Es reprèn la sessió. Molt bon dia a totes i tots. [[Projecte de llei del Pla estadístic de Catalunya 2017-2020 i de modificació de la Llei 23/1998, del 30 de desembre, d'estadística de Catalunya]] [[200-00005/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: debat i votació del dictamen de la comissió sobre el Projecte de llei del Pla estadístic de Catalunya 2017-2020 i de modificació de la Llei 23/1998, del 30 de desembre, d'estadística de Catalunya. D'acord amb els articles 118.5 i 121.1 del Reglament, té la paraula, per a presentar els treballs de la comissió, el senyor Oriol Amat, que en fou designat ponent relator.
Gràcies, molt honorable presidenta. Anava a mirar si hi havien consellers... Diputats, diputades, bon dia a tothom. Saludo també el director de l'Institut d'Estadística de Catalunya, el doctor Frederic Udina, i l'equip, també, de l'Idescat. Faré una intervenció molt breu en qualitat de ponent de la llei. Simplement, en primer lloc recordar que tinc entès que és la primera llei que aprovem en aquesta legislatura, llei amb tramitació completa, eh? –amb tramitació completa; n'hem fet de lectura única, n'hem fet altres–, amb tramitació completa. Per tant, doncs, és un gran dia. A més, també és un gran dia perquè avui és l'aniversari del nostre company, el... Com que no hi és, de moment no el felicito, perquè, si no, el posaré en evidència; ja, si després ve, ja el felicitaré. Bé, simplement una intervenció molt breu per fer uns agraïments. En primer lloc, als diferents components de la ponència dels diferents grups que han participat en els treballs. Ha sigut un plaer treballar amb ells. Des del primer dia ens vam proposar, doncs, fer feina i fer feina el millor possible per fer un país millor i, per tant, doncs, un agraïment a tots ells. Volia també agrair a l'Idescat –al seu director, però també al personal de l'Idescat– i al Departament d'Economia, al senyor David Camps, la Montse Bernades i altres companys que ens han ajudat molt en la preparació de la tramitació d'aquesta llei. Volia donar les gràcies també als serveis del Parlament, entre ells el lletrat Ferran Domínguez i l'assessora lingüística Marta Payà, per destacar-ne alguns. Tots han funcionat molt bé, ens han ajudat molt. És la seva feina, però crec que l'han feta molt bé i, per tant, ho volia destacar. També volia destacar la feina de en Jordi Font. En alguna de les reunions, doncs, teníem tots uns resums del que feien els diferents grups i tot i, doncs, hi havia una persona a darrere preparant molt bé aquesta feina. La volia destacar. I simplement, per acabar, dir que els diferents grups van preparar, van formular 45 esmenes. D'aquestes 45, 27 han sigut acceptades o transaccionades. N'han quedat 18, que són les que votarem avui. I per acabar, simplement dir que és un luxe, un privilegi, poder participar en la tramitació d'una llei i treballar colze a colze amb companys de diferents partits, amb orígens i destinacions molt diferents, però que podem treballar junts, fer moltes coses i, per tant, és un exemple de tot el que es pot fer quan hi ha bona voluntat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Amat. A continuació, passem a la intervenció dels grups parlamentaris per a la defensa de les esmenes presentades. Posteriorment, intervindran els altres grups parlamentaris per a posicionar-se sobre el text. En primer lloc, per a la defensa de les esmenes presentades per part del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Alfonso Sánchez.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, hoy hace más de siete meses que se inició el trámite para aprobar el Plan estadístico de Cataluña. Aquel día el conseller Oriol Junqueras, que hoy no nos acompaña, nos hablaba de actualizar el plan de estadística como siempre se había hecho cada cuatro años, y esta vez venía con retraso. Veamos qué significa «actualizar para el conseller. Desde Ciutadans hemos presentado enmiendas al texto pensando siempre en un servicio ejemplar para los ciudadanos, que cumpla con su cometido y sea totalmente despolitizado. Uno de los puntos que hemos puesto sobre la mesa es el de expresar la necesidad de colaboración con el Instituto Nacional de Estadística y otras administraciones públicas de España en una línea de trabajo común para desarrollar adecuadamente los respectivos planes y actividades estadísticas. Les recuerdo que Eurostat prevé la cooperación entre entidades de un mismo país, puesto que en el punto de unión con Eurostat es la entidad de estadística nacional, en este caso el Instituto Nacional de Estadística es el punto de unión con el resto de Europa. Por lo tanto, no desconecten de Europa. Otro grupo de enmiendas que hemos presentado se centran en la intimidad de los datos de todos los catalanes; queremos que el acceso a datos personales por parte del Idescat sea para uso con fines exclusivamente estadísticos. Esto tan simple, tan lógico, tan de sentido común, se rechazó en la ponencia del plan, lo quieren eliminar. ¿Para qué quiere el Idescat los datos sino para elaborar estadísticas? ¿Qué quieren hacer con los datos personales de todos los catalanes? No es que sea lógico y normal que un instituto de estadística use datos para elaborar estadísticas: es que debe ser así. Los datos personales de todos los catalanes deben contar con toda la seguridad posible. Está en juego su intimidad. En la modificación de la ley no se ha aceptado nuestra propuesta de añadir el tratamiento conforme a la Ley de protección de datos. Oigan, no se debe dudar en ofrecer seguridad y confianza a los ciudadanos añadiendo nuestra enmienda, donde proponemos que la Ley de estadística se ajuste al ordenamiento jurídico vigente sin dudar y de una manera clara. Y no solo eso, sino que también quieren permitir ceder datos a terceros sin el consentimiento expreso de los ciudadanos, cosa que vulnera totalmente la Ley de protección de datos. Les vuelvo a preguntar: ¿qué quieren hacer con los datos personales de los catalanes? Porque ustedes tampoco quieren poner requisitos para el acceso a los datos por parte de terceros. Vemos necesario un mecanismo de control a las entidades que acceden a esos datos. Hemos propuesto que para acceder a los datos se cumplan unos mínimos de seguridad. Uno: que indiquen el propósito de obtener los datos y para qué los quieren. Dos: que los datos estén anonimizados expresamente. Tres: que se comunique a las personas, a los ciudadanos, que se están utilizando sus datos; para qué finalidad y con qué tratamiento. Ustedes no han querido aceptar estas medidas de control que les hemos propuesto. Otro punto importante, que desde Ciutadans pensamos que debe renovarse hacia la modernidad y la transparencia, es el nombramiento de la Junta de Gobierno, y en concreto de la dirección del Idescat. Sorprendentemente, ningún grupo apoyó la propuesta de Ciutadans y prefirieron seguir eligiendo al director o directora del Idescat por el método dactilar. Solo Ciutadans propuso una forma diferente para elegir a la dirección, que no es ni más ni menos que por concurso. Desde Ciutadans hemos sido responsables y hemos querido dotar al Idescat de transparencia y una gestión despolitizada, siendo así realmente un instituto de estadística autónomo. Sobre el nombramiento de director o directora del Idescat, les resumo nuestras tres principales propuestas. Primero: un concurso abierto a todos los ciudadanos, donde cuenten con los conocimientos y la experiencia y no cuántos amigos tienen en el Parlament. Dos: que para poder presentarse se tengan al menos quince años de experiencia como profesional en la estadística, la matemática o la probabilidad. Y tres: que, por supuesto, no esté afiliado a ningún partido político ni a ninguna asociación. En definitiva, queremos tener profesionales de la estadística al frente de las instituciones como el Idescat, y no profesionales de la política mediante nombramientos dactilares. En vez de tener profesionales de estadística al mando, ustedes prefieren a los suyos. En la Junta de Gobierno del Idescat, un organismo que debía ser autónomo para no poner en duda las estadísticas de Cataluña, tenemos al conseller Junqueras, tenemos al señor Josep Maria Jové y a Pere Aragonès: todos de Esquerra Republicana. De la junta, de seis miembros, son ustedes tres miembros de Esquerra Republicana de Catalunya que tienen el control absoluto de la institución. Señor Junqueras, no nos gusta que se ponga en duda el Idescat por tener políticos al mando. Pensamos que deben ser expertos quienes deben dirigir la institución, y no amigos o compañeros de partido. Queremos transparencia en el Idescat. Actualmente hay una lista enorme de políticos dentro del Consejo Rector del Idescat, dentro del Consejo Catalán de Estadística, dentro de la presidencia y la vicepresidencia. Señor Junqueras, ¿cuánto nos gastamos todos los catalanes en esta estructura política? Me gustaría saber si las intromisiones políticas en institutos que deberían ser autónomos también nos cuesta dinero y cuantificarlo. Y para ir acabando mi intervención; nuestro grupo solicitó un dictamen al Consell de Garantías Estatutarias de Cataluña denunciando todos estos hechos que les he relatado y otros de calibre jurídico y muy técnico, para arrojar luz sobre nuestras sospechas, y con el dictamen en la mano podemos asegurar lo siguiente en dos puntos. Uno: que esta Ley de estadística es conforme al Estatut y la Constitución siempre y cuando respete el conjunto del ordenamiento jurídico y especialmente la normativa en protección de datos. Y gracias a Ciutadans a ustedes les debe quedar claro que cualquier cosa que hagan han de hacerla conforme a la ley y no saltándosela. Dos: que, aunque el Govern de la Generalitat haya presentado esta norma como una norma de adaptación a la Unión Europea en materia de estadística, dicha normativa no es de aplicación directa, porque el Idescat no es un organismo estadístico nacional de un estado miembro de la Unión Europea, por lo que ustedes cogen de Europa lo que les interesa y el nombramiento del director del Idescat lo quieren seguir haciendo a dedo. A Europa no le gusta la forma de elegir la dirección del Idescat. Ustedes quieren disfrazar al Idescat con banderas europeas, pero la única bandera que lleva es la de su partido. Es otra de esas medias verdades que nos cuentan; porque para venderlo somos muy europeos, muy modernos, pero ustedes realmente siguen siendo los mismos. El Govern del 3 per cent, del capitalismo de amiguetes, del «neveréndum. Le digo esto porque la Unión Europea exige que el organismo sea autónomo, lo cual únicamente lo ha querido el Grupo Parlamentario de Ciutadans; porque ni el PSC, ni el PP, ni Catalunya Sí que es Pot, ni CUP, ni por supuesto ustedes han querido un proceso democrático de elección. Todos votaron en contra en la ponencia. Ustedes han utilizado como excusa este plan de estadística para dejar la puerta abierta a los millones de datos personales de todos los catalanes y seguir teniendo la posibilidad de colocar a los suyos en los órganos de dirección. Desde siempre este plan ha sido simplemente una renovación según las necesidades del momento, tanto por requerimientos a nivel autonómico, estatal como europeo, que hacen necesarias modificaciones en el texto para adaptarse y no estar en la cola de Europa. Al principio le dije que veríamos su manera de actualizar el plan de estadística, y hemos visto que su fórmula es seguir como siempre, vulnerando el ordenamiento jurídico y poniendo políticos en los cargos de responsabilidad. Señor Junqueras, les pedimos que recapaciten sobre el texto presentado. No queremos ni más chiringuitos políticos, ni mayor opacidad, ni más humo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sánchez. A continuació, per a defensar l'esmena del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Bé, bon dia. Gràcies, senyora presidenta. He de dir-li sincerament que crec que aquest projecte d'estadística torna al Ple en unes condicions infinitament millors que les que el va sotmetre amb el debat de totalitat. Crec que hem fet un bon treball i em sento orgullós d'haver-hi participat, i voldria agrair expressament, tal com vaig fer a la comissió, el treball i sobretot l'actitud del ponent relator, l'Oriol Amat. Crec que ens ha ajudat moltíssim a aconseguir que el text surti millor de com va entrar. I he de dir que, si no l'hem pogut acabar de polir del tot i si no hi ha hagut un acord total, no ha estat per manca d'esforços per la seva part. I aquí voldria sotmetre a la consideració de la cambra un element de reflexió global, no?, amb aquesta llei i amb altres. Hem notat en la tramitació d'aquesta llei una cosa que és freqüent i és que en ocasions no és el legislatiu el que controla l'executiu, sinó l'executiu el que controla el legislatiu i el que acaba donant instruccions al grup majoritari, i li diu què pot fer i què no pot fer. Jo ho puc entendre, que és veritat que quan es governa el grup que dóna suport tingui l'input del Govern, però no que s'acabin intercanviant els rols i les funcions. Dit això, que no treu, en absolut, la valoració positiva del treball que s'ha fet, jo crec que ha estat molt evident que aquest projecte ha estat molt marcat per l'Idescat i els seus responsables. Fins i tot algunes de les coses que no s'han pogut resoldre definitivament, crec sincerament que tenen a veure amb un cert sentit patrimonialista dels responsables de l'Idescat. I ho dic en el millor sentit del terme. És normal: algú que ha construït, ha parit, ha cuidat, ha «mimat, ha desenvolupat l'Idescat, doncs, té una manera d'entendre'l i el defensa fins a les últimes conseqüències. Però algunes vegades s'hauria de deixar que entressin visions des de fora. Però, vaja, hi insisteixo, no és una crítica; en qualsevol cas, és una valoració que segur que els responsables actuals de l'Idescat ho fan perquè senten una cosa amb molt d'orgull, pròpia, des d'aquest punt de vista, i crec, sincerament, que es pot valorar en aquest sentit, perquè motius n'hi han. Per això nosaltres mantindrem les nostres esmenes, especialment aquelles que tenien un objectiu que hem compartit amb la CUP, curiosament, sense haver-les pactat, sense haver-les vist, que és obrir el ventall, fonamentalment, d'utilització del sistema estadístic de Catalunya perquè no fos estrictament només l'Idescat l'àmbit que ho pogués desenvolupar. Voldria referir-me també a les observacions plantejades pel Grup de Ciutadans i la petició del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries. A veure, nosaltres no compartim les raons, en absolut, i ho intentaré explicar, tot i que evidentment respectem el dret d'aquest grup a portar-ho al Consell de Garanties Estatutàries, perquè per això existeix, des d'aquesta perspectiva. Començo dient que, amb relació a algunes de les crítiques polítiques i de tècnica legislativa al projecte de llei que ha fet Ciutadans, nosaltres les compartim. És a dir, creiem, per exemple, que una de les deficiències d'aquest projecte de llei no s'hauria d'haver produït mai: el fet, per exemple, que s'aprofiti l'elaboració del Pla estadístic de Catalunya, que és una cosa puntual, per a uns anys concrets, per fer modificacions legislatives de la Llei d'estadística, que requerien possiblement un àmbit de debat, en la mesura que és estructural. Però, vaja, que això sigui un vici polític i un problema de tècnica legislativa no permet imputar-li qüestions d'inconstitucionalitat o de ser contraris a l'Estatut d'autonomia de Catalunya, com crec que molt ajustadament ha dit el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries. En qualsevol cas, val a dir que també en aquest sentit és positiva la tasca de la ponència, perquè, gràcies als esforços i al treball molt ben fet –que ja ho ha destacat l'Oriol Amat– que han tingut els lletrats i els serveis del Parlament, hem pogut minimitzar aquesta qüestió. Perquè al començament ens va venir aquest projecte de llei amb un totum revolutum, barrejat entre el que eren reformes de la Llei d'estadística i el que era la modificació del pla estadístic. I ens han suggerit, i ho hem acceptat, separar-ho, amb la qual cosa tenim un projecte de llei que, malgrat que té dos objectius, diferencia ben clarament..., i, per tant, els riscos d'inseguretat jurídica que sempre comporten aquestes tècniques, doncs, han desaparegut. De totes maneres, deixin-me dir-los una cosa. Si alguns dels que estem aquí –alguns dels quals, a més, formen part del Govern– critiquem això quan ho fa el Govern espanyol, crec que és just també criticar-ho quan ho fa el Govern català, que malauradament, en aquest sentit, ha agafat els pitjors vicis del parlamentarisme espanyol des d'aquesta perspectiva. I és no tenir present el tema de la seguretat jurídica, que és un aspecte bàsic d'una funció parlamentària. Un altre aspecte a destacar és el que té a veure amb el tema dels òrgans de govern de l'Idescat. A veure, nosaltres compartim la preocupació al voltant del que són els mecanismes d'elecció dels càrrecs, dels alts càrrecs del Govern, d'aquests i de tots, i crec que aquest país no ho tenim resolt. A un servidor li agradaria poder viure en un país en què els alts càrrecs del Govern tinguessin una designació professional i poguessin sobreviure diferents governs; en alguns moments enyorem algunes administracions com la francesa en aquest sentit. Entre altres coses, perquè això ens donaria molta més solvència, perquè si complicats són canvis de polítiques constants i una certa actitud adamista quan entren els consellers, clar, si en comptes de tenir quinze Adams consellers i conselleres tens seixanta Adams directors generals, que creuen que el món comença quan arriben ells, doncs, la cosa dificulta moltíssim..., i genera a l'Administració pública una cosa que nosaltres hem vist, que és l'efecte Penèlope, no?: tothom vol descobrir el món a partir que arriba ell i menysprea l'actuació dels que han anat abans, encara que siguin del seu propi partit. Llavors, nosaltres compartim, jo comparteixo aquesta crítica, però d'aquí a plantejar que el mecanisme que avui sotmetem a consideració d'aquesta cambra, del nomenament, doncs, és un mecanisme que propicia el clientelisme, la manca d'independència política o el problema del control de les dades d'aquest país, crec que és una certa exageració, i així li ho hem fet saber al Grup de Ciutadans. Un servidor és dels que creu que no hi ha legislació al món que sigui capaç, només com a legislació, de garantir ni la independència dels càrrecs que es nomenen ni molt menys l'honestedat; això no es resol a través de la legislació. La legislació ho pot propiciar, hi pot contribuir, però la legislació no ho fa. I tenim exemples molt recents a la història d'aquest país: tenim membres del Consell General del Poder Judicial proposats a nom de Convergència i Unió, magistrats que han acabat a la presó, i van ser elegits amb un sistema suposadament, diguéssim, amb garanties; tenim, fa dos dies, l'incident que hem hagut de viure en aquesta cambra al voltant de l'excap de l'Oficina Antifrau, amb un procés que teòricament és un procés que té tot el mecanisme de garanties, de control, de no sé què, i, en canvi, què ha passat? Bé, doncs, el que ha passat és que hi han coses que només pot resoldre la mateixa dignitat del professional elegit. I en aquest sentit nosaltres creiem que el text que arriba aquí arriba francament millorat. Per què arriba francament millorat? Perquè..., no ho sé, si el mecanisme del concurs o la terna podria millorar, però crec que el text que al final es sotmet a consideració té alguns elements bàsics. D'entrada, ens queda ben clar que el director o directora de l'Idescat ha de tenir un perfil professional, i això és important. Això és una valoració que farà el Govern, que en definitiva és un òrgan que depèn del conjunt de l'Administració. Però hem plantejat i hem aconseguit, i crec que són les esmenes que hem aconseguit col·locar el Grup de Catalunya Sí que es Pot, dues coses importants: un únic mandat i, a més a més, que la destitució del director o directora de l'Idescat no sigui una cosa de lliure disposició del Govern, sinó que estigui profundament taxada per raons de naturalesa professional. Crec que amb aquestes condicions garantim que el que vulgui ser professional i independent del Govern ho pugui ser, i el que no vulgui ser-ho no ho serà, fem la llei que fem, des d'aquesta perspectiva. Llavors, en aquest sentit, jo, plantejant i acceptant que possiblement podríem haver millorat aquest tema, em sento satisfet d'aquest element de diàleg i de millora que hem pogut establir i que dóna resultat..., uns mecanismes de més garanties al voltant de l'elecció de la direcció de l'Idescat. Per cert, deixin-me dir-los una cosa. No sé si vostès s'hi hauran fixat, que és curiós, no?, però el fons del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, per salvar aquesta llei, tira mà de la doctrina del Tribunal Constitucional, aquest tribunal que alguns han decidit fer votar en aquest Parlament que no el reconeixem, no? Una certa ironia, però, vaja, a vegades la vida té aquestes coses. Acabo amb una qüestió que crec que és important. Crec sincerament que no es pot dir que amb el text que avui tenim no hi ha mecanismes de protecció de dades, i menys es pot dir que hi ha un risc de control de les dades dels ciutadans de Catalunya. No es pot dir, entre altres coses, primera, perquè, com tothom sap, i ho hem discutit molt a la ponència, l'Idescat treballa amb arxius estadístics, no treballa amb arxius personals des d'aquesta perspectiva; segona, perquè, a més a més, jo crec que la normativa general de protecció de dades protegeix suficientment aquestes qüestions. Vaja, tal com els he dit, ens sentim satisfets de la tasca que hem fet. Volem tornar a agrair al company, amic Oriol Amat tot el procés que ha fet, que ha facilitat, sincerament, el nostre treball. I nosaltres mantindrem les nostres esmenes en votació, fonamentalment perquè quedi clar que hi ha una oportunitat de millora, i la propera vegada que una llei d'aquesta naturalesa vingui al Ple, doncs, algú les podrà rescatar, per si es pot millorar aquest text. Però, en qualsevol cas, felicitats per la tasca feta, i sobretot, com que em consta que igual és una de les darreres coses que fa l'actual director de l'Idescat, agrair-li els serveis prestats al país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Grup Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Juan Milián. [[Remor de veus i rialles. Pausa.]] Si us plau...
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats, abans que res, igual que els companys que m'han precedit, doncs, voldria donar les gràcies al lletrat de la ponència i als serveis parlamentaris, que ens han ajudat a fer millor la nostra feina, i també vull donar les gràcies al senyor, al diputat Oriol Amat, i felicitar-lo per la feina eficient que ha fet com a relator de la Ponència del Projecte de llei del Pla estadístic i de la modificació de la Llei estadística de Catalunya. Ha fet una bona feina, professor; no només ha mostrat una bona disposició, una bona predisposició al diàleg, sense prejudicis, cosa que trobem a vegades a faltar a la política catalana, sinó que, fins i tot, a vegades ens ha perseguit per a tenir la nostra opinió i fer millor aquest projecte de llei. També m'agradaria donar les gràcies a un altre dels meus professors, el senyor Frederic Udina, director de l'Idescat, del qual he tingut la sort d'aprendre no només a la Pompeu Fabra, sinó també al Centre d'Estudis d'Opinió i ara al Parlament, amb aquesta llei que versa directament sobre la seva feina. Cal dir que el senyor Udina també es va reunir amablement, des del primer moment, amb els que serien ponents de la llei per explicar-nos les modificacions del Pla estadístic i respondre qualsevol dubte. Bé, tot i l'estima cap als dos professors, no puc dir que votarem a favor de tot el Pla estadístic i de la modificació de la llei. Sí que ho farem a la majoria del seu articulat, però també votarem a favor d'alguna de les esmenes presentades; entre altres, òbviament, les del Partit Popular. Hem mantingut vives dues esmenes que havíem presentat i que no ens han acceptat en ponència. Les dues tracten del mateix, de la protecció de dades. Per això segurament no esgotaré el meu temps, però sí que m'agradaria fer algunes valoracions. Aquest és un projecte aprovat dues vegades pel Govern de la Generalitat, ja que l'aprovació, l'abril de l'any passat, va decaure al quedar dissolta la cambra. L'últim Pla estadístic, el cinquè, caducava l'any 2014; per tant, l'Idescat està treballant amb un pla prorrogat, amb un pla antic. Això no és quelcom excessivament greu; seria pitjor, doncs, treballar amb uns pressupostos prorrogats. De fet, ha passat amb altres plans, ja que és com una tradició que cada pla s'aprovi dos anys després que caduqui l'anterior. En tot cas, certa continuïtat en la feina de l'Idescat és positiva, perquè les dades amb què es treballa no només ens permeten veure una fotografia de la realitat social i econòmica de Catalunya, sinó que també ens permeten veure, doncs, la pel·lícula, no?, la seva evolució. I això només és possible si hi ha continuïtat, si les dades són comparables any rere any. En aquesta mateixa línia, les estadístiques han de ser comparables també amb les que es publiquen a altres autonomies, a l'Estat o institucions europees. No obstant, també és positiu que els plans estadístics tinguin certa evolució, com la té una societat que en els darrers anys ha evolucionat notablement. Sorgeixen noves tecnologies, noves necessitats, noves realitats..., en definitiva, realitats que necessitem mesurar. És necessari mesurar, és fonamental en política; més avui en dia, amb una realitat cada cop més complexa i amb una política que, per molt que alguns ho neguin, cada cop afecta més parts de la nostra vida quotidiana. És fonamental per a les polítiques públiques conèixer la realitat social i econòmica. Obtenir dades, processar-les, analitzar-les, té un preu, és cert, té un preu; un preu que no sol ser baix, però sol ser un estalvi de recursos públics, perquè ens permet treballar sobre una base de coneixements sòlida, evitar les ocurrències, que a vegades tenen uns costos molt superiors al preu d'una bona anàlisi, i evitar els prejudicis, que moltes vegades són el fonament dels populismes, d'aquests que exageren allò negatiu de la nostra societat i la nostra economia, amb l'únic objectiu de fer-se amb el poder i, després, gestionar-lo malbaratant recursos públics i provocant el mal que deia que pretenien evitar. Així doncs, l'estadística és una bona arma contra el populisme i, per tant, mereix tot el meu respecte. De fet, la realitat és la millor arma contra el populisme, i és l'estadística el que ens permet conèixer millor aquesta realitat, que no pas els prejudicis. Darrere de les estadístiques, de la fredor dels números, hi ha persones i se'ns mostra una realitat social i econòmica a Catalunya que és plural i canviant. I és una realitat que s'ha de conèixer per fer bé la nostra feina, legislar i impulsar polítiques públiques i fer-ho amb rigor. Per tant, aplaudim que un dels objectius generals del pla sigui promoure l'augment de l'ús de la informació estadística amb finalitats d'investigació científica, recerca i avaluació de polítiques públiques; també, òbviament, per a iniciatives privades. De totes maneres, hem d'anar amb compte, perquè aquest debat no és tan tècnic com algú podria pensar a priori. S'introdueixen canvis sobre la regulació dels òrgans de govern de l'Idescat, l'accés, l'ús i la integració dels registres administratius a càrrec de la Generalitat, l'ús d'informació administrativa per a la realització de les estadístiques d'interès de la Generalitat, la difusió dels resultats estadístics, la creació i la regulació del registre de fitxers estadístiques o l'accés a dades confidencials. Podrien ser qüestions merament tècniques, però potser agafen certa volada política en un context com l'actual, en un context on el Govern de la Generalitat ens diu que pensa fer un referèndum de secessió i diu que el farà sí o sí, vulnerant la legalitat, i, per tant, la democràcia, i posant en risc llibertats individuals i drets individuals. En aquest context, és lògic que, des de l'oposició democràtica, ens mirem amb recel qualsevol projecte del Govern nacionalista que afecti la privacitat i les dades confidencials. El nostre objectiu, amb les esmenes presentades, és, òbviament, la protecció de dades de caràcter personal. En som conscients, que hi ha un marc normatiu, però creiem que ha de quedar clar que aquest marc de protecció s'estén explícitament a actuacions estadístiques. Tenim la Llei orgànica 15/1999, de protecció de dades de caràcter personal, que va implementar la Directiva europea 95/46; directiva que serà derogada d'aquí a dos anys, en virtut del Reglament de la Unió Europea 2016/679, relatiu a la protecció de les dades de les persones físiques, pel que fa al tractament de dades personals i a la lliure circulació d'aquestes, que harmonitzarà el nivell de protecció a tota la Unió Europea. Tot i això, el Grup de Ciutadans, i crec que amb bon criteri, amb un criteri de prudència, doncs, va demanar dictamen al Consell de Garanties Estatutàries i va qüestionar la constitucionalitat i l'estatutarietat d'alguns articles. Ho va fer sobre articles que afecten l'estructura de l'Idescat, perquè poden erosionar principis d'independència professional, imparcialitat i objectivitat, però també a tota una sèrie d'articles que podrien facilitar la vulneració del dret a la intimitat familiar i personal. Cal dir que el Consell de Garanties ha dictaminat, de manera unànime, que el projecte s'ajusta tant a la Constitució com a l'Estatut; però el fet que, per exemple, l'article 23 sigui constitucional en el sentit que el Govern té plena discrecionalitat per a designar a qui vulgui per al càrrec de director de l'Idescat no treu que creguem que es podria designar d'una manera que garantís millor la seva independència, professionalitat i objectivitat. O el fet que es considerin constitucionals aquells articles que afecten el dret a la intimitat no vol dir que des del Partit Popular considerem suficients les garanties. Per això hem presentat un parell d'esmenes a l'article 6 i 11 en aquest sentit. A l'article 6, que és l'esmena 9, volem que quedi de manera clara que la informació procedent d'arxius i registres administratius s'incorporarà a les estadístiques d'interès de la Generalitat. I aquí el nostre afegit: «I es farà sempre i, en tot cas, donant compliment a la legislació de protecció de dades de caràcter personal. I en la mateixa línia, l'esmena 17, que afecta l'article 11, demanem que si l'Idescat accedeix als arxius i registres administratius dels departaments de la Generalitat, ho faci amb la màxima confidencialitat i respectant, un cop més, la legislació sobre la protecció de dades. Són esmenes que van en la línia de la sol·licitud de dictamen al Consell de Garanties. Ja els dèiem que votarem a favor de totes aquelles esmenes seves, les de Ciutadans, que facilitin la protecció de les dades personals. Esperem que vostès també votin a favor de les nostres. Segur que així serà, així va ser a la comissió. També votarem a favor d'esmenes d'altres grups parlamentaris, no només Ciutadans, també algunes de les esmenes de Catalunya Sí que es Pot. Tampoc les esmentaré totes, són bastantes i, tot i que no volia exhaurir el temps, crec que ja se m'està acabant. Finalment, dir que el dictamen diu, literalment, «que no hi ha res que permeti interpretar que, en l'execució del Pla estadístic de Catalunya, el tractament de les dades personals no es desenvoluparà adequadament i amb ple respecte al dret fonamental a la protecció de dades dels ciutadans garantit per l'esmentada legislació orgànica, a què m'he referit abans. Però, clar, com diria el gran Matías Prats, «permíteme que insista: el context és el que és i les declaracions del Govern són les que són. I aquí hi ha un full de ruta que pot posar en perill la intimitat dels catalans amb la utilització indeguda de dades personals. I, per tant, són poques les precaucions legals, i demano a tots els grups que donin suport a les nostres esmenes. Finalment, el dictamen del Consell de Garanties recomana un aclariment al redactat per a no generar confusions i que es suprimeixi de l'article 12.2 l'expressió «sempre que sigui possible. Bé, hi estem d'acord, hem signat aquesta esmena. Res més. Bé, donar les gràcies un cop més al senyor Amat, al senyor Udina i a tots els que han fet possible, doncs, que aquest text hagi millorat durant la ponència. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Milián. A continuació, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia. Moltes gràcies. Veig que, finalment, hi ha més gent interessada en el Pla estadístic que a les nou del matí. A nosaltres ens sorprèn o diguéssim que ens descol·loca una mica que aquesta acabi sent la primera llei, com s'ha dit, que aprovem en aquesta legislatura després de tota una tramitació normal. Perquè, malgrat que hi votarem a favor i donem suport i hem donat suport a la tramitació d'aquesta llei, sí que entenem que és una llei que se segueix regint absolutament i de manera bastant encarcarada en els marcs actuals i no preveu que en algun moment necessitarem desenvolupar un sistema estadístic que vagi molt més enllà, que abordi de manera molt més clara moltes coses que no hem fet fins ara. Perquè en el fons, no?, en un estat democràtic es necessita conèixer quina és la realitat econòmica, social i mediambiental del territori i de la població sobre la qual s'actua, i exercir la rendició de comptes davant de la ciutadania. I, per tant, creiem que aquí es queda curt. De fet, en algunes de les esmenes que presentàvem conjuntament amb..., o molt similars a Catalunya Sí que es Pot, el que valoràvem és que estava tot molt basat en la recerca i gens –i, per tant, com a mínim hem millorat una mica– en la rendició de comptes i la capacitat de la ciutadania, també, de conèixer i anar més enllà del que és la recerca, sinó també l'avaluació de les polítiques públiques i, sobretot, també, de la planificació de les polítiques públiques. Perquè això també és el que ha de fer l'estadística o ha d'ajudar a fer l'estadística. I això és el que el projecte de llei que va arribar aquí no feia, i hem pogut millorar una mica. Perquè els ciutadans, també, per la seva banda, han de poder tenir elements per avaluar l'acció de govern, i és per això que serveix també o pot servir l'Idescat i l'estadística en general. I una última reflexió, abans d'entrar en algunes de les coses que han sortit, perquè sí que no volia gastar tot el temps. Important a tenir en compte i a preservar: l'estadística ha de ser considerada com un bé públic, i, per tant, ha de formar part del contracte social democràtic entre governs, ciutadans i els agents socials. I per això és necessari que no focalitzem els objectius ni de l'Idescat ni de l'estadística oficial de Catalunya en recerca. Em repeteixo, és a dir: és important això, i això és una de les coses que en aquesta tramitació hem fet. Més enllà d'això, algunes de les coses que s'han dit i que ja vam dir en la ponència: crec que hi ha –i, de fet, intencionada– una confusió entre secret estadístic i protecció de dades. Aquesta obsessió amb la Llei de protecció de dades... El secret estadístic és que l'estadística és una ciència, té..., o sigui, hi ha el secret estadístic vinculat. No ho barregem amb la protecció de dades i a sobre no ho barregem amb fulls de ruta i no sé què! És a dir, el secret estadístic hi és amb full de ruta o sense, no té res a veure una cosa amb l'altra, i vincular-ho constantment amb la Llei de protecció de dades és desprestigiar el secret estadístic i desprestigiar l'estadística, no, en cap cas, el full de ruta. Per tant, no barregin les coses, perquè a qui fan un flac favor també és a vostès, perquè acaba perdent credibilitat. I, després, barrejar la necessitat d'organisme autònom amb l'elecció de la direcció als organismes autònoms... Són autònoms més enllà de com s'escull la direcció de l'organisme; i un organisme pot ser autònom i no independent políticament, i un organisme no pot ser autònom i ser independent políticament. Per tant, en aquestes coses cal anar amb compte. I, finalment, una reflexió que ha dit el diputat Coscubiela, que compartim totalment: la sensació que en algun moment més que ser el legislatiu actuàvem una mica al dictat del Govern i de l'actual direcció de l'Idescat, i que, per tant, aquí hauríem de vigilar una mica, malgrat que hem arribat finalment a enteses, no?, la sensació que si el Parlament és el legislatiu ho ha de poder legislar, consultant a qui consideri, però legislant de manera autònoma. Per tant, dir que nosaltres, com hem dit al principi, sí que donarem suport a aquesta llei, entenent que, per nosaltres, es queda curta o es limita excessivament, i, per tant, que és una oportunitat perduda, que vol dir que d'aquí a uns mesos haurem de tornar a revisar i a abordar un debat sobre l'estadística oficial del país; que donarem suport, com ja vam fer a la comissió, a les esmenes que ha mantingut Catalunya Sí que es Pot, i que nosaltres en mantenim una, amb aquesta voluntat que creiem que cal anar eixamplant i abordant l'estadística oficial amb una mirada més àmplia. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera, diputades, diputats, director de l'Idescat, membres del Govern..., en primer lloc, agrair al diputat Oriol Amat el bon fer, les transaccions, la dinàmica de treball d'aquesta ponència. Jo començo també per algunes de les crítiques que s'han fet. En primer lloc, tan important és saber fer oposició i saber seleccionar aquells temes de crítica, eh?, com l'oposició en si mateixa. Per tant, nosaltres donarem suport al dictamen, a les esmenes tècniques que s'han fet, per una qüestió molt senzilla, i és que anàvem dos anys tard en fer el Projecte de llei del Pla estadístic per al període 2017-2020. Ja feia dos anys que s'havia acabat l'anterior, per tant, l'havíem de fer. I, per tant, que, tant l'esmena a la totalitat que vam poder veure, com també el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, que ha dit que es compleix amb l'Estatut d'autonomia, que ens atorga competències exclusives en matèria d'estadística... Per tant, segurament per aquest motiu tots ens hi hem trobat, perquè les competències, en aquest cas, ja les tenim, estan clares, i a més a més feia falta abordar aquest projecte de llei. Per tant, vint-i-set transaccions; les esmenes del Grup Socialista han estat acceptades. Jo només el que sí que voldria és afegir un element, també, polític a tot el que ja s'ha comentat. En moltes de les coses hi podem estar favor; no estem gens d'acord en totes les valoracions que es fan respecte a si compleix o no compleix la protecció de dades, si compleix o no compleix la legislació vigent. És evident que hi és, com hi era en els anteriors períodes, i, per tant, en aquest sentit, crec que les crítiques estan una mica fora de lloc. Reivindicar la importància d'un sistema estadístic, públic i de qualitat en qualsevol societat mínimament avançada. Creiem que és importantíssim..., i que tingui els recursos necessaris, que d'això no se n'ha parlat: cal recuperar els recursos que tenia abans de la crisi, precisament per poder fer polítiques públiques, poder avaluar què és el que està passant a casa nostra. Hi ha molts canvis per la crisi econòmica, hi ha molts canvis per la globalització, molts canvis –molts canvis– que cal que els tinguem molt clars. Aquí discutim: hi ha pobresa o no hi ha pobresa?, la cohesió social, la cohesió territorial, els moviments demogràfics, el mercat de treball, els moviments..., la formació, l'accés a les tecnologies de la informació i la comunicació..., què és el que està passant. Doncs, jo crec que aquí el que hem de tenir són els recursos necessaris, les eines necessàries, que hi hagi producció, que hi hagi difusió de les dades estadístiques, per tal de poder avaluar què és el que estem fent aquí, què és el que s'està fent arreu del país, què estan fent les empreses, què estan fent les famílies, què estan fent les institucions públiques per tal de garantir que tinguem una societat millor. I, per tant, això vol dir més i millors recursos; això vol dir més i millors dades, i a vegades sí que ho hem comentat també, algunes vegades, que el que necessitaríem també són algunes dades, actualitzar-les abans, tenir agregats..., dades agregades una mica més fiables d'alguns temes molt i molt importants. A partir d'aquí, estem a favor evidentment de la col·laboració, de la cooperació entre les diferents entitats. S'ha de fer més i s'ha de fer millor, per tal que la gran quantitat de dades que es produeixen, doncs, es tractin, i evidentment que sigui l'Idescat, evidentment que sigui des de la Generalitat que es puguin..., bé, des de l'Idescat que es pugui fer aquest tractament. Havíem de fer l'adaptació a la normativa europea; havíem d'especificar sobre els criteris de selecció del director de l'Idescat, el qual es selecciona per criteris de competència; garantir l'autonomia evidentment de l'Idescat, que la té; garantir no a cada article, sinó allà on fes falta que es complia la Llei de protecció de dades, que ja s'ha fet, que ja es va dir durant les transaccions, i, per tant, que es garanteix d'una manera suficient, i, per tant, havíem de fer tots aquests canvis que feia temps que teníem sobre la taula. Hem fet també una adaptació, arran de..., una petita esmena arran del Consell de Garanties Estatutàries i el seu informe; per tant, també l'hem signat, ens sembla bé, i el que sí que volem, doncs, evidentment, és reivindicar, per acabar, doncs, que cal un sistema públic de qualitat, amb els recursos necessaris, que ens el creguem, que l'utilitzem, i que llavors, evidentment, puguem fer debats públics amb dades objectives, clares, sobre què és el que està passant a Catalunya, eh?, més enllà de parlar de les opinions de cadascun. Moltes gràcies, presidenta, diputades i diputats.
Moltes gràcies, senyor Ordeig. A continuació, té la paraula el senyor Oriol Amat, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera, bon dia de nou a tots, diputades i diputats, i públic, i director de l'Idescat i personal de l'Idescat. Bé, quatre comentaris. El primer és: en algunes de les intervencions s'ha fet referència a les bones pràctiques en matèria estadística de la Comissió Europea. Mentrestant, me l'he tornat a mirar –l'havia llegit molt fa mesos–, i aleshores s'ha fet alguna indicació dient que vulnerem o que no seguim... Jo preguntaria, exactament, quina és la part que no seguim. M'he estat recordant, doncs, com funciona el nomenament del director –en fi, totes les parts que s'han dit–, el tema de la protecció de dades. On està la part que no seguim? La voluntat d'aquesta ponència i d'aquesta llei era seguir fil per randa totes les indicacions del codi de bones pràctiques. Aleshores, el tema del nomenament del director. En els primers esborranys hi havia un altre sistema de nomenament del director. Van haver-hi bones aportacions, tant per part de Catalunya Sí que es Pot com per part de la CUP, i aleshores vam intentar arribar a un punt que fos un sistema en què tots ens sentíssim còmodes. Crec que és innovador, en la nostra, a Catalunya, el nomenament per sis anys i no renovable, i amb algunes característiques, com és el dictamen no vinculant, però el dictamen del Consell d'Estadística. Crec que és un sistema innovador. A vegades algú es posa la bena abans que la ferida. Tinc entès que a l'Idescat, que fa molts anys que funciona, no hi ha hagut cap problema de temes de competència professional, i tot... De tota manera, amb aquestes millores que hem introduït, serà qüestió de veure si realment funciona millor i potser es pot traslladar a altres alts càrrecs similars. El diputat de Ciutadans deia, li ha dit a l'honorable vicepresident, doncs, que, en fi, els revisés, els seus plantejaments amb relació a aquesta llei. He estat escoltant les propostes que ha fet. Deia, per exemple, que el director de l'Institut d'Estadística no havia d'estar afiliat a ninguna associació. Aleshores, no trobaran ningú que tingui competència professional per poder fer aquesta feina. Estic pensant no solament en el director actual sinó en directors anteriors. Els directors de l'INE a Espanya, doncs, la majoria són acadèmics o són membres d'associacions d'economia, d'estadística, etcètera. Bé, llavors, sobre això, per acabar aquest primer punt, simplement, m'ha vingut al cap una frase de en mossèn Ballarín, mort fa poc temps, que deia que la vida no és com te la donen, sinó com te la prens, eh? Crec que aquí..., jo crec que heu llegit coses que no són el que diu aquesta llei. Però, bé, és una impressió. Ho deia dirigit al diputat, al bon amic Alfonso, de Ciutadans. Bé, segon punt. Volia posar en valor l'Idescat, eh? Ho vaig fer el primer dia, quan va vindre la primera votació sobre aquest projecte de llei. L'Idescat funciona amb un pressupost de 8 milions. Els que utilitzem les dades de l'Idescat per múltiples motius, doncs, sabem de la qualitat que té la feina que fa, i amb uns recursos molt migrats. Simplement, per posar-ne una referència, l'institut equivalent del País Basc, en lloc d'un pressupost de 8 milions, el té de 12, eh? De 8 a 12, doncs, són molts diners, i que, per tant, volia aprofitar per posar en valor aquesta feina que es fa, molt útil, molt digna i inclús, després de totes les retallades que hi han hagut, doncs, ha mantingut el nivell de tota la tasca que fa. Bé, passo al tercer punt, fent referència a un comentari que ha fet, també, el bon amic, el diputat Òscar Ordeig, recordant... De fet, aquesta és una llei que es va començar a preparar el 2013, eh? 2013 i, finalment, doncs, avui previsiblement s'aprovarà, no?, amb tota seguretat. Bé, aleshores, aquest comentari que ha fet el diputat Ordeig m'ha recordat que en els últims mesos, mentre anàvem tramitant la llei, vaig estar mirant..., com que veia que tot era molt feixuc, molts tràmits, molts terminis, moltes..., doncs, com feien el mateix, el mateix tipus de lleis, en altres països i, realment, amb molt menys, amb terminis molt més curts, amb molts menys tràmits, amb votacions fetes d'una manera diferent, eh? Simplement, per posar-ne un exemple, en molts dels països que he vist, inclusivament al Parlament Europeu, en lloc de fer, com fem en el Parlament català, al Parlament de Catalunya, que votem..., ara votarem d'aquí uns minuts, alguns diputats vindran corrents a votar, després marxaran, doncs, el que fan és acumular les votacions en una hora concreta del dia i, per tant, humilment [[alguns aplaudiments]] , i només veient com hem fet aquesta Llei d'estadística, doncs, suggeriria a la presidenta del Parlament i de la Mesa que, si ho creuen oportú, revisin com fem les coses en aquest Parlament, per veure si hi ha possibilitats de millora, comparant-ho amb altres països. Bé, aquest era el tercer punt. I en aquest tercer punt també volia recordar que quan mirem la posició en què estan Espanya i Catalunya a nivell de competitivitat a nivell mundial, doncs, estem molt malament –estem molt malament–, i un dels motius és com gestionem els temps, els terminis, els tràmits burocràtics. I el que he pogut comprovar amb aquesta llei és que, comparat amb altres països, tenim camps de millora. I aquí segur que tots ens podíem posar molt d'acord. Passo al quart punt, que, de la mateixa manera que ara en deia una de freda, doncs, una de calenta. Aquesta llei té 11 pàgines. La llei anterior, el pla anterior, en tenia 60, eh? Aleshores, això, crec, com que té 11 pàgines, però no ens deixem res del que ha de tindre aquesta llei, també val la pena posar-ho en valor. I amb això m'ha recordat aquella frase, que segur que molts de vostès deuen recordar, d'en Tomás Moro, a la novel·la Utopia, eh? Quan es parlava de La República de Plató i també del país que s'imaginava Tomás Moro deia, doncs: «A Utopia hi ha pau perquè les lleis són poques i ben aplicades. Això de «poques [[alguns aplaudiments]] m'ha recordat que tenim una llei, doncs, farem una llei amb 11 pàgines. Si aquestes 11 pàgines ho tenen tot vol dir que hem fet una millor feina que no fer una llei similar amb 60 pàgines. Bé, acabo amb el més important de tot, que és felicitar en Ferran Civit, que avui fa trenta-nou anys. [[Rialles. Aplaudiments.]] Bé, moltes gràcies a tots. Senyora presidenta, diputats, diputades, bon dia. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Amat. Un cop acabat el debat, cridarem a votació. [[Pausa llarga. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí. Per demanar votació separada d'un dels punts del patró de vot que tenim, que ens han passat. Miri...
Quin punt?
...a la segona pàgina, el tercer paràgraf, que diu: «Se sotmeten ara a votació les esmenes de tècnica legislativa 2, 3 i 4.
Sí.
Aquests tres punts, per separat.
D'acord.
D'acord? Molt bé. Gràcies.
D'acord, doncs. Abans de començar amb les votacions els faig avinent que el Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent ha retirat les esmenes números 27 i 30. En primer lloc, passarem a votació de les esmenes reservades. Anem a sotmetre a votació les esmenes número 5, 17, 26, 36 i 42. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 30 vots a favor, 92 en contra i cap abstenció. A continuació, se sotmeten a votació les esmenes número 9, 12, 13 i 32. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 31 vots a favor, 82 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem l'esmena número 10. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 43 vots a favor, 80 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem l'esmena número 40. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 23 vots a favor, 100 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem l'esmena número 29. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 23 vots a favor, 92 en contra i 8 abstencions. A continuació, votarem l'esmena número 4. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 20 vots a favor, 103 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem l'esmena número 18. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 20 vots a favor, 89 en contra i 14 abstencions. A continuació, votarem les esmenes número 23 i 31. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 20 vots a favor, 89 en contra i 14 abstencions. A continuació, passem a votació de l'esmena subsegüent al dictamen presentada per tots els grups parlamentaris. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem les esmenes de tècnica legislativa; primer la número 2. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la número 3. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 100 vots a favor, 23 en contra i cap abstenció. I a continuació, votarem la número 4. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el text del dictamen en tres votacions separades. Se sotmet a votació el text de l'article número 3. Comença la votació. El text ha estat aprovat per 100 vots a favor, 23 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el text dels articles 6, 23 bis i 24 del dictamen. Comença la votació. Els textos han estat aprovats per 115 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. Se sotmet a votació la resta del text del dictamen. Comença la votació. El Projecte de llei del Pla estadístic de Catalunya 2017-2020 ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] D'acord amb el que estableix l'article 81.2 del Reglament, el Grup Parlamentari Junts pel Sí ha demanat l'alteració de l'ordre del dia de manera que el punt 21 de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el cotxe elèctric, sigui substanciada abans del punt número 19, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació sobre la violència de gènere. Es pot aprovar per assentiment aquesta alteració? [[Pausa.]] Doncs, queda aprovada, gràcies. [[Projecte de llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió residencial]] [[200-00016/11]] El setè punt de l'ordre del dia és: debat i votació del dictamen de la comissió sobre el Projecte de llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió residencial. D'acord amb els articles 118.5 i 121.1 del Reglament, té la paraula, per a presentar els treballs de la comissió, el senyor Marc Solsona, que en fou designat ponent relator.
