ha sigut tot el país, l'afectat també per aquest temporal, i per tant, necessitem donar aquesta resposta de país. Sobre el Delta em sembla molt oportú també el que vostè diu. Nosaltres treballarem amb totes les administracions i exigirem a totes les administracions aquells compliments que no hi ha manera que compleixin i que saben perfectament els problemes que tenim amb la CHE, els problemes de sediments, els problemes de que, per fi, s'adonin de que l'Ebre arriba fins a la Mediterrània. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el diàleg amb el Govern de l'Estat i la necessitat d'una estratègia conjunta amb objectius compartits]] [[317-00167/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president, conselleres, consellers, diputats i diputades. Cap garantia. No tenim cap garantia que surti bé. Però hem de moure fitxa. Si volem resultats diferents hem de fer coses diferents, aprofitar totes les escletxes per petites que siguin. I asseure'ls, obligar-los a parlar, obligar-los a dialogar amb aquells amb qui no han volgut dialogar mai segur que és una oportunitat. I, per això, nosaltres, president, hem de persistir i persistirem en la idea del diàleg, sense excuses. Excuses que, tot i semblar coherents, semblen amagar a vegades la intenció de voler-ho fer impossible. Perquè caldrà tornar a votar, i nosaltres no descartem cap via per fer-ho. I treballarem fins a la darrera de les opcions per tornar-ho a fer. Tornar-hi i tornar-hi, fins que votem i guanyem. I nosaltres, com a grup parlamentari, estem convençuts que el Govern –tot el Govern, amb vostè i amb el vicepresident al capdavant– aprofitaran l'oportunitat de parlar de tu a tu, i mirar de fit a fit aquells que ens han volgut emmordassar. Els hem de dir en veu alta i a la cara que aquest país té el dret a l'autodeterminació. I ara que hem forçat l'Estat a seure, no li podem regalar ni les nostres debilitats, ni retrets ni dubtes. I ho hem de fer junts, perquè junts som més forts. I tenim temps encara de bastir una estratègia conjunta. Fem-ho. Ni tan sols les eleccions poden ser una excusa. Esquerra Republicana ho defensa des de fa molt temps, i no ens cansarem de dir-ho: apartem les disputes, no ens encallem en debats estèrils i fem que aquest país avanci. Prous retrets entre nosaltres; sumem i deixem de dividir. Som companys de viatge. N'hi ha, però, en aquest Parlament que frisen per veure'ns estavellats. I no, president. Hem d'estar forts i treballant junts. L'única sortida per a aquest país és trobar una solució col·lectiva al conflicte polític que tenim amb l'Estat. I a nosaltres ens és ben igual els vots que hi hagi en joc. Estem disposats a assumir el desgast; l'assumim perquè som aquí per donar una resposta als ciutadans d'aquest país. Aquest és el sentit de tot plegat. És el moment de la mirada llarga, de coordinar-nos, de sumar estratègies des dels diferents espais, perquè això ens fa més forts. Més forts a l'hora d'afrontar el diàleg i a l'hora d'aconseguir l'objectiu, que és la independència. I voldria pensar –i n'estic segur–, president, que aquest és un objectiu compartit. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; diputat, moltes gràcies. Nosaltres enfrontem aquest procés de negociació amb l'Estat sota uns principis claríssims. Primer, el de la responsabilitat; segon, el de la força de la unitat i el del respecte a les decisions que pren aquest Parlament, que ens sembla que justament és on hi ha el missatge polític de la ciutadania, no?; com a representants de la ciutadania ens envien un missatge i un mandat. Aquestes són les dos idees força amb les quals hem d'abordar aquest procés de diàleg. Però el diàleg en si mateix –el diàleg en si mateix– no té sentit. El diàleg té sentit si té un objectiu, si s'emmarca en un mètode. Si no, podríem arribar al punt de banalitzar la paraula «diàleg. Per tant, necessitem mètode, necessitem objectius, necessitem garanties perquè aquest diàleg pugui ser i pugui produir els fruits. I a mi, més que de diàleg –atès el greu conflicte polític que hi ha entre Catalunya i Espanya–, a mi m'agrada més parlar de procés de negociació. I, per tant, ahir justament en el Consell Executiu vam establir molt clarament les regles del joc. I en aquest sentit li puc traslladar aquest consens que existeix en el Govern claríssimament: una mesa de negociació per abordar el conflicte polític, l'arrel del conflicte polític, que és de sobirania, que és el dret a l'autodeterminació de Catalunya i que és la fi de la repressió. I, per tant, des de dos punts de vista, l'amnistia però també el final de la judicialització, de tots els casos de judicialització. I, per una altra banda, una comissió bilateral Estat-Generalitat que tracti tots els altres temes de gestió. Que no és important el finançament? Moltíssim. Que no és important el Corredor Mediterrani? Moltíssim. Però es tractaran a la taula de la Comissió Estat-Generalitat, perquè no és l'arrel del conflicte polític que hi ha en aquests moments entre Catalunya i Espanya. I en això vam tenir un consens absolut en el Govern. I precisament per això també, al conseller d'Exteriors i Relacions Internacionals ja vam encarregar-li que elaborés l'ordre del dia del que serà la reunió de la Comissió Bilateral Estat-Generalitat amb, si em permet, de les quaranta-quatre propostes que va fer el Pedro Sánchez, com a mínim quaranta han d'anar en aquella taula, perquè no fan referència al que és el cor del conflicte, que, hi insisteixo, és un tema de democràcia, de drets fonamentals i de sobirania. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el diàleg i la negociació per a resoldre el conflicte polític amb l'Estat i la necessitat de la figura d'un mediador a la taula de negociació]] [[317-00170/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, president. Molt honorable president de la Generalitat, senyor Quim Torra, no podem començar nosaltres aquesta intervenció sense abans constatar i lamentar que, per primera vegada a la història del Parlament de Catalunya, es fa una sessió de control en la qual no es considera diputat el president de la Generalitat i no se'l permet votar. President, li volem manifestar el suport del nostre grup parlamentari i li volem agrair el sentit d'estat per afrontar aquesta nova situació, posant el país per davant dels interessos personals i partidistes. Fa dos anys, el senyor Pedro Sánchez va ser còmplice necessari i indispensable del senyor Mariano Rajoy per aplicar el 155 a Catalunya. Fa un any, el senyor Pedro Sánchez es va aixecar de la taula de la negociació per interessos electorals, quan el senyor Iceta i la senyora Calvo ja acceptaven la figura del relator. I ara, el senyor Pedro Sánchez, amb els seus constants canvis d'opinió, diu que vol reprendre la via del diàleg, malgrat que tots sabem que ho fa més per necessitat que per voluntat. Durant aquest temps, des de Junts per Catalunya, hem mantingut alçada la bandera del diàleg i la negociació. Per resoldre el conflicte polític amb l'Estat, cal una solució política. El conjunt del país i dels catalans i les catalanes volen una solució i la solució és el reconeixement del dret d'autodeterminació, com molt bé deia vostè ara, senyor president. Per nosaltres no quedarà; estem a punt. Quan es parla de diàleg i de negociació política, Junts per Catalunya sempre hi som i sempre hi serem. Per això, president, li agraïm la responsabilitat per explorar les possibilitats de la negociació. És un gest que demostra la seva honestedat i el seu coratge. Junts per Catalunya, tal com va aprovar el Parlament la setmana passada, considerem que el mediador independent és fonamental. El motiu és comprensible: desconfiem de l'Estat espanyol. Ni compleixen amb la paraula donada, ni abandonen la deriva autoritària, repressió que pateixen centenars de catalans i catalanes, presó, exili i persecució judicial, i una llarga llista d'incompliments i de greuges que els diferents governs espanyols durant anys i panys... Si el president Montilla l'any 2007 ja parlava de desafecció, de què podem parlar ara? Senyor president, com afronta aquesta voluntat...
Diputat, se li ha acabat el temps. Gràcies. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, senyor diputat. Com li comentava també al diputat Sabrià, uns principis molt clars per abordar aquest escenari en el que ens trobem. Ja havia parlat de responsabilitat, havia parlat de força de la unitat i de respecte al Parlament. Penso que també hem de posar per damunt de tot el sentit de país. A mi m'agrada parlar en aquests termes i oblidar-nos..., jo a més a més tinc la sort, o no, però en qualsevol cas no milito en cap partit polític i, per tant, sempre prioritzo què és el que en qualsevol moment pot ser el millor per al país. No estar paralitzats per la repressió –no està paralitzats per la repressió– ni doblegar-nos davant de qualsevol amenaça que ens pugui fer arribar l'Estat, i sobretot el respecte a la voluntat popular. Aquesta és la clau de volta de tot plegat: el respecte a la voluntat popular. Per tant, el respecte a les decisions que pren la ciutadania, i que pren la ciutadania –si em permeten també– a través dels seus representants legítims, que és el Parlament de Catalunya. Jo, en la reunió amb el senyor Pedro Sánchez, vaig intentar explicar-li el valor de les institucions. Aquesta setmana pensava que, precisament, tenir aquesta reunió al Palau de la Generalitat podia servir, és un escenari que justament invita a explicar d'on venim i on volem arribar, no? Com la seu d'aquest Parlament, exactament com la seu d'aquest Parlament. I aquest Parlament, doncs, pren unes decisions que per a mi són mandats, com a president del Govern. I va prendre, fa uns mesos, impulsar un acord nacional que busqués..., sobre l'exercici del dret a l'autodeterminació, en el termini més breu possible, i l'amnistia, doncs, un encàrrec al Govern. I que aquest acord va ser ratificat justament la setmana passada, el dijous passat, per una resolució. Com també se'ns va demanar que, en aquestes negociacions, s'hi inclogués la figura d'un mediador internacional –punt 4 de la resolució. No és el senyor Torra, no és el president de la Generalitat qui demana un mediador, és el Parlament de Catalunya, és la majoria del Parlament de Catalunya que ha demanat un mediador internacional. Aquesta és la clau de tot plegat. Perquè..., i va posar: perquè necessitava..., pels antecedents, per les garanties i per la visibilitat i efectivitat. Per tant, jo traslladaré aquesta necessitat que hi hagi un mediador internacional. I, si no fos el cas, serà el Parlament de Catalunya el que haurà de pronunciar-se sobre què fem, si no hi ha aquest mediador internacional. Perquè, hi insisteixo, on hi ha la voluntat popular, on s'està expressant la ciutadania...
Gràcies, president.
...és en aquest Parlament. [[Aplaudiments.]]
La darrera pregunta la formula... [[Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre les conseqüències de la pèrdua de la condició de diputat del president de la Generalitat]] [[317-00165/12]] ...en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí, una previa. Dejen de una vez, ya, de dividir y estigmatizar a los catalanes según la lengua en la que hablen. Todos somos igual de catalanes. Ja n'hi ha prou. Ya está bien. (Aplaudiments.) Miren, sin duda, lo que estamos viviendo en este Parlamento hoy es una anomalía, y quizá a algunos no les sorprenda, porque no es la primera, pero sí que es una de las más graves. Señor Torra, hace ya semanas que usted no es diputado de este Parlamento y, sin embargo, aquí le tenemos, en primera fila, sentado como si no pasara absolutamente nada. Pero sí que pasa, y por mucho que usted intente simular otra cosa, la realidad siempre acaba imponiéndose. Y han llegado ya las confirmaciones de todas las instancias: se lo ha dicho el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, se lo ha dicho la junta electoral, se lo ha dicho también el Tribunal Supremo y se lo ha dicho incluso la Mesa del Parlamento. Mire, señor Torra, usted ha perdido su credencial como diputado de este Parlamento y no, esto no ha sido fruto de una persecución malévola por su sentimiento independentista, como usted nos quiere hacer creer. No, no, esto ha sido fruto de su irresponsabilidad, de sus ansias por quererle echar un pulso al estado de derecho, por hacer caso omiso a la ley electoral y por no respetar la neutralidad de los edificios que son de todos. Y eso ha tenido consecuencias, por supuesto, unas consecuencias que usted ya conocía de antemano. Usted sabía perfectamente que su desobediencia le llevaría a juicio y, en él, es que además se declaró culpable, es que usted, encima, señor Torra, tuvo la desfachatez de sacar pecho. Ustedes, lo que pasa..., que llevan tanto tiempo actuando con total impunidad, que se pensaba que no le iba a pasar nada, ¿verdad, señor Torra? Ha cometido usted el mismo error que sus antecesores. Y el problema de todo es que usted no aprende, y persiste en este error, y pretende ahora aquí atrincherarse en un cargo que ya no le corresponde. Así que desde aquí quiero anunciar que hoy mismo vamos a presentar un recurso de amparo ante el Tribunal Constitucional, porque usted hoy aquí nos está privando de nuestros derechos a los diputados de la oposición. Yo no sé cómo se las arreglan ustedes, que siempre consiguen pasar por mártires, pero los perjudicados siempre somos los demás. Los miércoles aquí lo que hacemos son preguntas al presidente de la Generalitat, y usted, señor Torra, ya no lo es. Mire, como el que se saca el carné de conducir y pierde todos los puntos al cometer infracciones de tráfico, a usted ya no le quedan puntos en el carné de presidente. Usted..., su paso por la Generalitat ha sido siempre con una conducción temeraria, bordeando la legalidad, hasta que al final se la saltó. No le quedan puntos en su carné de presidente, no puede seguir conduciendo la Generalitat. Asúmalo y márchese. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Ja arriba un moment en què ja tampoc, sincerament, ja no saps ni què dir. Tampoc no és que vostès hagin tingut un tracte excessivament afectuós ni respectuós de cara a la meva persona o al president de Catalunya, no?; però em segueix sorprenent que els primers que van presentar una qüestió per..., una pregunta al president de la Generalitat van ser vostès, quan ja se suposava que jo ja no era diputat de la cambra. Vull dir que en el seu món potser de Matrix, en el que viuen vostès, doncs, també un punt de coherència, jo també els hi agrairia. Avui assistim una vegada més a la seva manera de fer política, aquesta degradació de fer política, el seu estil de bronca... No, no, ja poden encomanar-se a la suma aquesta, constitucional o no sé què, amb el Partit Popular, perquè de debò que ja els hi vaig augurar: de tot aquest grup parlamentari, doncs, si es queden amb mitja dotzena ja serà molt. I això és el seu llegat; jo què vol que els digui? Vostès què han aconseguit amb aquesta política? Què han aconseguit? Que Vox els substitueixi –primer punt–; han obert la porta al feixisme, que ha entrat per totes les portes... Tenim quatre Turíngies a l'Estat espanyol –quatre Turíngies. Sap què va fer la cancellera Merkel quan els seus van pactar amb l'extrema dreta? Va fer dimitir el primer ministre. [[Aplaudiments.]] Sap quantes comunitats autònomes governen gràcies als pactes de Ciutadans, de Vox i del PP? Quatre comunitats autònomes d'Espanya. Això és lo que vosaltres, això és el que vostès... [[Persisteixen els aplaudiments.]] I aquí hi ha un front molt ampli –aquí hi ha un front molt ampli. I a tots els diputats que veuen, en aquest ascens del feixisme, que cal lluitar-hi en contra, aquí la mà estesa, aquí tot el que calgui perquè aquest cordó sanitari contra el feixisme, com ha demostrat Alemanya, s'ha de portar a la pràctica, i, per tant, mà estesa aquí. Jo lamento el seu to i lamento la seva política. És que, sincerament..., i ho deixo aquí, perquè és que ja no sé què més contestar d'una pregunta que no tenia cap sentit. [[Aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de les esmenes a la totalitat del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2020. [[Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2020 (esmenes a la totalitat)]] [[200-00011/12]] El debat i votació de les esmenes a la totalitat se substanciarà d'acord amb allò que estableix l'article 132 del Reglament del Parlament. En primer lloc, però, i en virtut del que disposa l'article 85.6 del Reglament, el president de la Generalitat ha demanat d'intervenir en relació amb la iniciativa parlamentària que es debat. Aquesta intervenció, evidentment, genera un torn de paraules pel que fa als grups parlamentaris i subgrups, pel temps proporcional a l'emprat pel president en aquest primer torn. Per tant, president, quan vulgui.
Molt bon dia a tots de nou. President, diputades i diputats, prenc la paraula, d'acord amb el vicepresident Aragonès, per deixar constància de la importància que té per al meu Govern l'aprovació d'aquest pressupost per l'any 2020. Fa prop d'un any, el 27 de febrer del 2019, compareixia davant d'aquesta cambra per informar-los sobre l'estat d'elaboració de l'Avantprojecte de llei de pressupostos de la Generalitat per a l'any 2019. Aleshores, com avui, ho vaig fer acompanyat del vicepresident i conseller d'Economia, a qui pertoca la responsabilitat d'elaborar els pressupostos cada any. Deia, repassant aquella compareixença, que compareixíem amb sentit de responsabilitat, de transparència i de diàleg. En aquell moment no vam reeixir. Un any després, estem en condicions de poder tramitar aquests pressupostos, i ho celebro. Permeteu-me, doncs, amb aquestes breus paraules, agrair a tothom que hi ha participat i que ho ha fet possible: a tots els vostres equips, conselleres i consellers, especialment el vicepresident i conseller d'Economia i tots els membres també del seu departament, però també als diputats i diputades que hi heu col·laborat i als grups que heu participat en la negociació. La decisió de portar a aprovació l'Avantprojecte de llei de pressupostos abans d'iniciar una nova contesa electoral també obeeix a aquesta convicció que el país no pot estar més temps sense uns pressupostos actualitzats, amb més recursos. Ho deia abans en el torn de preguntes: ho necessitem. Ho necessiten els organismes i entitats que gestionen els serveis a les persones, ho necessiten també les empreses que necessiten inversions i suports per part de l'Administració, ho necessiten els pagesos i els autònoms, ho necessita la gent que vol crear el seu projecte de vida allà on vol, d'arreu del país, però que necessita que potser li arribi la fibra òptica. Ho necessita, en definitiva, tothom, sense excepcions, i espero que per responsabilitat estiguin d'acord amb mi que no es podia deixar passar aquesta oportunitat. Avui s'iniciarà el debat d'uns pressupostos amb el lema «Un país de prosperitat compartida, és a dir, prosperitat per als 7 milions i mig de catalans. El vicepresident hi entrarà en detall al llarg de la seva intervenció, però el primer que cal dir és que no són –i no ho poden ser mai, fins que no siguem independents– els pressupostos que voldríem. L'insuportable dèficit fiscal de 15.000 milions d'euros anuals és un llast immens i els greuges i incompliments de l'Estat, que es mantenen any rere any, un frau a la competitivitat, al talent i al benestar del nostre país. Però són uns pressupostos que augmenten la despesa corrent en 2.135 milions d'euros respecte al 2010 i que situen el conjunt de despesa departamental en el valor més alt dels darrers deu anys. Uns pressupostos orientats a construir el model de país que volem, a través de l'acompliment dels objectius de desenvolupament sostenible de l'Agenda 2030 de les Nacions Unides, del seguiment dels indicadors de benestar i progrés social, i amb el focus posat en la infància i en la igualtat de gènere. I finalment, també, uns pressupostos fets, com s'ha reclamat aquí, amb mirada llarga: per primer cop, es complementen amb una planificació a diversos anys vista que ens ha de permetre preveure i corregir desequilibris futurs. També, permetin-me, breument, fer un apunt de la situació en la que es troba l'economia del país. Hem tancat l'exercici 2019 amb uns resultats que, dins de la prudència, continuen essent positius i lluny de les visions apocalíptiques que alguns han profetitzat, potser amb interessos prou coneguts, aquests darrers mesos. Tanquem l'any amb un creixement del PIB del 2 per cent que ens permet seguir encadenant anys de creixement consecutiu: sis anys consecutius creixent per sobre del 2 per cent i per sobre, molt damunt de la mitjana dels països de la Unió Europea. Tanquem el 2019 amb més de divuit mil empreses creades, un 3 per cent més que l'any anterior, mentre que a Espanya aquest indicador ha caigut 1,6 punts. Tanquem l'any amb una taxa d'atur del 10,4 per cent, la més baixa des del tercer trimestre del 2008. És a dir... I estem 3,4 punts per sota de l'índex d'atur de l'Estat espanyol. Pel que fa a les exportacions, preveiem tancar l'any amb creixements per novè any consecutiu. I, respecte al turisme que ens visita, tot i que ha augmentat molt lleugerament, la despesa mitjana ha crescut un més 3,3 per cent, i la mitjana diària, un 6,3 per cent, dada que ens torna a situar el 2019 com la primera destinació estatal de turistes estrangers. Però no podem abaixar la guàrdia, i per això aquests pressupostos s'orienten a reduir les desigualtats, a promoure l'economia productiva, a reforçar la qualitat dels serveis públics incrementant-ne la despesa, i, com no pot ser d'una altra manera, orientats a fer front als reptes globals que, com a qualsevol altre país, ens amenacen. En aquella ocasió, fa un any, i en successives compareixences que he fet sobre el pla de govern i com anàvem avançant, solia posar sempre uns determinats títols sota els quals incloure unes xifres. Em permetran que, a manera de titular, acabi aquesta exposició amb aquestes dades. Volem continuar avançant amb un país viu, amb comarques plenes de vida i d'oportunitats per a tothom, a la recerca de l'equilibri territorial i la sostenibilitat. I, per tant, hi hauran més de 420 milions d'euros en inversions respecte als darrers pressupostos, per arribar als 2.000 milions d'euros, dels quals 45 milions d'euros aniran al desplegament de la xarxa pública de fibra òptica. Aquest 2020 connectarem totes les capitals de comarca i municipis i polígons al seu pas, i iniciem el desplegament a tots els municipis amb més de cinquanta habitants. També 47 milions d'euros per a la millora del sector agrari, ramader i pesquer. Això pel que fa referència al país viu, i el vicepresident entrarà en molts més detalls. Sobre el segon concepte, un país preparat, que permeti situar Catalunya com a pol de coneixement, formació, innovació i lideratge en el canvi tecnològic per a la millora de condicions de vida. Més de 1.000 milions d'euros en polítiques d'educació universitària i beques d'ajuts d'estudi, 857 milions més a educació, 38 milions més a cultura, fet que ens posa ja a nivells del 2011. No és on volem arribar; però per això aquesta mirada a llarg termini que ens permeti també ja anar albirant aquell 2 per cent dedicat a cultura que és el nostre objectiu final. Tercera idea: som un país global que vol tenir veu pròpia als debats i reptes del món, perquè és responsabilitat de tots millorar les condicions del planeta. I ens sentim orgullosos de dedicar, doncs, 226 milions d'euros a polítiques mediambientals, per exemple, o el 10 per cent més de recursos respecte al 2017 a mobilitat sostenible, o 18 milions d'euros en polítiques d'internacionalització, promoció i foment del comerç exterior. Quarta idea, penúltima: volem un país just, perquè hi hagi igualtat d'oportunitats, amb uns serveis públics de qualitat. I això passa inexcusablement per donar encara més suport al sistema públic de salut, amb més de 900 milions d'euros, posant, com ha dit la consellera, èmfasi en l'atenció primària, i més de 1.400 professionals sanitaris respecte al 2017. També ens preocupen, com sempre, la persona i l'autonomia de les persones, i, per tant, dedicarem 1.500 milions d'euros a polítiques de promoció de l'autonomia personal, un augment de gairebé 100 milions d'euros respecte als anteriors pressupostos. I augmentarà la plantilla de la Generalitat amb vint mil noves incorporacions per reforçar els serveis públics: salut, educació, seguretat, emergències. I, finalment, volem un país d'igualtat i d'equitat, amb l'objectiu que ningú no es quedi enrere en la capacitat de tirar endavant el seu projecte de vida a Catalunya, augmentant les partides de la renda garantida de ciutadania, dedicant més recursos a polítiques d'habitatge i de nuclis antics. Uns pressupostos que continuïn reactivant el país, després del sotrac que va representar l'article 155, i que recuperen els nivells de despesa de fa deu anys. Acabo. El nostre projecte republicà vol dotar-nos de les eines d'un estat, gestionar els nostres recursos i orientar-los als serveis públics, la prosperitat, el benestar i la cultura que volem. Mentre avancem en aquesta línia no hem de defallir a reclamar a l'Estat justícia, esperit democràtic i, sobretot, compliment dels deures..., dels deutes i dels compromisos que tenim pendents. I és per tot això que en els dies que vindran els demano a tots i a totes responsabilitat i sentit del país. Comencem, doncs, avui, amb la tramitació d'aquests pressupostos tan necessaris per a la nostra gent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Atès, doncs, com deia abans, que aquesta intervenció obre torn, aquells grups parlamentaris que en vulguin disposar tenen un torn de dos minuts d'intervenció. [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Sí, senyora Roldán? Quan vulgui.
Sí; gracias, presidente. Buenos días. La verdad es que venimos aquí, señor Torra, pues no para hablar con usted, que creo que ha quedado bastante claro ya que ni es diputado ni es presidente, pero sí que lo que no podemos consentir es que millones de catalanes se queden aquí sin voz. Y por eso nosotros tenemos el deber y la responsabilidad de venir aquí y hablar por ellos. Porque, si tenemos que esperar que lo hagan ustedes, esos catalanes lo tienen bastante mal. Miren, que vengan aquí ahora a sacar pecho de estos presupuestos, después de que llevamos tres años de presupuestos prorrogados, después de que de nuevo, por enésima vez –que hemos perdido la cuenta ya–, los traigan fuera de plazo, pues... ¿qué quiere que le diga? Y además es que, si analizamos estos presupuestos, tampoco son para ponerse medallas, señor Torra. Yo ya sé que hablar de presupuestos y de números, pues, parece muy, muy frío; pero es que detrás de esos números hay personas. Y estos presupuestos, señores del Govern, dejan a las personas desamparadas. Y es muy triste tener a personas que están trabajando pero que sin embargo no llegan a final de mes. ¿Por qué? Porque tienen un govern que no se preocupa de sus problemas, sino que está más interesado simplemente en sus privilegios y en, como usted ha dejado antes bien claro, pedir impunidad, que es lo único que les interesa. Pero no solamente son las personas que trabajan: detrás de estos números también hay niños. Estos presupuestos tampoco sirven para dar respuesta a la alta tasa de pobreza infantil que estamos viviendo en Cataluña. Tampoco dan respuesta, por ejemplo, pues a los problemas de inversión en infancia, que está por debajo de la media española y a años luz de la europea. Así que no tiene ningún sentido que vengan aquí ustedes a sacar pecho por estos presupuestos. ¿Saben ustedes que aquí en Catalunya tenemos el mayor porcentaje de dependientes que tienen su ayuda de dependencia aprobada, pero que sin embargo no la cobran? Es que estos presupuestos dejan muchísimo que desear, dejan muchísimo... Son muchas las asignaturas que ustedes tienen pendientes, y en lugar de hacer unos presupuestos que se preocupen de estos problemas, en lugar de intentar sacar el dinero, por ejemplo, pues, persiguiendo el fraude fiscal; por ejemplo, eliminado duplicidades administrativas, eliminando esos chiringuitos que ustedes tienen creados, eliminando esas redes clientelares que llevan años cultivando aquí en Cataluña, no, no lo hacen. Ustedes no solucionan las enormes deficiencias que tenemos aquí en Cataluña, porque de nuevo a ustedes lo que les preocupa es simplemente lo suyo. Que usted venga aquí hoy a pedir responsabilidad, si no..., nos parece un chiste de mal gusto, señor Torra. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Si algun grup vol fer ús d'aquest torn d'intervenció... [[Pausa.]] No? Doncs donarem la paraula al vicepresident, senyor Pere Aragonès, perquè faci la presentació del Projecte dels pressupostos per a l'exercici 2020. Quan vulgui, vicepresident.
Moltes gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, conselleres, consellers, diputades, diputats... L'any 2018, que és el darrer any sobre el qual tenim una estadística tancada, van néixer a Catalunya 63.566 nenes i nens. Aquesta xifra no surt en cap partida pressupostària, però explica el sentit últim de les decisions que ens porten a fer política, de les decisions que prenem en aquest Parlament. Perquè cadascuna de les decisions que prenem en aquesta cambra tenen impacte, especialment amb una llei com la llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya que assigna a cadascuna de les àrees de despesa de la Generalitat quins són els recursos que té disponibles. 63.566 nenes i nens. Del 2019 encara l'Institut d'Estadística no ha fet públiques les dades, però segurament estarem amb una xifra similar. Nenes i nens que han nascut iguals, que han nascut, doncs, tots de la mateixa manera, però en barris diversos, en famílies diverses, com divers és el nostre país. Tots ells, al néixer –i aquesta és una concepció que ens hauria de guiar la política que fem cada dia en aquest Parlament–, es mereixen les mateixes oportunitats per al seu futur. Tots es mereixen una societat que els aporti la igualtat d'oportunitats que avui, malgrat els esforços que fem tots plegats, encara no és possible. Avui, el futur d'aquests 63.000 infants que van néixer el 2018 –que tindrem una xifra similar el 2019 i el 2020–, malauradament, encara estarà determinat per quin és el nivell econòmic dels seus pares, pel barri on han nascut i crescut, i també per si són nen o nena. Avui encara hi ha massa sostres de vidre que condicionen les criatures que neixen avui. El nivell econòmic de les famílies determina en excés les possibilitats d'estudiar, de trobar feina, de tenir salut i bona alimentació, i de créixer en un ambient social acollidor. El sentit últim del que fem al Parlament, malgrat que sembla que el dia a dia tan reclamat no importa a segons quins diputats d'aquesta cambra, després de reclamar reiteradament els pressupostos... –i per això lamento que s'abstinguin d'aquest debat, s'absentin d'aquest debat–, el sentit últim del que fem políticament, el sentit últim de la política és prendre les decisions adequades, perquè, independentment de la ideologia que tinguem, tots els infants que avui neixen a Catalunya tinguin les mateixes oportunitats. Perquè mereixen tenir-les, mereixen créixer i respirar en un planeta habitable, mereixen veure envellir els seus avis amb dignitat, mereixen un país que pugui decidir lliurement el seu futur, mereixen una societat que derroqui el patriarcat encara massa present en les decisions, en l'economia i en les relacions personals. Mereixen una societat que sigui prou forta per superar les desigualtats econòmiques que el sistema capitalista genera, i mereixen una democràcia de qualitat. I per això fem política. Per millorar la nostra societat, per transformar-la, per dibuixar un futur d'oportunitats; no pel driblatge curt de les misèries partidistes o electorals, ni el titular fàcil, ni la pancarta o l'eslògan que massa sovint veiem en aquest faristol, i que, quan es debaten els recursos que van als ciutadans de Catalunya, alguns fan mutis per l'escenari, com acabem de veure. Per construir, en definitiva, un futur que valgui la pena. En cadascuna de les decisions que prenem com a representants de la ciutadania que ha confiat en nosaltres la gestió del present i la preparació del futur, hauríem de valorar si la posició..., si el vot que fem en aquesta cambra ajuda a avançar en les solucions o a perpetuar els problemes; si ens permet fer un pas endavant, per petit i modest que sigui, o ens manté en la comoditat de qui no assumeix contradiccions però que alhora està renunciant a transformar la realitat. I per això presentem els pressupostos avui, per construir un país millor. Perquè tot superant les legítimes ambicions electorals, siguem capaços de construir i de no renunciar al dia d'avui de fer un present més just i un futur molt millor. Fa tres anys de la darrera vegada que aquest Parlament va veure entrar un projecte de llei de pressupostos aprovats. Un pressupost que en aquell moment es va aprovar amb un fort compromís social i amb una despesa sense precedents en àmbits claus de l'estat del benestar. Alguns de vostès recordaran que l'aprovació d'aquells pressupostos no va ser fàcil. El vicepresident Junqueras també va dedicar temps i esforç per aconseguir que els comptes del 2017 tiressin endavant. Temps i esforç al servei del diàleg, de la negociació, dels acords, d'arribar a aquests acords que beneficien el conjunt de la ciutadania de Catalunya. Aquest és el compromís del vicepresident Junqueras i, evidentment, també és el nostre. Des d'aleshores, el Govern de la Generalitat de Catalunya ha estat treballant amb un pressupost prorrogat, el del 2017. I avui som al 2020. Per tant, no respon a la situació actual, el pressupost del 2017, a les realitats que han anat sorgint al si de la societat catalana ni a les noves necessitats de la ciutadania. La pròrroga dels pressupostos del 2017 també s'explica per la situació d'excepcionalitat que hem viscut en aquest país, des de fa massa temps, que, si fixéssim una data, podríem dir que des del 20 de setembre del 2017 vivim una situació d'excepcionalitat permanent. Ningú pot dir que això no és així. Ahir, en un debat, algú va dir que durant el 2019 no havia passat res que hagués impedit un debat normal de pressupostos, ignorant dues eleccions generals celebrades a causa del bloqueig del Govern de l'Estat per resoldre i afrontar el conflicte polític a Catalunya; una sentència, del 14 d'octubre del 2019, que condemna a cent anys de presó els nostres companys i companyes. Per tant, evidentment que estem en una situació d'excepcionalitat, i això també influeix en les decisions que prenem en aquest Parlament, i en la decisió més important, a part de la investidura del president de la Generalitat, que és l'aprovació dels pressupostos any rere any. Tots l'hem viscut, aquesta excepcionalitat. La vam viure, com deia, aquell 20 de setembre, però també els que l'albada de l'U d'Octubre estàvem treballant per garantir el dret a vot, o aquells que també ens vam plantar a un metre d'una Policia Nacional disposada a carregar contra amics i familiars que només volien votar sobre el futur polític de Catalunya. I també des de moltes altres perspectives, cadascú des de la seva: exercici de la democràcia l'U d'Octubre, repressió, empresonament, exili i bloqueig. Per això vivim en una situació d'excepcionalitat que hem de superar, i que tenim oportunitats per superar-la. Amb una mà, solució democràtica, pel referèndum, per exercir el dret a l'autodeterminació i, amb l'altra, treballar, batallar la dignitat del dia a dia amb polítiques a favor de la gent. I això és el que estem fent possible ara i aquí amb aquests pressupostos. Gràcies a una conjuntura econòmica més favorable i amb una gestió rigorosa de les finances públiques, avui la Generalitat està en disposició de deixar enrere aquell escenari en què l'acció de govern es dedicava bàsicament a posar pedaços davant de situacions d'emergència, es centrava en promoure una recuperació econòmica per posar fi a l'austeritat i passar a un nou escenari. Hem aconseguit, amb la gestió pressupostària dels darrers anys, bons resultats, és cert. Però també és cert que ho hem fet sense disposar de totes les eines, de tots els instruments per aconseguir que la sortida de la crisi arribés a totes les llars de Catalunya. M'ho han sentit dir altres vegades: la gestió de la crisi, determinada bàsicament també des de les institucions comunitàries, no va ser innòcua; va comportar una devaluació salarial i una precarietat en el món laboral encara més intensa que la que havíem conegut abans, i també l'aplicació d'unes polítiques d'austeritat que van limitar la capacitat de resposta de l'estat del benestar en el moment en què la ciutadania més el necessitava. Però avui l'economia catalana encadena sis anys consecutius de dinàmica positiva. Tenim un patró de creixement més equilibrat –tots els sectors contribueixen al creixement de l'economia–, més resilient i, per tant, molt més preparat per afrontar dificultats que no pas el que havíem tingut en altres períodes expansius. No ha estat fàcil, i massa vegades aquest esforç de la Generalitat, massa, massa sovint, no ha anat acompanyat del suport d'un estat que, al marge de perpetuar el dèficit fiscal i la manca d'inversions, ha estat exigint escrupolosament els objectius de dèficit als ajuntaments, i a governs com el de la Generalitat de Catalunya, mentre ells es reservaven màniga ampla per continuar endeutant-se sense prendre decisions i deixant l'estat del benestar a la intempèrie. I hi vull fer èmfasi: després d'anys d'austeritat imposada i de pressupostos prorrogats, que no ens permetien posar al servei de la ciutadania tot el potencial de recursos, obrim una nova etapa amb un molt bon pressupost, capaç de posar al dia els serveis públics, de fer avançar l'estat del benestar i reforçar l'economia del coneixement. I ho hem dit: aquest no és un pressupost de govern. És un pressupost de país, perquè va molt més enllà de les formacions polítiques..., l'acord, de les formacions polítiques que donem suport al Govern. Hi ha hagut un acord transversal i, per tant, vull agrair la predisposició al diàleg i a la negociació a aquells que han prioritzat els interessos de la ciutadania per sobre dels seus legítims interessos electorals. A tots ells, als companys del Govern de Catalunya, encapçalats pel president, al Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, d'Esquerra Republicana i al Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, els vull agrair el seu compromís amb aquest pressupost. Tots ens hem sobreposat a les diferències, moguts per la voluntat de millorar les condicions de vida de la ciutadania i això ens fa forts com a país. La capacitat d'arribar a acords amb aquells amb qui discrepes. Aprenguem-ne, perquè aquest és el camí que ens ha de permetre superar moltes de les dificultats que vivim avui en dia. Perquè per avançar és imprescindible arribar a acords, i no s'avança sol, s'avança col·lectivament, el conjunt del país. Només així assolim la llibertat. [[Aplaudiments.]] El pressupost, per tant, és la suma d'una pluralitat de punts de vista, d'opinions, de posicionaments i de propostes. I estic convençut que si tots plegats som capaços, durant el dia d'avui i durant aquest tràmit pressupostari, d'obviar el context electoral i ens atrevim a sortir de la zona de confort que dona mantenir una coherència absoluta però no transformar re, si som capaços de sortir d'aquesta zona de confort, podem ampliar al llarg del tràmit parlamentari el ventall de suports, i que encara siguin uns pressupostos molt millors. Perquè estic convençut que ni el Partit dels Socialistes de Catalunya ni, especialment, la Candidatura d'Unitat Popular no es troben tan lluny d'un pressupost que destina tres de cada quatre euros a polítiques socials. Els hi estenem la mà de nou, com a forces que s'autoreconeixen d'esquerres, perquè també en d'altres ocasions han aprovat pressupostos que ni de lluny presentaven les xifres que presenta aquest pressupost. Deia, doncs, que és un pressupost de país, i que necessitem un pressupost per posar al dia els serveis públics per avançar l'estat del benestar i per projectar-nos cap al futur. En els darrers anys, ens hem limitat a la recuperació de la despesa corrent, en la gestió del dia a dia, intentant salvar les parets mestres de l'estat del benestar davant d'una crisi econòmica sense precedents. Ha costat molt i moltíssim, i amb molts costos enormes a nivell social que encara avui es mantenen. Però, avui, deixem-ho clar, que deixem enrere la dècada de l'austeritat, iniciem una nova etapa de progrés, d'optimisme, de confiança en un futur que hem de construir conjuntament, que només podrem construir conjuntament. I aquí em voldria aturar, perquè aquests pressupostos també són això: afronten la necessitat d'aixecar el cap per començar a dissenyar, per començar a decidir com volem que sigui la societat catalana que es trobaran aquests nens i nenes que neixen avui quan comencin, doncs, a anar a fer el batxillerat, quan comencin la seva formació professional, com serà el futur d'aquesta societat catalana d'aquí quinze o vint anys, com volem que sigui a nivell social i econòmic la Catalunya de la propera dècada, la Catalunya del 2030. Crec que molts ho tenim clar; jo ho tinc clar, i molts de vosaltres, també. La Catalunya del 2030, per sobre de tot, ha de ser un país cohesionat, un país socialment fort, on no hi hagi ningú que es quedi enrere, on les desigualtats socials, de gènere o territorials siguin qüestions del passat, que garanteixi l'equitat i la igualtat d'oportunitats. Que Catalunya sigui aquest país fort i cohesionat passa també en bona part per les decisions que estem prenent avui, per fer aquesta aposta inequívoca per l'estat del benestar. Perquè és cert que macroeconòmicament fa temps que hem sortit de la crisi, però també fa massa temps que en moltes de les llars la crisi continua. Cal invertir en benestar, per justícia social, evidentment, però també perquè és la millor inversió de futur. I els posaré un exemple d'aquest pressupost. La millor manera de reduir les desigualtats actuals és una aposta clara per l'educació. Els infants d'avui són els joves que el 2030 hauran de tirar endavant el país, i per això fem una aposta inequívoca pel reforç del sistema educatiu. És el pressupost d'Educació més elevat de la història. Perquè estem convençuts que invertir en educació és invertir en futur. I estem parlant de tots els trams: de l'educació zero-tres, de l'escola inclusiva, de les beques menjador, d'erradicar els mal anomenats «barracons, de la convocatòria d'oposicions, de la formació professional dual, de la reducció de les taxes universitàries. Fa molts i molts anys vaig llegir una entrevista a una mestra de la República, d'aquelles que ens fan sentir orgullosos d'aquella etapa d'esplendor i de recuperació de les llibertats, i deia que la millor eina per arribar a una societat justa era una educació que arribés a tothom. I això ho fem en aquest pressupost. Amb molts reptes encara, encara amb molts objectius que hem d'assolir, absolutament, perquè aquests pressupostos no són perfectes –i després ja entraré en les imperfeccions que tenen–, però és un pressupost que ens permet avançar. Volem que el 2030 Catalunya sigui cohesionada, forta socialment, però per ser-ho ha de ser pròspera. Tenim un sistema capitalista que ha demostrat una excel·lència en la generació de creixement econòmic, però que ha demostrat també una excel·lència en la generació de desigualtats, de no repartir aquest creixement, si no hi ha una intervenció pública decidida per la redistribució i també per la predistribució. I, per tant, la Catalunya del 2030, si volem que sigui cohesionada, ha de ser pròspera, una Catalunya amb una economia dinàmica, sòlida i oberta al món. Perquè les decisions pressupostàries que prenem avui també han d'anar encaminades a construir aquesta Catalunya de prosperitat compartida. La nostra proposta passa perquè la font principal de creixement sigui el coneixement, innovació i recerca, amb aquesta idea d'estat emprenedor. És cert que aquest inici és més modest del que ens agradaria, que la recuperació d'inversions només suposa encara un increment de 419 milions d'euros respecte al 2017, però que superem, tornem a superar, els 2.000 milions d'euros d'inversions. I ho fem, a diferència del 2010, amb una estabilitat pressupostària i una sostenibilitat que ens parteix d'un compromís de dèficit zero, que després hi entraré. Però amb aquest nou pressupost també marquem una directriu, una voluntat clara: la Generalitat ha de ser motor de dinamització de l'economia productiva i del coneixement, un coneixement al servei del creixement econòmic que serveixi per millorar la vida quotidiana del conjunt de la ciutadania. Anant en termes pràctics, això es tradueix en inversions en el pressupost com per exemple en el MareNostrum 5, en l'aliança Iriscat, en el sincrotró Alba, en el desplegament del Pacte nacional per a la societat del coneixement, en la millora del finançament de les universitats, en el desplegament de la fibra òptica arreu del país. Són alguns exemples d'aquesta idea d'estat emprenedor. Però també tenim altres instruments. L'Institut Català de Finances que actuï com una autèntica banca pública de promoció econòmica, que té previst formalitzar al llarg d'aquest any 645 milions d'euros d'operacions, de les quals 430 aniran destinats a préstec, 180 a avals i 35 a inversions de capital risc. Una Catalunya, doncs, cohesionada, pròspera. I és una aproximació de com voldríem que fos aquesta Catalunya el 2030. I la tercera pota. Una Catalunya que també ha de ser sostenible i fortament compromesa en la lluita contra l'emergència climàtica, és inevitable, i provocarà que canviem les nostres maneres de produir, de distribuir, de consumir i de viure. Però ho hem d'afrontar. Hem arribat a tal límit que tota projecció sobre el futur serà en va si no va acompanyada d'un fort compromís contra el canvi climàtic. Perquè o ens ho prenem seriosament, assumint els costos que genera, o no hi ha futur que valgui. Massa dècades deixant passar els crits d'alarma, ara és l'hora de recuperar el temps perdut. Per tant, fem una clara aposta per la fiscalitat verda, per gravar, per fer pagar més a qui més contamina, perquè la manca de compromís d'aquells que més contaminen però més s'enriqueixen l'acabem pagant entre tots i totes, i especialment els fills i filles que avui no poden votar però que rebran les conseqüències d'aquest canvi climàtic cada vegada més intens. És un deure generacional. Moltes vegades, quan es debat sobre deute públic, les posicions neoliberals acaben dient que estem comprometent les properes generacions. I què s'ha fet, si no, amb la renúncia a combatre el canvi climàtic per aquestes mateixes posicions neoliberals? Comprometre i deixar un deute climàtic a les properes generacions que generarà més desigualtat si no hi fem front des d'ara mateix. Per tant, el nostre horitzó ha de ser de zero emissions i residus, i aquest és un dels objectius d'aquest pressupost. I per això destinarem la recaptació de l'impost sobre emissions de diòxid de carboni als vehicles de tracció mecànica a polítiques de transport públic i a programes de protecció i conservació del medi natural i la biodiversitat. I és només aquest un exemple de cap a on podem..., tot el camp que tenim per córrer, i quina és la nostra obligació per fer front a aquesta situació. Cohesió, prosperitat i compromís amb l'emergència climàtica, premisses bàsiques d'aquesta Catalunya del 2030 que ja estem dibuixant amb les decisions d'avui, i que, per tant, hauríem de tenir en compte amb el que votarem els propers dies. Aquest pressupost també treballa per la qualitat institucional i dels serveis públics; lluita contra totes les desigualtats –socials, de gènere i territorials–, combat l'emergència climàtica i aposta per la innovació, el coneixement i l'economia productiva. Algú es pensarà que aquest és un pressupost, després d'aquestes paraules, perfecte, que no pot ser millorat, però evidentment és un pressupost imperfecte. No és el pressupost que voldríem, que ens agradaria. No és el nostre pressupost ideal. Com a independentista, com a persona d'esquerres, estic convençut que el pressupost d'una Catalunya independent és la millor eina per construir aquesta Catalunya cohesionada, pròspera i compromesa amb el planeta que els he descrit. Perquè esperem que el 2030 Catalunya ja sigui un país lliure. Però, mentrestant, no renunciarem a la batalla de la dignitat del dia a dia. Mentre no tinguem les eines de l'estat, hem d'aprofitar tots els marges. No estem aquí per fer cap renúncia, tampoc en els petits marges d'actuació que tenim. Perquè podem fixar les bases del futur, perquè podem construir un país millor, perquè els ciutadans s'ho mereixen. Aquesta capacitat de projectar-nos cap al futur s'insereix en un canvi de context econòmic en el que hem vist com l'economia catalana en el seu conjunt està, doncs, encadenant anys de creixement positiu. L'any 2019 no va ser una excepció. És cert que el creixement s'ha anat moderant en sintonia amb la resta d'economies com la nostra, amb la resta de l'economia mundial, a causa de les tensions comercials, les incerteses globals i, en el nostre cas també, en l'esgotament de la dinàmica de recuperació fruit..., després d'una crisi molt profunda. La nostra economia és una economia amb futur, perquè és una economia oberta, una economia abocada a l'economia global i que, per tant, presenta sempre, doncs, unes pautes de comportament similars a les economies de la zona euro, que aquest 2019 també van presentar els índexs de creixement més baixos des del 2013. Però, malgrat tot, l'economia catalana segueix creixent a un ritme superior a la mitjana de la zona euro. El 2020 el creixement es mantindrà estable al voltant de l'1,9 per cent i serà, doncs, el setè any consecutiu de creixement de l'economia catalana, superant el de la zona euro. Tenim una economia dinàmica, sòlida i sostenible, i hem d'aprofitar la dècada que ve per fer-la més resistent a les anades i vingudes cícliques del sistema econòmic. Com deia, les primeres estimacions ens situen en una previsió de creixement del PIB de l'1,9 per cent. Després d'anys de creixements superiors al 3 per cent hem anat moderant aquest creixement, estabilitzant-lo, però, malgrat tot, superior al de la zona euro. Ens hem vist condicionats per un context internacional desfavorable, caracteritzat, doncs, per derives proteccionistes i incerteses geopolítiques, i un comportament feble dels mercats de destí de les nostres exportacions, singularment els motors econòmics d'Europa, França i Alemanya. Malgrat que les previsions de l'economia internacional, les economies avançades, s'han revisat a la baixa, alguns organismes adverteixen de que ja s'ha pogut produir un cert punt d'inflexió, que, per tant, els riscos segueixen sent baixistes, però que les incerteses s'han reduït: l'inici de negociacions comercials entre els Estats Units i la Xina, el fet que finalment el Brexit s'hagi produït amb acord i els efectes positius de la continuació d'una política monetària expansiva pels principals bancs centrals. Tot i aquesta percepció, de moment, les dades segueixen mostrant debilitat, les del conjunt de l'economia global, i poden sorgir nous factors d'inestabilitat; n'estem vivint un en aquest país: les conseqüències, doncs, d'una nova epidèmia, de coronavirus, que es produeix en un país, però que té efectes econòmics, efectes sobre les expectatives, en molts àmbits i molt diversos. Per tant, hem d'estar amatents a l'evolució de l'economia tant de Catalunya com del nostre entorn, sent conscients que no som un país ric en matèries primeres i que, per tant, la nostra economia depèn molt de recursos externs, com per exemple el petroli. Per tant, hem de ser capaços d'avançar i de fer transformar el nostre model productiu usant fonts d'energia alternatives que assegurin la reducció de costos energètics i augmentin la nostra competitivitat. Cal avançar cap a una reforma del mercat energètic, perquè avui el mecanisme d'assignació de preus a la nostra indústria la situa en una posició de desavantatge competitiu, i, per tant, fa falta una generació i distribució d'energia descentralitzada. I aquí la Generalitat pot ser i serà un actor clau, malgrat que no tenim capacitat reguladora, també en iniciativa de producció pròpia d'energia. Posarem el sostre de totes les propietats de la Generalitat al servei de la generació d'energia solar. Som els principals propietaris de sostre a Catalunya, i, per tant, els posem a disposició de la generació d'energia solar. Com deia, per això, aquestes xifres macroeconòmiques no han permès que el creixement arribi a totes les llars, a tots els sectors de població. Hi ha sectors, els més vulnerables, que no han vist millorada la seva situació. Ens trobem cada vegada amb que el fenomen de gent que, malgrat treballar, segueix sent pobra..., cada vegada és una realitat que anem coneixent als nostres barris, a les nostres famílies, als nostres entorns d'amics. Cada vegada ens trobem amb aquests casos de persones que, tot i estar treballant i rebre un sou, aquest sou no serveix per cobrir les necessitats més bàsiques. I també cada vegada anem veient, i es mostra més clarament, que el rostre de la