Comença la sessió. Molt bona tarda a totes i a tots. [[Salutació a un nou diputat]] Abans d'iniciar aquesta sessió, en primer lloc, em plau saludar el nou diputat, Xavier Safont-Tria, que s'incorpora a les seves tasques parlamentàries. Benvingut. [[Aplaudiments.]] [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Per altra banda, malauradament, ens han comunicat que el passat 14 d'octubre va morir a Rubí una dona a conseqüència de violència masclista. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, el nombre de víctimes mortals per violència masclista s'incrementa a vuit. En nom de la cambra, reitero la condemna d'aquests crims i expresso el condol més sincer als seus familiars i amics, i reafirmo de nou el compromís d'aquest Parlament en l'eradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. [[Debat general sobre l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola a Catalunya i els seus possibles efectes]] [[255-00004/11]] L'únic punt de l'ordre del dia és: debat general sobre l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola a Catalunya i els seus possibles efectes. D'acord amb l'article 153 del Reglament, aquest debat general es regirà segons allò que estableixen els articles 151 i 152 del Reglament. Atès que aquest debat es fa a iniciativa de dos grups parlamentaris, començarem amb la intervenció dels representants d'aquests grups proposants per tal d'exposar els motius de la seva sol·licitud. En primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, el senyor Lluís Corominas.
Gràcies, presidenta. President, vicepresident, primer de tot, dir que estic molt orgullós de poder parlar des d'aquest faristol en nom del meu Grup Parlamentari de Junts pel Sí. I, en segon lloc, perquè quedi clar com iniciem aquest Ple, un record per a dues persones que han d'estar, que haurien d'estar en llibertat, com són el Jordi Cuixart i en Jordi Sànchez. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Farem una intervenció breu, aquesta inicial, perquè la intervenció de fons la farem posteriorment. Vam demanar aquest Ple, juntament amb la CUP - Crida Constituent, perquè és aquí on rau la sobirania del poble de Catalunya, en el Parlament de Catalunya, i és el Parlament de Catalunya qui ha de respondre l'agressió de l'Estat en forma d'acord de consell de ministres del passat divendres. L'Estat espanyol, amb violència, amb por, amb coaccions, amb amenaces i utilitzant d'una manera barroera policies, jutges i fiscals, ha intentat evitar el dret dels catalans a decidir el nostre futur vulnerant drets individuals i col·lectius i limitant la llibertat dels catalans, i vol imposar la seva Constitució, la unitat d'Espanya, amb sang i amb por. En la intervenció posterior, deia, fixarem el debat de fons, però ja els avanço que demà acabarem fixant el nou rumb del nostre país. La substitució del Govern i la limitació de les funcions d'aquest Parlament suposen una agressió del Govern d'Espanya al poble de Catalunya sense precedents. Aquest edifici del Palau del Parlament té molta història, perquè les assemblees de pau i treva, saben vostès, que venen del segle XI. Hi ha hagut moltes agressions al parlamentarisme, a la sobirania popular del poble de Catalunya, durant segles, però aquesta és una de les més greus que s'ha escrit. I no ho permetrem. Aquest Parlament i el Govern de Catalunya no són propietat del Consell de Ministres del Partit Popular; són del poble de Catalunya. Demà proposarem que la resposta a aquesta agressió de l'article 155 de la Constitució sigui continuar el mandat del poble de Catalunya en el referèndum de l'1 d'octubre. Res més. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Corominas. A continuació, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Molt bona tarda. També molt breument, en nom de la CUP - Crida Constituent, creiem que sobren els motius que justifiquen, perquè són absolutament obvis, que aquest Parlament es doti d'un espai de debat i de presa de decisions amb relació a l'entrada en escena de la pitjor cara de l'Estat espanyol: l'article 155 de la Constitució espanyola; un article que, a més a més, es proposa, en la seva aplicació material, al nostre entendre, absolutament al marge de les mateixes lleis de l'Estat, asfixiant les petites escletxes que tenia la Constitució espanyola, sense límits, sense control, sense control democràtic, ni legítim; un article que neix de la set de venjança i d'humiliació, contra l'independentisme?, no, no només: contra tot un país. Ens apropem a la suspensió de la democràcia a Catalunya, que neix d'un afany de recentralització; que no només va per Catalunya, obre la caixa de Pandora del conjunt de l'Estat, i ho fa, a més a més, avalat per una Unió Europea que sembla que necessiti més suspensions de drets i més suspensions de llibertats per aplicar amb encara més contundència les seves polítiques «austericides. Un 155 que porta el segell del bloc Partit Popular, PSOE i Ciutadans, el vistiplau de la monarquia i l'aplaudiment dels sectors més reaccionaris, més conservadors i més poderosos: els lobbys, els que mai es presenten a les eleccions, mai fan referèndums, però sempre guanyen. El 155 és una impugnació a l'Estat democràtic i de dret, a tot el sistema polític, jurídic i institucional; un 155 que vol suspendre aquest mateix Parlament de les funcions que té atribuïdes, amb total impunitat. I hi haurà qui encara s'atrevirà a dir que és per restablir la democràcia. Ens acostem a un tsunami de destitucions, intervencions, supressions i ves a saber què més. Avui, que encara podem, obrim el debat i, sobretot, passi el que passi, intentem que visqui la intel·ligència. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Gabriel. Hi haurà intervenció per part del Govern? No? [[Pausa.]] Continuem el debat amb les intervencions dels representants dels grups parlamentaris per a fixar el seu posicionament, per un temps màxim de trenta minuts per a cada grup. En primer lloc, té la paraula la senyora Inés Arrimadas, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, señores diputados, señoras diputadas, ni el proceso de Kafka era tan kafkiano como el proceso del señor Puigdemont. Esto ya es kafkiano, esto es un ridículo espantoso. Ja n'hi ha prou, president; ja n'hi ha prou. Yo creo que hay millones de personas, millones de catalanes, que están mirando hoy la televisión y que dicen: «Ya se nos ha agotado la paciencia. ¿Hasta dónde se creen ustedes que van a aguantar los catalanes? ¿A usted le parece normal lo que han hecho en el día de hoy? ¿A usted le parece normal la vergüenza que hemos tenido que pasar todos los que queremos a esta institución, los que defendemos a esta institución, los que defendemos la autonomía de Cataluña? [[Veus de fons.]] Ha sido, realmente, señor Puigdemont, lamentable. Y para pararlo de rematar, o sea, para acabarlo de rematar, ¿ni siquiera tiene la decencia de venir aquí y hablarle a los representantes de los catalanes? [[Alguns aplaudiments.]] Pero, ¿cómo puede ser esto? Miren, el otro día, el lunes pasado, hice una rueda de prensa, y al acabar todos los periodistas, que no había pocos, me preguntaron: «¿Tú crees que el presidente Puigdemont irá al Senado? Y yo les dije: «Miren, no lo sé, no suelo hablar mucho, últimamente, con el presidente Puigdemont, pero yo creo que no va a ir al Senado. Me dicen: «¿Cómo no va a ir?, pero si tiene que presentar las alegaciones. Digo: «El presidente Puigdemont es el presidente al que menos le gusta dar la cara del mundo. Usted no quiere debatir nunca, señor president. Usted no fue al Senado, cuando tuvo la oportunidad, ¿por qué?, porque es que el resto de presidentes iban a poder hablar. Usted no fue a la conferencia de presidentes, ¿por qué?, porque es que el resto de presidentes iban a poder hablar. Usted no fue al Congreso, cuando se le invitó, ¿por qué?, porque no le gusta debatir. A nosotros nunca nos hace réplica. El otro día que vino usted a hacer esa declaración de independencia, que luego la suspendió, ni nos hizo la réplica. Le hemos pedido quince veces comparecencia en este Parlament, quince, los grupos de la oposición, para que venga a hablar de diferentes temas, durante esta legislatura. ¿Sabe cuántas veces ha venido? Cero. A usted no le gusta dar la cara, señor president, no le gusta dialogar, no le gusta debatir, no le gusta negociar con quien no sea como usted, con quien no piense como usted. Usted sale, en una rueda de prensa, sin preguntas, lee un texto escrito, como el otro día, y aquí se acabó. O sí, le gusta mucho ir a los mítines de la ANC, de Òmnium; a cuando usted lo tiene todo muy controlado, entonces sí que va, usted. Yo le digo de verdad que, si le quedaba alguna legitimidad para ser presidente de la Generalitat, hoy la ha perdido. Pero le juro que incluso a mí me ha sorprendido que ni siquiera hoy haya salido usted a dar la cara, a explicarle a los catalanes, no a nosotros, a los cientos de miles de catalanes a los que representamos, para explicarnos qué es lo que ha pasado hoy, president. Bueno «hoy, podría explicarnos años; pero con que nos explicara lo que ha pasado hoy, nos conformaríamos. Y me hicieron otra pregunta, el lunes; me dijeron: «¿Tú crees que el presidente Puigdemont convocará elecciones y volverá a la legalidad para..., bueno, para parar todo esto ya? Y le dije: «Mire, no lo sé, pero yo creo que no. ¿Sabe por qué? Porque usted es el presidente de la Generalitat que más oportunidades ha perdido; ha tenido oportunidades de parar todo esto y las ha ido perdiendo una por una. ¿Usted se cree que un presidente de una comunidad autónoma, o de un Land, o de un departamento, o de alguna región de algún país de Europa, hubiera tenido las oportunidades que ha tenido usted de rectificar después de lo que ha hecho, después del desafío a la democracia que usted ha cometido? ¿Usted se cree que la señora Merkel le habría mandado una cartita para preguntarle: «¿Usted realmente declaró la independencia, sí o no?? ¿Usted se cree que la señora Merkel o el señor Macron le hubiera dado a usted esa oportunidad? Yo creo que no. Y creo que hay millones de catalanes que piensan que tampoco. Las oportunidades que usted ha tenido de dialogar, de ir a defender los intereses de los catalanes, de explicar lo que estaba pasando, de intentar buscar una solución, las ha dejado pasar una por una, y la última es la de hoy, de las elecciones. Ha sido un clamor en las últimas horas, president; se lo estaban diciendo muchísima gente, medios afines, editoriales de medios afines: «President, posi les urnes. La única manera de parar todo lo que estaba pasando, y usted lo sabía, era volver a la legalidad, volver al Estatuto de autonomía, devolver la legitimidad a este Parlament, y a la legalidad, y convocar elecciones autonómicas. Y usted, de nuevo, ha evitado el diálogo, porque no quiere dialogar, no sabe dialogar, president Puigdemont –si no, nos haría réplicas; si no, vendría hoy a dar la cara; si no, habría ido al Senado; si no, habría ido a la Conferencia de Presidentes–, y ha dejado de nuevo una oportunidad fantástica de acabar con esto. Nos está haciendo mucho daño, el procés, a Catalunya, president. Usted utiliza mucho el nombre de Cataluña, y a los que más está afectando es a los catalanes. Y le vuelvo a decir una cosa que le he dicho muchas veces: no puede hablar de que el pueblo de Cataluña está unido en una causa, no es verdad; el pueblo de Cataluña está dividido. Y hoy usted ha percibido durante unas horas lo que es recibir algunas críticas de esa parte de la población que tenía puestas tantas esperanzas en usted. No sé si eso le ha hecho cambiar de idea en el último momento. Han sentido el aliento de lo que es el nacionalismo, por una vez, en sus nucas. Pero es que, presidente, no deje, de verdad, de pasar más oportunidades. Todavía está a tiempo –todavía está a tiempo–; todavía está a tiempo de volver a la legalidad y de convocar elecciones. A mí me volverán a preguntar, periodistas, y yo diré: «Tiene tiempo, pero no creo que lo haga. Porque entonces usted dejaría de ser el president Puigdemont, para ser otra persona, para ser otro tipo de presidente. Hoy, lo que hemos visto ya es la gota que ha colmado el vaso. Estamos perdiendo legitimidad y credibilidad a nivel internacional. No se puede hacer esto con la imagen de Cataluña, presidente Puigdemont. No hay derecho a hacerle esto a los catalanes. Y le digo más: incluso a los suyos. Usted ha ilusionado a una parte importante de la población de Cataluña a la que no le va a poder dar lo que a usted le está pidiendo, lo que usted le está prometiendo. Yo no sé si se acuerda, hace unos meses, en esos tiempos en los que pudimos hacer un debate, sin réplicas, como usted hace siempre, y yo le dije: «President Puigdemont, a mí no me van a venir los catalanes a mirarme a los ojos a decirme que les hemos engañado y que les hemos prometido una cosa que no se podía hacer, y que les hemos prometido la arcadia feliz de la independencia y que al final ha quedado en nada. Pero a usted sí que le van a venir a pedirle explicaciones. Se lo dije hace meses. Y creo que hoy ha intuido un poquito de lo que se le viene encima, señor Puigdemont, porque, por mucho que usted siga prometiendo cosas, nada de lo que usted ha prometido a toda esa gente que se ha ilusionado legítimamente va a poder llevarse a cabo. Y lo que es peor, usted se ha cargado la autonomía de Cataluña. Es que queremos recuperarla. Usted no respeta el Parlament de Catalunya. ¡Si no quiere ni hablar con los representantes legítimos de la oposición, que representamos a más catalanes que ustedes! Usted ni siquiera defiende a los catalanes en aquellos ámbitos de diálogo y de negociación, como es la Conferencia de Presidentes. Qué pena que nuestro presidente no pueda ir a hablar de mejorar las infraestructuras para Cataluña o de mejorar un sistema de financiación. Si es que usted no ha querido ir. No le gusta debatir, no le gusta dialogar. Es el presidente que más ha hablado de diálogo y el que menos lo ha ejercido. A usted le gusta el monólogo: leer un discurso, un monólogo, y que no le hagan preguntas; no debatir. No puede apelar al diálogo el presidente que menos ha dialogado de la historia democrática de Cataluña. Y ustedes han ido contra el Estatuto de Cataluña, contra el Consell de Garanties Estatutàries, contra el Reglamento de este Parlament, contra los letrados de este Parlament. Ha ido contra las bases de la democracia, señor Puigdemont. Por cierto, este Parlament, que se vuelve a abrir únicamente para hablar del monotema. ¿Sabe cuántas semanas lleva usted sin someterse a control, señor president?, que eso es otra muestra de que le gusta muy poquito dar la cara. Ocho semanas; siete semanas y algo. No hay ningún presidente que no esté en funciones..., porque cuando un gobierno está en funciones es normal que no haya sesiones de control, pero que se supone que esté trabajando, que se suponga que esté trabajando, que lleve dos meses sin someterse a una sesión de control. Es que ya, por dignidad, usted debería pedirle a la presidenta que le deje someterse a una sesión de control, president, por dignidad personal. Pero ¿qué pasa? Que a usted no le gusta dialogar, a usted no le gusta debatir, a usted no le gusta dar la cara. Y por eso en este Parlamento le digo que no nos han permitido debatir sobre la Ley de presupuestos, que ya deberían haberla llevado al Parlament, el proyecto de ley; no nos han permitido hacer un debate de política general –¿por qué?, porque a usted no le gusta dialogar, señor Puigdemont–; no nos han permitido hacer comisiones. Mire, le voy a comentar una anécdota. El otro día estábamos en una carpa de Cornellà y se nos acercó un señor muy mayor que había visto que había allí una carpa de un partido; yo creo que ni sabría de qué partido éramos. Se nos acercó a preguntar que cuándo iba a acabar todo esto ya, que todo el día estaban hablando en la tele de independencia; que llevaba cinco meses esperando a que le pusieran un marcapasos; que lo que quería es que le llamaran para ver cuándo le iban a intervenir para ponerle el marcapasos. ¿Sabe lo que pasó, señor Puigdemont? Que le podría haber dicho que la Comisión de Salud del Parlament lleva sin reunirse desde julio pasado porque la presidenta de esta comisión es una diputada de Esquerra Republicana que no ha tenido la decencia de querer convocar la Comisión de Salud desde julio. [[Aplaudiments.]] Pero no se lo dije, porque se me caía la cara de vergüenza de tener que explicarle a ese hombre que en el Parlament de Catalunya lleva sin hablarse de salud en la comisión desde julio porque es que están ustedes muy preocupados, muy preocupados con el monotema. Yo..., a mí se me caía la cara de vergüenza, y eso que tengo al único grupo parlamentario que tiene un médico de la salud pública en la Comisión de Salud, y que tenemos propuestas de resolución desde hace muchísimos meses colgadas, y que somos el grupo de la oposición que más propuestas sociales presentamos. Imagínese, si a mí se me cae la cara de vergüenza, no me quiero ni imaginar lo que me pasaría si yo estuviera en su lugar, señor Puigdemont. Me parece que la situación social es muy grave. Yo no sé si usted es consciente..., espero que no sea consciente de lo que está provocando en la sociedad catalana, porque sería todavía más grave que lo hiciera a conciencia. Pero ustedes no quieren hablar de otro tema que no sea el monotema, que no sea el monotema en el que ustedes llevan viviendo años –años. No dejan hablar, no nos dejan trabajar sobre otras cuestiones. Y no tienen nada más que ofrecer a los catalanes que hablar de esto. El victimismo. Hoy hacemos un pleno que se podría titular «victimismo. ¿Cómo gestionamos? No. ¿Cuáles son los errores que también han cometido ustedes? No. ¿Cómo podemos rectificar esta situación? ¿Cómo podemos intentar buscar una solución entre todos? Porque, presidente Puigdemont, todavía estamos a tiempo de buscar una solución. Pero eso, a usted, no le interesa. Usted quiere el conflicto, el victimismo, la treta, la artimaña, el teatro. Pero, le digo, con eso no se construye un futuro de una sociedad. Porque el victimismo puede dar muchas cosas, pero nunca –nunca– puede dar una estrategia de victoria, una estrategia ganadora. Hoy estamos haciendo un pleno sobre algo que ustedes querían, señores de Esquerra Republicana. Ustedes están encantados con el artículo 155. Le leo literalmente lo que dijo el señor Tardà en el año 2012: «L'aplicació del 155 ens aniria de conya. ¿Por qué? Pues porque así el victimismo, que es de lo único de lo que ustedes se alimentan, evidentemente, crecería. Nosotros hemos puesto una condición muy clara, y es dar la voz a los catalanes, dar la oportunidad a los catalanes de elegir, de nuevo, un nuevo gobierno, con unas nuevas mayorías y un nuevo proyecto para Cataluña. Creemos sinceramente que es la única salida: las elecciones. Y nos encantaría que las convocara usted, presidente Puigdemont. Pero, si le vuelvo a decir la verdad, no tengo ninguna esperanza de que usted vuelva a la legalidad, reconozca que se ha equivocado –no pasa nada en la vida por reconocer que se ha equivocado, incluso cuando se ha equivocado tanto durante tanto tiempo y de manera tan grave como usted–..., y convocar elecciones autonómicas. Pero no lo va a hacer; porque antes de pensar en Cataluña y en los catalanes, está pensando..., bueno, o en su casa o en su partido –su casa política, quiero decir–, en su proyecto, en su idea. Pero eso no es pensar en los catalanes. Usted ha dividido en dos a la sociedad catalana y va a conseguir defraudar, mentir y enfadar a las dos mitades. Y eso va a tener mucho mérito pero va a ser muy peligroso. Yo le digo, señor Puigdemont, necesitamos urnas en Cataluña para solucionar esto. Necesitamos urnas de las elecciones. Pero con garantías, no esas urnas que ponen ustedes y que se puede votar tres o cuatro veces. Y estamos a tiempo todavía de hacerlo, pero usted, lamentablemente, volverá a ser el mismo señor Puigdemont que no quiere dialogar y volverá a ser el mismo señor Puigdemont que no quiere aprovechar las oportunidades. Nunca un gobierno de la Generalitat hizo tanto daño a Cataluña como le han hecho ustedes. En el ámbito económico, me parece que es que no hay discusión, por mucho negacionismo que ustedes intenten vender en medios catalanes: más de mil quinientas empresas se han marchado en las últimas semanas; la creación de empresas en Cataluña ha bajado un 34 por ciento en el mes de septiembre, y el capital invertido baja un 70 por ciento; las bajadas en turismo..., en los datos de los grandes turoperadores, han bajado de manera estrepitosa, como no se recuerda en un mes de septiembre. Podemos seguir hablando de la pérdida de oportunidades, pero para mí lo más grave es la fractura social y la factura que esto va a tener para la sociedad catalana, porque esas son menos tangibles, pero los enfrentamientos entre familiares, entre amigos y entre compañeros de trabajo que ustedes han generado va a tardarse años en revertir. Pero quizás a ustedes no les importa, porque cuando ustedes hablan de «pueblo de Cataluña solo hablan de una parte del pueblo de Cataluña, que también –también– sufre las consecuencias económicas de sus políticas, por cierto. Hay muchos funcionarios de la función pública que empiezan a pedir traslados al resto de España, sobre todo de cuerpos estatales. Hay muchísimas personas –muchísimas personas– que no pueden conciliar el sueño, señor Puigdemont. No sé si a usted le pasa –no sé si a usted le pasa–; si le paran por la calle y le explican cómo hay mucha gente que está muy preocupada con lo que está pasando en Cataluña. Usted está robando el sueño, la tranquilidad y la felicidad a millones de catalanes. Y lo negará, porque saldrá aquí y negará... Usted ha negado la realidad; el señor Junqueras dijo el otro día que no pasaba nada porque se han ido solo el 1 por ciento de las empresas, como si el quiosco de la esquina fuera lo mismo «la Caixa. «No pasa nada, ustedes seguirán en su negacionismo. Pero me parece sinceramente que cada vez convencen a menos personas –cada vez convencen a menos personas. Y a nivel internacional, ¿qué decirles? No tienen ni un solo apoyo internacional, a pesar de todo lo que ha trabajado el pobre señor Romeva y a pesar todo lo que hemos puesto los catalanes de nuestro bolsillo, ¿eh?, para pagarles a ustedes la fiesta internacional. No han conseguido ningún apoyo internacional. ¿No les hace eso..., no les hace reflexionar? ¿No les da qué pensar, de que puede ser que se estén equivocando, presidente Puigdemont? Que todos los sentimientos..., las ideologías son legítimas, todos los proyectos son válidos en democracia, caben en una democracia plural como la nuestra, pero quizás se están equivocando ustedes. ¿No lo ha pensado, señor Puigdemont? ¿No escucha el clamor de las últimas semanas en Cataluña para que usted no lleve a Cataluña a un abismo, para que usted intente buscar una salida razonable? Y le digo más, señor Puigdemont, volver a la legalidad y convocar elecciones en Cataluña era una salida digna, era una salida digna para usted, era una salida democrática, era una salida limpia. Y usted la ha dejado pasar. Insisto: todavía le quedan algunas horas para hacerlo, pero pocas esperanzas tenemos de que pueda recapacitar. Usted se presentó a las elecciones..., bueno, por cierto, no encabezaba ningunas elecciones; por tanto, cuando el señor Corominas decía «un gobierno elegido por las urnas, sí, bueno, pero el presidente no mucho, porque iba de número tres por Girona, si no recuerdo mal, o cuatro, no me acuerdo. Pero yo creo que es hora de tener un presidente o presidenta que sí que hayan votado los catalanes, que sí que se presente para liderar una lista electoral. Creo yo que ha llegado también la hora en Cataluña de que volvamos también en eso a la normalidad. No digo que usted no sea un presidente legítimamente elegido por este Parlament, pero usted no se presentó como candidato a una lista electoral; usted fue elegido digitalmente, es decir, a dedo –a dedo–, por el presidente Mas. Cataluña no será independiente, señor Puigdemont, pero será menos rica gracias a ustedes; Cataluña no será independiente, pero será menos abierta gracias a sus políticas; Cataluña no será independiente, pero será menos segura gracias a sus locuras, y Cataluña no será independiente, pero será menos cohesionada gracias a la fractura social que ustedes han generado. Yo le digo: la sociedad catalana se enfrenta en los próximos años a problemas y a retos muy importantes a los que ustedes no saben cómo reaccionar. Tenemos la precariedad laboral; tenemos contaminación, que ni siquiera se sabe cómo se va a gestionar, y hemos trabajado mucho en estos temas en la Comisión de Territorio; tenemos la lista en dependencia más larga de toda España después de las Islas Canarias; tenemos listas de espera en sanidad que podrían hacer enrojecerse a cualquiera que está trabajando en la salud pública, señor Puigdemont; tenemos una de las natalidades más bajas del mundo, que nos hace preguntarnos cómo vamos a sostener nuestro sistema social. Pero a ustedes estos problemas no les importan. O peor, dicen: «No, la culpa de todo es de los murcianos, de los andaluces, de los gallegos..., porque... [[Forta remor de veus.]] Sí, sí; ese es su proyecto, sí. Su solución...