Bon dia a tothom. Senyora presidenta, diputades, diputats, bé, simplement unes breus paraules per, com a relator, primer de tot, agrair la tasca feta pels diferents grups parlamentaris. Teníem un encàrrec, un encàrrec de fer una llei en un temps i forma rècords, per tant, amb una ponència organitzada, diguem-ne, i convocada ràpid, i amb una jornada intensiva de prop de sis hores, en la qual vam poder parlar de les setanta esmenes presentades. Després, d'aquestes setanta esmenes, se'n van retirar unes quantes, i podríem dir que al final..., prop del 50 per cent de les esmenes que al final es van presentar s'han pogut acceptar i, per tant, en queden algunes de vives que avui es faran aquí. He de destacar la feina, lògicament, del lletrat, dels diferents portaveus, i dir que, tot i ser un tema –que després parlarem, en les intervencions, del seu contingut en la norma– d'un tema d'un fort calat, diguem-ne, jurídic però també emocional, hem sabut trobar, crec jo, com a relator, l'equilibri just entre el que és intentar buscar al màxim que la norma sigui efectiva i útil i el que és la part més possibilista del que ens demana també l'aplicació d'aquesta. Per tant, des d'aquí –i després ja tindrem temps de debatre sobre el text–, agrair-vos a tots la bona predisposició, l'actitud, el to i compromís i la voluntat que, per molt que tinguem l'encàrrec que hagi de ser ràpid, doncs, si no hi ha voluntat, no hauria pogut ser-ho. Per tant, avui estem aquí abans d'acabar l'any amb aquesta norma, i això, doncs, personalment em satisfà, a mi personalment i suposo que a tots vostès també, els que han pogut participar-hi, i esperem ara, doncs..., en el debat de les esmenes. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Solsona. A continuació, passem a la intervenció dels grups parlamentaris per a la defensa de les esmenes reservades; posteriorment intervindran els altres grups per a posicionar-se sobre el text. En primer lloc, per a la defensa de les esmenes reservades té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Molt bé; gràcies, presidenta. Consellers, diputats..., tenemos delante un proyecto de ley que ha levantado una gran expectativa, y lo hace por razón del asunto que trata de abordar, que es dar protección a las personas en riesgo de exclusión residencial. Cuando nos referimos a la exclusión residencial o a la pobreza energética, estamos omitiendo que la pobreza no se parcela. Cuando un conciudadano nuestro no puede pagar el alquiler o la luz, es por una situación de pobreza que afecta también a otros aspectos de su vida. Porque la exclusión residencial y la pobreza tienen que ver con el reparto de la renta y la situación del empleo, pero también con la especulación con bienes básicos, como es la vivienda. Conviene reflexionar sobre el título de la ley. La han llamado «Llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones en risc d'exclusió residencial, y suena muy bien para dar un buen titular con el que vender que este Govern tiene preocupaciones sociales. Pero palabras frente a hechos; no hay más que mirar los presupuestos. Ustedes invierten prácticamente lo mismo en políticas de vivienda que en mantener todo el dispendio en medios de comunicación públicos y subvencionados. Nuestra televisión autonómica –aunque por la falta de pluralidad podría decir que es la suya– cuesta el doble que la de Andalucía. ¿Saben cuánto ha invertido a lo largo de este año la Junta de Andalucía en políticas de vivienda? Más de tres veces lo que han destinado a la televisión autonómica. Aquí invertimos lo mismo. Luego no es de extrañar que Cataluña sea la comunidad donde más desahucios se producen de toda España, a pesar de no ser la comunidad más poblada. Y esto, a día de hoy, es culpa suya: de Convergencia –o como se llamen ahora–, de Esquerra Republicana y, en la medida que la CUP apoya estos presupuestos, pues, también de la CUP. ¿Quieren dar solución al problema de la vivienda? Pues, no solo basta con aplicar parches, como la ley que aprobaremos hoy aquí; se necesita presupuesto. ¿Están ustedes dispuestos a invertir en políticas de vivienda tres veces más de lo que invertimos en medios de comunicación? Si están dispuestos, basta con que voten esta tarde a favor de la moción de vivienda que hemos elaborado desde Ciutadans y que debatiremos dentro de un rato. Si Andalucía invierte tres veces más en vivienda que en televisión, ¿por qué no hacemos lo mismo? A lo mejor dejamos de ser la comunidad autónoma con más desahucios. Porque, seamos honestos, hoy vamos a aprobar una ley con un título magnífico a propuesta del Gobierno de la Generalitat, con el que este pretende lavar su imagen, pero no van a invertir en políticas de vivienda más que lo que ya se invertía en 2006, así que parece que lo que se busca es un titular, porque la Ley de derecho a la vivienda de 2007 fijaba como objetivo disponer de un parque de vivienda social en 2027 que representase un 15 por ciento del total y solo estamos en el 2 por ciento, y esto es porque ese objetivo no ha tenido traducción presupuestaria. Y eso, al final, aprobar leyes que no se dotan de presupuesto y que suenan muy bien, es una tomadura de pelo, porque al final es mucho titular y pocas nueces. Como decía, el proyecto es un parche. Desde Ciutadans hemos presentado enmiendas que iban encaminadas a comprometer de manera efectiva a la Generalitat para que esta sea garante del derecho a la vivienda de nuestros conciudadanos y no a que se limitase a mediar en casos de impago. ¿Saben qué hay que hacer para que la gente pueda pagar el alquiler o la hipoteca? En primer lugar, que haya empleo de calidad, pero también hay que establecer medidas que eviten nuevas burbujas en los precios. Y este proyecto de ley solo aborda la cuestión de la contención de precios diciendo que más adelante, con otra ley con la que previsiblemente buscarán entrar en conflicto con la regulación de ámbito nacional, ya se solucionará. Pero, claro, esa búsqueda de conflicto les dará un rédito electoral, con esa estrategia de victimismo nacionalista que ustedes aplican. Sobre esta cuestión, la del incremento de los precios de la vivienda, debatiremos esta tarde, ya que en la moción que les presentaremos desde Ciutadans proponemos mecanismos orientados a la contención de precios que tienen perfecto encaje constitucional y estatutario. Porque se puede regular con medidas que introduzcan progresividad fiscal al impuesto de transmisiones e incentiven la promoción de vivienda destinada al alquiler asequible. También se pueden establecer mecanismos en el tramo autonómico del IRPF que incentiven la contención de precios de venta o alquiler. Pero para eso es necesario que dejen de ver los impuestos como meros instrumentos recaudatorios, porque también sirven como elementos de regulación del modelo económico y deben establecerse como herramienta útil para las políticas sociales, no solo en virtud de su carácter redistributivo, sino en función de lo que se está incentivando con ellos, como también ha sucedido con las políticas en materia de urbanismo o las de la vivienda de protección oficial, con las que han especulado ustedes. En esta moción de vivienda que les presentaremos esta tarde también se abordan esas cuestiones de urbanismo. De hecho, la moción propone una batería de medidas que sí pueden ser útiles para solucionar de manera estructural el problema de vivienda, que es una cuestión que esta ley no hace. Porque aquí tenemos un problema estructural que es histórico. En los treinta años de Gobierno de Convergencia no ha habido una voluntad clara de tener políticas de vivienda, como demuestra el hecho de que el presupuesto se ha mantenido estable y no han tomado medidas tampoco en el presupuesto que nos presentaron antes de ayer, para eso que les he dicho. Ya les he anunciado que se pueden contener los precios estableciendo criterios de progresividad, incentivando el alquiler asequible a través del ITP o con un sistema de bonificaciones en el tramo autonómico del IRPF, combinado con la fijación de unos precios recomendables máximos. Se puede redefinir el Decreto de habitabilidad también, para que este se convierta en una herramienta que permita catalogar las viviendas en función de su calidad y, con esto, utilizarlo para incentivar la mejora de la calidad de las viviendas. También la planificación urbanística tiene mucho que ofrecer en cuanto al cambio de modelo de vivienda en propiedad hacia el alquiler asequible. En suma, les proponemos que haya un plan acompañado de un incremento serio del presupuesto en políticas de vivienda. Hoy se va a producir un buen debate sobre la vivienda en este Parlamento, pero me temo que no está siendo ahora, será cuando abordemos la moción que les hemos presentado desde Ciutadans. Pero volviendo a la ley me voy a referir a los tres capítulos. El primero hace referencia a la mediación en el ámbito de consumo, una mediación que es voluntaria, orientada a buscar soluciones en casos de impago que eviten la vía judicial. Bienvenida sea, pero tampoco es que tampoco sea la panacea. Antes de entrar en el segundo capítulo me referiré al tercero. Lo fundamental de ese capítulo es que establece obligaciones transitorias para el realojo de personas en riesgo de exclusión residencial, para aquellos propietarios que sean personas jurídicas con condiciones determinadas. Y al respecto de estas obligaciones, pocas objeciones. La objeción que le vemos a este asunto es que no se van a atender las situaciones de emergencia habitacional en función de los que sufren ese riesgo de exclusión, sino en función de quien les alquila la vivienda, y esto no tiene ningún sentido. ¿Por qué el Gobierno de la Generalitat no se compromete de manera efectiva a acabar con los efectos negativos de los desahucios? Actualmente, el 90 por ciento de los desahucios se producen por impago de alquileres, y esos desahucios se producen en viviendas de particulares y no de empresas. Por lo tanto, las obligaciones que establece este capítulo no nos parecen ningún despropósito. Lo que nos parece un despropósito es que esta ley vaya a dejar desamparadas a las personas afectadas por esos desahucios, que son la mayoría. Todavía puede corregirse si aceptan una enmienda que hemos presentado a ese respecto, para que sea la Generalitat la que vele por que, en última instancia, en aquellos casos donde los alquileres son de particulares, se busque un realojo con los medios propios de la Generalitat. Por último, comentaré el segundo capítulo, que establece medidas que llaman a aumentar el parque de vivienda de alquiler asequible. El título es formidable, pero ya era el objetivo de la Ley 18/2007, del derecho a la vivienda. Esta ley se aprobó hace casi diez años, y no se ha hecho absolutamente nada para alcanzar sus objetivos. Hace diez años se aprobó esa ley, que tenía como objetivo para 2017 disponer del parque de vivienda destinado a fines sociales que significase un 15 por ciento del total, y a día de hoy la vivienda protegida de alquiler no alcanza ni siquiera el 2 por ciento. Como decía, la ley se aprobó en 2007, pero desde entonces los presupuestos no han superado a los de 2006. Es decir, un titular; nada efectivo. Y, como decía antes, el presupuesto que ustedes quieren destinar a 2017 no supera ese presupuesto. Por eso decía antes que el Gobierno de la Generalitat presenta hoy este proyecto de ley para lavar su imagen, porque una ley que no va acompañada de presupuesto se convierte en un engaño, en una estafa para la ciudadanía. Y la ciudadanía no merece que se le engañe con leyes que anuncian grandes objetivos, cuando esos objetivos no van acompañados con honestidad por un presupuesto que permita hacerlos efectivos. La ley puede ser útil, un parche siempre es mejor que nada, pero para alcanzar algunos objetivos no son tan necesarias las leyes como las políticas públicas. Y al respecto de esta cuestión podremos debatir esta tarde con la moción que les he indicado anteriormente. En la moción está ese aspecto clave, la inversión. La ley que vamos a aprobar requiere presupuesto. ¿Está el Gobierno de la Generalitat dispuesto a invertir más en vivienda que lo que se invertía en 2006? ¿Está dispuesto el Gobierno de la Generalitat a invertir tres veces más en políticas de vivienda que en TV3 y el resto de medios de comunicación públicos y subvencionados? Me temo que no. Porque el Gobierno de la Generalitat necesita pronunciar preocupados discursos sobre los problemas de carácter social, pero no darles solución, porque su argumento durante toda esta legislatura y durante mucho tiempo es que para solucionar los problemas los catalanes debemos separarnos del resto de España. Y, claro, si ese es su argumento, dar solución a los problemas no les beneficia, porque les desmontaría aquel argumento con el que ustedes buscan un rédito electoral y buscan convencer a la ciudadanía. Nosotros vamos a facilitar la aprobación de la ley, pero lo anuncio advirtiendo de que, en manos de un gobierno dedicado a construir una frontera y no a construir un parque de vivienda pública, no va a servir para alcanzar los objetivos que se anuncian en la misma ni para alcanzar los objetivos que ya se establecieron en 2007. Porque no es la ley, son el presupuesto y los verdaderos objetivos del Gobierno que son indecentes. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sanz. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Fernando Sánchez.
Moltes gràcies, presidenta. Senyors i senyores diputats, jo recordo el juliol del 2015, quan alguns de vostès estaven aquí... –això està molt alt [[l'orador assenyala el faristol]] ; bé...–, el juliol... [[veus de fons i rialles]] –no, no..., exacte–, el juliol del 2015 estàvem aquí molts de nosaltres, i estaven a vessar aquest Parlament i aquest hemicicle; fins i tot alguna alta instància actual de la política catalana, del món municipal, estava aquí a la tribuna i va vessar alguna llàgrima quan es va aprovar el text. Sembla que avui el text, que parla del mateix, que té els mateixos objectius, no desperta aquell mateix interès en les entitats, en les persones que el van impulsar, i jo ho lamento. Tampoc en el Govern. És a dir, tot el dia fent propaganda amb aquest tema i dient que per culpa del Govern d'Espanya no sé què, i no es presenta absolutament ningú quan parlem del dret a l'habitatge. Senyors i senyores diputats, jo preparava aquesta intervenció justament uns dies que hem viscut de fred, d'una certa tempesta, especialment a altres parts d'Espanya, i pensava, pensava que una de les experiències més reconfortants del dia a dia i de la vida és quan arribes a casa un dia de fred d'aquells i dius: «Ara arribaré a casa i trobaré l'escalf i trobaré un àmbit de protecció... I evidentment pensava, i preparant aquest text, en tantes persones que no poden tenir aquesta experiència, i sabia que passaven fred físic, i sabia que passaven fred existencial, perquè al final, escolti'm, la casa és un aspecte radical i fonamental de la nostra existència, és aquell perímetre fonamental de la nostra existència, és el nostre primer món, és l'espai de la seguretat, és l'àmbit de la intimitat, és l'entorn de la identitat personal i familiar. La casa és la nostra primera pàtria. Algunes llengües ho reflecteixen molt bé; per exemple, l'alemany, no?, on «casa, «Heim, té relació directa amb «Heimat, que és «pàtria. I per això la gent que no té casa al final podem dir que són apàtrides, que són gent sense casa, sense pàtria. I per això els que encara creiem en les pàtries com a matrius culturals hauríem de fer un esforç major –hauríem de fer un esforç major– a garantir aquest dret fonamental. I per això té raó, com deia l'altre dia, i té sentit que la Constitució expliqui en el seu article 47, garanteixi en el seu article 47 que tots els espanyols tenen dret a un habitatge digne i adequat. I per això és legítim, com deia l'altre dia, que ens preguntem fins a quin punt realment els poders públics han fet realitat del tot aquell mandat constitucional que segueix i que diu que els poders públics promouran les condicions necessàries, establiran les normes pertinents per fer efectiu aquest dret. I hem de mirar a Madrid, i hem de mirar els actors privats i els bancs, però a Catalunya també hem de ser autocrítics, senyors i senyores diputats, i assumir les nostres responsabilitats –ara el diputat de Ciutadans en parlava. Jo tinc una certa sensació que el Govern de la Generalitat, en aquest tema dels desnonaments i de l'habitatge, ha fet allò que en podríem dir d'«externalitzar la responsabilitat, de «privatitzar la responsabilitat. Al final, escolti'm, els poders públics tenen una responsabilitat, però com que no la sabem exercir privatitzem i diem que siguin els actors privats els que ens solucionin el problema. I, escolti'm, potser, ja que hi ha un conseller, vostès abans de fer la independència, abans de fer la independència per solucionar-ho tot, potser que comencin a aplicar i realitzar allò en què tenen competències. És a dir, ens diuen: «Mirin, nosaltres construirem el paradís. Doncs, miri, abans potser demostrin que saben gestionar el jardí que vostès mateixos s'han donat, per exemple amb l'Estatut, que dóna competències exclusives a la Generalitat en matèria d'habitatge. I vostès ara demanen que el sector privat solucioni..., i està bé, i ho votarem a favor, però solucioni el que vostès no han sabut fer. Perquè, jo ho recordo, l'Estatut diu: «La Generalitat té competència exclusiva en habitatge. L'article 47 de l'Estatut: «Els poders públics han de facilitar l'accés a l'habitatge mitjançant la generació de sòl i la promoció d'habitatge públic. Què han fet aquests darrers anys? Res. El mateix Estatut, en un altre article: «La Generalitat ha de garantir l'emancipació dels joves i l'accés a l'habitatge dels joves. Què han fet aquests darrers anys? Res. L'altre dia a El Periódico s'explicava que només un 20 per cent dels joves pot emancipar-se. Hi ha hagut una llei d'habitatge, i abans es parlava, que ens deia: «Quinze per cent d'habitatge públic l'any 2030. Tenim un 2 per cent! És que vostès, el tripartit, ens van prometre noranta mil –noranta mil– habitatges públics i noranta-quatre grans àrees; n'han construït sis! I aquí, com últimament dic, han canviat els governs, però hi ha algú que sempre ha estat al Govern, i és Esquerra Republicana de Catalunya. És que és més fàcil acusar de tots els mals Madrid, i la banca. Home, imagini's..., són llaminers, eh?, els dos enemics, en aquest cas. Però algun dia vostès hauran de fer-se grans, i algun dia vostès hauran d'assumir alguna responsabilitat i superar aquesta fase d'immaduresa gairebé psicològica, d'infantilisme polític, de dir que tot és culpa dels altres, sempre i per definició. Nosaltres celebrem el text que avui se'ns porta, el celebrem; un text excepcional davant d'una situació excepcional. I vull agrair el to i el capteniment del Govern, en aquest text, i del relator de la ponència. Aquí hi havia dos camins possibles: el camí d'utilitzar un text per fer confrontació, per fer propaganda, per buscar el xoc –bastarda– amb el Constitucional i amb el Govern de l'Estat, o el camí d'intentar solucionar els problemes reals dels més vulnerables de la societat; i penso que al final han optat per aquest camí. I nosaltres estarem al costat del Govern sempre que vulgui posar mesures per ajudar les persones que més ho necessiten. I estarem enfront del Govern quan el que vulguin és crear confrontació, xoc institucional i propaganda independentista. I diran: «Home, nosaltres no fem propaganda –em dirà–, «no, és que no fem propaganda. Però, miri, els posaré un exemple: durant mesos, saben com es va dir la llei del 2015?, i als diaris i...? Es deia «la Llei de la pobresa energètica. Durant mesos, mesos i mesos parlant de la Llei de la pobresa energètica. Resulta que el Govern d'Espanya no va recórrer l'article de la pobresa energètica, i a partir del dia següent, als diaris, als mitjans, ja no es deia «la Llei de pobresa energètica, es deia «la Llei contra els desnonaments. Van canviar immediatament el títol, perquè el que els interessava era fer victimisme i confrontació. Aquesta és una llei que va destinada sobretot a demanar un sobreesforç a les entitats financeres i als grans tenidors. I contempla expropiacions temporals i compensades, i hi estem d'acord, i contempla mecanismes de mediació davant dels impagaments hipotecaris, i també hi estem d'acord. Escolti'm, ho hem dit més d'un cop: el sistema financer ha rebut importants ajudes per no enfonsar-se durant la crisi. Doncs, el sistema financer ha de ser també coresponsable de la recuperació econòmica, i especialment de les famílies que més ho necessiten. Per tant, els qui han estat coresponsables de la crisi han de ser també coresponsables de la recuperació. I no dic que en són els responsables, dic «coresponsables. Perquè vostè, senyora De la Calle, ho ha dit molts cops: «Aquí hi ha molts responsables; també els ajuntaments, també les administracions, etcètera. Però hem de fer les coses bé, senyors i senyores diputades, hem de fer les coses bé, perquè, si no, un excés de zel ens podria provocar l'efecte contrari. I hem de dir: «Què volem: ser eficaços o volem fer propaganda? Volem ser eficaços. Perquè..., jo diré una cosa que sé que és molt políticament incorrecta, però algú ho ha de dir, i a més ho pensen tots, i ho saben –ho saben–, i vostè és el primer. Escolti'm, si impedim completament els llançaments hipotecaris, si impedim completament i dificultem extraordinàriament els llançaments per impagament del lloguer, al final qui es quedarà sense poder accedir al lloguer i a les hipoteques són les rendes més baixes, perquè la gent no voldrà ni donar crèdit, ni donar hipoteca, ni donar lloguer a les rendes més baixes que no poden garantir, segur, cent per cent, sempre el pagament. I d'això hi ha molts casos, i alguns me n'han explicat algun bastant recentment. Doncs, com podem garantir el dret a l'habitatge? Doncs, amb seguretat jurídica, amb augment de l'oferta –amb augment de l'oferta, i per això hem d'abaixar, per exemple, els impostos que ens claven als ciutadans cada cop que volem o que volen comprar un habitatge o transferir un habitatge–, i després una política potent i valenta d'habitatge públic i d'acompanyament de les famílies que més ho necessiten. Per això nosaltres hem introduït una disposició addicional quarta, que el que diu és: «Escolti, la Generalitat molt bé, que faci..., els bancs, que deixin pisos, però també que faci “vivenda” i habitatge públic. Per tant, tenim una situació d'emergència i donem una resposta d'emergència. I això no és un invent de Pablo Iglesias, ni del segle XIX, ni del segle XXI. Escolti'm, per dir-ho suaument i que ningú s'ofengui: qualsevol pensador del segle XIII hauria estat a favor de la dimensió social i de l'orientació social de la riquesa en un moment especialment excepcional. [[Veus de fons.]] «Excepte si fos del PP. Bé, depèn, no existíem encara. Escolti'm, nosaltres donem suport a aquesta llei, que ens dóna eines per lluitar contra l'exclusió residencial sense trepitjar competències d'altres. Estem a favor del mecanisme de mediació perquè ens sembla que va en línia amb la jurisprudència del Tribunal Constitucional, que ve a dir que la mediació, si és acotada, doncs, és voluntària. Nosaltres hem volgut reforçar –i hem arribat a una esmena– el caràcter aquest voluntari en el tram final de la mediació. A nosaltres només ens preocupa i ens abstindrem en l'article 17; en l'article 17, que vostè els diuen a les entitats privades: «Vostès, a les persones que desnonen els han, obligatòriament, de donar un altre habitatge. Nosaltres trobem bé que se'ls demani..., que s'expropiï temporalment –no em fa por, eh?– alguns habitatges, l'ús d'alguns habitatges. Ara, clar, obligar el sector privat a fer allò que no li correspon i que correspon fer al sector públic, em sembla que és introduir una interferència perillosa. És a dir, vostès poden dir, per exemple, a un concessionari de cotxes: «Mirin, vostès tenen l'obligació, la persona que se li acaba..., se li espatlla el cotxe, si no té recursos, a donar-li'n un altre. Bé. Escoltin, és l'Administració pública. «No, no es lo mismo. Claro. No, però la lògica... És l'Administració pública, al final, la que ha d'assumir aquest cost. I pot demanar un esforç als bancs i pot demanar un esforç als agents privats, però el que no pot fer és obligar-los a fer allò que, per natura, no han de fer necessàriament. Els pot convidar a fer-ho, pot signar convenis, els pot fins i tot forçar a donar, però això altre ens sembla, al final, que pot ser perillós. Però, bé, jo voldria subratllar la coincidència de fons que tenim amb la resta d'articles de la llei. Ens hauria agradat arribar més lluny en algun punt. Per exemple, nosaltres proposàvem un fons de rescat social; no només per pagar –no només per pagar– a les persones que no poden pagar un lloguer, sinó per a aquelles que ja han estat desnonades, que ho van ser en el passat i que acumulen deutes; seguint aquella bella tradició catalana, redimir el deute; redimir el deute també des del sector públic, des de l'Administració pública. Això que han demanat tants cops vostès, quan ho presenta el PP resulta que hi voten en contra i diuen que no, que no els sembla bé. Nosaltres..., sap què passa?, que quan agafem una proposició de llei ens mirem el text i no ens mirem qui ho presenta, qui porta la signatura de cada paraula. Vull agrair, en canvi, l'acceptació de les esmenes encomanades i encaminades a vincular aquests ajuts extraordinaris a plans d'inserció social, a plans d'inserció econòmica. Nosaltres al que ens oposarem sempre, però, és a legitimar l'ocupació. Ens abstindrem en aquest punt que, d'alguna manera, pot obrir alguna escletxa en aquest sentit, que ens sembla innecessari. Nosaltres sempre defensarem, com vaig dir l'altre dia, el dret a la propietat; el dret a la propietat en el doble sentit que té, que és el dret de les persones que tenen coses i les han guanyat legítimament a gaudir-les, a fruir-les i a posseir-les, i el dret també d'aquells que no tenen, que encara no tenen, a poder accedir a la propietat i a poder accedir a la riquesa. I per això l'Administració pública ha de prendre mesures i aquesta llei ens sembla que, en general, va ben encaminada per aconseguir-ho. Moltes gràcies, presidenta, senyors i senyores diputats. I gràcies al lletrat per la feina que ha fet, també.
Gràcies, diputat. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Lluís Rabell.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots, als amics i amigues que ens acompanyen. Bé, dir que arribem al debat final d'un projecte de llei que totes les forces polítiques han coincidit a considerar de la major importància. I efectivament és així, perquè els estralls causats pels anys de crisi i per les polítiques d'austeritat han trobat en els desnonaments i en els talls de subministrament –val a dir, en la pobresa energètica i en l'exclusió residencial– algunes de les expressions més sagnants. Així ho va entendre la societat civil catalana, car d'ella, i aquí tenim companys de la PAH que ens acompanyen avui, va sorgir l'impuls de la Llei 24/2015. I així ho han entès Generalitat, ajuntaments, partits, sindicats, moviments socials, que han reaccionat davant la impugnació de tot un seguit d'articles d'aquesta llei –articles que efectivament, s'anomeni com s'anomeni la llei, han servit per aturar desnonaments, centenars de desnonaments–, reclamant que el Parlament de Catalunya trobés la manera de donar empara legal als esforços de les administracions –en primer lloc, les administracions locals, el món local, els ajuntaments– per fer front al que és una veritable situació d'emergència. Drames recents com el de Reus o el reguitzell quotidià de llançaments que es produeixen arreu del país ens recorden que la incerta recuperació econòmica a què apunten els grans..., les indicacions macroeconòmiques té com a revers una desigualtat social que no para d'eixamplar-se i un sofriment humà intolerable. Ens hem de felicitar, doncs, de la promptitud i la responsabilitat amb què la ponència ha tramitat un text que avui se sotmet a votació i a la vostra consideració; un tràmit que, penso, s'ha revelat absolutament necessari i que no podíem obviar a través d'un procediment de lectura única, tal com es pretenia inicialment per part del Govern. Així ho demostren setanta esmenes que han estat presentades i debatudes –algunes a instàncies de sindicats, moviments socials, ajuntaments, Taula del Tercer Sector–, esmenes de calat, esmenes importants, i que han demanat una discussió de fons i també la construcció de consensos, i, fins i tot, algunes que es mantenen, algunes d'aquestes esmenes que es mantenen, i que nosaltres demanarem, pel que fa a la nostra formació parlamentària, que es votin separadament. És el cas de les que esmentaré a continuació, i que hem pogut defensar en la ponència amb els companys de la CUP, i que resumiré tot seguit. Deixeu-me dir, però, que el projecte constituïa, d'entrada, i aquesta era la nostra opinió, una bona base de treball. La feina de la ponència jo crec que ho ha millorat i ho ha enfortit, i vagi per endavant, doncs, el nostre suport favorable al projecte de llei. Un exemple d'aquestes millores... –se'n parlava abans des del PP com amb una certa recança, amb una certa temença–, una d'aquestes millores la tenim en l'abordatge que fa el text de la ponència d'un tema tan complex i tan polièdric com és el de les ocupacions d'habitatge sense títol habilitant. I aquí és una realitat que no podíem defugir. Fa uns dies la consellera ens presentava, ens explicava el contingut del conveni signat per la Generalitat i el BBVA per a la cessió temporal d'habitatges propietat d'aquesta entitat de crèdit, i ens explicava molt bé que la meitat d'aquests pisos cedits es troben en situació d'ocupació no regularitzada. Per tant, és un problema que tenim ja entre mans. I sabem prou bé que la casuística és molt diversa. En aquest sentit, resulta d'allò més rellevant que, de concert amb les demandes del tercer sector, la disposició addicional quarta, que la trobareu al projecte de llei, assenyali que les resolucions d'adjudicació d'habitatges propietat o gestionats per administracions públiques –això, a l'espera d'un reglament específic– es faran atenent els criteris de les meses de valoració de situacions d'emergència social i econòmica; uns criteris que hauran de prendre en consideració les situacions de convivència veïnal, entenent també que l'ocupació no dóna preferència per a l'accés als habitatges d'aquest mateix parc públic a fi i a efecte, justament, de preservar els drets de les persones en acreditada situació d'exclusió residencial. Per tant, jo crec que el projecte fa un esforç per abordar seriosament una problemàtica que hem hagut de tractar en aquest Parlament i que a les comissions hem hagut d'abordar, de vegades amb casos i situacions concretes; fa uns dies parlàvem de situacions de Mataró, eh? L'opinió globalment favorable al projecte de llei no treu, però, que no hagin quedat del tot ben resoltes, pensem, algunes qüestions que al nostre parer són significatives. La primera té a veure amb allò que podríem anomenar el «nervi de la guerra, val a dir, amb el suport pressupostari de les polítiques públiques en la matèria. Naturalment, som sensibles a l'esment reiterat que fa el text de la necessitat d'habilitar partides suficients, així com al compromís de lleialtat institucional de la Generalitat amb els ajuntaments, amb la consegüent implicació de recursos. Tanmateix, nosaltres mantindrem l'esmena número 6, una esmena d'addició a l'article 2, que fa referència a la necessitat de contemplar partides obertes a l'hora de concebre el finançament dels programes de la Generalitat. La mateixa discussió de la ponència va posar en relleu la vigència de l'enfoc que conté la Llei 18/2007, del 28 de setembre, la Llei de dret a l'habitatge –una bona ocasió per recordar i per reivindicar des del nostre grup parlamentari la feina que va fer en el seu moment el conseller Salvador Milà [[alguns aplaudiments]] –, segons la qual les actuacions del Govern en la matèria es configuren com un servei d'interès públic. No seria la primera vegada –certament no pel que fa a l'emergència pròpiament dita, però sí en el domini de les polítiques socials d'habitatge– en què l'exhauriment del pressupost assignat ha privat d'accedir a determinats ajuts persones que hi tenien dret. I alguna de les nostres esmenes parcials, que farem en el decurs del tràmit dels pressupostos, als comptes del 2017 té a veure amb aquests casos concrets, amb alguns d'aquests casos concrets. Si en algun lloc, pensem, té sentit el supòsit de les partides obertes ens sembla que és justament aquí, per les dificultats de quantificar d'antuvi i amb precisió les exigències que ens plantejarà una situació social que és encara plena d'incerteses, i perquè justament en aquestes circumstàncies creiem vital traslladar a la ciutadania un missatge inequívoc de compromís per part de les administracions públiques, cosa que no té res a veure, com en algun moment de les discussions, que sempre porten a exageracions, s'ha arribat a dir, que tenia a veure amb una pretensió de recursos infinits; té a veure amb prioritzacions i amb esforços..., compromís i amb esforços garantits per part de l'Administració pública. La segona esmena que mantenim és la número 42, que fa referència al tema dels lloguers abusius. Junts pel Sí ha volgut resoldre la qüestió mitjançant una disposició final que compromet el Govern a –ho cito– aprovar els criteris sota els quals s'hauria de regular els arrendaments urbans i a preparar un projecte de llei per facilitar l'accés a l'habitatge de lloguer, ordenant des de la durada dels contractes fins al supòsits de preus de lloguer abusiu. Bé, nosaltres considerem que ja és un cert èxit que una expressió com aquesta, la de «lloguers abusius, que fins ara sembla que ens costava pronunciar, figuri com a tal en el text de la llei. I, per descomptat, no serem nosaltres qui ens oposarem a treballar a favor d'una nova disposició legal en aquest sentit, tot i que, veient l'enunciat que feia Junts pel Sí i que s'incorpora a la ponència, entenem que estem plantejant promoure, de fet, una modificació en profunditat de la Llei d'arrendaments urbans, la LAU. I, efectivament, cal recordar i cal dir que l'evolució d'aquesta llei, concretament la reforma realitzada el 2013 sota el Govern de majoria absoluta del PP, reduint la durada dels contractes de cinc a tres anys o introduint la possibilitat d'augments anuals, ha contribuït, i molt poderosament, a la febre especulativa que domina actualment el mercat de l'habitatge de lloguer. Per tant, quan parlem de polítiques i de responsabilitats, modestament, cadascú ha d'assumir la seva. Però, justament, pensem que remetre'ns a un futur canvi del marc legislatiu global, sens dubte necessari i urgent, sobre arrendaments urbans ens sembla insuficient en el moment en què discutim una llei de mesures urgents com la que avui se'ns presenta. I és que cal dir que la xacra dels lloguers abusius ha esdevingut un problema d'una gravetat excepcional, i l'abordatge que fa el text de la ponència no acaba, pensem, de copsar ni la dimensió social, tota la dimensió social, ni sobretot el ritme frenètic al qual s'està desenvolupant aquest problema. Avui, s'ha dit i s'ha repetit, la immensa majoria dels desnonaments que es produeixen ho són per impagament de lloguer. I aquest Parlament té el deure de donar l'alerta i de dir les coses pel seu nom: estem davant d'una nova bombolla en el mercat immobiliari –estem davant d'una nova bombolla en el mercat immobiliari. A Barcelona, de mitjana, el preu del lloguer mensual se situa ja en els 17,4 euros per metre quadrat, per sobre del que foren els preus d'arrendament d'abans de l'esclat de l'anterior bombolla. Un recent estudi de la Federació d'Associacions Veïnals de Barcelona, la FAVB, sobre el lloguer a la capital mostra que els barris més cars de la ciutat a hores d'ara són la Barceloneta i la Vil·la Olímpica, per davant de Sarrià - Sant Gervasi. En dos anys els lloguers s'han enfilat un 62 per cent al districte de Sant Martí, un 53 per cent a l'Eixample i un 52 per cent a Gràcia. I tot plegat amb uns efectes que, si no aturem el fenomen, acabaran sent literalment devastadors; per a Barcelona, certament, però també per a tota l'àrea i la regió metropolitana sobre la qual està destenyint l'efecte d'aquesta xacra. La pressió especulativa incideix en les diferències socials de la ciutat i del seu entorn i les agreuja: mentre, fixeu-vos-hi bé, tot i l'encariment dels preus, les famílies dels barris més riscs dediquen entre un 5 i un 10 per cent dels seus ingressos per fer front a les despeses del seu habitatge, a Nou Barris, amb uns preus molt més baixos que a Sarrià - Sant Gervasi, la proporció de l'esforç de les famílies depassa el 35 per cent de les unitats familiars, dels ingressos de les unitats familiars. És cert que la pressió del turisme i la inversió immobiliària i especulativa estrangera actuen sobre una ciutat amb un enorme dèficit històric en matèria d'habitatge de lloguer social. I és cert, també, que sense un parc suficient, que sens dubte trigarem molts anys a tenir, és difícil incidir sobre les tendències alcistes del mercat immobiliari. I és que la demanda és molt superior a l'oferta i el veïnatge dels nostres barris ha de competir amb gent amb molt major poder adquisitiu. Els efectes són nombrosos. Els llançaments són, de fet, el termòmetre d'una profunda transformació urbana: la gentrificació dels barris més cobejats –més de cent veïns i veïnes marxen cada mes de Ciutat Vella–; destrucció del comerç de proximitat; inseguretat; desplaçament de la població cap a la perifèria, amb el consegüent increment del trànsit i la contaminació, per no parlar de la situació del jovent. Segons l'Observatori d'emancipació, el 80 per cent dels menors de trenta anys no poden marxar de casa –80 per cent. Es tracta, al nostre parer –i és el que planteja l'esmena que mantenim–, d'elaborar indicadors que estableixin per localitats i per districtes una relació clara entre preus i rendes mitjanes, de tal manera que quedin dins la consideració d'abusius aquells arrendaments que se situïn per damunt del 30 per cent de la mitjana dels ingressos familiars. Manquem de capacitat per fixar topalls, una capacitat de què disposen altres capitals europees? No tenim potestat sancionadora encara? Hem de reclamar-les –hem de reclamar-les. Busquem la manera de fer front a l'especulació. Cosa que exigirà, sens dubte, un ampli ventall de mesures i de polítiques públiques. Però fem avui un primer pas, situant, si més no, la problemàtica en l'articulat mateix de la llei i amb el caràcter d'urgència que s'escau. També mantindrem tot un seguit d'esmenes, des de la 55 a la 63, suggerides per sindicats i entitats socials, i que s'inclouen com a disposicions addicionals. De fet, tots aquests apartats, totes aquestes esmenes recuperen tot un seguit de disposicions de la Llei 18/2007, de dret a l'habitatge, a la qual em referia abans, que van quedar escapçades per les lleis òmnibus, no pel Tribunal Constitucional, eh?, sinó per les lleis òmnibus. [[Veus de fons.]] El projecte de llei..., subratllant..., cal recordar i cal assenyalar que el projecte de llei que se'ns sotmet, que subratlla la preeminència de la funció social de l'habitatge i recull, recupera la noció de l'expropiació temporal d'usdefruit, ja fa un pes en aquest sentit, de recuperar elements d'aquella Llei del dret a l'habitatge. Els articles de la Llei 18/2007 a què es refereixen les esmenes..., llevat de l'esmena 57, que ha quedat incorporada a la ponència i que és una esmena que, com veureu, parla d'habitatges, de la detecció d'habitatges desocupats, aquests..., tots aquests articles tenen menys a veure amb les mesures d'emergència pròpiament dites que amb els plans territorials, sectorials, les reserves per a l'habitatge en protecció oficial o amb els terminis de qualificació dels habitatges construïts en sòl públic. Són elements cabdals, però, si volem desenvolupar una política social d'habitatge coherent, ara que estem pendents d'abordar els plans territorials. Creiem que aquest projecte, emprant, recollint el mecanisme legislatiu que consisteix a aprofitar les disposicions addicionals, ens brinda la possibilitat de recuperar-los sense tardança i amb tota seguretat jurídica. I, finalment, mantindrem l'esmena 68, que planteja la inclusió de Balsareny en el llistat de municipis amb demanda residencial forta i acreditada, en un llistat que inclou 234 localitats. L'Ajuntament de Balsareny ja n'ha fet la demanda, basada en un problema, efectivament, de conurbació, en veure's la localitat envoltada d'altres municipis inclosos en aquest llistat. No voldria acabar sense traslladar un cop més l'agraïment del nostre grup als companys de la CUP, i, en particular, al company Joan Garriga, amb qui ha estat un plaer treballar en les feines d'aquesta ponència, i agrair també a tots els grups parlamentaris l'esforç i la voluntat de construir un projecte amb cara i ulls. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rabell. A continuació, per a defensar les esmenes presentades per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, té la paraula el senyor Joan Garriga.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, companys de les entitats que esteu avui aquí, en primer lloc, dir-vos una prèvia: que ens alegrem que els tribunals hagin, doncs, fet tornar als bancs l'estafa que van fer a través de les clàusules sòl. La PAH tenia raó, sí que es pot. [[Aplaudiments.]] Bé. Vostès sabien –vostès ho sabien– que la Llei 2015 acabaria al Constitucional i seria suspesa. Vostès ho sabien perfectament i no els va importar. I podem sospitar que, fins i tot, ho van buscar per poder atiar el conflicte. Eren paraules d'un diputat de dretes d'aquí, del Parlament, sobre el projecte de llei que el Govern..., en el debat que vam tenir el passat novembre. Pel que ens deia el diputat o pel que sembla desprendre's de la seva paraula, ni malgrat que aquesta Llei, doncs, la 24/2015, sortís d'una iniciativa legislativa popular, donés resposta a una realitat cruel de dues mil llars del país que tenen els seus membres en situació d'atur, amb unes taxes d'atur enormes, que la taxa de risc de pobresa o exclusió social a Catalunya se situés en el 26 per cent i que el 12,9 per cent de la població de Catalunya tingués moltes dificultats per arribar a fi de mes, sembla que la Llei 24/2015 no responia a cap mesura d'urgència ni a cap necessitat. I malgrat que una realitat econòmica, socioeconòmica, que ha suposat un factor clau per entendre l'important nombre de desnonaments i de casos de famílies en risc d'exclusió social en l'àmbit de l'habitatge, tampoc sembla que la Llei 24/2015 tingués res a veure amb aquesta situació socioeconòmica. Sembla que la 24/2015, anul·lada pel Tribunal Constitucional, responia, doncs, a una dèria, a una voluntat sorgida de ments malaltisses, algunes dins de l'imaginari independentista, que, per no parlar de les coses reals que preocupen a la gent del país, doncs, parlaven d'altres coses. Aquesta era la realitat. Com canta l'Ovidi: «Tot perdut per sempre; el resultat era un, la jugada perfecta. I la jugada és aquesta: aprovar aquí unes lleis, després se les carrega el Tribunal Constitucional i el resultat, doncs, el sabem: crear un nou marc en el qual ens hem de situar per poder refer alguns dels articles tombats. Res de cessió obligatòria dels habitatges buits, res de mesura que pugui aturar els desnonaments, cap obligació de proposta de lloguer social, cap descripció i definició de grans tenidors, cap mecanisme per a la resolució del sobreendeutament i presentar, això sí, la pèrdua d'habitatge com un fet inevitable. I tot això, a més, amanit –amanit– amb una cantarella fina d'«això no és objecte de la llei. Aquest és el marc en què, alguns creuen, calia fer la nova llei, i, de fet, aquest és el parany en què ens hem posat i en el qual hem hagut, doncs, de treballar, defensar les propostes que, conjuntament amb Catalunya Sí que es Pot, hem fet en el si de la ponència i que diferents entitats –algunes, avui, aquí, presents– ens han fet arribar per resoldre el dictamen de la comissió que avui es presenta a avaluació i aprovació. Sense cap voluntat de fer història però amb la determinació de dir-ho quantes vegades faci falta, direm un cop més que per la CUP cap dels articles tombats pel Tribunal Constitucional, cap, era imprescindible. Ho vam manifestar, ho hem manifestat i aquesta era una actitud no solament com un acte de fidelitat a la ILP, un suport a les entitats promotores d'aquesta, sinó també, ho pensàvem, era el marc de credibilitat des del qual pensàvem que calia treballar la nova llei; una actitud que hem volgut mantenir, ja ho dic, en les esmenes presentades conjuntament amb Catalunya Sí que es Pot i les que, de manera particular, una, doncs, hem presentat com a CUP - Crida Constituent. De les esmenes presentades amb Catalunya Sí que es Pot, ens agradaria destacar la voluntat d'aportar a la llei definicions i aclariments –alguns els ha dit el Lluís i ho ha explicat bé– que per no anomenar-los no deixarien d'existir, tot al contrari, creiem que són coses que estan en el moll de l'os, en la protecció del habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió social: funció de la propietat; prevenció en les mesures i actuacions davant els llançaments d'habitatge; formulació i concreció de les ajudes econòmiques al reallotjament i manteniment del que, ho considerem, és l'habitatge habitual; obligacions davant el reallotjament dels ocupants amb o sense títol d'habilitant; creació d'informes que puguin ajudar a habitar els llançaments o facilitar els reallotjaments; desplegament potent d'un articulat, que és el que hem presentat, encaminat a protegir l'accés efectiu a l'habitatge davant el lloguer abusiu...; mecanismes, en fi, necessaris que també permetessin als ajuntaments dels municipis exercir les seves competències. Esmenes importants que, com aquelles que ens van fer arribar les organitzacions i entitats socials, reclamaven que es revertís la derogació dels articles de la Llei 18/2007, del dret a l'habitatge, en la línia de reconèixer aquest dret i la funció social de l'habitatge per sobre del seu valor com a producte financer. Tot i quedar-nos sols, com ja s'ha dit, en la defensa de moltes d'aquestes esmenes, les mantenim vives avui aquí i alberguem l'esperança de poder-les tenir en compte en noves i properes discussions i, per descomptat, oportunitats legislatives. Tot i que el preàmbul de la llei diu «els poders públics han de ser capaços de reaccionar en diferents nivells d'articulació per entendre la situació social provocada per drames humans en què, com a conseqüència de les privacions del dret a l'habitatge ha arribat a quedar afectat el dret a la vida, per la CUP la proposta de llei que debatem avui amb urgència i excepcionalitat per fer front al drama que suposa l'emergència ocupacional, el projecte de llei afronta la intervenció en matèria d'habitatge, ho creiem, des d'una posició insuficient respecte a la celeritat que requereix per mobilitzar el parc buit d'habitatge. I està mancada de contundència i excés de laxitud davant els bancs i grans tenidors d'habitatges, que, amb les seves pràctiques especulatives, són culpables del fet que existeixin milers d'habitatges buits, sense ús, mentre hi ha necessitat imperiosa d'habitatge per part de les classes populars. I és per això que mantenim, encara que sabem que amb molt poques possibilitats d'èxit, l'esmena de no donar representació a bancs i entitats financeres i a representants de la propietat immobiliària en la comissió d'habitatge i assistència; els seus interessos no solament estan lluny de l'objecte de la comissió, sinó que ells precisament han estat protagonistes directes i culpables de l'actual situació. Quina relació –quina relació– de tu a tu podem tenir amb qui, en connivència amb el poder polític, s'ha assegurat una legislació que els sobreprotegeix, ha aconseguit beneficis multimilionaris, ha participat en l'estafa hipotecària i la mala praxi que són l'origen de la crisi que avui condemna milions de persones a l'atur i la precarietat i que a sobre mantenen segrestat un patrimoni que hem pagat amb diner públic? Quina confiança podem tenir en tota aquesta gent? «Fem-los seure a la taula, ens deien. Sí, senyor, fem-los seure a la taula, però no a la taula de les entitats sense finalitat de lucre, sinó a la taula de negociació en la qual podem recuperar el parc d'habitatge públic que, fruit de l'especulació, gestionen ells com a actiu financer. El nostre temor, però, no són els bancs; coneixem l'enemic. El nostre temor, el nostre dubte és saber si amb aquesta llei estem a l'alçada de les necessitats, del que ens demana la dura i cruel realitat que moltes famílies han de patir; si estem a l'alçada de no enviar mai més davant el jutge persones com la Verònica i l'Eliseu, desnonats del Clot, per haver gosat fer el gran pecat de defensar el seu habitatge. I malgrat... [[Aplaudiments.]] I malgrat aquest temor i aquests dubtes, votarem a favor de disposar d'una llei sense renunciar en cap moment a treballar perquè l'accés a l'habitatge digne sigui garantia per a la majoria de persones, i també perquè sigui, d'alguna manera, tingut en compte, reflectit, en els pressupostos que hem d'aprovar del 2017. La política d'habitatge, a ningú se'ns escapa, és el gran repte que haurem d'afrontar com a país. Esperem que els arbres ens deixin veure el bosc, l'oferta d'habitatge assequible i contenció dels preus de l'habitatge existent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Garriga. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Consellera, presidenta, diputades, diputats..., en primer lloc, vull agrair el treball i el to del treball de tots els ponents en aquesta llei; també de la consellera i del secretari d'Habitatge, en els treballs previs a la presentació formal d'aquesta llei, i també a les persones que van treballar el text que finalment va arribar al Parlament, no?, les entitats municipalistes, l'Ajuntament de Barcelona, el Consell de Col·legis d'Advocats de Catalunya, també les aportacions que ens va fer arribar..., també les entitats que van promoure la ILP que va portar lloc a la Llei 24/2015, malgrat que finalment no van subscriure el projecte de llei. I també les aportacions... –ara que veig el regidor de l'Ajuntament de l'Hospitalet–, les aportacions que també ens va fer arribar l'Ajuntament de l'Hospitalet, que ha estat proactiu, molt proactiu en aquesta llei. Avui, amb l'aprovació de la llei, substituïm aquells articles de la Llei 24/2015 que el Govern de l'Estat, el Govern del Partit Popular, va recórrer davant del Tribunal Constitucional. Articles recorreguts, val a dir-ho, que, com que el Tribunal Constitucional encara no hi ha entrat a fons, no sabem si són constitucionals o no són constitucionals, eh? Ho dic per allò que..., aquestes afirmacions tan taxatives que s'han fet que aquests articles estan suspesos. Encara no ho sabem, eh? Però l'emergència segueix aquí, eh?, i, en el fons, l'objectiu d'aquesta llei és el mateix: buscar solucions i sortides a les persones en risc d'exclusió residencial per motiu de llançament dels seus habitatges de tots coneguda. Es tracta, per tant, de donar resposta a l'emergència social que segueix persistint, que és una emergència derivada de la profunditat de la crisi econòmica que hem patit en els darrers anys, i que ha tingut un efecte devastador per a moltes persones i que ha originat un problema social de primera magnitud. De fet, després dels centenars de milers d'execucions hipotecàries que va patir el conjunt de l'Estat, també Catalunya, en el Parlament es presenta una iniciativa legislativa popular –de fet, vull saludar també els promotors d'aquesta, que avui ens acompanyen en aquest acte d'aprovació d'aquesta llei– i va portar a l'aprovació de la Llei 24/2015, que per nosaltres era i segueix sent un bon instrument, la part que ha estat recorreguda i la part que segueix vigent. Després m'hi referiré, no? La Llei 24, la llei també del dret a l'habitatge del 2007, que el senyor Rabell hi feia referència abans, i la llei que avui aprovarem, des del nostre punt de vista, són instruments importants amb què compten les administracions públiques de Catalunya per garantir la protecció de les persones que no poden fer front al pagament de les seves hipoteques, també de les quotes de lloguer del seu domicili habitual, o el cost dels subministraments bàsics. Creiem que era necessari, després d'aquesta suspensió cautelar que el Tribunal Constitucional va haver de fer davant del recurs del Govern de l'Estat, tornar a posar damunt de la taula mesures contra el sobreendeutament, derivades de deutes relacionats amb l'habitatge habitual; mecanismes per trobar solucions extrajudicials davant d'aquestes situacions i garanties per oferir un lloguer social per part dels grans tenidors d'habitatge, també de l'Administració. Abans algun diputat feia referència a l'article 17, que veia dificultats..., bé, dificultats, allò, posava el dit o advertia que la responsabilitat única no és dels grans tenidors; preguntava: «Què fa l'Administració? Bé, segurament, jo aquí discrepo. Jo ja recolzaré tot l'article 17, el meu grup parlamentari, perquè, escolti, les entitats financeres, la banca, no es va queixar gaire quan el sector públic o l'Administració pública va posar centenars de milions sobre la taula per rescatar el sector, eh?, i, per tant, home, alguna cosa li hem de demanar també de coresponsabilitat a l'hora de trobar sortides al problema que tenim. Què fa aquesta llei? Home, doncs, aquesta llei recupera un precepte que ja desenvolupava la llei de l'any 2007 i que va suprimir el Govern del president Mas, és a dir, la facultat d'expropiar temporalment l'ús de l'habitatge, i que el meu grup parlamentari l'any 2013 ja va intentar recuperar, i que els partits que formen part ara del Govern no ho van veure convenient. Probablement ens hauríem estalviat alguns dels problemes que al llarg d'aquests anys moltes persones han patit, no? Aquesta és una mesura que afectarà només les persones jurídiques, i en determinats casos d'emergència i d'exclusió residencial. Nosaltres considerem que és un bon instrument, atès, a més a més, que en les disposicions de la llei figura la participació efectiva del Govern de la Generalitat en el finançament d'aquestes mesures. Vostès saben que aquesta era..., el ponent ho sap, que aquesta era una posició del Grup Parlamentari Socialista, atès que era una petició que havia fet arribar també el món municipal, els ajuntaments del país, que veuen també, no amb preocupació –o sí–, que aquest Parlament fa moltes lleis que els acaba atribuint moltes responsabilitats, i a vegades responsabilitats sense recursos. Jo crec que amb la participació de tots els grups parlamentaris hem aconseguit introduir aquest tema de manera clara en la llei. És a dir, la coresponsabilitat financera del Govern de la Generalitat per donar solució i sortida a alguns dels instruments jurídics que fixa aquesta llei. Els deia que, malgrat el recurs que segueix el seu tràmit en el Tribunal Constitucional, el Grup Parlamentari Socialista creu que no podem acceptar cap retrocés en els drets de les persones a tenir un habitatge digne. Tenir un habitatge digne no vol dir només «estar en un habitatge, sinó tot el que això comporta, no? I abans el diputat del Partit Popular, el senyor Fernando Sánchez, deia..., els temes de pobresa, ha introduït, no hi ha entrat després, però ha introduït els temes de pobresa energètica. I és veritat, aquesta és una part que no està recorreguda en la llei i que segueix vigent, i que nosaltres no ens cansarem de dir que s'han de complir de forma urgent els mecanismes que preveu la Llei 24/2015. I si hi ha controvèrsia, el que ha d'haver-hi és un reglament, i seguim insistint que el Govern, urgentment, aprovi aquest reglament. Deixin-me que faci un petit parèntesi. A nosaltres ens sembla una bona notícia l'anunci que es va fer ahir de l'acord entre el Grup Parlamentari Socialista al Congrés dels Diputats i el Govern de l'Estat per tal de modificar la llei del sector elèctric, on s'introduirà un nou article que prohibirà la interrupció elèctrica a les famílies vulnerables, i regula de manera diferent el bo social, que s'haurà de desenvolupar reglamentàriament els propers tres mesos i que se'n parlarà a la propera cimera de presidents. Seria una bona ocasió perquè el president de la Generalitat també assistís en aquesta cimera per parlar, entre d'altres coses, d'aquest tema que preocupa milers de famílies a Catalunya. Tornem a la llei. Resta vigent, també, la manera o l'obligatorietat, no?, que les entitats, els grans tenidors, entitats financeres, reallotgin aquelles persones que han tingut problemes per fer front al seu deute hipotecari. També per part de l'Administració pública, no?, i, per tant, torno a insistir en la importància que els pressupostos de la Generalitat habilitin partides en aquest senti, per cobrir les necessitats d'habitatge que tenim en el país. Com també que davant de la responsabilitat que li atribuïm als ajuntaments, en els contractes programa que la conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies i els serveis socials dels ajuntaments han de començar a renegociar a partir de l'any 2017 es contempli un perfil professional nou per fer el seguiment de totes aquelles polítiques d'emergència residencial. Però, senyores diputades i senyors diputats, consellera, des del nostre punt de vista, les polítiques públiques d'habitatge no es poden quedar només en les situacions de donar sortida a les situacions d'emergència residencial. Cal definir una nova política d'habitatge que vagi més enllà de l'atenció d'immediatesa. I aquesta llei, que l'objectiu d'aquesta era substituir aquests tres articles que estan recorreguts davant del Tribunal Constitucional, i aquest va ser el mandat de les dues cimeres que es van fer a Palau convocades pel molt honorable president, aquesta llei comença a apuntar alguns dels temes que hauríem d'abordar en una nova política d'habitatge del país. El primer: que cal seguir perfeccionant els mecanismes de segona oportunitat, en el sentit de protegir els consumidors davant del sistema financer i abordar el debat dels marges dels preus de lloguer, eh? El Grup Parlamentari Socialista és conscient que aquest no serà un debat neutre, que probablement també serà un debat jurídic competencial, eh? No volíem, com que ens ho imaginem, el que no volíem fer era entorpir la solució del problema que tenim al damunt de la taula, que és la substitució d'uns articles recorreguts per aquesta llei, per un altre conflicte institucional entre el que aprova el Parlament de Catalunya i el que, com a legislació bàsica, té atribuït l'Estat, que és justament la Llei d'arrendaments urbans. Ara, aquest, malgrat que les competències estan a la legislació bàsica de l'Estat, aquest és un debat que no podem defugir, i per això nosaltres hem defensat –i aquí coincidim amb el Govern de la Generalitat– que el que cal és una llei específica, on tots els sectors interessats puguin expressar la seva opinió i on tinguem un debat obert respecte a aquest tema; on, a més a més, puguem comparar la diversa legislació i experiències que hi han a Europa, que no són úniques. També és veritat que la realitat a vegades és diferent a la realitat catalana i espanyola, però aquest és un debat que està obert, que hi hem de buscar solucions i regulacions, atès que avui molts dels problemes que tenim és de llançaments per a famílies que no poden pagar els preus dels lloguers. I és també, i ho apuntava algun altre grup parlamentari, és necessari convergir amb la mitjana europea d'habitatges destinats a lloguer, i a lloguer social i assequible. Això vol dir d'augment, també, del parc públic d'habitatge destinat a lloguer. De fet, hem vist que en els pressupostos del 2017 del Govern de la Generalitat es comença a introduir aquest tema d'una manera molt tímida, eh?, molt tímida, si fem proporcions entre el que destinen alguns ajuntaments del país a la compra d'habitatge o a la producció d'habitatge per destinar-ho a lloguer i el que destinarà el Govern de la Generalitat, guanyen, com sempre, en aquest tipus de polítiques, els ajuntaments del país. Animem el Govern de la Generalitat a presentar de manera clara quina serà la política en aquest sentit. Hi ha un mandat a la llei, eh?, que en el termini de sis mesos, dintre del pla sectorial, el Govern ha d'explicar amb claredat com produirà habitatges per augmentar el parc públic per, en un termini raonable, arribar a convergir amb les mitjanes europees que hi ha en aquest sentit. Nosaltres els proposem una altra qüestió. Probablement seria hora de tornar a activar el Pacte nacional per l'habitatge per abordar una política integral d'habitatge a mitjà termini a Catalunya. Finalment, nosaltres donarem suport a la llei. S'han recollit totes les aportacions que el Grup Parlamentari Socialista ha fet i, per tant, entenem que aquesta llei i el seu reglament dóna instruments raonables a les administracions públiques de Catalunya, nous instruments jurídics per fer front als problemes d'emergència residencial. Gràcies, diputades i diputats.