pobresa és femení, que massa sovint també és d'una persona migrada i que massa sovint també es trasllada a rostres d'infants i de persones de tercera edat que s'han passat la vida treballant, que no arriben a final de mes i que viuen en soledat i en silenci aquesta situació de precarietat. Davant d'unes desigualtats que augmenten, d'una riquesa que es concentra globalment en poques mans, necessitem les eines d'un estat per poder-hi fer front, com per exemple competències en matèria laboral. No parlarem de les reformes laborals del Govern espanyol que han afavorit aquesta devaluació salarial. Tenim l'oportunitat de revertir-les. Per això, també des de la Generalitat volem impulsar un salari mínim de referència de Catalunya i s'inclou en aquest projecte de pressupostos per adaptar els salaris mínims del país en aquells àmbits que podem –contractació, la mateixa Administració, foment de la negociació col·lectiva– als estàndards de vida mínims que necessita el nostre país. El nostre objectiu, doncs, és fer un país de prosperitat compartida, i cal que posem tots els recursos de què disposem al servei dels ciutadans de Catalunya, i, per tant, passa per tenir aprovats aquests pressupostos; posar al dia els serveis públics de la Generalitat. I per això és important l'acord que hem assolit els grups que donen suport al Govern, el Govern en si, amb el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem; un acord que ens permet avançar. Un pressupost que encara podria millorar molt més si no fos pel dèficit fiscal crònic que patim, que podria ser més si l'Estat no assignés de forma deslleial els objectius de dèficit marcats per la Unió Europea. No s'hi val a quedar-se en els objectius més laxos per part de l'Administració de l'Estat, més relaxats, i traslladar l'exigència a les comunitats autònomes. Després, que no donin lliçons de solidaritat. El drama de tot plegat és que qui sustenta l'estat del benestar, en salut, en ensenyament, en protecció social, són les comunitats autònomes, la Generalitat de Catalunya, en el nostre cas, qui suporta aquesta despesa fonamental per al dia a dia de la ciutadania. Per tant, la Generalitat de Catalunya ha hagut de fer un esforç molt gran per consolidar les finances, un esforç majúscul. Fins al 2018 s'ha aconseguit –i aquests anys continuarem– una gran reducció del dèficit, una reducció respecte al 2010, any que tantes vegades s'ha posat com a exemple de màxima despesa, una reducció del dèficit de 8.000 milions d'euros, del 90 per cent; ens ha permès recuperar marge de maniobra, garantir la sostenibilitat de les finances i sobretot tenir capacitat de resposta davant de crisis futures. Necessitem poder fer polítiques contracícliques quan les xifres de l'evolució de l'economia no siguin les que tenim avui. Hem millorat la ràtio de deute sobre producte interior brut i el període mitjà de pagament a proveïdors. Les tensions de tresoreria, que no permetien pagar, per exemple, la despesa farmacèutica en els terminis adequats, formen part de la història, i hem de treballar perquè allà s'hi quedin. Hem planificat aquests pressupostos tenint en compte que l'objectiu del dèficit era el que de moment està aprovat i que ara està en procés de canvi, del zero per cent. Malgrat això, hem aconseguit que la despesa corrent superi els màxims del 2010. Amb aquests pressupostos, la despesa corrent de la Generalitat supera en més de 2.000 milions els valors, com deia, del 2010, any màxim de despesa de la Generalitat fins al dia d'avui. Divendres passat, coneixíem la intenció del Govern d'Espanya –i, de fet, ho va decidir com sempre, unilateralment–, en el marc del Consell de Política Fiscal i Financera –on hi vagis o no hi vagis, la majoria de vots sempre els té una persona, el titular del Ministeri d'Hisenda d'Espanya–, van decidir assignar un 0,2 per cent de dèficit a les comunitats autònomes. D'acord amb la Llei d'estabilitat pressupostària, ens correspondria un 0,3. No ens van dir, divendres, quin seria el dèficit que es reservava l'Estat, que ha acabat reservant-se, doncs, una part molt més gran. Per tant, estem davant d'una actuació nova d'utilitzar..., com deia el meu avi, quien parte, reparte y se queda la mejor parte. Doncs això ha estat el principi fonamental de l'aplicació de la política d'austeritat a l'Estat espanyol. Per tant, això és el que han anat fent als ministeris d'Hisenda, es diguin Montero o Montoro. D'acord amb la Llei d'estabilitat, per tant, ens correspondria un 0,3 per cent. Ens hem trobat, també, com va dir la secretària d'Economia, que era una proposta deshonesta. Perquè ens deien que l'IVA que ens deuen, que ja hem pagat els ciutadans de Catalunya, des del 2017, i que ens havia d'arribar aquest 2019, quan es fa la liquidació, dos anys més tard, que era de 443 milions d'euros, no ens el pagaven; que no pagaven allò que ens devien i que, a canvi, ens deixaven diners. És com si a qualsevol de vostès els diuen que aquest mes no els paguen la nòmina però que els fan un préstec. Passar de que et deguin diners a deure'n. Aquesta ha estat la gran mesura de divendres del Consell de Política Fiscal i Financera. Això ha de canviar; això ha de canviar absolutament l'orientació i cal que aquest IVA sigui tornat a qui li correspon, que en el cas de Catalunya és a la Generalitat. Malgrat tot això, tenim un bon pressupost. Posem a disposició dels departaments 25.532 milions d'euros, un 13 per cent més que el 2017. Cal destacar que el 77,3 per cent es destina als àmbits de salut, educació –incloent universitats– i afers socials. Com els he vingut comentant, la prioritat és el reforç de l'estat del benestar; són les polítiques que afecten el dia a dia de la gent, a través d'uns bons serveis públics per garantir una vida digna, plena i lliure a tothom, per avançar cap a l'erradicació de la pobresa i acompanyar els col·lectius més vulnerables, mitjançant polítiques de redistribució. Volem que Catalunya sigui un país fort, pròsper, capdavanter, amb economia competitiva basada en innovació i en coneixement i no en salaris baixos. Perquè volem que ningú es quedi enrere, prioritzar la cohesió social i treballar de forma obstinada per l'equitat. Un país que sap que com més justa és la societat més lliure és la ciutadania. Volem, doncs, un país obert al món, porós, capaç d'exportar el millor de nosaltres. Per això, per primera vegada, aquest pressupost s'articula al voltant dels Objectius de desenvolupament sostenible de l'Agenda 2030, de Nacions Unides. Perquè entenem que Catalunya no pot renunciar als reptes globals de la humanitat, ni a la nostra corresponsabilitat, que és un tros molt petit, respecte al conjunt del planeta, començant per la lluita contra la pobresa i les desigualtats, la protecció dels drets humans, l'enfortiment de la igualtat de gènere i el combat contra l'emergència climàtica. Un dels objectius d'aquesta Agenda 2030 és garantir una vida sana i promoure el benestar de tothom. Per això, els pressupostos pel 2020 preveuen recuperar i superar els nivells de despesa de salut, amb un increment de gairebé 1.000 milions d'euros, amb un total de 1.400 professionals en atenció primària que tindrem de més a final d'aquest 2020 respecte als darrers pressupostos aprovats; que l'objectiu ha de ser garantir aquest tresor que tenim: que la sanitat pública de Catalunya és universal, que no li tanca les portes als morros a ningú, a cap ciutadà, i així ha de seguir sent, reduint les llistes d'espera i millorant les condicions laborals dels professionals, com incorporant les innovacions terapèutiques i farmacològiques, en una societat que envelleix i en què les malalties passen, en molts casos, de ser mortals a ser cròniques. I això, que és una bona notícia, representa un repte, també, pressupostari que no defugim. Volem garantir una educació inclusiva, equitativa i de qualitat, i promoure oportunitats d'aprenentatge per tota la vida, de tothom. Aprenentatge al llarg de la vida. Amb un pressupost de 5.672 milions d'euros, recuperem el finançament d'escoles bressol; incrementem les beques menjador pels alumnes de primària; posem en marxa un pla pilot per les beques menjador per alumnes de secundària i impulsem un pla d'inversió per centres educatius. I en aquest sentit voldria destacar el desplegament de l'escola inclusiva, destinant 17,2 milions d'euros per l'augment del personal docent i a personal d'administració i serveis, també en l'àmbit de l'escola inclusiva. Molts de vostès deuen haver vist, en la seva..., deuen haver tingut l'oportunitat, en la seva tasca com a parlamentaris, que se'ls dirigeixi qualsevol col·lectiu de pares o associació de famílies de qualsevol escola que els expliquen les dificultats que tenen amb alguns alumnes que degut a les seves diferents capacitats es poden quedar enrere i que això afecta les seves relacions personals, les seves relacions socials i la seva capacitat d'aprenentatge i de construir-se un futur. No podem permetre'ns deixar-los enrere. I, per tant, aquest Decret d'escola inclusiva és fonamental. I també el creixement d'universitats, que després d'uns anys en què els hem demanat un gran esforç, augmenta el seu finançament, i, doncs, facilitem l'accés a la universitat amb la reducció del 30 per cent de les taxes universitàries. Aquests són alguns exemples de la vinculació del pressupost amb els Objectius de desenvolupament sostenible. Perquè un pressupost no és només una eina de gestió administrativa, és una eina de transformació social. Anant més enllà de la dimensió econòmica de les xifres, en aquest pressupost incorporem un apartat específic, en la memòria explicativa, per seguir desplegant la perspectiva de gènere en el disseny de polítiques públiques; incorporem una eina pionera d'UNICEF per ser més eficients en el disseny de les polítiques de protecció a la infància; un sistema d'indicadors de benestar i de progrés social, i un ecosistema, impulsar un ecosistema de bones pràctiques pressupostàries mitjançant la planificació a mitjà termini, la priorització de la despesa i l'avaluació. Tots han tingut l'ocasió d'analitzar el contingut del pressupost. He dibuixat els grans trets, la filosofia que hi ha darrere d'aquest conjunt de xifres, cap a on volem caminar, quin és el projecte de país, transversal, fruit d'aquest gran acord entre forces i entre un govern que representen la diversitat política i ideològica existent en aquest país, o, com a mínim, una bona part d'ella, i, per tant, el projecte que hi ha darrere d'aquest pressupost. Però voldria destacar alguns altres apunts. La seguretat és una de les prioritats del pressupost; la seguretat que fa patir especialment els sectors més vulnerables de la nostra societat. Per aquells que tenen més capacitat de despesa o poden viure en determinades zones, moltes vegades la seguretat no és un problema tan greu com per aquells que estan en una situació de més vulnerabilitat social i víctimes de les desigualtats. Per tant, és també una política social. Farà possible l'increment pressupostari de 1.218 dotacions de Mossos, 378 dotacions de Bombers, donant, per tant, recolzament pressupostari i calaix pressupostari a les noves promocions que hi ha hagut, i l'increment per desenvolupar el Pla estratègic de Bombers i d'Agents Rurals; que incrementem el pressupost amb 1.975 milions d'euros per garantir la millora de prestació de servei i les retribucions als treballadors públics, i la recuperació dels seus drets laborals; que continuem desplegant la renda garantida de ciutadania destinant-hi 125 milions més que no pas el 2017, amb un total de 388 milions; que incrementem notablement el finançament a l'atenció a la dependència i atenció a la infància, i que comencem a actualitzar les tarifes de les entitats i empreses que col·laboren, que són prestadores de serveis en polítiques d'atenció a la dependència i a la discapacitat, i que aquí tenim una assignatura pendent, i que, si hi han nous marges, hem d'aprofitar –hem d'aprofitar– per retribuir adequadament els serveis que es presten, que voldrà dir un millor servei als nostres avis i àvies, voldrà dir un millor servei als nostres conciutadans que per raó de la seva diferent capacitat, doncs, estan en algun centre de dia o residència. Destinarem més recursos a la lluita contra la violència masclista i recursos en atenció a la víctima; a polítiques d'igualtat de gènere. Ha de ser una prioritat, ha de ser una qüestió intrínseca a qualsevol acció de govern present i futura el combat contra les desigualtats de gènere i contra tota forma de masclisme. Si ens volem autoreconèixer com una societat moderna i avançada, no podem permetre que hi hagi ni un sol espai on la meitat de la població es vegi discriminada, exclosa, i encara molt menys, amb riscos de ser maltractada o agredida. Les polítiques d'ocupació també són objecte d'atenció al pressupost del 2020. Promoure l'ocupació plena i productiva i el treball digne fa que aquestes polítiques es situïn en un total de 918 milions d'euros, 173 més que en els pressupostos del 2017, per finançar polítiques d'ocupació, per consolidar el programa de Garantia Juvenil, per millorar l'ocupabilitat de les persones amb diversitat funcional, joves, majors de quaranta-cinc anys, o la lluita contra la sinistralitat laboral i la precarietat. I, en aquest àmbit, també impulsarem, com els deia abans, el salari mínim de referència de Catalunya, estudiant l'impacte i el calendari per introduir-lo a la Generalitat i a la contractació pública, buscant el consens amb els agents socials. Desplegarem, també, l'Agència de Formació Professional, un espai governat amb els principis de concertació, per impulsar la transformació del sistema de formació i qualificació professionals de Catalunya. Farem front, amb aquests pressupostos, també, tot i que no amb tots els recursos que voldríem, a l'emergència habitacional, destinant-los a la reducció de les llistes d'espera, a les meses d'emergència, a l'adquisició d'habitatges en l'exercici del dret de tanteig i retracte, i a la construcció de noves promocions. En l'àmbit del coneixement, innovació i dinamització, ens orientem a dinamitzar l'economia productiva i el coneixement per un creixement sostingut, a través de l'impuls d'un programa de reactivació industrial 4.0, de suport als processos de digitalització, del desplegament del Pla de l'automoció i de la mobilitat, i del Pacte nacional per a la indústria. Impulsarem, també, la xarxa pública de fibra òptica, desplegant-la a totes les capitals de comarca; una política que, no només és sectorial, sinó que és una política d'equilibri territorial. Destinarem més recursos al Pacte nacional per la societat del coneixement, pel finançament de les universitats, per les grans infraestructures de recerca, perquè el principal actiu econòmic que tenim és la generació de coneixement. El nostre projecte de recerca, en el nostre país –que és tractor, no només de l'àmbit universitari, no només del sistema de recerca i innovació, sinó també de l'economia–, no es basa com en altres països que tenen un sistema de recerca potent en una indústria de defensa que genera les necessitats; el nostre es basa en indústria de la vida, en un sistema de salut que genera aquestes necessitats, perquè el sistema de recerca, a partir de la recerca biomèdica, i també, per exemple, de la supercomputació, posant-la al servei d'aquesta recerca, facin de Catalunya un país punter en la lluita per la vida i per la salut de tothom. És aquesta aposta per l'economia de la vida. Vaig acabant. D'altra banda, també, donarem un nou impuls, destinant una part dels recursos de l'impost sobre estades en establiments turístics, per promoure un model més sostenible, de qualitat, i per seguir incrementant les inversions en patrimoni cultural. En l'àmbit de cultura, de les polítiques culturals, fem una aposta perquè sigui un punt d'inflexió. Quedem lluny, quedem lluny del que voldríem, en l'àmbit de polítiques culturals, però fem que ja sigui..., per primera vegada en la darrera dècada, el Departament de Cultura creix per sobre de la mitjana. I hem de seguir-hi apostant. I des d'aquí manifesto el meu compromís –i puc dir, també, el de la consellera de Cultura, perquè ho treballarem conjuntament– per un acord pel finançament públic de la cultura que ens permeti un horitzó a uns quants anys vista que asseguri aquesta previsibilitat necessària per la creació cultural al nostre país. També destinarem més recursos a polítiques de comerç. Ampliarem la Fira de Barcelona, per situar-la en el frontispici europeu de recintes firals. Incrementarem el suport al sector agrícola, dotant de més recursos el contracte global d'explotació. Això és redistribució. I volem actuar també sobre la predistribució. Per tant, durant les properes setmanes, haurem de seguir treballant, amb el Departament d'Agricultura i amb les organitzacions dels sectors, per tenir una política decidida per acabar amb el dúmping de preus que les grans empreses de la distribució comercial estan imposant sobre els productors del nostre país, perquè això també és lluita contra les desigualtats territorials. Consolidarem l'Institut Català de Finances com a banc públic d'inversions. I, en l'àmbit de les inversions, doncs, més enllà de les destinades a conservació de carreteres, en xarxa viària i infraestructures logístiques, apostem clarament per la recuperació de les inversions en el cicle de l'aigua, a través de l'ACA, les inversions en infraestructures i tractament de residus, situant la política d'inversions no al servei del ciment, sinó al servei de l'Agenda 2030. I també destacar que recuperem el Pla únic d'obres i serveis, amb una magnitud que té impacte sobre ajuntaments, i que ja hi ha la convocatòria en marxa des de la Secretaria d'Administració Local, que dota aquest pla únic de serveis per col·laborar especialment amb els ajuntaments més petits i amb menys recursos del nostre país, per a la seva política d'inversió. Ens comprometem també a l'impuls del transport públic. Comencem el projecte per a la construcció del tram central de la línia 9 buscant aquest finançament europeu i preveiem la millora del finançament de l'Autoritat del Transport Metropolità amb 106 milions d'euros. Volem arribar al 50 per cent dels contractes públics amb clàusules ambientals i desplegar l'estratègia d'estalvi i eficiència energètica dels edificis de la Generalitat instal·lant plaques solars a cent tretze equipaments abans de 2021, perquè, com els deia, tenim un potencial que és alhora una responsabilitat, doncs, com a propietaris de sostre del país. Per tant, estem davant d'un pressupost que inicia una nova etapa partint de la voluntat col·lectiva de treballar pel bé comú i la prosperitat compartida, que vol enfortir i fer avançar l'estat del benestar, que aposta de forma inequívoca per la dinamització econòmica basada en el coneixement i que avança de bracet amb els reptes de la humanitat, de la comunitat internacional, com l'Agenda 2030 i la lluita contra el canvi climàtic. És evident que aquests pressupostos no seran executats per l'actual Govern. El president ha considerat que la legislatura no té més recorregut i que és millor cridar els ciutadans a les urnes, perquè es pronunciïn sobre quines majories tenen la possibilitat de governar i executar els pressupostos. És cert, per tant, que no seran els pressupostos d'aquest nou Govern, però encara menys ho serien els prorrogats del 2017. Seríem irresponsables si no aprofitéssim tots plegats l'oportunitat de posar a dia els comptes. Només els que prefereixen la inestabilitat i el desgovern per interessos electorals volen que no s'aprovin aquests pressupostos. I siguem sincers: el perjudicat no seria el Govern, els perjudicats no seríem la primera bancada; els perjudicats de no aprovar aquests pressupostos serien la ciutadania. Per tant, és responsabilitat de tots aprovar els nous comptes públics que responguin a les necessitats actuals, que posin els recursos disponibles al servei de la ciutadania. Diàleg, negociació i acord. Consens. I aquesta és la recepta per als moments polítics que ens toca viure. L'època de les majories absolutes monolítiques queda lluny. La fragmentació política és a l'ordre del dia i, per tant, cal fer més política que mai. Fer política no és fer discursos i no moure's. Fer política és defensar conviccions, les pròpies conviccions, però arribant a acords. Voluntat de transformar; qui es queda quiet no transforma. Per això, per generar estabilitat a les institucions, cal posar d'acord diferents maneres de veure i entendre el país. Reconeixent-les. Som un país divers, tenim òptiques diverses, però això no ens ha d'impedir arribar a acords. L'estabilitat política no és immobilisme. No és que no es mogui res. Al contrari, l'estabilitat política és el que ens permet avançar com a societat i transformar-la. Aquests pressupostos són fruit del diàleg, dels acords, i amb una clara voluntat d'avançar. Tenim l'oportunitat, doncs, de fer-ho, de millorar-los i de dibuixar entre tots aquesta Catalunya del 2030 que, quan d'aquí deu anys els nens que estan naixent avui pensin si vam tenir l'oportunitat de fer un pas per millorar el seu dia a dia, es sentin orgullosos del que vam fer. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, vicepresident. Arribats a aquest punt, suspendrem la sessió fins a les tres de la tarda, que la reprendrem amb l'exposició de les esmenes a la totalitat, per a la qual cosa tindran trenta minuts els grups parlamentaris i quinze els subgrups. Gràcies.
[[Bé, bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió.]] [[Els recordo que els grups que han presentat esmenes a la totalitat al Projecte dels pressupostos intervindran per defensar-les, per un temps màxim de trenta minuts cadascun, seguint l'ordre de major a menor; un cop feta la defensa de les esmenes, es pot fer un torn en contra, de temps igual, de trenta minuts, i, si hi ha hagut aquest torn en contra, els grups que han defensat les esmenes podran tenir una contrarèplica de cinc minuts cadascun. Finalment, intervindran els grups que manifestin la seva posició i que no hagin presentat esmenes a la totalitat, per un temps màxim de quinze minuts. Un cop finalitzat el debat, es votaran conjuntament totes les esmenes a la totalitat.]] [[En primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula, per defensar l'esmena a la totalitat, el diputat senyor José María Cano. Quan vulgui.]]
Gracias, presidente. Señor vicepresidente, consejero, diputados, diputadas, miren, hoy es 12 de febrero y, por lo tanto, es más que evidente que estos presupuestos del 2020 llegan muy tarde a este Parlament. Y la verdad es que, como mínimo, cuando se aprueben –si es que se aprueban, al final– habrán perdido el trabajo de una cuarta parte de este año; una cuarta parte del año que se suma a todo el tiempo que ya llevan perdido, se suma a todo ese tiempo dando la espalda a los catalanes, porque llevan tres años sin actualizar estos presupuestos; más de dos años, en definitiva, de inacción política, años de un govern que no gobierna y que está, en definitiva, a otras cosas. Y es que sin presupuestos actualizados es imposible realizar buenas políticas en beneficio de la ciudadanía. El presupuesto es la ley más importante que se aprueba en el Parlament; en eso coincidimos, señor vicepresident. Pero eso lo vemos en todos los parlaments menos en este, no lo vemos en ustedes. Es, en definitiva, la ley que cuantifica cómo se van a destinar los recursos a las diferentes políticas que quieran implementar y estima cómo se van a obtener los recursos que las van a financiar. La frivolidad de no tener presupuestos, en definitiva, es impensable en cualquier entidad de cierta relevancia, ya sea pública o privada. Es impensable, porque no tener presupuestos equivale a no tener rumbo, equivale a no tener proyecto. Y ustedes, señores del Govern, llevan más de dos años sin rumbo. Y hoy lo hemos visto claro, en su intervención, señor vicepresidente; ha sido un discurso grandilocuente, se lo reconozco, pero vacío, y ha dado la sensación de que era un discurso agotado. Y es que es evidente que no tienen los números claros, porque no los utilizan para mejorar el bienestar. Son un govern que no gobierna, y no solo lo decimos nosotros, así lo consideran los catalanes, y lo dicen las encuestas, usted lo sabe: en la última encuesta del CEO ni el 2 por ciento de los catalanes considera que se estén ocupando de sus problemas reales y más del 60 por ciento de los encuestados consideran que, aunque se ocuparan, no sabrían hacerlo. Y tienen razón, son un govern que no se preocupa de los problemas reales de los catalanes y que tampoco sabría cómo hacerlo. Y es que ustedes están a otra cosa. Miren, no conozco ninguna región del mundo que presente unos presupuestos con esta falta de convencimiento que nos ha mostrado hoy, señor vicepresidente. Han iniciado los trámites parlamentarios anunciando que, si se aprueban, convocaran elecciones y que, por lo tanto, los gestionaran otros. Y, pensándolo bien, yo hasta llego a la conclusión de que son bastante coherentes. ¿De qué les sirven unos presupuestos a alguien que no sabe cómo utilizarlos y que está más cómodo sin ellos? Y esto tiene además una deriva muy clara: lo que han hecho es anunciar que empieza su campaña electoral, la más larga de la historia. Pero ¿si no se ocupan de los problemas reales de los catalanes sin estar en campaña, lo van a hacer ahora, que han anunciado las primeras elecciones de la historia en diferido y sin fecha cierta?, ¿ahora que son un govern que se declara en funciones por tiempo indefinido? Y es que en estos momentos ustedes han colgado el cartel de «cerrado por elecciones y han hecho público que se van a dedicar en exclusiva a trabajar en favor de sus intereses electorales, de sus intereses partidistas; se van a centrar en sus batallitas internas para ver quién se lleva el trozo más grande del pastel independentista. Y serán muchos meses más de desgobierno. Y lo más triste es que, tengan presupuesto o no lo tengan, las cosas no cambian demasiado. ¿Realmente no ven que todo esto es un sinsentido? ¿No ven que es una tremenda irresponsabilidad y una anomalía democrática? Ustedes sí que son, realmente, un fet excepcional, que decía usted. ¿No se dan cuenta de que llevan años en su mundo, perdiendo paulatinamente el contacto con la realidad y que poco a poco se han ido despreocupando de los problemas y las necesidades de la ciudadanía, dedicando su tiempo a temas que nada tienen que ver con la buena gestión de lo público, que nada tienen que ver con garantizar y mejorar el estado del bienestar, que nada tienen que ver con ocuparse y desarrollar las competencias que tiene nuestra comunidad autónoma? Ustedes están a otra cosa. Y lo triste es que siempre lo han estado. De eso va el procés, de estar a otra cosa bien distinta y muy lejos de la ciudadanía. Si ni ustedes mismos creen en sus presupuestos, ¿cómo vamos a creer nosotros?, nosotros que los conocemos bien. ¿Qué credibilidad tiene y qué rigor van a tener si no asumen la responsabilidad de gestionarlos? Y partimos de una realidad: estos siguen siendo unos presupuestos autonómicos. Espero que este año no nos vuelvan a decir que van a ser los últimos autonómicos, porque quiero entender que ya se han dado cuenta de que no es democrático levantar una frontera a la solidaridad. Pero lo que sí siguen siendo es unos presupuestos del procés. Para ustedes, toda partida presupuestaria tiene que estar impregnada por su eterno procés. Y eso es lo dañino de estos presupuestos, porque cuando uno hace unos presupuestos públicos siempre debería fijarse como objetivo prioritario el bienestar de la ciudadanía y marcarse como objetivo conseguir una sociedad más justa, una sociedad más unida, que valore el esfuerzo, que garantice la igualdad de oportunidades y que no deje a nadie que se quede atrás porque esté pasando por un mal momento. Pero en su caso, no es así; todas sus partidas presupuestarias tienen como objetivo final levantar una frontera, y usted lo decía aquí, en este atril. Solo tenemos que observar todos los actos que montan, todos los discursos que dan en sus actos, todos los conflictos que ponen encima de la mesa y el uso que hacen, sobre todo, de los recursos públicos. En Cataluña, los medios de comunicación, cuando hablan de ustedes, no hablan de mejoras sociales, no hablan de mejoras en los servicios, hablan de procés, hablan de desgobierno. Por lo tanto, más allá de las partidas concretas, también estamos presentado una enmienda a la totalidad a unos presupuestos que son como siempre, unos presupuestos del monotema. Y esta vez, como remate final, dijéramos, para rizar el rizo, es un presupuesto que contiene las fatales aportaciones de los comunes, que son los que se han unido a este presupuesto. Por cierto, señores de los comunes, eso de luchar contra la casta se les ha olvidado por los pasillos de las instituciones por lo que veo, porque mira que han pactado un presupuesto con altos cargos y redes clientelares. Y no han pactado ni una sola medida de regeneración democrática, ni una sola. Eso sí, reconozco que lo que no han cambiado es su visión sobre los autónomos. Para ustedes, todo aquel que lleva una furgoneta con un logo o el que haya invertido sus ahorros en un inmueble sigue siendo un presunto rico al que hay que subirle los impuestos sin compasión. Viendo el acuerdo, ustedes lo que han hecho al final ha sido venderse a la antigua Convergencia, a unos señores convergentes que deben estar encantadísimos, entiendo yo, con la subida de impuestos de los comunes, que afectan a la clase media y trabajadora, y compartir su política económica. Y es que es para estar muy preocupados, porque todo esto que están haciendo es muy serio y muy perjudicial para la sociedad y la economía catalana, y está pasando y pasará factura. Vamos a centrarnos en la primera parte de la negociación con los comunes: los ingresos. Este análisis, le reconozco que es el más fácil: todo se reduce a subir los impuestos. Pero hay más cosas de fondo. Presentar unos presupuestos, renunciando a su gestión y anunciando que van a convocar elecciones, hace que, como el marrón va a ser de otros y ustedes no van a gestionar estas cosas, hayan olvidado el principio de prudencia que tiene que ser uno de los ejes principales a la hora de estimar los ingresos. Y no podemos compartir las estimaciones que hacen, porque son, por decirlo finamente, poco prudentes y muy arriesgadas. En el tramo autonómico del IRPF, estiman un aumento de recaudación por encima del 20 por ciento con respecto al ejercicio 2018, y es muy poco probable que en dos años vaya a aumentar esa recaudación en un 20 por ciento. Estos cálculos en sí ya pueden representar una sobreestimación de más de 1.000 millones de euros. También tenemos muchas dudas de que se cumplan los incrementos de recaudación que han previsto en el IVA, en el impuesto de transmisiones patrimoniales y actos jurídicos documentados, y en el impuesto de sucesiones y donaciones. Y debemos tener muy en cuenta que mientras los ingresos de un presupuesto no son ciertos –son solo previsiones–, los gastos que se presupuestan son, a priori, ciertos, son compromisos, son gastos que se van a ejecutar. Por lo tanto, cualquier desajuste que se produzca tendrá que ser compensado o bien vía otro aumento de los impuestos, bien endeudándonos más o bien vía recortes. Y las reglas de estabilidad presupuestaria encorsetan su endeudamiento para evitar evidentemente los desmanes. Por lo tanto, lo más probable es que recorten o que vuelvan a aumentar los impuestos en la línea con la obsesión de sus socios, en este caso, de los comunes. Y tengan en cuenta que hablamos de las subidas de impuestos en una comunidad autónoma donde la clase media y trabajadora soporta la mayor presión fiscal de toda España. La soporta precisamente por culpa de las decisiones que han ido tomando los diferentes governs, que no ha..., que han abusado de subidas del tramo autonómico del IRPF, que es el que depende de ustedes. Así como han abusado creando impuestos propios de poca utilidad. También somos la comunidad autónoma con más impuestos propios de toda España, y van a crear más. Y, por otra parte, debemos considerar que Cataluña no es una región competitiva desde el punto de vista fiscal, lo que hace que las inversiones y el talento puedan optar por ir a otras regiones más competitivas, fiscalmente hablando. Y, sobre todo, que la realidad desmonta el populismo que ustedes utilizan, señores de los comunes y de Podemos, que ve grandes fortunas y grandes empresas por todas partes. Y es que el 95 por ciento del tejido empresarial catalán está formado por pequeñas empresas y autónomos. Si su tesis populista de la presión fiscal –que es muy baja– fuera cierta, en el registro mercantil habría colas para inscribir empresas..., grandes empresas aquí en Catalunya. Y no es así. Las colas se han producido precisamente para cambiar sedes sociales ante la inseguridad jurídica que genera un govern desleal que amenaza constantemente con saltarse las leyes; y que va lo suyo, sin importarle la sociedad catalana y la economía. Y que, para más inri, no gobierna. Y lo más indignante para mí, también, señores de los comunes, es que no han pactado ninguna otra vía para cambiar la situación, más allá de recurrir a lo más fácil, que es la subida de impuestos. No se han planteado poner en marcha políticas activas de empleo. No se han planteado mejorar el servicio de ocupación catalán, el SOC; presupuestan 389 millones, pero es un servicio que se muestra ineficiente para orientar, formar y acompañar a los demandantes de empleo en su entrada o en su retorno al mundo laboral. Ni se han planteado poner en marcha políticas industriales para generar un mayor valor añadido y así aumentar la recaudación. Y tampoco presentan medidas fiscales eficientes de lucha contra la corrupción, ni medidas de lucha contra el fraude fiscal. En vez de obsesionarse con gestionar unos impuestos sobre los que no tienen competencia y que los gestiona la Agencia Tributaria española, tendrían que dedicar esos recursos a la lucha contra el fraude, por ejemplo. Sería..., estarían mejor utilizados. El presupuesto de la Agencia Tributaria catalana es de 83 millones de euros, redistribúyanlo mejor y centren la inversión en la lucha contra el fraude fiscal y en facilitar la vida a los ciudadanos. Y mejoren, sobre todo, la coordinación con la Agencia Tributaria española. Tienen uno de los mejores sistemas del mundo, pero claro, para eso tienen que ser honestos. Tienen que ser una administración de la que se puedan fiar el resto de administraciones y sobre todo de la que se puedan fiar los ciudadanos. Y si lo único que pretenden es que les den la llave de la caja, con artimañas y sin garantías, al final sus esfuerzos y todo ese despilfarro se convierte en inútil. ¿Y por qué no se plantean mejorar la financiación? No dejen sin voto a los catalanes en el Consejo de Política Fiscal y Financiera. Vayan a debatir y a argumentar un mejor modelo de financiación para nuestra comunidad autónoma. El que tenemos caducó en el 2014. Vayan y defiendan uno nuevo, que seguro que beneficiará a todas las regiones, a todas las comunidades. Hay margen de mejora, aunque tengamos que establecer un calendario de adaptación para no perjudicar, en el corto plazo, a ninguna comunidad autónoma. Y en vez de dedicar recursos a calcular unas balanzas fiscales inútiles, dedíquenlos a preparar una estrategia para mejorar la financiación autonómica. Porque, señor vicepresidente, fuera del relato independentista, las balanzas fiscales tienen muy poca utilidad para la toma de decisiones políticas, porque darían el mismo resultado si las calcularan entre provincias y entre comarcas catalanas, cosa que, por cierto, usted no hace. Tampoco le interesa. En Cataluña, lo que nos mostraría es que las zonas más ricas aportan recursos a las menos favorecidas. Y eso se llama –como usted bien sabe– solidaridad y redistribución. ¿O acaso no es verdad que más del 80 por ciento de los recursos proceden de la provincia de Barcelona? ¿O no es verdad que más del 37 por ciento de los recursos proceden de la comarca del Barcelonés? Es una evidencia. Por lo tanto, es evidente que el gasto público debe distribuirse para que todos los habitantes de Cataluña, vivan donde vivan, tengan garantizados los recursos necesarios por habitante. Igual que pasa en el conjunto de España. La única diferencia es que usted ha decidido cuál es el perímetro de solidaridad de los que considera los suyos. Y ha decidido que el resto de España no son los suyos, por eso los quieren tratar como extranjeros. Y yo entiendo, señor Aragonés, que, si usted pudiera, les aplicaría el derecho internacional. Ustedes no se mueven por solidaridad, se mueven por el egoísmo de si me interesa o no me interesa. [[Remor de veus.]] Eso en sí es el derecho internacional. De eso trata el derecho internacional: ya no compartimos la solidaridad, a partir de ahí nos relacionamos con quien nos interesa. Y eso es lo que usted quiere construir. Por lo tanto, dejen esa insolidaridad y negocien los beneficios de una mejora del sistema de financiación. Pueden conseguir que sea un sistema más transparente, más fácil de seguir o más fácil de interpretar. Pueden conseguir reducir las diferencias de cálculo por habitante ajustado, para que sean más precisas, y así mejorar la igualdad, la justicia y la redistribución. También pueden trabajar para mejorar el sistema de reparto vertical. ¿Por qué no? Pero si no van a las reuniones, si no se toman en serio la financiación autonómica, si no nos plantean su modelo, va a ser imposible defenderlo, señor vicepresidente. Y no conseguirán que mejore nuestro sistema de financiación. No podremos obtener más recursos. Por lo tanto, en vez de quejarse continuamente, dediquen su tiempo a buscar soluciones. Y, se lo vuelvo a preguntar, porque para mi grupo es incomprensible, señores de Esquerra Republicana y señores de los comunes, ¿de verdad no se han planteado en ningún momento reformar la Administración? ¿No se han comprometido a reducir ni un solo euro de la mastodóntica burocracia? ¿Ni una sola medida de regeneración, señores de los comunes, siendo los que, teóricamente, venían a acabar con la casta? ¿No han hablado ni de acordar ni de reducir altos cargos? [[Aplaudiments.]] Porque este presupuesto, evidentemente, aumenta el número de altos cargos. ¿No han acordado tampoco revisar las entidades paralelas de la Administración? ¿Ni se han planteado revisar la manera en que otorgan las subvenciones, señores de los comunes? ¿Ni cerrar esas entidades que se convierten en auténticas agencias de colocación para vividores del procés? ¿No han exigido la racionalización de los organismos autónomos, de los entes instrumentales y otras estructuras duplicadas e innecesarias? Como, por ejemplo, aquellos organismos que no se reúnen, que llevan más de un año con el consejo de administración sin reunir. Yo es que, señores de los comunes, en su acuerdo, que es un acuerdo masaje con la derecha nacionalista de toda la vida, no veo que en ningún punto hable de regeneración democrática e institucional y han tenido ustedes una oportunidad de hacerlo. Ni tampoco hablan de medidas contra la corrupción. En Cataluña hay una amplia experiencia en ese tema, pero en su acuerdo yo no he visto ni un pacto sobre corrupción, ni he visto que les exigieran mayor transparencia a este Govern. Mire, es un govern que malgasta 7,5 millones de euros en delegaciones exteriores, sin que sepamos qué hacen los delegados y sin que comparezcan en el Parlament desde hace más de cuatro años. Hoy hemos visto que pagan informes también a organismos internacionales para que hablen bien de ustedes. Y ahora ustedes, señores de los comunes, van de su mano. ¿De verdad me están diciendo que no han llegado a ningún acuerdo de racionalización del gasto público, ni de evaluación de políticas públicas? ¿No se han preocupado de garantizar la independencia funcional, por ejemplo, de la intervención general de la Generalitat? ¿No han acordado ninguna medida para la buena gestión de los contratos públicos? Sobre todo, de los contratos menores, sobre los que pesan una mayor corrupción. Es que ni siquiera han acordado que estos señores respeten el ordenamiento jurídico, por lo menos, yo no lo he visto tampoco en el acuerdo. Y ya, de conseguir una ley electoral más justa, ni hablamos, ¿verdad? Todo eso tampoco lo han negociado. Tampoco les han exigido que trabajen para mejorar, como les decía, la financiación autonómica. Por eso yo me pregunto: ¿A qué tipo de acuerdos han llegado ustedes? [[Rialles.]] Aquellos que decían que venía a regenerar la política y a acabar con la casta, ¿qué ha pasado? ¿No regeneramos nada? ¿Solamente nos limitamos a una serie de partidas? Miren, señores de los comunes, lo que han hecho es pactar su campaña electoral, una campaña electoral basada en una serie de partidas que, además, su cumplimiento no está garantizado, con la intención de vender cuatro titulares, se lo reconozco. Eso es lo que han hecho, señores de los comunes, y por eso no han conseguido reducir ni un solo euro sin subir los impuestos. Ni un solo euro para dedicarlo a la sanidad, a la educación o a temas sociales. Miren, al final, la nueva política que ustedes dicen defender es idéntica a la antigua. Llegamos a la conclusión de que lo único que persiguen es el poder [[aplaudiments]] para pasar a ser ustedes los que aprovechen todas esas estructuras y redes clientelares en su beneficio. Y lo que es seguro es que así no van a mejorar la vida de los catalanes. Por lo tanto, como..., si quiere usted, después debatimos. Por lo tanto, las conclusiones del análisis de las partidas de ingresos son: que los cálculos sobre la recaudación de los diferentes impuestos son poco fiables; que su única propuesta, y la que han acordado con los comunes, es la subida de impuestos a la clase media y trabajadora; que no van a poner en marcha políticas activas, eficaces de empleo; que no van a poner en marcha políticas que ayuden a la industria catalana; que no van a dedicar esfuerzos a mejorar nuestro sistema de financiación; que prefieren jugar a construir estructuras de estado en vez de mejorar los mecanismos de lucha contra el fraude; que no van a reformar ni un ápice de la Administración catalana y seguirán queriéndola utilizar como agencias de colocación, como una auténtica red clientelar, sin transparencia, escapando al control de la ciudadanía y de este Parlament. [[Aplaudiments.]] Paso al apartado de los gastos. Sobre los gastos, un primer apunte. Un principio básico de la buena gestión es no malgastar, pero, sobre todo, no malversar recursos públicos. En ese momento, los jueces ya han sentenciado que, con los presupuestos de 2017 –los actuales, porque están prorrogados–, malversaron. Por lo tanto, ya partimos de una realidad cierta, malversaron y despilfarraron el dinero de todos los catalanes. Y otro dato cierto es que el Tribunal de Cuentas reclama 4,1 millones de euros al Govern del señor Puigdemont por malversar, también, fondos públicos. Precisamente por eso, por lo que decía, por malversar fondos públicos. Todos sabemos lo que es malversar. «Malversar significa que destinaron los caudales públicos a un uso ajeno a su función. Eso es lo que nos dice la RAE. Es decir, en vez de utilizar esos recursos para mejorar la calidad de vida de nuestros conciudadanos y destinarlos a políticas eficaces para reducir las desigualdades, las destinaron a sus ilícitos, cosa que también hicieron con la llamada consulta del 9-N. Y también les pregunto a los señores de los comunes: ¿De eso tampoco dice nada ese acuerdo? ¿No han acordado nada sobre el tema de la malversación? ¿Van a continuar en ese sistema? ¿Lo van a permitir? Eso de no tener unos presupuestos donde queda acreditada la malversación, junto a un govern que asegura que ho tornarà a fer, hace que una enmienda a la totalidad sea imprescindible por parte del Grupo Parlamentario de Ciudadanos, que es el que represento. Pasemos a las partidas de gasto, como decía. Por lo que respecta a los gastos y a nivel genérico, siguen con la vía tendencial, con la vía tendencial de ir subiendo el gasto público año tras año, sin hacer ningún tipo de autocrítica, sin priorizar y sin evaluar sus políticas, y como hemos comentado antes, sin llevar a cabo ningún tipo de reforma, abriendo la puerta al despilfarro. Dicen que han revertido los recortes, pero la realidad es que esas partidas presupuestarias que nos presentan no están revirtiendo los recortes, ni tampoco están teniendo en cuenta el aumento del coste de la vida desde antes de la crisis. El aumento de IPC, en el período 2010-2019, fue de casi el 13 por ciento y las partidas, ni de lejos, recuperan los importes actualizados. Nos dicen que en este presupuesto incrementan 3.070 millones de euros el gasto no financiero no finalista sobre el 2017. Pero si revisamos la propuesta, vemos que gran parte del incremento que nos presentan es simplemente humo. Me explico: el 40 por ciento de los recursos dicen que los van a destinar a sanidad y a pagar parte de la paga extra que les deben a los funcionarios. Y sobre el tema de las pagas extras, lo que hicieron es utilizar a los funcionarios como la financiera de su mala gestión. Y, hombre, decir que es una mejora presupuestaria y muy social pagar lo que uno debe, no creo que sea lo más acertado. En definitiva, es una muestra más de su desgobierno. En ningún caso es una mejora social para la ciudadanía pagar las deudas que uno tiene; es simplemente cumplir con las obligaciones, que es lo que deberían haber hecho en su día. Y sobre la partida de sanidad, quiero decirles, los últimos datos de ejecución presupuestaria, correspondientes al año 2019, y que acaban de publicar, ya recogen que el presupuesto final en sanidad del año pasado fue superior a los 10.550 millones de euros, mientras que el presupuesto 2020 de sanidad recoge una partida de 9.659 millones de euros. En definitiva, lo que han hecho es intentar actualizar ese enorme desfase entre lo que presupuestan cada año y lo que ejecutan. Pero es solo un maquillaje, porque no van a destinar más recursos, y, por lo tanto, ni van a mejorar la sanidad con sus políticas ni van a mejorar las listas de espera con este presupuesto. Y esperemos que después de las elecciones haya un cambio de gobierno, y que ese gobierno sea el de Ciudadanos, porque, si no es así, casi con toda probabilidad, sobre el mes de octubre, aproximadamente, octubre o noviembre, los gerentes de los hospitales recibirán una carta de la conselleria exigiéndoles recortes, que no es la primera vez que ha pasado. La realidad, por lo tanto, es que siguen en fase de recortes, y seguiremos por debajo de la media española en inversión y en atención primaria. Y por eso uno de los indicadores de bienestar y progreso social de nuestra comunidad autónoma nos muestra que los catalanes cada vez tienen una peor percepción de la salud y que baja la satisfacción con los servicios sanitarios públicos catalanes. Y no es culpa, evidentemente, de nuestros excelentes profesionales –ellos hacen todo lo que pueden; yo incluso les diría que hacen mucho más de lo que pueden–, es culpa de una mala gestión. Si hablamos de educación, vemos que para ustedes no es una prioridad, a pesar de ser una de las partidas que tienen mayor importancia y trascendencia, porque es una de las claves del progreso y una pieza básica para mejorar el bienestar de la ciudadanía y para garantizar, sobre todo, la igualdad de oportunidades; nos encontramos ante un presupuesto que no apuesta por una mejora suficiente de la educación. No va a garantizar una educación trilingüe de nuestros alumnos: Catalunya es la comunidad autónoma que menos esfuerzos dedica a la enseñanza del inglés, y ya no digamos del español –hoy hemos visto la opinión de la alcaldesa de Vic y diputada de este Parlament–, cuando el conocimiento de idiomas es básico en un mundo globalizado, como en el que vivimos, y ustedes siguen sin invertir en formar a los docentes para que puedan impartir sus clases en inglés. Y seguiremos siendo la comunidad autónoma con más alumnos que estudian en barracones –eso tampoco lo va a cambiar este presupuesto. Y tampoco van a garantizar la gratuidad de la enseñanza, porque tampoco contemplan la gratuidad de los libros de texto ni del resto del material curricular. Y siguen así, mientras que en Cataluña lo que crece es el porcentaje de jóvenes que ni estudian ni trabajan. Y baja la calidad de las competencias básicas adquiridas en cuarto de la ESO –también nos lo indican los indicadores que han recogido ustedes en el dossier del presupuesto. Y tenemos un 17 por ciento de abandono escolar, porcentaje que está muy por encima de la media europea. Todo eso mientras ustedes siguen anclados en la autocomplacencia y la falsedad. Porque, señores del Govern, yo creo que ya deberían abrir los ojos: no tenemos un «model d'èxit educatiu, lo que tenemos es un modelo educativo que hace aguas, un modelo educativo que no aporta nada a la igualdad de oportunidades y que tendría mucho más recorrido si lo cuidaran un poco. Y si no asumen esa realidad, por lo tanto, serán incapaces de mejorarlo; es lo primero que tienen que hacer. Y lo más dramático de la situación es el panorama social que tenemos después de cuarenta años gobernando prácticamente los mismos. Bajo su gobierno ha empeorado la tasa Arope, por ejemplo, que lo que hace es medir el riesgo de pobreza y exclusión social. Uno de cada cuatro catalanes está en riesgo de pobreza, con una cruel repercusión sobre los menores de edad y sobre las mujeres, que todavía la tasa es más alta. Ha subido la tasa de riesgo de pobreza, y ya más del 21 por ciento de los catalanes están en riesgo de pobreza. Y se ha disparado, como bien decía el señor vicepresident, el riesgo de pobreza en el trabajo. Hoy en día hay familias que a pesar de tener miembros teniendo trabajo no llegan a final de mes, por la excesiva rotación, porque estos trabajos son precarios, y tampoco se va a solucionar marcando un salario mínimo interprofesional de referencia. Y la realidad de las familias catalanas es que más de la mitad de ellas afirman que no llegan a final de mes. Por eso da mucha rabia que mientras pasa todo esto ustedes sigan a lo suyo, prometiendo a estas personas, a esos ciudadanos, el paraíso, prometiendo a los más débiles el paraíso, vendiéndoles el humo del procés, y nos presenten unos presupuestos que lo que van a hacer, en definitiva, es perpetuar esas desigualdades sociales. [[Aplaudiments.]] Es que ni tan siquiera se han preocupado ni ocupado de actualizar la Cartera de servicios sociales, llevan trece años sin hacerlo. Y, por lo tanto, por ejemplo, la ratio del personal en las residencias no está actualizada, ni los índices de referencia. Ni en el caso de la tercera edad; solo destinan un euro más por dependiente en residencia asistida, un miserable euro más después de tres años sin presupuesto. Por otra parte, la inversión que realizan en infancia está a años luz de la media europea. Y la partida que destinan a la renta garantizada de ciudadanía no será suficiente para cubrir las necesidades, ni aliviará la burocracia de las listas de espera en dependencia, ni mucho menos. Yo les reconozco, y mi grupo les reconoce que todos estos temas no tienen fácil solución y que tampoco existen en los milagros. Pero lo que sí que les puedo asegurar es que, si no se dedican, si no centran sus esfuerzos en mejorar la situación y optan por dedicarse a sus cosas y a sus amigos, cada vez tendremos una sociedad más desigual. ¿De qué sirve tanta reunión, tanto pacto, tanta parafernalia si al final todo eso no se refleja en los presupuestos, que es donde se tiene que reflejar? Si hablamos de los aspectos económicos, es desesperante cómo trata a la economía este presupuesto. Si es que siguen obsesionados con montarse su propia banca pública. ¿Es que no tienen memoria? Los políticos se encargaron de quebrar esa banca pública, porque eran entidades que estaban ultrapolitizadas, infestadas de políticos y políticas que no tenían ni idea de banca, y solo se encargaban de beneficiar a sus amiguetes. Y aquí han participado todos, incluidos los comunes, a través de Izquierda Unida. Y en Cataluña teníamos el principal ejemplo de caixa pública. Y todo eso mientras la industria catalana está pasando por un mal momento. Y ustedes se llenan la boca de Pacto catalán para la industria, pero no han puesto en marcha ni siquiera algunas de las medidas que no requieren presupuesto, y tan solo dedican un 1 por ciento más a la dinamización económica. Evidentemente, eso no permite desarrollar el Pacto para la industria, un pacto con una inversión de 1.844 millones de euros para el periodo 2017-2020, inversión que no van a cumplir. Señor Aragonès, nosotros defendemos un presupuesto que combata las desigualdades, que no permita que nadie se quede atrás, que cree riqueza, que garantice la solidaridad, la justicia y la igualdad de oportunidades, un presupuesto gestionado por políticos honestos, políticos serios que no se dedican a desobedecer a los jueces ni sean capaces de malversar ni de malgastar el dinero de todos, unos políticos valientes que reformen la Administración y que le quite las telarañas acumuladas después de cuarenta años, y este presupuesto no tiene nada que ver con eso. Nosotros trabajaremos intensamente y presentaremos enmiendas.