Silenci, si us plau.
...su solución mágica consiste en decirle a los catalanes que, si dejamos de vivir en el mismo país con los murcianos y con los madrileños, vamos a poder solucionar de golpe todas estas situaciones y todos estos problemas. Sí. La desigualdad entre hombres y mujeres: hombre, si nos quitamos de en medio a los onubenses, seguro que lo conseguimos. Sí, hombre. La innovación en las universidades y la transferencia tecnológica, que es el talón de Aquiles de la innovación en Cataluña: hombre, si nos separamos de los valencianos, dónde va a parar, va a ir como un tiro, eso de la transferencia tecnológica. La epidemia de obesidad infantil: hombre, si dejamos de vivir en el mismo país con los gallegos, seguro –seguro– que eso mejora. Parece cómico –parece cómico–, y lo es, pero es que su proyecto es así de cómico, su proyecto de futuro supone ofrecer que la solución a todo es dejar de ser españoles y dejar de vivir con el resto de España en el mismo proyecto. Y, por supuesto, salir de la Unión Europea: que dónde va a parar las herramientas que tiene un gobierno para luchar contra todos estos retos fuera de la Unión Europea..., que dentro. O la seguridad con el terrorismo yihadista internacional: hombre, fuera de la Unión Europea y fuera de España, seguro que estamos más protegidos para luchar contra una amenaza global, real, en la que está inmersa toda Europa y todo el mundo occidental. Bueno, en realidad todo el mundo donde se sufre el terrorismo, donde se sufren atentados terroristas. La única opción, realmente, es cambiarles en el Gobierno. Y le digo más: ustedes vienen aquí con una falsa unanimidad que no tienen. Ustedes intentan aquí vendernos una moto de que esto es lo único que podían hacer, de que en esto está todo el Gobierno unido y todo el grupo parlamentario unido, y permítame que diga que no es así. Y usted quizás es el primero que lo sabe. Por tanto, no venda unanimidad, porque no tiene ni siquiera unanimidad en su Gobierno y en su grupo parlamentario. ¿Cómo no va a haber –cómo no va a haber– fractura social en la calle si ni siquiera ustedes tienen cohesión dentro de su propio Gobierno y de su propio grupo parlamentario para declarar la independencia o para seguir en este sinsentido sin tener una salida digna, democrática, que es convocar elecciones autonómicas en Cataluña y dar la voz a los catalanes? Pero, eso sí, estas elecciones tienen que convocarse con garantías, tienen que convocarse según la normativa aplicable, no una que aprueben ustedes por la noche, aquí, con nocturnidad y alevosía; una ley electoral como la que está vigente en Cataluña, que es la que a ustedes les gusta mucho aplicar, porque ya saben que les da una sobrerrepresentación parlamentaria que no tienen después en votos en la calle. Las elecciones, señor Puigdemont, no sé si las convocará usted o las tendrá que convocar a partir de la Constitución española; pero le digo que las urnas van a llegar, le guste a usted o no. Las urnas, a lo que usted tiene mucho miedo, porque no se atreve quizás a ponerlas, que son las urnas con garantías, las urnas en las que ustedes no saben el resultado antes de que se produzca, las urnas con una junta electoral de verdad, independiente, y no que nombran ustedes a dedo aquí a las dos de mañana, esas urnas les dan mucho miedo –mucho miedo. Y le digo ya: si tuviéramos una ley electoral con que los ciudadanos de Hospitalet o de Cornellà tuvieran el mismo peso que los ciudadanos de otros pueblos de Cataluña, ya no le digo yo el miedo que les darían las elecciones en Cataluña, no le digo ya el miedo que les darían, las elecciones. [[Aplaudiments.]] Ustedes ya no tienen nada más que ofrecer a los catalanes, ni siquiera a la gente que legítimamente ha apostado por la independencia, señor Puigdemont. Y yo se lo he dicho muchas veces: nosotros respetamos a todos los catalanes, respetamos a todas las opciones políticas... Por cierto, me gustaría saber –no sé si usted hablará hoy o mañana– qué piensa de que se empiece a declarar persona non grata a la gente por sus ideas en Cataluña, señor Puigdemont. ¿Qué le parece a usted esto? [[Remor de veus i aplaudiments.]] ¿Qué le parece? Le voy a dar un ejemplo. Me encantaría, no sé si ahora en el Parlament o mañana en una rueda de prensa, que usted dijera qué le parece que sus concejales, de su partido, en Llavaneres, señor Puigdemont, los concejales de sus partidos en Llavaneres y los concejales del señor Junqueras, los que apuestan tanto por el diálogo [[veus de fons]] y son tan pacíficos...
Silenci, si us plau...
...y son tan pacíficos... No se ponga nervioso, señor Romeva...
...silenci.
...no se ponga nervioso. Es que quiero que me conteste el señor president, aunque sea con un gesto: ¿le parece bien que sus concejales en Llavaneres me declaren persona non grata por cómo pienso? ¿Le parece bien? [[Veus de fons.]] ¿Eh? [[Aplaudiments.]]
Si us plau...
¿Le parece bien?
Silenci, si us plau.
¿Esa es la Cataluña que usted quiere construir, señor Puigdemont, en la que sus concejales...? No le digo de otros partidos, ni siquiera le digo lo que hacen sus socios de Gobierno ahora: sus concejales nos han declarado persona non grata por nuestras ideas. No porque yo haya dicho nada malo de Llavaneres o porque yo le haya hecho nada malo a Llavaneres: porque pienso como pienso. ¿Usted sabe lo que significa eso, señor Puigdemont? Que no me están declarando a mí persona non grata: están declarando persona non grata a 730.000 personas que nos han votado en las elecciones. [[Aplaudiments.]] Si no le parece bien, si no le parece bien que en esta Cataluña abierta al diálogo se declare, su partido declare persona non grata a la gente por sus ideologías, tiene una oportunidad magnífica para salir aquí y decir: «Mire, no estoy de acuerdo. No estoy de acuerdo con lo que están haciendo mis concejales en Llavaneres, y tomaremos medidas. Pero, ¿sabe qué pasa, señor Puigdemont? Que usted tampoco va a hacer eso. Porque a usted ya le parece bien que se nos declare persona non grata. ¿Sabe qué pasó en Llavaneres? Que la segunda fuerza política –la segunda fuerza política– en las elecciones autonómicas fue Ciudadanos. ¿Qué mensaje cree que ustedes mandan a la ciudadanía? Que los que votaron a Ciudadanos, ¿qué?: ¿que son menos ciudadanos de Llavaneres? ¿Qué es lo que hay detrás de todo esto? Si no le parece bien, dígalo. Esa es la Cataluña que ustedes están construyendo, la Cataluña del nacionalismo. Pero, por suerte, vamos a poder dar una alternativa con urnas. Vamos a poder dar una alternativa con urnas. No tenga miedo a poner las urnas, señor Puigdemont. President, posi les urnes: les de veritat, les que tenen garanties, les que no poden dir, vostès, quants vots hi haurà. Aquestes urnes a mi em sembla que a vostè li fan molta, molta por. Y yo creo, sinceramente, que vamos a conseguir una nueva Cataluña, una nueva etapa. Su etapa en Cataluña ha acabado, el procés ha acabado, y lo peor es que usted no lo va a parar. El procés va a acabar porque va a acabar por sí mismo, no porque usted haya tenido la valentía, la inteligencia y la dignidad de pararlo. Insisto: todavía está a tiempo, señor Puigdemont; todavía está a tiempo de convocar elecciones, de volver a la legalidad, de reconocer que se ha equivocado y de cumplir con las sentencias de los tribunales. Todavía está a tiempo, pero no lo va a hacer probablemente. ¿Por qué? Pues, porque no tienen nada más que ofrecer. El victimismo nunca es una estrategia ganadora. Nosotros vamos a conseguir una nueva Cataluña, y la vamos a conseguir ganando en las urnas. Porque no sé si usted pondrá las urnas, yo creo que no, pero tarde o temprano van a llegar las urnas a Cataluña, las urnas de las elecciones. Y le digo una cosa: vamos a salir a ganar –vamos a salir a ganar–, porque hay una mayoría social en Cataluña que está preocupada, harta del procés, está hastiada, está indignada con todo lo que está pasando, de ver cómo se están cargando ustedes la autonomía de Cataluña. Presidente, nunca nadie ha puesto en peligro la autonomía de Cataluña como usted, nunca nadie. Nunca nadie ha respetado tan poco la oposición de este Parlamento como ha hecho usted, ni a los letrados de la cámara, ni al Estatuto de autonomía, ni al Consell de Garanties Estatutàries, ni a las resoluciones judiciales, ni a nada. Si usted no viene ni a someterse a las sesiones de control. ¡Qué poco respeto tiene usted por el Parlament! Queremos un president o presidenta que no tenga miedo a dar la cara y hacer debates parlamentarios, que no tenga miedo. [[Aplaudiments.]] Vamos a abrir una nueva etapa política en Cataluña, pero esta vez sin corrupción, esta vez sin 3 por cientos. Por cierto, de las convocatorias de las comparecencias que le hemos pedido al señor Puigdemont, la mayoría de ellas se refieren a ese tema del que usted no quiere hablar nunca, que es la corrupción. Pues, en esa nueva Cataluña para todos que saldrá de las urnas, espero que no sigan gobernando ustedes y espero que se pueda luchar de una vez por todas contra la corrupción. Vamos a conseguir que en esa nueva Cataluña no se lo repartan todo entre cien familias muy cercanas al poder. Vamos a conseguir que las empresas quieran volver a esta Cataluña, no que tengan que huir despavoridas cuando ven las políticas del vicepresidente Junqueras. Queremos una Cataluña donde no se declare a nadie persona non grata por sus ideas. Señor Puigdemont, yo no quiero que a usted le declaren persona non grata, ni a usted ni a ninguno de sus diputados, ni a ninguno de sus concejales, en ningún pueblo de Cataluña ni en ningún pueblo de España. Yo quiero que ustedes puedan ir libremente por cualquier lugar, como catalanes que son. Y ustedes no quieren eso para los que representamos a una mayoría de catalanes. Esa es la imagen y esa es la idea que tienen ustedes de su Cataluña. La nuestra es todo lo contario. La nuestra es una Cataluña donde los amigos, los familiares, los compañeros de trabajo, vuelvan a darse la mano y dejen la tensión que tienen, insoportable, y la fractura social que ustedes han provocado con todo esto. Queremos una Cataluña donde la educación bata récords de calidad y no se enseñe a los niños qué pensar, sino a pensar. Queremos unos medios de comunicación que respeten a todos los catalanes, que respeten la pluralidad política de Cataluña, que sean reflejo de la pluralidad política de Cataluña. Queremos, en definitiva, un gobierno que tenga un proyecto para todos, un proyecto de futuro, un proyecto que hable de empleo, de innovación, de empresas, de servicios sociales, de salud, de infraestructuras, de cómo luchamos contra todos estos retos que les decía antes. Cataluña siempre ha sido una tierra admirada, se lo he dicho muchas veces. Yo he vivido Cataluña desde fuera y desde dentro, y le digo que Cataluña va a volver a ser una tierra admirada. Pero para eso tenemos que cambiar de gobierno. Y les vamos a echar del gobierno con las urnas, señor Puigdemont. [[Aplaudiments.]] Espero que las ponga usted –espero que las ponga usted. Si no las pone usted, evidentemente, vamos a exigir urnas con garantías, urnas donde se pueda votar con tranquilidad, con serenidad, con seguridad, con paz social; unas urnas con una junta electoral imparcial; unas urnas que nos permitan ganar el futuro de nuevo para Cataluña. Y en estos segundos que me quedan le digo que Cataluña va a salir de esta. Y me dirijo directamente a todos los catalanes que están hartos del procés: vamos a salir de esta, vamos a volver a estar unidos todos los catalanes, vamos a volver a ser admirados en el resto de España, vamos a volver a ser noticia a nivel internacional no por las decisiones de la última hora, de si declara la independencia o no el presidente de la Generalitat, sino por los grandes proyectos económicos, sociales, empresariales y de innovación que van a volver a estar presentes en Cataluña, y vamos a volver a conseguir que las empresas quieran volver a Cataluña, no que tengan que huir gracias a las políticas de nuestro maravilloso conseller de Economía. Vamos a conseguir esto y vamos a conseguirlo sin ustedes y, sobre todo, a pesar de ustedes. Muchas gracias. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. A continuació té la paraula el senyor Miquel Iceta, en representació del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora Forcadell. Senyor president, avui vostè ha dubtat, i potser encara dubta, i vull felicitar-lo per la valentia de dubtar. Només vostè pot prendre una decisió transcendent, i ha de calibrar, i només pot fer-ho vostè, quina opció és la millor. Vostè té la clau per acabar la legislatura d'una determinada manera que preservi les institucions d'autogovern que són de tots. Vostè ha de pensar si acabar aquesta legislatura amb una declaració d'independència en les actuals circumstàncies no seria altament perjudicial per a Catalunya. Vostè ha de pensar si desactivar el 155 és el millor que es pot fer. I, per tant, vull reconèixer-li la valentia de dubtar, de dubtar entre convicció i responsabilitat, entre el confort dels partidaris i la millor defensa dels interessos de tots. Soc conscient, o crec ser-ho, de la solitud, la incertesa i les pressions de tota mena que està patint. I precisament per això vull fer-li aquest reconeixement abans d'iniciar una intervenció que en alguns moments pot ser dura però que no voldria en cap cas que fos injusta. Com no ho podem saber del tot, aquest podria ser el darrer Ple de la legislatura, i, per tant, abans d'entrar en matèria volia fer alguns comentaris sobre el balanç de la tasca de govern. I, perdoni, president, amb la mà al cor, des del nostre punt de vista i des del màxim respecte, però aquesta legislatura ha estat un desastre total i absolut. Van començar malament. El candidat a la presidència anava amagat en el quart lloc de la llista de Barcelona. La CUP, llavors, es va negar a investir-lo com a president, i tenia tot el dret a fer-ho. I llavors vostè, en segona opció, va esdevenir president, sent el tercer de la llista per Girona. Van dir que les eleccions eren plebiscitàries, però molt pocs de vostès –de fet jo només en recordo un– van gosar admetre que havien perdut el plebiscit en els termes en què vostès mateixos l'havien plantejat. I, perdut el plebiscit, mantenir l'objectiu que s'havien proposat era impossible. En negar-se a acceptar que no tenien prou suport per fer el que s'havien compromès a fer, varen cometre l'error que ha marcat la legislatura. I amb aquests inicis el fracàs era previsible. Tenim avui, crec, senyor president, una societat més dividida, una economia afeblida i un país més aïllat internacionalment. Tot plegat a causa d'un objectiu legítim però equivocat, i una estratègia, des de la nostra opinió, també equivocada. Objectiu i estratègia continguts en aquella resolució del 9 de novembre de 2015, que ja va ser anul·lada pel Tribunal Constitucional, en un dels molts episodis fracassats de la legislatura. El que comença tan malament és impossible que acabi bé. Hem acabat anomenant «estructures d'estat el que són instruments d'administració i de govern, pensant que un nom més solemne potser els donaria més prestància. Hem celebrat tantes jornades històriques que ja n'hem perdut el compte. I som on érem. Perdó: ara mateix estem a punt de caure al precipici. Per no saber, vostès no saben si han declarat o no la independència, si ho faran avui o demà, si ho faran votant o cantant, a l'hemicicle o a l'auditori, si ho faran de debò o que només ho sembli. Sabem que tenen el text preparat, net i polit, i fins i tot signat per setanta-dos membres de la cambra, però, cregui'm, senyor president, almenys en la nostra opinió, com tot el que han fet vostès en aquesta legislatura, agafat amb pinces, fet de pressa i corrents, mal pensat, pitjor executat i mal acabat. Semblen haver oblidat aquell antic eslògan que deia «la feina mal feta no té futur, i també han oblidat que la feina ben feta no té fronteres, perquè vostès estan obsedits en crear-ne una de nova, de frontera, en un gravíssim error. Cap àmbit de govern ha suposat cap innovació o cap avenç tangible. Potser ho serà, i així ho esperem, la renda garantida de ciutadania, però no gaire res més. El procés ha absorbit temps i energies, ha malbaratat recursos i no ens ha fet avançar ni un mil·límetre, ni com a país ni com a societat. I el país i tots nosaltres, senyor president, fem cara d'esgotats. Tant que ens agradava llegir premsa estrangera parlant bé de Catalunya, i ara girem els ulls per no haver de llegir editorials de Le Monde o del Wall Street Journal que ens avergonyeixen, que són dos dels darrers que he llegit que, la veritat, no m'ha agradat haver de llegir. I sé que alguns ja deuen estar pensant que m'han de retreure que no faci crítiques al PP, però és que el nostre país no millorarà en res si no som capaços de fer primer el nostre propi examen de consciència. Els pecats del PP –i en Xavier García Albiol em perdonarà–, com tothom sap, no tenen perdó de Déu. [[Rialles.]] Però nosaltres hem de centrar-nos en el que és la nostra responsabilitat, no fer el joc de derivar sempre responsabilitats a uns tercers, sempre dolents, sempre malvats, que són els que expliquen les males notícies quan arriben. Nosaltres tenim un gran país, però hem tingut, senyor president, un pèssim govern, i això es paga. Un pèssim govern que es va equivocar en la tria de prioritats, que ha estat incapaç de corregir errors que resultaven del tot evidents, que cercava el xoc de trens, fins que l'ha trobat, deixant d'obtenir millores i resultats concrets que tant haguessin pogut beneficiar la ciutadania. President, jo li demano que compleixi almenys una de les promeses electorals. Van dir que només s'hi estarien divuit mesos; ja han passat amb escreix. Convoqui, doncs, les eleccions i que els ciutadans i ciutadanes de Catalunya, si així ho volen, puguin triar un altre rumb i un altre equip. Però, certament, avui hem vingut a parlar de la possible aplicació de l'article 155 de la Constitució, aquell article que ha de permetre obligar una comunitat autònoma a retornar a la legalitat quan de forma conscient o inconscient l'ha vulnerat. I pel que fa al nostre cas, des del nostre punt de vista, senyor president, sortir de la legalitat ha estat una actuació premeditada. De fet, la declaració, la resolució del 9 de novembre de 2015 així ho assenyalava. I vostès avui volen que parlem de les conseqüències d'aquest article, però em sembla que voldrien que n'oblidéssim les causes, i jo no penso fer-ho. Vostès saben, han de saber perfectament per què existeix el risc avui que s'apliqui a partir de demà l'article 155. L'origen no és altre que l'aprovació els dies 6 i 7 de setembre de la Llei del referèndum d'autodeterminació i de la Llei de transitorietat jurídica i fundacional de la república. Dues lleis aprovades de pressa i corrents, vulnerant el Reglament de la cambra, trepitjant els drets de l'oposició, liquidant l'Estatut d'autonomia, incomplint la Constitució i desobeint el Tribunal Constitucional. Ho van dir els lletrats de la cambra, que avui sembla que ens els tornarem tots a escoltar perquè han fet un dictamen molt crític sobre el contingut de la proposta concreta de l'aplicació de l'article 155 que el Govern del Partit Popular ha fet per tal que el Senat l'autoritzi. Però ja m'hauria agradat a mi que haguessin fet cas dels lletrats en aquell Ple de trista memòria. Ara tot són facilitats per accedir a l'informe sobre el 155, llavors tot eren dificultats per conèixer el criteri dels lletrats sobre l'abús que vostès van perpetrar. Tampoc van voler conèixer el parer del Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya sobre les dues lleis. Avui voldran que tots coneguem el criteri del Consell de Garanties Estatutàries sobre l'aplicació del 155. Però és que el Consell de Garanties, davant d'aquesta vulneració que estic denunciant, del Reglament de la cambra, i davant de l'atropellament dels drets de l'oposició, ens va assenyalar el camí de recórrer al Tribunal Constitucional. Per cert, també ho ha fet el Síndic de Greuges en resposta a un escrit sobre aquesta qüestió que li hem adreçat. Mai no hauria pensat que els meus drets com a diputat estarien millor defensats per una institució d'àmbit estatal que no pas per les mateixes institucions catalanes. Vostès van aprovar dues lleis que sabien perfectament que s'escapaven de les competències d'aquest Parlament. I, per cert, van liquidar l'Estatut amb setanta-dos vots quan per reformar-lo en calen noranta. Que també és la manera que tenen d'esquivar una gran veritat, i és que el problema no només el tenim amb el Govern espanyol, el problema el tenim entre nosaltres mateixos, els catalans, perquè no hi ha prou acord entre nosaltres per afrontar grans reformes i encara menys, des del meu punt de vista, la independència. Aquestes dues lleis han estat, lògicament, suspeses pel Tribunal Constitucional, i la primera d'elles definitivament anul·lada; l'altra ho serà també, sens dubte, com vostès saben perfectament. En aquesta sentència sobre la Llei del referèndum el tribunal manifesta de forma contundent tres tipus de problemes: substantius, competencials i procedimentals. És obvi que la llei que pretenia emparar un referèndum d'autodeterminació atemptava contra la mateixa substància de la Constitució, ni més ni menys que contra el seu article segon. És obvi que un parlament autònom, autonòmic no pot regular un referèndum, com ja sabíem per anteriors sentències del Tribunal Constitucional, i fins i tot ens ho havia dit el Consell de Garanties Estatutàries amb motiu de l'aprovació dels pressupostos d'enguany. És obvi que per assolir el seu objectiu varen saltar-se de mala manera els procediments. Un conseller va gosar dir: «No es va fer prou bé. I vostè mateix en una ocasió va dir: «No teníem altra manera de fer-ho. Bé, crec que la sinceritat, en aquest cas, no se li pot negar. Però malgrat que la Llei del referèndum havia estat suspesa, vostès van voler organitzar la jornada de l'1 de l'octubre. Una jornada que en cap cas era el referèndum efectiu, vinculant i amb garanties al que vostès –i vostè, en primera persona– s'havien compromès. Fins i tot els seus convidats internacionals així ho van fer constar. El que no pot ser, no pot ser, i a més és impossible. Era una jornada viciada d'origen –viciada jurídicament, ja m'entén– i dificultada per l'acció dels poders de l'Estat que van intentar d'impedir la seva celebració. En aquest sentit vàrem lamentar i condemnar accions policials desproporcionades contra persones en l'intent d'evitar que poguessin participar en