Gràcies, senyor Terrades. A continuació, té la paraula el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé, molt bon dia a tothom una altra vegada. Gràcies, senyora presidenta. Consellera, diputades, diputats, secretari d'Habitatge, director de l'agència, representants d'entitats de la PAH, regidores, regidors que avui ens acompanyeu, bé, doncs, molt bon dia a tothom i permetin-me començar aquestes paraules remarcant que el passat dia 9 de novembre, en el debat de la totalitat d'aquesta llei, ens vam comprometre tots els grups parlamentaris que aquest projecte de llei era necessari i urgent i que, per tant, de manera necessària i urgent, doncs, s'havia de tramitar. Jo crec que ho hem aconseguit. Hem aconseguit que l'encàrrec del president Puigdemont, expressat en les dues cimeres, en la del mes de maig i la del mes de juliol, doncs, s'hagi pogut assolir. S'ha tornat a redactar, consensuar i debatre amb temps i forma una llei de mesures urgents en l'àmbit de l'habitatge, on crec compartir, amb tots els grups que ha generat, ho veig, grans acords; encara que, segons quin tipus d'intervenció, pugui donar sentit al contrari. Si em permeten, però, analitzaré aquest tràmit d'esmenes en quatre blocs. Un primer bloc d'esmenes, el qual eren esmenes relatives al text substitutori o alternatiu de la Llei 24/2015. Perquè hem de recordar i no hem de perdre de vista que en un principi aquesta llei estava concebuda per a això, per substituir els articles suspesos de la Llei 24/2015. Senyor Sanz, una Llei 24/2015 amb què vostès estaven encantats i que no tenia memòria econòmica; aquesta sí que en té i, a més, té el compromís, lògicament, que la Generalitat assumirà tot el que se'n pugui derivar. I parlar d'estafa d'aquesta llei penso que és un menyspreu immerescut i un punt deslleial. El que realment és una estafa és signar un compromís davant les entitats, com per exemple la PAH, a Madrid, de retirar el recurs de la 24/2015, arribar i promoure que hi hagi un Govern a Madrid, que vostès han..., del Partit Popular, i després no complir. Això sí que és una estafa real a l'hora de fer política. [[Aplaudiments.]] Aquesta és una llei de mesures urgents de protecció del dret a l'habitatge i els serveis socials, on es vol regular procediments extrajudicials de resolució de conflictes, on s'hi troben persones en situació d'exclusió residencial, o que estan en risc de trobar-s'hi. Destacar, com a principi de la llei, el compliment de la funció social de la propietat –i aquí, senyor Fernando Sánchez, és això: el que dóna sentit i possibilita l'article 17 és aquest principi de la llei, aquesta funció social de la propietat–; també, l'establiment de mesures d'acció positiva a favor dels col·lectius més vulnerables, polítiques públiques, accions preventives i, per descomptat, i com ha dit també el diputat Terrades, suficiència de recursos públics. Es defineixen unes fórmules d'actuació, com poden ser la mediació en l'àmbit del consum, l'expropiació temporal d'habitatges buits, l'obligació del reallotjament, l'expropiació del dret d'ús, entre d'altres. També en aquesta llei es crea la comissió d'habitatge, assistència per a les situacions d'emergència social, on participen, aquí sí, tots els actors relacionats per coordinar, intervenir i supervisar els processos de mediació o, també, per poder establir criteris comuns, o per informar i, si cal, també per poder denunciar. Una llei que emfatitza en la mediació i en l'acompanyament de les persones amb risc d'exclusió residencial, proposant plans de sanejaments que ajudin a redreçar la situació econòmica del deutor, ja sigui personal o familiar. Una llei que també regula l'expropiació forçosa de l'ús temporal de l'habitatge durant un període mínim de quatre anys o un màxim de deu anys. Una llei que diu l'obligació de reallotjament, en determinats supòsits de persones o unitats familiars en risc d'exclusió residencial. En aquest apartat, m'agradaria remarcar i destacar l'esmena transaccional que es va aprovar en ponència, on es diu que s'ha de prioritzar el reallotjament a l'habitatge habitual afectat pel deute i, en cas de no ser possible, aquest habitatge alternatiu ha d'estar situat en el mateix terme municipal. Es redacta també en ponència un nou article 19 amb referència als informes socials de vulnerabilitat i amb procediments judicials d'exclusió hipotecària o de desnonament. Després hi ha un segon bloc d'esmenes, que és incorporar a la llei el concepte –i crec que és molt important que sigui aquí, en una llei de mesures urgents–, el concepte d'ocupació sense títol habilitant. I incorporar en la norma com tractar des de l'Administració aquesta realitat. Cal dir que en aquest tema s'han aconseguit amplis consensos amb majoria de grups de la cambra, i aquests han estat inspirats, també, en les recomanacions que ens feien la Taula del Tercer Sector Social. El Grup de Junts pel Sí i el Grup Socialista, amb el senyor Terrades, vam presentar una esmena conjunta, que va ser aprovada sense cap vot en contra, tan sols amb l'abstenció del Partit Popular i de Ciutadans. Vull agrair aquí, en aquest punt, als grups de Catalunya Sí que es Pot i de la CUP, doncs, que retiressin les seves esmenes i donessin suport a la nostra, per fer-la forta i, diguem-ne, anar tots en una mateixa direcció. Després, hi havia un tercer bloc d'esmenes, que era intentar recuperar articles de la Llei 18/2007. Recordar, i tal com es va parlar en ponència, que aquesta llei no és el lloc on intentar incorporar aquests articles. La llei que estem fent és una llei per substituir els articles suspesos de la 24/2015 i no per modificar la 18/2007 i, tot i que crec que en gran mesura tots compartim el relat que estic exposant aquí, veig que encara es mantenen vives algunes esmenes; però, en qualsevol cas, ja he vist les seves intervencions i ho entenem. I després, hi ha un quart bloc d'esmenes, penso que també substanciós, no per la quantitat sinó pel fons, que és, com deia el senyor Rabell, que hem sigut capaços de fer un tractament o d'apuntar, d'esmenar, de col·locar el concepte de lloguer abusiu en la llei. Aquí creiem fermament la importància del compromís per abordar aquest tema com cal i com toca. Què vol dir això? Doncs, amb garanties parlamentàries, amb participació d'experts i, evidentment, amb un procés de compareixences com s'escau en una nova llei. El que no podem fer és dir que estem fent un tràmit d'urgència i sense compareixences i després intentar colar sense debat previ un tema nou i transcendent i d'una forta complexitat, ja tant sigui competencial com jurídica. Considerem que això provocaria –i en cap cas, vull creure, per voluntat directa dels proponents– un cert dèficit –rellevant– democràtic a l'hora de poder-ne fer el debat. És per això que el Grup de Junts pel Sí, doncs, vam presentar una disposició final on s'emplaçava el Govern a legislar sobre el lloguer abusiu o desproporcionat. I aquesta nova regulació hauria d'abordar temes com la durada dels contractes, les causes de resolucions, les cessions i les subrogacions, els drets d'adquisició preferent, les causes de suspensió i d'extinció, dipòsits i altres garanties i, per descomptat, els supòsits de lloguer abusiu. Vull remarcar que aquesta esmena i proposta legislativa va ser aprovada per tots els grups de la cambra, amb l'abstenció en ponència del Grup de Ciutadans. Creiem que és la manera correcta i formal de treballar aquest tema, i més a més sabent que des de la conselleria, doncs, ja hi ha un grup de treball que ho està fent. Sabem i creiem que agafar el compromís per llei de legislar és molt més potent que no l'aprovació d'unes esmenes que imposen criteris i que tenen algun dubte raonable d'aplicació, tal com també vam parlar a la ponència. També s'ha parlat, en la intervenció del senyor Sanz, del tema dels finançaments i de les aportacions. Dir només que les polítiques d'habitatge a l'Estat espanyol són de 550 milions; les del Govern de Catalunya, de 110: fem una mitjana per proporcionalitat. No diem que siguin molt, que..., simplement, posar-ho en el context. També m'agradaria, com he dit en el principi de la intervenció i en la primera intervenció, destacar, i ho torno a dir, eh?, encara que en el plenari, en el faristol sembla el contrari, doncs, l'actitud i el to i el compromís de tots els proponents dels grups parlamentaris; que hi hagi l'encàrrec que hagi de ser urgent, si no volem que ho sigui no ho seria i, per tant, aquí tots ens n'hem de felicitar. S'han incorporat al text, un cop fetes les retirades, i he vist que també, en el guió de votacions, se n'han retirat alguna més, doncs, més d'un 50 per cent de les que acaben al final portades a votació estan assumides en la ponència. I les que s'han votat en contra, i penso que això és molt important, no es vota en contra tant pel què es diu, sinó pel com aplicar-ho i fer-ho possible en aquest moment, diguem-ne, legislatiu. I tampoc, lògicament, volem córrer el risc de posar en safata una nova suspensió de la norma que crec que aleshores seria greu per l'aplicació i per l'objecte final a què va dirigit. Quan un parlament consensua el que és necessari i el que fa falta només té el repte –i el «només és en majúscules–, té el repte parlamentari de veure com es fa. I crec que no només hem identificat el què, sinó que hem començat a apuntar i a encarar amb determinació el com. Jo, com a relator d'aquesta llei, vull agrair als portaveus, al lletrat, al Govern, a l'equip de Governació, a la consellera, la predisposició, i a tothom, per posar-ho fàcil dins la complexitat del tema. Crec que avui no sé si ens hem de felicitar o no, però crec que hem d'estar relativament satisfets per l'objectiu assolit. Hem complert amb l'encàrrec que se'ns ha encomanat en temps i forma i ens dotem a partir d'avui de noves i potents eines, a l'Administració i als municipis, per actuar i fer front a l'emergència habitacional. Ampliem la xarxa de municipis de demanda acreditada, passen de 72 a 234; assumim nous compromisos i, en definitiva, acomplim amb la funció parlamentària i legislativa de ser útils a la ciutadania i donar resposta als temes que són urgents i necessaris. L'aprovació d'aquesta llei crec que és una bona manera de cloure aquest any 2016, on l'emergència habitacional, malauradament, ha estat, és i segur que continuarà sent un dels temes centrals de la política social i familiar d'aquest país. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Solsona. Un cop acabat el debat estem cridant a votació. [[Veus de fons.]] Senyor Sanz, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, presidenta.
Trenta segons.
Sí, senyor Solsona, li volia dir que nosaltres al Congrés dels Diputats anem a prendre mesures i a oferir solucions que vagin en benefici de la ciutadania, com ara hem demostrat, aquesta setmana, que hem aconseguit que es prenguin mesures contra la pobresa energètica i també que es tregui l'impost al sòl. [[Remor de veus.]] Potser, quan alguns van al Congrés dels Diputats i només van a parlar de referèndum o referèndum, no estan donant solució als problemes de la gent. [[Persisteix la remor de veus.]] I és una qüestió que ens hauríem de plantejar: què fa cadascú...
Si us plau, silenci.
...a cada lloc en funció de les competències que té cada Parlament, sigui l'autonòmic o el nacional. Gràcies. [[Aplaudiments. La consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge demana per parlar.]]
Consellera Borràs.
Gràcies, senyora presidenta. Voldria prendre només la paraula molt breument. En primer lloc, per disculpar-me –per disculpar-me–, però aquesta llei s'ha avançat quaranta-cinc minuts; no ho tenia previst, hi havia un assumpte personal que no podia pas eludir. I, per una altra banda, fer un agraïment; un agraïment al conjunt de la cambra i, com vostès saben, aquesta és una llei que nosaltres no desitjàvem, podríem dir, i quan dic «nosaltres em refereixo com a país. Com a país, nosaltres volíem que la Llei 24/2015 seguís endavant. Va ser una llei recorreguda i, per tant, vàrem establir a través, doncs, d'una cimera a què el president Puigdemont ens va convocar, vam establir que havíem de fer una llei –una llei– que donés resposta a allò que estava suspès per aquesta Llei 24/2015. Bé. En primer lloc, donar les gràcies a tots els que van participar a les diverses reunions perquè arribés aquí un projecte de llei molt elaborat, molt treballat. Això vol dir, en el conjunt del món local, per una banda, a l'Associació Catalana de Municipis, també a la Federació de Municipis de Catalunya, com també a l'Ajuntament de Barcelona, que hi van col·laborar, tots ells, doncs, d'una forma molt activa i molt positiva. També al Consell de Col·legis d'Advocats de Catalunya, que va donar-nos garanties que aquesta fos una llei que fos sòlida i que, per tant, pogués tirar endavant. Per una altra banda, també, al departament, a la gent que hi ha treballat més directament, al secretari d'Habitatge, al director de l'Agencia d'Habitatges de Catalunya, com també al secretari general del departament, que hi han actuat molt activament. També a les entitats de la ILP, que si bé és cert que no han estat estrictament, doncs, en el que és el redactat d'aquesta llei, han tingut una actitud molt positiva, gens frontista, sumant-hi i, per tant, en aquest sentit, també els vull agrair el seu esforç i la seva feina. Agrair també a la resta d'entitats i ajuntaments, entre ells el de l'Hospitalet, que varen presentar al·legacions a la llei. I, per tant, i ara, doncs, una vegada aquest projecte de llei arribava aquí, l'agraïment, lògicament, a tots els grups parlamentaris –a tots els grups parlamentaris– per aquesta voluntat de fer possible que aquesta fos una llei consensuada, que aquesta fos una llei que arribés de forma ràpida i, per tant, poguessin disposar tots els ajuntaments d'una eina valida que pogués donar-los resposta a allò que ens quedava suspès per la Llei 24/2015. Per tant, una llei pensada per atendre les persones més afectades per la crisi i, per tant, prioritzar la mediació, preveure mecanismes per reduir els pisos buits, establir que cal el reallotjament de les famílies en situació d'exclusió, preveure expropiar l'ús de pis a grans tenidors amb causes de desnonament, ampliar el nombre de municipis amb forta demanda, i que serveix també per avançar en la gestió de l'ocupació de l'habitatge. Per tant, en aquest sentit, doncs, hem fet allò a què ens havíem compromès, sense deixar de banda, perquè hi ha un compromís sòlid també a la llei, que nosaltres creiem que hem d'avançar en tot el tema dels arrendaments. Per tant, sense allargar-me més, moltes gràcies a tots els grups parlamentaris per fer possible que la llei tiri endavant, sense que això vulgui dir que no estiguem esperançats que pugui, doncs, tirar..., que la Llei 24/2015 no ens quedi suspesa de forma definitiva. Gràcies. [[Aplaudiments. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí; per demanar també una votació..., afegir una votació, que ja hem participat abans al lletrat, d'afegir la disposició final quarta.
Sí.
Eh? Per votar la disposició final quarta.
Sí, ja m'ho ha dit el secretari. Gràcies, senyor Carrizosa.
Gràcies.
Anem a passar, doncs, a la votació. Començarem votant les esmenes. Primer votarem les esmenes números 2, 16, 27, 28 i 33. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 36 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes 13, 21, 22, 40, 52 i 64. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 108 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes 31 i 35. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 11 vots a favor, 97 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem les esmenes 36, 45 i 49. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 36 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 6. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 56 vots a favor, 77 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes números 42, 56, 59, 60, 61, 62, 63 i 68. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 19 vots a favor, 88 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem les esmenes números 55 i 58. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 31 vots a favor, 77 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 17. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 10 vots a favor, 98 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem l'esmena 25 sobre l'article 12. Comença la votació. [[Veus de fons.]] L'esmena 23 sobre l'article 12... [[Remor de veus.]] Repetim la votació, perquè no he dit que era transaccional. Per tant, hem de tornar a repetir la votació. És esmena transaccional, l'esmena 23 sobre l'article 12. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 113 vots a favor, 20 en contra i cap abstenció. Votem ara l'esmena transaccional 51, número 51, sobre la disposició final tercera. Esmena transaccional... [[veus de fons]] 51 –51. Esmena transaccional, és la número 51, sobre la disposició final tercera. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. Ara passarem a votar el text del dictamen. La votació és separada per articles i disposicions un a un. Comencem votant l'article 1.1. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Ara votarem l'article número 4, les lletres a, b, d, e, f, g, i. Comença la votació. Els articles han estat aprovats per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'article número 5. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'article número 8. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'article número 10. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 108 vots a favor, cap en contra i 25 abstencions. A continuació votarem l'article 16.6. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'article 16.9. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Els podíem votar tots alhora, no? Sí, sí, ja... [[Rialles i remor de veus.]] Però si me'ls posen separats, jo ho faig separat. Per tant, es poden votar tots alhora, l'article 17...? Ah, ja diuen «no? [[Veus de fons.]] Diuen que no. [[Remor de veus.]] Anem a votar l'article 17.3. Vinga, doncs. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 97 vots a favor, cap en contra i 36 abstencions. I ara anem a votar la resta de l'article número 17. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 11 abstencions. A continuació votarem l'article 18.4. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'article número 19. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 108 vots a favor, 25 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la disposició addicional primera. Comença la votació. La disposició ha estat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem la disposició addicional quarta. Comença la votació. La disposició ha estat aprovada per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem la disposició addicional sisena. I es pot votar juntament amb la disposició final primera o no? Perquè ja... [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] Doncs, va. Anem a votar la disposició addicional sisena. Comença la votació. La disposició addicional sisena ha estat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem la disposició final primera. Comença la votació. La disposició final primera ha estat aprovada per 97 vots a favor, 24 en contra i 11 abstencions. A continuació votarem la disposició final quarta. Comença la votació. La disposició final quarta ha estat aprovada per 97 vots a favor, 1 en contra i 35 abstencions. A continuació votarem la disposició final sisena. Comença la votació. La disposició final sisena ha estat aprovada per 97 vots a favor, 11 en contra i 25 abstencions. A continuació votarem la resta del text del dictamen. Comença la votació. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] La Llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió social ha estat aprovada per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Bé; moltes gràcies. Continuem. [[Projecte de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals (debat de totalitat)]] [[200-00014/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat del Projecte de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa en nom del Govern de la Generalitat el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat. [[Pausa.]]
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable vicepresident, consellera, diputades, diputats, gerent de Ports de Catalunya..., ara s'incorporarà el secretari de Mobilitat i Infraestructures, que, de fet, ha tingut un paper molt rellevant a l'hora de redactar aquesta llei..., però el mateix que ens ha passat en matèria d'habitatge: la substanciem abans d'hora. Aquesta és una llei que respon a dos criteris essencials. Un primer criteri forma part de l'agenda modernitzadora del Govern i del país –agenda modernitzadora del Govern i del país. I a nosaltres ens agradaria que fos més del país que del Govern, estrictament. És una llei molt àmplia, molt extensa, és una gran llei de país. Estem parlant de més de dos-cents articles, per tant, és una llei estructurant de país. I, segon, a nosaltres ens agrada parlar d'una llei, diguem-ne, amb mentalitat d'estat, una llei pensada en gran, amb majúscules. Aquesta és la vocació. De fet, aquesta agenda modernitzadora el que ha de fer és utilitzar les millors eines de què disposem. I, a més, és una llei que el que intenta és posar en valor un model d'èxit que hem estat capaços de construir entre tots. De fet, a partir de la llei del 98 hi ha hagut diversos governs, a Catalunya han governat diverses forces polítiques, però hem estat capaços d'esprémer, de treure el màxim nivell de rendiment a aquesta llei de l'any 98. Per tant, la idea bàsica seria: volem una llei de ports que ens pugui donar respostes i instruments per desenvolupar el sistema portuari català del segle XXI. Hi insisteixo, pensant en gran. La llei vigent de l'any 98 tenia dos grans objectius: el primer és donar resposta al desenvolupament i construcció de nous ports, i, segon, la millora del nivell d'infraestructures que existia. Per tant, la llei vigent, la llei del 98, què fa? Incentiva la construcció de noves infraestructures. Per entendre'ns, és el maquinari; utilitzant el concepte anglosaxó, és el hardware, eh? Per tant, tenim una llei que ens ha donat cobertura per construir la infraestructura portuària de què disposem en aquests moments. I nosaltres, des del Govern, considerem que ja està pràcticament completa, que serà difícil que es construeixin nous ports a Catalunya, perquè la infraestructura la tenim, diguem-ne, en molt bones condicions, tant la de titularitat de la Generalitat, com els ports d'interès general, i que aquesta llei també està concebuda per poder-los avançar. La llei del 98 era una llei pensada, així mateix, per a ports nàutics. La llei del 98 donava resposta a un context determinat i va servir per desenvolupar un sistema portuari que fixin-se que en el temps de crisi no ha retornat cap concessió i és financerament autosuficient. Per tant, aquesta és una idea que és fonamental a l'hora d'aproximar-nos a la nova llei que farem. El sistema de ports de Catalunya s'autofinança, que vol dir que, amb els pressupostos de la Generalitat de Catalunya, amb els recursos obtinguts de l'esforç fiscal dels catalans, no destinem pràcticament recursos a fer que els ports de Catalunya funcionin. I aquest és un element bàsic. Per tant, tenim un molt sistema portuari, que és capaç de generar activitat econòmica, però que no té cap impacte negatiu, per exemple, en les polítiques vinculades a l'estat del benestar del país, en les polítiques d'educació, d'ensenyament, de sanitat, de polítiques socials. I aquest és un element positiu. I, per tant, això que els deia: el manteniment i millora del sistema portuari no costa diners, en termes pressupostaris. I una altra dada que és molt potent: s'han generat inversions públiques i privades per més de 90 milions d'euros en els darrers cinc anys. Noranta milions d'euros són molts o pocs? Mirin, a nivell de carreteres, la Generalitat de Catalunya, amb aquests pressupostos que ara..., prorrogats l'any 16, només hem pogut invertir 36 milions d'euros. Per tant, 90 milions d'euros són molts recursos. A nivell de Departament de Territori i Sostenibilitat, quines són les puntes de llança de la nostra capacitat d'inversió pública? Fixin-se, l'Agència Catalana de l'Aigua, ara que hem aconseguit que surti de la crisi econòmica, perquè té el cànon de l'aigua; l'Agència de Residus, amb menys intensitat, perquè té els cànons de residus; Ports de la Generalitat, perquè té un sistema d'autofinançament, i en darrera instància l'Institut Català del Sòl. Aquest també té una part bona i una part dolenta, eh? La part dolenta és que en allò que fa referència al sistema ordinari de finançament de Catalunya tenim molt poca capacitat d'inversió pública –molt poca capacitat d'inversió pública. A partir d'aquí, què tenim avui? Avui afrontem la finalització de moltes concessions que es van fer per construir nous ports i noves dàrsenes. Hem de fer front a l'amenaça del canvi climàtic respecte al front marítim, un canvi generacional en els usuaris dels ports, una obertura dels ports a les seves ciutats per la desaparició de les barreres físiques, com elements de seguretat. Fixin-se que els ports, en aquest sentit, en els últims anys, hem aconseguit que canviessin molt; ja no hi ha aquella frontera que no era invisible, sinó perfectament tangible. I, en darrera instància, hi ha un canvi de paradigma, des d'un punt de vista de les noves necessitats: no ens cal una llei per construir nous ports, sinó per gestionar-los millor, per obrir-los a les ciutats, per donar seguretat jurídica a les col·laboracions entre l'àmbit públic i l'àmbit privat, que a Catalunya parlem majoritàriament de clubs nàutics. Aquesta és una idea molt potent, que vol dir que els mateixos usuaris, agrupats en gestors professionals, que incorporen molt valor afegit a la gestió portuària, són capaços d'administrar tots els usos diversos i les diverses activitats que passen al port: les nàutiques, les esportives, les culturals, les turístiques, els creuers, el lloguer de vaixells, la restauració, l'oci, el comerç, la pesca, la indústria, la nàutica... Vol dir que hi ha una col·laboració entre els diversos actors, entre els diversos agents. La nova llei, evidentment, també preveu la possibilitat de fer una gestió estrictament pública, però dependrà de cada cas. I si hi ha aquesta col·laboració amb la societat civil, aquesta llei dóna garanties i seguretat jurídica. Aquest, per nosaltres, és un element bàsic modernitzador. Per tant, la llei que presentem pretén impulsar un model català de col·laboració entre sectors, de col·laboració entre el sector públic regulador i planificació i aquest àmbit... –ara s'incorporen el secretari i el director general, als quals vull agrair aquesta capacitat del que els deia abans, de pensar en gran–, i aquest sector vinculat a l'àmbit de la gestió a l'entorn privat, eh? Així pretén oferir unes condicions clares de relació amb l'Administració, unes fórmules de concessió que primen l'expertesa en la gestió, afavoreixen aquesta inversió, que no és només pública, sinó que sobretot ve de la incitativa privada, i vetllen per un model de ports públics oberts als municipis; amb règims de concessions clars per gestionar, invertir i fer obra pública –obra pública, ho subratllo–, amb uns terminis clars, basats en l'equilibri concessional i l'amortització de la inversió. Creiem que ha de ser així, creiem que amb els recursos pressupostaris hem de fer d'altres coses, hem de fer tot allò que està vinculat a l'enfortiment de l'estat del benestar i tot allò que suposi les bases per a la creació d'activitat econòmica. Per tant, parlem d'un model que té diverses característiques, i aniré desgranant aquestes característiques. És un model de ports oberts a les ciutats. Els ports... Aquí veig l'alcaldessa i que serà ponent del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, l'alcaldessa de Vilanova. He tingut la possibilitat de visitar el port de Vilanova en diverses ocasions. És un exemple molt clar d'això. Els ports com un espai més de la ciutat, interrelacionat, sense barreres, una infraestructura on hi passen coses i que ha de ser un estímul a la generació d'activitat econòmica i a la generació d'activitat esportiva, cultural, social, tot l'any. El que els deia, aquell model de port tancat, blindat a la trama urbana, ja no té cap mena de sentit; no volem que tingui cap mena de sentit de cara al futur. Amb uns instruments urbanístics que parteixen del diàleg i el consens entre els gestors portuaris i els ajuntaments; creem aquesta figura, els plans directors urbanístics, però sempre partint de la base que o són un instrument de consens amb el territori o no tenen cap mena de sentit. Aquesta és la idea. A través d'aquests plans directors previstos a la llei hem d'actualitzar ràpidament aquesta planificació urbanística, que sempre farem d'acord amb els ajuntaments, que en tindran el lideratge. Els deia un model de ports oberts a la ciutat, però un model de ports que són motors econòmics del país, per a la pesca, per al turisme, per al comerç, per a la restauració, per a la indústria de construcció, reparació, manteniment de vaixells, per al lloguer de vaixells, amb una llei que pretén promoure l'aprofitament màxim dels espais de terra i dels espais de mar. Quan els deia que aquesta llei és una llei modernitzadora, ho és en la mesura que ens permet fer de locomotora d'activitat econòmica. Ens permet que, a través d'aquesta llei, a través de l'activitat portuària, tinguem capacitat –una cosa molt tangible– de crear llocs de treball, i se n'estan creant molts, de llocs de treball, no només amb relació a la nàutica, hi insisteixo; passem de fer una llei nàutica a una llei amb una visió més omnicomprensiva. Un model de ports on s'ha de poder aprofitar i treure el màxim rendiment de tots els espais; primar i aprofitar el que teníem abans de plantejar-nos noves ampliacions. Per tant, fixin-se, eh?, el concepte: el plantejament no és fer ports nous, sinó gestionar bé els que ja tenim en aquests moments. I el concepte no és créixer, sinó aprofitar els espais que hi ha. I després, si s'acredita que hi ha d'haver creixement, creixerem, però hem de rendibilitzar al màxim allò que tenim en aquests moments. Un model de ports on, com a indústria turística, hem de poder acollir aquells que passen per davant de la nostra costa, creuers d'arreu del món, amb passatgers que coneixen per primera vegada el nostre país per mitjà de ports. I aquí és la situació del port de Barcelona, un element d'orgull; per nosaltres és un element d'orgull, el quart port de creuers més important de tot el món. Els tres primers són, tots tres, a l'estat de Florida, als Estats Units. I nosaltres el que volem és, el sistema de creuers, no només limitar-lo al port de Barcelona, sinó que en aquests moments el port de Tarragona ja s'hi està obrint, hi estem treballant al port de la Ràpita, al port de Palamós, i, per tant, aquesta voluntat d'eixamplar aquesta... –o al port de Roses–, aquesta capacitat d'eixamplar aquesta activitat. Un model de ports amb vocació pública –amb vocació pública–, on hi hagi espais per a la nàutica popular i on es promocioni, per mitjà de l'esport i l'escola, el coneixement de l'activitat al mar. I aquí manllevo paraules del secretari Ricard Font. Nosaltres som un triangle, com a país, on justament la hipotenusa mira al mar. I segurament cal obrir més la mirada al propi mar, hem de ser capaços que hi puguin passar més coses en termes d'activitat. Un model de ports sostenibles i segurs davant de l'amenaça del canvi climàtic, i des d'aquesta perspectiva és una llei 2.0. Era una llei, diguem-ne, que no tenia cap mena de sentit si no hi incorporéssim aquesta noció d'adaptació al canvi climàtic. I mitigació, també; l'esforç que estan fent els ports i l'esforç que està fent el port de Barcelona i que està fent el port de Tarragona i que estan fent els altres ports des d'un punt de vista de mitigació, però sobretot d'adaptació. Passaran coses en el front marítim i els nostres ports han de tenir la capacitat de poder-se anticipar. La llei ha de tenir en compte que caldrà protegir els nostres ports davant de les pujades del mar que en aquests moments ja són clares, ja són evidents. Amb aquests temporals que hi ha hagut, hi ha una imatge molt «frapant, que és el que ha passat a la platja de la Marquesa, per exemple, al delta de l'Ebre. És realment «frapant el que ha passat en aquests moments. I ara poso, diguem-ne, el delenda est Carthago, que saben que és allò un costum del Departament de Territori i Sostenibilitat. Si hi ha algú que no creu encara en el canvi climàtic, que vagi a l'Ebre, que vagi al delta de l'Ebre i entendrà què vol dir el canvi climàtic. Potser faig un parèntesi dins del parèntesi: trucarem al president electe dels Estats Units, que vingui, disculpin, i que ho vegin, i que ho vegi. Perquè això no és cap quimera, això és una realitat que hem de ser capaços de gestionar adequadament. Un model de ports nets. La llei afavoreix una gestió portuària basada en l'excel·lència ambiental. Un model de ports amb diferents veïns amb interessos i necessitats diferents, que han de conviure en aquests espais limitats. La multiplicitat d'usos s'ha de tenir en compte i la llei ordena i afavoreix la relació entre tots els usos. Allò que els deia: la llei del 98 era una llei bàsicament de nàutica. Aquesta és una llei que interpel·la tots els sectors i que dóna sortida a tots els sectors, començant per la pesca, amb els creuers, amb la càrrega, amb l'esport, amb el comerç...; autèntiques fonts d'activitat econòmica. Un model de front portuari on caldrà primar l'aprofitament i algunes ampliacions mesurades davant el que els insistia, davant de la construcció de noves infraestructures, amb la voluntat de protegir el paisatge i unes platges i uns entorns naturals que formen part del patrimoni indissociable, el que és avui Catalunya i el que volem que continuï sent la nostra nació. Per això cal aprofitar el que tenim, i la llei vol incentivar aprofitar els espais que en aquests moments ja disposem. I aquí faig un altre parèntesi: fixin-se, aquest és un model que ens agradaria poder compartir amb tota la cambra. La llei del territori l'estem fent, incorporant, un nou paradigma, que és que ja no volem un urbanisme expansiu, des d'un punt de vista d'utilització de sòl, sinó que volem un urbanisme basat en el reciclatge urbà. A nivell de llei de ports, és exactament el mateix: volem aprofitar allò que ja existeix en aquests moments, en virtut del desplegament que vam fer en base a la llei del 98. Un model portuari que ha de vetllar per la qualitat i reconèixer l'excel·lència. I per això preveiem... –aquest és un dels elements que ha cridat més l'atenció a l'hora de formular la llei–, pretenem una classificació dels ports com els hotels, per entendre'ns, eh?, que hi hagin diverses categories i que això permeti, essencialment als concessionaris, de, constantment, estar amb aquesta mentalitat de superació, d'oferir el màxim nivell de qualitat amb relació al projecte portuari que vulguin per a cadascun dels ports. Un model portuari integrador del port a la ciutat com un tot i, com a part de la ciutat, s'hi ha de poder desenvolupar tot tipus d'usos que siguin compatibles amb l'activitat portuària de la ciutat. Una altra vegada Vilanova i la Geltrú. És a dir, al port hi passen coses, moltes, en tots els àmbits. Vaig tindre la possibilitat de visitar una de les fires vinculades justament a medi ambient i la fira s'acabava, justament, al port. Dins el port hi havia l'activitat, una activitat que s'allargava per tota la Rambla... –em sembla que es diu «Rambla–, tota la Rambla de Vilanova i la Geltrú. Un model de ports autosuficient i que afavoreixi la inversió amb un sistema fiscal a la llei que no incorpora nova pressió fiscal. Això sí que és un tema que volem subratllar: no incorpora nova pressió fiscal i, tanmateix, assegura l'autosuficiència del sistema en si mateix, sense recórrer a inversions que hàgim de fer a través dels pressupostos públics. Un model portuari innovador, obert, públic, social, motor econòmic d'alt valor afegit, divers, atractiu, sostenible, amb multiplicitat d'usos i on la relació amb l'Administració sigui senzilla i fàcil. Això forma part, també, de la nostra agenda modernitzadora. Un model d'Administració..., el que els comentava, que sigui portuària, que sigui clara i àgil i senzilla, on el departament, el Departament de Territori –el Departament de Política Territorial, diguin-ne com vulguin, al departament–, regula, planifica i garanteix l'interès públic i la seguretat jurídica. I l'empresa Ports de la Generalitat gestiona de manera àgil les inversions i les relacions entre l'Administració i els gestors. I, per tant, endrecem el model. És un model molt més racional que no pas el que teníem ara, que tenia algunes expressions de gresol, per entendre'ns; que era excessivament divers i, sobretot, dispers. Ara hi incorporem un element de racionalització. Un model portuari complet que avui conformen 47 ports de competència de la Generalitat. I que..., la llei està pensada no per 47, sinó per 49 ports. La llei està pensada pels 47 que en aquests moments són de la Generalitat i la llei està pensada pel port de Barcelona i pel port de Tarragona. És una llei concebuda per fer possible la gestió de tot el sistema portuari català en tota la seva amplitud. I, per tant, hi donem resposta. I, en darrera instància, acabo tal com començava: una llei que vol consolidar un model d'èxit, que és aquest model concessional en el qual els usuaris són els gestors, són els inversors, corren amb el risc i la ventura de les inversions i el manteniment dels ports, i que allibera aquests recursos. Ahir parlàvem, en una interpel·lació que va formular el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, el diputat Marc Sanglas, parlàvem de les concessions. I jo citava Espriu quan deia allò: «Hem viscut per salvar-vos els mots, eh? Doncs, recuperem el concepte de «concessió. I «concessió és concessió si hi ha risc i ventura, no és concessió si hi ha sempre un win-win dels mateixos, exactament dels mateixos. I, per tant, a través del sistema portuari, nosaltres posem en valor el mecanisme de concessió, que ens permet allargar al màxim possible la capacitat de transformació des del poders públics. Aquesta és la clau i aquesta és la idea modernitzadora. Per tant, senyores i senyors diputats, com els diem sempre des del Govern de Junts pel Sí, aquest projecte de llei que posem a la seva disposició és un punt de partida; crec que és un punt de partida, honestament, treballat, molt sòlid tècnicament, però és un punt de partida. Vostès són els amos de les lleis que surten d'aquesta cambra. I, per tant, des del Govern –i aquest és el missatge que hem traslladat als ponents del Grup Parlamentari de Junts pel Sí– sempre entenem que la tramitació de les lleis ha d'anar en el sentit d'aconseguir que quan aprovem aquesta llei no sigui una llei del Govern, sinó que sigui una llei del país; i una llei del país vol dir que amb lleis estructurants hem de ser capaços que tinguin vigència durant molt temps, que, governi qui governi, aquest sigui un gran instrument per poder generar progrés, modernitzar el país i generar prosperitat. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, conseller Rull. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, conseller..., Cataluña tiene más de setecientos quilómetros de costa, si recorremos todos sus quiebros, casi ochocientos, y la actividad en su litoral es de gran importancia náutica, pesquera..., ya se ha comentado aquí. La Ley 5/98, de ports de Catalunya, fue la primera norma en la materia que estamos tratando hoy y es la que todavía sigue en vigor: una norma de 1998. Han pasado muchas cosas desde entonces, no se lo vamos a negar, y ha habido muchos cambios que de verdad creemos que deben tenerse en cuenta y que justifican una revisión de la ley. Ha habido nuevas directivas europeas, ha habido cambios en la legislación estatal, ha evolucionado el sector, ha cambiado también la coyuntura económica, y hay algo más, senyor conseller, que también ha cambiado desde 1998, a peor, y es el sentido común, el sentido de responsabilidad y el sentido de la realidad de este Gobierno, que se empeña hoy en continuar en un mundo de ficción, que se empeña en seguir mareando la perdiz y que se empeña en prolongar el engaño y en hacer mil malabares para alargar ese camino dentro del laberinto del que ni salen ni quieren salir. Y nosotros no estamos aquí para pasatiempos. Nuestro deber es que aquí se hagan las leyes lo mejor posible, las que necesitan los ciudadanos, las empresas, las administraciones para ejercer su función, y dejar de lado cualquier otra película. Porque, ¿saben qué pasa? Que dentro de tres años seguiremos aquí y nada habrá cambiado, y tendremos que aplicar esas leyes; tendremos que aplicar estas leyes que son tramposas y engañosas. Que yo no sé a quién pretenden engañar, pero sí sé a quién perjudican, y es a los catalanes. Dentro de tres años…, de hecho, no sé ni dónde estaré yo; quizá en algo de puertos, que me interesa bastante. Pero sí le puedo decir dónde he estado ya, y, además de ser ciudadana, he trabajado en la empresa privada y he trabajado en la Administración, en una administración de infraestructuras precisamente. Y desde esos tres sitios he visto ya el daño que puede hacer un artículo que, digamos, es poco claro; un artículo como los que puede contener esta ley. Ya existen artículos poco claros en la legislación en vigor –en la catalana, en la estatal–, y dan muchos problemas, se lo aseguro, pero lo que no podemos permitir es que esa ambigüedad sea encima intencionada. Hay un artículo, en particular, en este proyecto de ley que personalmente casi me duele y es el artículo 31, que define el dominio público portuario. Con lo importante que es que este concepto esté claro, mucho más que el dominio público ferroviario, y ese lo conozco bien por experiencia y sé que ya cuesta mucho concretarlo. No voy a entrar en detalles técnicos, pero aquí mezcla las superficies de agua y los terrenos con los bienes y derechos titularidad de la Administración portuaria. Todo ello sin aclarar qué pasa con el dominio público marítimo terrestre. No quiero ni pensar en el pobre funcionario que tenga que conceder o no alguna autorización, ni en la empresa que quiera solicitarla y no sepa bien o no tenga claro a qué se debe atener. Hay más cosas. Una mucho menos técnica. Dice ya en el preámbulo que el libro primero contiene «uno de los elementos más innovadores de la ley. Así lo dice, y se trata del concepto de sistema portuario. El concepto no es trivial en la ley porque el artículo 1 ya dice que el objeto de ley es precisamente regular este sistema portuario; el artículo 2 dice que el ámbito de aplicación es precisamente este sistema portuario. Y es en el artículo 4 donde se define, y se define así: «Todas las infraestructuras portuarias situadas en el territorio de Cataluña y los servicios y actividades regulados en esta ley. Así es como define al servicio portuario. La Generalitat de Cataluña tiene competencia exclusiva sobre los puertos situados en el territorio de Cataluña sobre los que no tenga la cualificación legal de interés general, lo pone en la primera fase del preámbulo. Bien, ¿no le parece entonces que estaría bien hacer alguna mención a qué pasa con estos puertos de interés general? La legislación anterior, la de 1998, lo recogía en el ámbito de aplicación y era mucho mejor. Así que si esta ley acaba devolviéndose al Gobierno como nosotros hemos propuesto, al menos habremos ganado en claridad en este artículo. Pero no, ya les gusta así, para que, aunque aquí no lo haya dicho tan claro, sí pueda decir en algunos foros que aplica a Barcelona y Tarragona en otros no. Y, ¿a quién cree que hace daño eso? Se lo digo yo: a los catalanes. Si quieren defender la desconexión hagan gestos, hagan manifestaciones, están en su derecho, pero no estropeen leyes que sí son necesarias ni se arriesguen a que no puedan salir adelante porque tanto si sale adelante esta ley, mal, como si no sale hace daño a los catalanes. Hay bastantes más artículos que puedan justificar la enmienda a la totalidad. La disposición adicional novena, por ejemplo, dice que la Policía de la Generalitat ejerce en las infraestructuras del sistema portuario sus funciones de policía integral. Aquí volvemos a dejarlo todo difuso. ¿El sistema portuario es todos los puertos de Cataluña? Hemos..., como dice en el artículo 4, «policía integral, integral..., qué bien. Estamos hablando de puertos, que son puntos de entrada de personas y de mercancías, y no se hace ni una mención a las funciones de resguardo fiscal o de extranjería, de las que no queda más que imaginar que conocen la distribución de competencias existente. Las leyes deben servir para ordenar y no para generar dudas. Y aquí no es que sea poco claro, es que ya hemos escuchado interpretaciones diferentes por parte de este mismo Gobierno. Mire, en su presentación de hoy nos decía que este era un punto de partida que presentaban honestamente para que se pueda trabajar en él. Pues, bien, nosotros vamos a retirar nuestra enmienda a la totalidad y veremos en las enmiendas al articulado si les interesa o no que tengamos una ley realmente clara y útil. Y vamos a retirar la enmienda a la totalidad también porque, aunque el Gobierno, en su responsabilidad, prefiera arriesgarse a que esta ley quizá no salga adelante, nosotros sí creemos que hace falta. La ley 18 de 2014, por ejemplo, promueve medidas urgentes para el crecimiento y la eficacia y permite adaptar los planos concesionales para mejorar la competitividad de los puertos. Creemos que es importante adecuar la legislación a esta nueva propuesta cuanto antes. Es fundamental promover el crecimiento de operadores y usuarios que desarrollen actividades generadoras de valor mediante unos servicios portuarios eficientes. Y para ello será clave que se facilite la materialización, como bien decía, de las inversiones en infraestructuras y servicios. El consejo de puerto no lo vemos tan claro, al menos tal y como se plantea. Y en este y en algunos otros puntos presentaremos enmiendas, pero la clarificación de las responsabilidades de planificación, ordenación y gestión sí que nos parece necesaria y fundamental. Mejorar la transparencia y la simplificación administrativa en la relación entre operadores y la Administración también es clave. Piensen, por favor, en todas las personas que van a verse afectadas por esta ley y ofrézcales el redactado más claro y más real posible. ¿Para el mundo ficticio? Redacte todas las leyes ficticias que quiera, pero cuando se redacten leyes de verdad, las que vamos a tener que cumplir mañana, pongan, por favor, los pies en el suelo. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Bravo. Entenc que el Grup Parlamentari de Ciutadans retira l'esmena a la totalitat? [[Algú diu: «Sí.]] D'acord. A continuació, procedirem al torn d'intervencions per a fixar el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, quan ens presentava aquesta llei, deia: «La llei del 98 era una llei que bàsicament el que regulava era el sector nàutic. Ara necessitem una llei més estructurant, no?, una llei..., no sé si ha afegit allò d'«estat, però se li intuïa en la seva intervenció. Justament aquest és un text, des del nostre punt de vista, que té un guió molt tècnic i que sembla una adaptació, eh?, a la normativa estatal; per això li feia jo la referència a l'«estructura d'estat que vostè no deia. Però, bé, en tot cas, és una llei que té molt a veure..., «té molt a veure..., té similituds, eh?, amb la llei que regula els ports a nivell del conjunt de l'Estat i que va ser una llei que va ser àmpliament debatuda, no?, per totes les formacions polítiques amb presència en el Congrés dels Diputats, també pel Govern de la Generalitat, amb desencontres i encontres al voltant del text. Es manté el domini públic dels ports, com no podia ser d'altra manera –no pot ser massa diferent de l'articulació que també fa la Llei de ports de l'Estat. Nosaltres no vam presentar esmena a la totalitat, perquè creiem que el que cal és acabar de millorar alguns dels aspectes d'aquesta llei en algunes qüestions, que nosaltres ja li anuncio que presentarem esmenes amb l'objectiu de clarificar alguns dels preceptes del projecte de llei, no? No entrarem en el tema dels usos urbanístics en la zona de serveis dels ports, que certament és més restrictiva que la normativa estatal, sobretot pel que fa a la possibilitat d'establir establiments hotelers. Sí que hi ha un tema que al final de la meva intervenció hi entraré i que serà una part, que és una part de les nostres preocupacions, que és el sistema de renovació i prolongació de les concessions, eh? Vostè ha fet una..., ja va fer-ho ahir, vostè avui ha tornat a fer una defensa aferrissada de les concessions, en el sentit..., que jo coincideixo amb vostè, eh?: no pot ser que, amb aquest capitalisme de concessió que hi ha, els del win-win, sempre guanyen ells, eh?; no, no, s'ha d'anar a risc i ventura. Però sí que hi han alguns aspectes que nosaltres voldrem comentar, eh?, i que en el si de la ponència i en el conjunt d'esmenes que presentarem anirà en aquest sentit. Ens sembla bé la proposta que fan, en el sentit de fixar l'autosuficiència econòmica i financera del sistema. En això tampoc no variem excessivament del que és el concepte del conjunt de la normativa estatal. És cert que el text està redactat per poder aixoplugar un hipotètic traspàs..., i aquí ara no entraré en la dialèctica, eh?, però un hipotètic traspàs, de la forma que sigui, dels dos ports d'interès general, del Port de Barcelona i del Port de Tarragona. L'instrument hauria de ser el Pla de ports; jo crec que és el que fixa la mateixa normativa que ens han presentat per discutir. Hi ha un apartat, que vostè hi ha entrat..., i aquí sí que probablement hi ha un punt de diferència en la nostra visió, eh? Vostè ha parlat del canvi climàtic, ha fet una defensa..., «una defensa..., ha mostrat algunes de les preocupacions que al Govern el preocupen i que al nostre grup parlamentari també, que és el que fa referència als temes d'adaptació. Clar, s'ha descuidat de dir, o com a mínim jo no ho he escoltat, que el que preveu la llei és que són les concessionàries que hauran d'afrontar les mesures necessàries per garantir que no afectin el medi; absolutament d'acord. Ara, això introdueix una possibilitat d'allargar els títols habilitants de les concessions, eh? I aquí diem: «Ep!, n'hem de parlar. I aquests són els temes que en la tramitació que iniciarem a partir d'ara, doncs, el meu grup parlamentari voldrà parlar: totes aquelles qüestions que la llei acaba fixant, eh?, o atribuint, des del punt de vista de costos, a les concessionàries, si això els habilita o no a l'allargament de concessions. Aquest serà un dels debats que nosaltres voldrem plantejar. Dit d'una altra manera, no volem que caiguem en el règim concessional o el que ha servit per anar allargant el règim concessional de les autopistes de peatge a Catalunya, per exemple, eh? Perquè, clar, tothom diu o tothom en el fons diu: «Estem en contra dels monopolis, però volem tenir la concessió el màxim de temps. Aquesta és la conclusió que..., o se'n pot desprendre, eh? Jo no dic que ho digui la llei, eh?, però sí que alguns concessionaris d'algunes de les instal·lacions que estan gestionades des d'aquest punt de vista –perquè no tots els quaranta-set ports estan gestionats de la mateixa manera– pretenen que se'ls allargui la concessió. Nosaltres diem: «Bé, parlem-ne, parlem de quines han de ser les condicions dels títols habilitants. Hi ha una altra qüestió, és la que fa referència a l'article 74, que és on es parla del dragatge i abocaments en el domini públic, eh? Aquí nosaltres també volem posar un toc d'alerta, i ja li anuncio que presentarem una esmena en aquest sentit, eh?, perquè ens sembla que tal com ho han plantejat vostès hi ha una certa laxitud en la manera d'actuar, i totes aquestes operacions, que probablement s'han de fer, ha de quedar clar que han de ser sotmeses a avaluació ambiental estratègica, i això el text que tenim damunt de la taula no ho preveu. I aquest és el gran debat, eh?, aquest és un dels grans debats que hi han. Jo coincideixo amb el conseller que probablement a Catalunya no necessitem més ports, tot i que hi han algunes iniciatives per fer-ne algun, no?, i fins i tot sotmesos a consulta ciutadana. Nosaltres considerem que no se n'han de fer més, eh? Cal precisar-ho més a la llei, però aquesta és una de les contradiccions que té el sistema. Tenim quaranta-set ports, i en algun lloc, eh?, en funció de com tenim els corrents marins i els temporals que de tant en tant, allò, tenim a Catalunya, ens trobem que moltes de les platges del país es queden sense sorra, per la disposició dels ports. I aquesta convivència entre els ports i les platges o el gaudi dels ciutadans, també, de gaudir de determinats espais són qüestions que n'hem de parlar, eh?: del dragatge, de totes..., de com conviuen les instal·lacions nàutiques i els ports amb el conjunt del país. En el fons, aquestes són les qüestions que nosaltres volem plantejar. També volem aprofundir aquesta reflexió que el conseller ens ha fet... És a dir, el Govern creu que no hem de créixer o no hem de tenir més ports, però hem de millorar, adequar, «ampliar, se li ha escapat, si és necessari, les instal·lacions que tenim. Bé, jo crec que aquest és el gran debat que hi ha o que tindrem en la ponència per intentar tenir una nova i una millor llei de ports. Nosaltres venim en aquest debat amb esperit constructiu, positiu, per cercar un acord que ens permeti tenir una llei estructurant, eh? –no aniré més enllà: una llei estructurant– al voltant d'aquest sector. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bon dia, presidenta. Conseller, diputats, diputades..., saludar el secretari general, l'equip del departament, el director general de Ports... Bé, nosaltres creiem que aquesta llei..., en principi fem una valoració en positiu d'aquesta llei, perquè desenvolupa una competència exclusiva, perquè creiem que la Llei de ports del 98 –vint anys, i amb com han canviat les coses– ja quedava obsoleta. I, a més, els canvis..., calia fer una nova llei, però perquè calia transposar directives europees; perquè hi ha un tema que no podem evitar, que hi ha hagut un boom del creuerisme, ens agradi o no; perquè hi han canvis en la política pesquera comuna; perquè hi han canvis en l'activitat logística, etcètera. I, per tant, es feia necessari. I sobretot, ho ha dit vostè, conseller, es feia necessari per ordenar el sector, perquè ara mateix, doncs, com ens passa en autopistes, no?, començaven a caure algunes concessions, hi ha conflictes derivats d'allargaments i calia posar-hi ordre. També, perquè la llei vol integrar els ports en l'entorn territorial i perquè Catalunya és un país molt petit, però molt divers, perquè tenim ports que tenen des de pesca, activitat logística, a més, en un entorn natural com el del delta i, a més, amb l'activitat creuerista, al costat de ports petitets pesquers, com la Cala o Llançà, al costat dels grans ports, com Tarragona i Barcelona, que, tot i que siguin competència de l'Estat perquè són d'interès general, estan en el nostre territori i hi han molts temes en què intervenim com a administració, i, fins que no es resolgui la situació de..., no?, entre nosaltres i l'Estat, doncs, bé, també s'ha de comptar amb això. També, perquè hi ha un tema interdepartamental i de col·laboració, i aquí hi han molts interessos, i a vegades són interessos enfrontats, i crec que la llei ho va resolent: el Departament d'Agricultura i Pesca, Turisme, la Secretaria General de l'Esport, el Departament de Territori, tot el tema de logís... Per tant, molts interessos que requereixen aquesta coordinació i aquesta col·laboració. Jo ordenaré en uns quants blocs la meva intervenció. A veure, que la llei estigui bé i que hagi resolt..., no vol dir que hi hagi aspectes que creiem que s'han de millorar i que s'ha d'anar més enllà, que és el que intentarem fer amb el tràmit parlamentari. Per exemple, respecte a l'informe que va fer el CTESC..., que vostès han incorporat molts dels suggeriments, de les recomanacions, però creiem que se n'han deixat dues de molt importants: una fa referència a l'article 28, que és la major concreció del Consell de Ports. Per nosaltres és important, perquè està molt bé determinar, almenys en la llei –perquè el reglament no el votarem, però la llei, sí–, està molt bé determinar qui n'ha de formar part, qui té interessos comuns, perquè al final el litoral és un bé comú. I encara que en les cessions es digui, no?, que quan se cedeix el bé demanial per a l'ús excloent i exclusiu..., el litoral és un bé comú i, com a bé comú, hi ha gent que té interessos legítims. I, per tant, jo crec que és important, per temes de transparència, de canvi de model, de drets de ciutadania, dir qui hi pot estar. També en l'article 79, que també aquí farem esmenes –i ho deia en Terrades també, no?–, que són totes les parts ambientals; i aquí sí que faré un bloc. El CTESC els ho deia: es podien haver incorporat qüestions com, per exemple, què passa amb aquells vaixells, no?, amb sistemes de propulsió i de manteniment que afecten la qualitat de l'aire, i que s'haurien d'adoptar mesures per reduir aquesta emissió de gasos. I aquí enllaço amb tot el bloc de medi ambient. Que també li dic, conseller: amb relació a la llei del 98, jo el felicito perquè han incorporat molts aspectes ambientals i relacionats amb canvi climàtic, model energètic. Per tant, els felicito perquè han incorporat aquesta mirada. Però, és clar, des d'una força ecosocialista com la nostra nosaltres volem anar més enllà, i, per tant, com que volem anar més enllà, doncs, per exemple, home, en els objectius de la llei no estaria gens malament afegir, a part de tots els objectius, que també els ports volen vetllar com a infraestructura estratègica per la sostenibilitat ambiental. No estaria gens malament que clarifiquem què és la part que ens preocupa molt en referència al Pla de ports. El Pla de ports i el Pla director urbanístic portuari. A vegades vostès saben que els ports s'han utilitzat per, a través d'aquests plans directors específics, saltar-se excepcionalitats de la Llei de costes i poder construir a menys de cent metres. Ejemplo: el Port Vell de Barcelona, amb el Pla especial de la nova bocana. Per tant, hem de veure, amb aquest Pla director urbanístic portuari, com fem per preservar que no sigui una figura, com tots els plans directors, que pugui saltar molt per sobre de tota la planificació urbanística. I sobretot aquí també ens preocupa veure com ho integrarem en la nova llei de política territorial, en la nova llei de territori que s'està fent, no?, com integrarem aquestes dos figures. Pel que fa a les qüestions de canvi climàtic, està bé, incorporem coses, però creiem que tímidament. Els articles 1, 2 i 3, creiem que quan diu que es pot requerir als gestors que elaborin estudis d'afectació, home, depèn el que passi, no es podrà. Jo crec que s'haurà d'obligar, finalment. I aquí també coincidim, no?, amb en Terrades quan deia: «A canvi, se'ls ampliarà la concessió. Bé, mirem-ho, mirem en quins casos i com. També sempre torna a deixar-ho molt en l'àmbit de «es pot, no? Per exemple, quan fa tot l'articulat de dragatges, abocaments, quan diu, per exemple, al punt 3: «Quan hi ha abocaments es pot sancionar. No, no, a veure, quan hi ha abocaments, hem de tenir clar que quan hi ha determinats tipus d'abocaments no es pot sancionar: s'ha de sancionar. Perquè això de «es pot, no. I a més, quan no acaba de definir..., suposo que això reglamentàriament ho haurem d'aclarir, però diu: «Materials innocus per al medi ambient. Home, doncs, no sé què és innocu, definim què és innocu i quines quantitats, perquè un determinat producte químic en poca quantitat o en depèn quin entorn pot ser innocu, però si és en molta quantitat ja deixa de ser innocu i afecta el medi ambient. Vull dir, jo tot això crec que a través de les esmenes ho podrem millorar. De la mateixa manera, en el règim de sancions en temes ambientals, doncs, també crec que es queda curt. I algunes faltes nosaltres creiem que haurien d'anar en el paquet de faltes molt greus en tant que afecten aquest bé comú que és el mar. I a més, el Mediterrani, la Mediterrània, que és tan fràgil, la tenim tan..., és tan fràgil i hem de vetllar tant per cuidar... Vostè ho sap, és un dels mars més amenaçats, per tant, siguem exemple en això al nostre país. També, en tot l'apartat que fa..., introduirem esmenes en tota la part que fa als mitjans per a la prevenció i la lluita contra la contaminació. Perquè, aquí, per experiència sabem que quan s'activa el Camcat, al final, no sé si ara ha adquirit més recursos, la Generalitat, però realment tenim pocs recursos per fer front i els concessionaris també tenen pocs recursos i, realment, qui té recursos potents aquí –barreres, els tubs aquells, els vaixells que netegen– és l'Estat. I per tant, aquí si volem, si tenim vocació de poder gestionar bé els nostres ports, crec que ens hauríem de dotar dels mecanismes suficients o exigir als concessionaris que hi haguessin els recursos per actuar. I això lliga també amb tot el tema de seguretat, no?, de com fem aquesta coordinació, aquesta cooperació en temes de seguretat. Perquè vostè ho sap, ens ha passat al port de Barcelona i ho hem tractat en aquesta cambra, que hem tingut problemes en temes de policia portuària, no? El paper que juga la policia portuària, les policies locals, els mossos... És clar, encara no tenim una llei de la policia de Catalunya que integrés, per exemple, totes les policies, mossos i policies locals. Per tant, aquest és un tema que també haurem d'afinar, a veure com l'integrem. I també haurem d'afinar de si integrem o no i de quina mesura, aquí, els agents rurals; perquè ens hem oblidat d'una cosa, que els agents rurals, per llei, per llei d'aquest Parlament, el Cos d'Agents Rurals són els que tenen l'encàrrec de vetllar per la prevenció, per cuidar el medi natural, per cuidar el litoral de la costa mediterrània i, per tant, diguem-ne, qui té la competència de policia ecològica; de moment, són els agents rurals. Haurem de mirar, d'alguna manera, no sé si amb la llei o després quan es faci el reglament, com s'hi incorporen. I després, l'altre paquet faria referència a les esmenes relacionades també amb tot el règim concessional. Ho deia el senyor Terrades. A nosaltres ens preocupa, justament per això, perquè crec que hi ha d'haver la possibilitat que aquells ajuntaments que es pugui fer mitjançant gestió pública, hi hagin les facilitats, perquè és el que dèiem: el litoral és un bé comú. Un altre tema, les esmenes del món local, i concretament de l'Ajuntament de Barcelona. Sabem que moltes d'aquestes esmenes han estat incorporades –miro el secretari–, sí, moltes han estat incorporades, però n'hi han algunes que no s'han acabat d'incorporar, per exemple, l'esmena que feia relació al règim especial per a Barcelona i que deia tot allò que el tema d'obres i activitats vinculades als usos portuaris s'havien de sotmetre al control municipal. Jo crec que aquí podrem arribar, mitjançant alguna esmena, podrem arribar a un acord. I, per últim, crec que també caldria definir els mecanismes de cooperació, més, acabar de definir millor els mecanismes de col·laboració, cooperació, des de la lleialtat institucional, interadministrativa, tant amb els dos ports que encara són d'interès general, depenen de l'Estat, però també amb alguns ajuntaments que tenen ports, i ports importants. Penso en Vilanova, però en d'altres, no? I que tenen ports importants i que caldrà veure això com ho acabem d'afinar. I ja acabo. A mi m'interessaria molt tota la part ambiental, perquè, miri, té molt a veure, al final. Els ports també condicionen les platges, condicionen... Tenim moltes figures de protecció per desenvolupar a la Mediterrània, i algunes a prop de ports importants, com el canó submarí del clot de Sant Salvador i la part de Llançà, la part del delta de l'Ebre, del delta, que volem ampliar la zona de protecció a ZEPIM, o la part del Parc Natural de Cap de Creus. Per tant, aquesta llei, junt amb la de canvi climàtic, crec que pot ser una oportunitat perquè puguem acabar tenint un text que pugui ser el millor, no?, o un referent a la Mediterrània i al sud d'Europa. Amb aquesta voluntat, nosaltres presentarem les esmenes. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Grau. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Presidenta… Conseller, diputados..., uno, cuando lee el título, «Proyecto de ley de puertos y transportes en aguas marítimas y continentales, y que se haya presentado una enmienda a la totalidad, pensaba: «Bueno, puede ser que el procés haga aguas y se intente presentar una ley para blindar el procés, ¿no? Y cuando uno lee el contenido, ve que no es así. La verdad es que el proyecto de ley que se pretende debatir no es un mal texto –no es un mal texto. Al final no es más que una ordenación y una compilación de la normativa que afecta a los puertos de Cataluña y a los usos y actividades que se realicen en estos puertos. Y no engañe, señor conseller. No es una ley que quiera crear ninguna estructura de estado; una cosa es lo que usted diga en la prensa, lo que diga al inicio de su intervención, y otra cosa es lo que dice el texto. Y se lo digo a usted, y yo creo que Ciudadanos también lo ha visto, cuando ha retirado la enmienda a la totalidad. Por lo tanto, no engañemos a la opinión pública, especialmente a los colectivos más interesados, a los que les afecta el contenido de la ley. Con esta ley no se va a crear ninguna estructura de estado y solo afectará, como dice la ley, a los puertos en los que la Generalitat sí tiene competencias. Por tanto, exceptuamos a los que son de interés general y que son competencia del estado. Así que estamos ante una oportunidad para centrar el debate de los puertos de Cataluña en los que tiene competencia la Generalitat, y ya de entrada excluimos Tarragona y el de Barcelona. Sí, señor conseller. Las zonas portuarias, y es verdad, para muchos municipios de Cataluña son un foco de importancia económica, social y cultural de primer orden; son generadoras de oportunidades nuevas para muchos municipios, y es verdad que esos municipios viven cada vez más de cara al mar, intentando proyectar y aprovechar las posibilidades que ofrecen y mejoran la imagen y el prestigio de la ciudad. El aprovechamiento de estos puertos supone una oportunidad única tanto para la propiedad de la promoción de la ciudad para generar nuevas oportunidades para su economía. En la sociedad del siglo XXI muchas ciudades y municipios, como decía, viven de cara al mar, y la filosofía del concepto de la relación del mar con los municipios ha cambiado mucho desde hace sesenta o setenta años, donde sí que es verdad que hace unos setenta años el litoral, prácticamente, vivía de espaldas a él. Una prueba es que los últimos veinticinco o treinta años las grandes actuaciones urbanísticas de muchos municipios de costa ha sido la remodelación del cambio de concepto de los paseos marítimos desde sus zonas portuarias, intentando que sean más públicas, más ciudadanas, y dotándolas de diferentes usos de los que se hacían hasta hoy día. Y si no, ponemos cuatro ejemplos muy claros. Recordemos el puerto del Fórum, entre San Adrián y Barcelona, cómo estaba antes de su transformación, o qué era antes de Somorrostro y qué es lo que es hoy, o la Costa Brava, la Costa Dorada, el puerto de Badalona, el de Mataró, el de Sitges, o la seguridad de Empuriabrava o Santa Margarida, que hoy día todos ellos son referencia y de visita para muchos catalanes y para el resto de españoles, ya no solo en temporadas concretas de verano, sino una oferta que dura durante todo el año. Hoy día, como decía, esos municipios, sus puertos son parte de su éxito, tanto en lo económico, en lo cultural, en lo industrial y en lo deportivo, y por lo tanto hay que proteger esa actividad. Con esta ley, ¿qué podemos hacer para ayudarles? Primero: que no mueran de éxito. Segundo: ayudarles a proteger su actividad o actividades, tanto las tradicionales, como las nuevas que van surgiendo últimamente. Tercero: ayudar a proteger la zona natural, que es, como decía la señora Grau, «tan bella, tan rica, pero a la vez tan frágil cuando el uso o el abuso que se hagan de ellas. Y cuarta: ayudarles a que sean económicamente sostenibles, como usted muy bien ha dicho, y que actualmente lo es. Al final, las zonas portuarias son grandes reclamos turísticos y comerciales para muchos municipios, incluso si algunos se especializan en acciones deportivas, como la vela o el submarinismo, y posiblemente algunos ya proclaman actividades nuevas como el kitesurf, que actualmente tiene muchas dificultades para que se practique en Cataluña. La actividad de ocio y deportiva náutica es una oportunidad para dar sentido y futuro económico a la adaptación de los puertos al presente y a los cambios de las tendencias del futuro. Esto, la oferta turística, los puertos tienen una importancia vital para delimitar, señor conseller, cuál es el perfil del turismo que quieren estos municipios. Al final, el turismo que tiene ese municipio también determina la economía y el comercio, el tejido comercial de esos municipios. Precisamente por los usos que se realizaban antes, tenían una actividad pesquera muy importante que ocupaba una gran parte de los puertos, incluso una gran parte física. Ahora la situación ha cambiado, y usted lo sabe bien, y hay que pensar en la actividad de la pesca como profesión y la venta de sus capturas; es una profesión y una actividad que ha bajado los últimos años por diferentes causas, que ahora no entraremos, pero que precisamente en la actualidad hay que proteger y dar las condiciones necesarias para su buen desarrollo y su protección. Al final la ley lo que intenta también es dar las herramientas para que los puertos de Catalunya puedan ser lo más autosuficientes posibles. Ahí coincido con usted, señor conseller, y hay que dar el marco económico en el que se han de mover: tasas, precios públicos, usos de esas actividades, amarres, etcétera. Cuanto más autosuficientes sean y menos tengan que depender de la subvención o la ayuda pública, podrán garantizar mejor su viabilidad y su continuidad en el futuro. Sí que es verdad que ustedes confunden algo: cuando hablan de seguridad, hablan de policía portuaria como si fuese un cuerpo que ya existe, y eso no es verdad. La policía portuaria existe en el puerto de Barcelona y en el puerto de Tarragona y no dependen de la Generalitat, sino que están adscritos al Ministerio de Fomento. La seguridad de los puertos de Cataluña depende de los Mossos d'Esquadra, no es policía portuaria; dependen de los Mossos d'Esquadra. Y como dice la ley, hay que pedir la colaboración de las policías locales, pero no hablen o insinúen de algo que no existe. Sí que es verdad que el desarrollo en la ley luego es el adecuado y es el correcto, pero llamen a cada cosa por su nombre y así no confundirán a nadie. Voy acabando, señora presidenta. Resumiendo: nosotros nos hemos encontrado, como le comentaba, con un texto correcto, que su objetivo es armonizar la legislación que afecta a los puertos de Cataluña, y que des del Grupo Popular trabajaremos para intentar poner las enmiendas que creamos que sean necesarias para complementar e intentar mejorar su contenido, especialmente siempre a favor de los intereses, los municipios de costa con zonas portuarias, a los colectivos interesados en el buen desarrollo y futuro de estos y con el interés, también, de proteger nuestros espacios naturales. Y ahí, senyor conseller, en el debate nos encontrará. Gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. En un context polític normal, formalment podríem valorar positivament que el Govern presenti la revisió i actualització d'una llei, la de ports, que ja té quasi vint anys i dos modificacions parcials entremig. Però com que no estem en un context polític normal no podem fer una valoració globalment positiva d'aquest Projecte de llei de ports que avui mos porta el Govern. Sovint als de la CUP mos dieu que primer hem de fer la independència i després ja parlarem del model país que vulguem triar cada un de nosaltres, però mentrestant vostès en comptes de bastir algunes superestructures territorials estratègiques del futur país a lo que es dediquen és a plantejar propostes legislatives relacionades amb planejament sectorial i amb una rellevant càrrega ideològica, com després anirem comentant. Així, en comptes de treballar per a enllestir la llei de territori, com nosaltres ja li hem demanat aquí, al Parlament, en diferents mocions, fins a dos vegades diferents, es dediquen a portar projectes com lo del Projecte de llei de l'arquitectura o ara el de ports. És a dir, en comptes de començar a debatre els fonaments i les estructures del nou país, vostès plantegen aspectes complementaris; continuar a anar fent país a trossos, com vostès sempre han anat fent, no mos sembla que sigui la manera ni més coherent ni més intel·ligent ni més òptima de començar a construir un nou país. Tanmateix, amb aquesta crítica prèvia, aquesta llei passarà a tràmit de la Comissió de Territori i allà, doncs, treballarem per complementar-la i millorar-la; tot i que, tal com està plantejada en los termes actuals, serà molt difícil que obtingui lo vot final positiu del nostre grup parlamentari. Una petita contextualització del model portuari que tenim al principat, per situar-mos tots i totes. Tenim a Catalunya uns 780 quilòmetres de costa amb quaranta-set ports i dos marines interiors, a més d'altres instal·lacions marítimes. Tenim, doncs, de mitjana un port cada setze quilòmetres i mig. Des d'aquest punt de vista podríem dir que en tenim prou i massa d'infraestructures ferroviàries..., abans el conseller també hi ha fet referència a aquesta qüestió de la sobredimensió en la qual podem tots convindre que estem situats en matèria de ports. Amb relació a la titularitat, també s'ha comentat i és àmpliament conegut que tenim quaranta-set..., dels quaranta-set ports, dos són de titularitat i de competència estatal, que són lo de Barcelona i el de Tarragona, i la resta són competència de la comunitat autònoma, actualment gestionats per la Generalitat de Catalunya. Quant als usos que tenen aquests ports, dels quaranta-set ports, n'hi ha quaranta-cinc que tenen activitat nàutica, el que coneixem popularment com a ports esportius; vint-i-quatre tenen un ús pesquer; cinc tenen activitat comercial –principalment los de Barcelona i Tarragona, però també els de la Ràpita, Vilanova i Palamós–, i dos són exclusivament industrials, que són vinculats a l'activitat cimentera, com los d'Alcanar i Vallcarca. Amb aquesta contextualització, anem a entrar amb los aspectes centrals de la nostra crítica a aquesta llei. Nosaltres hem detectat tres aspectes crítics: lo primer és la primacia de la inversió i la gestió privada orientada a la nàutica de luxe i els creuers; un segon punt crític és l'escassa regulació de l'impacte ambiental dels ports i l'activitat portuària en general, i, tres, que, al nostre entendre, continua sent una llei autonomista. Primer punt, la primacia de la inversió i la gestió privada orientada a la nàutica de luxe i els creuers. Lo sector nàutic englobaria dins del concepte de nàutica esportiva totes aquelles embarcacions que no tenen una activitat concreta ni un ús definit i que són emprades com a embarcacions personals per a la mobilitat i l'esbarjo. A tall d'exemple, s'inclourien dins d'aquesta categoria embarcacions tradicionals amb veles i petites, i anirien obrint-se a aquest espectre fins a arribar a embarcacions que anomenaríem popularment llanxes o iots. Segons lo Pla de ports vigent, del 2006, hi ha una capacitat, hi havia una capacitat en aquell any, per a amarrar unes 28.000..., quasi 29.000 embarcacions esportives amb una superfície d'uns 5 milions de metres quadrats –la meitat terrestres, la meitat marins–; actualment, estem sobre els 33.000 amarradors. Es pot parlar, per tant, que Catalunya representa un dels focus de concentració d'infraestructures nàutiques a l'Estat espanyol: l'any 2005 teníem gairebé un 15 per cent del nombre total de ports esportius de l'Estat i un 25 per cent del total d'amarradors, és a dir, un de cada quatre amarradors estava situat al Principat de Catalunya. Una altra característica dels ports esportius és que històricament han estat gestionats a través de clubs nàutics o d'ajuntaments. L'any 2006 eren vint-i-nou ports, un 61 per cent; la resta, en menor mesura, en aquell moment estava gestionat per societats mercantils privades: divuit ports, que representaven un 39 per cent. En general, los ports esportius, una altra característica que tenen és que tenen uns nivells d'ocupació molt baixos –només són significatius els mesos de juliol i agost–, i amb una mitjana d'utilització dels «barcos de només quatre dies i mig per any. És a dir, estem tenint unes grans instal·lacions, amb uns impactes ambientals que després alguns mos hi referirem, perquè siguin utilitzades les barquetes només quatre dies i mig l'any. I jo crec que això mos hauria de fer reflexionar, com a societat, què estem fent en matèria de..., o què hem estat fent en matèria de ports durant tot aquest temps. Lo sector nàutic, quantitativament, se troba en un cert estancament, és obvi, és una activitat que és cara, tot lo que és a l'aigua és car, i més, en concret, en matèria de nàutica, i, per tant, des de la crisi econòmica del 2007-8, s'ha alentit tot aquest creixement que sí que havia pogut tindre en anys anteriors. Estem a uns nivells de creixement d'un 3 per cent en lo període global del 2011 al 2015. Per altra banda –un petit parèntesi–, sí que s'observa una caiguda important del sector pesquer, d'un 17 per cent de les embarcacions. És a dir, la nàutica esportiva creix poc i lo que perdem bastant és tot lo relacionat amb lo sector pesquer. En canvi, el que sí que observem és un canvi qualitatiu, amb una tendència de creixement de les embarcacions de major eslora, és a dir, les que són a partir dels deu, quinze metres, especialment los segments dels megaiots, aquells que tenen o que es coneixen..., les embarcacions que tenen més de vint-i-cinc metres d'eslora, un tipus d'embarcacions que només se poden permetre pagar les grans fortunes. Pensem que un «barco a partir dels deu metres d'eslora ja val més de 150.000 euros, més tota la despesa de manteniment i d'estada als diferents ports. Un altre canvi, en aquest cas, sí, quantitatiu, mos lo trobem dins del sector dels creuers, que vindria barrejat amb aquest sector nàutic, amb un increment important, sobretot concentrat al port de Barcelona, amb uns 3 milions de visitants l'any, però amb una presència també en altres quatre ports, com són Roses, Palamós, Vilanova i la Geltrú i la Ràpita, amb uns, globalment, només 42.000 visitants l'any o usuaris l'any. No és d'estranyar, doncs, que amb aquest context les empreses i els grans fons de capital internacional identifiquin lo sector nàutic i de creuers com un bon negoci on invertir lo seu capital, tant entrant en la gestió dels ports via concessió administrativa, com en la compravenda i lloguer d'embarcacions i amarraments. Tot això en un context en què entre el 2017 i el 2022 una mica més de la mitat dels ports de Catalunya han de renovar la seua concessió. Per tant, des del nostre punt de vista, el projecte de llei respon d'una manera clara i concisa a les demandes d'aquest sector privat i li vol aplanar el camí perquè a partir del proper any pugui entrar de forma intensa en lo negoci de la gestió dels ports. I tot això a costa de privatitzar i elititzar los fronts portuaris, perjudicar l'estructura de gestió més propera al territori, allò que anomenàvem, los clubs nàutics o els ajuntaments, així com excloent altres usos o intentant apartar altres usos, com són la vela esportiva o la pesca, que tenen un menor valor afegit des del punt de vista econòmic però sí que tenen altres valors i representen altres funcions socials. I el que ara..., lo que el projecte de llei vol consolidar i potenciar, des del nostre punt de vista, legalment, no és més que la tendència de les grans inversions que hi ha, privades, que ja estan prefixades al Pla d'actuacions i finançament de ports 2014-2017. Lo projecte de llei de ports, doncs, dibuixa un mapa de gestió privada dels ports de la Generalitat de Catalunya principalment subjecte a aquesta inversió privada, dèiem, i que orienta la inversió econòmica als mercats més productius econòmicament parlant, com són lo sector nàutic, esportiu, de creuers, comercial, etcètera. I això ho pretenen fer amb una mínima diferenciació de la pressió impositiva entre les diferents activitats de les embarcacions; és a dir, situen al mateix sac diferents activitats tan dispars com la vela o la pesca, per una banda, o la nàutica recreativa i els creuers per l'altra; no diferencien pràcticament la quota tributària primària que haurien de pagar diferents activitats, com, per exemple, la pesquera, amb un 2 per cent, de l'activitat nàutica, amb un 3 per cent; per tant, no discriminen i potencien indirectament les activitats que tenen un valor, diguéssim, econòmic afegit més gran. Un segon paquet que diem crític d'aquesta llei, que nosaltres considerem preliminarment crític d'aquesta llei, és l'escassa consideració de l'impacte ambiental dels ports i l'activitat portuària. Hem detectat que no es preveu la imposició d'una sèrie de mesures coercitives i dissuasives a les embarcacions més contaminants com són los megaiots o són los creuers; al contrari, entenem que és un projecte de llei que el que pretén és fomentar encara més aquests creuers, sobretot als ports de competència de la Generalitat de Catalunya. En aquest sentit, preveu unes bonificacions dels creuers en les seues estades i entrades als ports del 50 per cent. Per tant, tenim una impressió que més que voler regular aquest sector d'una manera que pagui pels impactes que tingui, i, per tant, disminuir la seua afectació al nostre territori, l'incentivin encara molt més. Els ports tenen altres impactes ambientals, que, encara que no mos ho sembli, són espais on hi ha una alteració..., generen una alteració de la dinàmica marina, amb moltes regressions a les costes, a les platges, bàsicament, que es troben al sud o al sud-est d'aquestes infraestructures; són focus contaminants, per la mateixa generació de residus, de derivats del gasoil, etcètera, i, a més a més, les embarcacions, sobretot les que funcionen amb gasoil, o especialment les que funcionen amb fuels, tenen un impacte ambiental molt elevat. Cal tindre en compte que el fuel que utilitzen, per exemple, los creuers, contamina cent vegades més que el que és lo dièsel normal que utilitzen los cotxes, o bé que un supermegacreuer pot arribar a emetre anualment lo mateix volum de sofre que 50 milions de cotxes. Tot plegat, diguéssim, contribuïx, i està contribuint, i sembla que aquest projecte de llei encara ho vulgui incentivar més, a una accentuació dels impactes que estem generant i que estan afavorint aquest canvi climàtic; un canvi climàtic que, a més a més, a la vegada afecta aquestes instal·lacions esportives. Segons los últims informes de l'IPCC, se preveu un increment del nivell del mar d'un metre en els propers cent anys, i pensem que la Llei de ports en aquest sentit se queda curta tant en lo que seria la prevenció com en lo que seria l'adaptació d'aquestes instal·lacions als diferents efectes del canvi climàtic. A més a més, hi ha una qüestió també molt interessant a tindre en compte, que és que el projecte de llei, en l'apartat de contaminació en el domini portuari, preveu lo retorn dels dragats a les platges, d'aquestes arenes que estan al fondo, que s'acumulen a les bocanes dels ports, diu, segons les seues característiques físiques, químiques i bioquímiques, però en acabat no definix quin és lo llindar analític que hauria de permetre fer aquests abocaments en aquestes platges, tenint en compte, per exemple, doncs, com altres ports dels Països Catalans, com és lo cas de Maó, que té una alta afluència de creuers, tenen concentracions d'arsènic a les seues arenes acumulades als fons d'aquests ports de vuitanta parts per milió, que són noranta vegades més que la concentració d'arsènic en sorres a mar obert. I, finalment i per acabar, mos trobem davant d'una llei que nosaltres entenem que és una llei, encara, tal com està plantejada avui, de caràcter autonomista. Entenem que aquest projecte de llei no fa front als reptes que tenim plantejats com a país, amb la construcció d'aquest nou país. Si fem una lectura, doncs, de caire transversal d'aquesta llei, entenem que no edifica un cos legislatiu de transició cap a competències estatals que hauríem de tindre com a futura república, en un sector que entenem que és estratègic, com és lo cas del sector portuari, i no estableix cap nou paràmetre de gestió dels dos grans ports sobre els quals avui en dia no tenim competència, que són los ports de Barcelona i de Tarragona. Pensem que, en un context de desconnexió de l'Estat espanyol i de construcció d'una nova república, aquesta llei hauria d'anar més enllà dels plantejaments que es fa amb l'actual redactat. Hauríem d'establir quina ha de ser la gestió futura o que la futura república faria d'aquests ports actualment de titularitat de l'Estat. Amb aquestes crítiques, no hem presentat..., és a dir, no hem posat objeccions tècniques a la tramitació d'aquesta llei; la deixarem que passi a tràmit a la comissió, i, com deia, allà treballarem per complementar-la i millorar-la, sobretot en aquests aspectes crítics, que ara per ara, tal com està feta, doncs, no obtindrien lo nostre vot favorable. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Saladié. A continuació, té la paraula la senyora Neus Lloveras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; molt bon dia, presidenta. Conseller, diputades, diputats, i, també, gerent de Ports, secretari i director general, bé, som aquí, i a mi em toca aquesta última intervenció, per parlar del Projecte de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals, una llei que les persones que ens interessa el tema fa molt de temps que estem seguint. De fet, la memòria preliminar la coneixem des del 31 de juliol de 2014, i des d'aquell moment ho hem anat seguint i s'ha estat treballant àmpliament amb estaments, entitats; hi ha hagut una feina molt, molt important per avui poder portar aquest projecte de llei, un projecte de llei que pràcticament tothom considerem important i necessari, amb diferents matisos, per diferents motius. Jo crec que les intervencions que hem vist aquí demostren que hi han diferents punts de vista i que hi han diferents aspectes que a uns o altres ens preocupen d'aquesta llei. Ara bé, deixeu-me, per començar, fer referència a l'esmena que ha presentat la senyora Marina Bravo, que li agraeixo, en primer lloc, que l'hagi retirat, però que a mi, la veritat, em va sorprendre quan vaig veure que havia presentat esmena, i per això he volgut escoltar atentament els seus arguments, per entendre el motiu de l'esmena. I, tal com m'imaginava, he pogut escoltar clarament de l'esmena..., i li dic amb tot el respecte que el motiu de presentar aquesta esmena és una obsessió, una obsessió que té el seu grup parlamentari, a veure com un problema tot allò que es vol fer des de Catalunya, des del Govern de Catalunya, per millorar el benestar dels catalans i catalanes, obsessió per veure el conflicte on no hi és, obsessió per crear divisió on no n'hi ha i obsessió que centra totes les seves intervencions. Jo crec que aquesta presentació d'aquesta esmena ho demostra clarament. I per un moment... Tot i així, ho torno a dir, li agraeixo que l'hagi retirat. El senyor Villagrasa ha argumentat la retirada de l'esmena per part de la senyora Bravo. Jo per un moment he pensat: «Ara resulta..., a veure si tindrem la mateixa opinió el senyor Villagrasa i nosaltres. Però després ja he vist que no; ja he vist que no, perquè jo estic segura que la senyora Bravo ha retirat l'esmena perquè ha vist que no tindria suports de cap grup, però en cap cas perquè no tingui clar allò que des de Junts pel Sí i des del Govern tenim claríssim: això sí que són estructures d'estat, això sí que és una llei que té prevista la gestió de tots els ports de Catalunya. I, per tant, no estic d'acord amb la seva argumentació i mantenim... Jo crec que si es llegeix amb detall l'article 4 de la llei ho veurà clarament, que aquesta llei ja preveu perfectament poder gestionar tots els ports de Catalunya. Però, bé, fins ara només hem estat parlant de problemes, perquè tant Ciutadans com el Partit Popular veuen problemes en tot allò que fa el Govern de la Generalitat; jo crec que ho hem estat dient en aquest plenari constantment. Però Junts pel Sí, on vostès veuen problemes, veiem oportunitats; i precisament la paraula «oportunitats té molt a veure amb ports. I ara deixin-me aquí que faci una miqueta de retòrica sobre aquest tema, perquè «oportunitat ve del llatí «opportunitas, que alhora prové de «portus; pròpiament, la paraula «opportunitas deriva d'«opportunus, un terme marítim aplicat a un vent que mena a bon port. «Oportunitat té connotacions d'optimisme, de dinamisme, d'esperança, que és un esdeveniment que tindrà lloc per menar a bon port. Però no és una esperança cega, és una esperança amb versemblança, basada en una sèrie de probabilitats. I crec, entenem des de Junts pel Sí, que aquest és precisament l'objectiu principal d'aquesta llei: aprofitar oportunitats per millorar el benestar dels catalans i catalanes, i no fer-ho a cegues, sinó basats en probabilitats ben clares. I ara deixeu-me que entri breument en la llei, tot i que crec que amb la intervenció que ha fet el conseller pràcticament ha quedat molt ben explicada. Però en primer lloc posar-la en context, i diversos grups hi han fet referència. L'Estatut d'autonomia de Catalunya estableix que la Generalitat té competència exclusiva sobre els ports situats al territori de Catalunya, segons el que preveu l'article 140, i en aquest sentit es va aprovar la Llei 5/1998 el 17 d'abril, de ports de Catalunya. Aquesta va ser, com ja s'ha explicat, la primera manifestació normativa en aquesta matèria i que va constituir i ha constituït fins avui el marc d'ordenació tant dels ports gestionats directament per la Generalitat com dels construïts i explotats en règim de concessió administrativa. Després, aquesta llei ha estat completada amb diversos decrets. Tot aquest conjunt de normes ha ordenat el sistema portuari català durant anys i, tot i que en termes generals els seus resultats poden qualificar-se d'absolutament positius, en l'actualitat hi ha raons suficients per recomanar la seva reforma, amb l'objectiu d'optimitzar aquest sector clau d'infraestructures del nostre país. Catalunya, com abans ha dit el conseller, mirem cap al mar, Catalunya té una important vinculació amb el mar, amb l'existència de ports esportius, ports pesquers, comercials, industrials, que tenen una incidència econòmica i social molt, molt important en el territori. I en tots aquests àmbits existeixen dades objectives que posen de manifest que han sofert una transformació important des que es va aprovar la Llei 5/1998. Sense entrar en detall, perquè ja s'ha explicat, un petit resum dels canvis més importants que crec que tots compartirem. Pel que fa a la nàutica esportiva, està resultant un element dinamitzador turístic del país, estratègic, en els propers anys; aquí també cal tenir en compte les noves necessitats, les necessitats d'adaptar els ports catalans als requeriments de les noves embarcacions de gran eslora i del trànsit de creuers. Això pel que fa a la nàutica esportiva. Després, pel que fa a la pesca, en procés de canvi, amb un descens de les captures que fa imprescindible canvis en la gestió i en la comercialització... I, per últim, el tràfic comercial i industrial, amb un augment important de passatgers i mercaderies. Per tant, noves necessitats, noves oportunitats, noves exigències. I hem de ser capaços, a través d'aquesta nova legislació, de gestionar amb la màxima eficiència, amb l'objectiu de poder afrontar els nous reptes que presenta aquest sector i, sobretot, reforçar la concepció de ports com a operadors econòmics i prestadors de serveis. I arribat aquí, i per entrar en alguns dels aspectes que considero importants d'aquesta llei i que no s'han mencionat concretament, deixeu-me que em posi el barret d'alcaldessa, ja que la ciutat de Vilanova i la Geltrú ha sortit un parell de vegades avui, i em miri la llei des de la visió territorial; els alcaldes i alcaldesses tenim aquesta obsessió de mirar les coses sempre des de la visió territorial. I crec que aquí hi han moltes bondats d'aquesta llei que es podrien destacar i jo en voldria destacar dues. En primer lloc, l'impacte econòmic importantíssim que tenen els ports a les poblacions on hi han ports. I aquí, en aquest sentit, dir-vos com un petit exemple la ciutat de Vilanova i la Geltrú. El port de Vilanova és un dels principals centres de treball de la ciutat. Dóna feina de manera directa i indirecta a nou-centes persones; no tenim gaires empreses que donin feina a nou-centes persones a les ciutats. Per tant, els ports..., realment, un lloc de generació d'activitat econòmica importantíssim per a les ciutats. I després, també fent referència al territori, jo voldria destacar la importància de les noves figures de planejament que s'han explicat i que incorpora la llei: el Pla de ports 2016-2030, el Pla urbanístic portuari per a cada port, i també l'ordenació portuària de la zona de servei, instruments que afavoreixen, que afavoriran la integració dels ports en el seu territori i la seva vinculació amb la resta de infraestructures de mobilitat. Per tant, també un aspecte que des del territori es valora molt positivament i és importantíssim –el conseller hi ha fet referència, i també algunes altres intervencions–: la necessitat que..., els ports han canviat i cada cop es requereix més que els ports estiguin integrats a les ciutats, no com era fa uns anys, que els ports eren un espai annex a les ciutats. Per tant, estem convençuts que aquestes noves figures de planejament, de manera important, contribuiran a això, a aquesta integració dels ports a les ciutats. I finalment, en un altre sentit, també es fa necessària la modificació de la llei per fer-la compatible amb altres normatives que s'han produït, moltes d'elles a nivell europeu, i penso que això també és un argument absolutament bàsic i important: les que són relatives al patrimoni de les administracions públiques, la contractació pública, la protecció del medi ambient o la seguretat dels ports. I amb tot això, per fer un resum final molt, molt breu del que serien els objectius d'aquesta llei, tal com ho veiem, en serien tres. El primer, l'articulació –i aquest és el que hem aprofundit més, probablement– d'un sistema portuari català adaptat a les noves realitats socioeconòmiques, de forma que les infraestructures portuàries es posin al servei de la promoció econòmica, industrial, turística i social del país. En segon lloc, crear un règim jurídic que fomenti les inversions i els serveis portuaris, centrant la simplificació dels tràmits administratius; un aspecte importantíssim que totes les lleis haurien d'anar incorporant, aquesta simplificació dels tràmits administratius. I per últim, i no per això menys important, jo destacaria com un dels aspectes importants d'aquesta llei –i alguns dels diputats que han intervingut ho han destacat– garantir la sostenibilitat ambiental de les infraestructures portuàries i de les activitats que s'hi desenvolupen; és un dels grans reptes que tenim sobre la taula, i estem convençuts que amb aquesta llei també ho afrontem. Per tant, resumint, amb una paraula, i acabant com he començat: aprofitar totes les oportunitats. Tot i així, fent referència a algunes de les intervencions que s'han fet durant el tràmit de la llei, segur que es podran introduir millores –segur. Perquè diàleg de veritat –diàleg de veritat– sempre és positiu. El conseller ho ha dit molt clar: això és un punt de partida, i crec, estic convençuda que el tràmit parlamentari enriquirà encara molt més aquesta llei. Per tot això, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí agraïm que s'hagi retirat l'esmena i estem molt satisfets que avui aquest tràmit pugui tirar endavant, perquè estem absolutament convençuts que aquesta és una llei molt, molt important, una estructura d'estat molt, molt important per a Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lloveras. Atès que l'esmena a la totalitat ha estat retirada, la Llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals continua la seva tramitació. Moltes gràcies a totes i a tots, i se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a totes i a tots. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el cotxe elèctric]] [[302-00091/11]] El següent punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el cotxe elèctric, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Joan Ramon Casals.
Moltes gràcies, presidenta. Consellers..., bé, en tot cas, la moció és subsegüent a la interpel·lació que vam presentar a l'últim Ple, en què ja fèiem referència a la importància que pot tenir i té per nosaltres el cotxe elèctric per al futur de la nostra societat i, especialment, del nostre país. Nosaltres entenem que el cotxe elèctric és important en molts aspectes, fonamentalment pel que significa, sobretot, la reducció de la contaminació, però també pel que pot significar com a catalitzador en una nova forma d'entendre el model energètic. En aquest punt, nosaltres entenem també que en la reducció de la contaminació són molt importants aspectes com el transport públic, però avui no toca parlar-ne, en aquest punt –en vam parlar ahir, justament, en una interpel·lació. També hi ha un punt molt important que s'hi ha relacionat, que és el model de producció energètica. I s'està fent molt bona feina, en aquest cas, des del Govern i des d'aquest Parlament, amb les lleis, per exemple, com pot ser la del canvi climàtic, o amb el Pacte nacional per a la transició energètica. Però, a més a més, el cotxe elèctric, que també s'hi està treballant molt bé especialment des de l'Icaen, liderat per l'Assumpta Farran, genera uns beneficis que poden ser molt importants, i nosaltres enteníem que era important que des del Parlament es donés suport a aquestes polítiques i es tracessin objectius per al nostre Govern i per al nostre país. El cotxe elèctric té dues grans virtuts: la reducció de la contaminació, especialment tot el que té a veure amb la combustió..., diguéssim, el que és la utilització de combustibles fòssils, l'eliminació d'aquest tipus de carburant o gairebé deixar-lo a un tema mínim; i també, naturalment, que ve de retruc, la reducció del que és la contaminació acústica. Però nosaltres també entenem el cotxe elèctric com un element clau en el que ha de ser aquesta transformació que també vol impulsar el Pacte nacional per a la transició energètica, que és un canvi en el model de producció i de consum energètics. Nosaltres entenem que el cotxe elèctric pot ser un catalitzador en aquest aspecte. Entenem que el cotxe elèctric el que fa és afavorir l'autoconsum i l'acumulació d'energia. El vehicle elèctric també permet integrar les energies renovables en el transport, tant públic com privat, però encara va més enllà, perquè nosaltres entenem que el vehicle elèctric facilitarà i accelerarà el canvi de model energètic i productiu en el nostre país. Això és tot el que s'està treballant des del Pla estratègic per al desplegament d'infraestructura de recàrrega per al vehicle elèctric, que es coneix com a PIRVEC, i des d'allà s'estan fent moltes mesures, d'algunes de les quals surten les propostes d'aquesta moció. L'objectiu, fonamentalment, que té la moció és analitzar i demanar els canvis normatius que són necessaris per poder impulsar el cotxe elèctric que tenen a veure amb les dificultats per posar punts de recàrrega, com poden ser simplificar la normativa, simplificar i reduir els costos d'impulsar la col·locació d'aquests punts de càrrega elèctrica, però sobretot tres aspectes que nosaltres voldríem destacar: crear una xarxa ràpida de recàrrega al llarg del nostre país que permeti la recàrrega del cotxe elèctric en distàncies màximes de cent vint quilòmetres; també impulsar el que nosaltres n'hem dit, en aquesta mateixa moció, «el municipi energia quilòmetre zero, per tal que els municipis més petits, especialment els de menys de 35.000 habitants, també siguin impulsors d'aquests punts de recàrrega i també fomentin l'autoconsum dintre de la seva població, i, a més a més, també la mateixa mobilitat elèctrica; i també el que es demana en aquesta moció, sobretot –sobretot–, és que la Generalitat sigui exemplar i estigui al capdavant de tot aquest tipus de polítiques, primer, renovant la seva flota com a tal, i aquí es marca l'objectiu que el 2030 el 80 per cent de la flota de la Generalitat, si ho permet la tècnica, eh?, estigui renovada, però també que es fomenti i s'arribi a l'objectiu que tots els cotxes del nostre país arribin, en un 30 per cent, a ser elèctrics l'any 2025. Però també volem anar molt més enllà, i aquesta moció és molt més ambiciosa. Jo el que sí que vull agrair des d'aquí, eh?, en el temps final que em queda, són totes les aportacions que s'han fet des de tots els grups, que n'hi ha hagut de tots, absolutament..., gairebé de tots els grups –PSC, de Catalunya Sí que es Pot, de Ciutadans, del Partit Popular–, que jo crec que han ajudat a fer una moció que a allò que ajudarà és a l'objectiu final. Tenint consciència que el nostre país també és un país líder en la indústria de l'automoció, hem de ser capaços també de liderar aquest canvi en la indústria de l'automoció per seguir sent una regió motor en la indústria, com ho significa la indústria elèctrica de la mobilitat. I, per fer-ho, hem d'estar preparats per poder complir amb aquestes noves exigències. I, amb aquesta moció, nosaltres el que fem és ajudar a impulsar que Catalunya segueixi sent líder en l'àmbit de la indústria de la mobilitat elèctrica, del cotxe elèctric, però també sobretot –sobretot– a estar preparats per a aquests nous canvis i nous reptes que significarà aquest nou model de mobilitat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Casals. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, per part del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Marc Vidal.
Gràcies, presidenta. Consellera, consellers, diputades, diputats, bona tarda a tothom. Tal com ha dit el diputat que m'ha precedit, impulsar el desplegament de la infraestructura de recàrrega del vehicle elèctric és precisament un dels àmbits d'actuació prioritaris del document del Pacte per a la transició energètica, que fa pocs dies es va presentar al Govern i al mateix Icaen. I nosaltres hi estem molt d'acord, estem d'acord a poder fer el recorregut necessari per a aquesta transició cap un horitzó de sobirania energètica basada en energies netes i renovables. De fet, és en la presentació del mateix document que l'Icaen diu textualment que aquest pacte ens servirà «per consensuar un nou model energètic català renovable, net, descentralitzat, democràtic i sostenible, en línia amb els objectius de la Unió Europea en matèria d'energia. Doncs, bé, nosaltres hi estem d'acord; compartim aquestes paraules, en aquest sentit, i no en un altre sentit. I, per tant, en aquest sentit nosaltres compartim el desplegament d'una xarxa de recàrrega del vehicle elèctric, que és el que demana la moció que ens ocupa; amb algunes apreciacions, que són les que hem presentat en forma d'esmenes, que agraïm, d'entrada, que se'ns n'hagin acceptat la majoria, i que les que no, les hàgim pogut transaccionar per donar millor i més consistència al text que s'havia presentat. A veure, m'explico. L'oportunitat del vehicle elèctric no és només una oportunitat de reconversió industrial del sector de l'automòbil –que ho és, i que és molt important–, sinó que cal emmarcar-la sobretot en l'oportunitat per assentar les bases, precisament, d'aquesta transició energètica. I per això creiem que els punts de recàrrega que des de les institucions i des de la inversió pública s'han de començar a impulsar..., cal començar-ho a fer garantint que l'energia que es distribueixi tingui un origen net, un origen de fonts renovables, precisament per disminuir la dependència dels combustibles fòssils, que és el que al final del camí es pretén. A més, si, com esperem, s'estén l'ús del vehicle elèctric –perquè som capaços, com a país, doncs, de fomentar-ho i de posar-ho fàcil–, s'incrementarà notablement la demanda elèctrica. I poca cosa variaríem en el camí cap a la transició energètica si les fonts de producció d'aquest increment de la demanda segueixen sent les mateixes que abasteixen actualment el mercat energètic. En el fons, l'únic que faríem seria incrementar la demanda del sector elèctric tradicional; l'únic que faríem seria ajudar els oligopolis. És, per tant, essencial que, quan comencem a desplegar aquest model, ho fem en aquesta direcció, i ho fem en aquesta direcció marcant-ne des de l'Administració pública l'objectiu, perquè és un objectiu de model de país, fent-hi la inversió pública estratègica que sigui necessària. Per això hem presentat esmenes en aquest sentit, en el punt 1, posant-hi com a element essencial aquest necessari origen net de les fonts d'energia per a les recàrregues dels vehicles elèctrics. També estem d'acord a incloure en el pla d'infraestructures la necessitat de tot aquest pla de recàrrega de vehicles elèctrics i a desenvolupar la xarxa, que vostès situen en un centenar de punts. I, com que nosaltres creiem que són pocs, fem una esmena en el sentit de combinar-ho de manera progressiva amb punts situats en espais de concurrència de vehicles. Celebrem una cosa, que és que el partit que dóna suport al Govern demani al Govern en el punt 4 que inclogui una partida pressupostària per poder-ho fer; no acostumen a fer-ho, i potser és senyal que se'n refien poc, que ho facin. En tot cas, ens sembla lògic que la primera empenta es faci a partir d'inversió pública; perquè, si hi ha la demanda, el sector privat ja reaccionarà i donarà el servei, sempre que trobi que hi ha un marge de negoci. Amb relació al punt 5, nosaltres no veiem aquesta prevenció que vostès posen en el text original –per això hem fet l'esmena– sobre la modificació del marc legal i l'actuació pública en el mentrestant –mentre es modifica–, sinó que apostem decididament per aquesta inversió pública, sense cap matís. Bàsicament, perquè impulsar aquesta xarxa tal com la demanem no té dificultats normatives; no hi són, sempre que es prenguin com a fonts de recàrrega energètica fonts renovables que poden no estar connectades a la xarxa, o que es pot garantir que no injectaran ni un sol quilowatt a la xarxa. Hi ha experiments, hi ha experiències, en aquest sentit; en aquestes condicions, això es pot fer sense cap contraindicació. També és important el que diu el punt 6, de treballar per la interoperabilitat. Efectivament, sí que és necessari que hi hagi compatibilitat entre instal·lacions i vehicles, tot i les dificultats que genera el mateix mercat; però és molt més important el que vostè també apuntava, el paper exemplificador de la Generalitat, que apunten els seus punts 10 i 11, així com el paper dels municipis, que apunta el punt 9, que pot ser de molta rellevància i de primer ordre per introduir aquesta modalitat. Per últim, en el text que vostès ens han passat transaccionat vostès accepten una esmena del Partit Popular de què nosaltres demanaríem votació separada per una paraula; parla de fomentar –fomentar– els vehicles híbrids en el mentrestant –que no hi tenim res en contra– i fomentar les energies..., els hidrocarburs, no, sinó les energies «alternatives per al cotxe elèctric, que ens sona molt a biodièsel, del...