Diputat...
Este es nuestro... –deu segons, president–, este es nuestro compromiso con la ciudadanía, y, por ello, vamos a trabajar sin descanso para que los catalanes tengan un govern en el que puedan confiar, un govern que trabaje por y para la Cataluña real. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar la seva esmena a la totalitat, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bona tarda, vicepresident, consellers i conselleres. Em sap greu que no hi hagi el president Torra en aquests moments i no pugui escoltar els nostres comentaris sobre un pressupost que, a més a més, ell ha volgut, doncs, comentar també en la sessió d'aquest matí. El vicepresident Aragonès ens presenta avui uns pressupostos que ja els vam dir ahir que arriben tard en lo polític. De fet, fa unes hores, no en fa ni vint-i-quatre, que es va convalidar o s'ha convalidat el Decret llei de pròrroga pressupostària, perquè l'1 de gener, doncs, no vam ser capaços de posar en marxa un nou pressupost. Saben vostès quants anys fa que no tenim un pressupost a 1 de gener i que, per tant, l'haguem d'aplicar des del primer dia? Doncs deu anys. L'últim va ser el pressupost que va presentar el conseller Castells a principis de novembre i que es va aprovar el 23 de desembre del 2009 per aplicar-lo l'1 de gener del 2010. És a dir, una dècada sense pressupostos a l'hora. I és cert que en aquell Govern del 2010 hi havia Esquerra Republicana, però sembla que aquesta manera de fer no se la van emportar vostès a la motxilla de les coses apreses; quina llàstima, perquè avui potser ja tindríem un pressupost aprovat. Escolti'm, vaig dir «una dècada ahir i algun diputat em va renyar, així que ho aclariré, una dècada sense pressupostos aprovats quan toca, responsabilitat o de Convergència o d'Esquerra Republicana. És cert que d'Esquerra Republicana des del 2013, que val a dir i recordar que va aprovar uns pressupostos de Convergència i el PP amb unes retallades de més de 2.000 milions d'euros en polítiques social, i, per tant, doncs, diguem-ho tot i recordem-ho, com que ahir m'ho van retreure... Escolti'm, i això què ens ha portat? Doncs ens ha portat un període d'inestabilitat, perquè al final la inestabilitat i les incerteses de no aprovar pressupostos ens condueix a una situació pitjor. I qui és el responsable de tot això, no? Ara que es parla tant de responsabilitats, realment en el Ple en parlem molt d'això. Doncs, miri, jo els hi vull dir: des d'aquesta legislatura, que va començar a principis del 2018, vostès no van presentar pressupostos, i s'entén, va haver-hi eleccions, el Govern es va constituir al juny i, per tant, res a dir fins aquí, escolti, ho entenem. Ara bé, el 2019 vostès podien haver presentat un pressupost per al 2019. De fet, ja el van definir i ja el van dissenyar. Què passa? Que el van presentar a la premsa, el van penjar a la web i ni el van aprovar al Consell Executiu ni el van portar a registrar al Parlament. No sé si és que vostès no volien contraposar diferents models. El cas és que en aquell moment no li devia semblar ni tan urgent ni tan extraordinari aprovar un pressupost, i estem parlant, vicepresident, de fa uns mesos, i, en canvi, avui sí, avui és molt urgent i molt extraordinari aprovar uns pressupostos. Miri, sincerament, allò que es diu vulgarment: no cola; si és tan urgent avui, podia i era tan urgent també el 2019. Espero que no diguin que la culpa és dels comuns, que és amb qui han negociat el pressupost, i com que la cosa s'ha allargat perquè ha estat feixuga, doncs, és culpa seva –sempre busquen culpables vostès, eh?, ja ho sabem, però bé, en tot cas, tampoc colaria aquesta excusa. Miri, i parlant dels comuns, és l'únic grup amb el que vostès han volgut negociar. Només han volgut negociar amb ells, amb nosaltres no han volgut dialogar ni negociar ni pactar, i sembla que el que vostès fan molt sovint, o voldrien, és silenciar l'oposició, i també els hem de recordar que el Govern té unes atribucions i unes funcions i l'oposició en té unes altres, i no és la d'adherir-se a qualsevol cosa que presenta el Govern, tot i que nosaltres ja n'aprovem, de coses del Govern, per responsabilitat, però ens sembla que aquests pressupostos, per responsabilitat, no es poden aprovar. I, per tant, això és el que nosaltres els diem. I sorprèn molt, vostès que sempre van tan d'abanderats del diàleg i de la democràcia, que només hagin volgut parlar amb un grup. Miri, fa tres anys li dèiem al vicepresident Aragonès que governava per a setanta-dos diputats, ara vostès ho fan per a setanta-quatre, que és amb els únics que han volgut parlar de pressupostos. No passa res, però després no diguin que no s'aixecaran de la taula perquè estan pel diàleg, perquè en aquest cas no ha estat així, amb nosaltres no n'han parlat. I a més presenten un pressupost que entenem que s'aprovarà, però que és d'un govern esgotat, que diu que després convocarà unes eleccions –que també, parèntesi per als comuns, esperem que sigui així– i, a més, hipotecarà la vida d'un futur govern, i, per tant, a nosaltres el que ens semblaria és que el que hauria de fer, doncs, és convocar eleccions i que el futur Govern ja els pogués presentar. En fi haurien vostès de marxar i no fer-nos viure unes setmanes més d'una agonia que ja fa massa temps que dura entre dos socis, que a vegades més que pel bé del país, sembla que vostès lluiten per l'hegemonia d'un espai polític oblidant a vegades quines són les seves responsabilitats. En fi, llàstima que hagin trobat qui els ajuda a mantenir un temps aquesta agonia. Miri, nosaltres presentem esmena a la totalitat, ja ho saben, per molts motius. Els hem dit que perquè arriben tard en lo polític, però també en lo social, molt tard. Deia vostè, vicepresident, que fa sis anys que tenim creixement econòmic, i jo em pregunto: i per què no l'hem aprofitat aprovant uns pressupostos abans? És que sorprèn molt, si fa sis anys que estem en aquesta situació, doncs, podien haver utilitzat com a mínim, ja l'hi dic, l'any 2019, perquè per al que sí que l'hem fet... o al que sí que ens hem ajustat és a l'objectiu de dèficit. En això hem sigut molt bons minyons. I no dic que no ho hem de fer, eh?, evidentment, hem de respondre als objectius de dèficit i d'estabilitat pressupostària, però vostès no ho han fet amb més ingressos fiscals per poder seguir fent polítiques socials, vostès ho han fet amb retallades, ha complit l'objectiu de dèficit retallant, perquè ja li dèiem fa molts anys, vostè podria haver augmentat els ingressos i no ho ha fet. I ara ens presentarà, d'aquí a una estona, la Llei de mesures fiscals i financeres amb una reforma fiscal una mica més justa i més progressiva, però no és que vostè estigui convençut d'això –i menys els seu soci PDECAT - Junts per Cat - Convergència–, ho fa perquè els comuns li han posat sobre la taula com un element de negociació. I, miri, vull utilitzar un símil del vicepresident Junqueras, no?, i diu: «El PSOE s'ha posat a dialogar amb Esquerra perquè l'aritmètica parlamentària l'ha obligat a negociar. Doncs miri, jo, utilitzant aquesta lògica de Junqueras, li dic: Esquerra Republicana ni ha volgut ni vol una reforma fiscal –menys Junts per Cat, evidentment–, la fa a contracor, perquè l'aritmètica parlamentària l'hi obliga. [[Alguns aplaudiments.]] Això és el que passarà amb aquesta i amb altres coses, i crec que també està bé tenir-ho clar. Vostè no és que dialogui i negociï perquè hi creu, en el diàleg, sinó perquè hi està obligat, perquè els números no li donen... I és la seva feina, eh? Però en tot cas, també, les coses diguem-les pel seu nom. Miri, vostè també diu que aquest pressupost comporta 3.070 milions d'euros més..., o és, amb 3.070 milions d'euros més, més gran que l'inicial del 2017. I dit així és veritat: l'inicial del 2020 és més gran que l'inicial del 2017. Això, en fi, no l'hi podem negar. Sí, les coses, quan són, són, nosaltres les diem; intentem –intentem– ser honestos. Ara bé, quan una analitza els executats, els liquidats, les obligacions reconegudes del 2017, del 2018 i lo que sabem del 2019, doncs veiem que hem gastat més d'aquest inicial que vostè proposa. I si no li agraden els liquidats i els executats, que l'altre dia també em renyava –últimament em renyen molt els d'Esquerra Republicana–, doncs me'n vaig a les modificacions de crèdit que ha anat fent vostè des del 2017, perquè n'ha fet unes quantes per poder assumir algunes obligacions, com per exemple el capítol 1, el pagament de les pagues extres suspeses, etcètera. Bé, doncs només amb una modificació de crèdit que van fer a principis del 2019, van incorporar vostès 2.300 milions d'euros. És a dir que 3.070 milions d'euros nous no hi són. Si el comparem amb l'inicial del 2017 sí, però com que en aquests tres anys han passat coses no tenim 3.000 milions d'euros nous per gastar. I això és el que nosaltres diem i hem volgut dir des de fa alguns dies. A veure, ahir també el diputat Salvadó em deia, deia que el pressupost del 2010 era el pitjor del tripartit. Bé, jo no sé si era el pitjor o el millor, no els he volgut analitzar. El que està clar és que qui compara constantment el pressupost del 2020 amb el 2010 és vostè, vicepresident. De fet, va a buscar dades, diu: «2.000 milions d'euros més en despesa social que el 2010. Bé, doncs si a vostè li agrada el 2010 –sembla que al senyor Salvadó no–, nosaltres l'utilitzarem per comparar aquestes xifres. De fet, tampoc ens agrada molt, i sempre l'hi hem dit, perquè ha passat una dècada, i en una dècada han passat moltes coses: els problemes s'han agreujat, tenim problemes nous, la societat clarament ha canviat... I a més a més, clar, en aquests deu anys també l'IPC ha pujat un 16,4 per cent, i el cost de la vida, i el cost dels serveis. Vull posar només uns exemples, perquè m'entenguin els diputats. El preu de l'escola bressol d'una ciutat mitjana: miri, el 2010 la jornada completa eren 133 euros més; el 2020, 156,80 euros més. El preu de la poma, eh?, ara que el senyor Ordeig en parlava aquest matí: 1,76 euros el quilo el 2010; el 2020, 2,39. La T-10 del metro, d'una zona: el 2010, 8,25; el 2020, 11,35. En deu anys han passat moltes coses, a part dels problemes, i és que evidentment el cost de la vida puja. I vostè diu: «No, però estem més o menys igual que el 2010. No serveix, no ens satisfà, és decebedor. No estan vostès revertint les retallades que el 2011 va fer Convergència i Unió amb el Partit Popular, no ho estan fent. Ens poden explicar moltes coses, però no. I ara els posaré alguns exemples que em sembla que encara són una mica més clars en aquest sentit. Miri, pobresa infantil: l'any 2018, la taxa de pobresa infantil era del 21,3, eh?, un total d'1 milió i mig de catalans en risc de pobresa. Es diu ràpid, eh?, però són molts, molta gent. I, d'aquests, un 28 per cent infants, eh?, és a dir, els nostres nens i les nostres nenes. Són les pitjors dades que tenim, i si les analitzem en la comparativa europea, per sota de Bulgària i Romania. Déu-n'hi-do. Miri, saben que fa uns dies ha vingut el relator de l'ONU per la pobresa extrema. S'ha passat dotze dies per l'Estat i ha fet algunes consideracions que a mi em fan passar vergonya com a representant, diguéssim, dels ciutadans, no? Deia ell –i utilitzo les seves paraules–, en una entrevista que li feien en castellà deia: «Los gobiernos han decidido bajar las tasas impositivas y no han hecho mucho respecto a la vivienda. Y creo que, si miras el paquete total de las políticas en al menos la última década, este nos lleva a concluir que existe una elección de dejar a la gente pobre en situación de pobreza y hacer a la gente adinerada aún más rica. Esto es lo que ha pasado, acompañado de un sistema fiscal que lo refuerza. En aquests darrers deu anys que parla ell, és veritat que a l'Estat ha governat el Partit Popular, però a Catalunya ha governat del 10 al 12 Convergència i Unió, però del 13 al 20 amb Esquerra Republicana. És a dir que les polítiques que vostès han fet aquí no han ajudat a que aquesta situació es pal·liï. I vostè em pot dir: «Bé, com que és Espanya... No, no, però és que la taxa més alta de pobresa infantil la tenim els catalans, per sobre de l'espanyola. És a dir que no vingui, el Philip Alston, que no vingui a Catalunya, perquè potser la situació que es troba és encara més penosa. I a mi el que em fa és vergonya, i sento responsabilitat, i crec que vostès l'haurien de sentir. I saben quants recursos han posat vostès per lluitar contra la pobresa infantil? Zero. Cap nou programa ni cap nova política per a pobresa infantil. I, si analitzem l'executat del 2019, és menor que el que plantegen vostès per al 2020. És a dir que no són massa, diguéssim, esperançadores les seves propostes. En violència de gènere i en igualtat, doncs, anem bastant igual: el 2020 la proposta que fan de pressupost és de 10 milions i mig; el 2010, amb què a vostè li agrada tant comparar-se, 11,7. És a dir que abaixem els pressupostos, els recursos pel que fa a la violència de gènere i la igualtat. Tenint en compte que atenem una de cada nou dones que pateixen violència en la nostra xarxa, una xarxa que té vuit centres i cinquanta-nou professionals, doncs tots podrem concloure que estem en una situació molt deficitària. I probablement aquest tema l'hauríem també de posar a la nostra agenda de les prioritats. Escoles bressol. Miri, hi ha darrerament molts estudis que diuen que la desigualtat en l'aprenentatge comença en l'etapa de zero a tres i que es va agreujant al llarg de la vida. Diuen que als quinze anys..., la diferència d'aprenentatge entre els nens rics i els pobres pot ser de tres anys, pot ser fins i tot de tres cursos. És a dir que realment apostar pel zero tres és clarament un element d'igualtat d'oportunitats. Doncs bé, el Govern va eliminar el cofinançament l'any 2012, i no és fins ara que l'incorporen de nou. Tampoc crec que sigui una decisió d'Esquerra Republicana; és una de les condicions que han posat els comuns per acordar aquests pressupostos. Tot i així, els haig de dir que això ho haurien de lligar fort, eh? Perquè ells diuen 1.600 euros/plaça. Bé, el 2010 amb el tripartit eren 1.800, però han dit 1.600 amb alguna cosa de deute. Ens agradaria saber exactament, dels 1.600, què pagaran de deute i què no pagaran, perquè si han de pagar alguna cosa de deute vol dir que ja no seran 1.600, poden ser 1.500 o 1.300. Ull, a veure si al final no pagarem el deute als ajuntaments per aquests anys que han fet ells la inversió i, a banda, ens quedarem encara amb una situació pitjor que la que teníem. Per tant, lliguin vostès bé això; els ho dic als comuns, perquè és important. Davant de... [[veus de fons]] –no, és que crec que això ho han de tenir en compte. Soledat; volia parlar de la gent gran i de la soledat, que és un altre tema en aquesta societat que ens preocupa, i molt, perquè creix la soledat, i aquesta societat individualista ens porta a aquestes situacions. La soledat a més s'ha convertit en un risc per a la salut, que incideix en la mort prematura, i, per tant, cal que ens ho mirem bé. Però, clar, quan una analitza el seu pressupost es decep de nou, perquè vostès dediquen zero euros a construir noves residències, que seria un bon espai de socialització quan les persones estan soles i poden tenir una vida en companyia; doncs vostès, zero euros. Han reduït les prestacions per a les cuidadores no professionals, és a dir, aquella gent que deixa la seva feina per cuidar la persona que té a càrrec, i això que l'Estat –sempre tan dolent– ha recuperat la cotització de la seguretat social, i en canvi vostès redueixen la prestació. Home, no sembla molt raonable, no?, la veritat és que..., injust absolutament. I no han plantejat un nou model de residència de futur, que això tampoc val diners, no, diputat Moreno? Escolta, plantejar quin és el model residencial de futur no val diners, ho podrien fer. Tampoc. I 75.000 persones que seguiran en llistes d'espera de dependència. Home, sincerament, no m'estranya que hi hagi comunicats dels agents socials econòmics que diguin que amb aquestes propostes de pressupostos, amb ells, no hi comptin. Salut, un altre departament complicat. Vostès diuen que sí, que ha augmentat... Bé, escolti'm, sí que hi ha coses positives en l'àmbit de la salut, i quan agafem la moneda i mirem la cara A, home, doncs és veritat que en recerca i innovació hem sigut capaços d'avançar en el tractament del càncer, de l'hepatitis C, de la sida..., hi estem d'acord. Però i l'altra cara?, i en l'altra cara, que vostès han desatès la primària, tenim les inversions sota mínims, hi ha serveis que no recuperem, professionals maltractats, a qui no els tornem el 5 per cent que els vam treure fa uns anys i ja veurem si el 2 per cent arriba, i unes llistes d'espera interminables, les més grans de tot l'Estat. Aquesta cara B, com l'arreglem? I vostès diuen: «No, però aquest 2020, el pressupost més gran de la història del departament, 9.789 milions d'euros. Però, és clar, quan mirem el pressupost modificat durant l'any 2019, resulta que estem en 10.500 milions, és a dir, 800 milions més. Què farem? Retallar el 2020? Perquè això és lo que ens dona la xifra. De 9.700, que vostè ens proposa, a 10.500, que hem gastat aquest 2019, doncs alguna cosa no acaba d'anar. Ens agradaria també parlar de coses que a vegades no semblen tan importants però que ho són, que són la cultura i l'esport. Tenen vostès en peu de guerra les entitats culturals i esportives. Les entitats esportives, perquè diuen que s'està posant en risc la continuïtat dels clubs, de les federacions, i que s'està dificultant la pràctica esportiva o que aquesta pràctica arribi al cent per cent de la població. Amb pocs recursos podem fer moltes coses a esports, no són les grans partides de salut; potser s'ho podrien revisar. I amb Cultura exactament igual, tenim un sector raquític, prim..., ja no sé quins més adjectius utilitzar; però no demostra, aquest pressupost, cap sensibilitat cap a un sector que, en fi, s'allunya molt de l'1 per cent que estem demanant nosaltres que s'incorpori en el seu pressupost. Tenim altres aspectes; quan parlem, per exemple, de despoblació o del desequilibri territorial. És un tema que a més ahir la meva companya, la diputada Ibarra, en va fer una interpel·lació al Govern, perquè és un tema que ens preocupa. Parlem molt de la Catalunya buidada, però quan un mira els pressupostos li costa trobar quines són les accions a desenvolupar en aquest àmbit. I ho diem perquè el 73 per cent del territori és rural, vol dir que hi ha només el 10 per cent de la població, però a més a més vol dir que segurament hi ha un sector agrícola, allà, que cuidar; si no el cuidem és difícil que la gent es quedi, sinó que la gent acaba marxant. En aquests últims anys, per exemple, i moltes comarques, però sobretot les de les Terres de l'Ebre, han perdut un 6,3 de la població; les de l'Alt Pirineu i l'Aran, un 6,2, mentre que a Catalunya augmenta la població. És a dir que està passant alguna cosa en alguns territoris, que és que la gent no troba oportunitats i marxa. I això hi ha manera de pal·liar-ho, però, clar, si el 80 per cent de les inversions estrangeres que arriben a Catalunya se'n van a l'àrea metropolitana, i a més vostès no inverteixen en aquests territoris, doncs, clar, els deixen de la mà de Déu. I ho dic perquè quan analitzem les inversions, que per a aquest any 2020 són de 1.300 milions d'euros, que confrontades al 2010, amb què tant li agrada comparar-se vostè, estan a 4.162, home, doncs realment sí, hi ha un esforç, però, clar, molt lluny d'aquell 2010. I, si anem a mirar el detall de les comarques, veiem com Terres de l'Ebre o Pirineu i Aran són les més castigades en inversió en aquests darrers anys. Home, després del que ha passat amb el temporal Gloria i altres elements, haguéssim, no ho sé, agraït un gest per a aquests territoris. Però no hi és; no hi és, el gest en inversió en aquest territori. La veritat és que sap greu. I deia una frase que m'agrada molt, el diputat Ordeig, sobre això que diu: «El repte demogràfic i el desenvolupament rural seran impossibles sense un sector agroalimentari potent i que garanteixi la subsistència dels productors i, evidentment, que les persones es quedin i puguin generar riquesa i llocs de treball. Doncs bé, apostin també pel sector agrícola, que és un sector, l'agroalimentari, important a Catalunya. Després ha parlat molt vostè, vicepresident, del coneixement. I, clar, el coneixement, tan important, o «volem ser un país que competeixi pels baixos costos laborals... Doncs sincerament, el pressupost que més puja en el Departament d'Empresa i Coneixement és el de turisme. Bé, que, escolta, que el turisme, nosaltres hi creiem molt, és el 12 per cent del PIB, però hem de tenir un turisme de qualitat i no basat només en el sol i platja, i és gairebé l'únic sector que creix en aquell departament. Un departament, el d'Empresa i Coneixement, que és estratègic, és un dels més estratègics que té aquest Govern, i l'esforç que s'ha fet és molt poc. Jo crec que –no hi ha la consellera Chacón, però si m'escoltés segurament ella hi estaria d'acord–hem de posar el coneixement al centre de l'economia. Per tenir una economia més competitiva i poder competir al mercat global? Sí. Però no només per això, sinó perquè el coneixement ens ha d'ajudar també a afrontar alguns reptes importants: el cicle de l'aigua, els reptes en l'àmbit de la salut, l'energia... És a dir, no és només per ser més competitius: és per poder donar respostes a alguns sectors. Vostè parla només del sector salut, que és molt important, però n'hi han d'altres, eh?, i creiem que la recerca a Catalunya no només –no només– s'ha de basar en el sector salut o en la biomedicina, com vostè deia, que també, però crec que tenim molts reptes i els hem de poder afrontar. Però en l'àmbit de la universitat..., a la universitat és on es genera el 70 per cent de la recerca, i vostès fan una aposta ridícula en universitats. Van venir els rectors a demanar 200 milions d'euros més. Vostè em dirà: «N'hi han 129. Sí, però no, perquè d'aquests 129 n'hem de treure les taxes universitàries que li han demanat els comuns i aquest Parlament tantes vegades, tantes vegades, i que vostès mai han votat a favor. Totes les vegades que hem votat la baixada de taxes universitàries vostès mai..., el Govern, Junts per Cat, Esquerra, sempre s'han abstingut. No sé, abstindre's, si vol dir que hi estic a favor o en contra; en tot cas, no hi han votat a favor. Ara ho han fet perquè l'aritmètica parlamentària que deia Junqueras els hi obliga. Doncs bé, les taxes universitàries són 57 milions, 40 milions gairebé de consolidar el capítol 1 en tots aquests anys que no s'han modificat. En definitiva, quan restem, nets, nets, nets, 16 milions d'euros: 6 que venen del Fons Social Europeu en temes de recerca i 10 que van, és veritat, lo nou de veritat, a inversions universitàries. El 2010, 7 milions en inversions universitàries, gastàvem l'any; ara hem posat 9,7, 10. Bé, està bé, escolta, bé. Ara, nou nou, hi ha això, a universitats. Escolti'm, va venir el juliol l'aleshores president de l'Associació Catalana d'Universitats Públiques a dir-nos que la situació era molt crítica a la universitat, i que sí, estàvem en els rànquings, però, com no prenguéssim alguna decisió potent en el finançament de les universitats, patiríem molt. Ni cas. Bé, doncs, escolti'm, ahir o abans-d'ahir, l'actual presidenta de l'ACUP... –que això va rotant cada sis mesos, ara és la rectora de la URV–, i l'altre dia li van fer una entrevista, també bastant dura, i hi ha hagut una frase, que diu: «Estem al forat més profund. I sap què fan, vostès? Home, doncs no invertir de veritat, no creure's de veritat això de que no competirem amb els costos laborals baixos. Jo no m'ho crec, senyor Aragonès, perquè vostès, després, quan han de posar els recursos a les prioritats, no els posen. I, en canvi, sap què sí que fan i on posen el recurs? En una campanya, és igual, de publicitat, de propaganda, d'imatge, que diu: «Potser... –com ho diu això?–, l'hi llegiré: «Deu universitats catalanes entre les cinquanta millors del món. Hi ha motius per creure-hi. Aquesta és una campanya que estan fent vostès. Parlen d'universitats i de mil coses. Molt bé. Han fet una campanya per dir que som collonuts. Però és que tenim molts problemes, a la universitat; estem al forat més profund, diu la presidenta de l'Associació Catalana d'Universitats Públiques. Escolti, deixi de fer campanyes de publicitat i dediqui-ho a una altra cosa, i faci el favor de posar els diners on toca, si realment vol una economia del coneixement com la que vostè ens ha dit. Indústria. Bé, indústria ja...: 165 milions d'euros hi dedicàvem el 2010, i ara 48,7. És que jo, de veritat, no sé aquesta comparació amb el 2010 qui l'hi va proposar, però realment és fatal. O sigui, en aquests moments que la indústria està en un canvi brutal, per la digitalització, pels costos energètics, vostès hi dediquen una quantitat irrisòria, i diuen: «Desplegament del Pla nacional per a la indústria. Quin desplegament? Si hi posen menys diners que el 2017, menys, perquè el 2017 eren 50. Jo sincerament no sé on volen anar a parar. El sector de l'automoció està en una crisi brutal, hi posen 2,7 milions d'euros. L'altre dia els sindicats ens deien: «Bé, com a mínim necessitaríem deu vegades més del que ens proposen. Jo, sincerament, no ho sé, després, la Nissan, patim tots..., bé, però és que, escolti'm, 48,7 milions d'euros, més 2 coma...: 50; en dedicàvem 165. Sincerament, no entenem quines són les apostes d'aquest Govern. I si parlem de, que vostè també s'hi ha dedicat una estona, l'emergència climàtica, la transició energètica, home, no arribem al 2 per cent. Europa diu que hauríem d'estar a l'entorn del 25 per cent d'aquí a entre cinc i deu anys. Va, per ser generosos. Va, no hi arribarem segur. Però és que ens hi juguem molt. Vostè ho deia, no?, ha volgut parlar fent un relat dels fills, quin país deixem els fills. Doncs, de veritat, el 2030, no ho sé, vicepresident Aragonès, espero que no siguin vostès els que gestionin i estiguin al capdavant de la Generalitat, però per al 2020, fatal –fatal–, el panorama que els hi deixem. Ara, vostè deu estar pensant: «Bé, la senyora Romero que vagi parlant, però vostè com ho pagarà tot això, eh?, que és una pregunta que sempre acaben fent. Doncs bé, ara els explicaré algunes coses. Perquè és veritat que tot això avui no ho podem arreglar, però vostès porten tants anys sense posar solucions que, clar, ara a correcuita les coses costen molt d'arreglar. Sap?, vostè podria haver fet una reforma fiscal abans. No hi creia, per això no l'ha fet. Bé. Però la podia haver fet abans. I ara tindríem 500 milions d'euros, els que preveuen ingressar l'any que ve, per exemple. Per tant, doncs bé, aquí podríem aconseguir alguna cosa més. Podríem fer una mica més d'esforç per lluitar contra el frau fiscal, el que nosaltres tenim incidència, ja no parlo dels 16.000 o 18.000 milions d'euros que parla Gestha que hi ha de frau a Catalunya, el que vostès tenen capacitat, aquests 800 milions d'euros que el 2014 en un informe que vostès van encarregar..., deia que podríem lluitar des de l'agència tributària. En van aixecar 400, bé, i els altres 400 també els podrien fer aflorar. I, per tant, més ingressos. Pressupostos generals de l'Estat, que vostè també n'ha parlat, i ara que veig que el senyor Pedro Sánchez és un referent en aquest Parlament, que tothom en parla, doncs, jo també en parlaré. Pressupostos generals de l'Estat, 2019. Clar, ara vostè es queixava de l'IVA de Montoro. Però és que el 2019, se'n recorda, eh?, vicepresident Aragonès, que hi eren, aquells 443 milions de l'IVA, i hi havien 2.200 milions d'euros en inversions, i la disposició addicional tercera, i Mossos... Se'n recorda? [[Veus de fons.]] Jo li dic si se'n recorda... –sí, i tant, president Torra, sí, se'n recorda. Estava tot això allà. I li dic si se'n recorda perquè, vicepresident, van ser els primers a presentar esmena a la totalitat –els primers, Esquerra Republicana–, els primers; després Junts per Catalunya, però els primers, vostès. Home! I ara diu: «Oh, és que l'IVA... Bé, escolti, l'IVA estava el 2019, i vostè va presentar esmena a la totalitat. I diu: «Inestabilitat a l'Estat. Inestabilitat? Van ser els primers que no hi van donar suport. Per tant, no inestabilitat; el president del Govern va dir: «sense pressupostos, eleccions, cosa que estaria molt bé que haguessin fet vostès el 2019 o fessin ara. [[Aplaudiments.]] Escolti'm, quan parla vostè del diàleg aquest, tan abanderat, vostès, del diàleg..., divendres no va anar al Consejo de Política Fiscal i Financera. Home, tant diàleg, tant diàleg, hi podria haver anat, vicepresident. Perquè vostè diu: «És que no tenim vot, és que el nostre vot no val res. Bé, però la paraula, el diàleg, que és tan important. Per què no va anar allà a donar suport a altres comunitats que segurament pensen com vostès? Escolti'm, «volem abaixar l'objectiu de dèficit; bé, doncs podria haver anat allà a dir-ho. La regla de despesa, el que sigui. És que no podem deixar la cadira buida dels catalans; no podem deixar-la, mai, enlloc. Ja veig que no se n'han sortit, els comuns, a obligar-lo a anar al Consejo de Política Fiscal i Financera. Em sap greu. Però hi hauria d'anar. Tot i així, hi va anar la secretària d'Economia, va intervenir, que no acostumen a deixar intervenir persones que no són consellers, però va intervenir i va dir l'opinió de Catalunya. Molt bé. Però vagi-hi vostè la propera vegada, vicepresident. I tot i així han abaixat l'objectiu del dèficit o l'han modificat al 0,2, que això implicarà un augment de la despesa no financera que podrem fer en aquest mateix pressupost. Això no ho ha dit, això també ho podria dir. No, vostè només es queixa de l'Estat: «No, l'Estat es queda menys... Bé, escolti'm, doncs aquesta modificació del zero al 0,2 comportarà 470 milions d'euros més per a la Generalitat, que no els podrà gastar tots, ja ho sé, però una part sí. Bé, doncs espero que ens expliqui en què se la gastarà. Escolti, i una cosa que li vull dir, també, que l'altre dia no em va agradar massa. Vostè em deia l'altre dia: «No, la directora general de Pressupostos diu que no es pot fer un pressupost base zero. Evidentment, no podem ratllar-ho tot i... Però, escolti'm, sí que podem anar a racionalitzar alguna despesa, sí que podem anar a atacar alguna despesa que és supèrflua per dedicar-la a coses més importants. Evidentment, el capítol I no ens el podem carregar, no podem carregar-nos els bombers, els metges, els mestres, no, només faltaria, però hi ha una part de la despesa que sí que es podria analitzar millor. I dic jo que si al 2019 no va haver-hi pressupostos, home, podien haver fet aquesta feina! Perquè, miri, vicepresident, jo no soc ni la més llesta, ni la més alta, ni la més guapa, ja l'hi dic ara, però ens hem dedicat a fer una mica la feina. I resulta que el gabinet i la Secretaria d'Economia, la seva, només el gabinet i la Secretaria d'Economia, he anat a comptar els recursos... –escoltin, escoltin això–, els recursos que dediquen a treballs tècnics encarregats fora, eh?, només el gabinet i la Secretaria d'Economia, en total sap quants són, que dediquen a treballs tècnics a fora? 1.818.000 euros –1.818.000 euros. Dic jo que això poder ho podríem retallar una mica i anar sumant; de cada departament, de cada gabinet, potser són uns quants: 10, 15, 20. Doncs estupends per a les universitats, estupends per a la pobresa infantil, estupends per a tantes i tantes coses. Sí que es pot retallar, sí que es pot revisar, sí que es pot racionalitzar. No es podrà fer un base zero estrictament, però es poden mirar moltes coses, vicepresident, i això és el que crec que vostès no han fet. I, escolti'm, jo ho he fet amb un exercici ràpid, eh? Si en fem més, estic segura que en trobaríem molts altres. Per tant, és a dir, facin racionalització, analitzin bé la despesa, perquè hi podrien dedicar molt recursos. Però, mentre vostès no han fet tot això en aquests anys, doncs, hem perdut oportunitats per aconseguir més ingressos que es dediquin a polítiques socials o creixement econòmic. Això és així, es miri com es miri. Em sap greu. I vaig acabant ja, i vaig acabant ja perquè hem dit moltes coses. Em sap greu, però és una decepció de pressupostos per al 2020, que ni reverteixen retallades, que seguiran creant desigualtats i que generen una societat de dues velocitats contra la que nosaltres pensem lluitar. És una decepció de soci –em sap greu–, perquè vostès, amb el seu vot, estan aguantant un govern que agonitza i no permetent d'immediat un nou escenari que es podria plantejar, i em sap greu, però vostès estan permetent aquesta agonia. I una decepció de Govern, que es reconeix trencat, esgotat, que ens portarà a eleccions. Tampoc sabem ben bé quan. O sigui, a Galícia i al País Basc, diuen: «5 de abril, s'ha acabat la broma. Aquí no ho sabem; no sabem si el 18, el 19 de març, o el 25 d'abril... En fi, president, em sap greu, però les concrecions i les certeses no són el seu fort. Una decepció de Govern, que no exerceix les seves responsabilitats i, en canvi, ens crida als altres a la nostra demanant adhesió. I una decepció de Govern, que exigeix diàleg territorial i s'oblida del diàleg entre el Govern i l'oposició, o, almenys, amb una gran part de l'oposició. Sincerament, un govern que els catalans i les catalanes no ens mereixem; necessitem girar full i generar noves oportunitats pel país. Aquesta és la nostra posició. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, bona tarda, diputats, diputades, president, vicepresident, conselleres, consellers. És paradoxal que uns pressupostos de gestió autonòmica i no un full de ruta cap a l'autodeterminació sigui l'únic motiu i l'únic element que sustenta aquesta legislatura; una legislatura en la que la via del pragmatisme s'ha imposat. Hem pogut constatar el fracàs de l'estratègia basada en la via de la preservació de les institucions. Recorden allò que vostès ens deien fa uns mesos? L'objectiu d'aquesta estratègia era evitar el 155 i construir república gestionant institucions autonòmiques dins del marc legal. Sembla que cap d'aquests objectius s'ha complert finalment. Avui el 155 és més present que mai en aquestes institucions. De fet, avui vostè, president, no podrà votar els pressupostos que ha presentat en aquesta cambra. Els drets –ho ha demostrat així el temps– no es conquereixen amb pragmatisme. Va ser a cop de pragmatisme que vam defensar el referèndum de l'U d'Octubre o va ser amb determinació i lluitant? Malgrat aquest fracàs, malgrat la constatació del fracàs de la via pragmàtica en el camí cap a l'autodeterminació, lluny de veure un govern fent autocrítica i cercant estratègies o un horitzó social i nacional compartit, el que hem pogut presenciar en aquests últims mesos –no la CUP, sinó tot el país– és una lluita basada en pugnes partidistes que oblida els reptes enormes que tenim com a poble. No podem destriar, doncs, el debat del primer i últim projecte de pressupostos que ens presentarà el Govern de la Generalitat del context en el que s'aprovaran aquests pressupostos. A ningú –a ningú– se li escapa que l'aprovació d'aquests pressupostos forma part d'un intercanvi de cromos que inclou els pressupostos de l'Ajuntament de Barcelona i que aplana el terreny a l'aprovació d'uns pressupostos generals de l'Estat. I és que sembla –sembla– que l'aposta del Govern hereu de l'U d'Octubre ara és ben diferent de la que van traslladar a la ciutadania en el moment de la seva investidura. Ara, ni el full de ruta ni els socis preferents del Govern són els mateixos que a l'inici de la legislatura. S'ha imposat, ja ho hem dit, la via del pragmatisme i l'estabilitat institucional per mantenir l'statu quo, i s'ha passat de parlar d'autodeterminació a parlar de la negociació d'un pacte de finançament. Així ho ha defensat obertament avui a la sessió de control la senyora Albiach; ho ha fet aquest mateix matí, en aquesta mateixa cambra, durant la sessió de control. Ho ha fet la portaveu dels seus nous socis de govern. L'aposta per l'estabilitat institucional és l'aposta de Catalunya en Comú, és l'aposta ara mateix d'Esquerra Republicana i, sí, també és l'aposta de Junts per Catalunya. I amb això no estem dient que vostès no siguin independentistes; el que estem dient és que avui vostès, ho reconeguin o no ho reconeguin, en contra del que va representar el 15-M o en contra del que va representar l'U d'Octubre, han apostat per l'estabilitat institucional a tot l'Estat, perquè, pel motiu que sigui, pel motiu que vostès considerin, aquesta és la millor via per poder assolir els seus legítims objectius partidistes. De fet, en aquest sentit, ha girat la campanya propagandística que ha envoltat aquests pressupostos; uns pressupostos que s'han convertit en una eina preelectoral a les portes d'unes noves eleccions que el president ja va anunciar que convocaria. Suposo que les convocarà i que vostès no aprovaran uns pressupostos convergents i després no hi haurà eleccions. Aquesta campanya ha mantingut dos objectius molt concrets: apel·lar, per una banda, al suposat sentit de la responsabilitat institucional dels partits que impulsen aquests pressupostos, i dir que tots els que no estem a favor d'aquests pressupostos som uns irresponsables. I, per altra banda, aquesta campanya el que també ha fet és subratllar una suposada pàtina social dels partits que han impulsat aquests pressupostos, malgrat que aquests pressupostos són continuistes –ja hi entrarem una mica més endavant. Però la realitat és que vostès avui ens porten a debat uns pressupostos que certament nosaltres coneixem molt bé. I és que, si nosaltres diem en to crític que aquests pressupostos són continuistes, és perquè coneixem molt bé els pressupostos dels quals deriven, que són els pressupostos del 2017. I no els hi negarem; no els negarem que podem sentir-nos satisfetes amb alguna part d'aquells pressupostos que nosaltres vam contribuir a aprovar. En l'àmbit de l'educació, per exemple. En l'àmbit de l'educació aquells pressupostos la veritat és que estaven molt més a l'alçada que els pressupostos que ens presenten avui vostès. Bé, això no ho diem nosaltres, això ho diuen els mateixos sindicats d'ensenyament. De fet, només cal parlar amb les treballadores de serveis tan essencials i tan fonamentals per a la vida com són l'educació, com són la sanitat o com són els serveis socials per veure que aquests pressupostos queden molt lluny de les reivindicacions d'aquests col·lectius o d'aquests agents socials. De fet, el vicepresident aquest matí ens ha parlat que aquests pressupostos són uns pressupostos que aposten per l'educació. Com pot ser, aleshores, que tots els sindicats –tots, del primer a l'últim– s'hagin unit en una plataforma unitària i no estiguin d'acord amb que aquests siguin uns pressupostos que aposten per l'educació. Si no estic mal encaminada, van aixecar-se vostès de la taula de negociació. Bé, deixant de banda aquest tema, nosaltres, doncs, no ens n'amaguem i tothom sap quins van ser els motius que ens van portar a aprovar aquells pressupostos –els pressupostos del 2017. Nosaltres no creiem en aquells pressupostos –ja ho vam dir en aquell moment, ja vam dir que aquells pressupostos eren uns pressupostos antisocials i que no es mereixia la gent–, però els vam aprovar perquè se'ns va dir que eren imprescindibles per fer el referèndum d'autodeterminació. Després això va resultar que no era cert. Va resultar que els representants de Junts pel Sí –avui representants de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana– ens van mentir. Però, malgrat això, nosaltres vam pensar que mereixeria la pena, que el referèndum d'autodeterminació mereixeria la pena. I, per tant, malgrat aquells pressupostos no eren imprescindibles ni necessaris per fer aquell referèndum, nosaltres vam decidir aprovar-los. Per què? Doncs perquè allò podia obrir les portes –en cas de que la majoria popular ho volgués– a un canvi institucional profund i sense precedents, que podia retornar la sobirania al poble. Això era el 2017. Però avui –avui– quin és el fi superior que justifica l'aprovació d'aquests pressupostos? L'aprovació d'uns pressupostos municipals a canvi, senyora Albiach? 1.300 milions d'euros més respecte a l'any anterior que no aconseguiran satisfer l'augment de les necessitats socials, senyor Aragonés? Guanyar temps i protagonisme compartit en una mesa de diàleg que tothom sap que no servirà per apropar-nos a l'autodeterminació, senyor Torra? Aquests pressupostos, més enllà dels grans titulars, no són una aposta per injectar dinamisme a la societat ni per millorar la sanitat i l'educació públiques posant-les als nivells que es mereixen. No aposten tampoc per fer una sanitat universal, per eliminar les llistes d'espera, si més no..., ni tan sols per reduir-les substancialment, sinó que són un intercanvi de parcel·les de poder entre els seus impulsors. Anem-ho a veure: per a l'any 2020, el Govern ha disposat de 1.600 milions d'ingressos més. Aquests ingressos venen perquè ha augmentat l'activitat econòmica. Aquest augment de l'activitat econòmica ha tingut una traducció positiva en les condicions materials de vida de la majoria popular d'aquest país? Doncs mirin, les dades ens indiquen el contrari –ja ho ha dit la senyora Romero–: augment de la taxa de pobresa, de pobresa assalariada, de pobresa infantil; augment de les situacions de privació material severa, i tots els indicadors indiquen que les dones patim aquesta situació amb molta més violència. Fent ràpidament un cop d'ull a les dades, és fàcil deduir que les necessitats de la gent avui no són les mateixes necessitats que el 2010. Però bé, dèiem que disposàvem de 1.600 milions d'euros més d'ingressos. Què podem fer amb aquests 1.600 milions d'euros més d'ingressos? Doncs miri, primer de tot aquests 1.600 milions d'euros més d'ingressos han de passar el filtre dels objectius d'estabilitat que ens marca la Unió Europea, i, per tant, només podrem disposar de 1.300 milions d'euros més. Però què passa? Que segons les dades que ens va oferir el mateix departament, doncs 1.200 i escaig milions d'euros ja estan copsats per la despesa tendencial. Què és la despesa tendencial? La despesa tendencial és aquella despesa que necessitem perquè les coses es mantinguin igual, tal com estan, tenint en compte que a dia d'avui doncs prestar el servei de sanitat o tenir una educació en els mateixos nivells costa més diners. I, per tant, aquesta despesa tendencial –ja ha passat altres anys, en altres exercicis pressupostaris– és més elevada que no pas els ingressos i la capacitat de despesa que tenim per gastar amb els pressupostos. La resta de diners on aniran? La resta i molts d'altres: aniran a pagar deute. De fet, ens volem aturar en aquesta partida, perquè aquests pressupostos són els pressupostos que prioritzen el pagament del deute. La despesa prevista per al pagament del deute és de 10.539 milions d'euros, dels quals 879 milions d'euros són per pagar interessos. De fet, el capítol d'amortització del deute és el que puja més en percentatge, en aquests pressupostos. Aquesta sí que és una prioritat d'aquest Govern. Un increment de fins al 34 per cent respecte al pressupost definitiu executat aquest 2019 en els pressupostos de la fi de l'austeritat, tal com ha dit el seu president..., el seu vicepresident. El pagament del deute, aquesta obsessió «austericida del vicepresident, doncs té una altra cara de la moneda. I l'altra cara de la moneda es diu pobresa, es diu retallades, es diu precarització dels serveis públics. Quina pressa tenen vostès a pagar el deute? Per què escanyen la gent? Nosaltres només els demanem una cosa; els demanem que siguin sincers, que expliquin, vostès, que han decidit seguir gestionant la poca autonomia que li resta al Govern i al Parlament, que han decidit gestionar la poca autonomia que li queda a aquesta cambra i que li queda al Govern de la Generalitat negant-nos la capacitat de decidir. I, mirin, facin el favor de no parlar-nos de sobiranies, ni de posar la vida al centre o de parlar d'autodeterminar-nos, perquè, quan vostès estan parlant dels pressupostos, el que estan fent és parlar d'uns pressupostos a mida del mercat, a mida de la sacrosanta Constitució i a mida de l'Estatut retallat. Nosaltres els demanem que siguin sincers i que expliquin que aquests, senyor vicepresident, no són els pressupostos de la fi de l'austeritat, que estan absolutament collats per la intervenció econòmica de l'Estat i de la Unió Europea, que no tenen capacitat per controlar les finances autonòmiques i que el control el tenen els mercats financers, que el tenen aquells bancs que cada dia promouen desnonaments, cent vuit desnonaments al dia. Expliquin a la gent que aquests pressupostos ni revertiran les retallades ni marcaran un abans i un després en la gestió pública, perquè això genera falses expectatives. Expliquin que aquests no són els pressupostos que mereix la majoria popular i treballadora d'aquest país, igual que ho vam explicar nosaltres el 2017. Vostès es pensen que la CUP no votaríem a favor dels pressupostos de la fi de l'austeritat? De veritat s'ho pensen? Deia l'altre dia Teresa Rodríguez, parafrasejant Sabino Cuadra, que si s'han d'empassar gripaus, doncs que se'ls empassin, però, si us plau, mai diguin que els gripaus són bons. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. President en funcions, consellera, consellers, diputades i diputats, m'hagués agradat adreçar-me al president, però se n'ha anat, no?, igual que ha fet algun altre diputat aquest matí, o diputada, mentre parlava el vicepresident. Tinc diverses notícies, en tinc algunes de bones i en tinc d'altres de no tan bones, jo diria que més aviat dolentes. No els donaré l'opció d'escollir per on començar, començaré per les bones, perquè les dolentes al final són les que justifiquen l'esmena a la totalitat que venim a defensar en aquest Projecte de llei de pressupostos que ens ha presentat aquest matí, no? La primera de les notícies bones és que per fi aquest Govern, després d'un any i mig, ha estat capaç d'aprovar uns pressupostos i portar-los al Parlament; primer aprovar-los, perquè l'any passat no va ser capaç ni d'aprovar-los, i després de portar-los al Parlament. El problema que..., bàsicament el que tenen vostès, no?, és que després de que portin els pressupostos al Parlament sembla que serà pràcticament l'últim que facin com a Govern, perquè, si els governs normals aproven els pressupostos a l'inici de les legislatures, aquest Govern el que fa és aprovar els pressupostos al final de la legislatura. Però hi ha una segona bona notícia, i és que, la veritat, jo mai m'hagués imaginat que uns pressupostos d'Esquerra Republicana, amb el suport de Podem, fossin tan disciplinats i obedients amb els objectius d'estabilitat financera. Jo, la veritat, m'he quedat garratibat, no? Però, a més a més, són disciplinats i són obedients no amb els criteris de la ministra Montero, sinó que ho són amb els criteris del ministre Montoro, la qual cosa, sincerament, doncs, és d'agrair i fins i tot de felicitar-los per aquesta obediència i per aquesta disciplina d'estabilitat financera. Bé, al final són els darrers ratificats per les Corts Generals, perquè després de la moció de censura pràcticament a les Corts Generals no s'ha pogut aprovar absolutament res, no?, per les circumstàncies que vostès ja coneixen i que vostès, doncs, van contribuir també a que passessin, però aquesta és la situació. I mentrestant anem sentint la ministra Montero que si, bé, el dèficit del 0,1, que si el dèficit del 0,2, que si el dèficit..., vostès diuen: «No el 0,1, ni el 0,2, ni el 0,3. I la realitat és que vostès el que fan és dèficit zero, amb la qual cosa, miri, a nosaltres ens sembla bé, i per això li deia que és una bona notícia –a nosaltres ja ens sembla bé. Ara, no es deixin enganyar per aquells –i vostès ho saben perfectament– que, des de Podem, els diuen: «Ah, tenim un 0,2 més, gastem 450 milions més, o la senyora Romero, que li diu exactament: «Tenim un 0,2 per cent més de dèficit, gastem 450 milions més. [[L'orador riu.]] No, no s'enganyin, que és una trampa, vostès ho coneixen bé, i en aquest sentit ens tindran al seu costat. No, és que aquest 0,2 –aquest 0,2– el proposa la ministra Montero per evitar pagar els 443 milions de deute de l'IVA, que, per cert, estaven previstos en els pressupostos de l'exercici 2018, per cert, pressupostos del ministre Montoro que no de la ministra Montero i que segueixen vigents i que no sabem..., imagino que sí, que seguiran vigents una mica de temps més. Disciplinats amb els objectius d'estabilitat pressupostària, dèficit zero, endeutament, regla de la despesa, els parlava ara de l'IVA..., i comencem amb les dolentes. Sense cap mena de dubte el pressupost és el reflex de les prioritats del Govern i les prioritats, òbviament, estan en funcions de la conjuntura econòmica i social. I aquesta vegada ens han portat uns pressupostos al Parlament –bé, «aquesta no, que és l'única vegada d'aquest Govern– embolcallats amb un paper de regal i amb un llacet; que molt macos, molt bonics i que el llacet i el paper de regal són la perspectiva d'infància, els objectius de desenvolupament sostenible 2030, l'emergència climàtica... I un, tot il·lusionat, obre el llacet, treu al paquet i el que s'acaba trobant són exactament els mateixos pressupostos que vostès van aprovar el 2017. És a dir, no hi ha res de nou. I el llacet i l'embolcall no són més que una justificació. No hi ha una orientació nova, sinó que simplement és una justificació. Perquè al final aquests pressupostos continuen sent uns pressupostos tendencials –ja ho ha citat algun altre portaveu–, avorrits, sense novetats destacables. I això vol dir que els problemes persistiran. Gasten més –és cert: gasten més–, però continuen gastant malament. I aquest és el principal problema. La conjuntura..., sobretot la conjuntura econòmica, presenta riscos, i de retruc, la social –de retruc, la social. Evidentment, la tendència a l'economia és creixent. S'acumulen ja uns quants anys creixent. Sí, vostès diuen «sis, és cert, sis anys creixent. Per cert, dels sis anys de creixement, en els quals vostès han estat governant més o menys, o directament o indirectament, n'han deixat quatre sense pressupostos –quatre–; sis anys de creixement, quatre sense pressupostos, amb el suport d'Esquerra Republicana. Però obvien una cosa: estem en desacceleració –estem en desacceleració–, i ho veiem, per exemple, veient les dades del 2019. Vostès, en els pressupostos fake que van penjar a la web del Departament, perquè no es van aprovar ni els van presentar en aquest Parlament, preveien un creixement del 2,5 per cent. Doncs, l'avançament de tancament de l'exercici 2019 és d'un creixement de l'1,8 per cent. Per cert, igual que el conjunt d'Espanya. O sigui, no, no... Aquell diferencial històric que el creixement de Catalunya és superior al d'Espanya ha desaparegut. Tancament 2019: 1,8 per cent, Catalunya igual que Espanya. Vostès preveien una taxa d'atur del 9,7 per cent el 2019, i la tanquen amb el 10,2 per cent. I sense anar gaire lluny, ahir mateix el Govern de l'Estat revisava la previsió per al 2020 a un creixement de l'1,6 per cent. I les previsions que vostès fan en aquest pressupost són de l'1,9 per cent. Hi insisteixo: 1,9, superior a l'1,8 del tancament de l'any 2019. I aquestes desviacions que es poden produir tenen efectes sobre l'estabilitat financera, sobre els objectius de dèficit, sobre l'endeutament. Per exemple, sobre el dèficit, l'objectiu 2019 era el 0,1, i estàvem en el tercer trimestre, últimes dades disponibles, en el 0,21. Fer dèficit significa incrementar l'endeutament. Quan s'incrementa l'endeutament el que baixa és la ràtio de l'endeutament sobre el PIB; és a dir el PIB creix menys, l'endeutament creix més i, per tant, aquesta ràtio empitjora, i, per tant, dificulta també la consecució dels objectius d'estabilitat financera. Però el que és pitjor és que aquestes desviacions afecten també els nivells de benestar –afecten els nivells de benestar. Vostès preveuen per al 2020 una taxa d'atur del 9,5 per cent, un creixement de 37.900 llocs de treball durant el 2020, i jo només els recordo una xifra: durant el 2019, la indústria, només la indústria, ha perdut 25.000 llocs de treball. Per tant, aquí veiem que hi han febleses en la situació econòmica, si hi han desviacions d'aquest pressupost que vostès ens presenten. Obvio els ingressos perquè en farem referència en el debat de la llei de mesures, i faig una breu anàlisi de les despeses i de l'acció de govern. Amb relació a les despeses financeres, recordar l'estalvi que suposa l'accés als fons de facilitat financera, que suposa pagar un tipus d'interès per més de 60.000 milions d'euros de deute a l'entorn del 0,85 per cent, i simplement una xifra: cada 1 per cent que pogués pujar el tipus d'interès sobre el qual tenim aquest deute representaria una despesa addicional de 700 milions d'euros, eh?, amb la qual cosa crec que tenir uns tipus d'interès del deute amb aquest 0,85 és crec que força beneficiós per al conjunt de la societat catalana. Però vostès continuen insistint en les estructures d'estat. Nosaltres, evidentment, continuem insistint que hi estem en contra, amb un sobredimensionament de l'agència tributària, amb una de les àrees que més creix del pressupost de la Generalitat, relativament, en percentatges, evidentment, és l'àrea d'exteriors, a les relacions exteriors, hi dediquen 18 milions d'euros. Vaja, més que en suport a les famílies i polítiques de dones, conjuntament; és a dir, dediquen més a les delegacions exteriors de la Generalitat, delegacions polítiques de la Generalitat, més que en suport a les famílies o a polítiques de dones. O l'augment de cooperació, que podria estar fora de tot dubte si de tant en tant no anessin apareixent notícies del mal ús que fan vostès dels recursos de cooperació. Com hem llegit avui mateix, que han donat una subvenció de 150.000 euros a l'Alt Comissionat per als Drets Humans de les Nacions Unides, que és aquell de qui depèn el grup de treball que després els fa dictàmens dient que s'han de posar en llibertat els presos, no? Per tant, també aquestes partides que haurien d'estar fora de tot dubte ens generen problemes. En l'àrea de cultura. Podríem parlar també s'ha dit ja, eh?, i compartim la necessitat del sector de que hi hagi més inversió en cultura, més inversió en creativitat cultural, i això contrasta amb veure, doncs, que, per exemple, es dediquen a Òmnium Cultural 527.000 euros, que, escolti'm, si fos per a promoció de la llengua no tindrien cap problema, però com que Òmnium Cultural es dedica a fer política i a fer campanyes polítiques, el que no volem és que el Govern de la Generalitat pagui campanyes polítiques de particulars. O la Plataforma per la Llengua com a policia lingüística de les escoles, a la qual també es dona una subvenció directa de 135.000 euros. En l'àrea d'educació, sembla que vostès volen acabar per fi amb el problema dels barracons. Sembla que vostès volen acabar..., per fi, això els ho reconeixem. Com? Fent noves escoles? No, perquè la inversió en educació dona per a poc més de tres escoles, absolutament insuficient per acabar amb els més de mil barracons que tenen. Vostès volen acabar amb el problema dels barracons generant un altre problema amb l'escola concertada..., i intentar laminar els drets de molts catalans i la llibertat d'elecció de centre que tenen les famílies catalanes a l'hora d'escollir escola. Aquesta sembla ser la forma que tenen vostès d'intentar acabar amb el problema dels barracons. Doncs, escolti'm, nosaltres no hi estarem pas d'acord. En polítiques d'habitatge, passa exactament el mateix. Persisteixen en l'error d'intentar sobreregular el sector. En parlàvem la setmana passada: expropiacions, legitimació de l'ocupació sense títol dels habitatges, limitacions de preus... Escolti'm, no, si el que tenen a fer vostès, que tenen les competències d'habitatge, és invertir en habitatge social. Donen més ajuts per pagar els lloguers a les famílies que no hi poden accedir? Sí, ho fan, però aquesta és l'expressió de la incapacitat del Govern de resoldre el problema, per això la gent necessita més ajuts, perquè són incapaços de resoldre el problema. I el problema només es resol invertint, invertint en habitatge, i no expropiant, o no legitimant l'ocupació. Foment de l'emprenedoria. Reduccions. Indústria. Sector econòmic dèbil. Portem mesos advertint de la debilitat de la indústria davant la necessitat d'apostar de veritat pel Pacte per la indústria. Ens explicava la consellera els esforços que es fan perquè sense tenir pressupostos es puguin seguir els compromisos. Arriben els pressupostos: el programa dedicat a la indústria i al foment de l'emprenedoria disminueix. Escolti, doncs entenem que vostès no estan aplicant adequadament els recursos de que disposen. Salut. Pressupost insuficient per abordar els problemes que hi han, i que són molts. No per abordar els problemes, perdoni, no, és que simplement és insuficient per mantenir el ritme de Salut, mantenir el ritme del Departament de Salut d'anys anteriors. És que hi falten 720 milions d'euros només de farmàcia –només de farmàcia–, 720 milions d'euros. Llavors, com volem abordar el problema de l'atenció primària, el problema de les llistes d'espera? No esperem absolutament res de positiu dels resultats que puguin tenir l'aplicació d'aquests pressupostos. Acabo. Li he de reconèixer i l'hi agraeixo que avui, en la presentació dels pressupostos, no ens hagi citat Gramsci. [[Remor de veus.]] Però això no vol dir, que no l'hagi citat, que aquesta etiqueta marxista d'aquests pressupostos no hi sigui. L'etiqueta marxista continua present. Segurament per això alguns entusiasmats li votaran els pressupostos; nosaltres, no. Gràcies. [[Veus de fons.]] [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En tot cas, ara, si així ho desitja i ho creu oportú, el vicepresident té un torn de rèplica. Quan vulgui.