aquell acte de votació. I després vostès han volgut extreure de la jornada de l'1 d'octubre un pretès mandat democràtic que els habilitaria a declarar la independència i obrir un procés constituent, sense cap reconeixement internacional i sense cap suport. Miri, no era legal, no. No podien fer-ho, no. Però, des del meu punt de vista, la raó fonamental per la qual no poden procedir com pretenen fer-ho és que no tenen una majoria de la societat que ho avali. Poden mirar vostès els resultats de la consulta del 9 de novembre de 2014 i veure com els que van votar «sí, sí sumen 1.861.753 persones, poden veure com els votants de Junts pel Sí i la CUP sumats a les eleccions de setembre del 2015 són 1.966.508 persones, o com segons les dades proporcionades per vostès mateixos els votants del «sí de l'1 d'octubre són 2.020.144 persones. En són molts i, com sempre he dit, els respectem absolutament un a un i tots junts, però no són majoria. El cens electoral a les eleccions electorals del 2015 era de 5.510.853, el «sí a la independència no arriba al 50 per cent. Una minoria, per nombrosa que sigui, no pot imposar-se a la majoria, i més en el cas d'una decisió que requeriria, en opinió de molts i també en la meva opinió, una majoria àmplia, per la gran transcendència que té la decisió i pel seu caràcter irreversible. Quan vostès feien alegres i feliços els seus fulls de ruta, ens prometien a tots, independentistes o no, gairebé el paradís a la terra: una república, un nou país. Quan algú els deia que els bancs i les grans empreses es veurien obligades a marxar, vostès alçaven el crit al cel i deien que fèiem el discurs de la por. Si m'ho permet, president, que santa Llúcia els conservi la vista, i a ser possible els l'augmenti, perquè quin desastre: els dos bancs, sis de les set empreses catalanes que cotitzen a l'IBEX i més de 1.300 empreses més. El vicepresident ens diu que no patim, que al cap i a la fi se n'han quedat moltes més i que aquestes potser tornaran. Miri, a qui volen enganyar? Estem parlant de moltes empreses, però en concret de les quaranta més grans, que han marxat. Facturen per valor de 65.000 milions d'euros, la qual cosa representa el 30 per cent del PIB català. I, per tant, jo els demano: no ho minimitzin, no insultin la intel·ligència dels catalans. Certament, han canviat les seves seus socials, però no l'activitat i l'ocupació. Però sabem que després de moure la seu social, moltes poden acabar movent la seu fiscal i més endavant part de la seva activitat. Qualsevol responsable polític sap que cal tenir activitat real al lloc en el que es té la seu social, i que Hisenda vigila especialment aquest aspecte. I el procés en aquest cas sí que és conegut: primer canvia la seu social, després l'alta direcció, després els serveis centrals i qui sap què més. En definitiva, els millors llocs de treball, els millor remunerats i els que prenen les decisions estratègiques. Sabem que a altres països processos similars han estat irreversibles, com ho mostra l'exemple de les empreses amb seu a Montreal que van marxar a Toronto i que ja no van tornar. Quebec no és independent, però ha perdut pes econòmic, i, per tant, una mala notícia que perjudica el conjunt de la població quebequesa. Mirin, no és una bona manera de reduir el nostre dèficit fiscal sobre la base d'empobrir la nostra economia. Per tant, l'hi dic amb cordialitat però amb fermesa: és millor que marxi aquest Govern que no que marxin les empreses. També ens van dir que el món ens mirava i ens esperava, però des que el procés es va radicalitzar i es va accelerar hem pogut observar com les institucions europees i els governs dels països europeus desaconsellaven amb fermesa moviments unilaterals i il·legals, tot considerant que el progrés d'Europa necessita més integració i no desintegració, més connexió i no més desconnexions i encara menys assentar un precedent. També ens van dir que el procés assegurava la convivència i que el referèndum que volia organitzar n'era la màxima garantia. Vostè mateix, senyor president, ha fet públiques reflexions sobre la necessitat de mantenir la convivència i d'evitar la fractura social, i són reflexions que compartim al cent per cent. Però malauradament, president, avui no podem negar la divisió i l'esquerda –a mi no m'agrada dir «fractura, no m'agrada dir «ruptura, perquè sembla que estàs fent referència a una cosa irreversible–, però una ferida social és difícil de guarir. Un amic meu, sorneguer, em va dir: «Un dels grans èxits de l'independentisme és que mai hem vist tantes banderes espanyoles a Barcelona. En fi, prengui-s'ho com..., literalment. Però és veritat que els processos de polarització acaben aixecant diferències i acaben produint aquestes esquerdes que després poden tenir conseqüències que ningú diu voler. La realitat pot ser tossuda, però és la realitat. El disseny d'un món sense gravetat és possible, però en el nostre món la llei de la gravetat és ineluctable. Vostès volen que parlem de les conseqüències de l'article 155, però volen escamotejar-ne les causes. I tampoc sembla –i dic «sembla– que estiguin disposats a que parlem de com impedir l'aprovació, per part del Senat, de l'autorització demanada pel Govern de l'Estat. Avui vostè, president, no hauria de ser aquí –que se m'entengui bé, físicament, em refereixo que anés a un altre lloc, eh?; no..., ja sé que a vegades... No, jo crec que aquest Ple no s'hauria hagut de celebrar avui i potser tampoc demà, president. A nosaltres ens hauria agradat veure'l avui –fins i tot, acompanyar-lo, si hagués calgut– al Senat. Des del primer debat de la legislatura, el 9 de novembre de 2015, els anem advertint sobre els riscos de posar les institucions catalanes fora de la llei. Normalment ho fem recordant que les institucions són de tots; Catalunya som tots i la Generalitat és de tots. I és per això que creiem que vostè hauria hagut d'anar al Senat a defensar les institucions d'autogovern i també, si fos el cas –que ens agradaria que així fos–, a demanar i oferir un diàleg polític. Em podrà dir que portem cinc anys sense diàleg i potser, aquest entorn, aquest moment no era el més propici, i no tindria arguments per rebatre'l, president, si em digués això. Però això no és raó suficient, des del nostre punt de vista, per defugir la seva responsabilitat com a president de la Generalitat de Catalunya. Com va dir Lincoln, diu: «Encara que sigui probable que perdis la batalla, això no t'ha de dissuadir per recolzar una causa que creus justa. I, per cert, president, recordeu que us vaig demanar per carta que ens rebéssiu als presidents dels grups parlamentaris abans de respondre per segona vegada el requeriment que li feia el Govern d'Espanya abans de demanar l'autorització del Senat per aplicar l'article 155. Ho vaig fer perquè creia que vostè tenia l'obligació de compartir amb nosaltres informació i criteris sobre una qüestió tan transcendental. La presidència de la Generalitat és una institució en si mateixa i ha d'assegurar la representació política i institucional del conjunt de la ciutadania. I, per tant, jo creia que abans de respondre aquell requeriment vostè estava obligat a conèixer les nostres respectives opinions. Em podrà dir, president, que prou que les coneixia, i tampoc li podria rebatre. La decisió final, en tot cas, era seva, mai no l'hi he discutit. Però en un tema que posava en risc les nostres institucions d'autogovern, el nostre model econòmic i la convivència, valia la pena que vostè ens hagués consultat, però vostè va decidir no fer-ho. El requeriment no semblava, en principi, tan difícil de respondre. Era potser difícil de llegir, però de respondre no. Es tractava de dir per escrit, de la forma més clara i entenedora possible, si vostè o el Govern o el Parlament havien declarat la independència en la sessió del passat 10 d'octubre. Recordo clarament aquell debat, va ser un debat interessant, sorprenent des d'algun punt de vista. He llegit les transcripcions i fins i tot he anat a consultar l'acta de la sessió, que no se m'hagués escapat algun detall. Allà no es va prendre cap acord. Per tant, ningú no pot dir que el Parlament de Catalunya, ni el Govern, ni el seu president han declarat la independència, ni aquell dia ni els dies que han seguit, ni en la seva compareixença amb motiu de l'1 d'octubre, ni en la seva compareixença de diumenge passat, ni tampoc en la que ha fet aquesta tarda. Ja sé que algú em dirà «qui ets tu per dir què ha dit o què no ha dit el president?, però expresso la meva opinió. I crec que, en aquest cas, no és anecdòtic tot plegat, perquè d'això estem parlant. Pels motius que sigui, vostè va evitar respondre clarament, i en la segona carta va tenir la sinceritat de dir «no s'ha votat la independència, però pot passar en qualsevol moment. Jo crec que tanta sinceritat pot honorar-lo des del punt de vista personal, però, des del punt de vista polític, va ser un absolut desastre. Perquè llegida per altres, potser no amb els seus ulls ni amb la seva mentalitat, van entendre que se situava sobre la taula una amenaça que no podien suportar. El paper ho aguanta tot, però les persones, no. Com vol, doncs, en aquesta circumstància, que no s'apliqui l'article 155? Perquè vostè en les seves cartes també feia el que és legítim com a posició política, però que l'altra part –permeti'm que parli així– ho considerava de forma molt diferent. Vostè deduïa un mandat democràtic d'un referèndum que l'altra banda i jo considerem il·legal, convocat d'acord amb una llei que havia estat suspesa pel Tribunal Constitucional i que, ho torno a dir, ningú en el món ha avalat. Com vol, en aquesta circumstància, que el Govern d'Espanya no demani l'aplicació de l'article 155? Però vostè encara té l'oportunitat d'evitar que s'apliqui aquest article. Pot fer almenys dues coses, i segur que moltes més que jo no arribo a imaginar; una: convocar les eleccions al Parlament de Catalunya, d'acord amb la legalitat vigent; entre altres coses perquè si convoca les eleccions al Parlament, d'acord amb la legalitat vigent, tal com han fet tots els seus predecessors –fins i tot l'anterior, que parlava d'eleccions plebiscitàries, però les va convocar conforme a la legalitat vigent–, estaria deixant clar, per passiva, que no considera que les previsions de la suspesa Llei de transitorietat jurídica estiguin vigents. Per què? Perquè el procés electoral seria supervisat per la Junta Electoral i no per la Sindicatura Electoral recollida en la Llei de transitorietat. Per tant, vostè, de forma indirecta, estaria demostrant que les institucions catalanes es mantenen en la legalitat. La segona opció, des del meu punt de vista, és més interessant. Vostè podria haver anat al Senat a dir tot el que tingués per convenient, i, a més, afegir dos elements, òbviament si vostè els compartís; el primer: reiterar que la independència, tot i que és el seu legítim objectiu polític, no ha estat ni declarada ni proclamada. Podria afegir que vostè i el Govern que presideix estan disposats a iniciar un diàleg polític per resoldre el problema que tenim entre mans, sense cap mena d'apriorisme. En aquestes condicions és molt probable que el Senat accedís a no posar, efectivament, en marxa el mecanisme del 155 en benefici del diàleg polític. Vostè em podrà dir, i jo no estic en condicions de desmentir-lo: «No en tenim cap garantia. Els socialistes ja hem dit que donaríem suport a aquesta possibilitat, i, fins i tot, hem presentat una esmena en aquest sentit. Una esmena que diu –perdoneu, el llenguatge és, suposo, el que correspon–: «La entrada en vigor de las medidas previstas en el acuerdo del Consejo de Ministros y aprobadas por el Senado se suspenderá si el presidente de la Generalitat de Catalunya, antes de la vigencia de las mismas, hiciera uso de las facultades que le otorga el artículo 66 del Estatuto de autonomía de Cataluña para decretar la disolución anticipada del Parlament y para la convocatoria de elecciones autonómicas que se celebraran conforme a lo establecido en el artículo 56 del Estatuto de autonomía de Cataluña, en la disposición transitoria IV del Estatuto de autonomía de Cataluña, de 1979 –aquí es deuen haver equivocat, o potser no– «y las normas correspondientes a la Ley orgánica del régimen electoral general y las demás disposiciones legales de aplicación. Per tant, si això fos aprovat i vostè volgués, encara té dema per decidir la convocatòria. És la seva decisió. Òbviament, si s'obrís el diàleg polític potser no caldria ni l'aprovació d'aquesta esmena ni del text legal. I si s'obrís el diàleg polític no tindria cap mena de sentit que s'hagués d'aplicar el 155, com tampoc no ho tindria que el seu Govern, de cop i volta, seguís fent passes cap a la independència. Ara faré una pirueta, potser, i vostè me la perdonarà, jo crec, per la relació que ens tenim. He dit: «Vostè podria haver anat. I per què no rectifiquem el temps verbal? Vostè encara pot anar al Senat, pot anar-hi demà. Jo l'hi dic, sé que és difícil, sé que potser després d'haver-li fet l'elogi del dubte ara l'estic convidant a..., en fi, a un episodi molt truculent. Però jo..., si vostè decidís anar-hi jo l'acompanyaria –jo l'acompanyaria. [[Aplaudiments.]] Jo l'acompanyaria sabent que, probablement, el seu discurs no m'agradaria. Segur –segur. No sé si ens n'aniríem fins al Decret de la Nova Planta, fins aquí..., però sé que en el discurs jo hi trobaria alguns elements de discrepància o molts. Però si vostè volgués anar al Senat a demanar i oferir sincerament diàleg polític em trobaria al seu costat. Ja sé que estem sempre en l'últim moment. Sempre estem que no arribem, sempre estem ajornant: «Ara no, una hora o mitja hora, a veure si arriba aquella trucada, aquella carta, aquell gest... Tant de bo haguessin arribat! Però jo no em puc rendir, i crec que vostè tampoc, fins al darrer moment. [[Aplaudiments.]] Vostès tenen amb el Tribunal Constitucional una relació, diríem, conflictiva. Però, escolti'm, el 155 serveix per restaurar la legalitat, per restituir l'Estatut, per recuperar el normal funcionament de les institucions... Això requereix que vostès diguin que hi ha dues lleis que va aprovar aquest Parlament però que no estan vigents. Però, escolti'm, tampoc és tan difícil fer-li cas al Tribunal Constitucional. Si vostès ho fan sovint. Per exemple, recordin que hi havia convocat un ple el 9 d'octubre amb un enunciat. El nostre grup, intentant guanyar un dia, cosa que vam aconseguir, vam recórrer, el Tribunal Constitucional els va dir «aquest Ple amb aquesta formulació no es pot fer, i vostès ho van acceptar. Es va fer el Ple el dia 10 amb un altre enunciat. Bé, vostès també han fet cas quan els han tret un grup parlamentari al Senat, han reclamat al Tribunal Constitucional i els ha donat la raó. Per tant, vostès amb el Tribunal Constitucional, doncs, depèn: «Si ens donen la raó, bé. A vegades no ens la dona, però també li fem cas. Per què no fer-ho aquesta vegada? Vostès tenen el costum sa de recórrer al Tribunal Constitucional quan consideren que les competències de la Generalitat són vulnerades. I estan en el seu dret i fan bé de fer-ho. De fet, m'he mirat les estadístiques i de la meitat dels recursos de les comunitats autònomes..., la meitat són corresponents a la Generalitat de Catalunya. Per tant, escolti'm, el Tribunal Constitucional és el Tribunal Constitucional. Són dotze fills de son pare i de sa mare, idees diferents, dos catalans, un proposat, proposada per Convergència i Unió... Ho dic perquè la desqualificació total, absoluta, general, eterna del Tribunal Constitucional no té gaire sentit. Per cert, sempre que ha fet des de l'any 2013 resolucions sobre Catalunya ho ha fet per unanimitat. També ho ha fet per unanimitat el Consell de Garanties Estatutàries dient que les lleis aprovades els dies 6 i 7 no ho haurien d'haver estat mai. Per tant, si vostè, el seu Govern o la majoria parlamentària en què es sustenta no accepta ja la legalitat constitucional i estatutària l'aplicació del 155 és inevitable. Podem donar-hi, tots plegats, les voltes que vulguem, però els mecanismes..., les constitucions tenen aquest tipus de mecanisme quan alguna comunitat autònoma se salta la llei. És el cas de les constitucions com a mínim d'Àustria, Alemanya, Portugal, Suïssa, Itàlia i els Estats Units. Jo no m'atreveixo a entrar en el detall de l'autorització que es demana. Temps n'hi haurà, i això acabarà al Constitucional, que no sempre dona la raó a una de les parts. No em faci que li recordi la LOAPA, per exemple, on precisament ens vam poder beneficiar d'una figura que ara no existeix, que és el recurs previ. Però aquí estem davant d'un cas molt diferent a l'altre, a l'únic precedent que hi d'aplicació de l'article 155. La Comunitat Autònoma de Canàries volia no aplicar una normativa europea, el Govern d'Espanya l'hi va requerir i, finalment, per la via del diàleg ho van resoldre. Aquí no estem davant d'una vulneració puntual. Aquí estem davant d'una decisió que situa objectivament i de forma volguda les institucions catalanes fora del marc estatutari i constitucional. Per tant, o respectem la legalitat vigent o no, i, si la respectem, i diem «respectar-la, no cal aplicar el 155; si no la respectem, no hi ha més remei i la seva aplicació és inevitable. Acabo, senyor president. Evitar l'aplicació de l'article 155 està en les seves mans i pot comptar amb nosaltres per fer-ho. Anant al Senat a demanar i oferir diàleg o convocant eleccions al Parlament –demà encara té temps– en aplicació de la legalitat estatutària i de la LOREG. I acabo amb una cita de John Kenneth Galbraith –perquè he pensat que avui no he fet cites– que va dir: «Encara que tota la resta vagi malament, sempre ens podem assegurar la immortalitat cometent algun error espectacular. Jo espero que ningú no cometi un error espectacular que pagaríem tots els catalans i les catalanes. President, vostè té la potestat de convocar i fent-ho pot preservar les institucions d'autogovern. L'hi prego, faci-ho. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Iceta. A continuació té la paraula el senyor Lluís Rabell, en nom del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. President, honorables diputats i diputades..., bé, jo crec que tothom és conscient de l'extrema gravetat del moment que vivim. Per primera vegada..., o de la manera més significativa i més clara des que existeix l'autogovern de Catalunya, des de fa quaranta anys, les institucions de la Generalitat estan clarament en perill. Pesa sobre elles l'amenaça d'una intervenció de l'Estat que suposaria la seva suspensió de facto si s'apliqués l'article 155 en els termes establerts pel Consell de Ministres del Govern espanyol. És imperatiu, doncs, pensem, per fidelitat al poble de Catalunya, fer tot allò –tot allò– que estigui a les nostres mans per evitar aquesta desfeta de les seves institucions. I, des d'aquest punt de vista, avui, president, recau sobre vostè una enorme responsabilitat. I som també conscients de la dificultat que això suposa, i hem estat testimonis, al llarg del dia, de les pressions diverses que s'han exercit sobre vostè, però això només fa que subratllar l'abast i la importància d'allò que està en joc; i tots i totes som responsables d'això. Mireu, nosaltres també pensem que no és una bona cosa que no hagi aprofitat, vostè, la possibilitat d'anar a defensar la Generalitat que vostè presideix al Senat. Tots els camps de batalla són necessaris, i nosaltres pensem que la política de les cadires buides és sempre una molt mala política. Nosaltres hem parlat moltes vegades de la gènesi d'aquesta crisi, n'hem parlat a bastament en aquesta cambra, i de la responsabilitat cabdal, és cert, que incumbeix a la dreta espanyola i, concretament, als governs de Rajoy, sords a les demandes de la societat catalana. Però, en aquests moments, en aquests moments cabdals, vostè disposa encara d'alguns ressorts importants per intentar evitar una col·lisió institucional de conseqüències nefastes. I és cert..., que vostè ens n'ha parlat avui a la compareixença, de la insatisfacció de la resposta, de la reacció del Govern en les últimes hores, del Govern espanyol en les últimes hores. Tanmateix, nosaltres li demanem, president, que no defalleixi, que faci servir tots els recursos i les possibilitats que hi ha encara per evitar la catàstrofe. Sabem que, més enllà de les declaracions altisonants d'uns i d'altres, la comunicació mai s'ha interromput entre l'executiu de Rajoy i el seu Govern, el Govern que vostè presideix, i cal agrair als qui han fet d'intermediaris que hagin tractat de teixir ponts i possibilitats de contacte. Perquè si per a Catalunya la suspensió de l'autonomia fora desastrosa, el Govern espanyol tampoc ignora, per la seva banda, les enormes dificultats i riscos de conflictivitat i de fracàs que suposaria iniciar el camí, fins ara inexplorat, del 155. Hi ha, per tant, un interès raonable, i nosaltres en diríem «una necessitat, d'establir, si més no, una treva, de parar màquines, de donar encara una oportunitat al diàleg malgrat les dificultats i els greuges acumulats, i no li neguem els que vostè ha exposat aquesta tarda, president. Quines són aquestes condicions, aquestes necessitats, aquestes possibilitats? Convocar sense tardança unes eleccions autonòmiques anticipades? Suspendre sense ambigüitat qualsevol declaració unilateral d'independència? Vostè sap, sens dubte, millor que nosaltres mateixos quins són els moviments que hauria de fer per mirar de desactivar l'amenaça del 155. President, nosaltres li demanem que els faci, faci aquests moviments. Pensem que en té vostè l'obligació política i moral, de la mateixa manera que seguim demanant a tots aquells que han intervingut i que han facilitat aquests ponts de contacte, de diàleg, que no han acabat de funcionar, que tampoc defalleixin en el seu esforç de mediació i empènyer també l'altra banda a intentar restablir i trobar el seny per evitar aquesta topada a què em referia. Nosaltres no li podem garantir, és evident, que el Govern espanyol sàpiga reaccionar positivament a aquests gestos de distensió, que sàpiga finalment i de debò, sincerament, també per la seva banda, avenir-se a dialogar. Nosaltres no som garants de la lleialtat del Govern espanyol, però sí som garants de la nostra lleialtat. Ens avala, podem dir-ho amb orgull, una llarga història de lluita de les esquerres i del catalanisme popular en defensa de les llibertats i dels drets nacionals de Catalunya. Per això, nosaltres li diem que, si avui fa els moviments necessaris per preservar l'autogovern, ens tindrà de totes totes al seu costat i sense pretendre parlar