Senyor Vidal, ha exhaurit el temps.
...qual sí que estem en contra. Per tant, demanarem votació separada d'aquest punt. Gràcies, presidenta. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Vidal. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, consellers, nosaltres donarem suport a aquesta moció per donar..., jo crec que és interessant o seria important donar un senyal d'àmplies majories al voltant del recolzament, des de Catalunya, a l'electrificació del transport. Deia aquesta setmana, aquest cap de setmana, en una entrevista que li van fer en un diari, el senyor Nicholas Stern que ara fa deu anys ningú hauria afirmat que pels carrers de les nostres ciutats hi circularien vehicles híbrids i elèctrics. Jo crec que, si ho preguntéssim aquí, a la majoria de diputats i diputades, tots confirmaríem això, no? És una realitat que tenim aquí, eh?, i, per tant, no podem tancar la porta a aquesta realitat. El senyor Casals deia: «Hem de tenir ambició, hem de tenir un punt d'ambició. Jo hi estic d'acord. Hem de tenir ambició, perquè altres països i el sector industrial d'aquests països –i estic parlant de països de la Unió Europea, veïns nostres– estan per davant de nosaltres, bastant per davant de nosaltres, tant pel que fa a la circulació de vehicles elèctrics en els carrers com en l'aposta de la indústria del motor per aquest nou mode de transport. I aquí hem de fer els deures, els deures per apostar amb claredat per l'electrificació del transport, el privat i el públic, eh?, de tots dos, perquè és un dels reptes que ens planteja el canvi climàtic, però també és un repte de canvi de model econòmic. Perquè no només necessitem que hi hagin vehicles nets, vehicles híbrids i elèctrics, en els carrers, sinó que el que hem de fer és que les infraestructures d'energia que es necessitaran per donar energia als vehicles també siguin sota aquest concepte d'infraestructures de generació verda, no? I, per tant, aquí hi tenim un gran repte, com a país. No aconseguirem que això funcioni si no tenim punts de recàrrega eficients estesos al llarg del país; punts de recàrrega en domicilis particulars, però punts de recàrrega que siguin de càrrega ràpida o semiràpida, eh?, perquè en la mesura en què es vagi estenent la flota de vehicles, doncs, hi haurà més necessitat, per part dels usuaris, de poder recarregar els seus vehicles. I aquí hi tenim un coll d'ampolla, que és la figura del gestor de càrrega. Una de les nostres esmenes anava en aquest sentit, perquè moltes d'aquelles empreses, centres comercials, aeroports, ports..., als punts d'afluència massiva, que poden ser un dels llocs interessants on hi hagin els punts de recàrrega, no els interessa ser o no tenen la voluntat de ser comercialitzadors d'energia. I, per tant, això pot ser un llast per al desenvolupament del cotxe elèctric, si no modifiquem la normativa. Nosaltres creiem que cal modificar la normativa, perquè serà l'única manera de fomentar els punts de recàrrega. Creiem també que cal que l'Administració –en aquest cas, el Govern de la Generalitat, també els ajuntaments– lideri a Catalunya aquest primer esforç d'implosió del vehicle net, del vehicle elèctric a Catalunya, i en doni exemple en les seves polítiques: això vol dir en la renovació de la seva flota de vehicles. Aquí hem fixat un objectiu, i és que l'any 30 –que és aquí, a la cantonada– el 80 per cent –fa uns mesos dèiem el 100 per cent, però, bé, avui el Govern ens demana que sigui el 80 per cent, que suposo que hi deuen posar els vehicles de seguretat pel mig– siguin vehicles elèctrics nets. Hi estem d'acord. Ara, també demanem al Govern de la Generalitat que faci un esforç pressupostari, perquè hem revisat totes les partides del pressupost del 2017, i, home, l'any que ve serà difícil donar aquest exemple, perquè, conseller, les partides són minses, eh? Els encoratgem, si és que partir del 2018 segueixen governant –ja que intentarem canviar-los–, que les partides i l'esforç pressupostari siguin una mica més elevats, perquè, si no, no serem aquella administració que acabarà donant exemple.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, té la paraula el senyor Alfonso Sánchez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Consellers, consellera, diputados, diputadas, hoy Junts pel Sí nos presenta un texto que ha sido mejorado con las enmiendas presentadas por todos los grupos parlamentarios, y es algo que se agradece. Un texto mejorado por todos, salvo por el PP; luego explicaré por qué. Hay algunos temas que se podrían mejorar, pero preferimos sentar unas bases y luego desarrollarlas. Nos hablan de cargas rápidas, de que en treinta minutos se tienen que hacer ciento veinte quilómetros, pero no se habla sobre el tipo de conector, si es corriente alterna, si es continua, qué pasa con las superrápidas, con las ultrarrápidas... Creo que deberíamos pensar, en el futuro, en vehículos de gran capacidad de baterías y capaces de cargar esos ciento veinte quilómetros en menos de la mitad del tiempo que ustedes dicen, cosa que ya existe. Pero, como les digo, hay que sentar las bases para empezar a trabajar cuanto antes. Por otro lado, echamos muy en falta ayudas a autónomos y pymes, que, para incentivar la investigación, formación, instalación de puntos, son necesarias. Hace poco conocí a dos personas, Jordi y Xavier, dos emprendedores catalanes, de aquí, de Barcelona, que, a base de esfuerzo e ilusión, y con el convencimiento de que el coche eléctrico es el futuro, han conseguido tener la plataforma de referencia, en España y Portugal, en mapas de puntos de recarga e información a los usuarios. Estoy hablando de Electromaps. ¿Saben cuántas ayudas ha conseguido, ha obtenido Electromaps para llegar a ser referente, incluso en la página oficial de Tesla? Cero. Sin embargo, seguimos gastando recursos en estructuras políticas que no hacen más que grandes reuniones, mientras tienen aparcado su flamante devorador de gasolina en la puerta. Hay algunas enmiendas especialmente interesantes, donde se propone que la energía sea de origen renovable, flotas de vehículos eléctricos en puertos y aeropuertos, ayudas a la compra para particulares. Y debe ser así, por supuesto; no podemos seguir envenenando el aire que respiramos. Y es que hay temas en los cuales deberían dejarse de lado posturas políticas por el bien del planeta, de todos nosotros y de nuestros hijos. No como el Grupo Parlamentario del PP –y ahora les explico el porqué–, que leen el título «cotxes elèctrics y empiezan a meter híbridos, vehículos de bajo consumo, de menor cilindrada; incluso dicen que hay que identificar las barreras tecnológicas. Miren, no es así, no hay barreras tecnológicas: hay barreras políticas, donde las petroleras ejercen toda presión posible para evitar la llegada de lo inevitable. Y ustedes caen, y van y crean el impuesto al sòl. Si por algo estamos empezando en el mundo de los coches eléctricos es justamente por las barreras políticas. Hace poco leía que en Noruega acaban de prolongar la ayuda para la compra del vehículo eléctrico hasta el 2020 –que tenía que acabar este año–, porque los incentivos sirven para hacer que algo sea comprado, ¿no? Pues allí ya están por encima del 25 por ciento del parque automovilístico eléctrico. Así que mientras unos dan casi por finalizada la implantación de los vehículos eléctricos, nosotros..., aún diciendo o decidiendo qué nombre le ponemos a la red de recarga de Cataluña, que es inexistente. A todo esto, ¿el PIRVEC, dónde queda? Ya existe un plan, mencionado así, de pasada, en el segundo punto de la moción, que contempla 100 puestos de carga rápida, 400 de carga semirrápida, y, lo mejor de todo, 25.000 puntos de recarga vinculada en estacionamientos. ¿Dónde están todos esos puntos? No quieran hacerle un lavado de cara al PIRVEC ante un nuevo fracaso de las políticas del Govern en materia de transporte sostenible. Les recuerdo que antes de la llegada del PIRVEC ya tuvieron un fracaso con Ivecat, otro gran plan para la compra de vehículos eléctricos, que estimaba tener 70.000 vehículos en 2015, y la realidad fue que no llegaron ni a 5.000. Y para posicionarme ya, en el poco tiempo que me queda, sobre las enmiendas presentadas, nuestro grupo votará a favor de todos los puntos relacionados con el vehículo eléctrico, con el coche eléctrico, que es de lo que trata la moción, y aquellos puntos para contentar a las petroleras, los votaremos en contra. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sánchez. A continuació, té la paraula el senyor Sergio Santamaría, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Consejeros, diputados, quiero comenzar mi intervención agradeciendo al diputado Casals su predisposición a transaccionar y a enriquecer la moción que aprobaremos sobre el desarrollo e implantación de los vehículos eléctricos como apuesta de futuro para la sostenibilidad. Ha aceptado las propuestas que le hemos ofrecido, y, por tanto, daremos apoyo íntegro a la moción. Se trata de una iniciativa ambiciosa, en efecto, que está basada –y yo creo que ahí radica la confusión del diputado de Ciudadanos– en la necesidad de un proceso transitorio, porque el futuro del coche eléctrico pasa por una transformación de las tecnologías del automóvil bastante más profunda. Del sector de la automoción en general, son conocidos los problemas que plantean todavía la autonomía, el tiempo de carga de las baterías, el precio que afecta a los coches eléctricos, y también, y así se aborda en la moción, la falta de infraestructura para su viabilidad. Hacen falta más avances tecnológicos, y para eso hace falta más inversión en I+D+I. Probablemente sería prudente y más eficaz no caer, por otro lado, en el esnobismo de proponer soluciones que suenan bien a largo plazo, cuando deberíamos –creo yo, modestamente– centrarnos en la búsqueda de soluciones más inmediatas. Así se recoge en la enmienda de adición presentada por nuestro grupo, reelaborada en este caso con el propietario de la moción, y aceptada en el número 12. También me ha llamado poderosamente la atención que del redactado mesurado y ponderado del apartado 1 de la moción –en la que se invita, además, con buen criterio, al trabajo y diálogo conjunto con el ministerio del ramo y con el Congreso de los Diputados– se pase, por contra, luego a defender la adopción unilateral de medidas que pueden tener impacto económico –de ahí la importancia de los estudios previos de impacto económico– y, además, que no tenga en cuenta la coordinación en todas las administraciones implicadas. Por otra parte, dedicar una partida presupuestaria sin mayor concreción, sin mayor compromiso, puede ser un brindis al sol, uno más, a los que nos tiene acostumbrados la praxis parlamentaria, que el Gobierno más tarde desoye. Es cierto que algunos sectores van adaptándose a los nuevos tiempos en la automoción, como sucede, por ejemplo, con el colectivo del taxi, que en Barcelona ha apostado decididamente por la utilización de los vehículos híbridos como transición a la que se refiere, efectivamente, el espíritu que rezuma la moción en su conjunto. Por eso estamos de acuerdo también en el establecimiento de un plan de ayudas que provoque la renovación del parque automovilístico mediante el apoyo, tanto a personas físicas como jurídicas, que, lógicamente, adquieran un vehículo eléctrico; que la flota pública de los vehículos de la Generalitat también lo sea no es sino predicar con el ejemplo. Así que coincidimos también con la moción en este punto. En definitiva, se trata de una moción fruto del diálogo entre todas las fuerzas políticas de esta cámara. Por tanto, conseller y el resto de miembros del Gobierno que lo acompañan, sigan esa línea, no denuesten la mano tendida del Gobierno español, crean en la división de poderes. No monten numeritos como el de ayer, cuando se les notifica una resolución judicial –porque está fuera de lugar–; no actúen de forma irresponsable, no rompan nuestra democracia. Ayer creo que el diputado Turull hablaba precisamente de que esto va de democracia; claro que sí, la que tenemos desde 1978. Y ustedes, desde el separatismo, están apostando decididamente por hacerla saltar por los aires. [[Remor de veus.]] Mire, quiero, además, hacer referencia a un hecho que... [[Persisteix la remor de veus.]]
Si us plau...
...probablemente...
Si us plau...
No se alteren...
...respectin el torn de paraules.
No se alteren, que me quitan tiempo para exponer lo que quiero trasladarles. [[Rialles i aplaudiments.]] Miren, mañana han convocado la enésima cumbre «momento épico de preparación del referéndum de 2017. Es muy importante. [[Veus de fons.]] Sí, señor, Baiget, no haga gestos, no gesticule, porque lo que le voy a decir le va a importar, y mucho. Pienso que mañana... [[Veus de fons.]] Es que tiene que ver, porque están ustedes en eso. Pienso que mañana la ciudadanía de Cataluña va a tener muy malas noticias, porque ustedes van a anunciar, con toda seguridad, la convocatoria de ese referéndum para 2017. Y yo les quiero recordar, a todos ustedes, un refrán, un refrán que es muy significativo, un dicho que yo creo que ilustra mucho lo que va a suceder mañana. Mire, mañana va a suceder aquello de «reunión de pastores, oveja muerta. ¿Y saben qué significa eso? ¿Saben qué significa eso? Que mañana, precisamente, lo que será es eso: otra cumbre más, otra historia más, otra jornada para no olvidar la gesta que ustedes están acometiendo, y lo único que sucederá es que crearán más frustración, más desazón, más incertidumbre. En definitiva, lo que harán es seguir complicándoles la vida a todos los ciudadanos de Cataluña. Nada más. Muchísimas gracias.
Gràcies, senyor Santamaría. [[Remor de veus.]] A continuació, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Bones tardes. Aquesta és una moció que el seu sentit general emplaça a potenciar la mobilitat elèctrica a Catalunya, apel·la a canvis legislatius a nivell d'Estat i dóna suport al sector privat amb la implantació d'una xarxa de recàrrega ràpida arreu del territori de fins a cent punts. Això és l'estructura principal d'aquesta moció. És una moció, però, que no aborda de forma integral, des del nostre punt de vista, la problemàtica de la mobilitat a Catalunya ni tampoc los reptes energètics i ecològics que tenim com a país. Se limita a afirmar de forma categòrica que la mobilitat elèctrica és una solució. Cal fer, però, diverses consideracions: primer de tot, cal deixar clar que la majoria i els més importants problemes associats a la mobilitat basada en lo cotxe privat –com són la contaminació de l'aire, l'emissió de gasos d'efecte d'hivernacle, l'ocupació de carrers o los embussos– no es poden resoldre amb una substitució de cotxes per cotxes. D'altra banda, és materialment impossible la substitució de tot lo parc mòbil que funciona amb energies fòssils per un parc mòbil elèctric: no hi ha prou matèries primeres. Per exemple, les reserves de liti, que són la base per fer les bateries d'aquests cotxes elèctrics, estan concentrades en uns pocs països, i l'ús intensiu d'aquesta matèria o d'aquest material ja mos està abocant a més conflictes internacionals. Lo liti, a més, té un procés de manufactura complex. Si ara mateix decidíssim que tota l'oferta mundial de liti hagués d'anar destinada a lo cotxe elèctric, no passaríem de la producció de 2 o 3 milions d'unitats anuals, amb la qual cosa necessitaríem ja uns quants segles només per substituir tot lo parc actual de vehicles a nivell mundial, que és de 1.100 milions de cotxes. Des d'aquest punt de vista, doncs, és obvi que lo cotxe elèctric, tal com està plantejat actualment, no pot passar de ser una cosa anecdòtica, i costen molt d'assumir, ara, los costos de construir una xarxa d'abastament de vehicles, com planteja aquesta moció. En segon lloc, l'opció més raonable és concebre l'ús del vehicle elèctric com un element de complementarietat, amb lo benentès que cal canviar el paradigma de la mobilitat, apostar de manera decidida per una reducció de la mobilitat obligada –a partir d'una bona planificació territorial–, així com per un transport públic universal i que arribi a tots los racons del país: rodalies, tramvies, metro, mitjana distància, busos municipals, intermunicipals, comarcals i intercomarcals, bicicleta, intermodalitat. En aquest nou paradigma, el cotxe sí que hi podria jugar un paper important, però cal contextualitzar-ho bé i donar-li lo joc que li correspon. Alguns dubtes que se mos plantegen amb aquesta moció són los relacionats, doncs, amb com gestionar l'impacte ecològic de la fabricació i reciclatge d'aquestes bateries, d'aquests processos complexos d'elaboració de les bateries de liti: com evolucionarà el cost de la recàrrega de l'energia elèctrica?; amb quins paràmetres hi entrarà el sector privat?, serà en forma de monopoli? Amb referència al marc estatal de regulació, en un hipotètic enfrontament institucional de la Generalitat amb l'Estat espanyol i una previsible situació de desconnexió amb l'Estat, com se gestionarà la xarxa de transport i distribució d'aquesta electricitat? I una darrera pregunta o dubte que mos sorgix és: si no canviem l'actual sistema de generació d'electricitat, basat en fonts contaminants com les nuclears o les tèrmiques, no estarem netejant unes parts del país per embrutar-ne unes altres encara més? Pensem que les propostes que la moció planteja s'haurien de reorientar amb unes altres accions on lo vehicle elèctric fos entès, com dèiem, amb una complementarietat dins d'un sistema de mobilitat diferent de l'actual, amb transport públic, dret a l'accessibilitat universal, de qualitat i lliure. Per tant, caldria integrar lo vehicle elèctric dins del conjunt de polítiques territorials i de transport, i no promoure'l de forma descontextualitzada. Pensem que el que caldria és impulsar la mobilitat elèctrica en l'àmbit de la mobilitat pública; per exemple, los autobusos –que ja s'està fent–, doncs, poden hibridar-se i electrificar-se. Pensem que el que cal és humanitzar viles i ciutats –segurament la millor opció no és substituir cotxes per cotxes, com dèiem–, i insistim en la necessitat de potenciar el transport públic, l'ús de la bicicleta, compartir vehicles, planificar rutes i desplaçaments, i posar l'accent en la necessitat de lluitar contra el canvi climàtic i la contaminació atmosfèrica. Cal que, abans del desplegament del vehicle elèctric, canviem lo sistema de producció d'electricitat actual –basat en fonts contaminants, ineficient, centralitzat en grans plantes i controlat per un oligopoli de cinc empreses– per un de basat en renovables, eficient, descentralitzat i en mans de la ciutadania. Només llavors podrem donar suport al vehicle elèctric; ara no. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Saladié. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Joan Ramon Casals, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Molt bé. Gràcies de nou. Em pronunciaré primer sobre les esmenes, i sobretot agrair, eh?, les aportacions de tots els grups, que jo crec que entre tots hem sigut capaços de fer un text molt millor. Especialment, agrair les que tenen a veure amb Catalunya Sí que es Pot, per tot el seu, diguéssim, èmfasi en tot el que seria que tota aquesta nova xarxa sigui d'energies renovables en tot allò que sigui possible; i, al Partit Socialista, per marcar objectius ambiciosos, també, en el que és la renovació del cotxe elèctric del nostre país i, en concret, de la Generalitat. Al final, l'objectiu que té aquesta moció és intentar facilitar la implantació del cotxe elèctric i eliminar el que avui en dia ho fa més complicat, que són la normativa, sobretot –que depèn de l'Estat–, i els elevats costos que implica, eh?, i, sobretot, generar aquesta xarxa i facilitar també que els ajuntaments ho facin possible. Respecte al PIRVEC, que s'hi referia el diputat de Ciutadans, justament el que vostè deia, de coses que no entrava a debatre la moció –com haurien de ser aquestes càrregues, aquestes bateries; com hauria de ser tot aquest model–, justament és el que el PIRVEC, conjuntament amb totes les entitats, ens i empreses que estan relacionades amb el tema, està treballant. Per tant, d'aquí sortiran aquestes solucions, a les quals vostè feia referència. Respecte a la CUP... [[l'orador riu]] Sergi, eh?, ens entenem, ho hem parlat durant aquests dies, aquí. Em sap greu l'escepticisme que teniu sobre el cotxe elèctric. Nosaltres creiem que justament ajudarà a tot aquest canvi de model energètic, que això ho compartim. I a vegades hi han aquestes diferències: potser tenim l'objectiu final que volem, que és una societat millor i menys contaminant, i el camí que s'ha d'emprendre potser pensem que és diferent, o alguns creuen..., o compartim que la realitat no és la correcta, sabem cap on volem anar, i uns sabem que el camí que s'ha de fer és més difícil i estem disposats a fer-lo. Nosaltres, en aquesta moció, creiem que estem disposats a fer aquest camí i a assumir les responsabilitats que implica, eh? I, respecte al cotxe, nosaltres l'únic problema que tenim amb el cotxe és la contaminació. No hi tenim cap problema, amb el cotxe; poder també és una altra diferència, com a tal. I, per últim, Sergio [[l'orador riu]] , has parlat de moltes coses, i d'algunes concretes que no tenien a veure amb el cotxe elèctric, però poder hi ha una cosa que també és important. Nosaltres entenem el cotxe elèctric com un punt de democràcia, també, i com un punt de desconnexió, de desconnexió d'allò que no ens agrada, que és la contaminació, aquell lligam a aquelles empreses multinacionals o a aquells estats o a aquelles concepcions que fan que la gent no pugui triar, i on les multinacionals o els grans interessos no puguin fer que es desenvolupi el cotxe elèctric, per exemple, que és el que està passant ara, i que l'Estat espanyol, malauradament, està promocionant. Per això creiem en el cotxe elèctric...
Senyor Casals, ha exhaurit el temps.
...perquè significa la independència de la gent respecte a les grans multinacionals, i també creiem en la independència, perquè significa la llibertat de les persones. I, per tant, moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Casals. Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Senyor Santamaría, per què em demana la paraula?
Presidenta, por contradicciones. Muy breve, ¿eh? Por contradicciones del diputado Casals. Muy breve, presidenta.
Treinta segundos.
Sí, señor Casals; entiendo, además, el planteamiento que usted me hace, de más democracia. En fin, también, a lo mejor, se puede llegar a concluir..., alguno puede pensar que tampoco tiene mucho que ver con el tema del coche eléctrico. [[Rialles.]] Lo digo porque usted dice que yo hablo de cosas que «no tocan; usted a lo mejor también se ha deslizado un poco, en este asunto. Pero, en cualquier caso, simplemente quiero decirle..., el vehículo eléctrico, hay que conectarlo; así que, ustedes, sigan conectados, no se desconecten. [[Alguns aplaudiments.]]
Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt 12.
Dotze. [[Pausa llarga.]] S'ha demanat votació separada del punt 12. Per tant, votarem en primer lloc el punt 12, i després votarem la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Per tant, comença la votació. El punt número 12. El punt número 12 ha quedat aprovat per 84 vots a favor, 35 en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre el cotxe elèctric ha quedat aprovada per 118 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la violència de gènere]] [[302-00093/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la violència de gènere, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marta Moreta. [[Remor de veus.]] Si us plau, els demano silenci. Senyora Moreta, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputades i diputats, m'agradaria començar llegint uns titulars que he trobat a la premsa i a la ràdio; uns titulars que potser ens han de fer reflexionar a tots plegats, perquè són titulars que són de la premsa i de la ràdio pública de Catalunya. I, per tant, penso que és bo iniciar aquesta intervenció llegint-los, i que tots en fem una reflexió profunda. Diuen el següent: «Una dona morta a Esplugues en un nou cas de violència masclista, «Cent trenta-dues dones han mort a Catalunya en mans d'homes els últims cinc anys i «Cada deu minuts una dona mor en mans de la seva parella o exparella en algun punt del planeta. Diputats i diputades, no moren: les maten, són assassinades. [[Aplaudiments.]] I, per això –llàstima que no hi hagi la consellera aquí, també, present; hi ha l'altra–, consellera –perdoni–, hem de començar a parlar amb propietat, perquè això és la televisió pública i la ràdio pública de Catalunya –per això deia que no hi havia la consellera. I quan es transmetin informacions, s'han de transmetre bé, i no es poden fer aquestes errades. Avui, dia de la loteria, alguns afortunats ho han celebrat –de fet, ha tocat a Manlleu, però a mi no m'ha tocat. [[Rialles.]] Però, parlant amb seriositat, avui, dia de la loteria, la probabilitat que et toqui la Grossa aquí a Catalunya és d'1 entre 100.000, i, en canvi, la probabilitat que siguis víctima de la violència masclista, segons l'últim informe del Consell General del Poder Judicial, és de 15 entre 10.000. Néixer dona o home és una loteria, però t'hi va la vida. Consellera, ara sí, deixem de parlar i actuem; actuem cada dia, 365 dies l'any, de dia i de nit; treballem per eradicar aquesta xacra, i fem-ho amb garanties. Avui tenim l'oportunitat de crear i liderar aquest gran pacte català contra la violència masclista, un pacte representat per tots els moviments feministes, per totes les entitats i associacions, pels sindicats, i sí, consellera, també pels partits polítics. No hi poden haver fractures ni opinions diverses, en aquest tema; hem de fer pinya. Des que hem iniciat aquesta legislatura, la Lucinda, la Cristina, l'Aránzazu, la Flori, la María José, la Carmen i la Victòria han estat assassinades. Prou assassinats. Avancem amb celeritat. Ens falten agents dels Mossos d'Esquadra, ens falta augmentar els programes d'atenció i tractament de les víctimes, ens falta formació especialitzada –de tots els professionals, evidentment, i de tots els àmbits–, encara ens manquen campanyes de sensibilització. Hem d'impulsar el creixement de les xarxes de cases i pisos pont per a dones que hagin estat víctimes de violència masclista; no podem reduir els jutjats Vido –ja ho vaig dir–, i un llarg etcètera de temes en què encara no ho fem prou bé. Conselleres, ens manquen recursos, i ho hem de dir ben alt, i això no ho podem obviar. No podem deixar de banda la coordinació interdepartamental, és a dir, aquest treball transversal, essencial per guanyar aquesta cursa tan llarga i complicada. I voldria acabar la meva intervenció, sobretot, donant les gràcies als grups parlamentaris de Catalunya Sí que es Pot, de Ciutadans, de la CUP i de Junts pel Sí per arribar a un acord per fer una moció més bona de la que jo vaig presentar. Perquè, amb molta perseverança, hem fet diàleg, negociació i pacte per fer una gran moció, que avui espero que tots els diputats i diputades d'aquesta cambra aprovin. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Moreta. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Anna Gabriel, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
A veure, molt bona tarda. És cert, presentem una moció que segurament gràcies a les esmenes presentades pels diferents grups contribuirà a millorar la proposta, i, m'atreviria a dir..., no és que jo hagi sondejat els grups, però és molt probable que s'aprovi per unanimitat, o potser no en tots els punts, però, en tot cas, serà aprovada per àmplia majoria. D'entrada, les esmenes que hem formulat com a CUP - Crida Constituent, òbviament han millorat el text, perquè, si no, no parlaríem de «col·lectius feministes, per exemple –no hi apareixeria la paraula «feminista–, i això relliga amb la interpel·lació que fèiem ahir mateix al matí: no es pot entendre el combat contra la violència masclista si no hi contraposem l'única lluita que ha estat capaç de fer alguna cosa per les dones, que és la lluita feminista. També, doncs, hem fet esmenes en el sentit de parlar d'apoderament de les joves, perquè creiem que és molt important treballar amb les joves als centres educatius, i fer d'obligat compliment un programa, una matèria específica –el que acabi sent– que pugui treballar amb les adolescents en tots els centres. Aquí la privada no s'ha d'escapolir de res, també ha de fer formació feminista, encara que el nostre objectiu, evidentment, és que deixin d'existir, les escoles privades. Hi parlem del conveni d'Istanbul, que, de fet, ja preveu moltes mesures que es poden desplegar per combatre la violència masclista. Hi parlem, doncs, de treballar amb relació a l'anàlisi, de per què no es donen més ordres de protecció. Hi ha unes dades alarmants respecte a les ordres de protecció que es deneguen, sobretot a la circumscripció de Barcelona; alguna cosa passa a la magistratura i a la judicatura que fa que no es concedeixin ordres de protecció. I, per tant, les esmenes han estat acceptades. També hi parlem de dones migrants, i del fet que la seva situació administrativa, aquesta legislació racista que imposa el Govern estatal, doncs, no sigui una dificultat perquè les dones arribin a estar protegides, etcètera. Per tant, la moció, com dic, segurament quedarà aprovada, i, doncs, no sé si arrencarà finalment alguns aplaudiments finals, però nosaltres no estem satisfetes amb això, eh? Perquè, de fet, una de les esmenes que presentàvem recollia tots els compromisos que ja vam votar favorablement en el debat de política general. I si els els llegim tots, no fa falta res més, absolutament res més. Però és que no només ens hem quedat en les propostes que vam aprovar totes al debat de política general; és que tenim els estudis fets, hi són tots, absolutament tots: tenim les dades publicades, tenim les recomanacions –les que fa el síndic, les que fan les expertes–, ho tenim absolutament tot analitzat. Tenim claríssim quins són els instruments i què és el que hem de fer. Què falta? Implementar-ho. Què falta? Voluntat política. Prou d'aprovar intencions que després no es tradueixin en realitats concretes per a les dones, perquè jo crec que l'últim que mereixen les dones és exactament això. La diputada del PSC deia: «365 dies l'any, dia i nit; sí, des del Govern, des del Parlament i des de l'àmbit local. Per això no podem entendre com encara tenim ajuntaments governats en aquest cas pel Partit Socialista, que, per commemorar el 25 de novembre, fan uns tallers adreçats a les dones. I sabeu de què van, els tallers? Van...: xerrades sobre la salut femenina, taller d'higiene i emocions, elaboració d'una recepta amb un producte adquirit al banc d'aliments, xerrades sobre la cura dels menors i altres temes a tenir en compte com a dones/mares, taller enfocat a la decoració nadalenca i, finalment, l'elaboració d'una recepta de Nadal. Jo crec que no cal dir res més: voluntat política, menys paraules i més fets. Perquè –ja ho vam dir– ja no és per les nostres filles, és per les nostres mares i les nostres àvies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. També per defensar les esmenes presentades, i en nom del Grup de Catalunya Sí que es Pot, té ara la paraula la diputada Gemma Lienas.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputades, diputats, no cal que digui que un problema gravíssim... [[Remor de veus.]] Que passa res? [[Veus de fons.]] Ah, que no hi ha presidenta, és veritat. Perdó, perdó. [[L'oradora riu.]] Perdó, president.
Igualment té la paraula. [[Rialles.]]
Perdó. [[L'oradora riu.]] No cal que digui que un problema gravíssim de la nostra societat és la «violència masclista o «violència de gènere, en podem dir de les dues maneres. Si el masclisme és el conjunt d'idees, d'actituds i pràctiques basades en l'atribució apresa –«apresa, és a dir, no biològica, sinó pensada i transmesa– de superioritat de l'home sobre la dona, la violència masclista és aquella que practiquen els homes que consideren que la dona és inferior i els deu obediència. En podem també dir «violència de gènere; el gènere és la construcció social d'allò que es considera masculinitat o feminitat. Per exemple, determinar que les dones són les que s'han d'ocupar de les persones grans d'una família és una qüestió de gènere. Per això la violència de gènere és la que pateixen les dones pel fet de ser-ho. I és que ser dona en una societat patriarcal com la nostra és un factor de risc per patir violència: violència simbòlica –per exemple, cap dona presidenta del Govern–, econòmica –el gap salarial entre dones i homes–, psicològica –«Tu, calla, que no hi entens, en això–, sexual –les arrambades al metro– o física –l'exemple més extrem de la qual és l'assassinat, malauradament molt més freqüent del que es podria imaginar. Els vull recordar les quatre dones que han mort assassinades a l'Estat espanyol per les seves parelles o exparelles els últims quatre o cinc dies, dues d'elles a Catalunya. Torno a repetir, doncs, que la violència masclista o violència de gènere és un dels problemes més greus de la nostra societat, i és un problema basat en les idees i fruit d'aquesta estructura patriarcal, que té un origen secular. Per aturar-la, no n'hi ha prou amb declaracions, amb gestos, amb lleis; que són necessaris, també, però per aturar-la necessitem fer canvis estructurals de gran calat que transformin les mentalitats, que transformin les idees: fer les persones conscients de què pensen i per què ho pensen. I per a això necessitem introduir el concepte de patriarcat al currículum escolar: és sorprenent que el nostre alumnat estudiï la revolució industrial o el capitalisme i no estudiï el patriarcat. També és imprescindible que totes les persones que creuen en la igualtat entre dones i homes, que creuen que dones i homes tenen la mateixa dignitat, es declarin feministes. Si vostès, diputades i diputats, hi creuen, aleshores han d'admetre que són feministes. Jo em vaig fer feminista de molt petita, per diverses raons; els n'explicaré una. La meva àvia materna havia estat educada per ser una senyora de casa seva. Es va casar amb un senyor francès –això ho dic perquè és important per a la narració– i es va endur a viure amb ella les dues germanes solteres. Quan estava de set mesos de la segona filla, el meu avi va morir d'una malaltia fulminant, i ella es va posar a treballar com a comptable per tirar endavant la família: les dues filles, les dues germanes i ella mateixa. La meva àvia era forta, era independent i era molt capaç, i va constituir per a mi un model per a la vida. L'única cosa que no entenia d'ella eren les seves targetes de visita. Ella es deia Anna Calvo, però les targetes deien: «Madame veuve de Philippe Massot, és a dir, «Senyora vídua de Philippe Massot. I jo no podia deixar de preguntar-me per què era més important el meu avi mort que la meva àvia viva, i molt viva. Quan vaig ser una mica més gran, vaig agrair que s'hagués casat amb un francès i no pas amb un indi, perquè, si no, a la mort d'ell, potser hauria estat cremada a la pira funerària, un costum que es va abolir a l'Índia al segle XIX però que a finals del XX encara es practicava. Almenys la mort de la meva àvia només va ser simbòlica, però Déu n'hi do. Aquestes coses continuen passant, malgrat que no depenen de la voluntat d'elles. Dilluns, la metgessa Victòria Bertran va ser assassinada pel seu marit perquè ella volia deixar-lo. Els diaris han publicat la notícia ometent el nom i la professió d'ella i, en canvi, explicitant el nom d'ell i –això sí– el seu perfil professional. Ens és igual, el seu currículum; el cas és que és un assassí i que el que ha fet és un acte que té un nom: «violència masclista o «de gènere. Per totes aquestes raons, ens hauria agradat que els pressupostos reflectissin amb més contundència, amb molta més contundència, la lluita del Govern contra aquesta xacra. I ens hauria agradat que posessin èmfasi a resoldre les mancances de la xarxa d'atenció a les dones en situació de violència masclista. Agraïm la moció del Grup Socialista. Hi hem proposat unes esmenes referides a la necessitat d'informar dels resultats de la segona enquesta sobre violència masclista a Catalunya i de la necessitat d'esbrinar els motius pels quals les ràtios d'ordres de protecció concedides són tan baixes a Catalunya. Votarem, doncs, la moció favorablement, però volem insistir en el fet que aquesta moció no resoldrà res si vostès, diputades i diputats, no assumeixen el feminisme com una lluita pròpia, la lluita perquè les dones, tal com deia ahir la diputada Gabriel, rebem la consideració de persones, que és el que som. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. També per defensar les esmenes, i en nom del Grup de Ciutadans, té ara la paraula la diputada senyora Noemí de la Calle.
Gracias. En primer lugar, quisiera condenar los últimos feminicidios y agradecer a Marta Moreta, diputada del Partido Socialista, que presente esta moción, que pone a las víctimas en el centro del debate; una moción que ha sido rica en aportaciones de muchos grupos parlamentarios, y que en su mayoría han sido aceptadas e incorporadas al texto final. Si miramos los datos de la conselleria de Interior sobre las víctimas de la violencia de género en 2016, comprobaremos que más de la mitad de esas víctimas son menores de cuarenta años, y lo mismo ocurre con los agresores. Estos datos borran los argumentos que se refugian en la idea de que la desigualdad de género es una cosa superada, de que la violencia no se encuentra ni se encontrará en las nuevas generaciones –crecidas en democracia. Estos datos demuestran que la violencia hacia las mujeres es una lacra que se encuentra en todas las edades y en todos los grupos y clases sociales. Por eso la educación en edad temprana es vital, porque los niños están en la fase de construir su identidad y empezar a definir su forma de relacionarse, y, por lo tanto, los patrones que siguen a esas edades pueden marcar también sus relaciones adultas. Nuestro deber es poner en sus manos unas herramientas muy valiosas, que serán indispensables en su vida futura y que les protegerán de situaciones de dominio o abuso en el futuro. Nuestras enmiendas han ido encaminadas, por un lado, a incorporar la atención a la dependencia emocional en la cartera de servicios sociales. No toda la dependencia emocional genera violencia contra la mujer, pero en la mayoría de casos con violencia hay dependencia emocional, o han empezado por esta. Lamentamos que no haya sido aceptada, y aprovecho para anunciar que la presentaremos en forma de propuesta de resolución en comisión, esperando que las comparecencias de dos entidades, Gaede y Acencas, ilustren el porqué de nuestra preocupación por este tema. También hemos querido –y esta vez ha sido aceptado– que se reconozca a las víctimas invisibles de la violencia de género y que se las incluya en las medidas de prevención y apoyo que existen. La violencia de género, para someter a su objetivo central, que es la mujer, se extiende a otras personas para hacerles daño a ellas –los hijos, su familia, sus amigos, sus nuevas parejas. No podemos dejar desprotegidas a esas personas, que también son víctimas y que no están siendo incluidas en las estadísticas por no tener un vínculo sentimental con el verdugo. Detrás de cada caso hay un padre, hay una madre, una hermana..., que también son víctimas y sufren esa violencia que les acompañará, como una sombra, el resto de su vida. Y también se ha aceptado nuestra enmienda para mejorar la atención a las víctimas agilizando los trámites administrativos y de respuestas personalizadas y ganando en calidad y eficiencia en la gestión y acompañamiento de las víctimas, porque la realidad es que la gran mayoría de víctimas nunca habían interpuesto –las víctimas mortales– una denuncia. ¿Por qué no lo hacen? ¿Será porque no se sienten protegidas por el sistema? En muchos casos es porque saben que, tras poner la denuncia, van a tener que volver a su hogar con el maltratador, porque no tienen independencia económica de aquel que las maltrata, porque no tienen una red social que las proteja y tienen que volver bajo el único techo que encuentran por culpa de la precariedad económica, y además también porque en muchos casos hay una dependencia emocional, como comentaba antes. Aunque no estamos totalmente de acuerdo con el redactado de algunos puntos del redactado final, dadas la importancia y la gravedad del tema, y en aras del consenso que necesitamos en este tema, votaremos a favor de toda la moción. La violencia contra las mujeres no es un problema solo de mujeres, es una cuestión de derechos humanos; y los derechos humanos de las mujeres no son patrimonio de nadie, sino que nos conciernen a todos. Un problema de todos que es estructural y en el que no deben escatimarse esfuerzos para conseguir un pacto entre todas las fuerzas políticas y actores implicados para su total erradicación. Tenemos que ser conscientes de la complejidad de este problema, y su total erradicación implica un cambio social y de mentalidades que no es automático a raíz de la aprobación de una ley, sino que necesita la confluencia de voluntades y un verdadero esfuerzo de toda la sociedad. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. També per defensar les esmenes, i en nom del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té ara la paraula la diputada Anna Caula.
Gràcies, vicepresident. Bona tarda a tothom. Com ja s'ha comentat en alguna intervenció anterior, començàvem aquest Ple dimarts amb la condemna de l'assassinat de dues dones –dues en pocs dies– víctimes de la violència masclista –ja en són set a Catalunya el 2016– i conscients que si parléssim de «feminicidi aquesta quantitat augmentaria, i, a més, amb el tractament poc delicat per part d'alguns mitjans de comunicació, com ja s'ha esmentat per les companyes Moreta i Lienas, d'un d'aquests assassinats. En aquest Parlament hem fet declaracions oficials i unànimes en contra d'aquest feminicidi, però malauradament calen moltes més actuacions, i hem d'actuar amb contundència, incidir en les causes i eliminar-les. Des del nostre grup, Junts pel Sí, volem donar les gràcies per la bona predisposició a tots els grups per trobar punts de consens, i, sobretot, a la promotora de la moció, la senyora Marta Moreta, per la seva disposició al diàleg per poder arribar a bons acords, a més, realistes i possibles en un marge curt de temps –temps parlamentari, això sí–, sobre l'objectiu d'aquesta moció, que tracta, no ho oblidem, un tema d'actualitat i de preocupació compartida. De fet, no és una qüestió nova. Aquest Govern, des d'un inici, ja ha començat a treballar de manera sòlida en un conjunt de mesures per afrontar aquesta qüestió i millorar les ja vigents, mesures que aquesta moció vol reforçar, i això ens satisfà. Com a mostra, podem esmentar que des del Govern s'ha impulsat recentment l'Observatori de la Igualtat de Gènere per tal de contribuir a millorar i reforçar les polítiques públiques de gènere, les funcions del qual van adreçades als àmbits de la violència masclista, la situació laboral i la imatge pública de les dones. Aquest coneixement ens permetrà ser més eficients a l'hora de focalitzar les diferents polítiques de la Generalitat cap a la igualtat i eradicar la violència masclista, obert també a incorporar nous deures com els que avui aprovarem aquí. Ahir la companya Anna Gabriel ens deia que calia avançar en aquest repte cap a la igualtat per les nostres filles, les nostres nebodes, però principalment per les nostres àvies i mares. Jo humilment hi afegiria que també per nosaltres mateixes, perquè cap dona pot quedar-ne fora. En aquesta moció aprovarem un punt d'addició per eliminar totes les traves existents per a dones migrants. Segons la Llei d'estrangeria, les dones que hagin presentat denúncia i tinguin una ordre de protecció haurien de tenir un permís de residència i treball mentre duri el procediment penal, i un altre si hi ha sentència condemnatòria. Però l'aplicació de la mesura presenta dificultats d'implementació, com ara el desconeixement del dret o la por a denunciar –pel domini masclista, per desconeixement, pel fet de trobar-se sense papers... Per tant, tenim àmbits on millorar, i així ho volem fer, i ens consta que el Govern hi està treballant. Justament fa pocs dies, a la Comissió de Salut, comentàvem la frase de Monique Bégin, que es pregunta: «Quin sentit té curar les persones i enviar-les de nou a les condicions que les emmalalteixen? És aquest, l'argument que ens mou en els nostres plantejaments. No podem segmentar o trossejar, sinó que hem de tractar la xacra de la violència masclista com un tot, tenir-ne un enfocament de gran angular i treballar per destruir-ne les arrels. Per això, d'aquesta moció que ara tractem, ens interessa sobretot el punt 3, que incideix en l'educació en igualtat, una qüestió bàsica i urgent. Només cal mirar les campanyes de joguines d'aquestes festes per veure alguns..., bé, potser molts exemples de sexisme i de perpetuació d'estereotips. Cal prevenir la violència des de la infància, educar la canalla en igualtat, equitat i respecte. Així podrem aconseguir l'objectiu que ens demanaven fa poques setmanes els testimonis que van intervenir en l'acte de reconeixement de les víctimes de violència masclista: que arribi el moment que no calgui parlar ni de prevenció, ni de detecció, ni d'intervenció. Cal insistir en mesures concretes, com fa aquesta moció, però cal, sobretot, transformar els imaginaris i els valors socials. La violència masclista no és només una agressió física: és també una forma de sotmetiment, humiliació i poder. La violència masclista anul·la les dones, i així ho reconeixíem, amb una gran tristesa i ràbia alhora, en les testimonis de l'acte que esmentava. Les seves paraules i mirades mostraven la reconstrucció d'uns éssers que havien estat injustament i gratuïtament desconstruïts. Per això penso que, amb aquest esperit, tots avui aprovarem aquesta moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, per fixar posició en aquesta moció, i en nom del Grup Parlamentari Popular, té la paraula ara la diputada Marisa Xandri.
Gràcies, president. Conselleres, diputats, diputades, bé, en primer lloc, voldria agrair a la diputada Moreta la possibilitat de debatre una de les qüestions més dramàtiques i de difícil solució que pateix la nostra societat. Justament, arreu de l'Estat, la setmana passada van succeir tres assassinats per violència masclista en menys de quaranta-vuit hores. Després de mesos de relativa treva, malauradament la realitat de la violència de gènere ha tornat a estar present a casa nostra de forma molt colpidora. I si analitzem aquests darrers casos, queda en evidència que aquesta és una xacra que afecta totes les capes socials: des de les més desafavorides i menys cultes fins a les més altres i preparades. Quan una veu aquestes històries tràgiques, la majoria inesperades, permetin-me que sigui escèptica, que em costi pensar que siguem capaços d'eradicar la violència de gènere a curt termini, perquè se'ns escapa de les mans. Dit això, i precisament per això, penso que sí que a mitjà termini, a llarg termini, acabarem amb aquesta xacra. I per a això és importantíssim adoptar aquestes mesures concretes i ser contundents a l'hora d'aplicar-les, així com demanar més celeritat d'actuació a les diferents administracions implicades, i sobretot que hi hagi coordinació entre els departaments d'Interior i de Justícia, i que aquesta coordinació sigui real i efectiva. S'ha fet molt tant, a nivell estatal com autonòmic, i, si mirem les xifres, veiem que s'ha donat un pas important, quan tractem aquesta qüestió. Hi ha un increment de denúncies de dones que, després de ser humiliades, han trucat al 012 o al 016 per demanar ajut. També han augmentat les ordres de protecció i les sentències penals condemnatòries. Deixin-me posar també en valor el gran acord unànime al Congrés dels Diputats del passat mes de novembre per posar en marxa un pacte d'estat contra la violència de gènere, que donarà compliment a les obligacions i recomanacions dels organismes internacionals, les Nacions Unides i el conveni d'Istanbul. I aquí, a Catalunya, també seria bo, tal com proposa la diputada Moreta, crear un pacte català on participin associacions, entitats, sindicats, partits polítics, etcètera. Com molt bé deia la diputada del Partit Socialista en la seva interpel·lació a la vicepresidenta, estem tractant una problemàtica que no té a veure amb colors polítics, i que, tal com s'ha demostrat a nivell estatal, estic segura que en qüestions clau ens posaríem tots d'acord. Però, com ja he dit, hem de ser realistes, xafar de peus a terra, i saber que eradicar aquesta xacra no és possible a curt termini, perquè fa falta un canvi de paradigma a la nostra societat, que passa per una millora en l'educació a l'escola i a casa. I, ho sento, però els pares som responsables directes dels nostres fills i de la seva formació: no val «aparcar els infants i adolescents als centres educatius i creure'ns que allí els faran grans. Els primers responsables de l'educació dels menors som els pares, no l'Administració. I, per tant, la família, l'entorn familiar, som els primers que ens hem d'abocar a l'hora de deixar les coses clares als nostres fills i correspondre amb l'exemple. Li deia l'altre dia al síndic, en la seva compareixença per l'informe d'abusos sexuals a menors: «Els pares..., l'entorn familiar i social és crucial en l'educació dels menors. Allò de papá estado o mamá comunidad autónoma en alguns casos no funciona; hi pot ajudar, però els primers formadors som els pares i mares. Aprofundint en la moció, dir que hi donarem suport perquè entenem que tot el que sigui dotar de recursos i mesures l'Administració per lluitar contra la violència de gènere és positiu, encara que hi ha qüestions que no compartim al cent per cent, tal com han quedat reflectides en el text. Totalment d'acord a crear un pacte, a garantir els Vido, a reforçar les campanyes de sensibilització, a millorar l'atenció... I, bé, només volia fer un esment d'un punt, que és el punt número 7, que diu exactament: «Eliminar totes les traves existents per a les dones migrants en situació administrativa irregular per accedir a les mesures d'atenció integral i protecció. Totalment d'acord, hi estem d'acord; penso que això ja s'està fent. Però a mi el que em sorprèn, i el que li voldria preguntar a la diputada, no?...: per què només fan referència a aquestes traves administratives, quan hi ha altres tipus de traves que tenen a veure, per exemple, amb la vestimenta, i que els posen les seves pròpies parelles seguint certes doctrines de caire islamista? Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Xandri. A continuació, té la paraula la senyora Marta Moreta, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
A veure, jo no estic en aquest Parlament perquè m'aplaudeixin; això, primera. No tinc cap intenció que sigui aquest, l'objectiu de les meves intervencions. Només per deixar-ho clar. Segon, i per abaixar una mica el to, agrair la intervenció i el to de les paraules de la Gemma Lienas –moltes gràcies–; de la Noemí de la Calle, malgrat que no hem acceptat dues de les seves esmenes; de l'Anna Caula, perquè hem batallat molt per arribar a un acord, i de la Marisa Xandri. Però lamentem la intervenció de la senyora Gabriel, perquè creiem que en aquest tema, senyora Gabriel, no valen retrets partidistes –s'ha equivocat–, sinó que és una lluita conjunta, de tothom. [[Aplaudiments.]] Però, deixi'm dir-li, senyora Gabriel, només per si no se'n recorda, que mai s'ha avançat tant en drets de les dones com quan hi han hagut governs socialistes, encara que li dolgui. Molts ajuntaments governats pels socialistes fa molts anys que posen recursos als serveis d'atenció a les dones, moltíssims, i tota la legislació d'igualtat i lluita contra la violència de gènere és fruit de l'empenta dels governs socialistes. Quan la CUP aconsegueixi només la meitat –la meitat– de reformes legislatives..., podrà sortir davant d'aquest faristol i dir el que podrà dir. Ho deixo aquí. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Moreta. Estem cridant a votació. Senyora Gabriel, per què em demana la paraula? [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau.
Per haver protagonitzat, el 90 per cent del torn de la intervenció que em precedeix..., i per dir-li a la senyora Moreta que sort que no va de retrets partidistes, perquè tota la seva intervenció ha estat exactament això, parlar de les lloances del PSC i de les deficiències de la CUP. I perquè crec que vostè sí que ha comès un error: que ha destinat la seva intervenció..., sobre la meva intervenció, que l'únic que pretenia fer és assenyalar que l'àmbit local té molta responsabilitat i que hi ha alguns ajuntaments que estan fent l'antítesi del que estem dient que s'ha de fer. I ha perdut la grandíssima oportunitat de centrar-se en la intervenció racista del Partit Popular, islamòfoba absolutament [[remor de veus]] , atrevint-se a dir que la vestimenta de les dones és una trava i és una justificació a les seves morts i a les seves agressions. Això sí que és greu, que ho faci el PSC. [[Aplaudiments.]]
Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Senyora presidenta, perquè jo crec que ho hem sentit tota la cambra –els que estàvem a dintre, no els que entren ara–, com hem estat objecte d'insults per part...
D'acord, per al·lusions, sí.
...de la portaveu de la CUP. Crec que vostè ho ha sentit, i, per tant, esperàvem que fos vostè qui cridés l'atenció pel fet d'haver rebut aquests insults.
Perdoni, senyor Rodríguez, jo no he sentit cap insult. [[Remor de veus.]] Jo no he sentit cap insult. [[Remor de veus.]]
Doncs, senyora presidenta, per nosaltres «racista i «islamòfob són insults. Si per vostè no ho són, li agrairia que mirés el diccionari i veiés què és el que és un insult i què no és un insult. [[Aplaudiments.]]
No s'ha demanat votació separada, de manera que votarem tota la moció. Per tant, anem a votar la moció sobre la violència de gènere. Comença la votació. La moció sobre la violència de gènere ha estat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments perllongats.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge]] [[302-00094/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Noemí de la Calle. [[Veus de fons.]] Quan vulguis. Diputada, quan vulgui.
Gracias, presidenta. Diputades, diputats, en primer lugar, me gustaría saludar a parte de nuestro grupo municipal de Barcelona, que está hoy aquí. Venimos de una burbuja inmobiliaria de la que aún nos estamos intentando recuperar, una burbuja inmobiliaria que se alimentó desde las administraciones. Por otro lado, tenemos un mercado de alquiler con los precios al alza. Ante esta situación, el Govern, presionado por la sociedad civil, corre a redactar la ley que se ha aprobado esta mañana, que intenta paliar los efectos más dramáticos y urgentes de emergencia habitacional producidos por la burbuja inmobiliaria, pero que no ataca el problema de forma estructural. Desde Ciudadanos hemos votado a favor de la ley porque un parche es mejor que nada, pero estamos convencidos de que esa ley es totalmente insuficiente –totalmente insuficiente. Por ello presentamos una moción orientada a hacer que el derecho a la vivienda sea un derecho real, un derecho de ciudadanía, porque creemos que quedarse sentados a esperar lo que sucede con el mercado inmobiliario es de una irresponsabilidad absoluta, más aún cuando apenas nos estamos intentando recuperar de la última trastada. Para abordar el problema de la vivienda, hay que hacerlo desde distintos ángulos. En primer lugar, hay que impulsar medidas legislativas necesarias para que se deje de hacer vivienda protegida destinada a la venta. Aquí se ha especulado con terrenos destinados a la vivienda protegida, y esto no puede volver a suceder. En segundo lugar, con medidas fiscales, utilizando el impuesto de transmisiones patrimoniales no solo como medida recaudatoria, sino también como herramienta para incentivar los buenos comportamientos y desincentivar los malos. Les proponemos un impuesto de transmisiones patrimoniales que tenga en cuenta criterios de equidad social –y la equidad social tiene que ver con la progresividad– y que bonifique especialmente a las personas con discapacidad, familias numerosas y monoparentales. Lo que planteamos con esta diferencia de tipos también es establecer una escala que incentive que, en el mercado, no suban los precios. También proponemos prevenir el aumento del precio de la vivienda en aquellas zonas donde la presión turística reduce el mercado del alquiler y eleva los precios destinando el 30 por ciento de la recaudación de la tasa turística a la adquisición de parque público de alquiler asequible. Esta medida no solo ayuda a mantener a los vecinos de toda la vida en su barrio, sino que favorece también la movilidad social, y es la mejor manera de sacar a una familia de la trampa de la pobreza. No nos hemos querido olvidar de medidas de transparencia y de calidad en la vivienda –con un nuevo decreto de habitabilidad– ni tampoco del impulso a la rehabilitación energética de quinientas mil viviendas, medida que, además de beneficiar al medio ambiente en cuanto a la reducción de emisiones, también ayuda a luchar contra la pobreza energética. También hemos introducido mecanismos para evitar que el precio de la vivienda suba de manera desproporcionada realizando un seguimiento del mercado y las condiciones de la vivienda, de manera que aquellos vendedores o arrendadores que vendan o alquilen por debajo de estos precios recomendables máximos tengan algún tipo de beneficio fiscal. Y llegamos a la madre del cordero, que es un plan de vivienda: dar cumplimiento a la Ley 18/2007, que iguale nuestro parque público de vivienda a la media europea; un parque público que requiere fuertes inversiones, políticas concretas y un gobierno que se tome en serio el derecho a la vivienda, que acompañe estas políticas de una buena financiación. Hemos pensado que la cifra de mil millones al año es asumible si se hacen bien las cuentas y, en vez de invertir en construcción nacional, se invierte en construir verdaderos derechos, de los que sí revierten en el bienestar del ciudadano. Con ese parque de vivienda, las necesidades habitacionales estarían atendidas, y además serviría para contener las dinámicas especulativas del mercado. Agradecemos las enmiendas presentadas por los grupos del Partido Socialista y la CUP; hemos aceptado todas las enmiendas excepto la número 3 de la CUP y la número 2 de PSC. Hemos presentado esta moción porque entendemos que las políticas de urbanismo y vivienda forman parte del estado del bienestar, porque queremos evitar una nueva burbuja inmobiliaria. No queremos esperar a ver qué pasa –si los astros son propicios– y no queremos dejar a nadie en la cuneta. Por ello hemos presentado esta moción, compleja, sí, que, más que una moción, es un programa de gobierno. Por ello deseamos que el Govern de la Generalitat adopte estas medidas y las haga suyas, para que el derecho a la vivienda sea, verdaderamente, un derecho de toda la ciudadanía. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora De la Calle. A continuació, té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista, per a defensar les esmenes presentades.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputats i diputades, ens presenta, el Grup de Ciutadans, una moció sobre les polítiques d'habitatge. Hem de dir que compartim l'objectiu últim que estem segurs que persegueix aquesta moció, és a dir, millorar les condicions d'accés a l'habitatge, fomentar que l'habitatge sigui en major proporció de la que tenim ara de lloguer, i que aquest lloguer sigui assequible. Sens dubte, hi estem d'acord, no podria ser d'una altra manera; però, per aconseguir aquest objectiu últim que ens presenten, ens proposen una sèrie de mesures, les quals..., algunes les entenem encertades, i d'altres creiem que s'haurien de millorar o que no van en la línia dels nostres plantejaments. Per tant, ja els avancem que demanarem votació separada en alguns temes. Agrair-los la possibilitat, doncs, de treballar en aquests punts, en els quals hem vist –ara ho detallaré– que fins i tot han fet modificacions a última hora que ens permetran donar suport en alguns punts en què no teníem pensat fer-ho. Quins són aquests punts? Doncs, respecte a les mesures fiscals que vostès proposaven en la moció, tenim que, en l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, vostès posaven en un mateix espai, diguem-ne, el que és la compra de «vivendes i el que és el lloguer de les «vivendes. Una conversa que hem tingut ha permès que aquest mateix criteri, per a uns o per als altres, s'hagi separat, i, per tant, que vostès ja estableixin, per un costat, una sèrie de millores en la fiscalitat de l'impost quant a la compra, mentre que en els lloguers proposen una bonificació del 90 per cent en el parc públic i en el lloguer normal, de mercat, mentre que en el parc de lloguer social estableixen un 99 per cent. Hem de dir que en la llei de mesures hem vist que això ja es produeix, en el parc públic, però vostès ho apliquen a tot el lloguer social, fins i tot si és per a privat. Per tant, aquest tema ens sembla positiu, i és un dels temes que ens ha fet canviar de criteri a l'hora de votar-los aquesta esmena. Altres mesures que ens presenten i en què no estem del tot d'acord..., és el que es refereix a la taxa turística. Per nosaltres, la taxa turística s'ha de dedicar a fer polítiques de turisme, i, en tot cas, les possibles disfuncions que el turisme pugui provocar sobre l'habitatge s'haurien d'afrontar des d'altres àmbits i amb altres recursos, no pas els de la taxa turística. Després, ens proposen intervenir sobre els tributs municipals, i aquí ens proposen bonificacions de l'impost sobre béns immobles –de l'IBI– i barregen l'actuació de la Generalitat i dels ajuntaments. En tot cas, les bonificacions de l'IBI vénen marcades per llei; per tant, primer caldrien modificacions legislatives, perquè això és possible, com a bonificacions com a tals, i, en tot cas, si no, estaríem parlant de subvencions. Però, a banda d'això, creiem que per fer aquestes propostes s'hauria de tenir el consens dels municipis. No podem, entenem, des del Parlament, incidir sobre aquests temes sense parlar amb els municipis, que, a més, tenen realitats molt diferents en temes d'habitatge al llarg del territori català. Per tant, estarem d'acord en aquells punts que preveuen establir mecanismes de coordinació i de col·laboració entre administracions per aconseguir l'objectiu de millorar l'accés a l'habitatge. En altres propostes que presenten, tècniques, força tècniques, tampoc no hi estem d'acord; per exemple, en el tema de l'informe d'habitabilitat a les segones ocupacions o bé en l'aplicació dels preus orientatius lligats precisament a aquests informes d'habitabilitat. Per nosaltres, la informació que ens pot aportar aquest informe d'habitabilitat ja ens la donen, per un costat, les cèdules d'habitabilitat, en el cas de les segons ocupacions, i, per l'altre costat, el certificat d'eficiència energètica, que des de fa uns anys és obligatori que tinguin els edificis. Estaríem d'acord en les mesures de caràcter urbanístic. I, en el cas del pla sobre la «vivenda que proposen, els hem presentat dues esmenes. Una, encaminada a perfilar la proposta que vostès fan respecte al canvi de model: d'un model basat en la propietat, que és el que ara tenim, a un basat en el lloguer assequible. Nosaltres hi hem afegit..., en el sentit d'aconseguir l'equilibri entre la propietat i el lloguer; hi hem fet un afegitó, que vostès han recollit, i els ho agraïm. I això perquè entenem que els grans parcs de lloguer també tenen problemes: tenen problemes de manteniment dels habitatges, tenen problemes de manteniment de l'espai comú, de l'espai públic. Per tant, l'equilibri entre les dues fórmules de tinença ens sembla més encertat. I, per altra banda, els proposàvem canviar el que vostès inicialment parlaven, de pacto autonómico de la vivienda, per reeditar el Pacte nacional per a l'habitatge. Hem vist que finalment n'han canviat la nomenclatura, i com que entenem que el que importa no és el nom sinó el contingut del qual dotem aquest pacte, també els ho acceptarem. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I, per últim, tant de bo poguéssim destinar els 1.000 milions que vostès, doncs, posen en aquesta moció l'any a l'habitatge. Creiem que és un brindis al sol. Creiem que és una intenció..., en tot cas, que volen fer un pacte de bones intencions, però que no és possible. Per tant, nosaltres, a bona part d'aquesta moció hi donarem recolzament per això que els dèiem, perquè entenem la seva voluntat d'anar a millorar l'accés a l'habitatge, d'obtenir...
Senyora Ibarra, ha exhaurit el temps. Rosa Maria Ibarra Ollé ...habitatge de lloguer –sí, gràcies, presidenta– i que el lloguer sigui més assequible. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Ibarra.
A continuació, té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, aquesta moció és una d'aquelles mocions que, quan la vam llegir per primer cop, vam dir: «Hosti, bona música, ens va agradar, enteníem que anava cap a un suport a la compra de lloguer assequible i social. Després en vam fer una segona i una tercera lectures, i vam considerar que hi votaríem en contra perquè s'allunyava dels nostres posicionaments, i, a més a més, teníem la sensació que estava encaminada més a afavorir les voluntats dels bancs i els grans tenidors d'habitatge que no pas a cobrir les necessitats d'aquells que avui veuen negat el seu dret a un habitatge digne. I avui, poques hores abans del debat..., la votarem a favor i l'acceptarem, després d'haver-se acceptat moltes de les esmenes que hi hem presentat. I voldríem dir què ha passat, perquè ni ens hem tornat bojos ni hem perdut l'enteniment, sinó que senzillament pensem que, doncs, d'alguna manera, hem ajustat la lletra a la música, compartida, eh?, que pensem que hi ha a la moció, d'estar a favor del lloguer i l'habitatge social. Difícilment –ja ho ha dit la companya, abans, del Partit Socialista– una moció pot encabir tot el que correspondria a un pacte nacional de l'habitatge, però és evident que també... I, a més a més, la proposta de progressivitat fiscal que es fa en principi és bona; el problema és que –i ho dèiem al principi– és més bona per a uns que per a uns altres. De fet, en la primera redacció pensàvem que qui en sortia més beneficiat eren les persones, precisament, que tenien un poder adquisitiu més alt. I això, quan ho traslladàvem –aquesta progressivitat– a les persones jurídiques, d'alguna manera passava el mateix, i ens preguntàvem a qui anaven dirigides. Nosaltres, quan vam veure que hi havia propostes de bonificació destinades a aquells que compren edificis d'habitatges, encara que sigui per destinar-los a lloguer social assequible, o compren edificis per a la seva rehabilitació, o adquireixen terrenys..., doncs, equivocadament o no, la CUP, quan veu això, pensa, irremeiablement, que estem parlant de socimis –societats d'inversió immobiliària–, fons voltors d'inversió, Solvia, etcètera, i altres. És a dir que pensàvem que era una proposta encaminada a beneficiar, un cop més, els bancs i entitats financeres, les seves pròpies immobiliàries, que, per tal de reduir costos i fer més rendibles els lloguers socials dels pisos que s'han quedat, tot i haver-los pagat, com hem dit reiteradament, amb diner públic... I és per aquest motiu que vam presentar l'esmena en aquest punt, una esmena que vostès han acceptat, i ho agraïm, i que va en la línia de donar valor social a la proposta. I el valor social a la proposta pensem que només l'hi podem donar si som capaços d'encarrilar aquestes bonificacions a les entitats sense finalitat de lucre, entitats del tercer sector i entitats d'economia social, i no perquè siguem més cooperativistes, més socialistes o..., etcètera, sinó perquè aquestes entitats s'han mostrat com les úniques que proveeixen habitatges de lloguer no regits pels preus del mercat. Un mercat del qual –el de l'habitatge– l'habitatge protegit ha desaparegut; un mercat que, malgrat rares excepcions, s'ha mostrat altament ineficaç en l'ajust entre l'oferta i la demanda, i que ha obert grans escletxes entre els preus de mercat i els preus màxims tolerables, que posen en qüestió seriosament l'accés a l'habitatge a un preu raonable. El mateix trobàvem davant la bonificació. En un principi, pensàvem: «Bé, a qui volem bonificar? Es podien bonificar grans societats d'inversió immobiliària, o pensàvem que calia bonificar aquells immobles que els han posat a les borses d'habitatge o de lloguer dels mateixos municipis? Nosaltres –i agraïm també l'esmena– estem per aquesta segona opció. Davant les mesures de caràcter urbanístic, vam demanar incorporar i que es tinguessin en compte, més enllà de l'ús del lloguer, també la cessió d'ús i el dret de superfície; també s'hi han incorporat. I si hem demanat l'anul·lació de la certificació de qualitat no és perquè estiguem en contra de tenir uns habitatges, doncs, amb bona qualitat, sinó que pensem que és una petició reiterada, que comença a ser reiterada, que és un cant de sirena cap a l'ocupació dels tècnics, i, a més a més, en el que no estàvem d'acord és en el fet que representés un sobrecost. Ens proposaven un pla autonòmic de l'habitatge. Des de la CUP, pensem que cal desbordar els límits de l'autonomia i avançar cap a un marc sobirà en el dret a l'habitatge; que el dret a l'habitatge se sustenti en polítiques d'habitatge: polítiques estructurals, sostenibles econòmicament, que dibuixin a curt i a llarg termini la resposta principal que haurà d'afrontar la política d'habitatge a Catalunya en aquest segle XXI, que no és altra que la d'equilibrar el cost de l'habitatge i incloure la despesa energètica en els ingressos de la llar. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Com deia al principi –acabo, presidenta–, difícilment la moció pot encabir allò que és propi d'un pla nacional d'habitatge, però sí que manté, pensem –un cop acceptades les esmenes, les quals agraïm–, la voluntat de revertir la greu situació de dèficit que en matèria d'habitatge pateix el nostre país. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Garriga. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, donarem suport al gruix de la moció que ens presenta el Grup Parlamentari de Ciutadans. Tanmateix, deixeu-me fer algunes precisions, perquè demanarem la votació separada d'alguns punts, perquè pensem que són rellevants. Mireu, al principi nosaltres també teníem molts dubtes en el tema de les mesures fiscals per una primera apreciació, perquè són d'una precisió i d'una complexitat que s'adiu poc amb el marge de discussió i d'elaboració que tenim en el marc del debat d'una moció, eh? Jo crec que hauríem estat, potser, més inspirats –entenem la filosofia i la preocupació, i les compartim– de tenir un grup de treball que hagués pogut, amb l'ajut i amb la col·laboració d'experts, que tots hem hagut d'anar a consultar aquests dies per fer-nos-en una opinió..., aquest tema. Ho dic perquè senzillament, en general, mirant el tipus de tarifes i els tipus impositius que maneja actualment l'Agència Tributària de Catalunya..., funciona amb uns esquemes molt més simplificats. I en general, en política tributària, de vegades, més val poca llei i ben pentinada, també, eh?; de vegades, l'excés de casuística complica la cosa i no apareix clarament el que es persegueix. Tanmateix, reconeixem que hi ha hagut un esforç, perquè estem, si no ho recordo malament, en la tercera versió o la quarta –ja n'he perdut el compte– de les mesures fiscals. I, a còpia d'esmenes, ha anat apareixent, efectivament, el que entenem que era la voluntat primera, que era d'introduir, diguem-ne, una filosofia social i de progressivitat en el tipus de deduccions que es proposaven. Jo crec que al final s'ha anat aconseguint i s'ha anat dibuixant, aquesta voluntat. Per tant, hi donarem suport. Al principi, confesso que hi teníem molts dubtes, eh?, i ens semblava que s'hi barrejaven diferents elements i diferents casuístiques, i no hi quedava clarament..., aquesta filosofia, tal com estava articulada en la primera proposta. Una qüestió sobre la qual ens abstindrem, i ens hi abstindrem perquè pensem que no està ben resolta tal com queda en la moció, és el tema de la taxa turística. A veure, hi haurà un debat –hi haurà un debat– i un treball d'esmenes justament en el decurs de l'elaboració dels tràmits pressupostaris, perquè la taxa turística serà l'objecte del debat. Nosaltres som partidaris d'abocar la recaptació de la taxa turística no a promoure el turisme, sinó essencialment a reparar els impactes i a fer sostenible l'impacte del turisme sobre els nostres pobles i les nostres ciutats. Tanmateix, dir que estrictament s'ha de..., que d'una manera tan encotillada s'ha de revertir en habitatge..., bé, jo crec aquí veurem quines són les propostes que arriben, perquè recollirem propostes del món local en el decurs de l'elaboració dels pressupostos i de la modificació o de les esmenes de la taxa turística. Per tant, nosaltres ens hi abstindrem perquè és més matisat, eh?, que sembla una equivocació intentar resoldre-ho i encotillar-ho ja, ara, en una moció. De la mateixa manera que tampoc ens sembla afortunada la manera d'intervenir o incidir des del Parlament sobre temes que són d'ordre municipal i que, en general, haurien de ser..., és bo sempre que siguin molt pactats, molt treballats, molt elaborats conjuntament amb el món local. O sigui, aquestes són les objeccions. Pel que fa a la resta, ens sembla bé la preocupació que es desprèn del conjunt de la moció pel que fa a la promoció de l'habitatge; el parc de lloguer; la defensa, també, que es fa de la qualificació de l'habitatge protegit; la preocupació, en general, per lluitar contra els lloguers abusius... Jo crec que és una bona cosa, que tornem un cop més a la càrrega en un tema que és un tema cabdal. Aquest matí jo crec que la discussió ho ha posat en relleu, i és bo que ho reculli, també, aquesta moció. Per tant, donarem suport a la resta i ens abstindrem en el darrer punt, i no perquè no estiguem d'acord..., ens agradaria, efectivament, que cada any s'invertissin 1.000 milions o més en polítiques d'habitatge, sinó perquè la primera «prova del cotó d'això serà el debat dels pressupostos, i ja els tenim molt encotillats. Per tant, hi ha una part, com els deia, d'un cert brindis al sol, eh? Naturalment, ens encantaria que fos així –que fos així. Ja us hem dit al principi que teníem dubtes perquè determinada manera de formular aquesta qüestió podia ser contestada o criticada des del punt de vista del que és la Llei de pressupostos, que difícilment es pot admetre que estigui encotillada o predeterminada en els seus paràmetres. Per això ens abstindrem, perquè ens sembla un desig lloable com a desig polític, però entre el desig i la realitat, dissortadament, hi ha una altra cosa. Però, en general –acabo amb això–, felicitar-vos per l'esforç de plantejar totes aquestes problemàtiques, d'intentar endreçar-les. I pensem que en pot sortir finalment una moció que sigui útil, ja que estem avui en un debat de calat que hem fet aquest matí i que continuem. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Rabell. A continuació, té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Celebro el gir possibilista del senyor Rabell per demanar contenció pressupostària, per demanar rigor fiscal i per demanar també distinció competencial, que ningú trepitgi les competències dels altres; clar, després, vostès, quan demanen que aquí..., no es porti al Constitucional..., és això: separar i distingir competències. El Grupo de Ciudadanos nos presenta una moción potente, amplia, que tiene relación con la ley que hemos discutido, pues, esta mañana, y con un problema real de los catalanes, un problema real que tiene que ver con el acceso a la vivienda y con el acceso también al alquiler sostenible y accesible. Y nosotros nos felicitamos por un texto y por abrir un debate que es importante, que es necesario, pero que se ha de hacer con rigor extremo, se ha de hacer con muchísimo rigor. Y yo no soy amigo de cruzar el Atlántico –intento no hacerlo, porque uno tiene que trabajarse sus argumentos–, pero hoy lo voy a hacer. Porque, al final, cuando uno opta por la simplicidad en estas cosas, te acaba volviendo como un boomerang. En Caracas se prohibió... [[Remor de veus.]] Digo que no soy amigo de hacerlo, pero me van a permitir hacerlo una vez. [[Rialles.]] En Caracas se prohibió el desahucio completo del alquiler. ¿Sabe lo que pasa? Que ha muerto el mercado del alquiler completamente. Bueno, claro, quizá algunos lo que quieren es cargarse el mercado, pero nadie pone ningún piso en alquiler. El 99 por ciento de los titulares no ponen su piso..., porque tienen miedo a que no se lo paguen. Quiero decir que estas cosas hay que hacerlas con máxima prudencia, especialmente cuando en Cataluña y en el conjunto de España buena parte de la riqueza, y especialmente de las clases medias y también de las medias bajas, está en la propiedad inmobiliaria, y hay muchas familias de clase media y clase media baja..., perdón, no, de clase media, que tienen pisos arrendados y también viven, en cierta manera, de ellos. Otro ejemplo: el Ayuntamiento de Barcelona hace dos años que gobierna; se han disparado los precios, se han disparado los precios del alquiler. Dicen: «No, no es culpa nuestra. Bueno, hay diversas hipótesis, pero... Una hipótesis: la moratoria hotelera. El establishment hotelero, feliz, claro. La demanda va a seguir aumentando, podremos subir los precios. Y, mientras tanto, la demanda se disparará y se irá hacia pisos turísticos de alquiler, y al final lo pagamos todo, y lo pagan los vecinos. Es decir que pocas improvisaciones, con estos temas, porque al final te pueden volver como un boomerang y pueden acabar perjudicando a aquellos a quienes tú quieres favorecer, como decía el señor Amat esta mañana. Y usted ha dicho ahora, con un nuevo giro liberal del Grupo de Catalunya Sí que es Pot: «Pocas y buenas leyes, simples y bien hechas. Porque, al final, si no, cuando uno quiere intervenir demasiado... [[Algú diu: «Y bien aplicadas.]] Y bien aplicadas. Perquè això els liberals... És que jo haig de fer una mica discurs «neo, perquè, si no, també... [[Remor de veus.]] Uno tiene que hacer pocas leyes y bien aplicadas, porque si intervienes excesivamente en el mercado al final el mercado va por otros lados, y tú tienes que ir parcheando y parcheando, y más intervención, y más intervención, para contener las malas leyes y la excesiva intervención que has tenido en el principio. Nosotros, por tanto, estamos a favor de la seguridad jurídica, del aumento de la oferta y de la ayuda subsidiaria y potente para quienes no pueden acceder al mercado. Esta mañana lo hemos votado, hoy se pone a votación una partida importante. Es que la Generalitat, oiga, es que no han hecho nada. El tripartit, lo he dicho esta mañana, nos prometieron 96.000 plazas, y al final solo han construido cuatro zonas especiales de casas protegidas. Por tanto, lo que tenemos que hacer también es retirar barreras, señoras y señores diputados, para el acceso a la vivienda. Es que, claro, uno se quiere comprar un piso –uno se quiere comprar un piso–, y ¿qué le pasa? Dice: «Hombre, voy a ahorrar años y años..., a no ser que seas como alguno que..., perdón, bueno. [[Rialles.]] Muchos, mucha gente, en España..., al 50 por ciento de las personas los padres les hacen una ayuda para que puedan comprar el piso, al 50 por ciento de los jóvenes, ¿vale? Pero dicen: «Voy a ahorrar. Voy a esforzarme. ¡He logrado el 20 por ciento para tener la entrada!, porque el banco me pide que yo tenga al menos el 20 por ciento. Claro, dices: «Ya lo tengo. Pues, no, porque luego viene la Administración, con el impuesto de transacciones, y... 10 por ciento más, y entonces no llegas y te quedas sin casa. Y luego te cobran los costes notariales, y luego te cobran los costes de transacción. Y uno dice: «Quite usted la mano de una vez [[l'orador riu]] , que me quiero yo poder comprar el piso. [[Remor de veus.]]
Si us plau...
Por tanto, reduzcamos las plusvalías, los precios municipales, y estimulemos el alquiler accesible, el alquiler a bajo precio. Yo creo que, más que constreñir el precio del mercado, lo que hay que hacer es estimular con bonificaciones, con proyectos públicos, el alquiler social, el alquiler a precio accesible para muchas familias. Podríamos seguir, pero nosotros estaremos a favor de la gran mayoría de esta moción, aunque en algunos puntos nos abstendremos. Gracias, presidenta, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyor Sánchez. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Munell, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputades, diputats, bé, en aquest cas, des de Junts pel Sí, amb aquesta moció que presenta Ciutadans, després de llegir-la i rellegir-la, eh?, i malgrat que segurament en el fons estem tots d'acord en el que s'ha discutit aquí, en aquest Parlament, fins i tot aquest dematí, amb la proposta de llei..., doncs, tots treballem pel mateix, no?, per fomentar el dret a l'habitatge, per garantir el dret a l'habitatge i per establir mesures que fomentin també l'habitatge de lloguer. [[Veus de fons.]] No se sent? [[Veus de fons.]] Ah. Bé, en aquest cas, nosaltres demanarem també votació per separat dels diferents punts, perquè, com saben, la moció està repartida en diferents temes, no? Per un costat, les mesures fiscals; en aquest cas de les mesures fiscals, una mica en coherència amb la tramitació que estem fent del pressupost i en coherència també amb el que nosaltres creiem que s'està fent –i pensem que s'està fent bé– des del Govern al qual donem suport, doncs, pensem que en aquests moments les bonificacions existents, que ja són amb caràcter general d'un 10 per cent, d'un tipus reduït del 5 per cent a determinats col·lectius i famílies nombroses, i també d'un 7 per cent per a temes de protecció oficial..., pensem que és suficient, en aquests moments. Però recordem també que des de l'1 de gener del 2015 tenim també un tipus general del 0,50 per cent en els lloguers d'habitatges. També, actualment, com saben, hi ha la tramitació parlamentària del Projecte de llei de mesures fiscals, administratives i financeres del sector públic, en el qual també s'estableix un tipus mitjà en funció del valor de l'immoble, així com una bonificació del 99 per cent per als arrendaments d'habitatges del parc públic destinats a lloguer social. També hi ha bonificacions, doncs, en molts altres casos, eh?, no els esmentaré tots. Com diu la mateixa moció, també pel que fa a persones jurídiques, és a dir, a societats que destinen el parc de «vivendes a lloguer social, eh? Per tant, en aquest sentit, en aquest punt no hi donarem suport. En tot cas, també fer esment que, des de la moció de Ciutadans, s'ataca directament l'impost de transmissió de les «vivendes, però, en canvi, no es fa cap esment del gravamen de l'IVA, eh? Per tant, sembla com si tot allò que respecta al finançament de la Generalitat, doncs, anem a intentar canviar-ho, però en cap cas no es fa cap esment, per exemple, de l'IVA, que és un impost estatal, com saben, no? O, per exemple, també plantegem com una incongruència el fet que es vulguin bonificar «vivendes de preu superior a 345.000 euros. Per tant, no entenem tampoc el rerefons social d'aquesta proposta. Per tant, en aquest sentit, doncs, en aquest punt de mesures tributàries i fiscals, nosaltres direm que no. Pel que fa al tema de la taxa turística, de fet, nosaltres ens remetem a la llei que regula la taxa turística, i entenem que aquest impost ha d'anar destinat justament, una part d'ell, com saben, cap als ajuntaments, justament per a la promoció d'allò per què està pensat, eh? I, en tot cas, doncs, és més útil, en temes d'habitatge, focalitzar-nos justament en la llei que aquest dematí hem tramitat, no? Després, ens parlen també de temes de l'IBI, de vetllar perquè des de la Generalitat es vetlli perquè els ajuntaments compleixin. Nosaltres entenem que aquest és un tema completament d'autonomia i de competència municipal, i, per tant, entenem que al Parlament, doncs, hem de respectar aquesta autonomia. I, en tot cas, com ja es fa actualment, es promou aquesta bona voluntat, però hem de respectar els ajuntaments. Hi ha també un tema, que ens demanen, de coordinació amb els ens municipals. En aquest cas, tot i que ja sabem que s'està fent, en aquest cas nosaltres farem una abstenció. Una abstenció, perquè, com saben, l'aplicació del Reial Decret 2/2004, pel qual es desenvolupa el tema de les «vivendes permanentment desocupades..., és justament l'Estat, qui no ha desenvolupat el reglament corresponent, eh? I, per tant, en aquest cas no és competència de la Generalitat, però en tot cas sí que ens comprometem també, des de l'acció del Govern, al qual donem suport, doncs, a reclamar a l'Estat que treballi també per desenvolupar aquesta normativa que no ha fet. Com saben vostès, hi ha sentències prèvies, eh?, del Tribunal Superior de Justícia, en el sentit de deixar sense efecte aquests recàrrecs que s'han fet sobre l'IBI a «vivendes desocupades. Després, ens parlen de les mesures de transparència i qualitat de les «vivendes; en aquest cas, concretament, dels temes del decret d'habitabilitat. En aquest cas, nosaltres també votarem que no, perquè pensem que en aquests moments, doncs, tant el que fa la cèdula d'habitabilitat com el que fa el registre de cèdules, eh?, la mateixa..., en aquests moments el Decret 141/2012 ja preveu, en el seu article 15, com són aquestes cèdules d'habitabilitat; també fa referència als habitatges anteriors a 1984, que no tenien cèdula, o fins i tot, també, en l'article 19, es parla justament d'aquest registre de cèdules d'habitabilitat. En el punt següent, ens parlen de coordinar l'Administració pública, els diferents ens, per fer un seguiment de l'oferta de mercat. Bé, en aquest cas, sí que els donarem suport; els donarem suport perquè ja s'està fent, eh? Des de l'acció de govern, justament, com vostès també coneixen, existeix el Fons d'habitatges de lloguer destinat a polítiques socials. És un ens que està format per una trentena d'institucions públiques i entitats representades a la comissió, que es va reunir justament el mes de juny...
Senyor Munell, ha exhaurit el temps.
...per valorar el seu primer any. I, en aquest cas –deixi'm donar-ne la xifra, almenys, senyora presidenta–, s'ha passat d'un parc de 24.000 a 33.800 «vivendes destinades a aquestes finalitats socials. Per tant, entenem que la feina s'està fent. I, si m'ho permeten, només, del punt 14, també dir que és un despropòsit que ens parlin de 1.000 milions l'any per destinar-los a polítiques socials. Què més voldríem, nosaltres, en un marc...
Ha exhaurit el temps, senyor Munell.
...justament pel qual treballem. Gràcies. Cinc minuts passen molt de pressa. [[Aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula la senyora De la Calle, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gracias. En primer lugar, quería poner en valor el esfuerzo y la voluntad del Partido Socialista y de la CUP para llegar a un acuerdo para sacar adelante muchos de los puntos. También agradecer las intervenciones tanto de Lluís Rabell, de Catalunya Sí que es Pot, como de Fernando Sánchez Costa, del PP, porque han contribuido al debate, que ha sido enriquecedor, y ojalá lo retomemos pronto. En cuanto a la intervención de Junts pel Sí, los ciudadanos nos ha quedado claro que, con el tema de la vivienda, se sentirán una vez más como Beckett esperando a Godot. Nos dice Junts pel Sí: «Las cosas se están tramitando, las políticas no llegarán hoy; llegarán mañana, mañana sí. A los ciudadanos lo que les va a pasar es que van a seguir esperando a que los corresponsables de todo este estropicio hagan algo para solucionar lo que ellos mismos fomentaron, esperando a que tomen medidas para que no vuelva a ocurrir. Y, además, estaba ahí, en el escaño, escuchando la argumentación, acordándome de esta mañana, de las palabras del señor Solsona, ¿no?, que hemos escuchado la palabra «estafa. Señor Solsona, nosotros tenemos las manos limpias. Nosotros no estamos pringados, no estamos pringados con toda la burbuja inmobiliaria que se ha creado, promocionada también por las administraciones, por todos los partidos sin excepción, por su partido [[remor de veus.]] , sí...
Silenci, si us plau.
...el partido Convergencia, aunque se piensen que cambiando de nombre nos vamos a olvidar de todas sus fechorías [[remor de veus i alguns aplaudiments]] , beneficiándose de que la vivienda no se asumiese como un derecho sino como un bien de mercado. Porque esa es una de las mayores vergüenzas de este país, la absoluta inacción de los sucesivos gobiernos, de las sucesivas administraciones, que han visto la vivienda como un recurso para llenar sus arcas y –¿por qué no decirlo?– también sus bolsillos, más que como un derecho que se ha de procurar garantizar. Si es que hasta Junts pel Sí ayer nos anunció que nos iban a votar en contra de impedir que la Administración pueda volver a especular con suelo público procedente de recalificaciones urbanísticas. Querrán esperar agazapados, esperando que al ciudadano se le olvide, para volver a las andadas y pagar deudas clientelares. Dicen que 1.000 millones es una barbaridad y que es inasumible. Miren, el sobrecoste de la línea 9 de metro supone cuatro veces esa cantidad. Mil millones es el 3 por ciento del presupuesto de la Generalitat. El 3 por ciento, ¿les suena esa cantidad?; a la ciudadanía, sí. Y lo que quiere escuchar la ciudadanía es que esta vez van a utilizar el 3 por ciento no para llenar sus bolsillos y los de sus amiguetes, sino para implementar políticas públicas que tengan un efecto positivo para asegurar un derecho constitucional como es el derecho a la vivienda. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora De la Calle. Estem cridant a votació. Senyora Granados, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada, presidenta.
De quins punts?
Sí, per una banda, el punt 8.
Vuit.
Sí. I, per l'altra, podrien anar tots junts el 2, 3, 5, 7 i 14 –2, 3, 5, 7,14. Gràcies.
Senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Votació separada del punt 5 i el 14.
Del punt 5 i del 14. Per tant, ja no es poden votar conjuntament, com havia demanat la senyora Granados. [[Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]] Senyor Coscubiela.
A veure, és per demanar votació separada dels punts 1, 2, 3, 4, 5 i 14.
D'acord. [[Veus de fons.]] No, jo crec que, conjuntament, ja no. A hores d'ara crec que ja no es pot votar res, perquè...
Per nosaltres, 1, 2...
Sí, sí, però...
...i 14 es podrien votar junts, i 3 i 5 també, però suposo que és...
No, no, perquè... [[Veus de fons.]] No, perquè no coincidim amb el Grup Socialista. [[Jordi Munell i Garcia demana per parlar.]] Senyor Munell.
Sí. En tot cas, també demanaríem votació separada de tots els punts, perquè no coincidim amb cap dels que han proposat. [[Rialles i alguns aplaudiments.]]
D'acord. S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8 i 14. Tots d'acord? [[Veus de fons.]] No? [[Veus de fons.]] Tots, ha dit tots. [[Veus de fons.]] D'acord, doncs, farem votació separada de tots els punts. Comencem? [[Pausa.]] Comença la votació. Votarem el punt número 1. Comença la votació. Hi ha hagut un empat, al punt número 1: 61 vots a favor, 61 en contra i 11 abstencions. Per tant, d'acord amb el Reglament, es tornarà a votar aquest punt número 1. Per tant, comença la votació. El resultat és el mateix, un empat: 61 vots a favor, 61 en contra i 11 abstencions. Per tant, d'acord amb el Reglament, hem de fer una tercera votació. Hem de deixar passar dos minuts... [[Veus de fons.]] Sí, dos minuts. El vicepresident diu que ja està. [[Remor de veus.]] Cridem a votació per si falta algú. [[Remor de veus i pausa llarga.]] Si els sembla bé, anem a fer la tercera votació. Ja ho saben, si persisteix l'empat, el punt número 1 decau. Comença la votació. El resultat ha estat el mateix: 61 vots a favor, 61 en contra, 11 abstencions. Per tant, aquest punt número 1 queda rebutjat. Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Perquè crec que la cambra es mereix una explicació de vot per part del nostre grup. [[Remor de veus.]]
Jo crec que, en tot cas...
Ho permet –ho permet–, el Reglament.
Senyor Coscubiela, al final –al final. [[Remor de veus.]] Senyor Coscubiela...
Us importa que governi la presidenta?
Si us plau, si us plau...
Us importa que governi la presidenta?
Senyor Coscubiela, al final de la votació; no al mig de la votació. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat rebutjat per 45 vots a favor, 77 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat rebutjat per 45 vots a favor, 88 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat per 72 vots a favor, cap en contra i 61 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat rebutjat per 35 vots a favor, 98 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat rebutjat per 46 vots a favor, 77 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 ha quedat rebutjat per 56 vots a favor, 61 en contra i 16 abstencions. A continuació, votarem el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 ha quedat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha quedat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 11. Comença la votació. El punt número 11 ha quedat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 12. Comença la votació. El punt número 12 ha quedat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 13. Comença la votació. El punt número 13 ha quedat aprovat per 71 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el número 14. Comença la votació. El punt número 14 ha quedat rebutjat per 25 vots a favor, 77 en contra i 31 abstencions. No hi ha resta de moció; per tant, passem al següent punt... Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per fer explicació de vot sobre el primer punt.
Expliqui el vot.
Bé, molt senzillament, que crec que s'ho mereix, la cambra. A veure... [[Forta remor de veus.]]
Si us plau. [[Rialles.]]
Com vostès deuen haver pogut comprovar, aquesta és la part de la moció que fa referència al tractament fiscal d'aquesta realitat, amb un nivell de detall i de minuciositat i d'exhaustivitat –que no vol dir necessàriament de rigor– que fa que en aquests moments ningú, ni els que han votat una cosa ni els que han votat l'altra, estiguem en condicions de saber quin és el tipus d'impacte que això té. Tenint en compte això, i tenint en compte que, a més a més, li estem demanant al Govern que revisi els temes de les bonificacions fiscals, del tractament, que alhora vol dir minoració també dels ingressos per part de les finances públiques, creiem que això s'hauria de fer després d'un estudi sobre el seu impacte, i ha estat una elemental norma de prudència quan hem tractat el tema de la fiscalitat. Per això ha estat que ens hem posat tan tossuts en el tema de l'abstenció. No hi estem en contra ni a favor; senzillament volem saber què és el que, exactament, estem votant. Gràcies.
El vint-i-dosè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política internacional de la República Catalana, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política internacional de la república catalana]] [[302-00095/11]] Per a exposar-la, té la paraula el senyor Carles Riera.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats, bé, com ja vam plantejar en la proppassada interpel·lació al Govern, la que precedeix aquesta moció, la finalitat o les dues principals finalitats per presentar-la, per proposar-la a la cambra, són, d'una banda, fer un intent, fer un esforç per tal de consolidar, per tal de reforçar el que és la política exterior i el que és la diplomàcia pública catalana de la Generalitat en aquests moments, però també, a la vegada, preparar el terreny, donar senyals, apuntar objectius, finalitats i estratègies tant per al període de transició entre l'autonomia i la independència com per al mateix moment, pròpiament, ja, en què disposem d'una política internacional pròpia normal, com correspon a qualsevol país independent. Aquestes són les dues finalitats principals que plantegem a la cambra per aprovar aquesta moció. I què proposem en el text de la moció per tal d'assolir aquests dos objectius? D'una banda, consolidar el que és la política exterior, i, d'altra banda, començar a preparar el terreny per a la nostra estructura política internacional ja com a país independent, i, a la vegada, tenint en compte el període de transició. Bé, doncs, això és el que despleguem en els punts de la moció, d'una banda, proposant que esdevinguem un actor de referència en la construcció d'una nova geopolítica euromediterrània fonamentada en la pau, la solidaritat, la cooperació, la democràcia i l'autodeterminació dels pobles; d'altra banda, construint o contribuint activament a construir una nova Europa dels pobles i de les nacions, democràtica, justa, diversa i solidària, que pugui superar l'actual atzucac de la Unió Europea. No se'ns escapa a ningú que en aquests moments la Unió Europea és un projecte polític, és una instància política que està travessant una crisi profunda –una crisi profunda–, en gran part motivada precisament per les polítiques internes i externes de gran part dels estats nacionals que en formen part. Per tant, la suma d'aquestes polítiques dels estats nacionals i la mateixa orientació política de la Unió Europea estan portant el nostre continent, doncs, a una situació de col·lapse polític molt preocupant, des del punt de vista de la seva dinàmica econòmica, política i social. Per tant, el que proposem en aquesta moció és que el nostre país assumeixi la vocació d'un nou projecte per a Europa, una Europa dels pobles i de les nacions. D'altra banda, també proposem en la moció accentuar la presència, la incidència i la contribució catalanes en el sistema de Nacions Unides. Aquest és, ens sembla, un aspecte clau, perquè allà és on hi ha la majoria dels pobles i nacions en els quals podem trobar coincidències, solidaritat i suports mutus. D'altra banda, també, com no podria ser d'una altra manera..., que nosaltres assumim un rol actiu en la defensa dels drets nacionals, civils i polítics dels altres pobles i nacions que, legítimament i democràtica, reclamen el seu dret a l'autodeterminació i a la independència. És a dir que nosaltres, en el nostre procés cap a la independència, cap a la república, i en el moment en què l'assolim, esdevinguem un actor actiu, responsable, compromès i present en el concert internacional per defensar els drets dels altres pobles, tant a Europa com fora d'Europa, que també volen seguir aquest camí. Un punt molt important, i el llegiré gairebé textualment: «També exercir una defensa activa dels drets col·lectius dels pobles originaris i dels seus territoris ancestrals per tal que puguin decidir el seu propi model de desenvolupament, i això fer-ho també inclús davant dels interessos d'estats i corporacions que hi practiquen l'extractivisme, per responsabilitat global, per solidaritat amb els pobles i també per responsabilitat planetària. I, finalment –finalment–, el que plantegem és que la nostra nació efectivament esdevingui un nou actor en el context europeu i euromediterrani; que els Països Catalans hi esdevinguin un nou actor que, davant de qualsevol tractat comercial, militar o polític que pugui incidir negativament en el desenvolupament lliure dels pobles, en l'aprofundiment de la democràcia, de la pau, de la igualtat, de la justícia global en el context euromediterrani..., que nosaltres ens posem al davant en la defensa d'aquests drets i en la lluita contra els actors que els volen conculcar. En definitiva, un nou actor per a un nou ordre mundial, per a un nou ordre global, que faci que la nostra independència no valgui la pena només per a nosaltres, sinó que tot el món pugui dir algun dia que la nostra independència ha valgut la pena. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Riera. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bé, jo, en primer lloc, vull agrair als dos diputats amb qui més he treballat aquest text la facilitat que ens han donat: al diputat Carles Riera, que és del grup promotor, perquè hem dialogat i ens hem entès, però també al diputat Jordi Sendra, perquè, a pesar que ell sap que tenim algunes diferències de fons, hem trobat el punt just del text, que avui ens complau suficientment per poder defensar aquesta moció, i, per tant, anuncio que la votarem de forma favorable. Nosaltres hem presentat diverses esmenes. D'aquestes esmenes, algunes s'han incorporat, d'altres s'han transaccionat, i fins i tot alguna l'hem retirat, perquè volíem que el text s'aprovés, i que no fos la nostra esmena, el que impedís que el text finalment fos tramitat. Sis coses que volem assenyalar d'aquest text, que creiem que també són importants: en primer lloc, dir que la política d'acció exterior que estem avaluant és molt més que la divulgació del procés d'autodeterminació de Catalunya; és molt més que això, però també és això. I, per tant, aquesta divulgació també en forma part, de l'acció exterior. Però, ho subratllo, l'acció exterior no només és això. Segon: l'acció exterior no és només ajudar a la internacionalització de les empreses catalanes a l'exterior; també és això, però no només és això. És molt més que ajudar a aquesta internacionalització. I aquest Parlament crec que hi ha fet darrerament una aportació important, amb aquest observatori de drets humans que, a partir de la societat civil i d'experiències d'empreses catalanes a Colòmbia, conjuntament amb Lafede.cat i amb la Taula per Colòmbia, hem estat desenvolupant, perquè aquesta sí que ha de ser una marca Catalunya: la defensa dels drets humans en l'acció exterior del nostre Govern i de les nostres empreses, també. També és important que Catalunya es vagi convertint i sigui un referent crític de l'actual marc polític i institucional de la Unió Europea. Una altra Europa és possible, que superi el deteriorament social i democràtic en què en aquest moment es troba la Unió Europea; una altra Europa dels pobles i nacions, democràtica, justa socialment, diversa i solidària. En aquesta Unió Europea, la independència que volem ha de ser la sobirania, perquè és només la sobirania, la veritable independència; «independència pot quedar com una paraula buida, i, per tant, volem parlar de «sobirania. Això sí que ens interessa, independentment que siguem independentistes o no siguem independentistes. També dir que sí a aquesta nova governança mundial que en el text s'apunta: justícia global, sostenibilitat ambiental, pau, diàleg. Per això hem de dir que seguim criticant aquest vestigi de la guerra freda que és l'OTAN com a instrument no vàlid per a la política exterior, per a l'acció exterior que volem per al Govern de Catalunya. També defensar –sí– els drets dels pobles davant de les corporacions, sens dubte. I, per tant, ser crítics amb els tractats de lliure comerç, amb el CETA i amb el TTIP, que intenten imposar la lògica de les grans corporacions per sobre dels pobles, dels governs i dels parlaments. Això sí que és parlar de sobirania; és fonamental, que parlem de sobirania. I, finalment, sí a una nova diplomàcia pública catalana, amb una cooperació amb institucions, universitats i societat civil catalana, que ja fa temps que està fent una part de la nostra millor diplomàcia pública fora de Catalunya. I entre tots, entre institucions, universitats i societat civil, sí que podem desenvolupar un nou model de diplomàcia pública. Res més. I moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Nuet. A continuació, en representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades..., diputat Riera, deixi'm començar la intervenció, en primer lloc, dient-li que lamentem que la nostra tasca hagi resultat eixorca, perquè li havíem presentat una sèrie de cinc esmenes amb tota la bona fe i amb el benentès que tindríem ocasió de parlar-n300-00101/11e. No ha estat així, no hem tingut cap resposta a les nostres esmenes per part del seu grup. Preocupats com estàvem per les raons per les quals això podia haver estat així, ens les hem tornades a mirar, i podem entendre perfectament..., de fet, jo entenc perfectament que la nostra esmena número 3 no pogués, diguem-ne, ni tan sols estimar la seva negociació, perquè, certament..., responem a plantejaments polítics de fons diferents. Respecte a les altres quatre, creiem que podíem haver trobat algun punt de contacte, i que, malgrat el títol i l'orientació política general de la moció, podíem haver arribat a algun acord respecte a alguns dels punts de la moció. Perquè és veritat que només hem coincidit, molt recentment, a la Comissió d'Acció Exterior, però moltes d'aquestes qüestions ja les hem votades, i les hem votades conjuntament, el seu grup amb el meu i amb altres grups, com el de Catalunya Sí que es Pot, i, a vegades, també amb el Grup de Junts pel Sí. De fet, tant és així que, en alguna ocasió, i, evidentment, abans que comencés aquesta legislatura..., amb la Llei d'acció exterior hi va haver, diguem-ne, acords bastant amplis perquè alguns –no tots, és cert– dels principis que sortien enumerats en la seva moció s'incorporessin com a principis rectors de l'acció exterior catalana. De fet, amb la nostra primera esmena, el que fèiem era incorporar en el redactat, sense alterar el text que ja vostès aportaven, una addició que feia menció d'aquests principis rectors de l'acció exterior catalana, que em semblen prou interessants per reproduir-los parcialment. En primer lloc, «el compromís que la vocació plenament europeista i mediterrània de Catalunya presideixi l'aplicació dels objectius de l'acció exterior i de les relacions amb la Unió Europea; la cerca del consens polític en les orientacions i estratègies generals de l'acció exterior –això no és pas un retret al seu grup parlamentari, però deixi'm dir que, en el Govern, hi trobem a faltar una mica aquesta cerca del consens polític–; «la garantia de la coherència, coordinació, transversalitat i eficàcia en el desenvolupament de l'acció exterior; la transparència; el reconeixement del dret de les persones i dels pobles a la defensa i la promoció de la cultura i la llengua i la identitat pròpies; l'impuls de valors de convivència multicultural –i un llarg etcètera de valors relacionats amb això que no reprodueixo, perquè, en part, també estan recollits en la seva moció–; «la promoció de la pau; la no-violència –i un llarg etcètera que també ve, en part, recollit en la seva moció–; «la no-discriminació per raó de gènere o de qualsevol altra mena; el compliment del principi de lleialtat institucional mútua –aquí hi hauria retrets creuats, segurament, entre els governs català i espanyol, en la línia del que parlàvem ahir–; «el respecte a la diversitat, la varietat, la riquesa del territori de Catalunya; el reconeixement del potencial de la capitalitat de Barcelona; el respecte del dret internacional i la garantia del compliment de drets i obligacions que deriven dels tractats –d'això també en fan alguna menció, tot i que per a un tipus de tractat específic, però aquí ho diu en termes més genèrics–, «i la incorporació de la perspectiva de gènere en el desenvolupament de les polítiques i projectes de l'acció exterior. Bé, aquesta era una de les esmenes. Les altres anaven en línies que intentaven fer això, completar el text. No ha estat possible trobar-nos-hi. Deixi'm dir, per anar concloent, que nosaltres no podrem donar suport a aquesta esmena, perquè, en el redactat finalment donat, he vist que no hem tingut ni tan sols l'ocasió d'entrar en el seu treball més profund. Em sembla que va clarament orientada a una situació política futura per la qual vostès treballen, molt legítimament; però segurament s'entendria malament, sense l'ocasió d'haver-ho treballat abans i d'haver establert clarament quins eren els punts d'acord i de discrepància, que el nostre grup hi donés suport. Segurament, això..., si vostès se'n surten, de l'objectiu polític que persegueixen, serà ocasió de nous debats en els quals molt probablement ens podríem tornar a trobar. Deixi'm dir, al final, que..., em pot fallar la memòria, perquè és una cosa que cada vegada em passa més, però diria que hem debatut mocions molt similars presentades pel seu mateix grup, i diria que el mig somriure del conseller Romeva gairebé ho confirma, perquè també vaig provocar aquest mig somriure del conseller Romeva quan deia: «Algunes de les coses que insten el Govern de la Generalitat a fer..., em sembla que no necessita que li reclamin que esmerci més esforços en això, perquè sembla absolutament compromès en aquest objectiu. És estrany que això es digués de l'oposició, però és així, eh? Vostès l'insten a fer quelcom que està absolutament decidit a fer; amb major o menor grau d'èxit, això ja no ho sé, però en tot cas ho intenta. Gràcies.