Bé; molt bona tarda, senyores i senyors diputats, conselleres, consellers. Deixin-me començar pel final, perquè aquest clam de cites marxistes, en tot cas, segurament vostès, en alguna d'aquestes hipèrboles argumentatives que acostumen a fer servir, en el debat de la llei de mesures, potser sí que vostès ens acabaran citant aquella màxima marxista de cadascú segons les seves possibilitats i a cadascú segons les seves necessitats. En tot cas, la reforma fiscal que presentem és una reforma que aprofundeix en la línia dels darrers anys, en la línia d'exigir a qui més té que més aporti. A partir d'aquí, passo, doncs, a respondre algunes de les consideracions que els diferents grups que han presentat esmena a la totalitat, per tant, que sí que intentaran votar en contra d'aquest pressupost, que demanen que ni tan sols s'entri a discutir en aquesta cambra, han presentat. Ciutadans, el diputat José María Cano. Jo crec que vostè ja tenia un discurs preparat. De fet, s'ha referit fonamentalment a l'acord polític, del qual neix aquesta proposta de pressupost, i no tant al contingut del projecte pressupostari, que, evidentment, va molt més enllà. Perquè, evidentment, l'acord polític incorpora una part molt important de les novetats d'aquest pressupost, però, evidentment, el pressupost no és només l'acord, els punts específics de l'acord polític amb el grup dels comuns. La seva esmena a la totalitat és absolutament ideològica, i ho hem vist en què bona part de la seva intervenció s'ha centrat a criticar no el contingut del pressupost, sinó la ideologia dels que presentem el pressupost. Per tant, és evident que a vostès el contingut d'aquest pressupost els importa poc, i els importa més qui ho presenten. I, de fet, vostè, en algun d'aquests usos que fan servir en les seves intervencions, ha començat a parlar d'enquestes del CEO. Jo crec que el principi de prudència sempre és bo –sempre és bo–, sempre que no acabi fent allò que ens deia Jordi Carbonell, que la prudència no ens faci traïdors. Però se l'haurien d'aplicar una mica –el principi de prudència, dic–, perquè les enquestes també diuen altres coses, sobretot respecte a la confiança i la valoració que fan els ciutadans de Catalunya, també els seus votants del 2017, respecte a quina ha estat la seva actuació en aquest Parlament, i indiquen també coses molt clares. En tot cas, les eleccions ens ho aclariran. A vostès els problemes reals de la gent no els preocupen. De fet, han estat durant tres anys parlant de la necessitat de debatre els problemes reals de la gent en aquest pressupost, i el primer que ha fet la direcció del seu grup parlamentari quan hem començat a presentar el pressupost és sortir; sortir de l'hemicicle, en una mostra clara d'interès per quina és la dotació pressupostària de Salut, d'ensenyament, de protecció social. Vostè ha fet servir un argument, que ja va fer servir l'altre dia en comissió, i és que el meu objectiu és posar fronteres a la solidaritat. Res més enllà d'això. De fet, l'aposta clara que fem en aquest pressupost per recuperar el compromís de la Generalitat en cooperació al desenvolupament, d'acord amb els criteris de l'ajuda oficial al desenvolupament, doncs, determinats per les organitzacions internacionals corresponents, és una mostra clara de que nosaltres no posem fronteres a la solidaritat. Qui posa fronteres a la solidaritat és el que creu que aquesta s'ha de limitar només a dins d'un estat, en unes transferències interregionals que no han servit per eliminar les desigualtats entre els diferents territoris de l'Estat, sinó que fonamentalment han servit per potenciar l'economia del gran Madrid capital en detriment de la resta, malgrat uns territoris al Mediterrani –Catalunya, les Balears, el País Valencià, en certa manera– i un País Basc i Navarra que aguanten. La resta, hi ha hagut una reducció del seu pes en el conjunt del producte interior brut espanyol en benefici del gran Madrid. Per tant, de redistribució, re de re. També, doncs, ha fet algunes consideracions que em veig obligat a debatre, no? En primer lloc, diu que la proposta fiscal que incorporen aquests pressupostos, i que debatrem després, en la llei de mesures, grava la classe mitjana i treballadora. Doncs en el cas de l'IRPF, això no és que sigui així, és que, a més, és estadísticament mentida, no pot ser d'una altra manera. En el cas de l'IRPF, doncs, el que reequilibrem en els trams superiors de 90 mil euros afecta..., per tant, demana a uns quants contribuents que contribueixin més, exactament a 52.000 contribuents, l'1,5 per cent dels contribuents que tenen més renda de Catalunya –més renda de Catalunya–, doncs pagaran més IRPF a partir de l'aprovació de la llei de mesures que acompanya aquest pressupost. Per tant, l'1,5 per cent és impossible que sigui de classe mitjana. Perquè si no, tots els altres no sé exactament què és el que som. Aquest augment en els trams de més de 90.000 euros permet fer una primera rebaixa, petita, però primera rebaixa, i que volem que encara sigui major, en els 205.000 contribuents amb ingressos del treball més baixos de Catalunya. Després podrem entrar en el que fa referència a l'impost de successions. Vostè també entén i ha plantejat aquí la fiscalitat com un element de competitivitat central. I això és el que porta al model dels llocs on vostès estan governant de la mà de Vox i del Partit Popular, que és a unes contínues rebaixes fiscals que per a l'únic que serveixen és per perpetuar i augmentar les desigualtats. Aquest no és el nostre model. Vostès tenen un model més propi del neoliberalisme, de rebaixa d'impostos, per tant, de, a partir d'aquí, creure's allò fals de la corba de Laffer, que al final si rebaixes molt els impostos creixerà molt la base fiscal; no és així –no és així–, i en comptes de sostenir l'estat del benestar. Nosaltres estem en una altra línia, creiem que cal una política fiscal progressiva, cal que qui més tingui, més contamini, més consumeixi, més pagui i, per tant, a partir d'aquí, produir la redistribució, que és absolutament necessària. A part de criticar que construïm unes..., que fem els informes per a les balances fiscals, criticar que fem aquest càlcul de balances fiscals entre Catalunya i Espanya, vostè, a part de criticar això, després ens entra tot de preguntes i propostes demanant que calculem les balances fiscals entre comarques de Catalunya. Per tant, si és malversar, si calcular les balances fiscals és malversar, vostè que ens demana que calculem les balances fiscals entre comarques de Catalunya, vostè ens està induint al delicte. Per tant, potser en totes aquestes querelles que presenten s'haurien d'anar a entregar en qualsevol comissaria dels Mossos d'Esquadra. Segur, doncs, que no és així. Respecte al Consell de Política Fiscal i Financera, que també n'ha parlat la diputada Romero. Allà no es va a negociar res; de fet, no tenen cap altre..., ho tenen molt fàcil: agafin el telèfon i truquin a qualsevol conseller socialista o dels governs on forma part Ciutadans, que ara ja n'hi ha quatre –les quatre Turíngies que ens explicava el president aquest matí–, i pregunteu-los què hi han anat a negociar. Res. Allà sí que és un organisme que formalment és multilateral, perquè hi ha moltes cadires, però que els vots són unilaterals perquè la majoria de vots els té el ministre d'Hisenda de torn. I és així –i és així. Un Consell de Política Fiscal i Financera que canvia els objectius de dèficit –és igual el que opinin els que s'asseuen allà, perquè al final el vot que val és el de la ministra d'Hisenda– sense conèixer el conjunt del nou dèficit de l'Estat. I ens trobem aleshores que sí, que passem del zero al 0,2. Gran notícia. Ara, l'Estat passa del 0,3 a l'1,6. A l'1,6. Per tant, una diferència significativa. I vostès utilitzen un dels arguments... Quan, lògicament, els diem davant de tota la seva lògica explosiva respecte a un pressupost que és rebaixar els ingressos, les mesures fiscals i augmentar les despeses i dir que quadrarà, diuen: «No, és que reformarem l'Administració. I, per vostès, la reforma de l'Administració vol dir fer fora treballadors públics; per vostès, la reforma de l'Administració vol dir reduir les condicions laborals dels treballadors públics; perquè què es pensa que és el sector públic de la Generalitat de Catalunya? Què es pensa que són les entitats de la Generalitat de Catalunya, les entitats del sector públic? Són hospitals, són centres sanitaris, són centres que serveixen per a les polítiques públiques de l'estat del benestar. Potser vostès volen retallar això i és el model que han anat aplicant allà on comencen a governar, però nosaltres batallarem perquè no puguin aplicar-ho mai a Catalunya. I després, evidentment, el hit. El hit fonamental –que de fet ja comença a ser un hit que potser ja comença a estar una mica rovellat, podria formar part d'una festa remember de Ciutadans–, que és les delegacions a l'exterior. Les delegacions a l'exterior. És la gran mostra que el problema no és la cosa, el problema és el que pensem. Si un govern és independentista, les delegacions a l'exterior per a vostès és malversació. Si un govern que és independentista destina a delegacions a l'exterior 6,5 milions d'euros, que és el que es destina en aquest pressupost, això és malversació. Si un govern del qual forma part l'extrema dreta més feixista d'Europa hi destina 24 milions d'euros, aleshores és, vaja, extraordinari. Que és el que vostès fan a Andalusia, destinar 24 milions d'euros a les delegacions a l'exterior. Quantes en té la Generalitat en total? Quinze. Quantes en té la Junta d'Andalusia? Disset –disset. Per tant, per cada delegació, la despesa per delegació és molt més elevada. El problema què és, la despesa en delegacions? No. El problema quin és? El que pensem aquest Govern; el problema és la ideologia d'aquest Govern. En definitiva, el problema per a vostès és la ideologia i el vot dels ciutadans de Catalunya. Doncs ho sento, això, si s'ha de canviar, ho decidiran els ciutadans. I estic convençut que les eleccions que va anunciar el president donaran, amb la diversitat de composició que sigui, més validesa als que defensem l'autodeterminació, la independència de Catalunya, que no als que no tenen cap problema amb pactar amb l'extrema dreta als quatre únics llocs on han aconseguit governar. I això ho veurem a les properes eleccions. N'estic absolutament convençut. [[Aplaudiments.]] Per tant, crec que amb això queda absolutament dit quina és la seva posició. El seu problema no és aquest pressupost, el problema és qui presenta aquest pressupost. Ja està. En el cas del PSC. Bé, jo celebro el to, perquè respecte a ahir ha millorat molt. Potser hem de... –i també hem fet aquest debat després de dinar, que a vostè ahir li feia una mica de mandra; no ho sé–, en tot cas, celebro el canvi de to. No celebro el contingut, evidentment, perquè vostès han fet zero propostes. Jo suposo que avui, probablement, vostè ha guanyat molts punts per a la propera llista electoral del Partit Socialista. [[Veus de fons.]] Sí? Ja diuen que sí. Per tant, crec que és la millor mostra que la línia del Partit Socialista a les properes eleccions seran les zero propostes, que són les que hem viscut aquí. Zero propostes com a alternatives al pressupost. [[Remor de veus.]] I zero propostes i tot el dia mirant el retrovisor –tot el dia mirant el retrovisor. És a dir, vostès porten tres anys dient que no presentem pressupost i, a la que presentem el pressupost, el voten en contra. Vostès porten dient «volem negociar el pressupost, volem negociar el pressupost; va, fem la primera reunió; el senyor Iceta, a finals d'aquest mes de juliol, ens diu, li diu al president a la sessió de control: «Estem fins i tot disposats a parlar de la negociació del pressupost. Les vacances van anar molt malament, perquè el 23 d'agost surt la senyora Granados i diu: «Retirem l'oferta de negociar pressupostos, si no renuncien als seus plantejaments polítics. Doncs miri, nosaltres no renunciarem als nostres plantejaments polítics, ho sento molt. I el que farem a més és aprovar el pressupost. Vostès no hi han volgut formar part, no han volgut formar part d'aquesta negociació i crec que s'ho han perdut. Vostès no han volgut negociar, i a l'hemeroteca em remeto. També fan servir un argument que només falta veure els informes de recaptació i els informes tributaris per constatar que és absolutament fals que és..., ve a dir: al final han acabat fent algunes mesures fiscals perquè els han forçat. Evidentment que el contingut és acordat, com no pot ser d'una altra manera, i que, per tant, hem tingut l'ajuda del grup amb què hem pactat els pressupostos per avançar en aquestes mesures fiscals. Però el que vostès no poden negar és que des del 2012, en el que alguns comencem a plantejar propostes alternatives de fiscalitat a aquest pressupost, perquè enteníem que la negativa a aquests pressupostos de Convergència i Unió i el Partit Popular s'havia d'avenir amb alternatives d'ingressos a la taula..., i així ho vam fer, al cap de poc es començaven a aprovar. Què va ser, si no, l'augment de l'impost als rics? L'augment de l'impost al patrimoni? Impost que qui el va retirar va ser un tal José Luis Rodríguez Zapatero l'any 2010. I nosaltres els recuperem, en recuperem, doncs, la seva recaptació, abaixant el mínim exempt i apujant tipus a partir del 2012. O l'impost als bancs, l'impost als dipòsits bancaris que vostès l'aprovaven a Extremadura però que el seu representant en aquest Parlament –en aquest Parlament– en els primers debats ens deia que era una bajanada absoluta. Després van veure que això no anava gaire d'acord amb el que feia el Partit Socialista o amb el que volia dir, i per tant, s'hi van posar. O totes les mesures d'impostos ambientals que hem estat portant a terme. I ara seguim. Seguim en aquesta línia –seguim en aquesta línia. Mesures en impostos ambientals que vostès que estan a l'Estat des del juny del 2018 haurien pogut retirar alguns recursos que va presentar el PP davant del Tribunal Constitucional i que vostès, el seu Partit Socialista Obrer Espanyol, no va retirar. I a partir d'aquí, s'agafen a les declaracions del responsable de Nacions Unides de pobresa extrema i diu: «Clar, és que, les rebaixes impositives... Escolti'm, de rebaixes impositives, en tot allò que ha estat responsabilitat d'aquest Govern i també dels governs que m'han precedit en els que hem participat activament en la política fiscal, absolutament ni una. Bé, una excepció –una excepció– l'hi reconec, perquè després algú ho traurà: la rebaixa a l'impost sobre el joc que van votar vostès, que van votar vostès. Per tant, cap lliçó –cap lliçó, cap lliçó– de rebaixes impositives. Com..., una mica d'honestedat intel·lectual, que crec que la podem tenir. No es pot dir que no s'ha fet res en pobresa infantil quan s'ha aplicat una renda garantida de ciutadania, que fins i tot amb pròrroga pressupostària, perquè vostès no volien aprovar el pressupost, nosaltres vam aconseguir que s'hi posessin recursos, a través del fons de contingència, i a través de la generació de despesa que permetia fer els nous ingressos. Perquè què és, si no, la renda garantida de ciutadania, una política també contra la pobresa infantil. De fet, ho han dit vostès en els debats sobre la renda garantida de ciutadania aquí, que perquè precisament el càlcul de quina és la prestació que es dona a cada titular és en funció de la unitat familiar. Per tant, què és si no una política contra la pobresa infantil de compactació, de prestacions, que vostès ho han demanat. El problema és que quan vostès demanen i els altres fem –que demanar és fàcil, fer és més difícil–, clar, el seu relat es desmunta. Llavors han de buscar algunes excuses, com el famós pressupost de Salut, que tothom sap –tothom sap– la diferència entre un pressupost inicial i un pressupost executat. Ho sap tothom. I vostès saben que el pressupost inicial que es preveu de Salut aquí incrementarà en centenars de milions d'aquí fins a final d'any. Com ha fet cada any –com ha fet cada any. Per tant, crec que també hem de tenir, doncs, una mica d'honestedat en els discursos en aquest àmbit. I ha fet referència al temporal Gloria. De moment les úniques aportacions que coneixem del temporal Gloria, els 10 milions que ha anunciat Agricultura, els tres milions en intervenció d'infraestructures que ahir va aprovar el Govern i la declaració d'emergència d'obres per reconstruir allò que el temporal va afectar. I això ho ha fet el gran Govern del que vostès formen part i que va poder comprovar in situ, sobre el terreny –a cinc-cents metres d'alçada amb un helicòpter– quins eren els danys del temporal? No, ho ha fet aquest Govern. Perquè és la nostra obligació, perquè és la nostra obligació, i perquè nosaltres assumim les nostres responsabilitats. I evidentment que, per exemple, en àmbits com és la política de coneixement, de recerca, evidentment que hi ha hagut increments. No poden venir a dir: «No hi han hagut increments. Bé, els 126 milions d'increment no és un increment. Doncs evidentment –evidentment– que és un increment en recerca. O la rebaixa de taxes universitàries; una reducció del 30 per cent que s'ha votat moltes vegades, i vostè diu: «Vostès no les votaven. Perquè nosaltres, home, acostumem a votar allò que es pugui complir; ara estem en disposició de complir, doncs, evidentment, ara ho incorporem. Perquè proposar-ho aquí és gratis, el cost d'oportunitat d'on treus aquests recursos és el que és complicat, i a nosaltres, com que ens agrada transformar la realitat, assumim les coses complicades. 911 milions d'euros que aniran a universitats. Per tant, un increment bastant –bastant– superior, quan abans estava el pressupost d'universitats al voltant dels 800 milions d'euros. I encara en volem més, i encara en volem absolutament més. Respecte als treballs tècnics. Diu: «Han de fer avaluació. S'ha d'avaluar i analitzar la despesa, i per tant, revisar-la. Miri la partida de treballs tècnics, que precisament va destinada a l'avaluació de polítiques públiques, que encarreguem des del Departament de Vicepresidència i Economia i Hisenda a Ivàlua, perquè porti a terme aquests processos d'avaluació amb el Programa de revisió de la despesa –únic a l'Estat, l'únic spending review que s'ha fet a l'Estat l'ha fet el Govern de la Generalitat de Catalunya– i introduint l'avaluació en la cultura de la presa de decisions. Per cert, quan es presenten algunes propostes en aquest Parlament, tant que es demana l'avaluació per al Govern, també crec que estaria bé tenir en compte processos d'avaluació per prendre decisions en el Parlament de Catalunya per part de determinats grups de l'oposició, aleshores segurament les propostes serien..., serien unes altres. El frau fiscal. Clar, del frau fiscal, vostès diuen: «És que no se centren en el frau fiscal. Bé, doncs aquest 2019 hem aixecat un frau fiscal de 203 milions d'euros; de l'exercici 2019 –de l'exercici 2019. Que podríem fer més? Sí. Podríem fer més en l'àmbit de l'impost del patrimoni si poguéssim tenir dades, no per espiar la ciutadania, no, no, per detectar els defraudadors que tenen béns a l'estranger i que no declaren. I qui no ens passa aquestes dades? Ja deu saber vostè la resposta: l'Agència Estatal d'Administració Tributària, que es dedica a anar impugnant les subhastes electròniques, a tenir temps per a això, però no a passar-nos les dades perquè puguem fer la inspecció en impost de patrimoni que vostè ens reclama aquí –que vostè ens reclama aquí. Per tant, crec que és clar quin ha estat el nostre compromís amb la lluita contra el frau fiscal, i queda molt clar el balanç de la lluita contra el frau fiscal, que de 2015 a 2018 han aflorat 740 milions d'euros al descobert, d'impostos que gestionem nosaltres –que gestionem nosaltres. Parlant d'impostos, que m'havia deixat una cosa de Ciutadans, clar, vostè diu: «L'IRPF està sobreestimat; l'IVA està sobreestimat. Miri els pressupostos de la Junta d'Andalusia, de Múrcia, de Madrid i veurà –veurà– que la font de dades per saber quina part ens correspon d'IRPF i d'IVA és la mateixa que la nostra: el Ministeri d'Hisenda. Per tant, nosaltres, el que incorporem aquí no són estimacions, sinó que són les dades que el Ministeri d'Hisenda comunica a tots els governs com el nostre, com als que governen vostès; per tant, ara ja no poden dir..., l'excusa és que no hem governat. Bé, poden dir l'excusa a nivell municipal, a Catalunya, però estan governant a comunitats autònomes, per tant, això ho hauria de saber. Per tant, si nosaltres hem fet sobreestimació, vostès, vaja allà on governen ho estan fent també. I, com que no és així, doncs, és evident que nosaltres tampoc, en cap cas. Després, el Partit Popular... Entraré al final en la Candidatura d'Unitat Popular, perquè entenc que hi han alguns aspectes que es diferencien de la seva posició respecte a la resta de grups, com és lògic, com no pot ser d'una altra manera. Diu el Partit Popular: «Bé, aquests pressupostos, quan hi treus l'embolcall del 2030, objectius de desenvolupament sostenible, són els mateixos pressupostos que el 2017. Home, amb una diferència de 3.000 milions, que per mi no és menor. Potser per vostès sí. I no és menor per als treballadors públics, que permet garantir les retribucions adequades i la recuperació salarial; no és menor per a la llei de dependència, que millora aquest any en més de 92 milions d'euros la nostra aportació, que, per cert, hem hagut de fer front als increments en solitari, perquè quan vostès governaven a l'Estat, feliçment ara ja no ho fan, van ser vostès qui van retallar les aportacions estatals a la llei de dependència. No són menors, per al desplegament de la renda garantida de ciutadania, que vostès van votar en aquest Parlament, però que després van deixar que ens toqués només gestionar a nosaltres. Per tant, no són iguals, no són iguals; aquells eren bons, aquests són millors, perquè tenen 3.000 milions d'euros més. Vostè també qüestiona les previsions i fa referència a la taxa interanual de creixement del PIB del quart trimestre, de l'1,8. Amaga que la del conjunt de l'any 2019, que és la que es pren de referència quan busques quin és el creixement de tot l'any, és del 2 per cent. Per tant, doncs, estem fent unes previsions correctes, no fem sobreprevisions optimistes. I, després, en la seva denúncia, vostè no ha fet servir la qüestió de les delegacions a l'exterior, perquè, clar, ha vist que l'augment important en l'àmbit d'exteriors és en Cooperació al Desenvolupament. I ens ve a dir que hi ha una subvenció a l'Alt Comissionat..., està dient que el Comitè de Nacions Unides sobre Detencions Arbitràries es deixa subornar? No? D'acord, doncs, crec que està bé que ho aclareixi, perquè crec que des d'aquest faristol, doncs, qüestionar la imparcialitat de determinats organismes internacionals dependents de Nacions Unides, vaja..., no els ajudaria gaire, al seu partit. En tot cas, vostès també ja van qüestionar el Tribunal de Justícia la Unió Europea. En tot cas, seguirien una línia ascendent, eh? De Madrid al cielo, que deien aquells. I després ha intentat contraposar, amb un exercici d'un cert maniqueisme que crec que no és just, el model d'escola concertada amb l'eliminació de barracons, com si una cosa fos a canvi de l'altra; com si s'hagués de triar entre aplicar un pacte contra la segregació escolar que van signar no només el conjunt d'entitats vinculades a l'àmbit de l'escola pública, sinó també les patronals de l'escola concertada, i que ara el Departament d'Ensenyament està aplicant, està portant a terme, està posant a disposició de tots els sectors, i evidentment que es treballarà amb la voluntat de consens que ja existeix en el mateix Pacte contra la segregació escolar. I, evidentment, nosaltres tenim un compromís clar, clar, en aquest aquesta planificació, de reducció dels barracons al nostre país. Evidentment, el tenim absolutament clar. Finalment, la Candidatura d'Unitat Popular ha començat fent una introducció més general sobre les diferències estratègiques que pot haver-hi en el camí cap a la independència entre vostès i jo –ja les assumeixo, en tenim, sí. Nosaltres no volem prescindir de les condicions objectives, i les condicions objectives hi són. Per tant, fer veure que no existeixen ens podria portar a la contradicció de demanar desobediència en una cambra i acatar-la en un ple municipal. I com que jo crec que aquesta no seria la voluntat de ningú, acabar fent això, crec que hem de reconèixer que hi ha condicions objectives que hem de saber superar. Fer veure que no existeixen no les elimina; tapar-nos els ulls davant d'uns reptes, que són molt i molt grans, no fa que aquests reptes desapareguin ni que els assolim, sinó que és mirant-los fit a fit, sabent quines són les condicions que tenim al davant i quines són les que hem de generar per poder guanyar. I aquesta creiem que és la nostra estratègia; si no faríem allò que pot ser tan rendible electoralment, a curt termini, que deia aquell: «Aixequem-nos i desobeïu. No, no. Això no va així, no va de carregar, fer la càrrega de la prova contra l'altre. En tot cas, els reiterem la nostra predisposició a arribar a acords amb vostès. I si vostès volen sumar a favor de les propostes, a favor de presentar alternatives, que tampoc n'han presentat cap... Han estat molt crítics, amb molta profunditat, i, fins i tot, en alguns aspectes, ja ho assumeixo, que aquests pressupostos no són perfectes, perquè el món no és perfecte, i perquè evidentment encara hem de construir molt més per guanyar, i perquè al final són els pressupostos d'un govern que gestiona en un marc jurídic i polític autonòmic, amb una Constitució que s'ha interpretat com s'ha interpretat, i en el marc d'una Europa que ha apostat per unes polítiques d'austeritat que acaben també retallant drets i llibertats. Per tant, assumint això, jo ja ho assumeixo, però cal proposar alternatives, perquè la renúncia a lluitar no és una possibilitat. La renúncia a transformar la realitat, des de tots els àmbits de responsabilitat, no és –no és– una opció que nosaltres tinguem sobre la taula. Nosaltres no hi renunciarem, i això és el que entenem que és quan apel·lem a la responsabilitat a transformar les coses per millorar-les –ni que sigui una mica, ni que sigui un petit gram, ni que sigui un centímetre– respecte a com ens ho hem trobat. No abandonem cap trinxera. Entre tenir i no tenir, tenir pressupostos; entre fer i no fer res, fer polítiques a favor de la ciutadania. Diu: «si en educació no vaig mal encaminada...; jo crec que sí, amb tots els respectes, que va mal encaminada, perquè aquests pressupostos fan una clara aposta per l'educació en tot el seu cicle. Recuperació del zero-tres, poden dir: «És que és molt poca cosa i, per tant, no ho volem. Doncs miri, és poca cosa, 70 milions d'euros, poca cosa per al zero-tres, que voldríem que fos molt més potent, però millor això que res. Per tant, nosaltres creiem que val la pena. L'escola inclusiva: aportació clara amb la contractació de docents, amb la contractació de tècnics en educació, d'educadors, de logopedes, de professionals en tots els àmbits... És una aposta clara per garantir, precisament, la igualtat d'oportunitats atenent a la diversitat que tenim a les aules, atenent a la diversitat que tenim a les aules... I la rebaixa de les taxes universitàries: aquella rebaixa de taxes universitàries que els porta a vostès a donar suport a ocupacions en el Departament d'Economia i que, quan es produeix, mutis! No, no, escolti'm, ara tenen l'oportunitat de votar-ho. Si aquest pressupost, si triomfa la seva esmena a la totalitat, l'any que ve no hi haurà una rebaixa del trenta per cent de taxes universitàries. Per sort –per sort–, tindrem un suport per superar aquestes esmenes a la totalitat. Vostès suposo que es posicionen en contra dels pressupostos, en contra de forçar la negociació amb l'Estat... En tot cas, nosaltres no renunciem a res. I hi ha un increment de recursos que vostès no poden negar. Quan diuen que aquests pressupostos... I després entrem a la part del deute, perquè la trampa discursiva ha estat elegant, però l'hem caçada, eh? Vostès diuen que aquests pressupostos no ajuden la gent... Increment de la renda garantida de ciutadania, o no incrementa –o no incrementa? Increment en dependència, 92 milions: que volem que sigui més? Sí, facin propostes amb altes i baixes per veure d'on els traiem. Increment respecte a les polítiques d'atenció als menors i als menors sense referents familiars; o volem deixar-los desatesos? Si estic convençut que tothom diu «no, però s'hi han de posar els recursos i d'algun lloc s'han de treure. Augments salarials en l'àmbit públic: quantes vegades vostès també han defensat aquí la recuperació de les pagues extres?, i votaran en contra del pressupost que les incorpora. Jo crec que cal una coherència important. M'han dit «austericida. No ho sé, preguntin a Foment del Treball, que em diu confiscatori; suposo que la virtut està en el mig, en aquest cas, ni una cosa ni l'altra: ni «austericida ni confiscatori, transformar la realitat. Jo no em quedaré còmodament sabent que no tinc cap contradicció, perquè de contradiccions en tenim. Joan Fuster deia: «Les nostres contradiccions són les nostres esperances. I, com que en tinc tantes, d'esperances, doncs també tinc moltes contradiccions, perquè qui no canvia la realitat no té cap contradicció. I després, sobre el deute. Diuen: «La partida del deute puja molt; cert. Diu: «I, de fet, això fa que els diners que havien d'anar a la salut, a l'ensenyament, vagin a pagar el deute; fals. Perquè tot aquest deute que s'ha d'amortitzar es refinança automàticament. No hi ha ni un sol euro –ni un sol euro– que vingui de tributs, que vingui de la recaptació, que es destini a l'amortització de deute. Ni un sol euro, ni un sol euro; refinançament absolut del deute, que l'hem contingut en el seu creixement respecte al producte interior brut. I una gran contradicció: no es pot defensar alhora saltar-se els objectius de dèficit i carregar contra l'endeutament; és una contradicció, és com anar a un banc i dir que no pagues la hipoteca però que t'han d'obligar a deixar-te un crèdit per al cotxe; és així, és absolutament així. Per tant, o una cosa o l'altra –o una cosa o l'altra. Per tant, avui hem assistit a un debat d'esmenes a la totalitat que crec que demostra que els plantejaments que s'han posat sobre la taula per rebutjar aquests pressupostos, des del meu punt de vista, no són coherents, no ens serveixen per fer front als objectius que tenim. I jo els faig a tots una nova crida que ara, quan després hauran de posicionar-se, que es retirin les esmenes a la totalitat. Crec que tenim l'oportunitat –una crida en va, probablement, no passa res, n'hem fet moltes al llarg de la vida–, però una crida a que entenguem que –més enllà de les diferències que puguem tenir ideològiques dels diferents projectes polítics que defensem per al país– no hem de renunciar, en cap cas, no hem de renunciar a millorar la realitat. Aquests pressupostos –aquests pressupostos– no són els meus pressupostos ideals. Jo soc independentista, una persona d'esquerres i considero que els millors pressupostos –els millors pressupostos– que podríem tenir serien els d'una Catalunya independent amb la fiscalitat adequada, també a nivell europeu, ho considero absolutament. Però no pensem renunciar ni a una sola possibilitat de que el dia a dia dels nostres veïns i veïnes, del nostre també, dels nostres familiars, dels nostres amics, de la gent que comparteix vida en aquest tros de territori, en aquest tros de terra amb nosaltres, millori. I, com que no hi renunciem, demanem que aquests pressupostos s'aprovin, que retirin les esmenes a la totalitat i que tots ens posem a la feina, que bona falta li fa al país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Atès que, amb aquest torn via 86.5, obre torn i, segons la durada de la seva intervenció, obrim un torn de deu minuts per als grups parlamentaris esmenants, i de cinc minuts per als subgrups, corresponentment. Per tant, en primer lloc té la paraula, si així ho desitja, el Grup Parlamentari de Ciutadans, per un temps de deu minuts. [[Pausa.]]