en nom d'altres, goso dir que la recerca sincera i valenta de diàleg tindria el suport de totes les forces progressistes d'aquesta cambra i del país, conscients com som totes i tots del greuge i del problema enorme que suposaria la suspensió de l'autonomia. Tindria vostè el suport del moviment obrer i del moviment veïnal, del món de la cultura, del jovent, dels col·lectius feministes, d'associacions professionals i empresarials, d'entitats de la societat civil, en un mot, dels representants d'una majoria social activa transversal, que aquests dies ha estat defensant la democràcia i ha estat, efectivament, reivindicant al carrer la llibertat dels Jordis, que aspira de manera molt àmplia a poder expressar-se, també, en un referèndum pactat i que ara està demanant-los, està demanant-los que dialoguin de debò, que negociïn fins al final, que no cremin les últimes oportunitats que queden, que no ens aboquin a l'abisme d'un conflicte insoluble. Però aquesta majoria social a què em refereixo, que és més necessària que mai, no la tindrà, ans al contrari, la dinamitarien si s'avencessin pel camí d'una declaració unilateral d'independència. Ja sap que nosaltres sempre hi hem estat fermament contraris, perquè no tenen vostès ni la legitimitat ni la majoria social, ni els reconeixements per fer aquest pas. L'1 d'octubre fou convocat, s'ha dit aquí i nosaltres ho hem dit també moltes vegades, després de violentar l'Estatut de Catalunya i la democràcia d'aquesta cambra. I, malgrat l'amplitud de la mobilització ciutadana d'aquella jornada i tot i l'admirable actitud cívica i exemplar davant de la violència policial que es va patir, no se'n desprèn, als nostres ulls, cap mena de mandat democràtic per proclamar una independència de Catalunya. Des d'aquest punt de vista, nosaltres contestem formalment i clarament la major de la seva tesi: no hi ha un mandat democràtic de l'1 d'octubre per proclamar la independència de Catalunya. Ningú ho reconeixerà així, ni aquí ni a l'Estat espanyol ni a nivell internacional. Ni tan sols els representants dels observadors internacionals que van venir avalen aquesta tesi. Pretendre-ho, pretendre entestar-se en aquesta via suposaria cristal·litzar una perillosa fissura –se n'ha parlat també–, una fissura de trets cada cop més identitaris que s'ha anat perfilant en el si de la societat catalana i que constitueix, als nostres ulls, un gran perill. Però és que, a més a més, en l'actual conjuntura una DUI que seria purament retòrica, sense efectes jurídics ni possibilitat d'implementar-se, comportaria inevitablement la posada en marxa del 155, començant sens dubte, com ha anunciat el mateix Govern de Rajoy, per la destitució del Govern de la Generalitat, la posada sota control d'aquest Parlament i, molt probablement, s'acompanyaria d'accions penals. Insistim, doncs, en la crida a la responsabilitat. Cal renunciar a aquesta aventura, cal renunciar a fer aquest pas irreversible que trenqui els ponts i que trenca les possibilitats de reconduir la situació. Catalunya no necessita més màrtirs, president; ja tenim dues persones injustament empresonades i la feina que tindrem de treure'ls d'allí. No ens en calen més –no ens en calen més. Aquesta és, sens dubte president, la decisió més important del seu mandat. Nosaltres li demanem que tingui el valor de desoir els aprenents de bruixot que l'estan empenyent cap al precipici i avui els hem sentit bramar, avui s'ha sentit vostè titllar de traïdor per gent que forma part de la seva majoria parlamentària i això és molt seriós. Penso i peso les meves paraules; crec que no necessitem èpica sinó lògica, raonament, seny i una política encertada. Aquests sectors que avui criden i que demanen tirar pel dret, manifestament han pesat i pesen molt en el seu Govern i en la majoria parlamentària que li dona suport, però no són Catalunya –no són Catalunya. Només representen el sentiment d'una part, i vostè és el president de tot Catalunya, dels independentistes i dels no independentistes, dels qui varen anar a votar el primer d'octubre i dels qui, una setmana després, es van manifestar massivament, també, contra la independència. No els aboqui, no els aboqui, president, a un conflicte civil. No faci, com deia fa uns dies Antoni Puigverd en un article, que hàgim d'anar a dormir somniant amb Escòcia i ens despertem a l'Ulster. Sigui el president de la majoria que, des d'una posició com des d'una altra, reclama diàleg. És en moments decisius per al país, com en aquest, en què li he de demanar, conscient de la dificultat, plenament conscient de la dificultat i d'aquestes pressions terribles que pesen sobre vostè, que assumeixi plenament el seu paper institucional. Faci vostè el que ha de fer per aturar el joc, respongui a l'angoixa creixent de la ciutadania. Nosaltres farem el nostre deure per defensar l'autogovern. Ningú, ho repeteixo, ningú té dret d'apostar el bé comú de l'autogovern en una juguesca particular o partidista, ningú té aquest dret. Les institucions no pertanyen a cap partit ni a cap majoria parlamentària, i amb això no es pot jugar. President, li parla un federalista convençut i un militant d'esquerres que s'adreça al cor i a la consciència d'un independentista com vostè. L'autogovern ha estat, per nosaltres, una conquesta democràtica del nostre poble i està en perill, i li diem que, qui no sap defensar els drets adquirits, mai podrà assolir-ne de nous. S'ha acabat un cicle, president, i això crec que pesa en l'ambient. El camí de la unilateralitat s'ha revelat intransitable. Avui, una fugida cap endavant com la que representa una DUI fora el pitjor servei que es podria fer a Catalunya i, en primer lloc, a les seves classes populars, les primeres que veurien agreujades les seves condicions de vida enmig dels bloquejos i conflictes que comportaria la suspensió de l'autonomia. La política de com pitjor, millor, que sembla triomfar en el seu entorn, només representa una radicalitat impotent, la il·lusió que, com més cru sigui l'enfrontament, més es mobilitzarà la gent i més simpaties atraurà a la causa. Però, és una il·lusió desastrosa. Cal sospesar el que hi ha en joc per mesurar aquest error. No estem només davant d'un conflicte entre dos governs, estem immersos en la major crisi d'Estat que coneix Espanya des dels anys de la transició democràtica, la pitjor. S'han trencat tots els consensos sobre els quals s'ha sostingut la convivència en les últimes quatre dècades. Els consensos socials amb les polítiques d'austeritat, amb aquella cessió de sobirania a favor dels mercats financers que va representar la reforma de l'article 135 de la Constitució; els consensos institucionals amb el descrèdit de la política com a resultat de la corrupció i, conjugant-se amb tots aquests factors i enmig d'una assoladora crisi econòmica, l'explosió de la crisi territorial que avui arriba al seu punt més àlgid. És veritat, la sentència del Tribunal Constitucional l'any 2010 va obrir una esquerda en el pacte constitucional en escapçar un estatut acordat entre dos parlaments i referendat per les urnes. Si s'apliqués el 155 en els devastadors termes anunciats per Rajoy, quedaria anul·lat allò que va fer possible la transició i el suport massiu de la societat catalana a la Constitució, és a dir, el restabliment de la Generalitat. Enmig del conflicte, veiem la corona abandonar el seu paper d'àrbitre institucional i esdevenir una força bel·ligerant. La monarquia, és cert, sempre ha representat la preeminència d'unes elits, hereves del passat, que han conservat un gran poder i han limitat els avenços de la democràcia. Aquestes elits, davant les contestacions de l'ordre social i territorial, com davant les tensions d'una nova fase de la globalització, creuen ara arribat el moment de redefinir i refermar el seu domini. S'obren, per tant, podríem dir, temps constituents, temps d'incertesa. El futur està en disputa i el destí d'Espanya s'haurà de resoldre en els propers anys. O bé cap a una nova etapa democràtica i progressista, capaç d'encabir i d'articular la diversitat nacional dels pobles ibèrics o bé cap a una involució centralista i autoritària. I d'una manera o d'una altra, el destí de Catalunya com a nació es resoldrà i és indissoluble d'aquesta disputa. Estem, doncs, davant d'una crisi d'Espanya i d'una crisi de claríssima projecció europea, i els referèndums celebrats aquests últims dies al nord d'Itàlia ens ho recorden. Per això resulta tan insensat voler sortir-se'n precipitant un xoc institucional amb el suport de menys de la meitat de la societat catalana. No necessitem, com els deia, èpica, sinó una estratègia d'àmplies majories favorables a l'avenç de l'autogovern, començant per la seva preservació i de sòlides complicitats, a Espanya i a tota Europa. Des d'aquesta perspectiva, n'estem convençuts, resultarà decisiu el que acabi fent en aquesta crisi, en aquestes properes hores, fins i tot, una força com els socialistes, com el PSOE i per això volem adreçar-los una crida fraternal: no hi ha reforma constitucional progressista que pugui arribar de la mà del 155, tot al contrari, la seva aplicació prefiguraria la sortida reaccionària a la crisi territorial i social, el blindatge del seu poder, amb què somnia la dreta. La facilitat –en aquests dies ho hem vist– amb què el PP brandeix l'amenaça del 155 per parlar d'Euskadi, de Navarra i fins i tot del Govern autonòmic de Castella - la Manxa, així ho demostra. Per tant, insistim en la nostra crida; aquí tampoc cal defallir, aquí cal que la possibilitat de pressió i d'exigència sobre el PP perquè mantingui oberta la possibilitat del diàleg ha de ser tota i ha de suposar un esforç que exigim i que demanem fraternalment als socialistes. Nosaltres els recordem –per això insistim en aquesta fermesa– sobre que justament a les últimes hores, el mateix debat sobre l'acord amb Ciutadans i el Partit Popular sobre el 155, no hem acabat de saber massa bé si es tractava de convocar eleccions ràpides o no, d'intervenir o no, d'aturar el 155 a canvi d'eleccions o no. Vull dir, els socialistes, i el senyor Iceta s'ha expressat clarament. El PP sembla tenir les seves interpretacions més dubtoses sobre aquests acords, la qual cosa demostra que cal seguir exigint, que cal seguir «apretant i que cal recordar, quan es fan determinats pactes o negociacions, aquell vell proverbi rus que deia que quan vas a dinar a casa del diable, convé portar una cullera amb el mànec ben llarg, perquè les negociacions amb el PP, doncs, segurament no són fàcils. Però ningú ha dit que això havia de ser fàcil. En qualsevol cas, és qüestió de seguir «apretant i de seguir exigint. Si mai tirés endavant l'aplicació del 155 anunciat no només soscavaria les llibertats democràtiques, començant pel dret de representació d'aquest Parlament, sinó que seria qualsevol cosa menys que una plàcida operació de reconducció de la maquinària autonòmica. Els antecedents i l'entorn del 155, l'actuació policial de l'1 d'octubre, els empresonaments i les causes judicials en curs, tot augura un crescendo de conflictes. I aquests dies, mestres, bombers, mossos, periodistes, ja han expressat el seu rebuig a la intervenció de l'Estat. Abans mateix que s'apliquin les mesures anunciades, el control burocràtic que ja actua, de les finances de la Generalitat, està escanyant dramàticament, en aquests moments, empreses del tercer sector i entitats socials que atenen milers de persones en situació de pobresa o d'exclusió. És fonamental, per tant, com diem, que totes les forces democràtiques ens retrobem en un clar rebuig del 155, però també en l'exigència de responsabilitat al Govern i al seu president. Cal fer un pensament i canviar de rumb davant l'evidència d'un fracàs. Europa, és cert, va quedar xocada per les imatges de l'1 d'octubre, però no reconeixerà cap declaració unilateral. Un referent de l'opinió pública europea com Le Monde fustigava aquesta mateixa setmana, titllant-la de demagògica, la pretensió d'equiparar l'Espanya actual, malgrat dèficits democràtics i actuacions reprovables, amb la dictadura franquista. Aquestes simplificacions no ajuden ni construeixen majores. No hi ha un enamorament de la Unió Europea a la causa de la independència, ni tampoc hi ha secessió low cost. I permetin-me fer un parèntesi, i que em sembla obligat, adreçant-me al senyor Junqueras: la fugida d'empreses n'és la prova, també s'ha dit aquí, però permeti'm que li digui que em sembla escandalosa la seva manera de minimitzar els efectes nefastos d'aquest èxode sobre l'activitat econòmica i l'ocupació. Ens diu que «si bé és cert que moltes empreses marxen, hi ha moltes més que es queden. Considerant, senyor Junqueras, que les entitats que han iniciat el trasllat representen el 30 per cent del PIB català, ben bé podríem dir que això ve a ser com si vostè ens digués: «M'han seccionat la femoral, però la resta del sistema circulatori està en perfecte estat. I li dic això perquè vostè és, avui dia i en la jornada d'avui, el més abrandat defensor de tirar pel dret. Si mostra vostè la mateixa responsabilitat en la gestió de l'economia com en la gestió dels afers del país, anem aviats. President, li ho tornem a dir: no hi ha un mandat del primer d'octubre, que va ser la mobilització d'una part només de la societat catalana, però en aquest moment pensem que el que cal no és donar respostes emocionals a la política del PP o a la bunquerització del PP, ni tan sols a la cridòria que de vegades sentim, també des de Madrid, per part del senyor Rivera, animant: «Vinga, som-hi, endavant, també a por ellos. No es tracta de galvanitzar una part de la societat, ja convençuda de la idea de la independència, i encara menys, d'arrogar-se la condició de poble, desqualificant com a no català o no democràtic tot allò que se situï fora del perímetre de l'independentisme oficial. Avui també n'han fet, una mica, un tast. És hora, com li diem, de concebre una estratègia d'àmplies majories i de complicitats. Si ens oposem amb fermesa a una DUI és perquè, per damunt de tot, ens cal conjurar el perill d'una fractura irreversible de la nostra societat. I aquesta és la primera condició per poder defensar eficaçment l'autogovern; més encara: és la condició per poder construir escenaris de decisió democràtica en què el poble de Catalunya es pugui pronunciar realment sobre el seu futur, val a dir, que arribi a obtenir un referèndum pactat i reconegut. Nosaltres pensem que la Taula per la Democràcia, aquest exemple de retrobament i de col·laboració d'entitats tan diverses, ha estat capaç de promoure mobilitzacions tan exitoses com la jornada de vaga del 3 d'octubre o la manifestació de dissabte passat en solidaritat amb els presidents d'Òmnium i de l'ANC, que, de fet, va esdevenir la primera gran protesta ciutadana contra el 155. Aquesta em sembla que és una de les expressions més apropiades, un dels millors models per construir des de la societat civil l'entesa transversal que en aquests moments necessitem. I en l'àmbit polític i institucional, des de les diputacions, des dels ajuntaments, toca seguir plantejant aquelles exigències que facilitin amplis consensos de la diversitat de les sensibilitats que hi estan representades, posicionar-se contra les mesures del 155, posar de relleu les seves afectacions negatives en la vida de la població, mantenir la pressió en defensa de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, exigir la retirada dels efectius policials desplaçats a Catalunya, insistir una i mil vegades en la necessitat d'obrir vies efectives de negociació. De fet, la resolucions que proposarem nosaltres demà al Ple van precisament en aquest sentit. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I vaig acabant. Van també en el sentit d'obrir vies transitables per fer efectiu el dret de decidir en el nou temps constituent que l'actual crisi d'estat ha posat a l'ordre del dia. El 155 anunciat pel PP ja plana com un camí obert cap a l'arbitrarietat i l'autoritarisme generalitzat. En un mot: ens oposem frontalment a l'adopció i al desplegament de l'article 155, però, alhora, diem que les institucions i les llibertats catalanes no es podran defensar des de la unilateralitat. La DUI no pot ser la resposta al 155; ho és, per contra, la recerca de la unitat i de la cohesió social, ho és la recerca d'escenaris de diàleg. President, hi insistim, faci el que està avui en les seves mans per preservar l'autogovern. Aquest és el seu primer deure com a president de la Generalitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula el senyor Albano Fachin, també del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, perquè s'han repartit el temps entre el senyor Rabell i el senyor Fachin.
Gràcies, presidenta. Bé, hem vingut a parlar del 155. Sembla que ve el 155. I jo vull fer una pregunta: de veritat algú en aquesta cambra, en aquest país, en el Govern de l'Estat, pensa que això serà solució d'alguna cosa? De veritat creieu que aplicant un article de la Constitució desapareixerà la realitat que hi ha fora d'aquest Parlament? En aquest país –i això ho sabem– la demoscòpia ens diu que hi ha un 80 per cent de la població d'aquest país que entén que la millor manera de solucionar les coses és debatent i votant. [[Aplaudiments.]] De veritat, de veritat us espereu solucionar alguna cosa? O és que no voleu solucionar re? Perquè, clar, nosaltres ho hem de dir, i ho hem dit aquí moltes vegades, hem criticat el full de ruta de Junts pel Sí moltes vegades; hem dit que això dels divuit mesos i que seria tot molt fàcil..., avui estem veient que no és fàcil. I nosaltres ho hem dit, i ens han dit de tot per posar això sobre la taula. Avui ens ho trobem. I, a més a més, ens trobem amb un debat que no sabem exactament per on acabarà sortint la cosa. Hem sentit el president comparèixer breument, no sabem demà ben bé què es presentarà a votació, però amb el que ha dit el president jo em feia algunes preguntes; i vull, a veure..., encara que sigui amb el cap, si em pot dir que sí... Vostè explicava: «Jo estava disposat a convocar eleccions si es treia el 155 –he entès això. I li han respost que de treure el 155 re de re. Si és així –que jo no ho sé, vostè ho ha explicat–, li vull preguntar al senyor Iceta... Clar, al senyor Iceta, jo el segueixo a Twitter, i he vist que durant dies diu: «Si convoques les eleccions, no hi haurà 155. Al cap de deu minuts va sortir Pablo Casado i va dir: «Encara que convoquin eleccions, hi ha 155. I, clar, ara ve vostè aquí i ens diu: «No, no, però és que allò del 155 és per allò dels dies 7 i 8. A mi tampoc em va agradar, allò dels dies 7 i 8; ara, posem-nos d'acord! No podríeu haver dit, davant de l'anunci de que es convocaven eleccions, el Partido Socialista Obrero Español no li podria haver dit a Rajoy: «Saps què? Si no atens a la proposta que t'estan fent, et fem una moció de censura i fem fora Rajoy del Govern?, que era pel que havia de venir, pel que havia de venir el secretari general del seu partit! [[Aplaudiments i remor de veus.]] I vostè diu –i vostè diu– que es fractura la societat. Però si vostè està pactant amb els que fracturen la societat! Vostè està pactant amb Ciutadans i amb el Partit Popular! De quina fractura ens parla, senyor Iceta? [[Aplaudiments.]] De quina fractura ens parla? Deia la senyora Arrimadas: «El president le está robando el sueño a la gente. [[Remor de veus.]]
Silenci...
Escuche, señora Arrimadas...
...silenci, si us plau. Pot continuar.
Senyora Arrimadas, el dia 1 d'octubre a qui li van robar un ull és a un ciutadà que estava intentant votar i li van donar un cop de pilota a l'ull fent servir armes que aquest Parlament va prohibir. [[Aplaudiments.]] Això, això és robar, senyora Arrimadas. Jo tampoc dormo, i segur que tots estem preocupats en aquest país. Però atenció, perquè el que està passant, el que va passar en aquest país, la violència –la violència– contra les persones en aquest país la vam veure l'1 d'octubre per part de gent uniformada i armada contra gent sense armes i en actitud pacífica. [[Aplaudiments.]] No val! –no val! I escolteu: divisió?, frustració? Tota la vida –tota la vida–, a casa meva com a mínim, que és una família on hi ha gent que pensa diferent, hem discutit, molt. I a vegades hem cridat, perquè discutim de política, perquè no ens fa por discutir de política. Sabeu on la gent no es divideix i no s'enfronta i no té problemes per la política? En els països on es diu això de «no te metas en política, mejor callados, no hablemos de las cosas, no miremos los problemas de la sociedad a la cara. [[Aplaudiments.]] Y vosotros queréis hacer que desaparezca el 80 por ciento de la población. Yo no soy independentista [[remor de veus]] , pero ¿de verdad creéis que 2 millones de personas van a desaparecer porque vosotros digáis que aplicáis un artículo? No va a pasar. Sois unos irresponsables. [[Aplaudiments.]] Deia la senyora Arrimadas: «Senyor president, no escolta el clamor. El clamor de qui? D'un rei que no ha estat triat per ningú? El clamor de qui? Dels bancs? El clamor de qui? Dels mitjans de comunicació, de les empreses de l'IBEX? Escolti'm, hi ha un 80 per cent de gent que vol votar; molta d'aquesta gent que volem votar no volem una Catalunya independent. Però de veritat el vostre projecte polític d'estat és tan feble que teniu tanta por de sotmetre'l a la voluntat ciutadana? [[Aplaudiments.]] De veritat aquesta Espanya que vosaltres defenseu..., no teniu el valor de mirar a la cara la gent de Catalunya i dir-li: «Hi ha una Espanya possible? No ho voleu fer, perquè sabeu que aquesta Espanya vostra no agrada a ningú, ni a Catalunya ni a la resta de l'Estat. [[Remor de veus.]] Perquè, mireu, senyor Iceta –senyor Iceta... El senyor Iceta parlava d'«ostres, se n'estan anant les empreses de l'IBEX, que terrible!. Òbviament, a ningú li agrada que hi hagin aquesta mena de problemes. Senyor Iceta, jo recordo veure a la televisió a qui avui és el seu secretari general dient en una entrevista en prime time que l'IBEX 35 l'havia chantajeado –el seu secretari general. El seu secretari general dient que l'IBEX 35 l'havia pressionat perquè no fos possible una alternativa progressista. A aquest senyor, que es diu Pedro Sánchez, que a l'entrevista de Jordi Évole va dir: «Prisa y Telefónica me impidieron hablar con Podemos, doncs, sembla ser que un altre cop li impedeixen parlar amb qualsevol que no siguin els de Ciutadans i el del Partit Popular. Senyor Iceta, en què quedem? Traiem Rajoy, o fem cas de l'IBEX? Pregunti-li al senyor Pedro Sánchez per què, ara sí, fa cas de l'IBEX. Pregunti-l'hi. [[Aplaudiments i remor de veus.]] Acabo. El 155...
Silenci, si us plau.