Gràcies, senyor Pedret. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Sendra, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, diputades, diputats, com ha d'actuar el nou estat fronteres enllà? Quin ha de ser el paper de Catalunya a l'exterior? Quines relacions internacionals hem de mantenir en el futur, i basades en quina manera de fer? Crec que aquestes preguntes –moltes d'altres, certament– que molts ens fem se les feia també el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent en la seva interpel·lació al conseller d'Afers Exteriors del darrer Ple. I, tot seguit, el diputat Riera ens feia un seguit de propostes que després han quedat reflectides en la moció que avui debatem. Volem que Catalunya sigui un país tancat en si mateix, preocupat només per resoldre els problemes dels seus ciutadans? Certament, no. Volem que Catalunya vetlli només perquè vinguin més turistes, perquè vinguin més inversions d'altres països, i vetlli només perquè les nostres empreses estiguin més internacionalitzades i exportin més i més? Certament, no. Volem una Catalunya que faci d'espectadora passiva del que passa més enllà de les nostres fronteres? Certament, no. Volem una diplomàcia catalana del segle XIX, com avui és l'espanyola? Una diplomàcia, com deia el conseller Romeva, exclusivament centrada en una colla d'ambaixadors i cònsols que es van passejant pel món fent trobades, fent reunions i fent cimeres que, en definitiva, acaben moltes vegades redibuixant una realitat que no té res a veure amb el que efectivament afecta milers, milions, de persones arreu del món? Certament, no. Catalunya és un país amb molts valors afegits que ha d'oferir al món, que vol oferir al món. I quan sortim a fora no expliquem només per què volem ser un estat lliure entre els països lliures, sinó que també oferim la visió, la manera catalana de veure el món, la manera catalana de fer les coses: amb pau, diàleg, solidaritat, cooperació, democràcia, sempre amb humilitat. I volem ser actors actius per ajudar a afrontar i resoldre els problemes que afecten Catalunya, però també Europa i el món. Ens importa i volem ajudar a replantejar, a reinventar el projecte europeu, que de vegades s'allunya dels seus valors fundacionals, com ha passat en la gestió del drama dels refugiats, i fer-lo, també, aquest nou projecte europeu, més dels pobles i nacions i no tant dels estats. Ens importa quin paper volem i hem de jugar en la Mediterrània, i molt especialment en aquells països amb què compartim història, llengua i cultura. Ens importa tot, perquè no sols volem fer conèixer el nostre procés d'autodeterminació i augmentar el reconeixement i suport internacionals a la nostra causa, sinó que, aquells valors que defensem per a Catalunya –justícia, democràcia, autodeterminació, solidaritat, cooperació, diversitat, sostenibilitat, pau, diàleg–, volem exportar-los a Europa i al món. Com deia el conseller Romeva, si ens quedem tancats en la nostra petitesa, ens equivocarem, i molt. Per tot això, donem suport a la moció presentada per la CUP - Crida Constituent. Hem estat propositius en la millora d'aquesta moció mitjançant un seguit d'esmenes que, juntament amb les aportacions del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, permetran que, avui, una majoria molt important d'aquest Parlament aprovi aquesta moció. I això vull agrair-li-ho al diputat Carles Riera, que des del primer moment ha evidenciat una clara voluntat d'arribar a un acord, com finalment hem aconseguit; ha estat un plaer, negociar amb vostè. I aquesta mateixa voluntat vull agrair-la-hi també al diputat Joan Josep Nuet, del Grup de Catalunya Sí que es Pot, que ha permès, amb les seves aportacions i també amb alguna renúncia, que avui s'aprovi tota la moció, en tots els seus punts. Per tant, moltes gràcies a tots dos. I, reprenent l'esperit nadalenc iniciat ahir per la meva companya Senserrich, no puc acabar si no és desitjant-los un molt bon Nadal amb les persones que vostès estimen, i naturalment, i sobretot, també, un feliç referèndum el 2017. Gràcies, presidenta. Gràcies, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sendra. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Susana Beltrán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Muchas gracias, presidenta. Aunque no tenemos ni política internacional ni república catalana, sí que queremos, diputadas de la CUP, entrar en el debate de las ideas. Escuchando al diputado Riera –lo ha dicho ahora, está en su moción–, creemos que los tres elementos más fundamentales sobre los que gira esta moción es acerca de los derechos colectivos de los pueblos, la nueva Europa de los pueblos y las naciones, y apoyar los derechos de autodeterminación de los pueblos y, por supuesto, también el de Cataluña. Este posicionamiento político es legítimo, por supuesto que sí, es muy respetable, por supuesto que sí, pero no es ni nuestro modelo ni nuestras prioridades. Nosotros creemos que los retos actuales en esta nueva gobernanza mundial no deben afrontarse solamente desde la sola mirada de las naciones y los pueblos, sino que para nosotros también hay dos actores que son prioritarios: por un lado, las organizaciones de integración, como la Unión Europea, por un lado, y, por otro lado, incrementar y reforzar la presencia del individuo, del ciudadano, el acceso directo del ciudadano ante las instituciones europeas e internacionales. Frente a la Europa de los pueblos que ustedes defienden, nosotros defendemos la Europa de los ciudadanos. Una Europa en donde..., o una Unión Europea en donde quisiéramos reforzar los poderes del Parlamento Europeo, en donde están representados los ciudadanos de la Unión Europea, para hacer de contrapeso a los poderes de los estados e impulsar así una Unión Europea más justa y solidaria de lo que ahora es. Y frente a las naciones del mundo, nosotros reivindicamos la elaboración de un estatuto de ciudadanía internacional. Porque, efectivamente, nosotros podríamos vivir en un clásico y tradicional estado nación como el que ustedes pretenden construir para Cataluña, y no tener protegidos nuestros derechos ni libertades individuales. Sin ir más lejos, la semana pasada jóvenes de Societat Civil Catalana quisieron reunirse para hablar sobre su discrepancia con el proceso separatista en la Universidad Autónoma de Cataluña y fueron intimidados e insultados por grupos que se llamaban «antifascistas, por lo que probablemente, pues, se estaban poniendo en duda derechos que son fundamentales para las personas, como el derecho de asociación y de reunión, como la libertad de expresión o la libertad de conciencia o de pensamiento. Nosotros creemos que los ciudadanos necesitamos instancias europeas e internacionales de acceso directo, sin intermediarios, para proteger nuestros derechos individuales cuando las instituciones más cercanas no son capaces de proteger esos derechos. Y, además, avanzar, como decía antes, en ese estatuto de ciudadanía internacional. ¿Ustedes se imaginan que cualquier persona del mundo o cualquier ciudadano tuviera derecho a exigir la paz sin importar el país, la nación, el pueblo, la tribu donde haya nacido o donde esté viviendo en esos momentos? Estas son cuestiones que a nosotros nos interesan. Por tanto, votaremos en contra de esta moción, no solo porque no es nuestro modelo ni nuestras prioridades, sino también porque creemos que nuestras prioridades atienden mejor a lo que se llama la «familia humana o a «nuestra humanidad común, siguiendo las expresiones utilizadas por António Guterres en su discurso de investidura como nuevo secretario general de Naciones Unidas hace escasamente pocos días. I aprofito també l'ocasió per dir que demà Ciutadans no anirà a la cimera del 9-N repetit, perquè no és ni el nostre model ni és la nostra prioritat. Bones festes a tothom. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Beltrán. A continuació, té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta; conseller, diputadas, diputados... En este último pleno del año, los diferentes grupos de la oposición democrática hemos presentado mociones sobre violencia de género –los socialistas–, sobre sanidad –Catalunya Sí que es Pot–, sobre vivienda –Ciudadanos–, sobre inversión en carreteras –el Partido Popular–; todas ellas mociones que proponen soluciones reales a problemas reales de la gente. Sin embargo, los ilustres señores diputados del Grupo Parlamentario de la CUP nos presentan hoy una moción con puntos, como el número 9, donde se insta al Govern, literalmente, «a construir los Países Catalanes para la construcción de un nuevo orden mundial. Eso es ambición, sí señor. [[Rialles.]] O, como se dice hoy en día, «“ambición” no, lo siguiente, que sería enajenación identitaria e ideológica. Mientras los partidos de la oposición democrática pedimos priorizar el gasto en cuestiones sociales y en la construcción de infraestructuras para mejorar la calidad de vida de los catalanes, los señores de la CUP se instalan en la política palaciega y piden potenciar la acción exterior de la Generalitat: más altos cargos y más viajes. A los señores de la CUP les parece poco que la Generalitat mantenga más de mil barracones en las escuelas catalanas y que las urgencias hospitalarias estén colapsadas, mientras se doble, año tras año, el gasto en acción exterior independentista. Les parece poco y piden más altos cargos de la Generalitat en el extranjero, de esos que nadie sabe qué hacen pero que cobran más que un ministro. Como decía el martes nuestro portavoz: «Radicales sí, tontos no. Abertzales por la noche, altos cargos por el día. Piden en el punto 5 de su moción aumentar el apoyo internacional al procés. Miren, lo pueden multiplicar, lo pueden multiplicar por la cifra que quieran, porque cualquier número multiplicado por cero es cero. ¿Cómo van a tener apoyos serios si promueven la ruptura de una democracia y la desobediencia? Ya no es que la Comisión Europea no reconozca al falso representante permanente en Bruselas, ni que nadie reciba al presidente de la Generalitat cuando va a la capital comunitaria, es que, si Europa nos mira, verá esto [[l'orador mostra una fotografia a la cambra]] : verá a los socios del Govern quemando banderas de la Unión Europea, verá a los socios del Govern quemando banderas de democracias. La verdad es que ustedes no engañan: en su programa electoral prometen sacarnos de la Unión Europea, el problema es que Convergencia se ha dejado enredar. Piden potenciar la actual acción exterior. Les parece que el conseller se reúne con pocos políticos de extrema derecha, con aquellos que echarían a los catalanes de sus países. Es cierto que los extremos se tocan: los euroescépticos y los ultranacionalistas se unen contra la democracia y las libertades individuales. Sus ideas son entendidas y compartidas por los extremos ideológicos, pero, claro, dejan un gran agujero en medio: dejan desamparados a la mayoría de los catalanes, a los que desde el centroizquierda al centroderecha no estamos en contra de la ley, es decir, la democracia, ni contra la Unión Europea. Ustedes piden hoy construir los Países Catalanes para construir un nuevo orden mundial en base a su ideología. ¿Me pueden decir un país del mundo, solo uno, donde aplicándose el programa de la CUP los trabajadores vivan mejor? En el debate de ayer, un representante de la CUP decía que no hay crear riqueza, hay que distribuirla, y presumía de su exdiputado, que asesoró al régimen chavista de Venezuela. ¿Saben qué pasa en aquellos países donde el gobierno castiga los que crean riqueza y compra voluntades con subvenciones? Que llega el día que no hay dinero para pagar las pensiones. Pregúntenles a los miles de venezolanos –a los miles de venezolanos– que han huido de su país, del «paraíso de la CUP, y que están en Cataluña sin cobrar desde hace más de un año la pensión que les toca. [[Alguns aplaudiments.]] Miren, vayan a quemar fotos de Maduro a Caracas; si son tan valientes, vayan a Caracas a quemar fotos de Maduro, a ver qué les pasa. ¿Saben lo más preocupante de todo? Lo más preocupante no es que la CUP quiera construir los Países Catalanes para ser el «núcleo irradiador del bolivarianismo mundial, lo más preocupante es que el Gobierno de la Generalitat dependa de ustedes, que les ría las gracias con enmiendas de Junts pel Sí que simplemente matizan estos delirios, y que hayan puesto el futuro de los catalanes en manos de un partido que no solo está contra la Unión Europea, contra los emprendedores, contra los trabajadores, contra los pensionistas, contra las familias, sino que también está contra el sentido común. Votaremos no a todos los puntos de la moción; eso sí, con espíritu navideño. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula el senyor Carles Riera, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Bé, la intervenció del diputat del PP ajuda a clarificar –és una cosa que li podem agrair– en contingut, en to i en forma. Vostè, efectivament, representa en contingut, en to i en forma exactament els valors i principis d'aquest ordre mundial que volem superar, absolutament. Estiguin convençuts que aquesta n'és la intenció. [[Aplaudiments.]] Li sona la foto d'Aznar, Bush, Berlusconi, Tony Blair? Li sona aquesta fotografia? Li sona que aquesta fotografia és la causa i origen del desastre global que vivim actualment? S'hi reconeix? Se'n fa coresponsable? Doncs, comenci a reflexionar sobre la coresponsabilitat del seu discurs en el desastre global que avui vivim. Aquesta moció pretén, entre altres coses, passar pantalla i crear un nou escenari internacional on siguin possibles, efectivament, els drets col·lectius, la solidaritat, la pau, la democràcia i la justícia global. Tinguin-ne el ple convenciment. Bé, efectivament he de refermar, com no pot ser d'una altra manera, el que ja han dit el diputat Nuet i el diputat Sendra: ha estat un treball molt positiu, molt constructiu i molt satisfactori. Els agraeixo l'esforç polític que han fet per tal que puguem aprovar amb una àmplia majoria aquesta moció de política internacional, que efectivament consolidi l'acció exterior, però també que creï un marc que eixampli la nostra política exterior per tal que aquests principis i objectius que vostè ha plantejat siguin possibles, en els quals coincidim plenament, i ens permeti defensar, dins i a fora, solidàriament amb tots els pobles del món, les sobiranies: la sobirania democràtica, la sobirania alimentària, la sobirania econòmica, i que, des de la sobirania i la llibertat, tots els pobles puguem construir juntament i en democràcia realment aquest nou ordre mundial en el qual el nostre país, la nostra nació, els Països Catalans, puguin jugar un paper capdavanter i exemplar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Riera. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Senyor Riera, per què em demana la paraula?
Gràcies, presidenta. Sí, abans de passar a la votació, hem constatat que hi ha una mancança formal en la redacció del text, atès que, com a tal moció, s'hauria d'iniciar amb els termes d'«instar el Govern a, cosa que no apareix. Per tant, hi demanem una incorporació in voce abans de la votació simplement amb aquest afegit inicial. Gràcies.
D'acord, senyor Riera. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació de la moció. Com que no s'hi han demanat votacions separades, votarem conjuntament la moció. Comença la votació. La Moció sobre la política internacional de la república catalana ha quedat aprovada per 81 vots a favor, 52 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la inversió en les carreteres]] [[302-00096/11]] El vint-i-tresè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la inversió en les carreteres, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa. [[Remor de veus. Pausa.]] Senyor Villagrasa, quan vulgui.
Gracias, presidenta. Conseller, diputados, bueno, después del nuevo orden mundial y de Star Trek, hablemos de una moción que trata sobre los problemas reales de los catalanes. Vamos a hablar de intentar mejorar algunas obras, infraestructuras de conexión en Cataluña, con un objetivo final y bien claro, que es intentar mejorar la seguridad vial de nuestras carreteras. Lo decía el día de la interpelación: una parte de la seguridad depende, pues, de las condiciones del vehículo; otra, de la responsabilidad del conductor, pero una gran parte depende del estado de las autovías, de las carreteras, y eso sí que es responsabilidad de la Administración. En esta moción hemos reclamado mejoras al Gobierno de la Generalitat, pero también al Gobierno del Estado y a las diputaciones, porque todas las administraciones tienen responsabilidad en este tema. Comenzamos por la C-55. Aquí con Junts pel Sí no hemos llegado a un acuerdo. Para nosotros es importante desdoblar la C-55 y, durante el periodo de obras, que la C-16 sea gratuita para los usuarios de la C-55. Es una carretera con un índice de accidentalidad muy elevado, posiblemente de las más problemáticas de Cataluña, y para nosotros –discrepamos de la solución que se nos plantea– es indispensable el desdoblamiento. Y entendemos que no sea una solución inmediata ni a corto plazo, al contrario; pero si queremos una solución casi definitiva, esta sería la que se plantea. También hemos hablado de que creemos que es importante que los diputados sepamos en el primer trimestre de 2017 cuáles son las inversiones que se van a hacer en carreteras, pero sobre todo aquellas que van destinadas a la seguridad vial. También hemos llegado a un acuerdo sobre estudiar y definir las mejoras de la C-1415a, que es de las carreteras más peligrosas actualmente en Cataluña. En la moción hemos reclamado también que la Generalitat y el Gobierno de España se pongan de acuerdo para buscar soluciones con la N-340. Es verdad que la titularidad es del Estado; la gestión, de la Generalitat, y es obligado que las dos administraciones se pongan de acuerdo para buscar una solución, empezando por sacar los vehículos de gran tonelaje de la 340, como anunció en su día el conseller de Interior y que aún no se ha hecho. Hemos aceptado por parte de Junts pel Sí que se reclame al Estado finalizar las obras de la autovía orbital B-40, entre Abrera y Terrassa. Y lo hemos aceptado básicamente porque el compromiso del Estado está ahí, porque esas obras se han iniciado, y, por tanto, no vamos a votar en contra, o no vamos a aceptar una enmienda con unas obras que el Estado ya está realizando. Pero sobre todo hemos hecho hincapié en solicitar a la diputación de..., a todas las diputaciones, pero especialmente a la Diputación de Barcelona, la cual tiene parte de las carreteras más peligrosas y con un mayor índice de siniestralidad de Cataluña, que nos haga saber, entre 2017 y 2018, qué mejoras van a hacer en sus vías. Cuando hablamos de seguridad vial y seguridad de carreteras, la Diputación de Barcelona siempre, en este tema, pasa de puntillas. Y yo reconozco –porque los he conocido personalmente– que hay grandes profesionales y técnicos en la diputación en esta área –grandes profesionales–, por lo tanto, no es un tema técnico, sino que es un tema de voluntad política. En resumen –y voy acabando–, lo que estamos pidiendo en esta moción es que todas las administraciones asuman su responsabilidad, y que todas actúen y ejecuten las actuaciones necesarias para intentar mejorar la seguridad de nuestras carreteras. Querría agradecer al señor David Bonvehí la negociación y la facilidad para intentar llegar a acuerdos. También a la señora Hortènsia Grau, que por problemas ajenos a ella no pudo presentar, pues, unas enmiendas, pero que yo las valoro positivamente; las leí, y seguramente podíamos haber llegado a algún acuerdo, y le agradezco el comentario. Y también a Javier Rivas, que nos ha mostrado su apoyo en esta moción. Muchas gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor David Bonvehí, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades. Per posicionar el Grup de Junts pel Sí en aquesta moció presentada pel Partit Popular. Vagi per endavant, doncs, també l'agraïment: l'agraïment pel debat parlamentari que hem tingut, fora del Ple, parlant sobre les carreteres. I també agafo les paraules cap a l'Hortènsia, que no hi va poder presentar les esmenes, però que també hi hem intercanviat idees. Aquesta moció és una mica genèrica. Toca diversos temes, però, en tot cas, sí que el punt 1, que és el que jo crec que és el substantiu d'aquesta moció, ens parla sobre la situació de la C-55 i la C-16 –els que vivim al Bages, doncs, en som molt coneixedors. Aquest és un tema, també, que s'ha tractat en multitud d'ocasions en aquest Parlament de Catalunya, en les comissions. I la veritat és que, en aquests últims anys, gràcies a l'esforç del Govern de la Generalitat, però també de les institucions locals, començant pels ajuntaments de la comarca del Bages, i també del Baix Llobregat, i també del Berguedà i del Solsonès, i els seus consells comarcals, i conjuntament amb el Consorci Viari de la Catalunya Central, tots plegats, aquestes institucions han anat arribant a acords i han anat fent pressió, com els diputats d'aquest Parlament, per millorar la sinistralitat i per millorar les condicions de vida per poder viatjar per les nostres carreteres. En el punt 1, però, malgrat aquest ànim de continuar debatent sobre com millorem la sinistralitat i sobre com evitem que hi hagi més accidents, nosaltres no hi podem donar suport, perquè ens sembla, aquest punt 1, que és inconcret i té un punt de carta als Reis que per ara, encara que estiguin a punt d'arribar, no es pot assumir. I, bàsicament, doncs, perquè ens ve a dir que es demana el desdoblament a la carretera d'Abrera fins al final de la C-55, i en això, a part que econòmicament és inassumible, nosaltres voldríem posar en valor les diferents actuacions que nosaltres hem anat fent per ja anar desdoblant, de mica en mica, o per anar millorant la situació d'aquesta C-55 en aquests últims anys. I, per exemple, a tall d'exemple, els voldria recordar que la ronda de Manresa, que forma part d'aquest desdoblament, ja ha estat feta, obra acabada, amb 2,6 milions d'euros. S'ha millorat la seguretat viària a la C-55 i a la C-58 amb una obra executada de 3,7 milions d'euros a Castellbell; 2,5 milions d'euros més entre Viladecavalls i Vacarisses –això pertany més a la C-58–; entre Vacarisses i Castellbell, allà on comença també la C-55, 3,2 milions d'euros. Totes aquestes obres ja han estat acabades. Senyalització d'aquesta C-55 amb 600.000 euros, també obra finalitzada. S'està licitant una millor connexió entre la C-55 i la C-16, que ha de ser..., que és l'autopista, amb una previsió d'obres que es faran properament amb 2,33 milions d'euros. També, millores en els carrers externs dels afores de Manresa per poder-se connectar millor amb l'autopista, de 2 milions d'euros. I també, doncs, en aquest entorn de la C-55, s'està projectant una rotonda a Bufalvent, de 600.000 euros. També s'ha fet una rotonda a Sant Fruitós de Bages; una altra que també està a punt d'acabar-se. S'ha fet un millor accés a Castellgalí i s'està redactant un projecte per accedir millor a la Renfe a Manresa, i diferents obres menors a Monistrol de Montserrat, en el tram d'Olesa a Abrera i a la vora de Collbató. Tot això fa que nosaltres no hi puguem donar suport. I també veiem que l'autopista en aquest sentit, doncs, ha de tenir més utilització per part de tothom. En aquest sentit, per descongestionar la C-55, a l'autopista el Govern de la Generalitat ha incentivat, a més, bonificacions, unes que ja van entrar en vigor i les altres que han entrat en vigor fa pocs dies, però en tot cas el que creu molta gent de Manresa, del Bages i de la Catalunya central és que, tenint una autopista que va buida al costat de la C-55, no té cap mena de lògica fer una carretera ni fer una via al costat quan n'hi ha una que va buida i és molt millor. I, per tant, en base a aquest criteri a nosaltres ens agradaria, doncs, que s'alliberés la C-16 i que tots poguéssim anar-hi. Els altres punts. Al punt segon, totalment d'acord amb la feina de la diputació i hi donarem suport; al punt tercer, igualment; al punt quart, igualment. I al punt cinquè, també hi donarem suport, i al punt sisè hem presentat una esmena que ja ens ha dit el representant que hi donarà suport. Per tot això vull donar les gràcies per la iniciativa, per haver-ho presentat i per poder tenir aquest debat aquí. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Bonvehí. A continuació, té la paraula el senyor Javier Rivas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Bona tarda, senyora presidenta. Hoy tocan carreteras. Hemos hablado aquí de puertos, de aeropuertos, de trenes, de bicicletas; hemos hablado de muchas cosas, pero de carreteas o de coches, que son los que circulan por las carreteras, o de las personas, que es lo importante, que conducen esos coches, todavía no habíamos hablado. Por eso creo que esta moción del PP, aunque es un poco genérica, un poco ambigua, pues, bueno, es bueno que haya llegado aquí y es bueno que la podamos discutir, y sería bueno que, sobre todo, la pudiéramos aprobar, ¿no? Jo soy de Viella, la mayoría de la gente lo sabe. Llevo sesenta mil quilómetros desde que empezó la legislatura. No soy un experto en carreteras, pero sí que me estoy convirtiendo en un experto en circular por las carreteras. Y esta moción no es nueva; de hecho, ya se aprobó en la legislatura pasada, el 16 del IV: no era la misma, pero era muy, muy, muy similar. Y vuelve. Si vuelve quiere decir que el Gobierno mantiene unos deberes pendientes de solucionar, ¿no? Para documentarla he estado leyendo hemeroteca. Hay una amplísima hemeroteca de incumplimientos, de algunas lecturas realmente tristes, realmente catastróficas; incluso –buscando, buscando, porque Google lo sabe todo– he leído hasta la concesión de Autema, que es una de las empresas que, bueno, medra en esta moción, es el concesional sobre autopistas. Y leyendo la concesión tengo que decir que me he encontrado con nombres conocidos, ¿no?, de personas físicas y jurídicas que han escrito la peor música del Palau. O sea, que creo que llueve un poquito sobre mojado, y que tenemos que ser serios y hablar un poco con humildad de todas estas cosas. En el punto 3 se nos pide elaborar un listado de necesidades, priorización. Sí, estamos totalmente de acuerdo. De hecho, en la Comisión de Territorio desde nuestro grupo, desde Ciudadanos, ya presentamos –más extenso, más ambicioso que esto, no solamente para las carreteras, sino para las carreteras y para todo el resto de infraestructuras– que se hiciera un plan, que se hiciera un calendario. ¿Por qué? Porque en un momento de recursos limitados, que son finitos, y de demandas casi infinitas, pues, se deviene imprescindible el priorizar, con argumentos, con razonamientos, no con intereses políticos o intereses electorales, o por la presión de un pueblo en especial, sino que tiene que ser con un criterio técnico y de justicia, ¿no? En la comisión lo perdimos: todo el mundo nos votó en contra. Espero que aquí, por lo menos, aunque solo sea para el sector de las carreteras, se vote a favor. Tenemos que ser conscientes, en carreteras y en cualquier tipo de infraestructuras, de que, si aprobamos una rotonda para Villarriba, quizás eso implique el no poder hacerla en Villabajo, y habrá que explicar a los de Villabajo por qué no la hemos hecho, ¿no? Y el criterio, repito –es lo que mantenemos siempre desde nuestro grupo–, tiene que ser un criterio profesional, un criterio de seriedad, de responsabilidad y de justicia. El punto 4 es sobre la carretera C-55. Esta carretera es nuestra, cien por cien nuestra; «nuestra no en el sentido de inventario de coleccionista, sino que es nuestra la responsabilidad de esta carretera. Y aunque David Bonvehí explicaba las bondades, la inversión que se había hecho en esta carretera, la realidad, simplificándolo lamentablemente mucho, es que esta carretera lleva 79 muertos en diez años, ¿no? Sí que es verdad que se han hecho inversiones: la última –bueno, o quizás la más beneficiosa que se hizo en cuanto a la siniestralidad– fue separar los dos sentidos de la carretera con unos New Jersey. Con eso se ha impedido ciertamente evitar los choques frontales, pero, bueno, esa carretera es una ratonera y esa carretera está saturada, es una carretera de hace treinta años, de dos direcciones, con veinticinco mil coches diarios, cuando los que entienden hablan de que a partir de once mil la carretera merecería desdoblarse. Un poco a colación de lo que he dicho en el punto anterior, el destino, la inversión de los recursos tiene que ser en función de parámetros de valores casi me atrevería a decir que no políticos, sino técnicos, profesionales, y el volumen de circulación que tiene esta carretera indica que sí, que efectivamente esta carretera tiene que ser desdoblada. Y nosotros, por lo tanto, votaremos a favor. Otro punto habla de la autopista C-16, que es de Autema, que es un poco la alternativa que se da para no tener que desdoblar la otra carretera. Efectivamente, esta es una autovía que está prácticamente vacía, ¿no? Esta es una concesión de la época de Jordi Pujol, que la mejoró, todavía, para la concesionaria en la época del tripartit. Es una concesión muy ventajosa para la empresa, muy leonina para los ciudadanos: es la autopista más cara de toda España, pero además tiene como una cláusula suelo, o sea, si no hay un número mínimo de usuarios... Una cláusula suelo que Europa para las hipotecas de casa nos la ha quitado, lógicamente, porque ha dicho que era injusto. La Generalitat tiene que pagar esta cláusula suelo y llevamos pagando más o menos unos 36 millones de euros al año, y llevamos acumulados 250 millones de euros. Por lo tanto, esta empresa nunca quebrará, es un negocio win-win, es un negocio no de ventura y riesgo, es un negocio sin riesgo y de mucha ventura. Y todo esto, para nuestro sonrojo, es cien por cien made in «Cat…
Senyor Rivas, ha exhaurit el temps.
Sí. Agatha Christie decía que los viejos pecados tienen una larga sombra, y con esta sombra tenemos que trabajar todos, con el conseller Rull también, y tenemos que buscar soluciones a un problema que es realmente grande, ¿no? Se me acaba el tiempo. Poca cosa...
No «se li acaba, no: ja se li ha acabat, el temps.
Ya se me ha acabado. Solamente...
Ja se li ha acabat...
Estamos en Navidades...
...no és que «se li acabi.
...desearles a todos unas felices fiestas.
Sap greu, però...
Y si tienen que viajar por el asfalto de nuestra tierra, háganlo con mucho cuidado. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rivas. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, escoltant el diputat David Bonvehí, que deu expressar la posició del Govern, jo crec que la conclusió és ràpida: ni desdoblament de la C-55, ni gratuïtat de la C-16. Jo crec que aquestes són les dues grans conclusions d'aquest debat o d'aquesta moció. La reclamació del desdoblament de la C-55 entre Manresa fins al túnel de Bogunyà, en el terme municipal de Castellbell i el Vilar, és una reivindicació territorial molt potent del Consell Comarcal del Bages, de la majoria d'ajuntaments, que han aprovat mocions en aquest sentit, de fer aquest desdoblament entre aquests dos punts que jo els deia. Fins i tot hi ha una resolució parlamentària del Ple d'aquest Parlament que mandata el Govern a fer aquesta actuació. Des de l'any 2010 disposem d'un estudi d'impacte ambiental aprovat definitivament. També disposem del projecte executiu, aprovat pel departament, entre Manresa i fins a Castellbell i el Vilar. Sempre s'argumenten les raons pressupostàries per no abordar aquesta millora de la carretera, una millora del tot necessària. Les mitjanes de trànsit ens indiquen que la utilitzen trenta mil vehicles el dia, és una densitat molt alta de circulació que ha provocat –vostès ho saben– xocs frontals, accidents gravíssims. I és cert que davant d'aquests accidents i de la indignació que això provocava entre els usuaris i els ciutadans, el departament, doncs, aborda unes obres de millora, que estan aquí: s'han fet una sèrie d'actuacions en el tram que ens ocupa, s'han implantat unes New Jersey al mig de la C-55. És veritat, la part d'accidentalitat greu en aquesta via s'ha evitat. Ara, això no exclou que es produeixin accidents lleus, alguns també de greus, que el que fan és provocar moltes retencions en aquesta via. Hem evitat una part de l'accidentalitat, però el que estem provocant són moltes retencions. I, a més a més, amb el fet de posar les New Jersey, el que es fa és que no és possible buscar alternatives que abans els usuaris d'aquesta via, doncs, podien trobar, i també ha generat i està generant, deixi-m'ho dir així, indignació entre els usuaris per les retencions que es produeixen no només en aquesta via –podríem parlar d'altres, eh?– molt sovint. Per tant..., fins i tot, els serveis d'emergència o serveis policials, a vegades, tenen dificultats per arribar al lloc. [[Veus de fons.]] Ara no em digui que no, conseller, perquè..., parli amb els alcaldes del Bages, que li diran això, eh? I, per tant, també està provocant problemes. Jo ja sé que recuperar la concessió, que és fins a l'any 2036 –és que no estem parlant de demà passat, estem parlant de l'any 2036– és car per a l'Administració, però hauran d'abordar algun tipus de millora de la C-55 perquè així no podem continuar. I, per tant, nosaltres, d'entrada, donarem suport en aquesta moció, a l'espera que algun dia el conseller o la conselleria ens expliqui com volen abordar aquest tema de la millora de la C-55. I, per finalitzar, perquè se m'està acabant el temps, nosaltres donarem suport a tots els punts, però em voldria centrar, en aquests quaranta segons que em queden, per fixar la posició del Grup Parlamentari Socialista respecte a una de les altres qüestions que tracta la moció, que és la B-40, la ronda del Vallès, en el tram entre Abrera i Terrassa. Les obres estan començades, i jo crec que és urgent que el Ministeri de Foment recuperi o reiniciï les obres com més aviat millor i acabi aquest tram entre Abrera i Terrassa. I m'atreviria, fins i tot, a afegir-hi –ja sé que això pot provocar alguna incomoditat– que aquestes obres continuïn fins a Sabadell. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats; doncs, una llàstima que no hagin pogut entrar les esmenes que teníem preparades, perquè jo crec que, per exemple, haurien pogut resoldre el que explicava el senyor Terrades. Perquè, justament, l'esmena que nosaltres fèiem en el punt 1, sobre el desdoblament..., nosaltres som contraris al desdoblament complet, perquè entenem que hi ha una altra via, que és la C-16, com s'ha dit, i que fer el desdoblament trinxaria. Però sí que en canvi parlem d'un desdoblament molt concret, un trosset, que és el que volen tots els alcaldes del territori, entre Manresa i Castellbell i el Vilar, i entre el punt quilomètric 15 més 700 i el punt quilomètric 30 més 800. A més, hi ha un impacte favorable, ho ha dit el senyor Terrades, i aquest és l'únic desdoblament. Per tant, com que no hem pogut entrar aquesta esmena, no ho hem pogut discutir, que estic segura que en aquest punt ens hauríem posat tots d'acord, com ho vam fer en la passada legislatura amb una moció que vam aprovar tots. Per tant, una pena. Ens agrada que el PP torni a portar aquest tema, però a vegades, quan parlen de mobilitat, parlen només de carreteres i s'obliden que els dèficits que té la Catalunya central, el Vallès, el Berguedà, el Moianès, el Solsonès també tenen a veure amb greus dèficits d'infraestructures ferroviàries, i això també és responsabilitat seva. En aquest sentit nosaltres, per exemple, també fèiem una esmena en què dèiem: «Escolta, hem de millorar la mobilitat ferroviària de les comarques centrals. I aquí hi ha tot el tema de les inversions immediates que necessita la infraestructura en l'R4, així com en l'augment de freqüències, i això ja li tocaria al Govern català. I sobre el tema de l'alliberament, a veure, nosaltres en aquests moments entenem que hi ha tot un sistema de bonificacions i que, a més, se n'han d'implantar més i que hi ha un compromís amb tot el territori, d'això que s'està implantant, d'avaluar-ho el 2017. Però també ens agradaria tenir un calendari clar de l'alliberament total, que això no vol dir «gratuïtat, perquè nosaltres..., a veure, aquí la mobilitat en transport per carretera, amb combustibles fòssils, no pot ser gratuïta, i per tant hem de mirar com ho acabem resolent. Fins que resolguem si és amb eurovinyeta o amb quin tipus de taxa, haurem de mirar-ho, però, clar, aquí també, per fer això, s'hauran de construir els dos enllaços: el de Viladordis i el del Pont de Vilomara, perquè, si no, també genera problemes. I també, una de les esmenes nostres, que veiem que finalment han acceptat, també, de Junts pel Sí, era reclamar al Govern de l'Estat la finalització de la B-40 entre Viladecavalls i Abrera, perquè, a més, permet la connexió entre la C-16 i l'A-2. Per tant, teníem diverses esmenes que, bé, haurien pogut, jo crec, millorar el text, que –és que ara se m'acaba d'acudir, presidenta– potser la primera, si tots els grups hi estan d'acord, com que tampoc no fixa terminis, només la voluntat que fem aquest desdoblament, doncs –si tots els grups hi estan d'acord–, la podríem posar a votació. Ho deixo aquí, eh? D'acord. Llavors, l'altre punt que tracta la moció. Sobre el tema de la 340 i l'AP-7. Aquí nosaltres, a veure, hi votarem... No ens agrada, el redactat; el que passa és que hi votarem a favor perquè és un avenç, un petit avenç, el de portar el trànsit pesant..., però, clar, nosaltres entenem que la situació de la 340 per a la gent de les Terres de l'Ebre, o per a la gent del nord, que hi ha els alcaldes del Pacte de Berà, és una situació impresentable, és l'eix que té també més trànsit. La gent del territori, la gent de Terres de l'Ebre del sud, sí o sí ha d'anar o per aquesta autopista de peatge, també, que ara aviat finalitza, o per una carretera, també, amb un índex de perillositat tremend i que, a més, amb les mesures que s'han posat per a la seguretat, la gent està negra, perquè, clar, la línia contínua, les rotondes... Clar, si en traguéssim el trànsit pesant, com es va fer en el seu dia en la nacional II a Girona, si en traguéssim obligatòriament tot el trànsit –no el més pesant, tot el trànsit– de camions, podríem, potser, replantejar-nos què fem amb aquestes mesures que s'han fet de la 340, sobretot en el tram de l'Hospitalet de l'Infant a les Cases d'Alcanar. I en aquest sentit també hi havíem presentat esmenes que no s'han pogut incorporar. Per tot això, nosaltres, una mica en funció de tots aquests punts que he dit, el que farem és que a tot el punt 1 no hi podrem donar suport, perquè no volem un desdoblament, perquè aquí s'ha parlat de la concessionària, d'Autema, de la C-16, però no se n'han dit xifres. Pensin una cosa, eh?: aquesta autopista va costar 126 milions d'euros i acabarem pagant 4.035 milions d'euros. Per tant, s'ha de fer un calendari, hem de veure com resolem aquesta qüestió, que, de fet, no diem re que no digui la Declaració del consell d'alcaldes del Bages, «N'estem farts, que justament demà farà un any que es va signar. Vull dir que aquí hi ha un consens territorial i que jo crec que hauríem d'intentar ser capaços, valorant les millores que s'han anat fent, de continuar avançant en aquestes millores i ja tenir clarament aquesta solució per a l'autopista, per a la via d'alta velocitat.
Senyora Grau, ha exhaurit el temps.
Ja està. Gràcies, presidenta.
Gràcies.
Bé, he posat a consideració..., no sé com s'ha de fer, tècnicament, però he posat a consideració allò d'aquest punt 1.
Es pot fer una esmena in voce per votar, si tots hi estan d'acord.
D'acord. Gràcies.
A continuació, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Nosaltres votarem en contra de la totalitat d'aquesta moció; ja els ho dic ara, així mos quedem tranquils en aquest aspecte. Perquè, senyors i senyora del PP, Catalunya el que necessita és més i millor xarxa ferroviària i menys carreteres. Lo que necessitem és millor gestió de la xarxa viària existent i no noves autovies o autopistes, com plantegen en alguns punts d'aquesta moció. Entenem que és una moció que està totalment descontextualitzada d'una planificació territorial adequada, que és on s'haurien d'inserir totes aquestes propostes, en tot cas; però és que també està descontextualitzada de la mateixa planificació de les infraestructures de mobilitat. Vostès vénen aquí, agafen tres o quatre exemples, fan un corta y pega, ho posen a la batedora i els dóna aquest resultat, bàsicament en infraestructures que depenen de la Generalitat de Catalunya, que certament algunes tenen les seues deficiències i caldrà corregir-les, i entenem que en algunes, inclús, per defecte, la Generalitat ja ho està fent, però podríem dir que obvien, d'alguna manera, de forma cínica, la majoria de les irresponsabilitats i «xapusses que el seu Govern –espanyol– ha fet durant aquests darrers anys en matèria d'infraestructures de mobilitat. Vosaltres sovint mos dieu, als de la CUP, que som uns irresponsables i que ho volem destruir tot. I, mira, com diem al meu poble, vosaltres sí que sou uns autèntics destralers. Alguns exemples –només uns quants, eh?, en tindríem molts més, d'aquesta destraleria que feu anar vosaltres–: autovies que van paral·leles a autopistes; construcció d'onze rotondes en un tram de trenta-cinc quilòmetres a les Terres de l'Ebre; autopistes –l'AP-7 i l'AP-2– que van buides, que estan hiperconcessionades amb empreses amigues, mentre s'incrementen els accidents i les morts a les carreteres N-340 a les Terres de l'Ebre i de la Sénia, i a la 240 a les Terres de Lleida, entre Montblanc i la mateixa Lleida ciutat; una xarxa ferroviària en un estat de manteniment pèssim i lamentable, amb incidents constants, combois envellits i estacions deteriorades. I ara la seua solució a tot això és vindre aquí i voler continuar imposant un model d'obra pública dels anys daurats de la bombolla immobiliària i de la bombolla infraestructural. És a dir, fer obra pública sense cap mena de sentit econòmic ni social, ni respecte ambiental, i convertir tot això en un model de negoci on sempre guanyen los mateixos i sempre hi perd lo conjunt de la ciutadania, un model com lo del rescat dels famosos 5.500 milions d'euros que el seu Govern espanyol vol pagar per les radials madrilenyes a l'hora de rescatar-les. Per tant, no tindran lo nostre vot per continuar amb aquest obscurantisme, amb aquest descontrol, amb aquesta impunitat i les portes giratòries que han acompanyat sempre aquesta obra pública. Com deia, vostès sí que són uns irresponsables, un autèntic perill per a les arques públiques. Però, mirin, deixin estar tota aquesta irresponsabilitat que han anat tenint tots aquests anys; nosaltres ja en tenim prou, ja ho farem nosaltres, això de construir les infraestructures que calguin de la nova república catalana, i que la CUP, en tot cas, aquí defensarà un model de mobilitat basat en la reducció de la mobilitat obligada, que ha de ser la base de tota la planificació de les infraestructures, una potent xarxa ferroviària, un potent transport públic i una gestió pública de tota aquesta xarxa de transports. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Saladié. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gracias, presidenta. Lo primero, agradecer el tono de las intervenciones del señor Bonvehí, la señora Hortènsia Grau, de Javier Rivas, de Jordi Terrades y también del señor Saladié, y las aportaciones que han hecho. Pues, in voce, yo no le aceptaría ahora la enmienda, ¿eh?, pero sí que le agradezco la intervención. Sobre la C-55, hombre, lo que no se puede hacer es intentar que la C-16 sea un éxito a costa de la C-55. [[L'orador mostra a la cambra un full en què es reprodueix una notícia d'un diari.]] Eso es un accidente de hace un día, coche en contradirección. Si hubiese sido en el tramo de las New Jersey, hubiese sido una auténtica catástrofe. Por tanto, mire, no se puede intentar que el éxito de la C-16 vaya a costa de la C-55. Y su política de bonificaciones no está dando ningún resultado. Ustedes van probando más resultados, más bonificaciones, intentar levantar barreras cuando hay un accidente grave, pero al final la C-16 está siendo un fracaso de gestión. Señor Saladié, desde el «nuevo orden mundial yo estoy convencido de que van a crear una red de infraestructuras muy potentes, que el mundo nos mira: está todo el mundo pendiente de su red de infraestructuras. Su ejemplo será Venezuela, Cuba, no sé exactamente cuál, pero ¿cuál es su modelo de movilidad? Quieren pocos coches, pero no quieren petróleo; si no hay petróleo, serán coches eléctricos; quieren coches eléctricos, pero no quieren energía nuclear. ¿Qué tipo de coches quieren?, ¿con dinamos?, ¿recuperar los coches de los Picapiedra? ¿Cuál es su política de movilidad, señor Saladié? De verdad, pisen un poco con los pies en el suelo, bajen de su fantasía, de su escenario ficticio de la independencia. Y con todo el cariño, y siguiendo el espíritu navideño de mi compañero Juan Milián, yo les deseo a todos una feliz Navidad; que les traigan muchas cosas los Reyes, incluso a los republicanos, y a ustedes, un poquito de carbón, que se lo ganan día a día.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. Estem cridant a votació. Senyora Hortènsia, per què em demana la paraula?
Un aclariment, trenta segons. Presidenta, no la llegiré, evidentment, l'esmena, perquè el grup proposant no l'accepta, però només li vull recordar que el 16 d'abril de 2015, en aquesta cambra, a més, presentada per la diputada Dolors Montserrat, del Partit Popular, es va aprovar una moció en què el primer punt deia el mateix que jo avui volia posar a votació: els punts quilomètrics on s'havia de fer el desdoblament. Només perquè ho tinguin present. Gràcies.
Gràcies, diputada. [[Veus de fons.]] Votació separada del punt número 1, tot el punt 1. [[Pausa llarga.]] Se'ns ha demanat votació separada del punt número 1, amb tots els apartats. Per tant, procedirem, primer, a votar el número 1 i, després, la resta de la moció, d'acord? Doncs, comença la votació. El punt número 1. El punt número 1 ha estat rebutjat per 52 vots a favor, 79 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la inversió en les carreteres ha quedat aprovada per 124 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Proposició de llei de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques (debat de totalitat)]] [[202-00044/11]] El vint-i-quatrè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat de la Proposició de llei de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presentaran aquesta proposició els dos grups que l'ha presentat conjuntament. En primer lloc, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. [[Remor de veus. Pausa.]] Silenci, si us plau, perquè pugui començar el diputat.