Gracias, presidente. Senyor conseller, per no aprovar pressupostos en tres anys ha vingut vostè fort, eh?, a fer la rèplica. O sigui, tan bons no deuen ser, aquests pressupostos. Miri, vostè porta molts anys a la política, veritat? Jo el recordo amb aquell cartellet –parlant d'ideologies. Se'n recorda, vostè, d'aquell cartell, de jove, que deia: «Cada segon que passa –no?– «Espanya ens roba... –què eren?, 400 milions d'euros o una cosa així? [[Veus de fons.]] Quatre-cents seixanta, eren. O sigui, aquest és el resum de la seva ideologia, no?, i el que ens ha explicat aquí en aquests moments. Perquè jo també podria agafar un cartellet d'aquests i dir: «El senyor Aragonès em vol robar cada any quatre-cents euros. Per què? Perquè jo, com a espanyol, pago els meus impostos pel conjunt dels espanyols, i vostè el que vol fer és quedar-se amb els meus impostos..., i amb la resta d'espanyols. Per tant, podria fer servir perfectament aquest cartell d'«Espanya ens roba. Jo li deia una altra cosa. Quan estaven parlant vostè deia que vostè és molt més solidari. Al final el que m'està dient és que vostè..., aquesta solidaritat es redueix a l'ajuda internacional. Per tant, m'està confirmant el meu raonament. Vostè el que busca és aixecar una frontera i que hi hagi unes relacions internacionals. Quant dedica vostè a acció exterior internacional? Què són, 31 milions d'euros, els que hi dedica? Vostè fa uns discursos molt grandiloqüents, fruit de la seva experiència, però sap bé que a mi m'agrada més anar a lo més..., tocar de peus a terra. Crec que és més adient. Per tant, jo li donaré unes quantes xifres. Vostès estan dedicant en aquest pressupost 643 milions d'euros a solucions TICs a través dels CTTI, 60 milions d'euros a publicitat institucional, 7 milions d'euros, com deia vostè bé, a les delegacions exteriors..., que el problema de les delegacions exteriors no és que facin..., diguéssim, intentin aconseguir inversions; el problema de les delegacions exteriors és que es dediquen a una altra cosa. I, com li he dit en la meva intervenció, no són gens transparents; no donen comptes a aquest Parlament. Quant fa que no venen els delegats al Parlament? I per què fa tant de temps? Que no hi han comunicacions, no hi han avions, per poder venir aquí al Parlament? Jo crec que poden passar. La meva companya Susana Beltrán els demana la informació i vostès no la donen. Això no és de ser un país avançat, com diu vostè; això és una manca de transparència. Per què no ens donen aquesta informació, si és tan transparent? Si aquestes delegacions exteriors es dediquen al que han de fer, a fer acció, a buscar inversions, a treballar per l'economia catalana, per què no venen a aquest Parlament i ens donen aquesta informació? [[Aplaudiments.]] No ho fan. I era molt fàcil. Després, el que ens hem trobat aquí és que avui ens ha anunciat que tindrem deu anys més de matraca. Si no l'he entès malament, vostè el que m'ha dit és que ara l'objectiu és 2030. És cert? A la seva intervenció ha dit: «Ara hem de fer el camí amb un objectiu 2030. Això vol dir que, ni amb divuit mesos, ni amb un any, ni amb cinc anys, ara tenim un altre objectiu, 2030, i vol dir, d'una altra banda, que el que farem és estar aguantant aquesta situació durant deu anys més. I parlava vostè d'una ideologia, que jo tenia un problema ideològic. No, no; jo tinc un problema amb la insolidaritat, jo tinc un problema amb els egoistes, amb els insolidaris i els que fan aquesta propaganda. Que no tenim una democràcia a Espanya? Que no formem una unitat de decisió? Que no tenim uns valors compartits de llibertat, de justícia, d'igualtat? Per què se'ls vol saltar, vostè? No pot dir la seva al Congrés? No tenen representants al Congrés? Hem de pensar que més del 90 per cent de les lleis –o del 95 per cent de les lleis– que s'han aprovat aquí a Espanya les han aprovat també per..., sobretot Convergència. També ha fet referència quan ha dit del seu avi, no?, que el seu avi deia –com era l'expressió que ha fet servir?–: «Quien parte y reparte se queda con la mejor parte. I jo dic: «¡Tate!, el senyor Aragonés ara parlarà dels del 3 per cent [[aplaudiments]] , que eren precisament los que parten y reparten i, sens dubte, se quedaban con la mejor parte. I avui feia crítica d'on governem nosaltres, però amb qui estan governant vostès? Amb l'esquerra més radical? Junts per Catalunya o l'antiga Convergència, què és? Què és, el PNB? Què és, Bildu? Què és? Què són? Progressistes, com diuen vostès? I quan diuen el terme «progressista sembla que nosaltres volem anar enrere. Jo penso que ningú vol anar enrere; tothom és progressista. Però què són? Perquè fa que..., que vostè normalment lo que fa és intentar fer com un atac personal o un atac al meu partit quan fa les seves intervencions. Però això no guanya..., amb això no guanya re; no guanya absolutament re. Perquè el missatge que li estem donant nosaltres és que aquí a Catalunya tenim una terra molt rica, una terra molt plural; és una terra en la que tothom fa la seva feina, amb una molt bona economia, en la que els agents econòmics fan la seva feina –i jo l'hi deia–, on les empreses fan la seva feina, els autònoms fan la seva feina, els ciutadans fan la seva feina. Però els que no fan la seva feina són vostès. [[Aplaudiments.]] Vostès són els que no fan la seva feina. I aquesta reflexió és incapaç de fer-la –és incapaç de fer-la. Sempre diu que jo estic atacant o que el nostre grup està atacant l'economia. No –no, no. Miri, miri, qui està atacant l'economia, qui no està defensant l'economia, qui no està defensant els seus veïns són vostès, no nosaltres. Per això tenim un problema amb aquesta ideologia que tenen vostès i que, des del punt de vista, jo diria, sobretot de la solidaritat, no és justificable. Després em deia que vostès amb els impostos no gravaven la classe mitjana i treballadora. Però quins impostos toquen? L'IRPF. Què grava l'IRPF? Les rendes del treball; són les rendes del treball el que graven. Per tant, és classe treballadora. No estem parlant de grans patrimonis. Vostè en el que s'ha centrat és en les rendes del treball. Estem d'acord que ha de ser progressiu, que qui més guanya més impostos ha de pagar, però toquen les rendes del treball. Si aquella persona ha treballat un any amb aquest sou, vostès li han apujat els impostos. Si a partir d'aquí aquesta persona es queda aturada, més de la meitat dels impostos dels seus ingressos se'ls han quedat vostès. I no passa re. I ha guanyat un any, només. Després, d'altra banda, quan parlem de l'impost que vostè sempre hi passa de puntetes, que és l'impost de successions, aquí sí que coincidirà amb mi que a qui afecta també és a la classe mitjana i treballadora. Qualsevol que tingui uns pares, un fill que hereti un immoble o un apartament dels seus pares –que és l'apartament que han aconseguit a base dels seus esforços i dels seus estalvis al llarg d'una vida–, aquesta persona, amb aquesta modificació que han pactat amb els comuns –perquè evidentment pels comuns qualsevol és ric; o sigui, jo no sé si han creat moltes empreses, si han pagat moltes nòmines i molta seguretat social, perquè em sembla que no, tots són rics–, aquesta persona començarà a pagar impostos, cosa que abans no feia. I els patrimonis, els grans patrimonis, no van d'això, ells tenen altres estructures per evitar pagar impostos. I al final el que fan és marxar de Catalunya. I aquesta manca de competitivitat fiscal el que fa és que, al final, lo que estem és destruint riquesa, i que la gent no vingui a treballar aquí, i que el talent no vingui a treballar aquí, perquè està castigat. I aquest esforç no és capaç, la Generalitat, i vostè com a vicepresident, de posar-lo en valor. I parla amb molta frivolitat, perquè ha parlat amb nosaltres amb molta frivolitat. Però això no és frívol, és molt important també, d'acord? I aleshores també ens parlava, d'altra banda, de que no anava al Consell de Política Fiscal i Financera perquè no es decidia re. Però és que si no hi va és impossible que es decideixi re. Quin és el seu..., què defensa vostè del programa de finançament autonòmic? No ho sabem. Perquè, potser, si vostè ens ho explica, potser el podem ajudar entre tots i defensar aquest sistema de finançament nou. O no ho farà? Calcula les balances fiscals. Jo no li he demanat mai que calculi les balances fiscals, jo el que he fet és posar-lo en contradicció. Vostè demana les balances fiscals amb la resta d'Espanya, però no calcula les balances fiscals a l'interior de Catalunya. Per què? Perquè sap que són iguales, tenen el mateix resultat: els que més tenen més aporten impostos. I això passa aquí, passa a Barcelona, com li deia, i passa amb Madrid i amb Balears. I el nostre sistema de finançament és un sistema millorable, però no està justificada aquesta mena de greuge constant i permanent que vostès ens estan explicant constantment. No és així –no és així. I vostè ho sap millor que jo, perquè és qui porta els números de la Generalitat. El que passa, que no li interessa –no li interessa. Per tant, jo el que els demano és que es centrin. Aquests pressupostos no serveixen per arreglar les desigualtats, que és lo més important, perquè hi ha pel mig tota aquesta malversació que li deia, tot aquest gastar calés en coses que no toquen, i es poden millorar molt, i aquesta millora és la que faria que els ciutadans catalans visquessin millor. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bona tarda, vicepresident, de nou. Algunes coses que li voldria replicar que m'ha comentat. Sobre la negociació dels pressupostos, vostè voldrà dir el que vulgui, però el senyor Iceta el mes de juliol va estendre la mà de manera sincera; vostè diu: «El 23 d'agost, la portaveu... El 23 d'agost la portaveu no va dir que vostè renunciés als seus principis. Això no ho ha dit mai el PSC, ni ho dirà mai. És legítim que vostè pensi el que pensi o que cregui en la independència. El que va dir és que el que era difícil era negociar amb un govern que volia confrontar amb l'Estat de la manera com ho va dir el president Torra durant el mes d'agost en una conferència. Però, en tot cas, el 3 de setembre el diputat Ordeig i jo mateixa vam estar en una reunió a Vicepresidència. Vam estar en una reunió on se'ns va presentar el marc pressupostari. Vam estar allà dues hores, parlant de moltes coses, i vam dir: «Doncs fins la propera. Però la propera no va arribar. Si fos veritat això que diu vostè del 23 d'agost, no hi haguéssim anat el 3 de setembre, i hi vam anar. Perquè nosaltres a escoltar i a poder parlar sempre hi estem disposats. El que passa, que vostès no ens han volgut a la taula. I això, vicepresident Aragonès, vostè ens hauria d'explicar per què no ens vol. Ha volgut els comuns? Estupend. Ha començat una negociació amb ells? Estupend. Però ara no ens demani vostè a nosaltres una adhesió després de que ha estat cinc mesos negociant amb ells quan nosaltres vam descobrir els pressupostos al mateix moment que els periodistes. Miri, escolti, aquest pressupost, analitzat, no ens agrada. Potser, si haguéssim pogut negociar-lo o haguéssim pogut incorporar-hi coses, com han fet els comuns, doncs, un altre gall cantaria, però no estem en aquesta situació. Per tant, vostè, que és l'abanderat del diàleg, no ha volgut dialogar amb nosaltres, i no passa res. Més val reconèixer-ho. Miri, tampoc ha volgut dialogar en aquest cas amb l'Estat, i parlo del Consell de Política Fiscal i Financera. Sí! –que fa aquella cara. Sí, perquè diu vostè: «És que anem allà, no hi pintem re. Bé, jo he vist l'acta de la reunió, i diu: «Tantos votos a favor, tantos votos en contra. I llavors diu: «És igual, perquè el que val és el de la ministra. Bé, però no és tan important dialogar... –l'altre dia ho deia el vicepresident Junqueras–, és tan important dialogar, a la taula, parlar. Dialogar, per què? Per negociar. Negociar, per què? Per arribar a acords, o no, que a vegades negocies i no arribes a acords. Això ho diu molt el meu president Miquel Iceta, no? Escolta, lo primer és dialogar, parlar; després intentem negociar, i després veiem si arribem a l'acord. No hem fet això, no ha passat això, aquí, amb els pressupostos, i no passa tampoc en el Consell de Política Fiscal i Financera, on jo crec que la seva veu, rigorosa i seriosa, estaria molt bé que s'escoltés, entre altres coses perquè representa tots els catalans. I diu vostè que jo tota l'estona poso el retrovisor. Però si el retrovisor no l'hem posat nosaltres, si el retrovisor l'ha posat vostè: el dia que va venir a la Comissió d'Economia a presentar els pressupostos feia la comparativa amb el 2010. És a dir, vostè es compara amb el 2010, perquè..., és veritat, nosaltres creiem que van ser uns bons pressupostos, i s'hi intenta aproximar, doncs, per veure que així també, no?, per demostrar que així també aquests del 2020 ho són; passa que, en la majoria de comparacions, ja li dic que vostè hi surt perdent, i després m'hi tornaré a referenciar. Sobre la reforma fiscal. Jo..., em sap molt de greu, vicepresident, però des del 2010 no es tocava l'IRPF. O sigui, deu anys han hagut de passar perquè es toqui IRPF. I què ha passat en aquests deu anys? Doncs bàsicament que la negociació ara l'han hagut de fer amb un partit d'esquerres que l'ha obligat. I ho dic perquè el 2017 va negociar els pressupostos amb la CUP i no van aconseguir aquesta reforma fiscal, l'han aconseguit ara amb els comuns. En tot cas, vostè dirà el que vulgui, els documents d'Esquerra Republicana diran el que vulguin, però vostè ha tingut capacitat..., no dic «senyor Pere Aragonès, dic «Esquerra Republicana, que porta des del 2013 amb una incidència en el Govern important, i no va modificar l'IRPF. I de successions va haver-hi una petita modificació el 2013 i ara hi ha una modificació important, segons el que vostès plantegen, de 200 milions d'euros. Ara sí. Perquè diu: «No, nosaltres hem modificat moltes coses. Home, sí, begudes ensucrades; home, 6 milions d'euros. Benvinguts siguin els 6 milions d'euros, però, bé, no és una gran modificació. [[Veus de fons.]] Bé, escolti'm, jo utilitzo les seves dades, eh?: 6,37 per ser més exactes, no? És a dir... En establiments turístics, bé, recaptaven 10 milions d'euros –benvinguts siguin–; ara, 13. Bé, vull dir que han fet..., han fet vostès, han creat vostès impostos propis que generen una recaptació petita, que no està malament..., que nosaltres vam votar a favor dels dipòsits bancaris, hem votat a favor de begudes ensucrades. Escolti'm, miri si ha trobat responsabilitat en el PSC en moltes coses. Però la recaptació és petita. On hi ha un gruix de recaptació era en successions, sobretot, i fins ara no l'han volgut modificar. Bé, jo només dic això, vicepresident. Al final, les dades i la informació, doncs, és el que val. No li permetré –no li permetré– que digui aquí, vostè, una xifra, eh?, clar, clar..., i la Romero, que ni és la més alta, ni la més guapa, ni la més llesta, quedi malament. No. Perquè en el seu departament, diu..., no, perquè això que m'ha dit de l'1.819.000 són el que dediquem a l'avaluació de polítiques públiques. Doncs, no. A l'avaluació de polítiques públiques vostè hi dedica 660.000 euros. Estupend, allà estan. Però, a banda, a banda d'aquests 660, hi han 1.808.000 euros dedicats a treballs tècnics, però no només al Departament d'Economia, al departament de la senyora Chacón. Perquè, ja l'hi dic, li presentarem bastantes esmenes, vicepresident, perquè nosaltres tenim propostes, moltes. I, de fet, PRs i interpel·lacions en presentem moltíssimes, és a dir que el PSC, propostes..., si alguna cosa té el PSC són propostes. Doncs, bé, farem moltes esmenes, i per fer les esmenes, com que s'han de fer altes i baixes, perquè ara hem de ser més responsables, amb aquella modificació del Reglament que es va fer, doncs, anem a buscar baixes –i no toquem coses que no s'han de tocar, eh?, això ja ho donem per clar i tampoc traiem, allò, vinga, atencions protocol·làries i comunicació, perquè n'hi han d'haver-hi i està clar. Però, és clar, és que també en el departament de la consellera Chacón hem tret quasi 6 milions d'euros a treballs tècnics. I ja l'hi dic, no és que la suma faci 6 milions d'euros, és que hi hem deixat algunes coses, perquè entenem que és veritat que s'han d'encarregar coses fora, alguns estudis, informes. Bé. Però només traient-ne una part ja hem aconseguit 6 milions d'euros. És a dir, que és clar que hi ha possibilitat de retallar, entre altres coses perquè, ara ho recordava la diputada Granados, la meva portaveu, que diu: «Bé, a part, tant d'encarregar coses fora genera una falta d'autoestima també en els mateixos funcionaris que estan treballant. Bé, no sé si hem d'anar a encarregar tantes coses fora quan al final acaben preguntant als mateixos funcionaris sobre les coses. Doncs, no ho sé, aquí podríem retallar una mica. És a dir que no, no vulgui enganyar amb les xifres. I sobre el frau fiscal: endavant. Si nosaltres el que volem és que no n'hi hagi, de frau fiscal, i, per tant, que segueixin treballant des de l'agència tributària perquè així sigui. Ara, hi ha un altre frau fiscal per al qual necessiten l'Agència Tributària espanyola. Saben vostès que nosaltres reivindiquem, des que es va aprovar l'Estatut gairebé, la creació del consorci tributari, que ho diu l'article 204 del nostre Estatut. Vostès sempre ens hi han votat en contra, en aquest cas sempre en contra –sempre en contra. Bé, doncs potser si hi hagués aquest consorci mixt entre la Generalitat i l'Estat podríem estar atacant el frau fiscal, perquè tindríem la informació. Com que vostès diuen: «No, quan siguem independents ja ho farem, bé, doncs, escolti, com que no sabem si serà el 2030 o el 2040 o el 2050, potser podrien treballar de manera conjunta en aquest consorci, que els permetria tenir totes aquestes dades. Escolti, diu vostè, sobre la solidaritat, que som tan solidaris. Molt solidaris, però menys que el 2010. Perquè el 2020 posarem 30 milions d'euros per a cooperació al desenvolupament, i el 2010 n'hi havien 38. Bé, ara estem al 0,2, abans estàvem al 0,43. Si haguéssim anat augmentant, potser hauríem arribat al 0,7. I clar, entre la malnutrició i la inanició, bé, les entitats trien la malnutrició –això no és consens, això és supervivència. Ho dic perquè, també, «les entitats..., clar, les entitats, doncs miri, si els puja una mica, doncs encantats, però la situació que tenim és aquesta. Miri, no li permeto –i ara seré una mica dura, eh?–, ostres, la resposta que ens ha donat sobre pobresa infantil. Ara hauria de baixar aquí el diputat Moreno, que es el que sabe del tema, i no jo. Però no pot dir vostè que resoldrà la pobresa infantil amb una prestació. Però, escolti'm, és que això no va així, entre altres coses perquè la renda garantida de ciutadania, la llei es va aprovar fa tres anys i mig. Fa tres anys i mig que esperem un reglament. I, de tota la gent que pateix pobresa, sap quanta gent demana la renda garantida? Un 1,9. Entre altres coses perquè no hi ha reglament, perquè vostès posen traves, sí, perquè els ho dificulten, això. Com volen que una prestació que demana un 1,9 resolgui la pobresa estructural que tenim en aquest país, molt per sobre de la mitjana espanyola? Jo, sincerament, quedo bocabadada amb la seva resposta. Es necessita un compromís ferm, transversal, de molts departaments. Miri, avui –i per no repetir i posar en boca de Pedro Sánchez una resposta–, al Pablo Iglesias, que avui l'hauria aplaudit des del cotxe [[remor de veus]] , li han fet una pregunta, el PP, sobre l'Agenda 2030. I ell ha respost que està creant una comissió interdepartamental, perquè lluitar contra la pobresa extrema..., que va posar sobre la taula aquest informe de l'ONU, que els fa vergonya, i ho ha dit així: «Ens fa vergonya, i per tant hem creat una comissió interdepartamental per veure quines polítiques es poden fer transversals des de tots els departaments. Doncs això és el que voldria de vostès, una mica..., una honestedat, de dir: «“Hosti”, sí, són unes xifres vergonyoses –vergonyoses; i nosaltres –vostè i jo que tenim fills petits–, «hosti..., jo, de veritat, a mi això em bull. Per tant, ni la renda garantida ho resoldrà, ni..., o, escolta, els recursos que han posat en escoles bressol, perquè ni atendran a més nens ni atendran a més famílies i ja veurem si paguen deutes o ja veurem si són 1.600 o 1.300 o 1.000; és a dir que, escolti'n, no, una mica de seriositat. I podria parlar-li de més coses. Bé, lo d'universitats. Bé, li passaré l'entrevista que li han fet a la rectora de la URV, perquè diu que dels 129, com li dic jo, nets, nous, en són 16, la resta són per consolidar, bàsicament, capítol 1. I les taxes universitàries, que han baixat perquè els comuns els hi han demanat. És a dir, senyor Aragonès, és un pressupost molt decebedor, molt insatisfactori, i no propi d'un país com Catalunya, que vol ser modern, cohesionador, etcètera. I, per tant, nosaltres, sincerament, o ens accepten algunes de les esmenes que presentarem, que n'hi presentarem moltes, perquè, nosaltres, propostes en tenim, o si no, seguirem amb aquest vot contrari als pressupostos que ens presenten. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, conseller, ha vingut vostè a tirar de tòpics de la CUP, no? La CUP del no, la CUP utòpica, aquella CUP que no té propostes..., els anticapitalistes..., aquella gent, no? Però, realment, nosaltres sí que tenim alternativa, sí que tenim propostes; tenim propostes i, per tant, presentarem esmenes a l'articulat. Vostè ens ha dit que carreguem contra l'endeutament, oi que sí? Nosaltres no carreguem contra l'endeutament, carreguem contra l'amortització. I aquest argument que fa servir vostè de que els diners de recaptació no van a amortització, doncs, trenca amb un principi bàsic que hauria de complir qualsevol pressupost d'una institució, que és el principi de caixa única. I, per altra banda, el que és clar i el que és evident és que, segons l'anterior pressupost, es destinaven 7.100 milions al deute, i aquest any, 9.600. Quin és el motiu d'aquest endeutament? S'han millorat les condicions dels serveis públics? De l'educació, de la sanitat, dels serveis socials? Doncs, miri, nosaltres, això no ho hem vist. En tot cas, hem vist inversions de dubtós interès general, per les quals aquest Govern i els governs anteriors s'han endeutat. Vostè ens ha parlat de condicions objectives, i sí, per nosaltres, les condicions materials de vida de la gent també són condicions objectives a tenir en compte. I aquests pressupostos, segons el nostre parer –malgrat que a vostè qualsevol persona que no està d'acord amb aquests pressupostos li sembla irresponsable–, doncs no són uns pressupostos que responguin a les reivindicacions populars. I l'hi demostrarem. Miri, en educació, ens ha parlat vostè d'educació. Doncs, miri, en educació el que han fet vostès és complir els compromisos que van adquirir amb la CUP el 2017, per una banda. Per altra banda, han augmentat les places de docents en funció de la demanda. Per què? Doncs pels canvis demogràfics. A això se n'hi diu «despesa tendencial –ho intentava explicar abans, ara m'ha donat vostè l'oportunitat de fer-ho amb un exemple concret. Per revertir les retallades, vostès haurien de deixar de tancar aules de P3 i P4, haurien de recuperar l'horari lectiu anterior a les retallades, haurien també de recuperar l'horari dels docents de més de cinquanta-cinc anys o haurien de disminuir les ràtios, però això vostès no ho fan. Vostès mantenen les coses tal com les coneixem a dia d'avui. Mireu, quan va començar aquesta legislatura, els vam fer moltes propostes. Els vam fer propostes, perquè aquest Govern treballés per suprimir els concerts educatius que segreguen per sexe. Els vam fer propostes per a una planificació, una calendarització i una execució de les necessitats educatives. Els vam demanar que treballessin per convertir l'ICF en la banca pública; per la dignificació del sistema sanitari; per garantir un salari mínim a les treballadores externalitzades de 1.200 euros. Vam parlar també de desenvolupar una campanya, conjuntament amb Inspecció de Treball, per equiparar els sous entre homes i dones. També vam parlar que el Govern retirés determinades acusacions particulars. Vam parlar també d'augmentar el parc públic d'habitatge. El president hi era; vostè no, però el president sí que hi era, i vam pactar moltes d'aquestes mesures. Però vostès no n'han complert ni una. Han fet absolutament el contrari. Pensen que nosaltres ens haguéssim posat en contra d'un govern que fa passos cap a l'autodeterminació i que el que fa és respondre a les necessitats socials de la gent? Nosaltres no ens haguéssim posicionat en contra d'aquest model, però, malgrat aquestes peticions de mínims, malgrat aquestes peticions que eren doncs pràcticament socialdemòcrates, que vostès podrien haver acceptat perfectament, doncs hem vist que aquest Govern ha decidit mantenir les mateixes polítiques que ja feia. I, miri, seguirem treballant en aquest sentit i per això presentarem esmenes a l'articulat, en defensa del territori, en defensa del clima, en defensa dels ecosistemes, en defensa dels drets socials i laborals, en defensa dels serveis públics, per implementar polítiques feministes, per fer front a la corrupció i per caminar en la defensa de l'autodeterminació i els drets civils i polítics. A veure si aquest 0,2 que li ha donat l'Estat servirà per a això o no. Per altra banda, nosaltres sí, entenem quins són els límits a què ha de fer front un govern autonòmic per poder gestionar uns pressupostos. Sabem perfectament què comporten els objectius d'estabilitat, i nosaltres, a més a més, allà on governem i assumim responsabilitats de govern, en molts municipis, doncs hem hagut d'estirar els marges del marc juridicopolític per poder posar pedaços a les necessitats socials existents. I precisament per això, precisament perquè sabem que aquestes institucions són incapaces de donar sortida a les reivindicacions populars de la gent, doncs nosaltres creiem que aquest país necessita un horitzó social i nacional compartit, i no pas aquests pressupostos. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, en aquest torn, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, per puntualitzar alguns aspectes del que vostè ens ha respost, no? En primera, no sé ben bé com s'ho ha fet anar de vincular la renda garantida, el nostre vot favorable amb l'aprovació de la renda garantida –que no el va tenir en la darrera modificació, sí la del Govern–, amb la Llei de la dependència. Però sí recordar-los, una vegada més... –vostès ho saben perfectament, però ho reiteren fins a la sacietat per aviam si així ens queda alguna cosa–, vostès saben perfectament que el finançament de la Llei de dependència per part de l'Estat ve per dues –dues–, dos vies. Una, directament a través de l'Imserso, que és l'única que compten vostès, i que representa, efectivament, el 17 per cent de la despesa de la dependència. I la segona via és a través del model de finançament, que cobreix fins al 50 per cent restant. Per tant, aquesta és l'aportació de l'Estat. Vostès segueixen reiterant la manca de finançament per part de l'Estat. L'Estat compleix –l'Estat compleix. Li podem exigir més? Li hem de demanar més? Escolti, sempre ho hem dit: tot el que sigui de més, benvingut sigui, perquè anirà en benefici dels dependents, però no reiterin el mantra que l'Estat no finança la dependència, perquè no és cert. Reben finançament per les dues vies que jo els he comentat. Segona qüestió. Posa en dubte les dades que jo li dono amb relació al creixement en l'any 2019 i em diu que són del mes de juny. Què vol que li digui? Jo he entès això. Jo li he donat l'1,8 per cent; és l'avançament que dona l'Idescat del quart trimestre, i és interanual. Per tant, no m'estic inventant absolutament cap dada i les dades d'Espanya són les mateixes que publica Idescat –fonts oficials i que depenen del seu departament, no? Per tant, aquesta és la qüestió. Tercer element. Jo li he parlat –i vostè ha fet un matís important que cadascú interpretarà com vulgui– de les donacions en recursos de cooperació a l'Alt Comissionat dels Drets Humans. I vostè m'ha parlat de les donacions al Grup de Treball sobre les Detencions Arbitràries. Bé, vostè sabrà per què m'ha dit això, que és qui efectivament va fer el dictamen. Vostès sabran per què fan donacions al Grup de Treball de les Detencions Arbitràries. Vostè ho ha comentat. Un altre element. Em diu: «És que els barracons i l'escola concertada no tenen res a veure. No, jo li he dit, el que els he volgut transmetre a vostès és: per deixar de parlar de barracons posem el «lío a les escoles concertades. I és el que vostès estan fent, posar el «lío a les escoles concertades, i com el «lío és molt més gran que no pas el dels barracons, això a vostès els servirà per tapar el problema dels barracons. Però el que jo li critico són les dues coses: una, que facin el «lío amb les escoles concertades; dos, que no resolguin el problema dels barracons; que no el resolen, per més plans que presentin amb l'objectiu de reduir els barracons en set anys. Nosaltres tenim una proposició de llei per reduir-los també. Demanarem que s'activi en el Parlament abans de que acabi la legislatura, perquè, almenys, sigui obligat per llei suprimir els barracons, i estem disposats a negociar els terminis, però, almenys, adquireixin aquest compromís. Ara, escolti'm, miri, amb relació al tema de l'escola concertada, que ho proposi Esquerra Republicana, ho entenc; que els donin suport el grup dels comuns, ho entenc. Ara, el que nosaltres no acabem d'entendre és que li donin suport els membres del PDCUP! Ui, perdó, del PDECAT! [[Rialles i alguns aplaudiments.]] Això és el que nosaltres no podem entendre. [[Remor de veus.]] Per tant, quan portem a votació la ratificació o no d'aquest decret, els demanarem a aquests diputats que actuïn en conseqüència i que votin en contra d'aquest decret del Govern. I acabo –dos coses, si em donen temps–, acabo. No acceptin... Jo ja sé que vostès no ho accepten, eh?, i de fet no ho van votar en el Congrés. No acceptin «pulpo com «animal de compañía. És a dir, no acceptin un deute del 2 per cent –no acceptin un deute del 2 per cent– a canvi dels 443 milions de l'IVA. No ho acceptin. A diferència del Partit Socialista, que és el que ho vota en contra en el Congrés, i, evidentment, del Grup de Podemos, que és el que ho vota en el Congrés, no acceptin gastar més a deute a canvi d'uns diners que han de venir a la Generalitat de Catalunya. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I acabo. El problema d'aquests pressupostos no és que gastin més –perquè jo ja l'hi he dit, efectivament, vostès gasten més, 3.000 milions més–, és que gasten malament. Concretament, en aquest pressupost, gasten 3.000 milions més malament que l'any 2017.
Gràcies, diputat. Un cop acabats aquests torns, correspondria ara un torn en contra. Per tant, demano a algun dels grups parlamentaris si vol fer ús d'aquest torn en contra. [[J. Lluís Salvadó i Tenesa demana per parlar.]] Sí? Doncs en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat Lluís Salvadó. Quan vulgui. [[Remor de veus. Pausa.]]
Gràcies, president. Vicepresident, conselleres i conseller, diputats, diputades, molt bona tarda a tothom. Bé, una vegada superat el torn de rèplica, sembla que mos agafa una mica a tots cansats de debat, però, en tot cas, intentaríem, intentaré evitar entrar en la rèplica i, per tant, fer un posicionament més explícit per part del nostre grup parlamentari, però ja no m'hi comprometo gaire i ja assumixo que no em podré escapar de la temptació d'entrar en alguna rèplica d'alguna de les qüestions que s'han plantejat. Bé, en tot cas, començar dient que fa prop de tres anys, el 16 de febrer del 2017, este Parlament portava a terme una sessió molt pareguda a la que estem fent avui; es debatien les esmenes a la totalitat del que van ser els pressupostos del 2017. Fa tres anys, malauradament, va ser l'última vegada que vam aprovar uns pressupostos en este Parlament. I comentava abans, este matí comentava el vicepresident Aragonès que han estat tres anys d'excepcionalitat, han estat tres anys molt, molt complicats, i és bo també recordar-ho, perquè sembla, com ahir apuntava i es preguntava alguna diputada d'aquesta cambra..., que què havia passat el 2019. Doncs miri, el 2019, el 2018 i el 2017, en este país s'han portat a terme els episodis de repressió política més importants dels últims quaranta anys a l'Europa occidental, i no és poc; s'ha dut a terme la repressió a milers de ciutadans que van intentar anar a votar l'1 d'octubre i per intentar anar a votar van rebre la repressió més important de les últimes dècades. S'ha suspès l'autogovern de Catalunya. S'ha empresonat una part important del Govern, i la resta està a l'exili. Se va empresonar, pocs dies després d'haver..., uns dies abans d'haver-se de votar en este Parlament com a presidenciable el company Turull. Tenim un president actual inhabilitat. Tenim desenes de càrrecs públics de la Generalitat de Catalunya, de ciutadans amb causes judicials obertes per motius estrictament polítics. I a alguns els sorprèn que durant estos últims tres anys haguem estat en pròrroga. A alguns els escandalitza i els preocupa que durant estos últims tres anys haguem estat en pròrroga. Hem viscut moments excepcionals, que no han tingut res absolutament de normals, i de ben segur, si avui tinguéssem l'oportunitat o la sort de tenir aquí entre nosaltres el company, l'amic, el vicepresident Oriol Aragonès –que, com saben, entre moltes de les seues qualitats, hi ha la seva perspectiva històrica–, mos recordaria... [[Veus de fons.]] Oriol Junqueras. Què he dit? [[Veus de fons.]] Ah!, perdó. [[Rialles.]] La simbiosi és..., esta simbiosi que desenvolupen perfectament els dos vicepresidents acaba arribant al subconscient. Si tinguéssem aquí el vicepresident Oriol Junqueras, segurament ens recordaria que segurament aquesta situació que estem patint no és normal, però que malauradament sí que ha estat habitual a la història del nostre país, una història d'una llarga lluita pels drets i per les llibertats del nostre país. Aquests pressupostos del 2017, com els d'enguany, van ser fruit de llargues negociacions –en aquell moment liderades pel vicepresident Junqueras i per l'avui vicepresident, en aquell moment secretari d'Economia, en Pere Aragonès–, unes negociacions que es van portar a terme amb el Grup Parlamentari de la CUP i en les quals se van portar a terme unes aportacions importants, substancials, per part dels diputats que en aquell moment negociaven: el diputat Salellas i la diputada Reguant. I aquests pressupostos, com els que començarem a debatre avui, si és que es tomben les esmenes a la totalitat, com està previst i com esperem, porten un segell de compromís social, porten un segell de compromís ambiental, un compromís dels serveis públics i l'economia productiva per part del Govern de Catalunya, i també per part dels grups parlamentaris que hi donen suport o que presumiblement donaran suport a estos pressupostos. I alhora són també uns pressupostos que creixen de forma responsable i que preserven la sostenibilitat de les finances públiques. I aquests pressupostos del 2017, com els d'avui, com els que avui comencem a tramitar, mantenen dos constants. En primer lloc, el rigor, la professionalitat i l'excel·lència de l'equip del Departament d'Economia i Hisenda, liderat pel vicepresident Aragonès, un equip que ens ha posat i ens porta..., i ens té acostumats a una feina absolutament professional, rigorosa i extraordinària. I, en segon lloc, són uns pressupostos que des de fa tres anys, com els de fa tres anys, tenen una forta empremta social, una forta empremta d'esquerres. Aquests pressupostos, com els d'avui, han estat negociats en partits d'esquerres, i això fa i marca molt l'empremta dels pressupostos que avui posem damunt de la taula. Bé, el passat 20 de gener –faig un salt en el temps–, el vicepresident Aragonès, si no ho recordo malament, la consellera Budó, la presidenta del grup parlamentari dels comuns, la senyora Jéssica Albiach, feien públic un acord pressupostari –20 de gener. Al cap de nou dies, el Govern català ja aprovava els pressupostos. I, al cap de només setze dies hàbils després d'haver-se tancat l'acord, ja estem avui tramitant en aquest Parlament les esmenes a la totalitat. Però, tot i aquesta celeritat que s'ha portat a terme perquè avui puguem ja començar a treballar sobre aquestos pressupostos, com també s'ha comentat abans per part del vicepresident, hem de reconèixer tots que les posicions, que la posició sobre estos pressupostos, tots els grups parlamentaris ja fa mesos que la tenim presa. I, per molt que puguem jugar una mica al gat i la rata, «si és que em vas convocar i no vaig dir que volia..., al final, siguem sincers, al final aquí estem manifestant posicions ideològiques, posicions estratègiques de cadascun dels nostres partits. I avui aquí visualitzem quatre esmenes a la totalitat de quatre grups parlamentaris per un costat, i altres tres grups que hem estat capaços de tancar un acord global sobre aquestos pressupostos del 2020. I segurament avui tots justificarem les nostres respectives posicions en funció de les suposades bondats o de les suposades mancances del contingut dels pressupostos del 2020, però, com és obvi, el relat al final respon a aquesta estratègia global, i per un costat acabem tenint el vell bloc del 155 i per l'altre costat acabem tenint aquelles formacions sobiranistes que compartim la voluntat del dret a decidir dels ciutadans del nostre país i el rebuig a la repressió judicial com a arma contra la dissidència política. I evidentment entre tots, entre els tres partits que donarem suport a estos pressupostos, hi han moltes, moltes diferències, però evidentment hi ha una posició estratègica sobre quin ha de ser el futur del nostre país, que evidentment s'acaba reflectint a la posició que avui expressarem en aquestos pressupostos. I per un altre costat també, abans hi feia referència el vicepresident..., i em permetrà tenir una certa discrepància. Ha dit que la senyora Romero no havia fet cap esmena, cap proposta. Voldria matisar-ho: sí que n'ha fet alguna. N'ha fet una que avui no l'ha manifestat de forma molt explícita, com sí que ho va fer a les comissions en les que hem tingut l'oportunitat de debatre, que proposava que havíem d'anar a eleccions; que no havíem de tramitar els pressupostos, que havíem d'anar a eleccions. Sembla que té una pressa..., manifestava una pressa, poc dissimulada, de recuperar un grapat de diputats, un grapat d'escons, aprofitant la previsible davallada del Grup de Ciutadans. I en tot cas també n'ha fet alguna altra, de proposta; de fet, la proposta de més diners per a tot, més diners per a totes les partides, més diners per a tots els capítols del pressupost de la Generalitat de Catalunya –després m'hi referiré, perquè, més diners per a tots, igual a 9.000 milions de dèficit. I per un altre costat també n'ha fet alguna altra, de proposta: «Implementem ja la reforma fiscal. Doncs voten-la. Ja la tenim posada a la llei de mesures, d'aquí una estona tindrem l'oportunitat de debatre-la. Voten-la, i tindrem la possibilitat de disposar d'una reforma fiscal que fa un pas endavant important. Una petita matisació que em sembla..., que no sé si l'he entesa adequadament: l'impost sobre establiments turístics, previsiblement, ingressarà 74 milions d'euros; sembla que la xifra que vostè apuntava és l'increment que aplicàvem enguany. Setanta-quatre milions d'euros, l'impost sobre establiments turístiques. L'impost sobre begudes ensucrades, al voltant dels 40 milions d'euros. En impostos ambientals, sobre els 140 milions d'euros previsibles per a aquest exercici del 2020. Poca broma; comencen a ser ja xifres molt importants que es deriven d'alguns dels impostos propis que des d'este Govern i de governs anteriors s'han anat aprovant i que en estos moments permeten aixecar el sostre de despesa del Govern de la Generalitat. En tot cas, com dèiem abans, escolteu, les eleccions poden esperar; els serveis públics del país, no. I siguem sincers i honestos: no aprovar pressupostos ara significa que no hi han pressupostos per al 2020. Els terminis són els que són, i aquí ho hem de reconèixer. Possiblement de cara a fora podem fer algun joc de calendaris, però aquí ho hem de reconèixer: no aprovar pressupostos ara significa renunciar a disposar de nous pressupostos per a l'exercici del 2020. I les escoles de Catalunya, com sembla que tots compartim, no poden afrontar el proper mes de setembre –i aquí tenim el conseller, segurament mos ho ratificaria– sense les eines i sense els recursos que mos aporten estos nous pressupostos, com tampoc ho poden fer els nostres hospitals, l'assistència sanitària, les polítiques d'atenció a la infància, les polítiques de dependència, la nostra economia productiva, les nostres infraestructures, la nostra policia, el nostre Cos de Bombers, la recerca, les universitats, les llars d'infants, els nostres pagesos i pageses..., col·lectius que disposaran, a partir de les eines dels 3.000 milions d'euros addicionals de què disposarem en aquestos nous pressupostos, que ens permetran disposar de 1.400 metges més, 5.400 mestres més, 1.200 mossos més, 380 bombers més. Nous recursos per als nostres serveis públics, nous recursos que no poden esperar al 2021 i que necessitem aplicar de forma immediata, de la forma més ràpida possible. Per tant, les eleccions i els interessos partidistes, deixem-los de banda, intentem afrontar la resposta a les necessitats de la ciutadania i aprovem uns pressupostos que ens permetin fer un pas un pas endavant, que a alguns us semblarà petit i a altres ens semblarà una mica, una miqueta més gran. Segurament, com deia abans, entre tots els partits que avui tombarem estes esmenes a la totalitat, entre tots els partits que permetrem la tramitació d'estos pressupostos, existixen diferències polítiques importants: en matèria fiscal, en matèria social, en matèria econòmica. I segur que en el debat posterior, durant la llei de mesures, tindrem l'oportunitat de debatre sobre elements com l'impost de successions, on segurament s'expliciten aquestes diferències. Però, en definitiva, aquí està la gràcia de la política, aquí està la gràcia de la possibilitat de que cadascú cedeixi una mica per aconseguir arribar a acords. Este matí –i abans també ho repetia el vicepresident Aragonès: qui no assumeix contradiccions està renunciant a transformar la societat; qui no accepta la negociació i fa renúncies està renunciant a incorporar millores en l'àmbit del Govern de la Generalitat i, en este cas concret, en l'àmbit pressupostari; qui no es mou està renunciant a allò que és essencial, que és fer passos endavant cap a construir una societat més justa i igualitària, fer passos endavant per millorar des d'un consens, al més ampli possible, la vida dels ciutadans del nostre país. I és de justícia reconèixer que la posició, segurament, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, és la més còmoda, en aquestes negociacions, i és la més còmoda perquè mos hi trobem una mica al mig, en una posició central entre les altres dues formacions que han participat d'estes negociacions i, per tant, és de justícia reconèixer l'esforç de cessió que han fet uns i altres, l'esforç de trobar-hi el punt d'encaix, i, en este sentit, també reconèixer el paper rellevant que des del departament, liderat pel vicepresident Aragonès, liderat també pel seu secretari general, Albert Castellanos, i la resta de membres del seu equip, han tingut aquesta habilitat d'anar trobant els punts equidistants, el punt central entre les tres formacions polítiques que finalment ens posem d'acord per tirar endavant aquesta proposta. I, sobretot, mos ha unit, jo crec que unix les tres formacions, el compromís en la governança de les principals institucions del país. Algú plantejava que si això havia estat un intercanvi entre l'Ajuntament de Barcelona i la Generalitat de Catalunya i el Govern de l'Estat. Ja sabeu que això no funciona així, però tant de bo que totes les formacions polítiques que assumim la responsabilitat de les principals institucions del nostre país haguéssem estat capaços de trobar una finestra de diàleg, haguéssem estat capaços de trobar un espai per intentar formar part de les solucions –per intentar formar part de les solucions–, separar i rebaixar un període d'alta crispació política, on sovint l'entesa parlamentària és més difícil, i que es maximitzen les discrepàncies, que haguéssem estat capaços de deixar temporalment aquestes discrepàncies, i que, com dia est matí el president de la Generalitat de Catalunya, per responsabilitat i per sentit de país, és necessari arribar a acords, és necessari arribar a acords, especialment en l'àmbit pressupostari. I un dels elements necessaris per tal d'elaborar uns pressupostos és compartir la diagnosi inicial, és compartir la diagnosi sobre la situació econòmica i social del país. I, com hem pogut escoltar, i hem escoltat en moltes ocasions a les diferents comissions d'economia on hem portat a terme debats similars als que avui estem desenvolupant, hem contrastat diagnosis molt diferents. Per a alguns, Catalunya viu al mig d'una situació catastròfica; per a altres, ens sembla que Catalunya és un espai on se viu molt bé, on les empreses tenen un espai per desenvolupar la seua activitat, per generar ocupació, per generar riquesa, i és segur que, entre tots els indicadors econòmics i socials, hi trobem de tot, com a tots els països del món. Tots els països del món tenen indicadors de caràcter social i de caràcter econòmic que tenen punts febles. I Catalunya té punts febles, i compartim algunes de les anàlisis que han fet alguns diputats i diputades que han intervingut. Catalunya té punts febles i els assumim. I tenim punts molt forts, i els hem de reforçar. I no ens sap mal de reconèixer-ho, perquè al final, a partir de compartir la diagnosi sobre d'on partim, d'on som, de quins són els punts febles que té el nostre país, ens han de permetre, a partir d'una tramitació parlamentària, posar-hi l'accent, reforçar aquells punts on el país necessita millorar. Però, en tot cas, si realment volem formar part de la solució, els convidem a que permeten tramitar estos pressupostos, a que puguem debatre les esmenes. Si avui tomben estos pressupostos, aquesta oportunitat de compartir la diagnosi, de compartir les solucions, de discutir on fan falta més recursos, evidentment, la perdrem i tindrem una oportunitat perduda. Però, tot i aquestes diferents diagnosis, difícilment es pot obviar que, tot i el context polític extremadament complex que abans descrivia, després d'un dels episodis més durs i més difícils de la història del nostre país, després d'una de les crisis econòmiques més greus que ha patit el món i especialment l'Europa occidental, després de tot això, Catalunya, i el seu conjunt i el seu espai econòmic i geogràfic del seu entorn, ha sigut capaç d'encadenar creixements importants, i, en lo cas concret de Catalunya, sis anys continuats de creixements sostinguts, de creixement equilibrat, d'un creixement molt superior al de la resta dels països del nostre entorn. I lluny, estem molt lluny d'aquell escenari de desolació apocalíptica que ens dibuixa el senyor Cano en cadascuna de les seues intervencions. Mireu, abans-d'ahir, el Financial Times reconeixia Catalunya, per tercer any consecutiu –per tercer any consecutiu– en el rànquing fDi com la millor regió del sud d'Europa per invertir. No estem tan mal. Som un país important, un país que tenim moltes oportunitats i tenim molt d'espai per a que les empreses, per a que la gent, per a que els ciutadans visquem i visquem molt bé. I és cert que la recuperació econòmica, com també ha manifestat este matí el vicepresident Aragonès, no ha arribat a tots els segments de la població. I és bo reconèixer-ho i és bo ser-ne molt conscients: no ha arribat a tots els segments de la població. Encara tenim a Catalunya ciutadans, ciutadanes, segments de la població que pateixen encara les conseqüències en unes taxes de pobresa inacceptables, en una precarietat laboral i salarial impròpies d'una societat avançada com la nostra, i especialment en períodes de creixement expansius com el que tenim i que estem gaudint en estos moments. Però, en tot cas, aquesta recuperació econòmica sí que ens ha permès millorar certs indicadors estratègics d'una forma molt substancial. El 2013, la taxa d'atur a Catalunya era del 23,1 per cent –del 23,1. En estos moments estem al 10 i mig, s'ha reduït, a més de la meitat, i Catalunya té en estos moments encara tendència i capacitat per a continuar reduint aquesta taxa d'atur, especialment en los segments d'atur de llarga durada, que han baixat del 12,2 el 2013, al 4 per cent actual; del 12,2 al 4 per cent. La taxa d'atur entre els sectors joves ha baixat a la meitat. És una economia, per altra banda, cada vegada més oberta. Una economia que en estos moments està exportant fora de l'Estat espanyol el 65 per cent dels productes que exporta, que produïx. Estem batent rècords històrics en el nombre d'empreses que exporten de forma regular, amb un saldo amb l'estranger el 12,2 per cent del producte interior brut i amb un creixement econòmic de l'economia catalana superior al de la zona euro des de l'any 2014. Indicadors globals positius. I insistir en això, i reconeixent les febleses que té la nostra societat, que té la nostra economia, i que les hem d'afrontar i que les hem d'afrontar entre tots. I este creixement econòmic i este creixement de l'economia catalana, com també s'ha comentat, és conseqüència de feina de moltíssima gent: és conseqüència de la feina dels ciutadans, dels treballadors, de les treballadores, dels autònoms, dels empresaris i també del Govern de Catalunya –i també del Govern de Catalunya–, generant un context de confiança en la gestió econòmica, transmetent un marc estable en termes financers als sectors econòmics. I també del Govern de Catalunya, senyor Cano. I, en tot cas, ja jutjaran d'aquí unes setmanes o mesos els ciutadans de Catalunya si consideren útil o no la feina que s'ha fet per part del Govern de la Generalitat i si és útil o no la feina que s'ha fet per part d'alguns grups polítics des de l'oposició. Hem construït un país estable i solvent entre tots. I un país solvent i sostenible al final és aquell que creix, la seua economia creix més, els seus ingressos creixen més que no pas el seu endeutament. I estos pressupostos continuen per aquesta via, continuem per aquesta via de gestió rigorosa, de gestió responsable que s'ha portat a terme durant els darrers anys i impulsada durant l'anterior legislatura pel vicepresident Junqueras, continuada en aquesta legislatura pel vicepresident Aragonès, i s'han deixat enrere les polítiques d'austeritat. I cal deixar ho clar. I també cal ser conscients de que Catalunya és un país en què es viu bé, però que hem de ser conscients de quines són les expectatives que hi podem posar. I hem recuperat en este projecte de llei els nivells de despesa previs a la crisi. Però, en tot cas, si algú creu que podem posar més recursos econòmics a totes les partides econòmiques, el que ens porta és a 9.000 milions d'euros de dèficit. El mite del 2010: 9.000 milions d'euros de dèficit. Si els governs que han passat, si els consellers d'Economia que han passat pel Departament d'Economia des del 2010 haguessen fet 9.000 euros cada any de dèficit, enguany estaríem en 90.000 milions de deute més del que ja tenim. I això, com bé sap tothom, el dèficit té un problema, que posteriorment se transforma en deute. I el deute té un altre problema, que és que posteriorment s'ha de tornar. I hem de ser responsables. I com abans comentava el senyor Santi Rodríguez, que si estàvem sent molt obedients, al final és responsabilitat en la gestió pressupostària. I la gestió pressupostària, des d'una perspectiva d'esquerres, és aquella que quan estàs en una situació de crisi apliques dèficit per poder impulsar mesures contracícliques. I quan estàs en una situació de bonança econòmica, el que has de fer és controlar i estabilitzar el dèficit. Perquè fer 9.000 milions de dèficit el 2010 i pretendre fer 9.000 milions de dèficit el 2020 no és ser d'esquerres; és ser irresponsable i és ser especialment irresponsable des de la perspectiva del respecte cap a les futures generacions, a les quals estaríem pretenent traslladar-los les nostres decisions, traslladar-los les nostres despeses. Per tant, un govern rigorós i responsable és aquell que quan, després de sis anys d'estabilitat econòmica, de creixement sostingut del seu producte interior brut fa un gest de responsabilitat que és controlar el seu dèficit. I siguem honestos amb tothom: no hi han diners per apujar totes les partides, com se planteja per part d'alguns grups dels que han intervingut. I durant aquestos anys també aquesta política de responsabilitat mos ha portat a que, en estos moments, ja portem des del 2015 reduint el pes de l'endeutament sobre el producte interior brut, del 35,4 per cent que teníem el 2015, en estos moments estem al 33,1 i les previsions són d'acabar l'any en un 31,4 per cent, passant només en cinc anys del 35,4 al 31,4. Reduir quatre punts el pes de l'endeutament sobre el producte interior brut és un exercici de millora de la situació econòmica del país, importantíssima. I per altre costat, costat –com també s'ha manifestat– s'ha reduït els terminis de pagament a proveïdors a la meitat en els últims anys, que també és un indicador important, perquè al final acabes afectant des de l'Administració pública els ajuntaments, les petites empreses, els sectors socials, que viuen dels pressupostos de la Generalitat. I en aquesta bona o molt bona gestió econòmica que s'ha portat a terme des del Departament d'Economia, també cal tenir present que des de l'Estat se mos ha ajudat poc; en estos últims anys, hi ha hagut més aviat poca ajuda per part del Govern de l'Estat. Vèiem aquesta setmana passada el darrer cas, que s'ha explicat d'una forma bastant extensa i, per tant, tampoc no m'hi detindré gaire, que és aquesta decisió de la ministra Montero de no traspassar a les comunitats autònomes, i especialment al Govern de la Generalitat, els endarreriments de l'IVA del 2017, més de 400 milions d'euros que podríem haver incorporat en aquestos pressupostos i que, malauradament, no podrà ser així. Diners que ja van pagar els ciutadans de Catalunya fa dos anys, a través del consum, a través del pagament de l'IVA, que estan ingressats a la caixa del Govern de l'Estat des del 2017 i que mos cobren interessos posteriorment, d'una forma graciosa, per aquestos préstecs que posteriorment ens acaben fent. I patim ja des de l'any del president Zapatero, des de l'any 2008, els incompliments de la disposició addicional tercera. Patim el dèficit del finançament dels Mossos d'Esquadra, de la Llei de dependència, com patim també la suspensió per part del Tribunal Constitucional de molts dels tributs propis que hem aprovat en aquest Parlament i que mos haguessen permès incrementar el sostre de despesa. Com bé saben, el cànon digital, l'impost sobre dipòsits bancaris o l'impost nuclear, que, d'una forma sistematitzada, han estat tombats, anul·lats per part del Tribunal Constitucional en unes sentències més que dubtoses per la seua vocació recentralitzadora. Més d'11.000 milions d'euros en global d'incompliments i de greuges, segons les estimacions que fa el mateix Departament d'Economia i Hisenda, una xifra a la qual hem d'afegir aquesta distribució arbitrària del sostre de dèficit, que també s'ha explicat d'una forma prou extensa i el dèficit fiscal històric que viu el nostre país. I, per altra banda, també val la pena apuntar que, tot i que el Constitucional no ens ha posat la feina gens fàcil amb aquestes sentències, continuem, en estos pressupostos, incrementant aquest compromís per una fiscalitat més justa, per una fiscalitat més progressiva, per una fiscalitat, especialment en l'àmbit ambiental, més ambiciosa. I formar-ne part, de les solucions, com és la nostra vocació. I volem comprometre-mos com el que més en un dels principals reptes globals –si més no, segurament és el més important que tenim en estos moments damunt de la taula–, que és l'emergència climàtica. I, a través d'aquestes noves figures fiscals que ja vam aprovar durant l'anterior mandat i que s'aporten en aquesta llei de mesures..., ens ha de permetre a Catalunya continuar excel·lint en el desenvolupament de la fiscalitat ambiental, mentre Madrid ni fa ni deixa fer; mentre des de la Unió Europea es posen els punts en vermell respecte a allò que no fa el Govern de l'Estat en l'àmbit de la fiscalitat ambiental, posteriorment ens posen totes les traves que poden a través del Tribunal Constitucional quan aquí ho intentem desenvolupar. I, per acabar, l'agregació de les despeses, dels ingressos que formen part d'un pressupost és absolutament rellevant que quadren, que tinguen sentit, que estiguen equilibrats; que generar dèficit al final té responsabilitats de cara al futur, i avui el Govern ha de mirar al futur, com també ha manifestat el vicepresident Aragonès aquest matí, hem de mirar al futur, hem de preparar-mos per afrontar situacions econòmiques que no seran, segurament, en un futur, tan bones com les que teníem en estos moments, i, per tant, hem de començar a preparar-mos per afrontar la possibilitat de que el dia que corresponga poguéssem impulsar mesures anticícliques. En resum, estem davant d'uns pressupostos compromesos socialment, compromesos ambientalment, que aposten per un impuls a l'economia productiva; uns pressupostos rigorosos, que creixen, però que creixen de forma responsable i que preserven sobretot la responsabilitat de les finances públiques, la sostenibilitat de les finances públiques i sobretot la qualitat dels nostres serveis públics. I per responsabilitat i per sentit de país és de rebut agrair el compromís, agrair-mos a tots plegats, a les tres formacions polítiques, que puguem fer un pas endavant en la millora dels sectors públics del nostre país, en definitiva, en la millora de la qualitat de vida de la nostra ciutadania. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació és el torn, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada Teresa Pallarès, a qui aprofitaré per felicitar en el dia del seu aniversari. [[Remor de veus i aplaudiments.]]