...el 155. TV3 en mans del Govern que porta Televisió Espanyola, que és la vergonya d'Europa? Que els mateixos redactors, els mateixos treballadors de Radiotelevisión Española estan dient que això és vergonyós, ens ho estan demostrant! Fan informes on subtitulen declaracions de polítics catalans canviant el que diuen, on amaguen... És a dir, tenim les televisions públiques de tot el món que no es poden creure les mentides i la manipulació de Televisió Espanyola. No els fa una mica de vergonya, ni tan sols una mica? Ara sortirà el senyor Albiol. Miri, digui el que digui, vostè té la mateixa credibilitat que els informatius de Radiotelevisión Española. I no ho dic jo: ho diuen els seus treballadors, senyor Albiol. Sí, no faci així –no faci així–, perquè vostè vol governar, vostè i el seu partit volen governar aquest país sense passar per les urnes. I això no passarà. [[Aplaudiments.]] Tothom ho sap –acabo amb això–, tothom ho sap: el nostre horitzó, i ho hem dit aquí moltes vegades, no és la independència de Catalunya. I tothom ho sap. [[Veus de fons.]] I tothom ho sap, i ho hem dit moltes vegades, que entenem que aquesta idea de la DUI, i ho hem dit des de fa mesos, difícilment –difícilment– ens pot portar a algun lloc desitjable. Però, bé, veurem què és el que ens diu aquesta majoria parlamentària. Ara bé, sembla ser que el 155 serà una realitat. Doncs, ho heu de tenir molt clar. El dia 1 d'octubre i el dia 3 d'octubre, malgrat que vulgueu fer creure que això eren quatre independentistes, aquell dia hi havia gent que volia votar, i hi havia gent que volia votar que no. I, malgrat que parleu de divisió, hi havia gent que anava amb una bandera republicana, fins i tot hi havia gent que anava amb una bandera borbònica, i ningú li deia res; i votava. Doncs, heu d'entendre –i, si no ho enteneu, ho veureu– que en aquest país, més enllà d'independentistes i no independentistes, hi han demòcrates i gent que vol imposar la seva opinió, les seves creences, sense consultar, com heu fet sempre. Doncs, mireu, aquests demòcrates –entre els que m'incloc, i que el dia que es pugui votar votaré que no– som majoria. I, si de veritat teniu tan clar que no som majoria, per què no feu un referèndum? Per què no el feu? Mentre no es faci aquest referèndum, hi ha una dada: que el 80 per cent del poble de Catalunya vol decidir democràticament. Si voleu seguir donant l'esquena a això, sou, tots plegats, uns irresponsables. Perquè la realitat [[remor de veus]] –la realitat– no canviarà ni per la imposició, ni pels cops de porra, ni per empresonar gent, ni per amenaçar. La gent ja no us té por. Ens veurem als carrers, davant els que ens persegueixen, els que ens colpegen i els que pensen que el franquisme encara no ha acabat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fachin. A continuació té la paraula el senyor Xavier García Albiol, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Senyora presidenta, membres del Govern, president, diputats i diputades..., señor presidente, usted entenderá que yo no vaya a iniciar mi intervención, igual que ha hecho el señor Iceta, felicitándolo, ¿no? Es obvio que yo no le voy a poder felicitar, porque a mí me parece que el episodio..., y después entraré en el detalle, pero que el episodio que hemos vivido, especialmente en las últimas veinticuatro horas, un episodio surrealista, creo que ha escenificado perfectamente lo que ha sido, a lo largo de esta legislatura, a lo largo de estos dos años, la actividad del Gobierno de Cataluña; una situación, como digo, absolutamente insólita, una situación surrealista. Creía que, hasta las seis de la tarde, lo había visto absolutamente todo desde un punto de vista del ámbito del surrealismo, pero hoy he descubierto y he visto un acontecimiento, unos hechos que, en mi etapa, en mi larga etapa en política, no había podido contemplar, y es que aquí salga un diputado de un grupo que sea ovacionado constantemente por el Gobierno de turno y que sus propios compañeros lo ignoren, lo cual pone... [[aplaudiments]] , lo cual pone en evidencia y da una imagen gráfica del nivel de surrealismo en que está instalada la política en Cataluña. En las últimas veinticuatro horas, señor Puigdemont, y se lo voy a decir con todo el respeto, el respeto personal, pero desde la absoluta discrepancia política, usted ha demostrado, y especialmente a lo largo de este mediodía, que es un liante profesional, que está instalado en la confusión, incluso diría en la mentira permanente, y que para conseguir sus objetivos no le importa ni lo más mínimo provocar la voladura de la convivencia en Cataluña, la voladura de una sociedad que ha sido capaz, durante muchísimos, muchísimos años, yo diría que incluso siglos, de ser ejemplar para el resto de tierras de nuestro país, de España, que se nos viera con admiración, que se nos viera, se nos observara con devoción, y que, en estos momentos, como le digo, usted ha sido capaz, con su comportamiento, de provocar esa convivencia ejemplar durante tanto tiempo. Me sorprende, señor Puigdemont..., le diría que me indigna, pero me sorprende que usted, con todo lo que ha pasado en los últimos días, no haya tenido..., ya no le diré el valor, sino el respeto de venir aquí y, antes de que habláramos los grupos de la oposición, exponernos su punto de vista. Nos sorprende porque, le voy a ser sincero, ahora, en estos momentos –com es diu en català, a hores d'ara–, desde el Partido Popular no somos capaces de poder prever qué es lo que nos espera en las próximas horas. Yo estoy seguro –yo estoy seguro– de que el vodevil en el que ustedes están instalados no ha finalizado, estoy absolutamente convencido de que la confusión política se seguirá produciendo de aquí a la celebración, a la convocatoria, incluso a la votación, en el día de mañana, de las propuestas de resolución. Y hubiera sido de agradecer para el conjunto de diputados, pero también para el conjunto de la sociedad catalana y de la sociedad española, señor Puigdemont, que hoy usted nos hubiera explicado su punto de vista. Usted ha apelado, a lo largo de su intervención este mediodía, esta tarde y durante los últimos días, a esa falta, supuesta falta, de voluntad de diálogo por parte del Gobierno de España. Yo quiero apuntarle que, si su concepto de diálogo es plantar constantemente a las instituciones que le están ofreciendo la oportunidad, que le ofrecen la opción de poder explicar su proyecto al conjunto de la sociedad catalana, pero también al conjunto de la sociedad española, como le digo, si su concepto de diálogo es dar portazo a estas opciones, me parece que se evidencia hasta qué punto estamos hablando de alguien que se dedica a pregonar aquello que no cree. Hoy nos ha anunciado en su comparecencia que parece que todas las puertas están cerradas. Yo le quiero apuntar, señor Puigdemont, que tiene una última oportunidad. Y ya no por el independentismo, sino por el conjunto de los hombres y mujeres catalanes, le pido que lo aproveche. Señor Puigdemont, esté a la altura de las circunstancias y mañana, a las diez de la mañana, preséntese a la sesión plenaria del Senado, argumente, dé sus motivos y dé la cara en nombre de todos los ciudadanos de Cataluña. [[Aplaudiments.]] Dé la cara en nombre de todos los ciudadanos de Cataluña, de aquellos que piensan como usted y también de aquellos que estamos instalados en la absoluta discrepancia. Decía también el presidente del Grupo de los Socialistas que él lo acompañaría encantado. Mire, yo también estoy dispuesto a acompañarle; lo que sí que le puedo garantizar, que durante todo el trayecto del viaje le iré pidiendo que vuelva a la calma y que vuelva a respetar el derecho de todos los catalanes. [[Aplaudiments.]] Esto sí que se lo puedo garantizar. Pero, señor Puigdemont, usted tiene una oportunidad que creo que no tiene que desaprovechar. Y no la tiene que desaprovechar porque las palabras que usted ha trasmitido esta tarde, este mediodía, a las cinco de la tarde –porque, como ha cambiado constantemente los horarios de su comparecencia, al final, incluso se nos crea un poco de confusión–, pues, las palabras que usted ha trasladado en su comparecencia desde el Palau de la Generalitat le tengo que decir que a nosotros nos preocupan. Señor Puigdemont, señor presidente de la Generalitat, cuando usted dice que no se pueden celebrar elecciones autonómicas con garantías –que ese ha sido su hilo conductor–, la pregunta que nos hacemos desde el Partido Popular de Cataluña, pero también muchos catalanes y el conjunto de españoles, es: señor Puigdemont, ¿de qué garantías nos está hablando? ¿Garantías de seguir hacia adelante con el proceso de ruptura de Cataluña con el resto de España? ¿Garantías de que los presidentes de la Assemblea Nacional Catalana y de Òmnium sean excarcelados? ¿Esas son las garantías democráticas? ¿Garantías de que el señor Mas pueda ser..., pueda driblar a la justicia? ¿O quizás garantías como que se exija de manera totalmente inadmisible que la Policía Nacional y la Guardia Civil se tengan que marchar de Cataluña? [[Aplaudiments.]] ¿Esas son las garantías que usted quiere? ¿Esto es lo que para usted significa, señor Puigdemont, que no se pueden celebrar elecciones porque no existen garantías? De verdad que a nosotros nos parece muy preocupante. La celebración de este Pleno, que inicialmente era para hablar del artículo 155, un artículo..., y la aplicación o la posible aplicación de ese artículo, les voy a decir una cosa, solo tiene un responsable y ese responsable colegiado son todos ustedes. Que se aplique el artículo 155 mañana es responsabilidad única y exclusivamente de ustedes, y es de ustedes porque no es admisible que durante dos años se hayan dedicado sistemáticamente a provocar la voladura tanto de la Constitución como del Estatut de autonomía. Durante este Pleno les puedo garantizar que desde el Partido Popular no vamos a aceptar..., no hemos escuchado aún su argumentación, ni de Junts pel Sí ni de la CUP, que son los partidos, los grupos parlamentarios que han presentado esta propuesta, pero no vamos a aceptar, no vamos a admitir lecciones de democracia de diputados que los días 6 y 7 de setiembre se dedicaron a pisotear los derechos de los diputados de la oposición. [[Aplaudiments.]] No vamos a aceptar ningún tipo de lecciones de democracia. Es evidente que la aplicación del artículo 155, señores y señoras diputados, no es plato de nuestro gusto. A los hombres y mujeres del Partido Popular llegar a esta situación es un extremo que no nos produce ningún tipo de satisfacción, a diferencia del señor Tardà –antes se apuntaba–, del diputado Tardà, de Esquerra Republicana, que dijo en una entrevista, y cito literalmente, que «utilizar el artículo 155 a nosotros nos iría de conya. Se refería a Esquerra Republicana. Pues, bien, yo le quiero decir que es una opción que no contemplamos de manera agradable por parte del Partido Popular; es una opción que va a provocar tensión. Somos plenamente conscientes, pero que está en sus manos, vuelvo a insistir por segunda vez, que esa opción no se lleve a cabo. Y no se lleve a cabo porque usted, señor Puigdemont, tiene la oportunidad de trasladar, de manifestar de manera muy clara que pone punto final al proceso de ruptura de Cataluña con el resto de España y acepta dirigir sus pensamientos, su ideología o su modelo de Cataluña por unos cauces democráticos, que es lo que hacen todos los gobiernos y lo que hacen todos los partidos políticos en cualquier país civilizado y en cualquier país con una mínima tradición democrática. En Cataluña, quiero recordar, estamos a punto de finalizar una legislatura del todo atípica, del todo anormal, una legislatura donde –y no se pierdan el detalle– se han pisoteado los derechos de la oposición, se ha maltratado la Constitución, se ha vulnerado el Estatut de autonomía, se ha paralizado el Parlament de Catalunya, se ha arruinado la economía de Cataluña, se ha roto la convivencia y, encima, nos han intentado sacar de España y de Europa. Señor Puigdemont, ¿qué alternativa tiene el Gobierno de España para recuperar la normalidad en Cataluña? Les están dejando muy pocas. Lamentablemente, la única forma de garantizar el autogobierno en Cataluña frente a un govern de la Generalitat que ha provocado, como les decía, ese autogobierno..., es que el estado de derecho actúe, porque está legitimado para aplicar el artículo 155 para recuperar precisamente ese estado de derecho. Y somos conscientes, y aquí se ha apuntado en algún momento, de que no va a ser fácil, de que va a ser complicado, de que va a generar posiblemente incertidumbre, inseguridad..., y, miren qué les voy a decir, probablemente vamos a entrar en una dimensión desconocida; una dimensión desconocida de la que nadie de los aquí presentes puede saber en qué condiciones vamos a salir. Ahora bien, entre la alternativa de no hacer nada y que ustedes puedan avanzar en el proceso de ruptura de Cataluña con el resto de España frente a que el Gobierno luche por mantener el autogobierno de la Generalitat de Catalunya aplicando medidas que no van a ser fáciles, la opción es bien clara: apostamos por la democracia, apostamos por la seguridad y apostamos porque la convivencia en Cataluña pueda seguir actuando con la normalidad que no hace muchos años, hasta que ustedes se dedicaron a pisotear esa convivencia, en Cataluña había sido ejemplar. Se deberá, como digo, aplicar, lamentablemente, si la actitud de ustedes no cambia, el artículo 155, por los motivos que les he apuntado, pero además también, y lo quiero decir de una manera muy clara, y especialmente para aquellos que se están dedicando a contaminar el significado o el valor de ese artículo, se va a tener que aplicar para recuperar la democracia y las instituciones democráticas; para recuperar la economía –la economía–, después de la marcha de empresas que representan el 30 por ciento de la producción de Cataluña, el 30 por ciento. Yo ya sé que algunas de las personas..., ustedes no, porque son personas listas y son personas leídas y que tienen mucha información, pero yo sé que puede haber alguna persona que, desde la buena fe..., que no tanta información como ustedes, la mayoría independentista, pueda decir: «Bueno, a mí que se vaya determinado banco no me preocupa, porque yo voy al cajero y sigo sacando dinero, o que se vaya determinada multinacional no me afecta en absoluto. Y es cierto; a corto plazo esas decisiones no están afectando al conjunto de la sociedad catalana, al conjunto de hombres y mujeres, pero no les quepa la menor duda a todos ustedes de que estas empresas que se han marchado y que en estos momentos han trasladado su sede social, y algunas también ya su sede fiscal, acabaran por trasladar los servicios centrales de estas empresas a su nueva ciudad, donde tienen el domicilio social, para acabar trasladando la producción de las mismas. Y esto va a significar más paro, esto va a significar miseria para Cataluña y esto va a significar pobreza. Y ese paro y esa miseria y esa pobreza no los vamos a vivir de manera inmediata, no veremos sus consecuencias en estos momentos, pero no duden de