Gràcies, presidenta. Dèiem en el passat debat de política general que qui té més ha de pagar més, i que aquest principi bàsic de qualsevol societat que es vulgui considerar justa no és plenament vigent avui a Catalunya. Ho sabem, ja ho hem dit moltes vegades, i ho continuarem dient, doncs, perquè no hi ha prou progressivitat en els impostos directes, però també, i sobretot sense oblidar-ho, perquè hi ha massa frau i elusió fiscal gràcies a l'enginyeria tributària d'aquells que poden posar mitjans i cervells a buscar fórmules per pagar menys. El cert és que des de la nostra visió, en el model tributari vigent, si comparem la naturalesa de l'IRPF, de l'impost de societats i de l'impost de patrimoni, ens resulta que el patrimoni en mans de societats mercantils es troba sense un gravamen tributari al mateix nivell que el patrimoni de les persones físiques, eh? –«patrimoni entès com a acumulació de riquesa. Perquè els que tributem com a persones físiques tributem via IRPF les nostres rendes; les societats tributen els seus guanys per l'impost de societats; les persones físiques tornem a tributar..., aquells que ho fan, evidentment, que tenen molt de patrimoni, tributen per impost de patrimoni, però, en canvi, aquelles societats que tenen molt de patrimoni no acaben de tributar. És cert que d'alguna manera tributen indirectament per societats, però societats està centrat en el que guanyen les empreses i no en el que tenen ni en el que acumulen. I de fet és per això que el patrimoni de les societats es troba a més a més afectat sempre pels balanços comptables, una fórmula que genera un vel que en termes tributaris amaga i disfressa bona part de la imatge patrimonial de la societat. Deu ser per això que les grans fortunes d'aquest país, les grans fortunes familiars no estan d'alguna manera en nom propi d'aquestes persones físiques, sinó que estan precisament en nom de societats que han sabut teixir una extensa teranyina de petites SL, la majoria, on s'ha anat col·locant una mica de patrimoni aquí, una mica de patrimoni allà, i, en definitiva, han acabat provocant que la tributació els afecti d'una manera molt diferent de com s'afecten les rendes petites i mitjanes, que són pràcticament sempre rendes centrades en el treball. Nosaltres sabem que una bona administració tributària amb prou recursos i voluntat política, que no tenim avui, podria fer caure tots aquests castells de cartes, i haurem de treballar perquè el dia que tinguem república catalana, doncs, la nostra administració tributària destini recursos i voluntat política a això, però mentrestant, com que entenem que hem d'augmentar els ingressos per poder tenir més recursos públics per fer polítiques de lluita contra la desigualtat, en un moment de crisi, encara de conseqüències de crisi econòmica, nosaltres proposem aquest impost sobre la concentració de la riquesa i de les grans fortunes a fi de redistribuir aquests recursos. Podríem imaginar aquest impost..., o a nosaltres ens agradava imaginar aquest impost com l'impost sobre la riquesa que hi ha a Noruega. Noruega, per exemple, és un estat interessant, que a més ens agrada citar-lo perquè és a Europa i no és a la Unió Europea, no?, també una mica per trencar aquelles idees que sembla que no hi ha països avançats fora de la Unió Europea. O podríem imaginar un impost similar a l'impost que va implantar Bildu a Guipúscoa mentre va tenir el govern foral; per cert, un impost que després el pacte PNB-PSOE-PSE va desdibuixar i va desactivar en els seus aspectes més interessants. Però és una possibilitat que ens col·locaria fàcilment en aquell terreny en què tan còmodament es mouen el Tribunal Constitucional i les forces unionistes d'aquest Parlament, en què, com sempre, doncs, aquest tribunal amb biaix de classe acabaria protegint, ho tenim clar, aquestes grans fortunes. Per tant, nosaltres pensem que hem de treballar, precisament, en la línia d'ocupar espais tributaris que no es pugui dir en cap moment que entren en xoc competencial, almenys mentre ens trobem en la situació en què ens trobem. Per això nosaltres hem proposat construir un impost nou, que se centri en aquests béns que s'han col·locat en societats precisament per escapar de l'impost de patrimoni i de l'impost de la renda. I pensem, doncs, que aquest impost..., hem assenyalat aquells elements que objectivament, al nostre entendre, poden ser béns de luxe o exteriorització d'aquesta concentració de la riquesa a través d'immobles de luxe, de vehicles de gran cilindrada, a través, precisament, d'aquestes embarcacions d'oci i de les aeronaus –segurament hauríem d'avançar, també, en determinats productes financers que només estan a l'abast d'aquells que disposen d'aquesta concentració de la riquesa–, però pensem que és un bon punt de partida. És complex, eh? Som conscients que no és fàcil, però pensem que aquest impost que avui presentem és la primera pedra en aquesta direcció, en un impost que, al nostre entendre, ha de buscar sis objectius diferents. En primer lloc, ha de lluitar contra la concentració de la riquesa en poques mans. Nosaltres pensem que la concentració de la riquesa en poques mans no és quelcom socialment saludable. I, per tant, pensem que aquest impost pot ajudar a la funció redistributiva. En segon lloc, tindrà una funció d'equitat horitzontal en el sistema; és a dir, no grava precisament la qüestió de tot allò que es genera de nou, de la renda, sinó que el que busca, precisament, és gravar l'acumulació, la concentració de la riquesa i la seva transmissió, que, com sabem, i aquí en coneixeu totes les estadístiques, va creixent any rere any. En tercer lloc, volem que doni equitat vertical al sistema fiscal, perquè tenim clar, i les dades així ho demostren, que en el nostre sistema com més riquesa hi ha, menys contribució hi ha de les rendes del treball i més contribució hi ha de les rendes del capital i de les plusvàlues. I, per tant, com que, en canvi, quan mirem cap avall el que hi ha sobretot són rendes del treball que s'exhaureixen, que no generen estalvi perquè les classes treballadores i la majoria de les classes populars exhaureixen les rendes que guanyen, precisament, a consumir, i, per tant, d'alguna manera contribueixen molt, moltíssim, amb els impostos indirectes que graven el consum, doncs, precisament per donar aquesta equitat vertical al sistema fiscal necessitem gravar el capital i les rendes que es deriven de les plusvàlues, que estan a la part de dalt del nostre sistema. En quart lloc, per recaptar més diners, que també és una funció que en un moment de desigualtat i de crisi social com l'actual, doncs, és necessària, especialment en conceptes que estan infragravats. En cinquè lloc, per realitzar un cens –cens o control– que ens ha de servir per fer un control democràtic de la riquesa, i que ens serveixi també per aprofundir en la lluita contra el frau i contra l'evasió fiscal. I, en sisè lloc, doncs, un impost que al nostre entendre incentiva l'ús productiu d'aquesta riquesa, que el que fa és lluitar contra els béns que tenen finalitat especulativa i que d'alguna manera busquem castigar les mans blanques, és a dir, aquells que posseeixen riquesa però que no hi donen la funció social que fins i tot la Constitució del búnquer del 78 arriba a reconèixer que ha de tenir la propietat. Bé, això és una mirada tributària que a nosaltres ens agrada, en la qual ens sentim còmodes, és un bon punt de partida. M'agradaria, en aquest sentit, en aquest tret de sortida d'aquest impost, doncs, agrair a Marta Espasa, directora general de Tributs, la bona predisposició que ha tingut la direcció general a trencar-se la closca, a buscar, diguem-ne, aquest espai tributari buit, i a recollir aquesta visió que nosaltres hem posat sobre la taula. I dir també que és només un moment inicial, i en aquest sentit, com deia la diputada Àngels Martínez, segurament haurem d'introduir moltes modificacions, encara, en aquest impost. Assenyalava la diputada que, precisament perquè ens inspiràvem en l'impost de Guipúscoa, n'hem traslladat directament tot el que és el quadre, no?, de tipus impositius, i, per tant, potser un cop traslladat, com que la funció i el que grava són en alguns punts diferents, hi ha alguns tipus que han quedat excessivament baixos. Bé, tot just avui comencem a treballar-ho. Parlem-ne, discutim, però sobretot, sobretot, comencem a redistribuir, perquè per nosaltres és la funció que ha de tenir aquest impost, perquè si no la desigualtat es fa insuportable –es fa insuportable. I tornarem a venir aquí una altra vegada a fer un ple de pobresa, i a citar totes aquelles estadístiques que es repeteixen a cada ple de pobresa. Nosaltres no volem repetir més plens de pobresa, el que volem és començar a posar fil a l'agulla. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació, té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, conselleres, conseller, bona tarda a tothom. Els sona allò de: «Ho poso a nom de l'empresa i així m'estalvio diners d'impostos? Doncs, d'això es tracta quan els grups de Junts pel Sí i la CUP presentem aquesta proposició, de lluitar contra la picaresca que permet a alguns eludir el pagament dels tributs. Totes les persones físiques estan sotmeses al pagament de tributs que els pertoquen, però n'hi ha que, aprofitant les mancances del sistema, aconsegueixen no pagar l'IVA del cotxe que utilitzen per a fins particulars o que no els computi per a l'impost de patrimoni una casa amb ús de segona residència, un iot o una aeronau. El sistema utilitzat és prou conegut i gens complicat: es tracta de no comprar aquests actius no productius a nom de la persona física que en gaudirà, sinó de posar-los a nom de les persones jurídiques, normalment societats mercantils, controlades per la persona que els utilitzarà. I que ningú s'espanti, no es tracta que els cotxes comercials estiguin sotmesos a aquest impost, sinó que el paguin les societats que adquireixen vehicles de potència igual o superior als dos-cents cavalls. Les furgonetes no pagaran, el potent i luxós vehicle d'ús personal sí. I el mateix succeeix amb els béns immobles. Si aquests són de caràcter productiu, no constitueixen el fet imposable, per la qual cosa ni el local on s'ubica la ferreteria, ni la nau industrial on es fabriquen els estris que es venen en aquesta ferreteria seran objecte de l'impost. Ni tampoc les embarcacions de lleure petites, de menys de vuit metres d'eslora, però sí que estaran gravades les luxoses embarcacions –en les quals tots estem pensant– i les aeronaus, sempre que no es tracti de béns afectes a activitats productives. Quedem-nos amb l'essència: es tracta de gravar actius no productius d'ús privat –i remarco això de l'«ús privat– que els particulars que controlen una persona jurídica i volen aprofitar les febleses del sistema tributari espanyol traslladen al patrimoni de les seves societats, amb un estalvi fiscal considerable, i que no té cap mena de justificació, ni política ni ètica. Perquè la gent ens entengui sense necessitat de recórrer als especialistes en dret tributari: amb la promulgació d'aquesta llei, pagaran tributs per la tinença de béns sumptuaris i de luxe persones que abans es podien permetre adquirir-los en nom de les seves societats i, a sobre, desgravar-se el seu cost en la declaració de l'IVA i de l'impost de societats, a més d'evitar que els computés a efectes de l'impost de patrimoni. És, per tant, una bona llei, un bon pas en la direcció correcta que pagui més qui més té. L'estructura de l'impost està ben mesurada per tal que no produeixi efectes indesitjats i indesitjables. Així, l'article 3 deixa clar que els contribuents de l'impost seran les societats amb ànim de lucre, ja que estableix tres exempcions claríssimes: les administracions públiques i els organismes i entitats de dret públic; les representacions diplomàtiques, les oficines consulars i els organismes internacionals amb seu a Catalunya, i els béns immobles de les fundacions de les organitzacions no governamentals i, en general, de les entitats sense ànim de lucre, sempre que es destinin, de forma exclusiva, a les seves finalitats pròpies no lucratives. D'altra banda, vull destacar dos aspectes de la llei en els quals podem veure fins a quin punt s'ha meditat i estudiat, per tal que incloguin els elements tècnics més adients per garantir la seva efectivitat, i per evitar, en allò que sigui possible, les disfuncions que, en altre cas, podria causar la seva aplicació. En primer lloc, i per garantir l'eficàcia de la norma, s'estableix un ampli llistat de formes de tinença d'aquests actius no productius que contempla el fet imposable de l'impost al seu article 2. Així, per evitar noves pràctiques elusives de l'impost, la norma no es limita a gravar la tinença d'aquests béns quan siguin propietat d'una societat mercantil o d'una societat civil amb objecte mercantil, sinó que inclou totes les formes de tinença imaginables, i que, a la llarga, es donen en la pràctica. Per tant, es gravarà també la possessió per títol d'usdefruit o dret d'ús; l'ús com a conseqüència de la cessió derivada de la realització d'una operació d'arrendament financer –un lísing– o com a conseqüència de l'adquisició del bé amb reserva de domini; l'ús derivat de qualsevol acord que, amb independència de la seva instrumentalització jurídica, permeti la transferència substancial de tots els riscos i beneficis inherents a la propietat de l'actiu objecte de l'acord. I en segon lloc, m'he de referir a dos aspectes de la llei que resolen les conseqüències negatives que l'impost podria provocar si no els incorporés. Així, la proposició de llei es preocupa de delimitar el fet imposable perquè no es gravi el que no toca, i, a més, resol el problema de la possible doble tributació dels pisos buits. Pel que fa a la delimitació del fet imposable, la llei entén que els béns que hem citat abans no són productius quan no estan afectes directament a cap activitat econòmica o de servei públic; quan es destinen a activitats, usos o aprofitaments privats; quan estiguin llogats als propietaris, socis o partícips de la persona jurídica que serveix de pantalla, o quan no estiguin sotmesos a l'explotació comercial. Per contra, la llei estableix que no són actius improductius, i, per tant, no tributaran per aquest impost, els béns immobles destinats a la utilització o gaudi dels treballadors no propietaris, no socis o no partícips de la societat o entitat. I per acabar aquest repàs dels aspectes més importants de l'articulat de la llei, em refereixo, tal com he dit abans, a la previsió que fa per tal de resoldre el problema de la possible doble tributació dels pisos buits. Aquí el text legal no deixa lloc a dubtes: diu l'article 9 que «s'estableix una deducció de la quota íntegra en l'import equivalent a la quota satisfeta pel contribuent de l'impost sobre habitatges buits en relació amb aquells habitatges que hagin quedat subjectes a l'impost sobre actius no productius. No puc acabar la meva intervenció, però, sense fer una valoració amb relació al que representa aquest nou impost des del punt de vista social i de política tributària. Tal com explica l'exposició de motius de la proposició de llei, no és gens fàcil que una mesura tributària sigui realment redistributiva i alhora no penalitzi el creixement econòmic; però, honestament, els grups que presentem aquesta proposició, i el grup de Junts pel Sí en particular, pensem que aquest cop s'aconsegueix. Certament, per molt just i redistributiu que sigui un impost, si la seva aplicació alenteix el creixement econòmic, empobreix la societat, fa disminuir els recursos que es posen a disposició de les administracions públiques, i, a la fi, fa que no es puguin destinar a polítiques socials els recursos que serien necessaris. Però el cert és que, si la política fiscal no té un component redistributiu, estem admetent i beneint un estat de coses a la nostra societat que resulta totalment indesitjable i inacceptable, com és la profunda desigualtat entre els que més tenen i els que més necessiten, entre els rics i els pobres, i això no pot ser, això no pot continuar. No ens hem de resignar a veure com la crisi econòmica, lluny d'escurçar les distàncies entre els diversos sectors de la societat, faci que les desigualtats siguin encara més grans i, el greuge, més feridor i més punyent per a qualsevol que tingui un mínim de consciència social. Però, amb tot, deixeu-me expressar una opinió que no per simple deixa de reflectir un fet que cal tenir sempre en compte: les mesures tributàries amb efectes redistributius són positives en molts casos, però la primera i potser la més eficaç política redistributiva és la que ataca l'arrel del problema: que els que més capacitat econòmica tenen, que són els que més haurien de contribuir, són els que tenen més instruments al seu abast per eludir, legalment, el pagament de tributs mitjançant artificis fiscals. Per tant, hi insisteixo, aquesta proposició de llei va en la bona direcció, és un pas més, i gens menyspreable, en el camí per aconseguir augmentar la progressivitat del nostre sistema tributari i una redistribució més justa de la riquesa de la nostra societat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Castellví. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, conselleres, conseller... Primera qüestió, primers principis de la intervenció: en primer lloc, per poder distribuir la riquesa, cosa que compartim, el que és imprescindible és que hi hagi riquesa per distribuir –això és imprescindible. Ho dic perquè hem sentit discursos, especialment ahir, que deien: «Nosaltres no volem el creixement econòmic, nosaltres volem redistribuir la riquesa. Molt bé, per redistribuir la riquesa primer s'ha de crear riquesa. Segona qüestió, perquè quedi absolutament clar: mesures de lluita contra el frau? Comptin amb nosaltres; mesures per evitar l'elusió fiscal? Comptin amb nosaltres. Però també tinguin en compte una cosa –després els en tornaré a parlar, d'elusió fiscal, eh?–: l'elusió fiscal que significa buscar l'enginyeria financera aquesta, buscar els mecanismes per pagar menys impostos no és il·legal, el que és il·legal és simular coses per intentar evitar més impostos, llavors ja és evasió o frau fiscal, no elusió fiscal. Però el que és elusió, és legal. Que hem d'intentar evitar-la? Per descomptat. Comptin amb nosaltres. La situació fiscal de Catalunya. Hem tingut diverses oportunitats de repassar-la. Sintèticament: som la comunitat d'Espanya que té més impostos propis; som la comunitat d'Espanya amb els impostos més alts –per ser rigorosos, amb els tipus impositius més alts–; és la comunitat d'Espanya on..., ja no parlo dels rics, parlo de les rendes més baixes: per les rendes de fins a trenta mil euros és on es paga més de totes les comunitats. I ara sembla que volem ser també la comunitat on tinguem impostos més originals. Segurament originals del tot no, perquè com ja s'ha dit és un copipega d'un impost que es va crear, per Bildu, a Guipúscoa, i que quan Bildu va sortir de la Diputació de Guipúscoa el van treure. El van treure perquè van veure que es provocaven deslocalitzacions i van veure també que produïa una recaptació baixa. Molt bé, seguim. Algunes objeccions que tenim a la proposta, que més que objeccions són preguntes sense resposta. És una proposició de llei, evidentment, i, per tant, no ve acompanyada d'una memòria d'impacte econòmic, la qual cosa creiem que és absolutament imprescindible. Ens agradaria saber a quants contribuents pot afectar aquest nou impost. Ens agradaria saber quina és l'estimació de recaptació que se'n fa. Ens agradaria saber també quins possibles efectes pot tenir la implantació d'aquest impost en l'entorn econòmic. I no tenim cap resposta, tenim generalitats; cap xifra, cap resposta, ni una, zero. Però hi han més dubtes i més objeccions. Primera, per més que hi hagi hagut un esforç a intentar definir què és un «actiu improductiu, continuen havent-hi moltes indeterminacions i indefinicions respecte què és un actiu improductiu. No vull tenir imaginació, però un vaixell pot ser utilitzat com a protocol d'una determinada empresa, i no sé si ho podran rebatre d'alguna manera. Tant se val, és un petit..., un exemple. Hi pot haver també dificultats per determinar qui és el contribuent que ha de pagar, perquè els recordo que preveuen que el contribuent pugui ser un no-resident que ha de determinar que hi hagi un responsable a Catalunya. Qui ha de determinar aquest responsable a Catalunya i qui li diu que ha de nomenar un responsable a Catalunya, que és el que vindrà obligat a fer la declaració? Però després tindran un altre problema, que és la dificultat de fidelitzar –fidelitzar– el contribuent. És a dir, que aquell que pagui un any perquè té el «barco l'any següent no s'endugui el «barco a Vinaròs, o que aquell que pagui perquè té la societat radicada a Catalunya i té el cotxe –o els dotze o tretze cotxes, m'és igual– a Catalunya l'any següent s'endugui la seu social a Madrid, per exemple. Després ens queixem que fan dúmping fiscal i, clar, el que estem fent és expulsar de Catalunya. Bé, són possibilitats que no tenen resposta. Per tant, aquest impost no compleix els principis ni de simplicitat ni d'eficiència. D'eficiència mirada com el cost de la gestió en relació amb la capacitat de recaptació, perquè es dóna una altra circumstància: m'estan dient que aquest impost va adreçat –i que ho puc compartir, eh?– a aquell que diu: «Escolti'm, ho poso a nom de l'empresa per estalviar-me impostos, i posa una propietat d'aquestes característiques a nom de l'empresa per estalviar-se impostos. M'estan dient que aquell que fa això demà passat vindrà aquí a dir: «Sóc jo el que ha defraudat en els altres impostos i vinc a declarar l'impost de la CUP –m'estan dient això? És a dir, que és un impost que va adreçat a aquells que defrauden, i hem d'esperar que vinguin a dir-nos: «Jo he defraudat per allà, ara vinc aquí i pago –m'estan dient que és això, aquest impost? Però permetin-me que els doni la raó definitiva, i de pes, no només per mantenir-hi l'esmena a la totalitat, sinó per demanar a tots els grups de la cambra que hi votin a favor. Mirin, si vostès fan un simple exemple, amb una base imposable neta d'1 milió d'euros per l'impost de patrimoni, aquell contribuent honrat que diu: «Com que això ho uso jo, ho tinc en el meu patrimoni i, per tant, pago l'impost de patrimoni –1 milió d'euros– pagaria 5.764 euros d'impost de patrimoni; en l'impost de la CUP, en pagaria 3.750. ¡Ole tú! –¡ole tú! Han sentit mai aquell de: «Poso el cotxe a nom de l'empresa per estalviar-me impostos? Ara ho sentiran més, perquè l'impost que vostès volen posar és més barat que l'impost del patrimoni, que és el que paguen les persones que estan complint fidelment amb les seves obligacions fiscals. ¡Ole tú! [[Alguns aplaudiments.]] Els qui tenen més, que paguin més. Si ja hi estem d'acord. Però sap què passa si la base imposable en comptes d'1 milió és de 10 milions? Que l'impost de la CUP costa 87.500 euros i l'impost del patrimoni, 177.500 euros. És a dir que, com més rics, més estalvien amb l'impost de la CUP. ¡Ole tú! –¡ole tú! Senyor Junqueras, ha comptat no el que recaptarà amb aquest impost [[l'orador riu]] , que és possible que recaptin alguna cosa, sinó el que deixarà de recaptar en l'impost de patrimoni per l'efecte desplaçament dels contribuents? Perquè, a partir d'ara, tots a posar les propietats a nom de les empreses, perquè serà més barat –tots. Per tant, què ens preocupa? Com els deia, no el que es recaptarà. Encara em queda un matís –encara em queda un matís–, perquè segur que m'ho diran i, per tant, ja els ho avanço jo. És cert que l'impost sobre el patrimoni té una limitació en funció de les bases imposables de les rendes –és cert. Per tant, aquells contribuents que tinguin unes bases imposables de les rendes baixes seran capaços d'estalviar menys amb aquest impost de la CUP. A qui beneficiarà més? Precisament aquells contribuents que tenen unes bases imposables de la renda més elevades; és a dir, els més rics en seran els més beneficiats. I vostès vénen aquí i ens expliquen tot el contrari. Poden fer números, si us plau. Poden fer números i ho veuran. Doncs, els que els deia: no ens preocupa tant el que es recaptarà, sinó que ens preocupa l'efecte que tindrà o que pot tenir en deslocalitzacions, l'efecte que pot tenir en pèrdua de llocs de treball i, sobretot, sobretot, l'efecte substitució: els contribuents que deixaran de tributar per patrimoni per passar a tributar a aquest nou gran invent, que els permetrà pagar menys del que pagaven fins ara. Gràcies, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Buenas tardes, y muchas gracias, señora presidenta. Buenas tardes, también, señor vicepresident, y demás diputados y público asistente. En relación con la Proposición de ley del impuesto sobre activos no productivos de las personas jurídicas que se presenta por parte de Junts pel Sí y la CUP, desde Ciudadanos queremos manifestar que nos mostramos absolutamente en contra de su actual diseño, y tenemos escasas o nulas expectativas de que esta proposición acabe traduciéndose en una auténtica figura tributaria mínimamente útil y con capacidad recaudatoria. Pensamos, como el Gobierno –y digo bien: «como el Gobierno–, que es una concesión a la CUP para que apruebe los presupuestos; que se trata de una proposición con valor simbólico –«vamos a gravar a los ricos defraudadores–, pero de nulo contenido, de nulo valor real. Antes he dicho que el Gobierno piensa como nosotros sobre esta proposición, y me ratifico. Si el Gobierno de la Generalitat pensara de otra manera, habría tramitado esta proposición de otra forma: lo hubiera hecho como un proyecto específico del Gobierno o, al menos, lo hubiera tramitado conjuntamente con el actual Proyecto de presupuestos. También delata lo que de verdad piensa el Gobierno el hecho de que no haya establecido ni una mínima previsión de ingresos derivados de esta ley. El Gobierno no prevé ingresos por esta ley porque en realidad no espera recaudarlos. Esa es la razón. ¿Por qué? Pues, porque no cree en esta proposición y sabe que es un brindis al sol para contentar a la CUP. Diputados y diputadas, la proposición de ley en su actual redactado está llena de prejuicios ideológicos, y los ha puesto de manifiesto el discurso del señor Salellas. Pero no solo está llena de problemas o de prejuicios ideológicos, está llena de agujeros por todos lados y de indefiniciones jurídicas múltiples. Voy a exponer unas cuantas, y expondré algunos ejemplos. Miren, en relación con los inmuebles. Bien, ¿qué pasara en relación con los inmuebles? Pues, muy sencillo; en este caso la sociedad puede hacer varias cosas ante esta ley que se encontrarían: la primera, arrendarlo al cónyuge empleado de la misma sociedad, cosa que no está afectada. Pero, ¿otra posibilidad? Pues, miri, con un mínimo exento de 0,5 millones de euros, ¿eh?, si se tiene algún inmueble, lo que se va a hacer es que se va a constituir una sociedad por cada activo o conjunto de activos para romper la progresividad o incluso anular la tributación. Sencillamente, eso es. Y, luego, hay una tercera opción, y es adquirir inmuebles fuera de Cataluña. Vamos al apartado de vehículos de más de doscientos caballos. ¿Qué hará la sociedad? Volvemos. Primera opción: comprar una plaza de garaje, que al ser inmueble ya eleva el mínimo exento a quinientos mil euros, y ya me dirán ustedes cuántos vehículos hay de más de quinientos mil euros. Pero si la empresa tiene varios vehículos que pudieran sumar más de esos quinientos mil, pues es muy sencillo: se constituye una sociedad para cada conjunto de ellos y tampoco tributan. Si la cosa se complica, se constituye una nueva sociedad con domicilio fuera de Cataluña. Y entre las opciones, pues hay que barajar la siguiente, y es que, en última instancia, la empresa tendrá la opción de trasladar la sede, su sede social, fuera de Cataluña, con el enorme perjuicio que eso supondría, pues si se ve obligada a tomar esa decisión, todos –todos– los tributos dejarán de pagarse en Cataluña. Fíjense qué solución tan buena toman ustedes. Es indudable que vaticinamos que los grandes patrimonios no tributarán, desde luego, por vehículos ni por inmuebles. Con relación a las embarcaciones, pues, tributan solo las que están 183 días al año en Cataluña, por lo que tampoco resulta muy difícil prever que las sociedades propietarias adoptarán cualquiera de las siguientes medidas. Una: incorporar un inmueble a la base imponible de la sociedad –nuevamente, por ejemplo, un garaje–, y ya tienen la exención de 0,5 millones, por lo que probablemente muchos barcos ya no tributarían. Pero si con eso no es suficiente, pues, tienen otra opción: basta con trasladar el amarre de la embarcación en invierno a cualquier puerto fuera de Cataluña, como uno de Valencia o como Mallorca. Y sobre esto quiero insistir, porque supone que, si hacen esto, si las empresas hacen esto…, ese amarre que se hace en invierno, ¿eh?, por ejemplo en Mahón, es precisamente cuando se hacen las labores de mantenimiento y conservación de los barcos, y vamos a perjudicar de esa manera a toda una serie de empresas, digamos, que se dedican a esas labores de conservación y de reparación. De tal manera que el efecto final es: no solo no vamos a recaudar por el impuesto, sino que, de rebote, colateralmente, perjudicamos a esas empresas, y perjudicamos, por tanto, a algún sector de la economía catalana. Por todo eso, tengo que volver a insistir, vaticinamos que los grandes patrimonios no tributarán por los barcos ni los aviones. Quiero hacer varias consideraciones también sobre este tema. Miren, lo primero que quiero decir es que, si una sociedad incorpora un inmueble, una embarcación o un vehículo en su patrimonio –en su patrimonio–, lo primero que hace es elevar la participación que tienen los socios en la compañía, y eso significará que también tendrán que pagar un 20 por ciento sobre ese valor cuando hagan su declaración del IRPF. Y una sociedad, además, que alquila un inmueble, una embarcación o un vehículo, aunque sea a un propietario, a un partícipe o a una entidad vinculada, tiene que hacerlo –tiene que hacerlo–, escuchen, a precio de mercado, y ese alquiler va a suponer un incremento de los ingresos de la compañía, que esos ingresos tributarán al 25 por ciento –no al 1, al 25. Bien, este es otro aspecto. ¿Tenemos, por tanto, que gravar con un 1 por ciento lo que por sociedades ya contribuye un 25? Vamos, desde nuestro punto de vista estamos ante una posible doble imposición sin ningún fundamento. No me referiré a la diferencia de tributación en cuanto a escalas entre el impuesto que se pretende y el impuesto de patrimonio, puesto que ya lo ha hecho el portavoz, digamos, del Partido Popular. Miren, nosotros, naturalmente, queremos evitar que se camuflen como gastos de empresa coches de alta cilindrada y barcos de recreo, pero la solución –la solución– no es crear una nueva ley improvisada y con más agujeros que un queso de Gruyère. Los bienes que se pretenden gravar lo están ya por el impuesto de patrimonio, que solo exime –que solo exime– a aquellos bienes afectos a la actividad y, por tanto, productivos. Lo que se necesita –lo que se necesita– no es una nueva figura tributaria, lo que se necesita es que la Agencia Tributaria de Cataluña haga las labores de inspección y de lucha contra el fraude que puede hacer en el impuesto sobre el patrimonio, ¿eh?, que precisamente lo tenemos cedido y podemos hacer actuaciones fiscales que afloren este posible fraude. La Agencia Tributaria de Cataluña, en colaboración con la Agencia Tributaria estatal, lo que debe hacer es eso: aflorar en lo posible el fraude existente. Porque al ser un impuesto cedido a la Generalitat, cada euro recaudado supondría un ingreso para su presupuesto, para el presupuesto de la Generalitat, y para la mejora de los catalanes. Miren, voy a finalizar, y lo quiero hacer, como soy el último interviniente del Grupo de Ciudadanos, deseando, sinceramente, unas felices Navidades a todos los diputados sin exclusión. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Espinosa. A continuació, té la paraula el senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, vicepresident o diputat Junqueras –ara no sé en condició de què està–, per posicionar el Grup Socialista en contra de l'esmena a la totalitat de la Proposició de llei de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques, tot i compartir algunes de les reflexions que s'han fet aquí, però iniciem tràmit parlamentari precisament per intentar contribuir a resoldre aquests temes que no siguin prou clars, que no estiguin prou ben concretats. Faré la meva intervenció en base a dues reflexions que espero que siguin al màxim d'encertades per al que estem debatent: una de positiva, en la qual coincidim, i una altra de més crítica d'alguns elements que no entenem, certament un pèl contradictoris, sobretot si tenim en compte que hem estat fent uns debats sobre pressupost, sobre llei de mesures, durant aquest Ple. Evidentment que estem a favor d'un impost sobre les grans fortunes, sobre gravar els béns de luxe. Evidentment que tenim un problema perquè ja no és de creació de riquesa, com es comentava; cal crear riquesa, cal crear progrés, cal que les empreses vagin, si això... És que l'economia està creixent, però és que les desigualtats també creixen. Per tant, ja no n'hi ha prou només amb crear ocupació, només amb crear riquesa. Tenim un altre problema, i és que veiem que més riquesa ja no vol dir menys desigualtats; en aquests moments més riquesa, si no es fa res, vol dir més desigualtats. Per tant, està bé pagar per les propietats de gran valor que són improductives. Cal perseguir el frau fiscal. Alguns dels elements que s'han dit aquí: si algú té un bé a l'empresa i no és per a l'activitat de l'empresa, això no es pot fer, ja caldria perseguir-ho. Per tant, a vegades també estem regulant més quan potser el que hauríem de fer és intentar que es compleixi la llei, inspeccions per evitar el frau fiscal, que tots tenim claríssimes les coses que no s'han de fer. Per tant, que el 0,36 per cent dels catalans i de les catalanes guanyen més de 150.000 euros l'any és un fet; que cada dia hi ha més persones i territoris que s'estan quedant al marge del progrés; que cal instaurar una fiscalitat progressiva, redistributiva i amb impostos i taxes que realment el que facin és gravar aquell que més té, revisar les bonificacions, les exempcions, que a vegades ens despisten a tots i al final ja no sap un qui és el que més paga, i, al final, doncs, evidentment, veiem com aquells que més tenen realment no són els que més paguen. Com també quan diem «qui més té, més paga. D'acord, però un altre element molt important: amb això sol no es fa només la redistribució, sinó que cal fer unes polítiques de despesa, uns pressupostos públics que realment ajudin aquell que pitjor ho està passant. Per tant, cotxes de més de dos-cents cavalls, embarcacions, aeronaus, immobles. Cent mil euros si no hi ha immobles, fins a 500.000 euros si hi ha immobles –ho dic també perquè en algun moment ha semblat que no ho dèiem exactament així. Tenim dubtes sobre si la gent que ha estat fent frau realment farà autoliquidacions per declarar o no buscarà altres fórmules precisament per amagar aquests actius i per no pagar. Tenim dubtes sobre –i aquesta és la segona part de la crítica que faríem al redactat, evidentment predisposats a presentar-hi esmenes– si no hi ha una doble imposició. Tenim dubtes sobre si no disminuirem la recaptació, i, per tant, aquí és un tema que nosaltres ens oferim a treballar, eh?, des de la bona voluntat, per intentar realment que no s'escapi la recaptació, que no s'escapin els actius, que tots coincidim segurament que han de pagar. Però alhora també tenim dubtes sobre si aquesta proposta no deu servir per tapar l'acord de pressupostos, per tapar l'acord de la Llei de mesures en el qual és impossible fer una valoració de tot el que estem dient en aquesta proposició de llei, que pot tenir bones intencions però que, evidentment, no relliga la resta d'impostos que hem estat parlant aquests dies: societats, patrimoni. Si volíem fer un impost a les grans fortunes, doncs, segurament que el que havíem d'haver fet és fer una modificació de successions, fer una modificació de patrimoni, i per tant aquí, sí, segurament, segur que llavors podríem acabar de relligar-ho amb aquesta proposició de llei, una bona modificació dels impostos importants en recaptació i en redistribució. I, llavors, un pressupost 2017 de despesa que fos just, un pressupost de despesa que fos al més just possible per als territoris, al més just possible per a les persones. Des del nostre punt de vista, això no ha passat; per tant, deuen entendre que tinguem alguns dubtes sobre el que ens presenten. Un pressupost que no té diners per a llars d'infants, que no té diners per a renda garantida de ciutadania, que no té dines per a beques menjador, i llavors ens proposen aquesta proposició de llei. Doncs, evidentment, no sabem si és la millor manera o una manera coherent –coherent– de defensar tot el que s'ha dit aquí. Què més? L'impost de societats no l'he dit, però evidentment també seria important. El... Sí. Perdoneu, eh? [[Pausa.]] Un altre element que ja hem comentat i que caldria incorporar: la inspecció de l'impost per part de l'Agència Tributària. Ens omplim la boca que tenim competències o que hem de fer inspecció, però llavors no posem els recursos necessaris precisament per evitar el frau fiscal, precisament per fer inspeccions. Com podrem demostrar quin ús s'està fent en realitat d'aquests immobles, d'aquests béns, d'aquests cotxes, d'aquestes embarcacions, d'aquestes aeronaus? Com podrem comprovar si realment –perquè la proposició no ho posa–..., com podrem saber realment quin ús se'n fa, qui el controla, com es poden fer les sancions corresponents? En resum: nosaltres, evidentment, com he comentat al company Santi Rodríguez, votarem en contra de l'esmena a la totalitat. Creiem que s'ha de fer més, i es pot fer més, a la Llei dels pressupostos, a la Llei de mesures, a la proposició, també. I, per tant, des del Grup Socialista, tota la predisposició a intentar millorar-ho. Al mateix temps, cal canviar una sèrie de coses que al nostre grup veiem contraproduents o que poden allunyar la recaptació, allunyar el pagament d'impostos, precisament, amb els objectius que hem estat comentant. Per tant, petit pas endavant, evidentment; aïllat i insuficient, segurament, respecte als pressupostos que hem estat debatent i la Llei de mesures, que contrasta a vegades amb el continuisme en matèria fiscal que a vegades no som capaços tots plegats de trencar, de fer un pas endavant precisament amb aquests objectius que tots ens plantegem i que no acabem d'aconseguir i trencar amb aquesta inèrcia, eh?, i anar en sentit contrari. Per tant, en contra de l'esmena a la totalitat. Hi presentarem esmenes i sí que, evidentment, en la mesura del que puguem, intentarem millorar el text que s'ha proposat. Moltes gràcies, presidenta, diputades, diputats, vicepresident.
Moltes gràcies, senyor Ordeig. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, en representació del Grup Parlamentari de Catalunya de Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, vull deixar ben clara una cosa des del començament: compartim plenament l'objectiu teòric, l'objectiu que s'ha explicitat, que suposadament té aquesta proposició de llei, i és evitar elements d'elusió i, claríssimament, frau fiscal, i fer-ho de manera clara i nítida. Ara, deixi'm que els digui que tinc la percepció que al final, en el fons d'aquesta proposició de llei, hi ha un altre objectiu, perquè, si això fos així, no haurien tingut tants problemes..., si fos així, que Junts pel Sí està d'acord a fer pagar més als que més tenen, no haurien de tenir tants obstacles a posar en marxa la reforma de l'IRPF de successions i donacions, i de patrimoni, la qual cosa em porta a pensar que possiblement aquesta llei tingui un altre objectiu ocult, que és el de netejar algunes consciències. Jo no tinc cap tipus de dubte que l'objectiu inicial i sincer de la CUP sigui gravar les grans fortunes, però el resultat final acaba sent un altre de completament diferent, i no només per les seves deficiències tècniques, sinó perquè, molt probablement, i m'agradaria equivocar-me, el resultat final sigui la seva inutilitat pràctica. Clar, el que passa és que aquesta proposició de llei aconsegueix donar un cert relat –un cert relat–, no? Després d'haver que dit que no a la reforma de l'impost de l'IRPF, successions i donacions i patrimoni, i no quedar com que no es vol fer pagar més als que més tenen, perquè tothom parla d'això però el Govern no ho fa, es necessita un relat. I el relat és: «Ah, no fem això, però gravarem les grans fortunes, es va començar dient al començament, ara es diu «els béns improductius. Clar, això claríssimament deixa molta tranquil·litat a Convergència Democràtica, al PDECAT, sobretot perquè és innocu amb relació a la seva clientela electoral. A Esquerra Republicana li permet justificar-se davant de l'abandonament total de les seves propostes fiscals que defensava quan estava a l'oposició. Bé, estem aquí. Sincerament, eh?, jo crec que estem inaugurant amb aquesta llei –i espero equivocar-me, el que més desitjaria en aquest món és equivocar-me en aquesta posició crítica en aquesta proposició de llei– una nova modalitat de llei, el que podríem anomenar «consolation law, eh?, les «lleis consolació. Saben vostès que tenim soft law, no?, les lleis toves que no estableixen obligacions, sinó mers objectius polítics. Aviat ens inventarem en aquest país algunes wish law, les lleis marcades pels desitjos, però que tampoc tenen obligació. I aquesta sembla que està orientada a donar un cert confort, una certa consolació espiritual als que decideixen no aplicar la reforma que es pot fer, que és la de l'IRPF, successions, donacions i patrimoni. A veure, el nostre grup no hi ha presentat esmena a la totalitat, i a més hi pensem votar en contra, perquè creiem que cal donar una oportunitat –si és que existeix, que en tenim seriosos dubtes– perquè del seu debat en surti alguna cosa útil, des d'aquest punt de vista. Però ens temem que el resultat final pugui acabar sent no un impost sobre béns improductius, sinó un impost improductiu en la seva capacitat d'aconseguir ingressos per a la hisenda catalana. Hi insisteixo, eh?, compartim el problema, però, mirin vostès, és que les estratègies d'elusió, i en alguns casos claríssimament de frau fiscal que utilitzen alguns empresaris, formen part de la normativa fiscal aprovada a nivell de l'Estat espanyol –claríssimament–, però que ha estat votada, si no impulsada, per Convergència i Unió, és a dir, pel partit d'uns dels firmants d'aquesta proposició de llei, que és el senyor Jordi Turull. Quina credibilitat poden tenir ara en aquest sentit? Estratègies d'elusió fiscal dissenyades per assessors fiscals que curiosament són els mateixos que en la proposició de llei de Junts pel Sí i la CUP sobre el Codi tributari de Catalunya apareixen tenint un paper central en el disseny de les polítiques tributàries de la nova república catalana. S'imaginen vostès, de veritat, que els assessors fiscals, a partir del Codi tributari de Catalunya, que se'ns han proposat, doncs, plantejaran unes polítiques diferents d'aquelles que estan, com a negoci, assessorant als seus clients, que en definitiva són els que fan aquesta elusió i aquest frau? Hi insisteixo, tenim una oportunitat, vostès saben que això és..., ha aparegut aquí. Vostès tenen un article 55 de la Llei de patrimoni, crec que és del 91, que permet claríssimament a la Generalitat de Catalunya actuar des del punt de vista inspector en matèria d'impost de patrimoni. Perquè, en definitiva, estem parlant d'una gent que utilitza i col·loca com a béns societaris béns d'ús privatiu que haurien de ser declarats en el seu impost de patrimoni i que d'aquesta manera no paga. Escoltin, tenen vostès aquest mecanisme, i ens han promès que farien una cosa diferent del que ens han fet fins ara, que és que l'Agència Tributària de Catalunya, després de dir que no té competències durant molt de temps –ho ha explicat moltes vegades el senyor Junqueras–, resulta que ha externalitzat aquestes competències, per exemple, a altres, entre altres a l'Agència Tributària espanyola, eh?, o s'ha desentès d'aquest tema. Doncs, ara és l'oportunitat de fer-ho des d'aquesta perspectiva. El que passa és que, jo, sincerament, començant per reconèixer –començant per reconèixer– que els que han elaborat tècnicament aquesta llei han tret or de les pedres..., perquè la veritat és que sí, han tingut imaginació. Jo tinc, plantejo seriosos dubtes, eh?, potser no, m'equivoco, però com diria el senyor Junqueras, que va dir-ho ahir en un atac d'hiperrealisme, bé, «les coses són com són. Ahir deia «les coses són com són amb relació al tema del dèficit públic; bé, doncs, les coses són com són amb relació a la LOFCA. Jo no sé si aquesta llei, des d'aquest punt de vista, passa el control dels elements, de dir: «És que estan vostès regulant una cosa que afecta l'impost de patrimoni; modifiquin l'impost de patrimoni i ampliïn-ho amb inspecció. No ho sé, tinc seriosos dubtes, des d'aquest punt de vista. Però sobretot, sobretot, tinc dubtes amb relació a la seva aplicabilitat. Torno a insistir en una qüestió: fixi's vostè..., bé, han aparegut ja, des d'aquest punt de vista, alguns elements. De fet, el fet imposable el decideix l'evasor, o el defraudador. És a dir, una persona que hauria de declarar això com a impost de patrimoni i no ho fa decideix si és o no és fet imposable de cara al nou impost, això. I ell decideix dir si ha estat cometent o no frau fiscal. Bé, és possible que això passi, jo no dic que no, eh? Només podria passar en un supòsit, que és que això li sortís més barat, amb la qual cosa, malament, ho fem. Però, sincerament, em costa molt –em costa molt– imaginar que hi hagin elements... Sí, l'impost aquest, ja s'ha dit, és d'autoliquidació; en aquest cas, l'autoliquidació del defraudador és una autoinculpació amb relació als anys anteriors. Sincerament, em costa una mica imaginar-m'ho, des d'aquest punt de vista. Només ho faran si amb el capmàs en surten beneficiats. I aquest és un dels elements que fa que, des d'aquest punt de vista, no sigui capaç, de veritat..., tot i, hi insisteixo, reconeixent el treball que s'ha fet, perquè em consta que s'ha treballat molt, tant des del departament, des de la conselleria d'Economia, com des de la CUP, en aquesta qüestió, i s'han intentat buscar similituds. Però, clar, tots sabem que, malauradament, les competències de la Diputació Foral de Guipúscoa són més elevades que les competències de la Generalitat de Catalunya. Una veritable aberració, des d'aquest punt de vista, que hem de modificar. Però això és el que xoca, frontalment, davant la possibilitat de fer les coses. Deixin-me dir-los, de totes maneres, que hi ha una cosa en què espero que sí que ens puguem posar d'acord tots: en la part introductòria, en l'exposició de motius, hi ha una afirmació ideològica que a mi m'ha posat els pèls de punta, perquè es ve a dir que un impost que tingui com a objectiu la redistribució és un impost que limita el creixement econòmic. Miri, és que això, ja, aquesta contraposició entre eficiència econòmica i igualtat ja és una cosa que no diuen ni els liberals actuals. És a dir, si alguna cosa està passant en aquests moments és que absolutament tots estan plantejant que l'únic model d'eficiència econòmica sostenible és aquell que està basat, precisament, en la consecució de la igualtat, amb la reducció de la igualtat. O sigui, demano que ens posem d'acord, almenys, en el fet que aquest gazapo ideològic que han colat alguns en la redacció d'aquesta exposició de motius, doncs, desaparegui. Des d'aquest punt de vista, clar, miri, escolti, de veritat volem fer pagar més als que més tenen? De veritat volem incrementar la capacitat de la hisenda catalana per tenir recursos per fer coses? Punyetes, dimarts van votar vostès en contra d'incorporar això al debat; ahir van tornar, un altre cop, a votar-hi en contra. Tenim la possibilitat de situar la reforma de l'IRPF, de successions, donacions i patrimoni. En aquest sentit, hi insisteixo, nosaltres votarem en contra de l'esmena a la totalitat del Partit Popular. Intentarem, en la mesura de les nostres possibilitats, veure si això és..., si té alguna solució. Però els demano una cosa a canvi: si de veritat el seu discurs sobre fer pagar més als que més tenen per justificar aquest impost és creïble, i no una coartada ideològica, i no només una cosa per rentar males consciències, ho tenen molt fàcil: reculin del que han fet i acceptin, d'una vegada per totes, reformar l'impost..., el tram català de l'IRPF, successions i donacions, i patrimoni. Tenim un marge d'uns quants centenars de milions d'euros, en un any sencer. Per què –per què– hem d'anar a fer una cosa tan complicada que no tenim, ni tan sols, les garanties que obtingui algun tipus d'ingressos productius mentre renunciem a allò que és relativament fàcil? Clar que és políticament complicat, perquè vol dir anar a les bases electorals, als jaciments electorals d'algú, i és això el que vostès no volen fer. Llavors, els suggereixo un pacte: nosaltres estudiarem les possibilitats de millorar aquesta proposició de llei; vostès, si us plau, d'una vegada per totes, acceptin reformar IRPF, successions i donacions, i patrimoni. Penso que és un pacte acceptable, no?, si de veritat es vol fer pagar als que més tenen. Si el que es vol és netejar males consciències, aleshores la cosa és diferent. Gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per al torn en contra, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, jo crec que no..., que les rèpliques de l'unionisme ultraliberal d'aquest Parlament, doncs, no han decebut les nostres expectatives, no? Bàsicament, PP i Ciutadans s'han dedicat a plantejar dificultats i a fer pràcticament una classe de frau fiscal en directe, eh? Ens han explicat moltes maneres de com es pot defraudar la hisenda pública; veiem que hi tenen la mà trencada, en aquesta qüestió. I ens han acabat plantejant, en aquest sentit, el senyor Espinosa, un autèntic mapa fiscal dels Països Catalans. Ens ha agradat, en aquest sentit, ja que no ens deixen fer-ho políticament, com a mínim que, fiscalment, no?, vostès parlin dels ports de Mallorca, del port de València, del port de Maó. I això ens agrada, perquè, a més a més, els Països Catalans, nosaltres els hem..., hem cartografiat la corrupció als Països Catalans, i el frau fiscal, i el frau de tot tipus, i tot tipus d'estratègies contràries, d'alguna manera, a la protecció de l'erari públic. El mapa dels Països Catalans té, amb relació a la corrupció, Brugal, té Gürtel, té Taula, té Imelsa, té EMARSA, té Fabra, té IVAM, té Terra Mítica, té Ivex, té Blasco, té Rasputín, té Sóller, té Cola-Cao, té Pinyata, té Palma, té Arena, té Nóos, té Turisme, té Jove, té Ibatur, té Can Domenge, Voltor, té Bitel, té Andratx. Bé, tots aquests casos, el Grup Parlamentari del PP suposo que els coneix i suposo que d'aquí, potser, indirectament, doncs, algunes de les explicacions amb què ens han intentat alliçonar avui, no? D'aquí o dels 31.484 contribuents que van amnistiar en la darrera amnistia fiscal, en què, no ho oblidem, hi havia també el mateix tresorer del partit Luis Bárcenas. Per tant, clar [[l'orador riu]] , si del que es tracta és de perseguir el frau fiscal i l'evasió fiscal, és lògic que no ens posem d'acord –és lògic que no ens posem d'acord–, perquè estem, com ja s'ha dit avui, en posicions diametralment oposades. En qualsevol cas, sí que m'agradaria rebatre'ls dos arguments que han posat sobre la taula. En primer lloc, la qüestió de l'escut fiscal. El que vostès han explicat de l'escut fiscal és directament contradictori amb el que han explicat vostès mateixos. I l'escut fiscal és precisament entre l'impost de patrimoni i l'impost de la renda de les persones físiques. Per tant, no té res a veure amb l'impost que nosaltres estem plantejant aquí. Precisament aquest impost, ben regulat, ben treballat, ben proporcionat, pot ser un mecanisme més també de lluita contra un mecanisme infame que es diu «escut fiscal. I amb relació a la fuga dels contribuents, que ja..., tenen vostès un component tan previsible que ja veníem documentats. Recordar-li, precisament, amb relació a tots els estudis que es van fer sobre l'impost de grans fortunes a Guipúscoa, que hi va haver una fuga de contribuents de, exactament, quaranta-nou contribuents, en el moment en què es va aplicar aquest impost de grans fortunes, que va suposar el 0,62 per cent de les persones obligades a declarar-lo –quaranta-nou contribuents, 0,62 per cent. Saben per què? Perquè vostès parteixen d'una idea que és terrible, que és perversa i que és infame, que és que la gent el que vol és defraudar. I això no és així, perquè fins i tot la gent que té riquesa assumeix les seves responsabilitats, i no perquè apugem impostos el que faran serà precisament intentar eludir-los. Així que tirem endavant amb l'aprovació i tramitació d'aquesta llei, treballem-la i incorporem-hi tot el que sigui necessari. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Per contestar al torn de rèplica, des de l'escó estant.
Es pot esperar que acabem? Eh?
Ah, sí, perdó.
Que falta la senyora Castellví, i després... D'acord? [[Pausa.]] Té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bé, senyor Rodríguez, a veure, no és perquè els vulga traure mèrits, als companys de la CUP, però és un impost que presentem conjuntament, no és l'impost de la CUP, simplement. Jo només li desitjo, senyor Rodríguez, que no li passi allò que li va passar amb l'impost de begudes ensucrades, que mentre aquí l'estava criticant, a Madrid l'estaven copiant, és a dir, en principi, que... [[Aplaudiments.]] I una altra cosa, senyor Rodríguez –no em ficaré més amb vostè, eh?, ja acabo–: vostè es contradiu, perquè ens està dient que si es paguen menys impostos, però hi haurà deslocalitzacions, i després diu que hi haurà deslocalitzacions... Em sembla que al final tindrem un efecte crida gràcies a aquest impost, que vindran aquí totes les empreses. Senyor Espinosa, agrair-li... [[Pausa.]] On és? Aquí, que l'havia perdut. Agrair-li jo també el decàleg de situacions i exemples d'elusió fiscal que ens ha fet, i ho tindrem en compte durant la tramitació per evitar-los tots; no sé si arribarem a tots, però per evitar-los tots. I bé, ja tenim –quan parlava de vaixells– un cas molt clar als jutjats per haver posat un vaixell de luxe a nom de l'empresa. Senyor Ordeig, agrair-li la seva intervenció, el seu to i la seva predisposició a millorar el text. I, senyor Coscubiela, obrim finestres, avancem, no ens quedem sempre en l'IRPF, successions i... Quin és l'altre? [[Pausa.]] I patrimoni, clar. Obrim-les –obrim-les–, però ajudi'ns a avançar en aquesta línia que vostès demanen, no? I aquest impost, sobretot, no va en contra del creixement econòmic, sinó que el que farà és incentivar que no hi hagi actius improductius Res més. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Castellví. Ara estem cridant a votació. I el senyor Rodríguez té la paraula.
Gràcies. No, molt breument. Simplement dos apunts, senyora Castellví. No hi ha cap contradicció, jo els he plantejat dos escenaris: un, en el supòsit que aquest impost estigués ben plantejat des del punt de vista de les quotes i, per tant, no entrés en competició amb l'impost del patrimoni, els efectes serien els que els he dit. El problema és que aquest impost no està ben dissenyat, entra en competició amb l'impost sobre el patrimoni i, al final, no és tan preocupant la major recaptació que puguem tenir per aquest impost, sinó que el que realment és preocupant és la menor recaptació que puguin tenir per l'impost de patrimoni. Senyor Salellas, vostè realment ha fet un esforç notable per intentar buscar noms i intentar continuar tacant el nom del nostre partit. Miri, a nosaltres, això ja ni ens va ni ens ve. Però sap la primera persona en què jo vaig pensar quan vaig veure l'impost que plantejaven vostès aquí, vostès i Junts pel Sí aquí? Doncs, vaig pensar en Jordi Pujol Ferrusola, que en aquest moment deu estar aplaudint amb les orelles. [[Alguns diputats piquen amb les mans damunt l'escó.]]
Senyor Espinosa, per què em demana la paraula?
Pues, también por alusiones, señora presidenta.
Trenta segons.
Vamos a ver, yo quería comentar al señor Salellas que si alguien tiene el prejuicio de que los ricos tienen vocación de defraudadores precisamente es la CUP, no nosotros. Pero, aparte de eso, mire, yo hoy, si acaso –si acaso–, no le he dado una clase de evasión fiscal, sino una clase de realismo fiscal. Es decir, les he puesto de manifiesto los agujeros, los inmensos agujeros que tiene una proposición de ley que han traído ustedes a la cámara. Y solamente decirle que desde el conocimiento fiscal –desde el conocimiento fiscal– se puede hacer una buena legislación fiscal, no desde el desconocimiento. Y en ese sentido, créame, estoy dispuesto muy gustosamente a trasladarle el que nosotros tenemos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per aquest torn de rèplica que s'ha produït. Trenta segons, eh? Bé, miri, posi-hi vostè el nom que vulgui. Per fer el mateix que han fet els anteriors.
Posi-hi vostè el nom, però no per torn de rèplica.
D'acord. És que m'ha semblat que un demanava rèplica; d'altres, al·lusions.
No.
Posi-hi vostè el nom que vulgui, igual que els altres.
Igual... És que al senyor Rodríguez l'han al·ludit, al senyor Espinosa l'han al·ludit, i jo no recordo que a vostè l'hagin al·ludit.
Bé, jo crec que sí, però vaja –jo crec que sí. [[Remor de veus.]]
És igual. Trenta segons.
Gràcies, senyora presidenta. Miri, ja veurà com era fàcil. Disculpin, és que m'he oblidat un argument important. [[Rialles.]]
Ah, aquesta era la qüestió!
Desitjar-los, en nom del grup, que els vagin molt bé aquestes festes. I, sobretot, no s'oblidin de demanar al tió, al Papá Noel i als Reis que ens portin la reforma de l'IRPF, de successions i de patrimoni. Demanin-la, si us plau. [[Remor de veus.]] Gràcies.
Passem a votar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Comença la votació. Atès que l'esmena presentada ha estat rebutjada per 11 vots a favor, 97 en contra i 25 abstencions, la Proposició de llei de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques continua la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] Aquesta és l'última sessió. L'última sessió d'aquest període. [[Rialles. Algú diu: «D'aquest període i d'aquest any.]] D'aquest període i d'aquest any –és l'última sessió d'aquest període i d'aquest any. Per tant, vull aprofitar per donar-los les gràcies per la seva feina, per la seva dedicació i també per haver-me ajudat durant les sessions. Senzillament, desitjar-los molt bones festes, molt bon Nadal, un millor any 2007 i que totes... [[Rialles.]] 2017 –2017. I necessitem vacances, ja ho veieu. [[Aplaudiments perllongats.]] S'aixeca la sessió.