Gràcies, president. Gràcies, vicepresident. Consellers, conselleres –segur que s'incorporaran. Gràcies, diputats i diputades. Ja veieu, avui, el dia que faig anys, quina celebració, preparant aquest debat. Moltes gràcies, molt honorable president. Moltíssimes gràcies. Un dia fantàstic per poder compartir, diguem-ne, aquest debat, que, com podeu imaginar-vos, des de la meva posició dins la Comissió d'Economia, tenia ganes de que arribés. El lloc on estic intervenint, al final, després de totes les rèpliques, ha fet que hagi anat prenent moltes notes. Voldria intentar no repetir-me en molts dels conceptes que s'han exposat, i, per tant, una mica per situar-nos en aquesta hora, he centrat la meva exposició en cinc blocs –no dic «cinc grans blocs– que parlem de..., al primer us parlaré de responsabilitat cara a aquests pressupostos –i amb això no vull donar a entendre irresponsabilitat a cap dels grups que han presentat les esmenes a la totalitat, en absolut, però sí que vull explicar de quina responsabilitat estem parlant nosaltres–; en un segon bloc, parlaré dels agraïments, perquè toca i és de rebut; parlaré de les grans xifres, per sobre, perquè se n'ha parlat; parlaré del sostre de vidre d'aquests pressupostos, i em reservo el cinquè bloc –que crec que em donarà temps– amb unes consideracions personals i finals. En primer lloc, com a Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, arribem aquí amb una consigna molt clara: aquests són uns pressupostos, com us deia, de responsabilitat, pressupostos de responsabilitat, sí, i de compromís amb la ciutadania, sí, i sobretot. Després de tres anys, aquest país necessita pressupostos. Portem tres anys amb pressupostos prorrogats. Ho hem dit. Ho hem explicat. Fixeu-vos que venim d'una qüestió de confiança amb el Govern del president Puigdemont, en aquest Parlament, d'uns pressupostos que va presentar un govern i un conseller d'Economia, el vicepresident Junqueras, que avui en dia es troben empresonats i a l'exili per haver posat les urnes a disposició de la ciutadania en un referèndum. No podem normalitzar una situació tan greu ni fer veure que des de llavors ha passat res en aquest Parlament ni en aquest país. [[Aplaudiments.]] Aquests pressupostos no són fàcils, president Torra. No ho són. Ja ens ho va dir. Però per responsabilitat va posar els interessos dels catalans i les catalanes per davant de qualsevol cosa. I això és el que vostè ha fet. I aquest és l'encàrrec que tenim els diputats del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Els pressupostos del Govern Torra obeeixen a aquesta lògica: les persones al centre, i les seves necessitats com a estrictes rectores de l'acció de govern. La responsabilitat d'un president és precisament aquesta, president Torra, i per això des del grup li agraïm aquest compromís i aquesta generositat, de la qual en prenem exemple. Gràcies, president. És una lliçó de responsabilitat i sobretot de sentit d'estat. [[Aplaudiments.]] Durant totes les compareixences que hem tingut a les comissions, i també pel que hem pogut sentir avui, també, en aquest hemicicle, doncs, no podem deixar de parlar d'aquests pressupostos de responsabilitat. Perquè alguns ens diuen que és un tema d'eleccions. No és un tema d'eleccions –no és un tema d'eleccions. És un tema d'atendre la ciutadania davant dels interessos partidistes. Marxarem o entrarem, però tindrem els deures fets, per compromís i per responsabilitat, tal com ens indica el nostre president. Uns pressupostos que, com ara veuran, serveixen per enfortir l'estat del benestar, millorar la qualitat dels serveis públics i impulsar l'economia productiva. I a aquest punt sí que després m'hi referiré una mica més. He de passar sí o sí a un bloc d'agraïments, vicepresident. És veritat, heu fet una gran feina des del Departament d'Economia, una gran feina tot l'equip, amb qui he pogut compartir, he pogut trucar, quan he tingut dubtes, la qual..., aquesta feina s'agraeix molt. Agrair també la feina dels equips negociadors, per part de la consellera Budó, de Presidència, per part de la secretària. També la mà estesa al grup de comuns, amb el qual també hem pogut compartir algunes estones, a vegades discrepàncies, és lo que tenen les negociacions, és lo que té fer política, però crec que això és el que enriqueix el debat parlamentari i sobretot el que ens porta a aquest compromís amb el país. En aquest Parlament, senyores i senyors diputats, ja fa temps que sentim discursos i expressions que busquen menystenir la tasca d'aquest Govern, del nostre Govern, del Govern de Catalunya: «chiringuitos, «enchufados, «vividores, «monotema, acusacions, amenaces..., que, mirin, jo soc de poble, d'un poble molt petit, però no caben en el decòrum parlamentari i freguen la vergonya per molts ciutadans i ciutadanes d'aquest país. Venen a parlar-nos tot sovint d'un país aturat i d'un govern que no governa. I nosaltres avui venim a aquest hemicicle amb la millor de les rèpliques: uns pressupostos que posen les persones al centre, redueixen les desigualtats socials, les de gènere, la inequitat territorial; uns pressupostos que permeten dinamitzar l'economia i fer front també a l'emergència climàtica. Aquests pressupostos posen Catalunya a l'alçada dels millors, a l'alçada de les societats més modernes, amb la vinculació dels objectius del Govern als objectius –als ODS– de desenvolupament sostenible, vinculant-los als compromisos de l'Agenda 2030. I, si no, facin propostes que siguin bones per canviar-ho. Passo al tercer bloc. Grans xifres. Indubtablement n'he de parlar jo també. Recuperem els nivells de despesa anteriors a la crisi. En aquest sentit, la Generalitat comptarà amb aquests 3.070 milions d'euros de despesa, que segurament la senyora Romero ens ha discutit i ens continuarà discutint; 3.070 milions d'euros de despesa no financera no finalista respecte als pressupostos de 2017, perquè són els últims que teníem aprovats, amb la capacitat d'incrementar un 25 per cent la capacitat inversora. Ojalá poguéssim treballar més en aquesta línia. Ens importa molt recuperar el pols inversor i que aquest continuï creixent per tal de continuar ampliant aquest estat del benestar dotant-nos dels millors equipaments públics, i, per tant, els serveis públics, de millor qualitat. Com ha dit el vicepresident, com ha reconegut en la seva intervenció, els efectes de la crisi encara hi són, en el nostre país. És que hem tingut uns anys molt complicats després d'una crisi financera molt greu. A moltes famílies encara..., ja es noten aquestes pinzellades que han quedat de romanents de tot aquest temps d'època de crisi. Evidentment, reconeixem aquestes mancances. Però reconèixer les mancances, si ho fan en sentit constructiu, ens ha d'ajudar a millorar aquests pressupostos, no al revés; al revés és no tenir sentit de responsabilitat i no tenir sentit de país. Mirin, tal com s'han plantejat els pressupostos, hi ha quatre grans eixos estratègics. El primer és la qualitat institucional; la reducció de les desigualtats, com he dit; el coneixement, i l'horitzó zero d'emissions. De què parlen aquests eixos pel que fa a la qualitat institucional i els serveis públics de qualitat? Doncs, escolti, estem parlant de més mestres, de millors escoles. Ja li hem dit al conseller Bargalló que hi han problemes també en educació, és clar que sí. Es pensen que ell no ho sap?, que ell no ho pateix, això?, que no està pendent dels pressupostos?, de com es poden aplicar per tota aquesta millora als nens i nenes que són el futur del nostre país? Es pensen que a nosaltres no ens preocupa això, també? I és clar que ens preocupa. Anem a un sistema de salut més fort, clar que sí, com no pot ser d'una altra manera. Estem en un país democràtic que avança amb aquestes polítiques. Vol dir que també apostem d'una forma molt clara per la seguretat, amb 750 places de Mossos d'Esquadra, amb 250 places de Bombers i més de 100 agents rurals. Apostem també per la seguretat de la ciutadania. De vegades és tan important apostar per la percepció de la seguretat com fer-ho seriosament amb recursos per la seguretat, que és el que estem fent. Vol dir recuperar drets laborals de treballadors i treballadores en forma de retorn del 60 per cent de la paga extraordinària; la transformació digital de l'Administració pública, que ens ha de fer competitius, a l'alçada del país que volem, i el desenvolupament d'altres temes, com per exemple el vot electrònic. Pel que fa a la reducció de les desigualtats, incidim en la lluita contra la violència masclista, per la seva erradicació. Parlem de desigualtats territorials, perquè nosaltres no parlem d'això, parlem d'equitat territorial. Volem apostar per l'economia rural, pel país viu i pel suport a la pagesia, a la gent de la meva terra també, del Priorat, reflectida aquests dies amb els llaços verds, i a totes les activitats del sector primari. Posem un nou instrument, una altra vegada recuperem el PUOSC, amb més de 30 milions d'euros anuals a disposició dels ens locals, que bona falta els fa. També recollim noves promocions d'habitatge de lloguer, d'adquisició d'habitatges en l'exercici del dret de tanteig i retracte; en definitiva, perquè és donar resposta a un dels drets fonamentals, que és el dret de l'habitatge digne de les persones. Com els deia, quant a l'eix del coneixement i la innovació i la dinamització, crec que hem d'apostar per aquest tram que ens queda del Pacte Nacional per a la Indústria i sobretot pel Pacte nacional per a la societat del coneixement, pel desplegament també d'alguns conceptes com pot ser l'acompanyament de la fibra òptica a tot el país, perquè aquest país sigui de bo de bo digital i competitiu. Parlem de cultura, de recuperar els nivells de cultura que reivindiquem i hem reivindicat des de fa molts anys, la base del nostre futur, digital, tecnològic, el que vulguem... A la base de tot aquest futur també està la cultura com a eina de cohesió i d'integració. I, per tant, apostem en la mesura que puguem cap aquí. Com hem dit, fem front a l'emergència climàtica, i anirem intervenint en temes com el cicle de l'aigua, com s'ha dit, Pla de residus...; en definitiva, parlar d'economia circular. Avui en dia ja no ens podem presentar amb uns pressupostos que no parlem de l'economia circular. Però, mirin, des del nostre espai polític i des del nostre model no pensem només que un model s'ha de basar en el reforç i l'expansió de les polítiques purament assistencials. Nosaltres creiem que els pressupostos del Govern Torra aprofundeixen una màxima que nosaltres tenim molt clara com a grup parlamentari, que conforma el nostre ADN, que és l'economia productiva, perquè el seu funcionament és la base de l'economia redistributiva. Un estat del benestar fort passa també perquè siguem capaços de poder generar llocs de treball dignes i de qualitat perquè la gent pugui arribar a fi de mes, i a més a més que aquest treball sigui digne i productiu. Molt rellevant la dotació en polítiques de recerca, innovació, transferència tecnològica –ho parlava aquest dematí, també, amb alguns diputats–, lo foment a l'emprenedoria, bàsic per incrementar també, atraure i incrementar el talent i les iniciatives de la gent al nostre país. I, per descomptat, les polítiques de suport a la indústria. És clau lligar tot aquest coneixement i tota aquesta base industrial del nostre país amb el Pacte nacional per a la societat del coneixement, que nosaltres entenem com un eix estratègic també, i dur-lo a terme d'ara en endavant. I, per tant, volem, i n'hem també tingut cura, per tal que es dotin pressupostàriament aquestes partides. En polítiques universitàries, es dona peu a una demanda llargament demanada per molts grups d'aquest hemicicle i és el 30 per cent de les taxes universitàries, i evidentment, ens falta camí per recórrer, clar que sí; hem d'escoltar els rectors, clar que sí; tenim feina a fer. Anem-la a construir tots plegats, perquè sabem que la universitat és clau en el nostre país. El quart bloc. El sostre de vidre –sempre hi han sostres de vidre. Com hem dit, aquest és un pressupost nascut d'una negociació, per tant, no és en essència el pressupost que cada una de les formacions que l'hem configurat hauríem volgut dur a terme. Això és lògic, això forma part de la política. Nosaltres tenim algunes demandes que hauríem volgut incorporar, o fins i tot tenim alguns temes en fiscalitat que segurament el nostre grup parlamentari no hauria tirat endavant. N'hem parlat, segurament que després, amb la llei de mesures, hi podrem entrar. Però, en tot cas, hem sobreposat el nostre sentit de la responsabilitat davant d'interessos partidistes i electorals, hem posat per davant els interessos de la ciutadania. Però, és clar, la limitació més gran que tenim aquí és la deslleialtat del Govern de l'Estat espanyol. Deslleialtat amb les institucions catalanes que no ens permet desenvolupar les polítiques que nosaltres volem. Ens està passant ja des de fa molt de temps. Nosaltres el que volem és un pressupost ideal per a un estat independent, perquè seria el nostre, amb plenes competències. Ja veuen què ens passa quan depenem de les almoines de l'Estat i de les bestretes. Quan nosaltres parlem en aquest hemicicle d'un estat independent en forma de república alguns creuen que parlem de banderes, o de privilegis, o de «xiringuitos, però del que realment parlem [[remor de veus]] , del que en realitat parlem és de drets, és d'igualtat i és de persones. Ho hem dit moltes vegades: amb un estat independent en forma de república podríem disposar de tots els nostres recursos i poder posar aquests recursos i tot el talent que té aquest país al servei de les persones. I aquí rau la clau de tots els debats que puguem fer sobre pressupostos. Això, senyores i senyors diputats, no va de números, això va de concepte i això va de model de país. Els incompliments de l'Estat espanyol són un ofec financer, ens imposen un model de finançament caducat. Com pot ser que en una economia productiva com la que tenim a Catalunya de més de 250.000 milions d'euros de producte interior brut, superior a setze estats de la Unió Europea, i al nivell de Dinamarca o de Finlàndia..., hauríem de gestionar els nostres propis recursos i no caure en el joc de les bestretes malèvoles que ens deixen moltes vegades penjats amb compromisos que tenim com a Govern davant la ciutadania. L'Estat espanyol no paga els seus deutes amb Catalunya: més d'11.000 milions de la disposició addicional tercera, finançament de Mossos, etcètera. I el que hem afegit ara, el tema de l'IVA. Ara, l'últim Consell de Política Fiscal i Financera ens ha anunciat que no ens pagarà aquests 430 milions. Ja ho hem dit, ho hem explicat. És a dir, uns diners que eren nostres, que tenien que la nostra gent havia pagat, que havíem recaptat i que van a Madrid, es transforma ara en un deute. Bé, doncs, té la seva gràcia. Jo crec saber-ho fer i saber-ho entabanar, però no ens podem quedar aquí. Per què no un 0,3 en lloc d'un 0,2, quan la Llei d'estabilitat pressupostària ens els permetria? Potser amb els senyors de comuns aquests 400 i escaig milions d'aquest 0,2, que ens donen a canvi d'uns diners que ja són nostres, la qual cosa és molt curiosa, doncs potser que arribem al 0,31, que és el que ens marcava la Llei d'estabilitat pressupostària, i que cadascú aguanti la feina que ha de fer i que cadascú doni la seva resposta davant la gent que ha de governar. Potser ja és hora de que comencem a posar les coses també al seu lloc. I encara una cosa més: s'ha produït avui al Senat una votació també, en la que el nostre grup parlamentari, com no podia ser d'una altra manera, ha donat el suport a que es pugui retornar els diners de l'IVA a Catalunya, i malauradament alguns grups, també alguns representats en aquesta cambra, han tingut una posició de vot absolutament diferent o contrària. Jo demano des d'aquest faristol, ja que avui tinc aquest privilegi, de poder-me dirigir..., que la gent ens demana unitat, i quan la gent ens diu unitat, ens l'hem de creure, i la unitat passa per la coherència. [[Aplaudiments.]] Per acabar i per no entrar en el dèficit fiscal, perquè aquest jo crec que és un tema recurrent i que és un tema que amb el model que tenim actualment no el canviarem, o anem a un canvi, amb un concepte nou de model de país, com el que en aquest hemicicle els grups independentistes fa temps que estem explicant, o anem cap aquí, o ja, senyores i senyors diputats, potser algun dia ens hauran d'explicar què fem amb aquests diners que ens deuen, i si no ens els paguen, borrón y cuenta nueva, i que ens deixin fer el camí tot solets, que segurament –segurament– ho faríem més bé. [[Remor de veus.]] Per tots aquests incompliments, deslleialtats, que podríem encara estar una estona més explicant, jo crec, i si em permeten que ho posi damunt la taula, que és imprescindible convocar la Comissió Bilateral entre la Generalitat i l'Estat, per posar negre sobre blanc tots aquests temes, davant d'aquests quaranta-quatre punts que els presidents van estar discutint. Només quatre feien referència al que vostès anomenen «el procés, però n'hi han uns quants més que són temes de fons, que potser val la pena que amb aquesta comissió bilateral es puguin treballar. Em queden onze minuts i els aprofitaré per al darrer bloc, amb consideracions, amb matisos potser més personals, però també, òbviament, alineats amb el meu grup parlamentari. Mirin, tot i que, com he dit, és un pressupost fruit de pactes, n'estic segura, fins i tot dels que heu presentat esmenes a la totalitat, que en el fons tots coincidim..., no vull ser malpensada, tots coincidim que la ciutadania necessita aquests pressupostos, aquesta aprovació de pressupostos, per al bé de tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. I esperem, espero que encara tinguem temps de fer un debat profund, sobretot amb continguts, hi insisteixo. Algunes esmenes a la totalitat realment les esperàvem, sobretot perquè hi ha alguns grups que els agrada fomentar el bloqueig, la crispació. Bé, no ens havia de sorprendre, no? El Grup de Ciutadans és un partit que últimament ens té acostumats amb aquest llenguatge particular –que respecto absolutament, eh?, faltaria més. Però molt sovint ens porta a un carrer de fer antipolítica i més aviat han viscut d'atiar conflicte i fer escarafalls. Jo també els pregunto: si no reconeixen que el president de la Generalitat de Catalunya és el president de la Generalitat i del Govern de Catalunya, què fan aquí debatent els seus pressupostos? Pel que fa al Grup del Partit Popular, el senyor Santi Rodríguez, que sap que vostè i jo tenim discursos diferents, però que ens entenem i que ens entendríem, perquè respecto molt també les seves posicions i ho sap, però, escolti, ni Montero ni Montoro, aquí parlem de república catalana i fins que això no arribi, així, difícilment podrem tirar endavant uns pressupostos dignes del que es mereix Catalunya. Però, mirin, jo no estic aquí per donar lliçons a ningú, però els convido a fer política i a estar al costat de les persones. Per part nostra, mà estesa a tots els grups parlamentaris per debatre sobre la importància del que porten aquests pressupostos. La mà estesa, naturalment. Em permeto fer un apunt també final, en aquest sentit. Mirin, com a diputada de Junts per Catalunya, que té arrels i valors socialistes, esperava poder tenir un debat sobre les necessitats dels catalans i catalanes amb els diputats del Grup del PSC. Senyora Romero, vostè i jo sap que ens entenem sempre, amb un debat ric i de fons; no esperava l'esmena a la totalitat per part d'un grup que té a la seva esquena una història d'estima i de treball pel nostre país. Em sap greu, però no us reconec. [[Aplaudiments.]] Per part meva i per part del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la mà estesa al diàleg i la mà estesa a tirar endavant uns pressupostos que posin les persones al centre. Companys del PSC, companys i companyes de la CUP, evidentment els companys de Catalunya en Comú Podem, anem plegats, encara hi som a temps. Encara podem construir uns fantàstics pressupostos per a Catalunya. Diputats i diputades, ens toca posar al dia els comptes, no per un compromís electoral, sinó per un compromís de treball per a les persones i el país. Nosaltres, Junts per Catalunya, estem a punt. [[Aplaudiments.]]
Per molts anys, diputada. [[Rialles.]] A continuació, i si algun grup parlamentari dels que han presentat esmenes a la totalitat vol fer ús d'una rèplica... [[La senyora Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Sí, senyora Romero? Endavant, té cinc minuts. [[Veus de fons.]] Doncs, el senyor Cano; com no havia aixecat la mà, jo deia...
Gracias, presidente. Bueno, hemos vuelto al final con la señora Pallarès al debate identitario, que después retomaré, porque yo entiendo que lo que es bueno es hacer pedagogía y lo que me da este atril es la posibilidad de hacer pedagogía a todos los que me escuchan. La realidad sobre los presupuestos es la que hemos comentado. Llevamos tres años sin presupuestos; evidentemente, sin presupuestos no se puede gobernar y ustedes no se han preocupado en ningún momento de aprobar unos presupuestos. Quizá la clave de todo nos la ha dado también el señor Salvadó, cuando ha dicho que quien se encargaba de que se cumpliera la estabilidad presupuestaria eran los técnicos de la conselleria de Economía y Hacienda. Yo creo que en este momento lo que estamos es en manos de tecnócratas, sin ningún criterio político. No hay políticos detrás que sean los que orienten esas decisiones y son los que están conduciendo como gestores la economía catalana hasta estos momentos. Y eso, en cierta manera, es lo que les permite declarar que van a convocar unas elecciones cuando aprueben esos presupuestos y seguirán con ese piloto automático sin tener que preocuparse ustedes por hacer política, porque van a estar permanentemente en campaña electoral y lo tendrán todo en manos de esos tecnócratas. Pero lo que pasa es que aquí el debate de presupuestos es muy importante. Es muy importante, como bien sabemos, y lo es para la economía y para la ciudadanía; una ciudadanía que, ya lo hemos expuesto antes, lo está pasando mal, sufre la pobreza, la pobreza infantil, la brecha salarial, la gente lo pasa mal, las familias no llegan a final de mes, mientras aquí lo que hacen son debates identitarios. Por otra parte, nos encontramos con la economía catalana, que hace su trabajo, que funciona. Precisamente, cuando hablaba del señor Salvadó de que el Financial Times ponía como de las mejores regiones Catalunya, es curioso porque el Financial Times lo que dice que es de las mejores por algo que ustedes se quejan, por las infraestructuras que tiene Cataluña. [[L'orador riu.]] Por las infraestructuras que hemos conseguido perteneciendo a España y a la Unión Europea, como el puerto, como los ferrocarriles, como las carreteras. Uno va por ahí y no ve esa realidad que ustedes nos plantan. Por otra parte, hay cierta contradicción en el hecho que ustedes digan que en Cataluña se vive muy bien y que somos nosotros los que pintamos un escenario terrorífico, cuando después, por otra parte, dicen que están reprimidos, que están oprimidos, que no pueden hablar, que están perseguidos... Yo creo que nos tendríamos que poner de acuerdo, o se vive muy bien en Cataluña o estamos bajo un estado represor. Después, por otro lado, pienso que la economía ha acabado ya, descontando lo que sería su actitud..., ahora mismo la economía y los empresarios catalanes lo único que piden es que no les perjudiquen, que no les pongan palos en las ruedas, que no corten las carreteras, que no hagan listas de buenas y malas empresas... Eso es lo que les están pidiendo los catalanes; los catalanes y los empresarios. Los que se levantan cada mañana para ir a trabajar, los que saben lo que les cuesta levantar la persiana. Ellos no quieren problemas, no quieren que se corte la Meridiana cada noche, como se lo decía. Se sigue cortando. Ciento veinticinco días con fiestas independentistas en la Meridiana. Y los perjudicados: los vecinos y el comercio. Eso es lo que pide. Y eso es lo que ustedes nos dan. Por eso les digo yo que aquí hace todo el mundo su trabajo, menos ustedes. Y, por otra parte, también decirles que en esa pedagogía que yo les decía, utilicen todas las excusas que quieran para defender su ideología identitaria, pero no utilicen el argumento económico. Porque si ustedes utilizan el argumento económico está engañando a la ciudadanía. Bueno, a todos menos al señor Canadell, que él sí que opina que si somos independientes –el presidente de la Cámara de Comercio– ataremos a los perros con longanizas. Y es que no va a ser así. Montar el país es muy caro. Ese déficit que dicen ustedes se esfuma rápidamente solamente perteneciendo a la OTAN. Todo eso se esfuma. Todo eso no tiene ningún tipo de recorrido. Y eso no lo explican. Eso no lo explican ustedes. Eso no lo explican. Por lo tanto, el argumento económico, yo les pedirá que no lo utilizaran. Y, por otra parte, yo estoy muy orgulloso. A pesar de todas las críticas que hemos recibido hoy, ver a los treinta y seis diputados de Ciudadanos defendiendo a 2.100.000 catalanes y que tengan narices... ¡Cuando ustedes hablan de hablar de los nuestros! ¿Los nuestros? Los nuestros –los 2.100.000 que no opinan como ustedes–... ¿Se imaginan en esta cámara sin nosotros? (Remor de veus.) Poniendo... ¿Con el PSC y los comunes, poniéndolos delante del espejo? Yo creo que no hay nadie mejor que Ciudadanos para ponerles delante del espejo. [[Aplaudiments.]]
Ara sí, senyora Romero.
Gràcies, president. Deia el diputat Salvadó que és urgent tenir uns pressupostos, que és d'urgent necessitat. Sí, si nosaltres hi estem d'acord, però també ens semblava que era d'urgent necessitat el 2019, quan vostès els van dissenyar i no els van aprovar en el Consell Executiu i no els van portar al Parlament. I diu vostè: «no, però és que hi havia repressió al 2019. De debò vostè ens diu que el motiu pel que finalment el Consell Executiu no va aprovar uns pressupostos que van dissenyar és per la repressió? Ho ha dit vostè: «Perquè al 2019 hi va haver repressió. Diu que portem tres anys de repressió i que per això no els han entrat. Escolti'm, jo, em sembla increïble, sobretot perquè si vostès pensen tant en les persones... No sé si algunes persones que pateixen pobresa infantil, problemes per entrar a una residència, etcètera, si els posen com a primer motiu la repressió els afecta gaire o ho entenen. Jo crec que no. Sincerament, la responsabilitat de presentar uns pressupostos és seva. Ho podien haver fet al 2019, que també era urgent i necessari, i, en canvi, doncs, miri, han anat allargant fins al 2020. Sincerament, em sembla una absoluta irresponsabilitat. I nosaltres fem propostes serioses, i crec que ho han comprovat moltes vegades i ho veuran també en les esmenes que presentarem. Però, escolti'm, anar a eleccions és quasi una necessitat. Però si fa unes setmanes vam escoltar el president Torra dient que aquest era un govern trencat, una legislatura esgotada. Però si és que es va passar els primers minuts de la seva intervenció criticant el seu soci de Govern. Ara –jo ho dic amb tot l'afecte del món–, clar, després d'escoltar-lo a vostè, senyor Salvadó, que ve aquí i critica el Govern del tripartit del 2010, clar, ja no sé realment si els socis són prou lleials o si entenen vostès el que és la lleialtat. En tot cas, el president Torra va fer una definició del que era aquest Govern tremenda, dramàtica, que jo, sincerament, aguantar i legitimar un govern que agonitza no sé si té molt sentit. Nosaltres creiem que no. I per això vam demanar eleccions i que qui vingui presenti uns pressupostos, i no els hipotequin vostès. I, escolti, si tinguéssim eleccions el 5 d'abril, com els bascos o els gallecs, podríem tenir un govern en marxa al mes de maig, juny i al setembre podria presentar pressupostos. Per què no? Escolti'm, si en portem tres sense, eh? Ara els hi venen les... És que ara els venen les presses, quan portem tres anys sense pressupostos. Tant de bo haguessin tingut aquesta pressa a principis del 2019. Tant de bo, tant de bo! Però, bé. Un govern que ni l'1,5 per cent dels ciutadans –no més de l'1,5 per cent dels ciutadans– diuen que vostès resolen els seus problemes. En fi, crec que no dona per a més. I això ja s'hauria d'acabar. Mirin... Senyor Salvadó –no li dic tant a la senyora Pallarès, perquè ella no hi ha insistit tant–, però estem en el debat a la totalitat, el debat a la totalitat. I en el debat a la totalitat un el que fa és presentar els seus arguments de per què la presenta. Per què en fa un no rotund a aquests pressupostos. I li hem donat molts arguments. I ara s'obrirà el període d'esmenes, i ara ja les presentarem, nosaltres ja hi estem treballant; ja les presentarem. Però també els dic una cosa: seran esmenes menors. Per què? Perquè vostès van modificar el Reglament del Parlament al 2017, i el marge que ens deixen per fer esmenes és molt poca. Per començar, no ens deixen augmentar els ingressos. I no es deixen modificar, no ens deixen fer esmenes per modificar partides o departaments. És a dir, que no puc treure diners d'un departament per posar-ne ens els altres. No, senyor Jové, ja ho sé, no... I què passa? Doncs que així no puc modificar les prioritats, i com que les seves prioritats no m'agraden, només puc fer esmenes petites. O puc fer enginyeria financera pressupostària. Però no em permet dir «no, no, escolti'm, jo vull posar 200 milions més aquí. No, perquè no em deixa moure partides. I, per tant, alguna despesa supèrflua que podia treure d'un departament i posar-la en un altre, no m'ho permet aquest Reglament. Per tant, què farem? Sí, esmenes. Bastantes? Sí. Ara, rellevants, molt rellevants, no podran ser. Perquè el Reglament no ens permet modificar recursos entre departaments. I això vol dir que no pots canviar les prioritats. I, a nosaltres, les prioritats d'aquest Govern no ens agraden. I, a sobre, nosaltres creiem que es podien haver tret més ingressos, que tampoc podem modificar amb aquest Reglament. Per tant, farem esmenes, sí. No sé si vostè ho deia, senyor Salvadó, perquè li donéssim alguna idea, perquè tant d'insistir en les nostres propostes. Home, si haguessin dialogat amb nosaltres potser els hi podríem haver donat i tot abans de fer el pressupost. Però el que no han volgut per res ha entrat a les nostres idees. En tot cas, no es preocupi, en uns dies tindrà les nostres esmenes, petites. No seran rellevants perquè no ens deixa el Reglament del Parlament. I, en tot cas, com que les properes eleccions espero que les guanyem, podrem marcar en els propers pressupostos les nostres prioritats i les nostres oportunitats no perdudes pel que fa als ingressos. Mentre això no passi, nosaltres no podrem legitimar un govern trencat dins una legislatura esgotada, un govern que no recolza ni l'1,5 per cent dels seus ciutadans i un govern que agonitza des de fa molts dies i que ha estat incapaç, en els temps des de que va ser elegit, de presentar uns pressupostos. Ho fa tard, malament políticament i socialment. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Quan vulgui, diputada.
Sí; president, només per informar que no farem ús del nostre torn de paraula.
Gràcies, diputada. Sí, senyor Rodríguez.
Sí, no. Jo sí que vull fer ús del torn, però d'una forma extraordinàriament breu, bàsicament per dos coses. La primera, felicitar l'aniversari a la senyora Pallarès, i en aquest sentit recordar-li si li sona una frase que diu, o que deia: «El Gobierno de Zapatero es una bendición para Cataluña, y el modelo de financiación es el mejor de la historia. Se'n recorda? Any 2009, declaracions que va fer vostè mateixa al Diari de Tarragona. [[Aplaudiments.]] Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació i per posicionar-se té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach. Endavant.
Pensava que no arribava mai el torn. [[L'oradora riu.]] Bueno, bona tarda a totes i a tots. Abans d'entrat en la pròpia intervenció sí que volia fer... [[Veus de fons.]] Com? Ah! Volia fer una prèvia, perquè s'ha parlat molt d'aquests pressupostos i crec que val la pena fer una mica de context. Venim d'una dècada d'austeritat i de retallades, venim d'una pròrroga pressupostària des de 2017, d'una situació de judicialització del conflicte que va ser engegada pels governs del Partit Popular, d'una situació d'excepcionalitat democràtica i d'una situació de bloqueig polític, i tot això el que està fent és degradar la salut de les nostres institucions, de la nostra democràcia. La gent cada vegada està més allunyada de nosaltres, i crec que és això un símptoma de que estem fallant i, per tant, vull insistir en la necessitat i en la convicció de que la política ha de ser útil i de que necessitem diàleg i acord. I és en aquest context en el qual nosaltres emmarquem la negociació de pressupostos, en aquest context d'anomalia política i també en la voluntat de contribuir a obrir una nova etapa, una nova fase en la qual Catalunya, doncs, ha de tindre canvi necessari i també ha de liderar el canvi que s'està obrint a l'Estat, que s'ha de posar, que ha de posar la vida i els interessos dels catalans i de les catalanes al centre. I, per això, nosaltres farem una abstenció en els pressupostos de la Generalitat i avui farem un vot en contra a les esmenes a la totalitat. Això facilitarà que continuï el seu tràmit parlamentari, uns pressupostos que, d'una banda, contenen una reforma fiscal que considerem que està bé, que és valenta, òbviament, si fora la nostra encara hauríem anat més enllà, però bé, déu-n'hi-do el que hem aconseguit amb aquesta reforma fiscal, i d'una altra banda també algunes mesures socials que considerem que són imprescindibles per a les majories socials del nostre país. I també per aclarir, la negociació d'aquests pressupostos té com a objectiu millorar la vida dels catalans i les catalanes, en cap cas suposa un aval a la pèssima gestió d'aquest Govern de la Generalitat, que, com va dir l'altre dia el president Torra, doncs, ja està tocant al seu final. I, per això, nosaltres, des del primer moment, vam dir que primer pressupostos i després eleccions. I dit això, i feta aquesta prèvia, sí que vull estructurar la meua intervenció també en cinc blocs, que seria responent a les cinc preguntes que més ens han fet les darreres setmanes com a grup parlamentari arran de la negociació dels pressupostos. La primera és per què Catalunya necessita uns pressupostos? Doncs perquè la majoria social d'aquest país els necessita. Com deia abans, després d'una dècada d'austeritat i de retallades, s'han de blindar els serveis públics, i per un costat la inacció del Govern, i per l'altra el bloqueig de l'oposició, al final és un servei que se li està fent als poderosos, i és la gent comuna la que més necessita que les institucions funcionin. Totes les administracions públiques necessiten uns pressupostos, això ho sap qui ha gestionat una institució, una empresa o, fins i tot, una família. Jo em pregunto, per què els que volen Pressupostos Generals de l'Estat són incapaços de mullar-se per tirar endavant uns pressupostos per a Catalunya? Per què, senyors i senyores del PSC? I també per què ara que tenim un acord de pressupostos a Barcelona que és inèdit pels suports que ha aconseguit som incapaços, entre totes les que estem aquí, de fer el mateix amb els pressupostos per Catalunya? Per què? Per electoralisme, sinó no s'entendria. Perquè, a més, no és una qüestió d'En Comú Podem, és una diagnosi que ha estat compartida amb sindicats, amb els moviments socials, amb el tercer sector, amb el món municipal, i el que no pot ser és que volent superar el bipartidisme del qual venim ara caiguem en el bloqueig, i, per això, nosaltres vam dir que negociaríem uns pressupostos, i també vam dir, i vam ser molt clares, que no aprovaríem ni deixaríem ni tan sols tramitar uns pressupostos convergents, i, per això, fa un any no vam tindre pressupostos, i ara, un any més tard, podem dir, després de gairebé vint-i-cinc reunions, de gairebé tres hores cadascuna de durada, doncs, que hem complert amb el nostre compromís. I a més sabem que no és el model de país el d'aquests pressupostos dels socis de Govern, sabem que Junts per Catalunya ja va dir que no li agradava aquesta reforma fiscal i que algunes mesures socials, doncs, bé les acceptaven a contracor. Però jo crec que malgrat totes les diferències i les discrepàncies, cal deixar de banda la política de trinxeres i cal anar a pels acords, a pel diàleg i a per les solucions. La segona pregunta que també ens han anat fent bastant és si aquestos pressupostos reverteixen realment les retallades. Doncs nosaltres, des del primer minut i sabent que era molt difícil arribar a un acord per a aquests pressupostos, només vam plantejar una única línia vermella, i aquesta era la reversió, efectivament, de les retallades, i s'ha parlat molt de si cal comparar aquest pressupost amb el de 2017 o amb el de 2010, i jo crec que n'hi ha per a tots els gustos, i en funció de si s'aplicava una lògica política, una més econòmica, pressupostària, i també, fins i tot, alguna perversa electoralista, doncs, hem anat veient, però jo crec que el millor és parlar d'algunes xifres. Almenys per a nosaltres passar de 0 a 70 milions en el finançament de les escoles bressol és revertir retallades. [[Alguns aplaudiments.]] Rebaixar un 30 per cent les taxes universitàries és revertir retallades. També és revertir retallades contractar 1.400 professionals sanitaris i reduir les llistes d'espera. També tindre 120 milions d'euros més per a la renda garantida de ciutadania. També retornar el 60 per cent de les pagues extra de 2013 als funcionaris. Revertir retallades també és duplicar els recursos per a les supervivents de les violències masclistes. Revertir retallades també és tindre més 100 milions d'euros més per al transport públic i, òbviament, multiplicar les beques menjador. I només per posar uns exemples. I aquí sí que li he de dir, vicepresident, senyor Aragonès, que és curiós que vostè estigui venent com un èxit les propostes que nosaltres hem portat a la taula de negociació, però malgrat tot ens alegrem que per fi sí que estiguin recollides en aquest acord de pressupostos. I a més, en qualsevol cas, en les dades macro si comparem la despesa global del conjunt dels departaments amb 2010, tenim 500 milions d'euros més, i si comparem amb 2017 tenim 300 euros més per capita. Sobre la tercera pregunta que ens han anat fent. Per què no són els pressupostos que nosaltres faríem si estiguéssim al Govern? Doncs per dos motius, principalment: el primer, perquè els nostres serien més socials i més expansius, i en segon lloc, perquè nosaltres estem a les antípodes de la fórmula, del paradigma continuista que estan aplicant Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, que sembla que has de tibar una mica d'un costat o d'un altre perquè avui siguen una mica més liberals o demà siguen una miqueta més socialdemòcrates. Però la realitat de fons és que per nosaltres aquest sistema, aquest model econòmic ha fallat, per injust i per depredador, bàsicament: ha trencat la nostra societat des de la desigualtat, està destruint el planeta i, a més, és profundament patriarcal. I a més està ple de contradiccions i d'hipocresia: no es pot dir que es vol ser un instrument de lluita contra l'emergència climàtica i alhora mantenir un model de turisme i de consum insostenible com el Hard Rock, que a més el que fomenta és la ludopatia; no es pot dir que es vol ser un instrument d'alliberament de les classes populars i alhora que t'hagin d'arrancar algunes mesures socials gairebé amb tenalles o que no es fomente la sobirania econòmica, alimentària o educativa; no es pot dir que es vol ser un instrument d'equitat territorial i no ser capaç de plantejar una transició ecològica amb justícia social, que faça front a la despoblació, i també a la crisi social que està vivint el nostre país. Per tant, per nosaltres el model econòmic i social no dona per a més. I l'emergència climàtica és el símptoma d'una malaltia mortal que és fruit d'un capitalisme sense frens. Per tant, què és el que nosaltres creiem que el país necessita? Doncs oferir una alternativa política, econòmica i social que siga democràtica, que fomente la lògica de la cooperació, i també el repartiment de poder. Per tant, això va d'una economia plural, solidària i transformadora socialment; d'una economia feminista, que ha de treure a la llum tot el treball de cures, que en el 99 per cent dels casos, per no dir el 100 per cent, recau sobre les dones, que està invisibilitzat i que ha sigut el que ha permès que aquest país haja pogut tirar endavant aquest temps. També una economia que ha de defensar els béns comuns; una economia que ha de deixar de penalitzar les rendes del treball en benefici de les rendes del capital, i també que es deixe de dir d'una vegada per totes que els rics són rics perquè resulta que treballen molt i els pobres són pobres perquè no treballen i perquè s'ho mereixen. Doncs no. [[Aplaudiments.]] Segurament si els rics són tan rics és perquè ho estan fent a costa de la gent treballadora que s'està deixant allí la vida perquè els altres tinguen molt. I, per tant, per revertir aquesta situació, nosaltres creiem que calen polítiques públiques valentes, que aturin els peus a l'economia privada i que posin per davant altres economies: la pública, la comunitària, i també la social cooperativa. Hi ha molts tipus d'economia, i aquí sembla que només n'hi ha una. Per tant, hem de diversificar les fonts de riquesa i caminar cap a un model de postcreixement i postcapitalista, perquè el país, que és el que està passant ara, el país no pot ser un espai hostil per a la seua ciutadania; la ciutadania és la que s'ha de apropiar del país. I per això no només hem de produir d'una altra manera, amb altres ritmes, i també amb altres condicions, òbviament, sinó que també hem d'ajustar les nostres maneres de consum, pensant en una vida bona que siga compatible amb el planeta i amb la resta de la humanitat. Quarta pregunta: quin sentit té haver demanat des de fa mesos pressupostos i eleccions? –aquesta també ha sigut bastant habitual que ens la feren. Doncs sabíem que la nostra proposta tenia riscos i que a simple vista podia parèixer contraintuïtiva. Però avui cada vegada, jo crec que hem aconseguit que cada vegada siga més gent la que ho veu i la que ho comparteix: necessitem uns pressupostos com a prioritat de país i necessitem eleccions, perquè també arribe el canvi a Catalunya. I, com hem repetit en diferents ocasions, la fórmula de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana està esgotada, però blindar els serveis públics és una necessitat de país, pagar el que es deu als treballadors públics és una necessitat de país, també ho és començar a prioritzar la despesa i a reforçar el sistema de benestar, i també és una necessitat de país donar suport als ajuntaments, que estan cada dia donant la cara, en primera línia, i resolent les preocupacions i les necessitats de la ciutadania. I per això calia fer-ho aquí i fer-ho ara, perquè les necessitats del país no poden esperar. I està claríssim que ens hagués agradat negociar aquestos pressupostos amb un altre govern, però això implicava deixar Catalunya un any més sense pressupostos, i aquest escenari, no estàvem disposades a fer-lo possible. I l'última pregunta: per què creiem que aquest acord de pressupostos és la primera pedra d'un govern progressista? Doncs perquè, com he dit abans, la fórmula d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya està absolutament esgotada; ho veiem..., abans era cada setmana i ara ho veiem gairebé cada dia. I també perquè és el primer pas al canvi que Catalunya necessita. No es tracta només de millorar la vida de la gent avui, sinó de generar nous horitzons en la política catalana. I jo crec que després d'anys difícils, de tensió, de bloqueig, ara ens trobem en una disjuntiva, i és decidir si Catalunya ha de seguir ancorada al passat, amb un model i amb un sistema i amb un govern que no funciona, o si volem liderar el canvi no només a Catalunya, sinó també a l'Estat. Jo, sincerament, els dic la nostra opinió: nosaltres considerem que hem de treballar pel canvi, un canvi que ha de deixar enrere fórmules esgotades, que ha de potenciar els acords i el diàleg, que ha de descentralitzar el poder, que ha de promoure un nou model econòmic i social sostenible, apoderar la ciutadania i construir un present i un futur des del feminisme. I, com que durant les intervencions al llarg del dia d'avui, alguns grups ens han dedicat unes boniques paraules, doncs volia aprofitar el temps que em queda també per respondre. En primer lloc, a Ciutadans. Jo crec que quan algú té una base ideològica sòlida, quan té els seus perfils ideològics limitats, no té por d'arribar a acords puntuals amb altres forces polítiques amb les quals no comparteix tot el programa polític. Com he dit abans, no podem passar del bipartidisme al bloqueig. Jo crec que el problema és que vostès no tenen aquestos límits ideològics definits: van nàixer com a socialdemòcrates, després van ser liberals i ara estan governant sense cap escrúpol amb la dreta i amb l'extrema dreta. Per no tindre, no tenen ni els principis [[aplaudiments]] ..., no tenen ni els principis de la dreta democràtica europea. Jo crec que aquest és el problema, i per això no entenen que es puga arribar a diferents acords amb altres forces. Al PSC, amb tot el «carinyo, jo crec que cal deixar la frivolitat de banda, perquè estem parlant de la vida de la gent, i aquí tothom sap que amb la irresponsabilitat d'aquest Govern no tindre pressupostos no implica anar a eleccions, en cap cas –en cap cas. Per tant, reconeguin que el calendari electoral va per un altre costat i que no podem deixar les classes treballadores d'aquest país en un sistema amb uns serveis públics cada vegada més febles, quan estan apareixent signes de recessió econòmica. I també els diré: vostès saben que en el millor dels casos –i a més ho han dit–, si ara hi haguera eleccions, no tindríem pressupostos fins al setembre. Això implica un any més sense pressupostos. I jo els anime a preguntar a les seves alcaldesses, a la Núria Marín, a la Núria Parlon, si necessitem pressupostos o no; o que ho pregunten als seus votants, que estan sis mesos esperant per a ser intervinguts en la sanitat públic. Per tant, jo crec que no se pot frivolitzar amb la vida de la gent. I a la CUP també li diria: vostès saben que aquest pressupost i aquesta reforma fiscal són molt més del que vostès van treure el 2017. Si creuen que les coses haurien d'anar diferent o s'haurien de fer millor, crec que quan van investir el president Torra com a president, ahí tenien una bona ocasió per a negociar el que vostès consideren. I, per últim, estic també segura que, si en lloc de deixar-nos soles haguessin vingut amb nosaltres a negociar aquestos pressupostos, segurament encara serien millors. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. M'hauran de disculpar: abans he interpretat que els grups, en el torn en contra, no farien ús de la rèplica, i m'han fet notar que sí. Per tant, ara, si volen, en primer lloc, el senyor Lluís Salvadó, en nom del Grup Parlamentari Republicà, i després la senyora Teresa Pallarès, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya... [[Remor de veus.]] Diputats, hi tenen dret, els demano una mica més de paciència; són cinc minuts per a cada grup parlamentari. Gràcies.
Gràcies, president. Bé, en tot cas, dos consideracions, una per al Grup de Ciutadans i una altra per al Grup dels Socialistes. En primer lloc, una mica, clarificar a la senyora Romero que abans no li he posat excuses. Les excuses..., ja té vostè una llarga llista d'excuses –després m'hi referiré. El que li he explicat és el que passava a Catalunya el 2019. I, sincerament, ahir a alguns ens va escandalitzar que vostè preguntés què havia passat el 2019: dos eleccions a l'Estat, que són relativament transcendents; una sentència judicial que genera en este país un terrabastall impossible. Potser a vostè no l'afecta; a uns quants milions de catalans ens afecta, i molt. I a uns quants milions de catalans ens sembla que han passat coses molt, molt i molt greus, i ens escandalitza que vostè s'ho pregunte i no en siga conscient, del que passa en este país. I, com li deia, semblant... Suposo que coneix aquella dita de l'Ebre del banc del «si no fos, perquè va ser popularitzada per Els Quicos, i vostè sembla que siga del banc del «si no fos: «Els pressupostos del 2019, era molt important que s'aprovessen. Ara bé, si no fos que... –i vostè té una llarga llista d'excuses–, «el PSC s'hi hauria arromangat –i no s'hi arromanga. «I els pressupostos del 2020 són molt importants, si no fos que... –té una llarga llista d'excuses, i el PSC no s'arromanga. «I la reforma fiscal... –que posteriorment, d'aquí a una estona, els companys de la llei de mesures ne parlaran–, també vostè..., «un pas endavant important, i si no fos que..., hi votaran en contra. I també ara ens ha tret l'última llista d'excuses: «Si no fos que..., presentaríem esmenes, però hi ha un reglament... En definitiva, assumeixi-ho: hi ha el que hi ha, i les esmenes que presentaran són les que es poden presentar dins d'un context d'assumir que el dèficit és restringit. I respecte a algunes consideracions que ha fet el senyor Cano... Comenta, per un costat i es passa hores i hores explicant que és un pressupost monoprocés, que és el pressupost del procés, «és el pressupost que el Govern de Catalunya només hi pensa i es gasta tots els seus recursos per al procés, i per això no hi han diners per a cobrir les necessitats dels catalans, i després resulta que és un pressupost tecnòcrata. Aclareixi's: o és un pressupost tecnòcrata o és el pressupost del procés. En definitiva, és el pressupost que Catalunya necessita, és el pressupost rigorós i responsable que este país necessita en estos moments. I una altra cosa: abans la senyora Bonet li ha fet una sèrie de preguntes sobre per què les ambaixades andaluses eren bones i les catalanes no, i encara no ens ho ha explicat, i per què un 10 per cent a Catalunya és gravíssim i per què un 20 per cent a Andalusia no ho és, que és on governen vostès. I, en tot cas, dir-li que al final, com diu sovint Oriol Junqueras, tot és veritat alhora: a Catalunya s'hi viu bé, en termes relatius, però hi ha molta gent que no hi viu tan bé. I tenim moltes necessitats, i tenim una part de la població que té pobresa, que té dificultats, que patix l'atur, i mos farien falta les eines d'un estat per a poder cobrir les necessitats de molta gent del nostre país i per a poder fer que la nostra economia fos més pròspera i tingués més eines, més infraestructures, per a no només ser la primera regió del sud d'Europa que és més atractiva per a les inversions, sinó que fos la primera regió del conjunt d'Europa per atraure les inversions. I aquesta és la nostra vocació. I, si considera que en este país en estos moments no hi ha repressió, engegui la tele, llegeixi els diaris, faci una volta per Europa, pels posicionaments de diversos tribunals europeus, que no compartixen en absolut les sentències dels tribunals espanyols –posa-li Bèlgica, posa-li Alemanya, posa-li Suïssa–, on els exiliats poden córrer sense cap mena de problema. I això a l'Europa occidental significa que a Europa hi ha llibertat i que a l'Estat espanyol no n'hi ha, i d'això se'n diu «repressió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Quan vulgui, senyora Pallarès, sí.
Gràcies, president. Intentaré ser breu, però volia fer-ho des d'aquí per poder mirar de cara i per poder explicar el que ara els diré. En primer lloc, jo crec que el resum i el que m'agradaria que quedés també de la meva intervenció avui aquí, i per part del Grup de Junts per Catalunya, és que estem aquí per treballar i continuar treballant uns pressupostos per responsabilitat, per responsabilitat de país. Uns pressupostos que un país de qualitat i un país que vulgui tindre tots aquests serveis que també vostès desitgen i volen per a tots, per a totes les persones votants, de tots..., uns pressupostos que també passen perquè entenguem, desde la pedagogía, señor Cano, que també estem parlant de drets fonamentals, eh? Estem parlant del dret a l'expressió, de la llibertat d'expressió, de la llibertat a la manifestació. Això també és fer pedagogia, eh? Entenguem-ho, que si volem un país lliure, amb uns bons pressupostos, que doni respostes a la gent, també hem de respectar els drets fonamentals. I això val la pena, molt la pena, tenir-ho en compte. Senyora Romero, una pinzellada, però m'ha semblat que qüestionava la repressió. Em dol, em dol molt. Perquè a la Comissió del 155..., al qual vostès, el PSC, del que jo formava part –hi aniré després–, ens hi van abocar..., ha tingut aquests dies unes compareixences a la Comissió del 155, a la que si vostès hi haguessin anat haguessin pogut veure la repressió, tota la cara més crua de la repressió en aquest país [[aplaudiments]] representada pels nostres presos polítics. I també, i com vostè ja sap, perquè també és una dona avesada a fer números, el tema de que aquest 155 ens va abocar també a una situació complicada per a l'Administració. I acabo. No renego, senyor Santi Rodríguez, ni renegaré mai dels meus valors socialistes, i molt menys de la meva etapa al Govern socialista. Mai ho faré i no perdo l'oportunitat de dir-ho aquí i on faci falta –aquí i on faci falta–, que aquests valors socialistes, que avui en dia no es reconeixen en el PSC [[remor de veus]] , han tingut l'oportunitat de tenir una clau de democràcia i de progrés en aquest país i ara la tenen amb el diàleg a Madrid. A veure si som capaços de fer-ne ús i treballar com cal i com correspon als valors socialistes. Per tant, mai, senyor Rodríguez, renegaré de les meves creences, ans al contrari. I no perdo l'esperança que aquesta sigui la clau de volta, algun dia, en el nostre país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Senyora Romero... [[Pausa.]] Trenta segons.
Trenta segons. Jo no he negat res. Jo el que he dit és que no em serveix com a excusa i com a motiu per no presentar uns pressupostos el 2019. Perquè jo, si no recordo malament, el 2019 es van fer plens i es van aprovar lleis; doncs, si vam aprovar lleis, podíem haver aprovat la llei de pressupostos. Això és el que els he dit, senyora Pallarès i senyor Salvadó. I una altra cosa: saben per què van canviar el Reglament i ara ens compliquen molt la feina? Perquè es van aprovar 1.500 esmenes del PSC i, com que no les han pogut complir, què van fer? Canviar el Reglament perquè no les puguem fer. Això és el que va passar. Si no silencien l'oposició..., ai, li intenten tapar al màxim la boca.
[[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez, trenta segons també.