que, lamentablemente, esas consecuencias las vamos a pagar el conjunto de los catalanes en un plazo no muy lejano del tiempo por culpa de esa actitud irresponsable. Hemos podido escuchar..., claro, yo tengo que hacer referencia, señor Puigdemont, a su intervención, como le digo, en los medios de comunicación, en su comparecencia de hace unas horas, porque no ha tenido el decoro de dirigirse a quien representa la soberanía del pueblo de Cataluña, que es este Parlament. Y usted ha vuelto a utilizar argumentos que son absolutamente falsos. Usted, señor Puigdemont, no puede hablar en nombre de todo el pueblo de Cataluña, se lo he dicho en muchas ocasiones. El pueblo de Cataluña, por suerte, es plural; en el pueblo de Cataluña... [[Veus de fons.]] No, yo tampoco puedo hablar en nombre del pueblo de Cataluña, ni tengo el atrevimiento ni lo he hecho nunca, porque yo sé que el pueblo de Cataluña, que es lo que le estaba intentando decir, es plural. [[Aplaudiments.]] Y en el pueblo de Cataluña hay hombres y mujeres que son independentistas; hay hombres y mujeres que, aunque no se lo crea, son del Partido Popular y no son separatistas, y son de Ciudadanos, y son del Partido Socialista y son de Catalunya Sí que es Pot. [[Aplaudiments.]] Y estos ciudadanos a los que representamos la mitad de este salón tienen la misma dignidad y merecen el mismo respeto que los independentistas para los que usted gobierna. Y, por tanto, yo le pediría [[aplaudiments]] , señor Puigdemont –por tanto, yo le pediría, señor Puigdemont–, y a los miembros del Gobierno, que cuando hablen en nombre de un pueblo piensen en la pluralidad y en las diferentes sensibilidades de los mismos. Pues bien, como le decía, Cataluña es una tierra plural y esa pluralidad es una de nuestras riquezas, esa diversidad cultural, social, incluso histórica. Históricamente, una tierra de acogida de hombres y mujeres llegados de todos los rincones de España; catalanes de nacimiento, como es mi caso y el de muchos de ustedes, y catalanes de adopción, como también es el caso de los que hoy representan en esta cámara. Y todos –los de nacimiento y los de adopción–, muy orgullosos; muy orgullosos de lo que somos, de nuestra tierra, pero que la mayoría de ellos o la inmensa totalidad de ellos no quieren renunciar a sus orígenes. Les estoy hablando de hombres y mujeres que vinieron de otros puntos de España; hombres y mujeres que llegaron a Cataluña en los años sesenta, cincuenta, principios de los setenta, y que trabajaron durante dieciocho horas cada día para poder labrar un futuro para sus familias, para poder tirar hacia adelante y poder construir una casa o comprarse un piso o alquilar un piso y dar unos estudios a sus hijos. Yo les estoy hablando de estas personas. Y en algunas ocasiones me he referido que seguramente yo soy un ejemplo también de esa pluralidad que es Cataluña. He explicado que mi madre es catalana, es de Badalona, y mi padre es andaluz, de un pueblo de Almería que se llama Vélez-Blanco. Mi padre, andaluz, me enseñó a querer y a respetar la senyera, esa que tenemos ahí detrás. Y mi madre me enseñó a sentirme orgulloso de la bandera española –mi madre, catalana. Miren, les he apuntado que soy hijo de andaluz y esta es la bandera de la tierra de nacimiento de mi padre. [[L'orador mostra a la cambra un full amb la bandera d'Andalusia.]] Señor Puigdemont, ¿usted y su gobierno pretenden que cuando mi padre quiera ir a su pueblo tenga que llegar cómo si fuera un extranjero que vive en otro país? [[Aplaudiments.]] ¿A usted le parece que eso es admisible? Y como él..., y como él, señor Puigdemont, los 600.000 andaluces que viven en Cataluña, los 120.000 castellanoleoneses, los 120.000 extremeños, los 100.000 aragoneses, los 95.000 castellanomanchegos. A todos ellos, señor Puigdemont, usted los quiere convertir en extranjeros en su pueblo. Pero, de verdad, ¿qué se ha creído? ¿Qué se ha pensado? [[Aplaudiments.]] Señor Puigdemont, que yo tenga constancia, nunca, y lo repito, nunca en Cataluña un gobierno ha mentido a tantos durante tanto tiempo. Dijeron que los bancos no se irían y se han ido. Dijeron que las empresas no tenían miedo del procés: 1.500 empresas se han marchado, lo he apuntado: representa el 30 por ciento del total de la producción de Cataluña. Unas empresas, tomen nota, que los impuestos que dejarán de pagar en Cataluña, porque se han marchado, porque están trasladando también sus sedes fiscales, esos impuestos que dejarán de pagar en Cataluña y que pagarán en Valencia, que pagarán en Baleares o que pagarán en Madrid, esos millones de euros alguien los va a tener que pagar aquí, en Cataluña. Y mucho nos tememos que nos va a tocar a nosotros, a los ciudadanos de pie por culpa de su irresponsabilidad. Por eso..., els vull assenyalar que el nacionalisme ens ha portat a una fractura social i a la pitjor crisi econòmica en els darrers anys, a una decadència que era inimaginable ara fa tres, quatre anys, quan vam començar a sortir de la crisi econòmica. Si vostès es pensen que els jutjarà la història, estan molt equivocats. Us jutjarà un tribunal de justícia, és qui us jutjarà. [[Alguns aplaudiments.]] La història és ben clara: la irresponsabilitat d'una elit independentista està provocant que els catalans..., està provocant als catalans la crisi social, econòmica i més gran de la nostra vida. La història ja ha dictat sentència, senyor Puigdemont: vostès són culpables; són culpables d'una irresponsabilitat mai vista en la política catalana i en la democràcia. La història diu que vostès van fer un cop d'estat a la democràcia i que no se'n van sortir amb el seu objectiu. Demà segurament el que voldran és rematar aquest cop a la democràcia. Vostès han parlat –i se n'omplen la boca, de parlar-ne– de democràcia i de diàleg, però ha estat pur maquillatge: la seva voluntat mai ha existit, mai ha estat sincera. Simplement ho deien per tractar d'enganyar algun corresponsal de mitjans de comunicació estrangers. Però ja els tenen ben clissats: tots saben que ja vostès són notícia, són fonts de notícies absolutament falses i que s'han convertit en un perill per a la credibilitat d'Europa. Han parlat de diàleg, però sempre han deixat la cadira buida. Jo mateix, senyor Puigdemont, vaig anar el passat..., vaig venir el passat dimarts aquí, vaig comparèixer al Parlament en la meva qualitat de senador per explicar, com a senador, el que estàvem fent en aquella institució, i quin és el nostre punt de vista respecte a l'article 155. En canvi, vostè, senyor Puigdemont, un cop més, no ha volgut donar la cara. No ha volgut anar al Senat. Ha deixat la cadira buida, com la va deixar a la Conferència de Presidents, a les reunions per parlar del finançament de Catalunya, quan se li va oferir anar al Congrés dels Diputats, quan se li va tornar a oferir anar al Senat. I sembla ser que..., «sembla ser, no, ho ha fet en el dia d'avui i sembla que ho farà també demà. Senyor Puigdemont, quan es tracta de debatre i de buscar solucions a problemes reals, vostè sempre se'ns amaga –sempre se'ns amaga. En el seu partit, un diputat com el senyor Lluís Llach diu que els catalans que ens sentim espanyols som «carronya. I jo li dic que els catalans que també ens sentim espanyols som gent humil, gent que no vol problemes, però gent amb molta dignitat i que està farta de la situació que vostès estan provocant a Catalunya en els darrers anys. Estem farts... [[aplaudiments]] , estem farts que una minoria..., una minoria independentista es cregui que és la propietària de Catalunya. Estem farts que ens donin lliçons de catalanitat, quan el que estan fent és arruïnar Catalunya. Estan trencant Catalunya, per tant, no vinguin ara a donar lliçons. Esta semana se recuerda, se conmemora, el cuarenta aniversario del regreso del presidente Tarradellas en el año 77. Tarradellas, con el que alguno, en algún aspecto, se podía discrepar, tuvo una visión histórica. Tarradellas nos advirtió que el pujolismo era la dictadura blanca, era una dictadura blanca muy peligrosa. Dijo que era un victimismo que no se correspondía con la realidad, dijo que haría inevitable la ruptura de la unidad del pueblo catalán. Señor Puigdemont, usted es el pujolismo reconcentrado: fractura la sociedad, falso victimismo cargado de mentiras, como hoy a lo largo de todo el día hemos podido comprobar, y una retórica democrática para esconder la imposición de una dictadura blanca que pretende separar y romper Cataluña del resto de España. Nunca, y cuando digo «nunca nadie podía haber imaginado que un gobierno autonómico trabajara en su propia autodestrucción, llevándose por delante a la mitad de los catalanes sin ningún tipo de miramiento. Señor Puigdemont, estamos ante un momento histórico; estamos ante un momento decisivo cuyas consecuencias vamos a pagar, si nadie lo remedia, todos los catalanes, sin distinción de si somos independentistas o si somos constitucionalistas. Señor Puigdemont, ya no le pido que piense en usted, le pido que piense en los miles de hombres y mujeres en Cataluña que, desde la buena fe, que desde un sentido patriótico de sentirse profundamente catalanes y españoles en un caso, u otros de sentirse independentistas, o bien solo catalanes, que piense en ellos, piense en esos hombres y mujeres, y piense en los hijos de todas estas personas. En este momento, señor Puigdemont, usted está poniendo en riesgo no tan solo el presente, sino el futuro más inmediato de una generación. La responsabilidad de lo que ocurra en el día de mañana recae encima de sus hombros. Esté, por una vez en esta legislatura, a la altura de las circunstancias. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Albiol. A continuació té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; bona tarda, presidenta. President, consellers i conselleres, i membres de la cambra, diu un vell aforisme romà «nemo inauditus condemnetur, és a dir, ningú pot ser condemnat sense haver estat prèviament escoltat. Aquest és un principi bàsic de qualsevol convenció internacional en matèria de drets humans, fins i tot incorporat en molts sistemes jurídics que són..., no tenen per què ser democràtics. És un principi tan essencial, amb més de dos o tres-cents anys d'història pròpiament. I resulta que aquest principi tan bàsic i tan essencial no se'ns aplica als diputats i diputades del Parlament de Catalunya en l'aplicació de l'article 155. És a dir, les mesures que proposareu, aprovareu i aplicareu el Partit dels Socialistes, el Partit Popular i Ciutadans limiten les potestats d'aquest Parlament, i, per tant, l'activitat d'aquests diputats que en formem part a escollir president, a controlar el Govern; ens introdueixen un dret de veto sobre què podem tramitar i què no. L'executiu espanyol suspèn i decideix què pot fer el legislatiu català. I, en canvi, ni aquest Govern espanyol, que ens intervé, ni el Senat, que aprovarà les seves mesures, han donat a aquesta cambra ni als diputats que la componem la possibilitat de defensar-nos, la possibilitat d'explicar... Als diputats i diputades no se'ns ha donat aquesta possibilitat. I això és una mostra de la falta de qualitat democràtica del règim del 78. Nosaltres no tenim dret de defensa en aquest càstig col·lectiu que se'ns aplica per..., és un càstig per haver gosat autodeterminar-nos. És un càstig que se'ns aplica per haver gosat convocar un referèndum, per haver gosat dotar-nos dels instruments necessaris per celebrar-lo, per haver gosat defensar, amb la gent del carrer, les urnes i els seus resultats. I ara se'ns castiga; se'ns castiga col·lectivament i se'ns castiga sense dret de defensa. De fet, se'ns va castigar d'una manera pitjor: se'ns va castigar amb càstigs físics, amb vexacions, amb humiliacions de tota mena, a les nostres escoles, el dia 1 d'octubre, per cert, moltes d'elles amb un biaix d'acarnissament masclista cap a les dones que hi havia exercint el dret a vot en aquestes escoles. Se'ns castiga per no haver seguit el guió del règim del 78, d'aquest règim de l'IBEX 35, on circulen els Felipe González, els exministres espanyols, «la Caixa, el Sabadell, aquest conglomerat empresarial que ha marxat de Catalunya, la Unió Europea de Juncker i de Tusk i, en definitiva, per tant, tots aquells que no només són refractaris a l'independentisme, senyor Rabell, sinó que són refractaris a qualsevol procés de recuperació de sobirania. Per això, d'alguna manera, aquest Ple que celebrem avui és, amb la voluntat d'exercir la defensa de la sobirania d'aquesta cambra, una expressió d'aquesta mateixa sobirania, perquè, malgrat que vosaltres no vulgueu que ens autodeterminem, nosaltres estem disposats a defensar fins a les últimes conseqüències la república proclamada per més de 2 milions de persones. Un resultat, per cert, superior al nombre de votants que van avalar aquest Estatut del 2006 que ara ens voleu imposar per la força. I són aquests que ens castigueu ara amb l'article 155 els que ens tracteu com si fóssim menors d'edat. Com que no us agrada el que decideix aquest Parlament..., i, en lloc de fer una proposta política als 2 milions de catalans i catalanes que han votat independència, l'única cosa que sabeu posar sobre la taula és aquest article 155. Hem escoltat amb calma i amb atenció les intervencions dels Socialistes, de Ciutadans i del Partit Popular, i no ens feu cap altra proposta que, com a càstig a l'1 d'octubre, arrabassar-nos les nostres institucions d'autogovern. Amb una excepció, és cert: els socialistes ens fan, amb un cert paternalisme, una proposta: ens diuen que ens perdonen si convoquem eleccions autonòmiques. I això, una convocatòria d'eleccions autonòmiques a menys d'un dia d'aplicar el 155, amb Jordi Cuixart i Jordi Sànchez a la presó, amb una querella escrita per delicte de rebel·lió per la fiscalia de l'Estat, porta a interrogar-nos: de veritat ens hem de creure que vostès respectarien el resultat d'unes eleccions autonòmiques si tornés a guanyar la majoria independentista? De veritat ens ho hem de creure? Per què no ens miren als ulls i ens reconeixen que el que vostès volen, el que vostès planifiquen és precisament una convocatòria electoral amb l'independentisme il·legalitzat i així aconseguir governar Catalunya sense haver guanyat les eleccions? [[Remor de veus.]] Perquè hem llegit l'informe dels lletrats de la cambra i parlen d'aberració jurídica i de vulneració de tots els principis de proporcionalitat i d'excepcionalitat. Mirin, nosaltres no hem volgut mai posar els lletrats de la cambra en el debat polític, i penso que tant el diari de sessions com les actes de la Junta de Portaveus i de la Mesa són testimonis del que nosaltres hem demanat i deixat de demanar en cada moment. Però, en canvi, hi ha hagut grups en aquesta cambra que a cada decisió de la presidenta de la cambra, a cada intervenció dels grups independentistes, han estat demanant informes dels lletrats de la cambra. Home, doncs, potser caldria demanar-vos una mica de coherència i que ara escoltéssiu el que us diuen els lletrats de la cambra. [[Remor de veus.]] I us diuen que el que esteu fent amb Catalunya... –ho diuen ells!–, que el que esteu fent amb Catalunya...
Silenci, si us plau.
...és il·legal –és il·legal. Però, bé, aquí s'ha parlat molt, moltíssim, sobre donar la cara. El president ja explicarà, quan ho consideri, quan, com i per què entén que ha de donar la cara. Però jo sí que penso que socialistes, ciutadans i populars no heu donat la cara en explicar les mesures que penseu aplicar a partir de demà a Catalunya. Per què no expliqueu públicament quins òrgans intervindreu, qui hi posareu, quines polítiques desenvolupareu? Això seria un acte de transparència democràtica, i no ho feu. Hem sentit aquí gent parlar de banderes, d'identitats, heu posat tota la qüestió del nacionalisme al màxim, però no heu parlat ni un sol moment de cap de les mesures, de cap dels nomenaments, de cap de les polítiques que penseu fer. I nosaltres hem llegit aquest article 155. I aquest 155 de Sánchez, Rajoy i Rivera és una autèntica arma de destrucció massiva contra tot el sistema institucional i jurídic català. Aquesta és una arma de destrucció massiva de veritat, que existeix i que demà, a partir de les deu del matí, s'aplicarà contra una institucionalitat que està recuperada de l'any 77, i ho repetirem totes les vegades que faci falta: amb anterioritat a aquesta Constitució de la que us doteu ara precisament per derogar-nos les institucions. Treballeu des del dret, però per anar molt més enllà del dret; ho feu des d'una lògica d'excepcionalitat i fins i tot –ja s'ha dit aquí– de dimensión desconocida, segons el senyor García Albiol. A nosaltres aquest discurs de l'excepcionalitat ens recorda –i canvio de personatges– un antic conseller de Convergència Democràtica, que vam patir les seves polítiques en les nostres pròpies pells quan deia que «tensarem al màxim la llei, fins allà on permet la llei i una mica més. Doncs bé, ara el que ens proposa el 155 és una cosa, un exercici similar: no tenim límits per matèries, no tenim límits per nivell, no tenim límits per naturalesa jurídica, no hi ha cap control que no sigui el del mateix Senat que l'aprova, i habilita el Govern central a fer pràcticament tot. Penso que us mereixeu un premi, Partit dels Socialistes, Ciutadans i Partit Popular, per haver col·locat a governar Catalunya el partit acusat de deure 1 bilió –amb be alta– d'euros, segons la fiscalia anticorrupció, i de tenir ni més ni menys que el 8 per cent dels vots amb relació a la representació en aquesta cambra. Aquest és el partit que governarà a partir d'ara a Catalunya. [[Aplaudiments.]] I no hi ha dubte que aquest 155 no té res a veure amb la declaració d'independència. Perquè aquest 155 no s'aplica com a reacció a una declaració d'independència que el mateix president va dir que no s'havia proclamat. Aquest article 155 és una victòria dels sectors més durs i més reaccionaris de l'Estat espanyol, d'aquells que són partidaris no només de suprimir els drets civils i polítics de Catalunya, sinó de suprimir tots els drets civils i polítics. Ens interpel·la, en aquest 155, aquella frase d'Ovidi Montllor que deia: «Hi ha gent a qui no li agrada que es parli, s'escrigui o es pensi en català. És la mateixa gent a qui no li agrada que es parli, s'escrigui o es pensi. Perquè el que vosaltres esteu posant sobre la taula no és una reacció a l'actitud d'aquest Parlament, sinó que és la voluntat d'executar un pols que d'alguna manera ha anat existint sempre en aquesta democràcia del 78, que és anorrear tot allò que tingui a veure amb Catalunya, les seves institucions i les seves decisions. Benvinguda, doncs, la vostra Espanya, una, grande y libre, Partit dels Socialistes, Ciutadans i Partit Popular. [[Remor de veus.]] Sí, sí... [[Persisteix la remor de veus.]] No, no..., sí, perquè hem sabut...
Silenci, si us plau. Silenci.
...hem sabut que el mateix senyor Iceta ha estat negociant el contingut d'aquest article 155, que ha estat reunit amb Mariano Rajoy precisament per negociar-lo. I això a nosaltres ens sobta i pensem que, d'alguna manera, no encaixa ni amb el paper progressista, catalanista del Partit dels Socialistes ni amb la voluntat de mediar. I aquesta falta de voluntat de mediació no encaixa tampoc amb el discurs que hem sentit avui aquí, perquè no hem sentit ni una sola paraula –ni una sola paraula– cap a les mil persones lesionades, cap als centenars de milers de persones que van resistir en els col·legis electorals des de la valentia, des de la por, per defensar el dret de vot. I això, aquesta actuació, aquest clima d'intervenció dels mitjans, de detencions, de tancaments de pàgines web, això sí que està provocant una autèntica fractura social a Catalunya. Bé, nosaltres, davant d'això, pensem que hem d'exercir un cert dret, d'alguna manera, a l'autodefensa, i que l'única fórmula útil per autodefensar-nos d'aquest context és precisament la república catalana i el procés constituent. Estem convençuts que, davant de cada mesura de l'article 155 que intenteu aplicar Socialistes, Ciutadans i Partit Popular, aquest país hi posarà treballadores i treballadors públics, orgullosos del servei públic que exerceixen i presten als ciutadans a defensar-lo. Que, davant de cada agressió policial quan envieu, Partit dels Socialistes, Partit Popular i Ciutadans, forces policials a imposar i a agredir amb violència aquells que vulguin defensar les institucions catalanes, nosaltres hi posarem solidaritat, acompanyament i suport mutu i lluita contra la impunitat. I perquè davant de cada pàgina web que tanqueu nosaltres hi posarem Julian Assange, Edward Snowden i la intel·ligència col·lectiva. [[Remor de veus.]] A cada llei injusta –a cada llei injusta–, nosaltres desobeirem.
Silenci, si us plau.
I acabo amb una cita d'una companya poetessa, la Sònia Moll, que escrivia precisament aquests dies a la revista La Directa sobre aquests fets, no?, i ens deia: «Potser necessitaràs desobeir quan les ordres menyspreïn, humiliïn o violentin el cos de les altres, dels altres. Potser entendràs, necessitaràs, sentiràs que cal desobeir per obeir la voluntat d'un poble, per impedir els intents d'anorrear el dret inalienable de tots els pobles a decidir qui volen ser. Potser entendràs, sabràs, respiraràs que qui obeeix ordres no està exempt de responsabilitat i que la crueltat és sempre, sempre, una elecció; la neutralitat, la seva còmplice més fidel. Us deia que potser un dia desobeiràs perquè ja hauràs xocat massa cops contra el vidre de la peixera, i no voldràs que l'oceà sigui per sempre un somni inabastable. Perquè voldràs nedar a mar obert i respirar la vida tota, sense imposicions i sense violències, i et farà por el desert que hi ha entremig. Respiraràs aquesta por, li faràs lloc a dins i continuaràs caminant. Amb 155 o sense, nosaltres seguirem caminant cap a la república catalana. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació té la paraula el senyor Albert Botran, que també s'han repartit el temps.
Bé; gràcies, presidenta. President, diputats, diputades, membres del Govern, per als xinesos, que visquis en temps interessants no se sap si és ben bé un proverbi o directament una maledicció. Per als catalans, si ho mirem des del punt de vista del nostre sistema nerviós, això deu ser una maledicció, viure temps interessants. Des del punt de vista polític està sent una gran experiència política, perquè estem vivint temps interessants. En dos anys i tres mesos, el projecte de la república catalana ha crescut, està avançant i finalment triomfarà. La tossuda marxa de la societat catalana cap a la seva autodeterminació ha despullat el règim i els seus aliats: l'IBEX 35; la banca; la premsa, que és propietat d'empreses de l'IBEX 35 o de la banca; el rei borbó, que suposadament tenia un paper neutral; la Unió Europea; els cossos policials i la seva brutalitat; el franquisme del PP, ara ja sense morrió; Ciutadans, que l'avança per la dreta demanant més mà dura; l'esquerra espanyola, aquella de la que n'esperàvem poc o gens –el PSOE– i aquella de la que n'esperàvem alguna cosa més, almenys que entendria la sacsejada de la república catalana com una oportunitat de tombar el règim, i les darreres setmanes, malauradament, han posat cadascú al seu lloc. Certament, l'Estat espanyol és poderós, però no invencible. Hi ha unes classes socials i uns sectors polítics que viuen dels privilegis del règim i s'hi aferren. I qualsevol canvi amenaça aquests privilegis, aquests llocs d'influència. Per això el Partit Nacionalista Basc no és un bon conseller, perquè sap que el seu paper de sostenir l'Estat i contenir l'independentisme basc li serà impossible en el moment que hi hagi algun canvi en la relació de Catalunya amb l'Estat. A més, voler calmar la bèstia és inútil; l'Estat espanyol mai no entra en raó, per molt que els sobiranistes intentin tenir posicions cada vegada més raonables. Contra el procés d'independència, l'Estat ha mostrat la seva cara més ferotge i ens ha recordat que els drets civils i polítics els vam esgarrapar en un moment de feblesa, perquè el dictador havia mort i hi havia un gran moviment obrer i popular, però que allò per a alguns va ser circumstancial, que el que val és el dret de conquesta, que per això van guanyar una guerra, deuen pensar alguns. Per això, d'aquesta cara, n'han de ser conscients tots els pobles de l'Estat, tots els que s'han citat; també els murcians, per exemple, que coneixen la brutalitat policial en les darreres setmanes, i aprofitem per enviar una abraçada als que lluiten pel soterrament de les vies de l'AVE. I deixi'm, senyor Albiol, que faci un aclariment sobre ciutadania i identitat nacional. Quan vostè ha mostrat la bandera andalusa..., per cert, bandera que va ser ideada per Blas Infante, executat pel franquisme, al crit de «Viva Andalucía libre. [[Aplaudiments.]] No sé si això li provoca algun curtcircuit, però, en qualsevol cas, quan ha mostrat aquesta bandera, mentre deia que no parléssim en nom del poble català, i vostè deia: «Els 600.000 andalusos... Què sap vostè de les 600.000 persones d'origen andalús que es poden sentir i poden voler el projecte polític que ells desitgin per a Catalunya? No se'ls posi en boca seva! [[Aplaudiments.]] A part –a part–, ja hi ha molts catalans que han d'ensenyar el seu passaport per anar a veure la família, que és l'exemple que vostè ha posat. O és que no hi han catalans d'origen marroquí o d'origen xinès o d'origen romanès? Per què no n'ha parlat, vostè? Que són potser els que volia netejar de Badalona? [[Aplaudiments.]] A la república catalana...
Silenci, si us plau.
...a la república catalana tothom tindrà els drets de ciutadania, tothom. Perquè vostè no manarà mai a la república catalana, i tothom tindrà drets de ciutadania, se senti com se senti, vingui d'on vingui, parli el que parli. [[Aplaudiments.]] La nostra lluita..., perquè la nostra lluita no repercuteix només en el mapa polític de l'Estat espanyol o d'Europa. Com va dir Manuel de Pedrolo, ens rebel·lem per nosaltres i per tots aquells que volen un futur de pobles lliures, començant pels territoris germans dels Països Catalans. La nostra lluita incideix en la manera d'entendre la democràcia en els estats europeus. El que hi ha en joc no és un passaport més; hi ha en joc si realment existeix el poder de la gent o no; hi ha en joc si el poder constituent es pot obrir pas democràticament i subvertir el poder constituït. I aquesta força, aquest poder que ha de fer néixer la república catalana també repercutirà en la conquesta de drets socials. La manera de lluitar del nostre poble per la seva autodeterminació ha estat una veritable demostració d'un dels lemes més bonics de les lluites populars dels últims anys: «Sí que es pot, «sí se puede. O no ens van dir en aquest mateix hemicicle que no faríem el referèndum alguns portaveus dels grups parlamentaris, burletes, que fins i tot es van inventar adjectius desqualificatius, com ara «neverèndum, i en canvi el vam fer, perquè quan la gent vol sí que es pot. [[Aplaudiments.]] I nosaltres això ens ho creiem –ens ho creiem. Ja els ho enviaré per WhatsApp, que serà més efectiu. [[Rialles i aplaudiments.]] Ja en el Ple del dia 10 vam parlar de la necessitat d'entendre la independència catalana com a república refugi. L'ofensiva de l'Estat contra l'independentisme s'ha emportat per davant tants drets que el projecte de la república catalana se'ns presenta com un refugi des d'on reconstruir-los. Aquests dies a Catalunya estem vivint una vulneració de drets rere una altra, tan atropelladament que la darrera ens fa oblidar l'anterior. Per això el projecte de república catalana ha de ser un refugi per a tothom sensible als fonaments de la democràcia, tals com la llibertat de premsa i el dret a la informació; la separació de poders; els drets civils, i, en particular, el dret a un judici just; la democratització dels cossos i les forces de seguretat; l'antifeixisme; la diversitat social i lingüística; els drets socials, o el feminisme. Uns drets que seran possibles en la república catalana i que, en canvi, cada dia és més difícil d'imaginar que siguin possibles dintre de la monarquia borbònica espanyola actual. I aquesta regressió de drets no és només l'aplicació del 155 que demà es votarà al Senat; és una regressió que ja s'ha donat en totes les setmanes anteriors, de facto. La regressió ha vingut per quedar-se si no fem res contra ella. O no va ser regressió la prohibició d'actes de campanya del referèndum? O no va ser regressió l'assalt policial a mitjans de comunicació per coaccionar-los? L'ús de la força contra la gent l'1 d'octubre? La detenció de membres del Govern? O l'empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart? Això és la regressió que ja estem vivint i que no permetrem que triomfi. [[Aplaudiments.]] La repressió referma la nostra legitimitat, però la proclamació de la república no l'entenem com una reacció al 155, sinó com una conseqüència de la majoria expressada en el referèndum. És sobirania, no supervivència. Els nostres drets no poden estar supeditats al perdó, i menys al perdó dels perdonavides d'alguns que surten aquí al faristol amb determinats tons de veu i determinada gesticulació. Finalment, un emplaçament molt clar. Entre avui i demà que ningú mercadegi amb el mandat popular de l'1 d'octubre. Els despatxos són foscos, però el carrer és lluminós. Expliquem les dificultats a la gent però també expliquem que són l'única manera de guanyar els anhels, els somnis, i fem-ho amb transparència, admetent l'error de diagnosi del Govern respecte a una idea de transició nacional que es podria fer de la llei a la llei i que en canvi no preveia haver de construir la república en un context repressiu com el que planteja l'Estat. Dir la veritat però actuar amb fermesa. Només si aquest Parlament i aquests diputats assumim el mandat de l'1 d'octubre podrem mirar la cara de la gent. Una gent que és el motor del procés cap a la república i per això avui no ens hem estimbat. Una gent que ens ha sorprès i que ens sorprendrà. President Puigdemont, triï bé els companys de viatge; sàpiga triar entre els que avui se li han ofert per anar a ofrenar noves glòries a Espanya o els 2 milions de catalans i catalanes que van posar-hi el seu cos l'1 d'octubre. Dir la veritat i actuar amb fermesa. President, membres del Govern, diputats de Junts pel Sí, diputats de la CUP, d'altres grups també, bàsicament dels grups que han tingut la decència d'aplaudir solidàriament Jordi Sànchez i Jordi Cuixart al principi del Ple, i a les imatges em remeto. President, Govern, diputats, no fallem a la gent; a la gent que es va mobilitzar i que hi tornarà; a la gent que hi va posar el cos i que ho tornarà a fer; a la gent que va votar el referèndum. No fallem al sentiment i als anhels del poble que l'1 d'octubre va donar el seu sufragi. Endavant. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació té la paraula el senyor Germà Gordó.