Gràcies, senyora Pallarès. Jo no li he demanat que renegui absolutament de res, simplement li he fet memòria, bàsicament, perquè almenys intenti ser coherent amb el que deia l'any 2009 i el que diu ara amb independència de que formés part d'un partit o d'un altre. Res més.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Els faig avinent que, d'acord amb l'article 132 lletra e del Reglament, s'han de sotmetre a votació conjuntament totes les esmenes a la totalitat presentades. Si el Ple acorda el retorn del projecte de llei, aquest es té per rebutjat; altrament, es tenen per fixades les previsions d'ingressos i la despesa global màxima que resulti del projecte presentat i la distribució d'aquesta per seccions. Passem, doncs, a la votació. Comença la votació. Les esmenes a la totalitat de retorn del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat per al 2020 han estat rebutjades per 58 vots a favor, 65 en contra i 8 abstencions. [[Aplaudiments.]] Passem ara... [[Persisteixen els aplaudiments.]] Gràcies. [[Projecte de llei de mesures fiscals, financeres, administratives i del sector públic i de creació de l'impost sobre les instal·lacions que incideixen en el medi ambient]] [[200-00012/12]] Passem ara al debat a la totalitat sobre el Projecte de llei de mesures fiscals, financeres, administratives i del sector públic i de creació de l'impost sobre les instal·lacions que incideixen en el medi ambient. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Molt bona tarda de nou, senyor president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, aquestes primeres paraules en la presentació del Projecte de llei de mesures fiscals, financeres i administratives del sector públic i de creació de l'impost sobre les instal·lacions que incideixen en el medi ambient són d'agraïment als dos grups parlamentaris que han rebutjat les esmenes a la totalitat i també al grup parlamentari que s'ha abstingut i que, per tant, permeten que la tramitació dels pressupostos de la Generalitat de Catalunya per a l'any 2020 continuïn el seu camí al Parlament. És un bon acord de pressupostos, és fruit del consens, vull agrair l'esforç de tothom. És evident que els plantejaments polítics que defensem els diferents grups parlamentaris que permeten aquesta tramitació de pressupostos i permetran també la tramitació del projecte de llei de mesures, defensem projectes polítics diferenciats, si no, no estaríem presentant-nos en candidatures diferents. Però el valor precisament és que aquesta diferència no ha estat un obstacle per posar-nos d'acord i s'han sacrificat posicions pròpies, de tots, en benefici de la ciutadania. I crec que això s'ha de posar en valor. Com tots vostès saben, paral·lelament a la tramitació del Projecte de llei de pressupostos, tramitem el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives i financeres, la que s'ha anomenat, en argot parlamentari, la «llei d'acompanyament dels pressupostos. I, de fet, els acompanya, perquè és la llei que estableix, també en l'àmbit dels ingressos, els canvis legislatius que permeten, doncs, tenir un escenari pressupostari o un altre, uns recursos disponibles o uns altres. Una llei que recull tota una sèrie de modificacions, actualitzacions i novetats entorn de diverses mesures vinculades fonamentalment amb ingressos del pressupost, però també implicades en la gestió del mateix pressupost. La part més destacada de les mesures que conté la llei d'acompanyament, i és on centraré la meva intervenció d'avui, és en l'àmbit de la fiscalitat, tot el que té a veure amb el petit marge, però que l'hem explorat i que l'hem aprofitat, que té la Generalitat de Catalunya en matèria de política fiscal. I aquí és necessari recordar que els ingressos no financers, per tant, aquells que no van destinats..., que no provenen de l'endeutament que té la Generalitat, la major part provenen de les bestretes del model de finançament; la major part prové d'aquest sistema de finançament autonòmic que tantes vegades ha sortit en el debat de pressupostos anterior i, per tant, són aquells ingressos que recapta l'Estat i dels quals transfereix una part a les comunitats autònomes, havent aplicat uns fons, en alguns casos, que ens compensen, en d'altres casos, que detreuen recursos. Per tant, nosaltres on sí que tenim capacitat d'ingressos és en una part d'aquests, amb les modificacions sobre l'IRPF, però també en els impostos cedits totalment i en els impostos propis, aquells que recaptem fonamentalment –aquells que recaptem– des de l'Agència Tributària de Catalunya. El marge, per tant, que tenim, per fer política fiscal que incideixi de manera efectiva en el conjunt de la societat catalana, és petit, no és gran. La normativa ens deixa el marge que ens deixa. No només no podem decidir quins han de ser els tributs que han de pagar els ciutadans de Catalunya sinó que, a més, el dèficit fiscal és el resultat de que aquest esforç que fa la ciutadania de Catalunya, què són, doncs, evidentment, el que veiem a final de mes en comptes de nòmines, és l'IVA que paguem, doncs, cada vegada que consumim, és l'impost de societats que paguen les empreses de Catalunya, una part substancial d'aquest esforç fiscal no retorna en prestacions o serveis o transferències a la ciutadania de Catalunya o a les administracions. Per tant, la crítica legítima que pot haver-hi a la política fiscal de la Generalitat, pot ser-hi, però hem de reconèixer que el marge és petit i que realment els grans processos de transformació de la política fiscal al nostre país es decideixen des del Congrés de Diputats i el Senat, i, per tant, impulsats pel Govern espanyol. Amb un altre escenari, és evident, i amb l'escenari de plena sobirania d'una Catalunya independent que defensem molts diputats d'aquesta cambra, en què disposéssim de tots els recursos que ja en aquests moments estem satisfent via impostos, doncs, evidentment, el retorn a la societat catalana seria molt major, amb uns serveis públics i unes infraestructures molt millors que no pas ara. Fins ara, he parlat del model de finançament i dels ingressos que suposen a la Generalitat, però també hem de tenir en compte, en l'apartat d'ingressos, una llista llarga d'incompliments i deslleialtats que és important posar sobre la taula perquè no deixarem de lluitar, tampoc durant les setmanes que venen, per tal de tenir encara uns millors pressupostos. L'exemple l'hem tingut aquesta darrera setmana. La recaptació de l'IVA del 2017, que es va veure reduïda en un mes, a la pràctica, la quantia equivalent a un mes del que ens correspon de l'IVA que paguen els ciutadans de Catalunya, perquè en el seu moment el ministre Montoro va fer un canvi en la forma de gestió i de recaptació de l'impost de l'IVA, l'any 2017, que ens ha fet perdre l'equivalent a un mes. I, per tant, és deshonest, quan, en comptes de compensar això, que efectivament té el Govern espanyol, el que se'ns ofereix és una mica més de dèficit, com si poguéssim intercanviar, com deia abans, aquest matí, una nòmina, el que et toca de salari, per un préstec d'aquesta empresa –és absolutament diferent– que hauràs de tornar, evidentment, amb interessos. Però el que encara és més sorprenent és que la ministra Montero digui que aquests diners ja ens els hem gastat, quan aquests diners qui se'ls ha reservat per a ell, indegudament, és el Govern de l'Estat. Crec que aquesta manera de fer caure a sobre de les comunitats autònomes la responsabilitat d'una mala gestió de l'Estat és evidentment un insult a la intel·ligència. Per tant, tots aquells que continuadament en aquesta cambra diuen i parlen d'unilateralitats i reclamen que l'independentisme es posicioni de manera diferent respecte a aquesta qüestió, també caldria que posessin sobre la taula les unilateralitats evidents que l'Estat està portant a terme i que, des del nostre punt de vista, també són il·legalitats que hem portat als tribunals, i que perjudiquen el benestar i el progrés de la ciutadania de Catalunya. En fi, impostos que paguem i no tornen, impostos que haurien de tornar i que no arriben. Aquest és l'estat de la situació. Però malgrat aquestes limitacions, nosaltres no renunciarem a definir una política fiscal que doni resposta a les urgències que tenim com a societat i no renunciarem a posar remei als problemes que tenim. Les dificultats no ens faran renunciar al nostre combat polític. Davant dels grans reptes a què s'enfronten les societats actuals, la creixent desigualtat socioeconòmica i l'emergència climàtica, la política de la Generalitat a Catalunya, que s'expressa en aquest projecte de llei d'acompanyament, té per objectiu fer-hi front esgotant el marge del marc normatiu, en la línia no només de l'acord polític sobre ingressos relatiu a aquests pressupostos, sinó també a objectius que es veuen reflectits en l'Agenda 2030 de Nacions Unides, i en d'altres criteris que organismes a nivell internacional han anat posant sobre la taula. En aquest sentit, les propostes fiscals que acompanyen els pressupostos de la Generalitat volen aprofundir en aquests objectius garantint un determinat nivell de recursos, augmentant la progressivitat del sistema fiscal i afavorint un creixement econòmic inclusiu i sostenible. I per això es proposen un conjunt de mesures que han estat recomanades per organismes internacionals de tota mena. L'OCDE, fins i tot el Fons Monetari Internacional ha qüestionat l'impost de successions, demanant que s'apliqui encara molt més, i que es treguin..., fins i tot, doncs, que es treguin determinades desgravacions, o la mateixa Comissió Europea. Com són, aquestes recomanacions: l'augment dels impostos als contribuents amb major capacitat econòmica, i en especial reduir les desgravacions en l'impost sobre successions concedides a estrats de població més acomodats, i augmentar els impostos mediambientals. En altres paraules, una redistribució de la riquesa més justa, on pagui més qui més té, i pagui menys qui menys té. I una penalització en aquells que la seva activitat econòmica té unes clares externalitats negatives, en llenguatge dels economistes, però que tenen un clar impacte negatiu en llenguatge comú, sobre tothom, però per obtenir uns beneficis particulars. És per aquesta raó que el projecte de llei de mesures inclou l'acord a què vam arribar el Govern la Generalitat de Catalunya, el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, per impulsar una reforma fiscal que elevi els ingressos tributaris de la Generalitat en la línia d'assolir una fiscalitat més justa i impulsar un creixement sòlid i sostenible i lluitar contra l'emergència climàtica. En certa manera, afrontem el repte complex d'impulsar una millor fiscalitat dins d'un marc de finançament injust i clarament discriminatori. Les noves mesures que es preveuen generaran 553 milions a un any complert. Evidentment, l'aprovació d'aquests pressupostos i la mateixa naturalesa d'algunes de les normes, per exemple les relatives a l'impost de successions, i a l'alçada que estem de l'any, provoquen que durant aquest 2020 l'increment estimat és de 173 milions d'euros addicionals per a l'any 2020. Podem dir un 45 per cent, uns ingressos equivalents al 45 per cent del cost que tindrà la renda garantida de ciutadania, que tants debats ha portat en aquest Parlament, i per tant, és important, no ho podem desmerèixer. El debat sobre la imposició sobre la renda i la riquesa, i de forma progressiva, ha estat un debat que sempre ha estat sobre la taula quan hem tingut parlaments. De fet, un ministre català de Finances de la República, Jaume Carner, que va impulsar el primer impost sobre la renda i la riquesa a l'Estat, en fer-ho va dir: «Seré un ministre impopular, perquè faré pagar els rics. I probablement avui una part del debat que tindrem aquí anirà en aquesta línia, en entendre que és classe mitjana aquella que mirant objectivament les dades estadístiques no ho és, i la distribució de la renda no ho és, cosa que ens porta a dir que hi ha un desconeixement en molts sectors mediàtics i en determinats discursos polítics de quina és la realitat dels ingressos de la gran majoria; de fet, de la immensa majoria de famílies del nostre país. Algú es podria preguntar si en aquest escenari és necessària aquesta millor redistribució de la riquesa i algú ens podria esmentar que, quan mirem els indicadors de desigualtat, l'índex de Gini, la ràtio S80/S20, que mesura la proporció de renda d'aquest 20 per cent més ric de la població en referència al 20 per cent més pobre. Els dos principals indicadors de desigualtats mostren clarament una petita disminució el 2018 i, de fet, ofereixen el valor més baix des del 2013, i el nivell de desigualtat amb la darrera, amb la ràtio 80/20, però, encara continua per sobre dels valors mitjans de la Unió Europea i de la zona euro; per tant, massa elevat encara. Tot i això trobem indicadors de benestar i de progrés social, i, per això, els incloem en la concepció d'aquest pressupost, que sabem que incloure'ls vol dir explicar també allò que no va bé com a repte per millorar, i que, evidentment, algú utilitzarà per fer una descripció apocalíptica, sense posar cap proposta a sobre de la taula. Però aquests indicadors mesuren, ens indiquen que no estem aconseguint reduir la pobresa en els termes que voldríem. L'Enquesta de condicions de vida ens mostra una taxa de risc de pobresa o exclusió social, la taxa Arope, superior a la de l'any anterior. D'acord amb les darreres dades que disposem, la taxa del risc de pobresa del conjunt de la població és del 24,7 per cent, un 0,9 per cent més que l'any precedent; una taxa més elevada en el col·lectiu de dones, 27,5 per cent, i en el col·lectiu de menors de divuit anys, 31,2 per cent, i també veiem com la taxa de risc de pobresa en el treball augmenta i es situa en el 14,4 per cent, 2,2 per cent superior a la darrera dada. Què volen dir aquestes xifres, aquests números, aquests percentatges i aquests indicadors? Doncs que avui encara hi ha massa gent en aquest país que, tot i que treballa, viu en una situació de pobresa, de no poder arribar a final de mes amb la dignitat mínima i necessària, que l'augment del cost de la vida no ha anat acompanyat d'un augment salarial, i que quan es parla de competitivitat a base de baixos salaris, de contenció salarial en moments de crisi, de devaluació interna, vol dir això: que hem sortit d'una crisi en termes globals gràcies, sobre les espatlles de les classes treballadores de Catalunya, que és la immensa majoria, i que, per tant, cal activar polítiques de predistribució i redistribució per combatre aquesta desigualtat. En aquest sentit no ens hem de relaxar, en l'àmbit predistributiu..., per tant, canviar les condicions del mercat perquè ja sigui el mateix mercat qui ofereixi, a través de l'acció pública i de la intervenció pública, unes condicions de partida millors i que després hem d'augmentar amb la redistribució. Nosaltres fem una proposta que també incloem en aquest projecte de llei de mesures i que inclouen el Projecte de pressupostos, que és un pas endavant, el salari mínim de referència de Catalunya, que té com a objectiu millorar aquests salaris més baixos sobre els quals encara pesa, doncs, la continuïtat de la crisi, la contenció salarial, i que ajudi amb més intensitat a redistribuir la riquesa complementàriament o prèviament, de fet, en termes temporals, el que fa el sector públic, amb les seves transferències i les seves polítiques. I en un altre front, en el que, evidentment, treballem i en el que es centra aquest projecte de llei..., és en l'àmbit de la política fiscal, que volem més justa, més progressiva i més defensora del medi ambient, i, per tant, fer front al canvi climàtic. Per tant, davant de les xifres inacceptables de desigualtat, de pobresa, és imprescindible una fiscalitat més justa, que ens ajudi a fer avançar el país de forma cohesionada i que ens ajudi a fer avançar el país en el seu conjunt. Per tant, hi han diferents mesures fiscals que transformen alguns dels impostos que havíem conegut. En l'IRPF, l'impost sobre la renda de les persones físiques. Amb l'objectiu d'incrementar la progressivitat d'aquest impost, proposem, en primer lloc, reduir la càrrega fiscal dels contribuents amb menor nivell de renda i augmentar-la als que disposen d'una renda més elevada, mantenint el tipus màxim, que podem marcar des d'aquí, que és del 25,5 per cent, i garantint que no hi hagi una pèrdua recaptatòria. Per tant, dos tipus d'actuacions. En primer lloc, als contribuents amb menor nivell de renda, el mínim exempt s'incrementa un 10 per cent, i, per altra banda, reequilibrem els trams de les tarifes superiors. L'increment d'aquest mínim 10 per cent afavorirà 205.849 contribuents, que són tots aquells contribuents amb una renda inferior a 12.450 euros anuals. És cert que l'impacte no és tant com voldríem, de fet, voldríem baixar l'IRPF en el primer tram, però, evidentment, pel cost que té, i després perquè acabaria reduint també la càrrega fiscal de qui més té, perquè els primers deu mil euros d'aquell que cobra cent mil euros es paguen tots a la mateixa tarifa, també d'aquell que en cobra només deu mil, però és un primer pas, i creiem que l'adeqüem a la capacitat de compra real a Catalunya; per tant, tindrà un mínim exempt major al de l'Estat, i, per tant, tenint en compte que el cost de la vida al nostre país és més elevat que la mitjana estatal, en línia amb la idea del salari mínim de referència a Catalunya, que també persegueix això. Per tant, acotem el mínim exempt a aquests declarants, els de menys de 12.450 euros, incrementen amb aquest efecte la progressivitat de l'impost i reequilibrem els trams alts. Als trams superiors els atorguen una amplada similar. Hi havia un gran tram que pagava un 21,5 per cent en la tarifa autonòmica, després hi ha la estatal de l'IRPF, que anava de 53.000 euros a 120.000, i el que fem és dividir-lo en dos trams: de 53.407 a 90.000, de 90.000 a 120.000. Aquest tram de 90.000 a 120.000 és on hi ha un increment que passa del 21,5 al 23,5 per cent, i al tram de 120.000 a 175.000 passem del 23,5 al 24,5 per cent. És aquestes les classes mitjanes de Catalunya? No. Qui digui això està mentint –està mentint–, perquè és impossible que l'1,5 per cent de les rendes més altes que declaren IRPF de renda a Catalunya sigui la classe mitjana. És impossible per definició; per definició, és impossible. Ha d'anar acompanyada, aquesta mesura, de mesures molt més àmplies per combatre els grans rics que s'escapen de la tributació del comú dels mortals? Evidentment que sí, però són normes que requereixen una cooperació, no només a nivell estatal, sinó també diria a nivell europeu –a nivell europeu–, sobre les grans fortunes que tenen altres formes de tributació. Perquè des d'un territori sol no ho podrem fer. És provincià comparar-nos sempre amb la comunitat autònoma del costat quan les decisions per la ubicació dels grans capitals a nivell global no són entre Barcelona o Madrid; és entre Londres o Lisboa, entre Luxemburg o Torí. No és dins d'un mateix estat. I, per tant, tenint en compte tot això, creiem que és una bona mesura –és una bona mesura. En l'àmbit de l'impost de successions. Aquest és un dels impostos que certament té càrrega ideològica, perquè permet una redistribució en la línia de garantir la igualtat d'oportunitats, tot preservant, evidentment, el propi patrimoni familiar que s'ha anat acumulant al llarg de la vida, però, evidentment, atorgant, en la transmissió d'aquest patrimoni –en la transmissió d'aquest patrimoni–, doncs també una part de fiscalitat que ens permeti redistribuir i destinar aquests recursos a generar igualtat d'oportunitats. Per tant, la finalitat dels canvis que proposem és dotar de major poder redistributiu l'impost de successions. Hi ha comunitats autònomes que estan optant per reduir de manera dràstica aquest impost, però les disparitats patrimonials existents a Catalunya ens indiquen que hem de fer el contrari, que l'hem d'enfortir. I no ho diu aquest Govern, i no ho diu el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, i no ho diu el conseller d'Economia, acusat de confiscador del capital de la gran patronal a Catalunya –que tampoc ho hem pogut fer, tot s'ha de dir. Fons Monetari Internacional, Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic..., diuen precisament que aquest és un dels impostos que genera més capacitat redistributiva. I per això el que proposem –i aquí entraré en alguns elements tècnics–..., reintroduir els coeficients multiplicadors del patrimoni preexistent per als contribuents del grup I i II. Què vol dir? Que no és el mateix heretar 200.000 euros per aquell que té 2 milions que per aquell que no té res. I, per tant, aquell que té 2 milions d'euros, si n'hereta 200.000, pagarà una mica més que aquell que no té res. I, per tant, introduir una variable redistributiva. També ens proposem la reducció de la bonificació existent. Com vostès saben, l'estructura de l'impost és que al final s'aplica una bonificació, que va baixant, aquesta bonificació, a mesura que tens major herència. Doncs el que fem és adequar-la, fer-la més progressiva. Per tant, la reduïm entre 4 i 25 punts percentuals. I mantenim la bonificació del 99 per cent per als cònjuges; per tant, un vidu o una vídua, doncs, quan rep l'herència del seu company que ha mort. En l'àmbit de l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. És un impost indirecte, però proposem mesures també per donar-li una certa capacitat progressiva. Ja saben que els impostos indirectes que graven el consum, doncs, no tenen aquesta capacitat progressiva com els impostos que graven la renda o el capital. Però apliquem..., creem un tipus reduït del 5 per cent per famílies monoparentals en les transmissions patrimonials de qualsevol propietat que tributin per ITP, amb la limitació que tenen la resta de supòsits de tipus reduïts. Per tant, incorporem les famílies monoparentals en els tipus reduïts que preveia la legislació. Això és una mesura que també té una evident càrrega de lluita contra la desigualtat de gènere en l'àmbit fiscal. Perquè els impostos no diuen que pagarà més una dona que un home en l'ITP, però sí que és cert que la caracterització de les famílies monoparentals al nostre país, bàsicament, és fonamentalment una mare a càrrec dels seus fills. Aquesta és la realitat de les famílies monoparentals. Per tant, aquesta mesura, doncs, incidirà directament també en començar a tenyir una mica de lila un àmbit tan eixut com és la política fiscal del país. La resta de supòsits de tipus reduït, doncs, parteixen de que la base imposable, menys el mínim personal i familiar, sigui inferior a trenta mil euros l'any. O la mesura, per exemple, per restringir, en les transmissions patrimonials, l'aplicació de la quota en aquelles adquisicions d'habitatge per part d'empreses immobiliàries que després les revenen. Per tant, restringim aquelles bonificacions per al que no és una transmissió patrimonial d'un particular que compra un habitatge per viure-hi, sinó per aquells que en fan un negoci, legítim, però aleshores no hem d'aplicar les mateixes bonificacions. Per tant, el termini en què s'ha de revendre l'habitatge passa de ser de tres anys en comptes de cinc anys. Per altra banda, doncs, hi han diferents mesures impositives que incideixen en les externalitats negatives, en els efectes sobre el comú de la població o el total de la població, o el medi ambient, que generen diferents activitats econòmiques. Una és una reforma de l'impost sobre les estades en establiments turístics, donat que d'aquest impost ja en tenim una llarga trajectòria, una experiència, en què hem vist que, al contrari del que es deia quan es va aprovar, no ha tingut una incidència ni en el nombre de pernoctacions que es fan a Catalunya, ni en la despesa mitjana de turisme que els turistes fan a Catalunya, que no n'ha tingut; per tant, no hi ha tingut aquesta incidència. I, per tant, a partir d'aquesta experiència, creiem oportú incrementar l'import de les tarifes amb l'objectiu d'obtenir un major nivell de recaptació per potenciar el turisme sostenible i de qualitat i alhora pal·liar les externalitats que en algunes zones genera la concentració d'aquesta activitat. Per tant, preveiem un increment de recaptació de 21 milions d'euros. En segon lloc, l'impost sobre habitatges buits i l'impost sobre begudes ensucrades. En l'impost sobre habitatges... En aquests dos impostos, s'introdueixen modificacions per incidir sobre..., per anar reforçant les finalitats que van fer que els aprovéssim: en primer lloc, reduir l'estoc de pisos buits, i, en segon lloc, incentivar canvis en el comportament en el consum i la producció de begudes ensucrades. En l'impost d'habitatges buits, reduïm la bonificació de l'impost que s'aplica a aquells tenidors d'habitatges, és a dir, en empreses propietàries d'habitatges buits, que destinen una part del seu estoc d'habitatges a lloguer assequible, per tant, amb l'objectiu d'anar reduint el volum d'habitatges buits. Respecte a l'impost sobre begudes ensucrades envasades, que ja fa tres anys que l'estem aplicant, actualitzem els tipus impositius, que no són un tant per cent, són uns cèntims fixos, i, per tant, també amb l'evolució del cost de la vida, amb l'evolució de preus, s'ha d'anar actualitzant, i també amb l'experiència que tenim. Creem un nou impost sobre instal·lacions que incideixen en el medi ambient. En consonància amb la voluntat de lluitar contra l'emergència climàtica, que aquest matí ha estat un dels elements importants en la presentació de pressupostos, proposem, doncs, ampliar el catàleg de tributs ambientals amb una nova figura: l'impost sobre instal·lacions que incideixen en el medi ambient, que grava el risc de deteriorament que ocasiona a Catalunya la realització de determinades activitats, com la producció, emmagatzematge o transformació d'energia elèctrica, o el transport d'energia elèctrica, de telefonia i, doncs, transport telemàtic, efectuat per aquells elements fixos del subministrament d'energia elèctrica o de les xarxes de comunicacions, amb la finalitat de que els costos s'internalitzin –els costos derivats dels danys i riscos mediambientals– a les empreses. Evidentment, aquest impost deixa no subjecte –per tant, no afecta– activitats orientades a l'autoconsum ni a la producció d'energia elèctrica produïda per energia solar, eòlica, biomassa i biogàs, i també, doncs, dona una exempció en aquelles instal·lacions de titularitat pública. Aquest impost l'hem sotmès, com la resta del projecte de llei, al Consell de Treball Econòmic i Social de Catalunya, que ens va fer recomanacions que hem incorporat, i, per tant, en la línia de no afectar la producció hidroelèctrica d'energia, perquè, doncs, és una producció neta, i, doncs, també perquè aquells àmbits de cogeneració quedin fora. Aquest és un impost vigent a Extremadura; declarat constitucional pel Tribunal Constitucional en el passat exercici. El País Valencià compta també amb un impost que grava les activitats de producció, emmagatzematge i transformació d'energia. La Rioja, Castella i Lleó i Aragó tenen un impost sobre l'impacte visual produït pels elements de subministrament d'energia elèctrica i elements fixos de xarxes de comunicacions telefòniques o telemàtiques. Per tant, no estem introduint res que el Tribunal Constitucional hagi d'aturar. És una aposta en base a un impost ja existent que el que fem és adaptar-lo a la realitat catalana. Aquest paquet de noves mesures de fiscalitat verda el complementarem en el futur amb dues mesures que estan en fase d'estudi previ. En primer lloc, l'impost sobre les activitats econòmiques que generen diòxid de carboni, i, en segon lloc, l'impost sobre les emissions dels grans vaixells en ports. També vull recordar que aquest any 2020 recaptarem per primer cop l'impost sobre les emissions de CO2 dels vehicles de tracció mecànica. Per anar acabant, deixeu-me reproduir una part del text de l'acord pressupostari signat entre el Govern de Catalunya i el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, i que crec que resumeix perfectament el que he intentat explicar. Diu l'acord: «En aquest sentit, una de les claus de volta d'aquest acord pressupostari és la millora dels ingressos a partir d'una fiscalitat més justa i més progressiva, per així garantir drets i oportunitats per a tothom i apostar també per la fiscalitat verda per combatre l'emergència climàtica. Aquests són els puntals d'una fiscalitat que, no ho podem oblidar, afecta una part menor dels ingressos de la Generalitat, encara massa condicionats per un sistema de finançament clarament insuficient i pels incompliments reiterats de l'Estat. Un marc, doncs, complex, com també ho és el conjunt de la realitat que ens toca gestionar, però que ens obliga a donar les respostes més adequades amb els instruments que tenim. Una condició necessària –utilitzar aquests instruments– per estar cada dia més a prop de poder-los tenir tots, tots els instruments que mereix tenir aquest Parlament, al nostre abast. Per tant, espero que puguem donar tramitació a aquest projecte de llei necessari perquè allò que preveiem en el pressupost de la Generalitat en l'àmbit de despeses tingui garantits els ingressos. Moltes gràcies per la seva atenció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. És el torn ara d'intervenció dels grups i subgrups parlamentaris, començant, en primer lloc, pels que han presentat esmena a la totalitat, i de major a menor, segons acord de la Mesa. Per tant, té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé.
Consellers, diputats, diputades, bona tarda. El Grup de Ciutadans presenta avui una esmena a la totalitat del Projecte de llei de mesures fiscals, administratives i del sector públic, i de creació de l'impost sobre instal·lacions que incideixen en el medi ambient. A continuació, detallaré els motius pels quals presentem aquesta esmena a la totalitat. En primer lloc, aquest projecte de llei no és creïble, és més, en la part que fa referència a les mesures fiscals és, des d'un punt de vista purament econòmic, del tot inversemblant. En segon lloc, no responen a una estratègia planificada. No hi ha un projecte de futur ni un pla a llarg termini, ni tan sols a curt termini; són especulatius. No han estat aprovats, els estem discutint i ja no són vàlids, són paper mullat. Pur tràmit. Construir un pressupost d'aquesta forma i obtenir així el número final és de primer de secundària. En tercer lloc, les hipòtesis en les que es basen aquestes mesures fiscals són una pura fal·làcia, arguments que semblen vàlids, però que no ho són. Vull creure que no és intencionat sinó que respon a que aquestes mesures s'han preparat a correcuita, s'hi han afanyat perquè corrien pressa, perquè el seu Govern està en un avançat estat de descomposició. [[Aplaudiments.]] La improvisació, quan es fan números, no és la millor de les companyies. Després, els budgets no quadren i això ocasiona greus conseqüències: pressupostos calculats multiplicant per un percentatge la partida del darrer pressupost aprovat, perquè no s'ha tingut en compte que les xifres pressupostades per al 2020 són inferiors a les que realment es van produir les emparades el 2019. I, per últim, crec que, per respectar el contribuent, no és lleial no explicar-los la veritat. Els ingressos s'obtindran bàsicament d'impostos que pagaran els mateixos de sempre. També els hauríem d'explicar que, si ens passem i no aconseguim arribar a la xifra d'ingressos, no passarà res, farem servir el comodí, el tapaforats. Ostres!, això que en deien..., com en diuen?, l'Estat espanyol, veritat? L'Estat espanyol era aquell que deia que «estamos manejando dinero público, no?, «y el dinero público no es de nadie. Però tampoc, és que l'Estat espanyol ara és el que resulta que estem..., estem parlant amb ell a la taula del diàleg. Tenim bastantes confusions al respecte d'aquest recurs. I ara desenvoluparé aquests punts que he esmentat. Per què són inversemblants? Molt fàcil. Com diríem en el món real de les empreses privades, no són assumibles, no són assolibles; els pressupostos han de respondre a un context econòmic subjacent: unes mesures fiscals basades en desitjos que no tenen en compte el que està passant al món real són mesures fiscals fictícies. La bombolla en la que viu el Govern quan presenta aquestes mesures fiscals està a punt d'explotar. Si us plau, per al bé de tots, toquin de peus a terra. I els ho dic perquè premisses sobre les quals funcionen aquests pressupostos que han de presentar són: primer, que els recursos són inesgotables; a vegades, amb vostès, tinc la sensació que els diners estan a les butxaques dels contribuents sols de forma accidental. Disposen dels diners dels contribuents amb una alegria esbalaïdora. Indicar, per descomptat, que no és que s'estigui en contra de pagar impostos, que crec, i ho dic convençut, que la ciutadania no estem en contra de pagar impostos, però sí de l'ús que se'n fa. Veure com hi ha assessors, alts càrrecs i certs personatges que són contractats amb sous molt per sobre dels preus de mercat, per exemple, o les deficiències en educació o les llistes d'espera a la sanitat produeixen indignació. No tan sols això, actuen amb l'agreujant de que si no recapten el que han previst –que no ho faran– ja estarà al papà Estat per donar-nos un cop de mà; tenen l'absoluta absoluta seguretat de que no ens deixarà fer fallida. Aquí voldria introduir un concepte que crec important i que estic segur que ja han escoltat abans: el moral hazard, concepte que de tot cor els suggeriria que tinguéssim més en compte al prendre les seves decisions. El moral hazard explica el comportament arriscat dels agents econòmics que no pateixen les conseqüències de les seves decisions. És clar que, com que el primer que pensa incomplir és el senyor Sánchez, el seu soci de taula, i si ell ho fa, per què no ho haurien de fer vostès? Vostès actuen irresponsablement en matèria financera perquè no els fan por les conseqüències d'actuar sense tenir en compte el moral hazard. Segon, que els recursos són a cost zero, tant si s'han d'endeutar com si són els que provenen dels nostres impostos, no tenen per a vostès cap mena de cost; per a vostès, els diners públics no tenen cost. Una altra cosa i ben diferent és el cost que suporten els ciutadans que paguen els impostos: cost d'oportunitat i cost financer, que, ho repeteixo, el donaríem per ben emprat si veiéssim que es constata la seva reversió social. I, si us plau, no ens tregui un altre cop el tema del dèficit fiscal: els que suporten el dèficit fiscal de debò som els contribuents, que veiem, any rere any, com els nostres impostos sols serveixen per finançar les seves dèries. Tercer, el temps. [[Alguns aplaudiments.]] El temps, ho repeteixo, vostès, i en el cas d'aquests pressupostos encara més, juguen descaradament en el temps. Primer, perquè són uns pressupostos que, si s'escau, s'aprovaran pels executaran..., però els executaran uns altres –com vostè mateix ha reconegut aquest matí– condicionant, més que probablement, la tasca del proper Govern que guanyi les eleccions o potser ja saben que guanyaran i aquests pressupostos, a més, són un exercici de prepotència política. I segon, perquè els pressupostos que ara ens venen poden incorporar qualsevol increment, de fet, poden acontentar els seus socis de Podem sabent que són absolutament increïbles, perquè la seva única finalitat és servir als seus interessos electoralistes. Si els els aproven, podran dir que són els més socials de la història, que no és cert, ja que en molts dels epígrafs no estem retornant als nivells precrisi, ni en termes nominals ni en termes reals. I si no els els aproven, sempre ens podran donar la culpa a nosaltres, eh?, projectar la responsabilitat als altres i no respondre de les pròpies és molt comú entre vostès. Segon, no responen a una estratègia de futur. És més, no responen a cap tipus d'estratègia. Porten uns quants anys sense rumb, estan dins una mena de escape room sense sortida o pot ser que els membres del team que estan jugant no tenen ni idea de com sortir-se'n. Miri, hauríem d'anar evolucionant. Per exemple, els seus pressupostos no contemplen conceptes com el «VUCA: volatilitat, incertesa, complexitat i ambigüitat. El que estem vivint aquests dies amb el tema del Mobile és un exemple. No podem pretendre presentar uns pressupostos elaborats amb tècniques del segle passat, i tirar endavant amb problemes del segle XXI. No han evolucionat. Els pressupostos, i més els d'ingressos, és recomanable fer-los sota la hipòtesi més conservadora, la del worst-case scenario, i també incorporar les tecnologies més avançades amb tècnica pressupostària que incorporin la incertesa com a variable explicativa. Dir que es recaptaran 11.500 milions d'euros en impostos directes, per exemple, és inversemblant, donat que s'ha calculat pensant que la situació econòmica seguirà no tan sols més o menys igual, sinó que preveu un escenari molt millor que el de l'any passat. Aquest mateix matí –aquest mateix matí– ha dit ex cathedra que el creixement de Catalunya serà el previst per vostès: l'1,9 per cent, i que serà superior al de la mitjana europea i a l'espanyol. Bé, tot un exercici de autoconfiança. Mirin vostès, no ens mereixen cap confiança. Vostès han demostrat que són incapaços de portar endavant un projecte comú, de dirigir una de les economies més potents d'Europa. Els pressupostos que avui ens porten en són l'exemple més paradigmàtic, avançant a trompades. Ja saben que l'home és l'únic animal que s'entrebanca dos cops en la mateixa pedra, però és que això seu ja és vici. Aquests pressupostos no ens ensenyen una estratègia de futur a llarg termini, tot ho fien a que ara ja tenim una altra dada: dins de deu anys ja serem independents. Ara la nova data és el 2030, i que la mística d'aquesta fita serà el fil conductor de la nostra comunitat. S'oblida un altre cop de la realitat: no ho permetrem, oblidi-ho. [[Alguns aplaudiments.]] Vostès són incapaços de gestionar una comunitat autònoma, sols s'ha de veure els indicadors socials que tenim. El Govern espanyol acaba de reduir dues dècimes la previsió de creixement per al 2020, i la deixa en l'1,6 per cent. No sembla creïble que hàgim acabat el 2019 empatats en creixement i que la previsió de creixement en el 2020 a Catalunya sigui de l'1,9 per cent i a Espanya en el seu conjunt, d'un 1,6 per cent, sobretot després de que ens hagin estat repetint mil vegades, i és cert, que la desacceleració és deguda principalment al nostre caràcter obert. No sembla que s'hagin tingut en compte les previsions d'evolució del PIB mundial durant aquest 2020. Elements improbables, signes negres com la crisi del coronavirus, que poden costar vora 280.000 milions de dòlars a nivell mundial, no és creïble que no tinguin cap efecte a casa nostra. Una mostra del que pot passar i que demostra que no es poden fer aproximacions excessivament optimistes –i no ens diguin que som catastrofistes– és els efectes que està tenint, i estem molt preocupats, en la Fira de Barcelona, en la fira del Mobile. Estem d'acord que aquestes situacions no es poden preveure, però el que no es pot fer és muntar un pressupost fent aquestes previsions sense tenir en compte que poden haver-hi factors aliens que els poden modificar substancialment. De fet, sí que es pot, i es pot si el que es pretén no és fer un pressupost que tingui una aplicabilitat certa a la nostra comunitat, sinó que sols serveixi de palanca electoral. Que ho poden fer, òbviament, però no ens vinguin ara amb la roda de molí que són uns bons administradors i d'estar preocupats pel conjunt dels ciutadans catalans. El que volen, simplement, és poder vendre que ha fet un pressupost presumptament social, i dic «presumptament perquè és materialment impossible que recapti el que diuen que recaptaran. I com les despeses a les que es comprometen sí que són segures, l'única forma de que portin aquests pressupostos endavant –vostès, o qui agafi el seu relleu–, serà apujar impostos o endeutar-se. És a dir, recórrer a un altre cop al FFA, i que sigui el conjunt d'espanyols el que pagui la seva irresponsabilitat. És el que li deia: el moral hazard. Com que no són vostès qui ho pagaran, tant els hi fa. Per què no creiem les seves hipòtesis de recaptació? Miri, el 2018, darrer any del qual tenim dades certes, la recaptació va ser de 9.532 milions d'euros, i ara n'esperen recaptar, el 2020, 11.575, és a dir un 21,4 per cent més. Ara ha fet esment que ha fet l'apujada d'impostos al tram més alt. Jo, la veritat és que no em surten els números, eh? Si..., la veritat és una quantitat tan petita, l'efecte total que tindrà aquest increment en qui recaurà? El 2019 la recaptació a nivell de tot Espanya va augmentar un 4 per cent. Estem parlant dels anys 2017, 2018 i 2019, en què s'ha crescut en taxes importants. Si ja esperen créixer amb la seva simulació, que és l'optimista, per sota del 2019, d'on pensen treure el 18 per cent que resta? Com han quadrat els ingressos? Amb la màquina de quadrar balanços? Amb la màquina que... –ho torno a repetir, perdó. Com ho han fet? Falten al voltant de 1.300 milions d'euros tan sols en l'epígraf d'impostos directes. Té tota la flaire d'una nova apujada d'impostos. Ja ens podem arremangar. I pel que fa a l'IVA, una altra petita desviació: és un impost indirecte i depèn del nivell de consum. Si es preveu una reducció, alentiment, desacceleració... –digui-n'hi com vulgui–, d'on pensa treure 7.705 milions? El 2018 se'n van recaptar –i és l'actual rècord– 7.353; el 2019 la recaptació es va reduir un 1,4 per cent: 7.249 milions. És el millor dels casos. Si repetissin la recaptació del 2019 ens faltarien 456 milions d'euros. Seguim. L'ITP i l'AJD. Avui han sortit dades del mercat immobiliari. El 2019 va baixar un 3,3 per cent. Hi ha signes evidents de que el sector pot entrar en una etapa d'estancament, però vostès preveuen que respecte al 2018 es recaptarà un 12,25 per cent més. Com poden comprovar, certes polítiques acaben tenint efectes perniciosos. Amb successions farem un punt i apart. Quines són les previsions que té sobre el conjunt de la ciutadania per pensar que els ingressos per aquest concepte s'incrementaran un 38 per cent respecte al 2018? Tants morirem? Igual passa amb les transferències corrents, ja que és dubtós el que es pressuposta respecte al rebut el 2018 i 2019; és a dir, més o menys 2.500 milions de sobreestimació. Espero no haver espantat els seus socis de govern i resta de satèl·lits. I si les despeses són certes, doncs, quedaran compromeses, i sembla ser que s'han sobreestimat els ingressos. Què és el que passarà? Doncs que s'haurà d'apujar impostos o tirar de dèficit un altre cop. Ja ho manegaran a la taula de diàleg aquesta. I els 79.000 milions de deute, que en tots aquests anys de creixement no han sabut reduir, tornaran a créixer un altre cop, com en els bons temps del tripartit. I l'afirmació del conseller que la diferència respecte al del 2010 era que s'invertia el mateix però sense dèficit, no es podrà complir. Respecte als impostos propis. L'estimació és d'uns 305 milions. Molt soroll per tant poques nous. Molt poca quantitat, a la fi, per les molèsties recaptatòries i malestar que genera entre els ciutadans, que sobretot veuen que aquests impostos que pretenen tenir uns objectius finalistes acaben servint per tapar forats d'altres departaments. A més de la poca eficiència recaptatòria, hauríem de veure, descomptades les despeses administratives que genera la seva recaptació, quant realment queda de l'esforç fiscal de tots els catalans? I hi aportaré una altra dada: els sous dels alts càrrecs i personal eventual és de 25.380.000 euros, i els corresponents al personal directiu de les empreses públiques és d'11.472.000 euros. És a dir, els sous del personal d'elecció directa, digital, és de quasi 37 milions d'euros; és a dir, que tot el que recapta per les begudes ensucrades, o les emissions de CO2, o els òxid nitrosos més els de protecció civil, més els actius no productius de persones jurídiques, més els de «vivendes buides, tots plegats no arriben per pagar tots aquests sous. No voldria acabar sense insistir, un cop més, que fer servir aquesta llei com un cul-de-sac on van a parar tota una sèrie de disposicions normatives que el Govern amaga a la ciutadania, al integrar-les totes en un sol tràmit parlamentari –moltes d'elles necessiten molt més que els pocs minuts que dissortadament els hi dedicarem–, no és precisament millorar la qualitat democràtica del seu govern. En resum, l'increment de la recaptació recaurà, com sempre, sobre els mateixos de sempre: la classe mitjana i treballadora. Pensem que els seus pressupostos no són reals, no estan ajustats a la realitat, estan sobreestimats i sols donaran peu a que tornin a justificar noves pujades d'impostos, o a la creació de noves figures impositives, just quan, pel moment del cicle econòmic en el que estem, hauríem d'estar en la situació completament contrària. Un altre cop estarem entrant en un període de contracció econòmica amb el peu canviat, amb més impostos, més burocràcia, més despesa improductiva i més dèficit. Tot el contrari del que s'espera que faci un govern solvent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn de la diputada senyora Assumpta Escarp. Quan vulgui.
Bona nit, perquè ja quasi... President, vicepresident, diputats, diputades, es veu que l'any 2020 és l'any de la responsabilitat, i ho dic perquè, sentint les intervencions del debat anterior al que hem tingut a aquesta llei de mesures, doncs, tothom ha fet unes grans crides a la responsabilitat. I a mi em perdonaran i abans d'entrar en la llei de mesures, voldria fer algun esment a aquest tema. Per exemple, deia el vicepresident Aragonès..., sobre la recaptació de l'IVA del 2017; però aquí també hi ha una irresponsabilitat, vicepresident, perquè si vostès haguessin votat els pressupostos del 2019, tindríem ara aquesta recaptació, perquè estava allà, i, per tant, vostès ho van rebutjar. La senyora Albiach també ens parlava de responsabilitat i en algun moment de frivolitat, fins i tot, no? Però realment no em sembla molt responsable que si es diu que la fórmula i la legislatura Junts per Catalunya i Esquerra està esgotada li donem ara oxigen per continuar tirant endavant. En tot cas, és per posar les coses clares. Com també ha dit abans el vicepresident Aragonès –i com jo soc la portaveu de Salut, doncs, no ho he pogut evitar– que ja se sap que en Salut sempre gastem més. I he recordat les paraules del president del Col·legi de Farmacèutics de l'altre dia, que va dir claríssimament que deixessin de ser uns irresponsables i deixessin de posar més de 1.000 milions que no posen en la despesa farmacèutica. I, per tant, d'alguna manera, quan es fan crides a la responsabilitat, cadascú hauria d'assumir les seves. També el meu grup assumeix les que li pertoquen. Parlarem, doncs, de la llei de mesures. I de la llei de mesures, el vicepresident ha fet una introducció o una presentació, bàsicament, sobre els temes de mesures fiscals i financeres. No ha fet cap referència a totes les modificacions que es fan en l'àmbit del sector públic, que en aquesta proposta que ens porten aquest any, doncs, són moltes. Vostès ja avisen i diuen en el preàmbul de la llei que com que vivim de la pròrroga de pressupostos del 2017, doncs, han hagut d'entrar, quantitativament i qualitativament, diuen, un nombre ampli de mesures que configuren la llei. Jo he tingut la sensació que vostès estaven esperant aquests pressupostos per posar-ho tot a dintre, ens fixaríem en els ingressos, el debat sobre les responsabilitats i, en tot cas, ens passarien per alt, també, algunes de les modificacions que aquí presenten i que a nosaltres ens han cridat l'atenció. De tota manera, no sé si aquells que se senten tan responsables amb els pressupostos, també s'hi senten amb aquesta llei. De fet, el CTESC ja diu que ells ja van informar un avantprojecte de pressupostos molt similar a aquest l'any 2019, i que d'alguna manera els han fet poc cas. Avui el vicepresident explicava que en termes d'energia sí que se'ls ha fet cas. Però que és veritat que no se'ls va fer massa cas. Vostès modifiquen més de vint lleis en aquesta llei, alguna de creacions d'organismes; lleis totes elles aprovades per aquest Parlament i a més algunes importants, eh? La Llei d'urbanisme o, sobretot, la Llei d'aigua. I, d'alguna manera, no s'entén per què han esperat des del 2017 fins ara per fer totes aquestes modificacions, però el que encara s'entén menys és per què han exclòs el Parlament de debatre bé aquestes modificacions, o, en el cas de la Llei d'urbanisme, tramitar la llei de territori; o, en el cas de l'aigua, fer el que aquí hem parlat tantes vegades, que és un pacte parlamentari per l'aigua a Catalunya i deixar de fer les quatre pàgines de modificacions que modifiquen substancialment la Llei de l'aigua. Aquesta llei acompanya, com vostè ha dit, uns pressupostos, més enllà de totes les modificacions. Per nosaltres, uns mals pressupostos; uns pressupostos que no milloren els del 2017 –i així ho hem anat deixant palès també en les intervencions anteriors– i que realment tampoc recuperen aquesta dècada perduda. Hem parlat aquest dematí..., la senyora Albiach li preguntava al president sobre aquests 500 milions de les dos dècimes del dèficit que es va acordar al Consell de Política Econòmica i Financera. I és clar, el president no li va respondre. Li haig de dir que no li va respondre ni als 500 milions, que espero que els estiguin negociant, però que tampoc els ha respost sobre la data de les eleccions. És a dir que claríssimament no els han respost. I, per tant, home, m'agradaria saber-ho, perquè, en tot cas, és difícil, no?, ja, amb un pressupost en què de moment hi ha una part que ja no sabem ni a què està destinada. Compartim, i vostès ho saben, uns i els altres, bona part de les mesures fiscals. I ho saben perquè la major part de les mesures proposades formaven part d'una proposta que aleshores el grup que es deia Catalunya Sí que es Pot i el Grup dels Socialistes vam presentar en el pressupost del 2016 i en el 2017. Era una proposta amb l'objectiu en aquell moment, ja, de generar majors ingressos per abordar la creixent desigualtat econòmica i avançar-nos als reptes mediambientals. Així es va especificar el 2017. Aquell any, si no m'equivoco –i ho dic claríssimament–, vostès no hi van donar suport, i hem hagut d'esperar a l'any 20, en què un pacte els ha fet corregir, i jo, creguin que me n'alegro. Per tant, les hem de compartir, perquè entre altres coses hem format part d'aquestes propostes, tot i que ara no hi som, en el debat i en la discussió dels pressupostos. Vostès presenten modificacions, com ha explicat abans el vicepresident, sobre habitatges buits, grans establiments, estades en establiments turístics, begudes ensucrades, IRPF, patrimoni, transmissions patrimonials. Però si s'haguessin aprovat quan es van presentar i per tant en els mateixos pressupostos del 17, avui disposarem de més de 500 milions en lloc dels 170 milions que tindran el 2020, perquè ja disposarien d'un any sencer. I, per tant, torno a reproduir aquí el que diu el CTESC: «La millora d'ingressos derivada de l'aplicació d'aquestes mesures difícilment serà suficient per fer front a la situació d'emergència social que s'ha denunciat reiterades vegades en aquest Parlament, ni facilita tampoc les inversions que són necessàries per donar estabilitat i projecció a l'economia catalana en un moment de fortes incerteses. Afegeix també el CTESC –i ja que ho diu aprofito per dir-los-hi– que la memòria d'avaluació d'impacte proporciona informació insuficient per avaluar l'import de la taxa que es proposa en relació amb el cost del servei. I em sembla que ho deia abans, en la intervenció anterior, el diputat de Ciutadans. Hi han algunes de les modificacions fiscals que es proposen que no han estat realment..., o podríem dir, per dir-ho més finament, que ha faltat diàleg amb els sectors econòmics, socials o amb el món local, almenys així ens arriben propostes d'esmenes, o, en tot cas, moltes vegades propostes d'aclariment, perquè no hi ha hagut un pacte previ. I al costat d'aquestes mesures fiscals que modifiquen tributs propis, cedits, tal com ens han explicat, i de modificacions de taxes, suprimeixen vint-i-una taxes, i les suprimeixen amb una frase molt..., que diuen: «nul·la aplicabilitat pràctica, que a nosaltres ens agradaria saber si realment és tan nul·la, l'aplicabilitat pràctica. I si realment és possible recuperar –ja que en creem de noves– algunes de les taxes que hi han. Respecte a l'impost sobre habitatges buits –ja ho va dir em sembla que la diputada Ibarra quan es va convalidar aquí el decret d'habitatge–, l'únic que proposen és modificar les bonificacions als que posen part del seu parc d'habitatge a lloguer social, però no incrementen els tipus impositius, que crèiem que és el que s'havia de fer. I ja que parlo d'habitatge, doncs, un apunt, aprofito aquí. Vostès modifiquen la Llei de patrimoni i continuen sense dedicar a habitatge social els béns immobles que la Generalitat adquireix per títol de successió intestada, que ha sigut un debat social que hi ha sigut moltes vegades i que veig que continuen reiterant. És veritat –i ja li he dit que hi estàvem d'acord– que s'incorporen nous criteris en la fiscalitat d'activitat per impactes i riscos ambientals, que comencen a donar resposta o que volen donar resposta a l'emergència climàtica, i, en aquest sentit, es crea l'impost sobre les instal·lacions que incideixen en el medi ambient. I em crida l'atenció –en positiu, l'hi dic– que el tribut finalista té com a precedent l'impost de la comunitat autònoma d'Extremadura. Vostè, que fa un moment ha dit que comparar-se amb la comunitat autònoma del costat és una mica provincià. «Nosaltres ens comparem amb Extremadura. Estupend, eh?, jo hi estic absolutament d'acord. Però alguna vegada, com que els costa aixecar la mirada més enllà de nosaltres mateixos, doncs, m'ha sorprès. Després, vostè hi ha fet alguna referència també. I aquí hi havia el debat sobre si es podria obrir la possibilitat que els imports recaptats per aquesta mesura tributària fossin destinats de manera més clara a finalitats tendents a reparar l'impacte sobre el medi que generen les activitats gravades. Estem d'acord amb l'impost sobre..., tot el tema sobre transport d'energia, la part de producció, emmagatzematge i transformació. Hi ha hagut una modificació sobre la hidràulica, al considerar-la també renovable. Però d'alguna manera també hauríem d'obrir el debat sobre que a hores d'ara a Catalunya no generem energia suficient, no renovable només, i, per tant, hauríem també de pensar cap a on avancem. I entrem en la reforma de l'IRPF, que els hem reclamat, també estava en aquelles mesures que els havíem proposat, i que els havíem reclamat també més valentia amb una reforma d'aquest tipus, per tal potser de tocar més els trams superiors, per sobre dels 120.000 euros, que hi ha un tram que toquen, però menys. És evident que estem d'acord en que pagui més qui més té, però també, sobretot, lluita contra el frau i contra l'economia submergida, que són les reals mesures de progressivitat i redistribució, que és el que estem reclamant a través d'aquest increment de l'IRPF i de les altres taxes i impostos. Vostès modifiquen moltes coses de la Llei de finances públiques. I a mi concretament, al meu grup li crida l'atenció tot aquest nou article sobre escenaris pressupostaris pluriennals. Vostès aproven uns pressupostos en una legislatura teòricament esgotada per convocar després unes eleccions, però ens deixen un pressupost aprovat, eh?; convoquen, volen convocar, però ens deixen un pressupost aprovat. I després afegeixen un article que marquen els pressupostos anuals dels propers quatre anys, perquè estableixen que tota la despesa ha de venir fixada amb escenaris pressupostaris pluriennals, i a més, diu, «que marcaran els pressupostos anuals dels propers quatre anys. És a dir que els dic: es presentaran, tots vostès, ens presentarem a les eleccions, però ens hauran deixat marcats els pressupostos del 2020 –suposant que les convoquem aquest any– i els dels quatre anys posteriors, pels escenaris pressupostaris que vostès ens marquen, amb determinació de quanties, i sotmeten les noves accions a contemplar en aquests escenaris. No ho sé, no ho trobo molt democràtic, però, en tot cas, puc estar molt equivocada. Hi han algunes altres mesures en aquesta llei de mesures que són sorprenents. I una és la modificació en profunditat de la Intervenció General de la Generalitat i dels serveis jurídics de la Generalitat, i no fan referència als ingressos, que és al que vostè ha fet referència. Però és sorprenent, un canvi en profunditat de la intervenció i dels àmbits jurídics. D'entrada, als serveis jurídics obrim a contractar gent externa; traiem algunes coses als serveis jurídics d'alguns organismes i ho passem als serveis jurídics centrals; ampliem la defensa jurídica a empleats i a tot tipus no només de funcionaris, sinó funcionaris, alts càrrecs i empleats, i traiem el delicte..., exempt de delictes contra l'Administració pública. I en l'àmbit de la Intervenció General amplien molt les competències de la Intervenció General en gestió de l'àmbit economicofinancer; realment, entren directament en la gestió –una cosa sorprenent– més moderna. Jo, miri, tot lo que sigui control, transparència i bon govern, sempre. Però aquestes dues modificacions em fan pensar que algunes decisions polítiques han tingut incidència en l'Administració pública de la Generalitat i que aquesta incidència fa que vostès es vegin ara amb l'obligació de protegir més o bé un cos estatal o un cos nacional, o bé els mateixos treballadors de la Generalitat, ampliant també els àmbits jurídics. És una sensació; pot ser que m'equivoqui. Però, miri, aquesta sensació es dona quan tots els consellers i conselleres venen a presentar el pressupost a les comissions, a explicar el pressupost, els increments que hi han, com ho veuen, com no ho veuen, el que creuen..., i mai ens expliquen les lleis de mesures. I són moltes, les modificacions sectorials en l'àmbit de personal, també en l'àmbit dels ingressos, quin destí tenen... Jo crec que seria una bona tècnica democràtica que fossin capaços d'explicar també quina incidència tenen sobre el sector que estan explicant al pressupost les mesures que es proposen en l'àmbit de la llei de mesures que acompanya el pressupost. Perquè, en el fons, sempre és aquest calaix de sastre que ens hi trobem tot: des d'aquella esmena del senyor Vidal Aragonés que no vam poder entrar sobre l'Agència de Salut Pública –felicito a qui sigui, senyor Aragonés; sap que jo vaig estar a favor d'aquesta esmena–, com algunes de les altres coses que abans comentava, no?, com per exemple que els vigilants municipals, si ens descuidem, quasi els posem com a agents de l'autoritat. I veig que vostès han fet tot una feinada per posar-nos al dia d'acord amb la Llei de contractes de l'Estat del 2017 i, per tant, deixen de ser mitjà propi totes aquelles empreses que no ho podien ser i en posen alguna altra. I, abans de que se m'acabi el temps, només una cosa. Vostès modifiquen l'Entitat Autònoma de Jocs i Apostes. Dos apunts. Per una banda, no parlen de res de comercialització i distribució, que aquest és un tema que jo sé que als seus socis els preocupa. I l'altre és: preveuen la transformació d'aquesta entitat en una societat anònima. I de cop i volta he pensat que és que..., no ho sé, que se la volen vendre? Perquè és una entitat que dona fons, que a més els fons són finalistes i van a fons socials, i la veritat, com que ningú ve i explica bé la llei de mesures, doncs, perdoni la meva ignorància, però m'ha sorprès que la féssim societat anònima. El meu grup presentarà no només aquesta esmena a la totalitat..., que, si és rebutjada, algunes de les esmenes que s'han presentat..., entre elles, sobre altres administracions que no han tingut en compte el seu criteri. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara del diputat senyor Vidal Aragonés. Quan vulgui.
Bon vespre. A la negociació de pressupostos han tingut més pes els acords d'investidura de l'Estat i els pressupostos de l'Ajuntament de Barcelona que no pas el contingut que tindrien o que han de tenir aquests. En un any, pràcticament –no en podem dir exacta data–, tindrem un nou parlament, tindrem un nou govern i tindrem aquests pressupostos aprovats, segurament en pròrroga, però que no resoldran absolutament res amb relació als problemes essencials del nostre poble: des del dret a estudiar en un centre d'ensenyament públic del nostre barri en una gran ciutat o el dret d'estudiar a la nostra pròpia vila, la situació de la DGAIA, les llistes d'espera de la sanitat, la temporalitat del sector públic... Re de res troba resposta ni a la Llei de pressupostos ni en aquesta llei d'acompanyament. I fins i tot es podien fer moltes qüestions amb una realitat, la de la nostra autonomia, absolutament intervinguda. I quin és l'element central per poder, com a mínim, intentar donar alternatives? Doncs augmentar els ingressos. I nosaltres els diem que no volem fer trampes: per augmentar els ingressos, hem d'apujar la tributació. I aquesta reforma fiscal de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, nosaltres la caracteritzem així –i ara explicarem per què–, se'ns va traslladar a aquest subgrup parlamentari el 3 de setembre del 2019. En aquell moment, nosaltres vam dir que era del tot insuficient. Per cert, estem encara a l'espera de que ens tornin trucada i ens donin la informació que vam demanar. Alguns ens emplacen a negociar, però encara estem pendents de que ens truquin i ens donin la informació o ens citin en una següent reunió. I res canvia amb relació a aquesta caracterització pel fet de que ara els comuns donin suport a aquest acord fiscal o pel fet de que treguin a passejar aquests ultres o aquestes ultres ultraliberals per les ràdios i les televisions de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Anem a lo concret; lo concret: IRPF. Primer de tot, no més de 60.000, únicament més de 90.000, i entre 120.000 i 175.000. Expliquem què significa, perquè tothom ho pugui entendre, això. Una persona que no té parella, no té fills a càrrec i cobra 110.000 euros, l'únic de més que pagarà per aquesta reforma fiscal seran vora de vint-i-cinc euros al mes; 110.000 euros. Això és la reforma fiscal radical que es presentava? També ens diuen: «Facin propostes. Doncs, mirin, nosaltres portem molts anys fent propostes en l'àmbit fiscal i tributari, i els demanem que facin una reforma de l'IRPF per a aquells i aquelles que cobren més de 60.000 euros. Seria de rebut que, en una situació de patiment del nostre poble com l'actual, aquells i aquelles que cobren aquestes quanties poguessin aportar més. I el que significarà aquesta reforma fiscal són únicament i exclusivament 31 milions més per a 2020. Impost de successions i donacions? Doncs ens quedem amb el que ha explicat el conseller d'Economia: «Doncs, mirin, és una recomanació de l'FMI. Ja es poden imaginar, si estan aplicant una recomanació de l'FMI, l'autèntic caràcter que tindrà aquesta reforma. I per donar una altra dada: herència, fills de la mare, 250.000 euros, 75.000 euros en habitatge habitual..., què pagaran?, quin serà el total que pagaran? 2.932 euros. La majoria d'impostos directes tenen una tributació molt més alta que no pas aquesta reforma. Sobre l'impost d'habitatges buits, d'estades en establiments turístics, de begudes ensucrades..., els podem fer referència un a un, però podem fer, perquè no tenim temps, una caracterització general. Augmenten, s'actualitzen, però són lleugers augments, no són polítiques fiscals progressives per igualar el sacrifici; absolutament, per tant, insuficients. Nosaltres no hi estem en contra, però evidentment el que diem és que són absolutament insuficients. Què suposa aquesta reforma fiscal amb relació al pressupost del 2020? El 0,61 per cent, 173 milions més. I, evidentment, amb això no podem donar respostes a les necessitats del nostre poble. Els comuns, el Grup Socialistes i la CUP portem anys fent plantejaments als darrers governs amb relació a com augmentar la tributació per a més de 60.000, i el que tampoc no fa als més de 675.000, que no toquen; però no hi ha respostes, o les respostes han estat negatives. I evidentment, si no s'incideix en la despesa, nul·la la voluntat per abordar realment els problemes essencials de la majoria. I volem recordar que sempre el Centre d'Estudis d'Opinió, en totes les enquestes i preguntes que fa sobre si qui més cobra –i parlen fins i tot de referències de 60.000– ha de pagar més, que contesten majoritàriament, els catalans i les catalanes, que sí. Per tant, no únicament una política efectiva per donar respostes, sinó que hi donen suport la majoria de catalans i les catalanes. També volem com a mínim analitzar, conseller d'Economia, allò que vostè no ens ha explicat i a què pràcticament, excepte el Grup Socialistes, ningú s'hi ha referit, què són les mesures no fiscals i tributàries d'aquesta llei. Pensem que cap grup progressista pot donar suport al contingut d'aquestes. Comencem a analitzar-ne algunes. Article 81, modifica el règim d'incompatibilitats. Silenci administratiu negatiu. Aquesta és la resposta que vostès donen? Article 85, els vigilants municipals. No pot ser que vulguin transformar els vigilants municipals en autoritats, en agent d'autoritat. I no únicament perquè no siguin funcionaris, sinó perquè no té cap sentit. També, procediment sancionador dels treballadors i les treballadores del sector públic, que passi dels sis als vuit mesos. Això no es garantisme per als treballadors i les treballadores. A l'inrevés, és generar incertesa. Article 110 –ens hagués agradat que hagués estat avui aquí el senyor Calvet perquè ens ho hagués explicat molt bé–, reparcel·lació. En constitueixen la prescripció als tres anys. Això, evidentment, és enfortir la posició de les grans propietats contra l'Administració pública i, essencialment, contra els ajuntaments. I després, article 135, turisme. No interpretarem, en llegirem tres apartats, no interpretarem res. Allotjament turístic –el que proposen, tot el que llegirem–: «Qualsevol establiment, habitatge, instal·lació o infraestructura regulada per la normativa turística en la qual es prestin serveis turístics d'allotjament. Són empreses turístiques les persones físiques o jurídiques que presten serveis turístics d'allotjament o de mediació en l'allotjament. Mitjançant disposició reglamentària, es poden crear modalitats d'allotjament turístic i regular les seves condicions i característiques. Donem per fet que això ho retiraran, perquè els comuns els hi demanaran, evidentment, i vostès no poden declarar la guerra als barris del que això suposa en la modificació amb relació al règim dels allotjaments turístics. I, per últim, volem valorar dos qüestions menys positives de la intervenció, sobretot aquest matí, del conseller d'Economia. En la primera ens deia: «tots els infants tinguin les mateixes oportunitats, com a objectiu de pressupost. Doncs, miri, amb aquests pressupostos, tots i totes les que estem aquí tenim molt clar que aquests infants passaran a tenir en un 20 per cent pobresa, que quan vagin a l'escola bona part d'aquests i d'aquestes no podran realment triar escola al seu barri o a la seva vila i viuran la segregació, i que passaran en un alt percentatge a ser treballadors i treballadores pobres. I la darrera frase que també volem posar en valor del conseller d'Economia: «Un pressupost és una eina de transformació social. Molt poques vegades, vicepresident, podria ser-ho, però aquest és de sotmetiment social. Aquest pressupost té poc de transformació social, per no dir res. i molt de sotmetiment. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. Vicepresident, diputades, diputats, els majors ingressos d'aquests pressupostos respecte als del 2017 provenen bàsicament de dos fonts: 4.174 milions del model de finançament, de nous ingressos que aporta el model de finançament, i 172 milions que aporta la nova fiscalitat que s'implementa a partir de la llei de mesures que tenim al davant i que debatrem. Aquesta la Llei de mesures fiscals modifica set impostos propis, crea un nou impost, modifica quaranta-tres taxes, modifica tres dels impostos cedits; les mesures financeres i del sector públic modifiquen trenta-una lleis; les mesures administratives modifiquen trenta-vuit lleis; té quinze disposicions addicionals, deu disposicions transitòries i deu disposicions finals. Si no he errat, són 158 disposicions. Em toca a poc més de dos segons per cadascuna d'elles. Òbviament, em centraré en allò que em puc centrar una miqueta, que és en el tema fiscal, que és segurament el més cridaner i que, a més a més, és el mateix que ha fet el conseller, tenint llibertat de temps i per tant podent-s'hi estendre molt més. En matèria fiscal, modifiquen el cànon de residus, l'incrementen un 52 per cent. En quatre anys, és cert. Això ja és en previsió de que els propers anys hi pugui no haver-hi pressupostos, i, per tant, l'increment ja està aprovat, i així ja, eh?, tot això que ens estalviem. Al cànon de l'aigua ningú s'hi ha referit, però s'activa el cànon de l'aigua per a usos ramaders, i els ramaders estan..., estan contents, per dir ho d'una forma suau. Modifiquen l'impost sobre habitatges buits. Redueixen..., precisament redueixen les bonificacions per habitatges destinats a lloguer social –per tant, és una política que jo ben bé no acabo d'entendre–; es redueixen les bonificacions per destinar habitatges a lloguer social en el cas dels grans tenidors. En l'impost de les estades en establiments turístics, incrementen l'impost, incrementen una nova figura, que són la dels creuers que fondegen fora del port, etcètera. I a més a més aproven el recàrrec de Barcelona, desvinculat de la promoció turística, que aquest era el principal argument per la implantació de l'impost d'estades turístiques. Per tant, a partir d'aquest moment l'impost d'estades turístiques no és ja, en el cas de Barcelona, no serà ja només un impost per recaptar diners i destinar al turisme, sinó que serà simplement –simplement i purament– afany recaptatori, en aquest cas per part de l'Ajuntament de Barcelona. Evidentment, no cal que els digui que nosaltres discrepem rotundament d'aquesta visió. L'impost de begudes ensucrades. Com la recaptació ha anat baixant, no fruit de que els consumidors hagin canviat d'hàbits, sinó que els fabricants estan canviant el tipus de producte que fabriquen, no només a Catalunya, a tot Espanya, on no hi ha impost de begudes ensucrades, han d'apujar l'impost per intentar mantenir la recaptació. I ara, per si no fos poc, un nou impost: producció, emmagatzematge, transformació, transport, energia elèctrica, telefonia, telemàtica...; és a dir, com que el rebut de la llum encara dona per més, vinga, «apretem, un nou impost. I així també, amb la telefonia, doncs, un altre impost, per posar pals i per transportar energia elèctrica o senyals de dades. A l'IRPF, tornen a apujar o apugen... –«tornen perquè, de fet, ja era una de les comunitats que estava més alt, no la que més, una de les que més–, el tram de més de noranta mil, i s'obliden per complet d'aquells que de veritat paguen més, que, a més a més, són el 80 per cent dels contribuents, que són aquells que tenen rendes inferiors als trenta mil euros. Sí, vostès em diran: «Bé, els apugem la deducció als de menys de dotze mil euros. Efectivament, a aquells que no tenen l'obligació de declarar l'impost. Però, en canvi, a tots els altres que sí que tenen l'obligació de declarar l'impost, fins a trenta mil euros, a aquests no els toquen i continuem sent els catalans els espanyols que paguem més IRPF. I que paguem més impostos en general, però també més IRPF. A l'impost de successions pugen els coeficients per pagar més a familiars directes en patrimoni preexistent; baixen les bonificacions als familiars directes del grup I, baixen les bonificacions en general; és a dir, a pagar més. I vostès ens citen informes. Informes, escoltin, n'hi han de tot tipus. Jo també m'he llegit molts, d'informes, que aposten per l'abolició de l'impost de successions. A vostè li agraden aquells que aposten per mantenir una alta tributació en l'impost de successions i a nosaltres ens agraden aquells que parlen de l'abolició de l'impost de successions, perquè hi ha una doble tributació. I nosaltres ho compartim i ho defensem també d'aquesta manera. En l'impost d'actes jurídics documentats, l'autobonificació de la Generalitat quan compra pel dret de tanteig o la reducció de les bonificacions a les immobiliàries, perquè és evident que abaixar el període de carència de cinc anys a tres anys el que fa és forçar les immobiliàries, que jo crec que no tenen els pisos en venda permanentment per gust, sinó perquè el mercat triga més o menys en la venda d'un habitatge. En definitiva, qui s'ha sacrificat i qui se sacrifica amb aquesta llei de mesures no són els grups que l'aprovaran: no és el Grup d'Esquerra Republicana, no és el Grup de Junts per Catalunya, no és el grup dels comuns; qui se sacrifica amb aquesta llei de mesures és tota la societat catalana, que serà la que acabarà pagant tot allò que vostès han pactat. I, com els deia, som la comunitat que paguem més impostos, més quantitat: d'impostos propis en tenim quinze, més el que creen avui, setze, més del doble que la segona comunitat que en té més, que és Andalusia, que en té vuit, però a més a més són els més alts. I això, com els deia, ens empobreix a tots. Vostès no tenen en compte que els impostos tenen dues cares: una són vostès, que són els que els cobren, però hi ha algú, que és el conjunt de la societat catalana, que és el que els paga. I en aquest cas –en aquest cas– qui els paga surt perjudicat, no? I vostès deien: «És que és necessari redistribuir la riquesa. I ja ho comparteixo perfectament, i és una expressió que nosaltres hem fet servir també sovint, que per redistribuir la riquesa el que és fonamental és crear riquesa. I en aquest sentit em permeto recomanar-li..., no és cap informe, però sí que és una columna d'opinió del professor Durán-Sindreu ahir a La Vanguardia. Entre moltes altres coses, ve a dir: «Escoltin, el problema no és la riquesa; el problema és la pobresa. Li recomano molt la seva lectura. No s'ho prengui malament, el títol és «Marxisme fiscal. [[Remor de veus.]] No l'he triat jo, el títol; és el títol que li va posar suposo que el professor. I acabo. I li demanaré uns segons de benevolència al president. Només per citar dos aspectes de mesures del sector públic, que em sembla que no tenen gaire a veure però són paradigmàtiques del que vostès ens proposen avui aquí. Primera [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , reducció dels drets dels mossos a l'hora de rebre indemnitzacions per lesions. Ens sembla que això és sobrer, és absolutament innecessari. Els redueixen els drets a l'hora de rebre indemnitzacions per lesions en l'exercici de les seves funcions. Per un costat. Però, per un altre costat, modifiquen la Llei de serveis jurídics de la Generalitat. Per què? Perquè pugui defensar els membres del Govern, inclús quan cometen delictes contra l'Administració. ¡Toma ya! És a dir que si un membre del Govern comet un delicte contra l'Administració, ja sigui malversació, i, per tant, corrupció, o ja sigui no treure un llaç de la façana del Palau de la Generalitat, ara obliguen vostès a que els serveis jurídics...
Diputat...
...es posicionin del costat del Govern i els defensin en els tribunals. Escolti'm, nosaltres en això no podem estar-hi d'acord, i és de tenir jo diria que...
Diputat!
...bastant poca vergonya. Gràcies.
A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor David Cid.
Gràcies, president. Desigualtat i redistribució de la riquesa, emergència climàtica i drets de les dones. Hi insisteixo, desigualtat i redistribució de la riquesa, emergència climàtica i drets de les dones. Aquests són els tres grans reptes que té avui la societat a nivell global i que hauria de tenir una Catalunya que no estigui tancada sobre ella mateixa. Vull començar aquesta intervenció amb algunes xifres, que també se n'ha fet referència. La taxa de risc de pobresa a Catalunya és del 21,3 per cent; en el cas de les dones, el 24,1. Estem parlant de més d'1 milió i mig de persones a Catalunya que estan en risc de pobresa. La taxa de risc de pobresa en el treball, és a dir, gent que tot i treballar té dificultats per arribar a final de mes, és del 14,4 per cent, gairebé 500.000 persones. La redistribució de la riquesa a Catalunya. La diferència entre les persones que tenen més ingressos, el 20 per cent més alt, que té més ingressos, i el 20 per cent més baix, és encara 5,2 vegades. I l'emergència climàtica a Catalunya no para de créixer, perquè les emissions de CO2, per exemple, van créixer l'any 2017 un 2 per cent, que és l'últim any que en tenim dades. Aquests són els resultats d'una dècada perduda, la dècada perduda d'Artur Mas i de Mariano Rajoy. I aquests tres objectius –desigualtat i redistribució de la riquesa, l'emergència climàtica i els drets de les dones– són el que hem posat damunt de la taula per permetre tramitar aquests pressupostos. I aquesta llei d'acompanyament permet posar en marxa una reforma fiscal justa i verda que bàsicament té tres objectius: qui guanya menys pagarà menys; en segon lloc, qui guanya més pagarà una mica més, i, en tercer lloc, qui contamina més pagarà més. Amb aquesta llei de mesures posem en marxa la reforma fiscal i progressiva i verda més ambiciosa de la darrera dècada, perquè, sí, s'ha trigat molt, s'ha trigat més de deu anys per poder fer-ho possible, i amb aquesta reforma fiscal diem «adeu en aquest cas als regals fiscals a aquells que més tenen i també a les amnisties fiscals. I jo també vull dir-ho: es pot, si hi ha voluntat política, en el marc actual de l'autogovern, augmentar els ingressos i acabar amb les retallades sense necessitat d'arribar a Ítaca; només faltava i només falta voluntat política. Aconseguim més de 550 milions d'euros per blindar els serveis públics i construir un dic contra les retallades. Es diu que és poc; sempre és insuficient per garantir, en aquest cas, drets a la ciutadania. Però estem parlant d'un augment de més del 15 per cent –passem de 3.000 a 3.550 milions d'euros– sobre aquells impostos que la Generalitat té capacitat de decidir. I vull recordar que també l'any passat vam aconseguir una reforma fiscal de 80 milions d'euros amb un nou impost sobre la banca que modificava, a través d'actes jurídics documentats, la constitució de les hipoteques. Si a l'inici d'aquesta legislatura al grup dels comuns ens haguessin dit que seríem capaços d'aconseguir una reforma fiscal de més de 650 milions d'euros amb aquesta correlació de forces, tothom ens hagués dit que estàvem absolutament embogits. I jo també vull fer referència al que deia el PSC. Per exemple, jo també els hi dic, amb, no?, tot el «carinyo. Jo crec que potser hagués estat millor que l'esmena a la totalitat l'hagués presentat Unió, o Units per Avançar. Perquè, en aquest cas, vostès van situar en el debat de política general la proposta que la reforma fiscal abordés fins a 350 milions d'euros, potser perquè es pensaven que no hi arribaríem, i al final ho hem superat amb escreix. I, mirin, jo vull donar les gràcies a tota aquella gent que durant aquesta dècada perduda d'Artur Mas i Mariano Rajoy ha seguit reivindicant una fiscalitat més justa i progressiva i verda. Ho ha fet, per exemple, la Plataforma per una Fiscalitat Justa; ho han fet, per exemple, també els sindicats, i també ho han fet grups d'esquerra. I jo, en aquest cas, també vull donar les gràcies al PSC i la CUP perquè crec que aquesta llei de mesures, i especialment pel que fa a fiscalitat, recull bona part de les seves mesures. Per això em sembla inexplicable la pirueta, en aquest cas parlamentària, per presentar una esmena a la totalitat. La reforma fiscal que plantegem suposa la modificació de sis figures tributàries existents i la creació d'un nou impost verd que gravarà especialment l'impacte ambiental de les instal·lacions elèctriques i de telefonia de les grans empreses. I també vull posar en valor, com s'hi ha fet referència, que tenim l'acord de desplegar els tres impostos inclosos en la Llei de canvi climàtic, que ja era hora: el d'emissions de vehicles de CO2, ja aprovat; les activitats que generen CO2, o les emissions portuàries de grans vaixells. Vull entrar, en aquest cas, en algunes modificacions fiscals i en algunes de les coses que s'han dit. En primer lloc, l'IRPF. Qui paga menys, en aquest cas, seran també aquelles persones que ingressen menys, totes aquelles que ingressen menys de 12.450 euros. I qui ingressa més seran aquelles persones que guanyen més de noranta mil euros. I ho dic així de clar. És a dir, algú que pugui sostenir, com fa Ciutadans, que algú que guanya més de noranta mil euros avui a Catalunya és classe popular, és classe mitjana, és que no sap on viu, és que no sap quina realitat viu. I vostès confonen una cosa; és a dir, tothom que treballa, en aquest cas, hauria de cobrar una nòmina, però no tothom que cobra una nòmina és classe treballadora. Messi no és classe treballadora, i cobra una nòmina. El director, el CEO de «la Caixa, en aquest cas, no és classe treballadora, i cobren una nòmina. I això és el que vostès confonen. Perquè aquesta reforma fiscal afecta només l'1,5 per cent de la població. I en això, com que la política va d'interessos –i jo m'hi referiré–, vostès defensen l'1,5 per cent de la societat, nosaltres defensem el 98,5 per cent de la societat. L'impost de successions, el fem més just i progressiu; augmentem la recaptació en 190 milions d'euros. I, miri, ho sap tothom, i ho diu tothom, i ho diuen moltíssims economistes: les herències són una de les principals fonts de desigualtat que hi ha avui a les societats occidentals. I no existeix cap argumentació, cap, des de la cultura de l'esforç, que vostès en fan bandera, o des de la meritocràcia, que justifiqui eliminar aquest impost. I aquí hi ha dos models, dos models claríssims: el seu model, el de PP, Ciutadans i Vox, perquè vostès pacten amb Vox, que és... Per exemple, els hi diré una cosa que vostès probablement no saben; no sé si tots els diputats saben el que estan fent vostès a Andalusia o el que estan fent, en aquest cas, a Madrid, o ho saben els seus votants. Una herència de 5 milions d'euros –5 milions d'euros–, a Andalusia, sap quant pagarà? Una herència de 5 milions d'euros pagarà 13.700 euros. Sap quant pagarà una herència de 5 milions d'euros a Catalunya?, 1,2 milions d'euros. I aquesta és la diferència entre PP, Ciutadans i Vox, i la diferència entre En Comú Podem. I el que vostès fan té conseqüències, perquè, per exemple, a Andalusia, han hagut de tancar els centres de dia per a persones discapacitades perquè no tenen quartos perquè vostès els han regalat a les grans herències i han hagut de tancar els caps de setmana i els dies festius perquè vostès estan fent regals als rics. Aquest és el seu model i aquest és el model que estan pactant amb Vox. Vull destacar també l'impost d'instal·lacions elèctriques. I crec que és fonamental fer-ho perquè posem en marxa, en aquest cas, la fiscalitat verda i ho fem gravant grans empreses que tenen beneficis mil milionaris com, per exemple, són Endesa o Iberdrola. I després també vull parlar de la taxa turística, perquè de vegades es parla també des del desconeixement absolut. És a dir, és evident que augmentem la taxa turística, per exemple, a l'Ajuntament de Barcelona, posant un impost de 3,5 euros en, aquest cas, per pernoctació en hotels de cinc estrelles, però és que Berlín o Amsterdam tenen, en aquest cas, taxes turístiques iguals o similars. Miri, jo vull posar damunt de la taula també, en aquest cas, que crec que aquesta reforma fiscal, com també defensen Comissions Obreres i UGT, abona, o, en aquest cas, comença a caminar cap al terreny de la fiscalitat justa i també de la fiscalitat verda. I jo vull posar també damunt de la taula el que explicava el president de Foment del Treball, el senyor Sánchez Llibre, que parlava de que tenim un plantejament fiscal confiscatori. I demanava tolerància fiscal. Mirin, nosaltres, des d'En Comú Podem, tenim un missatge molt clar que els hi volem traslladar: la festa s'ha acabat. S'ha acabat la seva festa. Vull dir, ja n'hi ha prou de confiscar els nostres drets, perquè aquí lo que realment és confiscatori, en aquest cas, per exemple, és el rescat bancari de 60.000 milions d'euros, que vostès també sempre han defensat, i que va suposar la retallada dels drets dels treballadors i treballadores, per exemple, amb retallades a molts dels serveis públics. I aquí hi ha dos models antagònics. I ens hem de fer unes preguntes molt clares. És a dir, és raonable que avui l'1 per cent de la societat catalana pagui una mica més quan concentra el 30 per cent de la riquesa? És raonable que en una dècada de retallades, per exemple, als contribuents que van de 150.000 a 600.000 euros hagin augmentat un 52 per cent? O és raonable que aquelles persones que ingressen més de 90 mil euros –que només són 52.000 persones– paguin 60 euros més al mes per blindar els serveis públics, reduir les llistes d'espera o reduir les taxes universitàries? Nosaltres creiem que sí. Perquè vostès parlen molt de la pàtria i la bandera, però escolti, la pàtria i el patrimoni de les kellys, dels universitaris, dels treballadors de la Nissan són els serveis públics, són l'escola pública, és la sanitat pública, per exemple, i no és el que fan vostès. I, mirin, jo vull acabar amb una frase molt clara: vostès són el partit de la casta i de la gent de la pasta. I això és el que és Ciutadans –això és el que és Ciutadans. [[Alguns aplaudiments.]] I, per acabar aquest debat de pressupostos, si em permet trenta segons, en aquest cas, el president, vull acabar amb unes paraules d'Alexandria Ocasio-Cortez, que feia les primàries dels demòcrates, que deia «si algú ens diu que cal tornar enrere, que cal tornar al passat, els diem que nosaltres...
Diputat...
«...ens movem endavant; endavant per garantir la sanitat pública, per garantir salaris dignes, per lluitar contra els no..., per lluitar en favor dels nostres barris. Endavant.. Hem obert una etapa de canvi a Catalunya i la volem obrir ara a Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Diputat, moltes gràcies. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara de la diputada senyora Raquel Sans. Endavant.
Bon vespre. Gràcies, president, vicepresident, conseller, diputades, diputats. En aquest mateix Ple, hem presentat els pressupostos per a aquest 2020. Uns pressupostos que arriben després de dos anys de pròrroga, que han implicat moltes dificultats econòmiques que han patit de manera molt especial les persones més vulnerables. Uns pressupostos que arriben després d'una feina ingent del Departament de Vicepresidència i Economia, liderat pel vicepresident Aragonès, juntament amb un equip de grans professionals. Serveixin, doncs, aquestes paraules com un reconeixement. I, per què no dir-ho, com un agraïment a la tasca feta pels companys i companyes del Departament d'Economia, que a més han estat capaços de bastir un ampli acord amb formacions tan diverses entre elles com són Junts per Catalunya i els comuns. Uns pressupostos que posen el benestar i la justícia social de les persones al centre de l'acció governamental, i que busquen abordar dos grans dels grans reptes que tenim com a societat: reduir les desigualtats econòmiques, també les desigualtats de gènere, i donar resposta als greus problemes mediambientals. Uns pressupostos que finalment recuperen la despesa corrent respecte al 2010 i que situen en nivells de despesa anteriors a la crisi econòmica. I avui, que presentem aquesta llei que acompanya els pressupostos, la Llei de mesures fiscals i financeres, sent curosos, fa més que acompanyar, ja que, de fet, és la llei que possibilita l'aprovació d'aquests pressupostos. De la mateixa manera que ho fan els pressupostos, la llei d'acompanyament també busca revertir el que, en la nostra consideració, van ser errors estratègics del passat. Abraçar l'austeritat com un dogma, convertint les retallades en la despesa social en una llosa insuportable per a la majoria de la població, agreujant les desigualtats també amb una política fiscal regressiva. Només cal recordar que mentre la crisi econòmica va ser especialment sagnant amb les classes populars, el Govern, en aquell moment de Convergència i Unió, va eliminar, a la pràctica, l'impost de successions, la qual cosa va suposar per a la Generalitat deixar d'ingressar 102 milions d'euros, que es van quedar a les butxaques dels de sempre, agreujant encara més aquestes desigualtats econòmiques. Precisament, si seguim fent un exercici de memòria, per entendre quina és la posició del nostre grup en matèria de política fiscal, en el debat de la Llei de mesures del 2012, l'aleshores diputat Pere Aragonès, des de l'oposició, ja plantejava com a propostes d'Esquerra Republicana un impost sobre la banca, la reforma de l'impost de patrimoni, una reforma de l'impost de les grans superfícies comercials, o recuperar el darrer tram de l'impost de successions, entre d'altres. Perquè aquesta és la política fiscal que defensem des d'Esquerra Republicana. Ras i curt: que pagui més qui més té. I una màxima que, a més, ens hauríem d'aplicar encara més en temps de crisi econòmica. Perquè, tant des de l'oposició com ja amb l'entrada d'Esquerra al Govern, l'any 2016, amb el vicepresident Junqueras al capdavant, l'aposta per una fiscalitat justa i progressiva ha estat sempre la base de la nostra acció política. El 2012, com deia, des de l'oposició i en solitari. El 2017, des del Govern, amb el suport polític de la CUP, en aquell cas des de l'oposició, i avui, amb el suport polític dels comuns, també des de l'oposició. Des d'Esquerra hem estat capaços de teixir aliances amb les esquerres per anar construint una fiscalitat més justa i progressiva, i amb el desig ferm i sincer que aquestes aliances dels darrers dos pressupostos es puguin repetir en el futur per abordar, d'una vegada per totes, la reforma fiscal que necessita aquest país, perquè encara ens queda molt per fer, massa per fer, i moltes reticències per vèncer. I és important tenir perspectiva. I a mi el que em toca és posar de relleu la feina d'Esquerra en matèria de fiscalitat, una feina que avui ens permet estar en disposició de passar pàgina de l'anomenada «època de les retallades, perquè, malgrat un context d'absoluta anormalitat política, amb companyes i companys a la presó o a l'exili, no hem deixat de treballar, ni un sol dia, per donar resposta a les necessitats del país i de la seva gent. I, entrant ja en el cos de la Llei de mesures que avui presentem, podem afirmar que representa una reforma fiscal substantiva, una reforma que continua desbrossant el camí cap a aquesta fiscalitat verda i progressiva, que dona continuïtat a mesures iniciades la passada legislatura com el desenvolupament de l'impost sobre actius no productius de les persones jurídiques, o de reformes suspeses pel Tribunal Constitucional com l'impost sobre dipòsits bancaris que aposten clarament per aquesta fiscalitat més justa, on qui té més contribueix més i on aquest esforç solidari es posa a disposició del bé comú. Les mesures que inclou aquesta llei implicaran, com ja s'ha dit, una recaptació anual de 543 milions d'euros que enguany ja en seran 173. En matèria d'IRPF –també s'ha repetit– s'incrementen els tipus marginals per a les rendes més altes, de 90.000 a 175.000 euros. I aquí l'adjectiu és important, perquè, efectivament, com també han repetit els companys, estem parlant de rendes altes, malgrat que, doncs, alguns tertulians, amb molta presència televisiva, ens vulguin fer creure que 90.000 euros és el sou mitjà d'aquest país. Res més allunyat de la veritat. Això va de que l'1,5 per cent dels contribuents més rics paguin una mica més, mentre que el 6 per cent de les rendes més baixes paguin una mica menys. Així de simple. [[Aplaudiments.]] Quant a l'impost de successions, el que es canvia és la fórmula perquè els contribuents que rebin una herència i ja tinguin un patrimoni previ elevat –estem parlant de més de mig milió d'euros– hagin de pagar més. És a dir que qui tingui més i hereti més, pagui més. Perquè, com bé deia vostè aquest matí i ho repetia a la tarda, doncs, el que no volem és que les desigualtats, com passa en l'actualitat, s'heretin de pares i mares a fills i filles. Aquesta és una qüestió, doncs, que ens preocupa i ens preocupa molt. L'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats: es redueix la pressió fiscal per a les famílies monoparentals. Pel que fa a l'impost sobre estades en establiments turístics, doncs, reforcem un impost que, com ja s'ha dit, no afecta negativament en el nombre de visites, però que en canvi promou un turisme de més qualitat i un turisme més sostenible. Pel que fa a l'impost sobre habitatges buits, té la finalitat de combatre una absurditat; l'absurditat de tenir gent sense casa i cases sense gent. I, finalment, l'impost de les begudes ensucrades, un impost que ja compta amb gairebé tres anys d'aplicació i que està demostrat una mesura que millora la salut de les persones; un impost, com ha repetit la consellera Vergés moltes vegades, que el que persegueix no té un afany recaptatori sinó que el que persegueix és lluitar contra una xacra com pot ser l'obesitat infantil. Per tant, és un impost també important en aquesta línia. Amb totes aquestes mesures, l'objectiu és disposar d'una fiscalitat, com dèiem, més progressiva i verda. Precisament, aquesta llei desenvolupa noves eines en la lluita contra el canvi climàtic, com aquest nou impost ambiental a companyies elèctriques i de telecomunicacions, que grava l'impacte mediambiental per la seva activitat. També cal posar en valor l'impost de vehicles per les emissions de CO2 que vam aprovar en aquest mateix Parlament el passat mes de desembre i que pretén incentivar una mobilitat més sostenible. Però la Llei de mesures va més enllà de la fiscalitat. Ho saben bé les companyes de la CUP, que van ser imprescindibles perquè el 2017 poguéssim pactar la derogació de la Llei d'estabilitat pressupostària i recuperar la gestió directa de l'ATLL, de les Aigües Ter Llobregat, tal com recordava ahir la diputada Sirvent. Això va ser al 2017. El 2020 ens permetrà no només generar més recursos sinó també fer-ne una gestió més rigorosa. Aquesta llei permetrà a la Intervenció General avaluar també la gestió de recursos de l'Administració pública. No només volem gastar més sinó que també volem fer-ho bé. Avaluació i mirada llarga, perquè la Llei de mesures també fixa un marc, com ens recordava la diputada Escarp, de quatre anys com a mesura de referència a l'hora d'elaborar els pressupostos. Ens sembla bastant més democràtic això que deixar un deute a pagar a trenta o quaranta anys. I d'entre una munió de mesures sectorials, ens cal destacar-ne algunes que contribueixen a desenvolupar noves eines imprescindibles per construir una economia i una societat més inclusives, més equitatives i més sostenibles. La llei de mesures segueix treballant per convertir l'Institut Català de Finances en una banca pública, no en una banca política, en una banca pública. En l'àmbit de la cultura, la llei consagra l'1,5 per cent cultural; és a dir, que qualsevol pressupost d'obra pública haurà de reservar un 1,5 per cent per a la preservació i rehabilitació de béns culturals. En l'àmbit de l'educació, blindem la participació de les famílies en la gestió dels menjadors –importantíssim–, mitjançant convenis de gestió. En definitiva la Llei de mesures il·lustra l'aposta d'Esquerra per una fiscalitat progressiva i verda, però aquesta aposta no serà completa fins que no puguem recuperar els gairebé 700 milions d'euros de tributs suspesos pel Tribunal Constitucional. O els 16.000 milions d'euros de dèficit fiscal. O els 11.000 milions d'euros de compromisos impagats de l'Estat. No obstant, els diem amb convicció, que aquest és el camí, el camí de la justícia social i fiscal, un camí que hauríem emprès de forma plena si disposessin de totes les eines d'un estat propi. Perquè, el dèficit fiscal no ha de ser l'excusa per mantenir la injustícia social. Si volem un estat, el volem per garantir el dret de tota la ciutadania d'emprendre els seus propis projectes vitals.
Diputada...
Perquè... –acabo, president–, perquè, tal com va dir l'alcalde republicà de Barcelona, Jaume Aiguader: «Catalunya, si vol ser lliure, ha d'aprendre a ser justa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon vespre. Diputades, diputats, membres del Govern i consellers, en primer lloc, recollint inquietuds d'allà de la part darrera de la bancada, recordar l'article 80 del Reglament del Parlament pel que fa als horaris, perquè la conciliació familiar avui no és gaire possible, no? [[Aplaudiments. L'orador riu.]] Molt bé. Bé, un petit esment també al que deia la diputada Escarp amb relació a que en la llei de mesures i acompanyament, doncs, s'hi posa..., o s'aprofita per modificar moltes altres coses. De fet, sempre ha estat així, eh?, perquè, doncs, hi ha molts elements, moltes parts de llei o decrets vigents que formen part de..., o que s'han de tocar o retocar per poder afrontar tots els mecanismes que permeten desenvolupar un pressupost, i, per tant, sempre s'ha fet així. Si algú no hi està d'acord o algun grup parlamentari creu que no es fa correctament, hi ha temps suficient, entre pressupost i pressupost –i aquesta vegada encara n'hi ha hagut més–, per proposar o modificar aquest Reglament, no? En qualsevol cas, avui no toca, doncs, comentar-ho. Bé, jo faré esment no tant a entrar en els petits detalls de les diferents modificacions o propostes, doncs, que tenim en aquesta llei d'acompanyament, sinó també a valorar una mica l'escenari global, no? Ja s'ha dit, però jo crec que és important incidir-hi i repetir-ho, perquè no estem en un any normal, amb un pressupost normal, en un escenari polític normal. És un escenari, de fet, molt i molt complex, eh? De fet tenim un parlament o un govern, fins i tot, doncs, polítics sotmesos a una pressió i una repressió, eh?, començant pels mateixos membres de la Mesa del Parlament fins a múltiples persones, membres del Govern legítim, exdiputats i exdiputades, l'expresidenta del Parlament, sotmeses a represàlies, a presó i a exili. De fet, tenim tota una estructura de l'Estat, eh?, des del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, des del Jutjat número 13, el Tribunal Suprem, el Tribunal Constitucional –que ens vigila els impostos o lleis que aprovem al Parlament–, l'Advocacia de l'Estat, la fiscalia, la Junta Electoral Central –que no té competències però que també hi incideix–, el Tribunal de Cuentas, etcètera, per tant, tenim un 155 que des de la política continua per la via judicial, està continuant... Per tant, elaborar un pressupost i una llei d'acompanyament en aquestes circumstàncies, com poden entendre, no és normal, eh? De fet, un 155 econòmic que encara continua; ja s'ha dit i hi insistiré. El diputat Aragonés deia «una autonomia intervinguda. Certament, tenim un 155 econòmic que continua. Com continua? Doncs continua amb els diners que se'n van i no tornen, continua amb la deslleialtat de l'Estat pel que fa al deute històric amb Catalunya, continua amb el no desenvolupament del que es pressuposta per a inversions a Catalunya... Per tant, és un 155 d'intentar ofegar l'economia, però també la societat i, per tant, la ciutadania catalana. Per tant, no estem en un marc normal per fer un pressupost ni una llei d'acompanyament de pressupostos. S'ha dit també, tenim uns objectius de dèficit injustos, eh?, injustos en un marc en què els darrers anys l'Estat incrementa progressivament la seva recaptació cap a l'Estat central, però descendeix la recaptació o els recursos que poden aprofitar directament les comunitats autònomes. A més a més, l'Estat deriva cap a les comunitats autònomes, i també cap a les administracions més petites, els ajuntaments també, la responsabilitat de contenció i restricció pressupostària, i no distingeix ni valora aquelles administracions que sí que compleixen o que són més aplicades fins i tot amb els objectius de dèficit o topalls de despesa o regla de la despesa. No fa distincions, i a totes per igual els aplica la mateixa mesura. Per exemple, aquest any, com el vicepresident Aragonès exposa, doncs, amb tot d'honor, la primera vegada que la Generalitat compleix els objectius de la Llei orgànica d'estabilitat, deute i regla de la despesa. Molt bé. De què ens serveix? L'Estat ens continua imposant, igual a la nostra comunitat que en altres comunitats, l'objectiu zero de deute. Ara, l'ha flexibilitzat, el 0,2 per cent, que no és cap regal, també ha cedit, no és un regal perquè n'hauràs de pagar després l'interès. Però, en qualsevol cas, la pregunta que ens hem de fer: un pressupost que fem en aquest escenari d'intentar fer bondat amb l'Estat..., tampoc ens compensa. La Generalitat tampoc té la capacitat de poder fer política pròpia recaptatòria. Gairebé el 90 per cent dels tributs els recapta l'Estat; els recapta i no els torna. Ja s'ha dit: els torna tard, escassos i malament. Els torna en forma d'avançament, de bestreta, i a més a més hem de pagar interessos del FLA. Per tant, no estem en unes condicions normals pressupostàries, eh? Aquí, de fet, el que estem fent és un pressupost que gestiona bestretes, gestiona les bestretes que l'Estat, de bon rotllo, ens vol anar cedint, perquè quan no té bon rotllo ens les tanca. Exemple, l'agost passat, eh?: «No farem la liquidació; au, vinga, tancament de caixa que va haver d'afrontar el vicepresident i conseller d'Economia Aragonès. Això són deslleialtats contínues de l'Estat en aquest marc del que jo en dic «un 155 econòmic. És a dir, Catalunya, la Generalitat, aquest Parlament tenim el 100 per cent de les responsabilitats respecte als ciutadans. Els ciutadans es queixen a nosaltres quan una cosa no va, quan l'R3 no funciona, quan l'AP-7 es col·lapsa, quan la línia 9 del metro no s'acaba..., però no tenim els recursos per fer-hi front. De fet, com que a més a més hi ha l'incompliment de l'Estat, no és que en tinguem el 100 per cent de responsabilitat, moltes vegades el sobrepassem, el 130 o 140 per cent, perquè hem de fer front a allò que l'Estat no fa. Per tant, amb tot aquest marc, eh?, amb aquest dèficit fiscal permanent, amb aquest –s'ha dit també– dúmping fiscal que fan altres comunitats, amb les inversions a Catalunya per sota del nivell d'execució més baix dels darrers anys, amb tot això jo crec que també toca felicitar, com ja vaig fer el dia de la comissió, el Departament d'Economia i la Vicepresidència, perquè malgrat tota aquesta situació, doncs, hem pogut tirar endavant uns pressupostos, i gràcies també a la responsabilitat del Govern del president Torra, perquè malgrat la situació política del Govern de coalició, doncs lo important aquí, que ha primat, és la ciutadania de Catalunya i, per tant, no deixar el país un altre any sense pressupost. Per tant, com ja s'ha reiterat, són els pressupostos de la responsabilitat, uns pressupostos fets en un marc molt difícil des d'un punt de vista polític. [[Remor de veus.]] Si l'haguéssim fet nosaltres sols –també ho ha dit la companya Pallarès–, segurament no haguessin set iguals, però estem en un govern de coalició i ens ha calgut també el suport del grup dels comuns. Per tant, hi ha mesures que, evidentment, no ens agraden a Junts per Catalunya però que hem de ser conscients de que hem de flexibilitzar-nos tots plegats per poder tirar endavant aquests pressupostos i, per tant, hem hagut d'acceptar introduir també amb el nostre esforç parlamentari, doncs, algunes mesures per tirar-lo endavant. Per exemple, ens hagués agradat..., home, per exemple ens hagués agradat que aquest deute de l'IVA del 2017 hagués constat amb els ingressos, aquests 400 i escaig milions d'euros. Què ens hagués agradat més? Home, doncs fer un esforç contra l'Estat i posar en el pressupost d'ingressos el deute de la disposició addicional tercera de l'Estatut; ja no l'acumulat, que serien alguns, segurament, mils de milions, però com a mínim el d'aquest any. Per què? Home, perquè a més a més estem, doncs, amb un soci de govern que ha set facilitador d'un govern de l'Estat i un soci necessari per aprovar el pressupost que forma part de la coalició de l'Estat. Per tant, creiem que aquest era un bon moment per ajudar a que aquests 1.000 i escaig milions, més aquests 400 milions de l'IVA, però, a més a més, el deute, per exemple, dels acords de Mossos d'Esquadra, 800 milions d'euros, això posat en el pressupost com a ingressos hagués permès, doncs, majors inversions, més despesa social, però sobretot una cosa que a nosaltres no ens agradava tampoc, que és aquesta puja de la fiscalitat, eh? D'acord que s'ha mirat de fer el menys coercitiva possible, que afecti menys part de la població, però, en tot cas, no deixa de ser puja de la fiscalitat, puja de l'impost de successions. I, per tant, què estem fent? Ens estem menjant allò que l'Estat ens fa de greuge contra Catalunya... A qui l'hi estem derivant? A la ciutadania. I, per tant, nosaltres creiem que hi havia altres mesures per fer-ho. Per exemple, com dèiem, tenint en compte els socis que permetrem tirar endavant aquest pressupost, doncs, era posar ingressos de l'Estat en el dallò. Per tant, aquest és un tema, doncs, que per nosaltres ha estat clau. Però, en tot cas, com dèiem, la nostra part, també, de responsabilitat i de negociació amb la coalició, doncs, permet que ho tirem endavant, encara que del tot, cent per cent, no ens agradi. Celebrem, per tant, per un costat, que s'abaixi el topall per a les rendes més baixes. Com deia, no compartim que s'apugin les rendes superiors, no tant pel fet, sinó perquè tenim un estat que ens deu diners, però, en lloc de reclamar-l'hi o de forçar-lo, el que fem és carregar-lo a la ciutadania. Hem negociat també que s'apliqui la bonificació de l'impost de successions, no només amb els cònjuges, sinó també amb els descendents, i sobretot amb els orfes menors de vint-i-un anys. I també, doncs, com dèiem, doncs sí que hem compartit tot el tema de la persecució del frau fiscal, intentar fer política més justa, política igualitària, els impostos ambientals per fer un país que avanci cap a aquests objectius del 2030, l'emergència climàtica, el salari mínim de referència, etcètera. En el tema de taxes universitàries, haguéssim preferit fer-ho de forma esgraonada, que pagui més qui més té, no fer-ho universal, justament amb aquesta política que els grups que m'han precedit han anat defensant: qui més té, que pagui més; qui menys té, que pagui menys. En canvi, en la taxa universitària, doncs no ho hem pogut negociar i s'ha fet universal. Per tant, pagarà igual de menys el que ja té molt que el que té poquet, i pensem que del tot no és just; ho haguéssim fet diferent, eh? En qualsevol cas, doncs, tirarem endavant aquesta llei de mesures i votarem en contra, doncs, d'aquesta esmena a la totalitat...
Diputat...
Tindrem temps suficient de debatre, doncs, en les al·legacions que es presentin. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Passem a la votació de les esmenes a la totalitat, de retorn del Projecte de llei de mesures fiscals, financeres, administratives i del sector públic i de creació de l'impost sobre les instal·lacions que incideixen en el medi ambient. Comencem la votació. Comença la votació. Les esmenes a la totalitat han estat rebutjades per 57 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. Per tant, continua el procés parlamentari del projecte de llei. No hi han més temes a tractar a l'ordre del dia d'avui. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Gràcies.