Gràcies, presidenta. President, conselleres, consellers, vicepresident, senyores diputades, senyores diputats, la sentència del Tribunal Constitucional del 2010 sobre l'Estatut d'autonomia de Catalunya del 2006 va significar de facto el fi del règim autonòmic. No ho ha estat aquesta legislatura, no ho ha estat el dia 1 d'octubre; va ser la sentència del Tribunal Constitucional del 2010. Moltes dades corroboren aquesta fi d'aquest règim. I els en posaré dues damunt la taula que crec que són rellevants. La primera: 10 de juliol del 2010, més d'1 milió de persones, segons la Guàrdia Urbana, i entre els quals gent tan diversa com els presidents Montilla, Maragall, Pujol, Benach, Rigol o Barrera varen desfilar contra aquella sentència. I sota un lema ben clar, ben diàfan: «Som una nació. Nosaltres decidim. La segona. La segona dada, més propera i que ens aporta dades que són molt més subjectives: les eleccions del 27 de setembre. El resultat de les eleccions, d'aquelles eleccions que van tenir una participació rècord, va ser ben clar: els partits que volien mantenir l'status quo d'aquella Catalunya autonòmica van obtenir tan sols el 27 per cent dels vots, el 26 per cent dels escons. La resta dels vots van anar a parar a forces polítiques que volien superar aquella situació, en concret un 73 per cent. Molt diverses, les maneres de superar-la: el federalisme, el confederalisme, la independència, des del dret a decidir... Però en qualsevol cas, volien superar la situació de l'statu quo, la situació d'aquella Catalunya autonòmica que va fer fallida el 2010. Concretament, encara més, podem dir que en aquelles eleccions els favorables al dret a decidir varen obtenir el 60 per cent dels vots i els favorables a la independència, el 48 per cent. Aquesta situació postautonòmica, des d'un punt de vista vital, tenia la possibilitat, i jo crec que l'obligació, de trobar un projecte que donés resposta a la majoria més àmplia possible del poble català. No hem reeixit; no hem reeixit en un projecte molt més ampli i molt més transversal. I crec que ningú en aquesta cambra pot estar content. I finalment s'han imposat dos projectes; dos projectes oposats que han tingut la seva concreció: d'una banda, el sobiranista, que va concretar-se en el referèndum de l'1 d'octubre, i d'una altra banda, no l'autonomista, sinó un clarament centralista que ha tingut lloc amb la posada en marxa de l'article 155 de la Constitució espanyola. Aquest darrer és el que en principi avui ens ha portat aquí. És legítim que alguns grups s'oposin al referèndum de l'1 d'octubre. Jo mateix vaig dir que aquell referèndum creava dubtes jurídics i que, a més a més, no estava en el programa electoral de Junts pel Sí. Però tenia una virtut: donava veu i decisió al poble de Catalunya. I tenia el recolzament d'aquells que varen guanyar les eleccions, el 53 per cent de la cambra i l'abstenció del 8 per cent dels diputats d'aquesta cambra. Sols el 38 per cent dels diputats d'aquesta cambra no hi estaven d'acord. Parlem ara de la proposta que està en marxa amb l'article 155, de fet, la que ens ha portat avui aquí. No sols crea dubtes jurídics, és clarament il·legal. És més, és un bunyol jurídic, ho diuen els mateixos lletrats d'aquesta cambra. Però, sobretot, és un projecte que no pot ser demòcrata, almenys des dels paràmetres catalans, ja que té l'oposició del 61 per cent dels diputats d'aquesta cambra, que representen la gran majoria del poble català. Per tant, el nostre més absolut rebuig a la proposta d'aplicació del 155. I, com sempre hem dit, com sempre farem, a favor del dret a decidir del poble català i del poble aranès, a favor de les llibertats individuals i de les llibertats col·lectives, en defensa de les institucions catalanes. I sempre, en tot moment, a favor del diàleg, un diàleg per aconseguir sempre el projecte més ampli possible per a la societat catalana, però que ha de ser un diàleg des de la llibertat, un diàleg des de la sobirania, mai des del vassallatge, mai des de la por. Moltes gràcies a totes i a tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Gordó. A continuació té la paraula el senyor Lluís Corominas, en nom del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. President, hi ha una faula d'aquí, d'aquest hemicicle, que diu que a l'època franquista es van tapiar totes les entrades perquè es tanqués la sobirania popular. Això no és veritat, és una faula. En realitat el que es va fer és tancar –tancar– el Parlament. El franquisme va tancar el Parlament. Ara el Consell de Ministres, l'article 155 de la Constitució, ens vol tancar el nostre autogovern tancant el nostre Govern i el nostre Parlament de Catalunya. I aquest Parlament ho ha de saber, perquè hi ha hagut molts grups que avui aquí han vingut a parlar de tot menys de l'article 155. I jo hi dedicaré una part..., perquè diferenciïn si això és democràcia o és un cop d'estat en tota regla. En tot cas, i abans d'entrar en els articles de..., en el contingut del Consell de Ministres, ara hi ha un argument recurrent dels dies 6 i 7 de setembre sobre la Llei de transitorietat o Llei del referèndum. En cas que vostès tinguessin raó, que no la tenen, perquè nosaltres vam intentar fer una ponència conjunta; vam intentar, recordin-ho, tramitar-ho per lectura única, i vostès, tot això, ho van portar al Constitucional..., nosaltres intentàvem poder votar. Vostès, amb el 155, el que fan és aixafar les nostres institucions. Això és igual? No, evidentment que no. I, per tant, reconeguin que vostès, donant suport a l'article 155 el que estan fent és un cop d'estat. I els llegiré una part de l'acord del Consell de Ministres: «Medidas dirigidas al presidente de la Generalidad de Cataluña, al vicepresidente y al Consejo de Gobierno. Se autoriza al Gobierno de la nación a proceder el cese del presidente de la Generalitat de Cataluña, del vicepresidente y de los consejeros que integran el Consejo de Gobierno de la Generalitat. Estem parlant de democràcia? Un cessament d'un govern escollit democràticament, i ho fan a través d'un acord del Consell de Ministres. «El cese implicará la sustitución... A veure en quina part de l'article 155 es pot emparar la sustitución del Govern? «El ejercicio de dichas funciones corresponderá a los órganos y autoridades que cree a tal efecto o designe el Gobierno de la nación. No aclareixen si és policial o militar, l'autoritat que designaran. «La competencia del presidente de la Generalitat de Cataluña para decretar la disolución anticipada del Parlamento de Cataluña o el fin de la legislatura y para la convocatoria també queda treta i per tant, també passa a aquest òrgan. I quan parla del Parlament, no s'està de menys. Vostès, que formen part d'aquest Parlament –i em dirigeixo especialment als diputats socialistes, perquè després, senyor Iceta, li faré una referència a aquest amable oferiment d'anar a acompanyar el senyor Puigdemont, el nostre president, a Madrid–, vostès donaran suport a que «mientras se mantenga la vigencia de las presentes medidas y hasta la constitución del nuevo Parlamento de Cataluña, surgido de las elecciones, el presidente del Parlamento –el presidente del Parlamento– de Cataluña no puede proponer candidato a la presidencia de la Generalitat ni el Parlamento celebrar debate y votación de investidura, donaran suport a això? Perquè ara que tenim una presidenta i, per tant, aquest terme patriarcal suposo que se'ls ha passat així, sense veure'l... «No serán de aplicación las funciones de control y las figuras reguladas en los artículos 66 y siguientes. I el que és més important –el que és més important–, senyors socialistes, amb aquest entusiasme que el seu líder Pedro Sánchez ha donat suport a aquestes mesures: «La Mesa del Parlamento ordenará la remisión a la autoridad que se designe a tal efecto por el Gobierno de la nación para que esta manifieste, en el plazo de treinta días, su conformidad o no a la tramitación, si incluyera disposiciones que resulten contrarias a las presentes medidas ni a su presupuesto objetivo y finalidad. No podrán someterse ni a debate ni a votación les iniciatives que no passin per aquest veto de trenta dies de l'Estat. Per tant, l'Estat s'atribueix, al Govern, la funció de Tribunal Constitucional –la funció de Tribunal Constitucional– i, per tant, a quina democràcia s'ha vist, això? A quina democràcia s'ha vist? Només a la de l'Estat espanyol. Això és un cop d'Estat en tota regla. Vostès no han volgut parlar avui de l'article 155, ni el PP ni vostès, ni molt menys Ciutadans. En tot cas, ja s'ha dit, preventivament, per part del senyor Iceta, perquè ja sabia que per aquí els ho diríem, tant el Consell de Garanties com els lletrats del Parlament diuen que això és un atemptat a l'Estat de dret. Senyor Albiol, senyora Arrimadas, avui no hi havia ni informe del Consell de Garanties ni informe dels lletrats de la cambra. Ostres! [[Aplaudiments.]] Per què no fan allò que fan, en aquestes ocasions, que és aixecar-se, cridar? Cridin ara: «Els lletrats de la cambra han dit que això no val! Per què no criden? Per què no fan aquells números que ens tenen acostumats quan fan aquestes coses? [[Remor de veus.]] Avui no, oi? No hi havia informes. Bé, en tot cas, deixi'ns que ho denunciem. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci si us plau.
Deixi'ns que ho denunciem. Abans de passar a la part política –ho sento, senyora Arrimadas, però cada vegada que faci demagògia, jo li diré: això del marcapassos en la Comissió de Sanitat ha estat de traca i mocador. «La senyora Alba Vergés està patint per si és la responsable de posar el marcapassos... Però què diu? Què ve a dir a aquesta cambra, aquí, d'un marcapassos? Escolti, perquè ja no hi hagi una comissió, l'acusarà a la presidenta de la comissió? Per favor, home, ja hi ha prou de tanta demagògia, ja n'hi ha prou. [[Aplaudiments.]] Igual que la demagògia amb la resta de pobles d'Espanya. Vostè no és l'única que no ha nascut aquí a Catalunya, no és l'única, i vostè s'atribueix totes les agressions que hi hagi a persones que no han nascut aquí a Catalunya. No ho faci més això, això crea odi –això crea odi. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
A mi no m'agrada que declarin a ningú persona non grata. I menys si és per les seves idees polítiques. Ara tenim dos presos polítics [[aplaudiments]] , dos presos polítics. Vostè no ha aplaudit. Li sembla bé que el senyor Cuixart i que el senyor Sànchez estiguin a la presó? Li sembla bé? Li sembla bé que set-cents alcaldes, per les seves idees, estiguin imputats? Li sembla bé, també? [[Aplaudiments.]] Li sembla bé que quan vostè va a manifestacions cridin que el senyor Puigdemont se'n vagi a la presó o que mori el president de la Generalitat? I vostè està en aquelles manifestacions? [[Aplaudiments.]] Ha escoltat mai en una manifestació, de les set que han convocat l'ANC i Òmnium, que anessin mai en contra de res? Ho ha escoltat mai? Per favor! [[Forta remor de veus.]] I una part final, senyora Arrimadas, parli amb el senyor Rivera –parli amb el senyor Rivera– que ahir en va dir una de molt grossa –ahir en va dir una de grossa–: «Quiero que España, el Estado, garantice el resultado de las elecciones catalanas. Molt bé, molt bé [[alguns aplaudiments]] , fora les institucions, que és el 155, presó per als que no pensin com vostès, fora els mitjans de comunicació, il·legalització de partits i, evidentment –i, evidentment–, garantir els resultats que, tot i així, potser no guanyarien, no? [[Aplaudiments.]] Abans de passar a la intervenció final, més política, senyor Iceta, li deia que, evidentment, posar en valor el dubte, jo també ho poso en valor, però no fem trampes. Li agraeixo la part final de la intervenció del PSC en aquest afer del 155, la part final, perquè la de l'inici ha estat igual, duríssima, que Ciutadans i que el Partit Popular. I que ara, a la part final, digui: «Si vostès es porten bé i convoquen eleccions i creuen i diuen que no hi tornaran mai més, nosaltres farem el possible perquè el Partit Popular no els apliqui el 155, ho sento, però no val. No val, això no val, senyor Iceta i vostè ho sap. Vostè ho sap, que vostè digui que tenim un gran país i un pèssim Govern, si vostè em fa qualificar el paperot del PSC durant aquesta legislatura, ho faig, vostès poden dir que nosaltres tenim un govern pèssim i nosaltres no podem dir res, oi? Hem de callar? Molt bé. [[Alguns aplaudiments.]] Bé, vostè, senyor Iceta, diu: «No em puc rendir, li diu al president: «i vostè tampoc, però és que vostès s'han rendit al PSOE des de fa temps. Vostès s'han rendit al PSOE des de fa massa temps. En tot cas, sàpiga que el PP ja ha rebutjat aquest oferiment, aquelles garanties que deia el senyor Albiol, que no sabia quines garanties eren, el 155. El 155, senyor Albiol, i ha dit que no. En tot cas, agrair la intervenció de Catalunya Sí que es Pot, tant del senyor Rabell com del senyor Albano. Sap per què, senyor Iceta?, perquè quan vostè fa números sobre els diputats d'aquesta cambra fa trampes. Vostè compta sempre el 71, el 72, el 47,8, etcètera. Bé, però quan comptem els que estan al costat de la democràcia, en som uns quants més; quan comptem aquells que defensen les nostres institucions en som uns quants més i, per tant, ja passem del 50 per cent i això ja no val, no? Ja no els interessa, aquest compte. En tot cas, no pateixin, ja passo a la part més política i els deixo estar. [[Remor de veus.]]
Silenci si us plau.
Avui ens volen anul·lar l'autogovern i ens deien: «Què ha passat, avui? Doncs, el que ha passat avui, qui defensa el nostre autogovern? Qui defensa Catalunya? Qui defensa les nostres institucions? Qui defensa la gent de les agressions? Qui defensa el model educatiu? Qui defensa la llengua? Qui defensa els mitjans de comunicació? Qui defensa la nostra policia? Per cert, lamentable humiliació que el major dels Mossos d'Esquadra hagi d'anar cada quinze dies a no sé on i que se li hagi retirat el passaport i, en canvi, els policies corruptes de l'operació Catalunya estiguin pel carrer. [[Aplaudiments.]] Lamentable. I ens deien què ha passat avui amb l'oferiment..., o amb la proposta, perdó, de dissolució del Parlament? El que ha passat avui és que tenim el convenciment, cert, que el Partit Popular i Ciutadans, amb complicitat del PSOE, volen fer mal. Tenim el convenciment que volen fer mal –que volen fer mal–, senyor Albiol; en tenim el convenciment, ens ho han demostrat. Ens ho han demostrat. Convocar és una manera de protegir, de la manera que estan vostès –convocar és una manera de protegir, de la manera que estan vostès–; s'hi pot estar d'acord o no, però és una manera de protegir. I avui han demostrat que volen fer mal. Si anéssim al símil bíblic de Salomó, evidentment, ja tindríem el país més que apunyalat, però n'hi ha algun que és responsable, aquí, una part que és responsable, que té responsabilitat. I quan deia a l'anterior intervenció que he fet que estic orgullós del meu grup parlamentari és perquè aquest matí hem plorat i hem patit i no ho hem passat bé. Perquè fem una política que comporta patir, que comporta estimar, que comporta tenir por, que comporta ser valents per vèncer aquesta por i que, el que ha passat avui, evidentment, ens ha sobtat i ho hem superat i estem aquí, ara, fent aquest Ple. I jo prefereixo aquest president que, per responsabilitat i en unes condicions sota violència, sota amenaces, amb presoners, amb intervenció econòmica, amb llibertat vigilada, amb corrupció, amb ocupació policial, amb el 155, prefereixo aquest president que amb responsabilitat, amb estima, amb patiment, ens ha explicat el que ens ha explicat aquest matí al grup parlamentari, que no pas les adhesions gratuïtes que duren cinc minuts. I vull posar en valor tota la gent del PDECAT, tota la gent de la CUP, tots els independents que formen aquesta banda d'aquí, de l'hemicicle, que, fins avui, no han fallat i avui tampoc han fallat. [[Aplaudiments.]] Hem ofert, una vegada més, la mà aquest matí, i han tornat a mossegar-nos la mà, ho han tornat a fer. Per tots aquells que ens demanen tants gestos, des de fa mesos, setmanes, dies, per tots aquells que «ara sí, per favor –ara sí, per favor. L'«ara sí, per favor és una altra mossegada, és una altra mossegada en tota regla, i tenim dignitat i no fallarem a la gent que ens ha portat fins aquí, que ho tinguin clar. Volen aplicar el 155 a qualsevol preu i ho faran, haguessis fet, president, el que haguessis fet avui. Jo crec que el que volen fer és aplicar-lo i demostrar, perquè no torni a passar mai més, que qui mana és qui imposa per la força, qui imposa per la policia la seva llei. I no ho aconseguiran, volen substituir el president i el Govern, volen un parlament domesticat; amb declaració o sense declaració, volen imposar una dictadura policial a Catalunya. El nostre camí sempre ha estat de negociar, diàleg bilateral Estat-Generalitat, i sempre amb dignitat i amb humilitat. En aquesta submissió per les armes i la violència i l'amenaça, a nosaltres no ens hi trobaran; la unitat d'Espanya no pot estar mai, mai, per sobre de la democràcia i les llibertats individuals i col·lectives del poble de Catalunya. [[Aplaudiments.]] I mirin, estem avui molt observats i demà encara més. Diuen que ens posaran a sobre el delicte de rebel·lió, per tant, excepte si el senyor Albiol, la senyora Arrimadas i alguns diputats d'aquesta banda que ens tenen acostumats a fer alzamientos violentos, si complim aquesta part de l'alzamiento violento, igual complim el tipus penal de rebel·lió, però nosaltres no en tenim cap ganes de fer un delicte penal de rebel·lió, perquè no l'estem fent, estem intentant aplicar la democràcia al nostre país i l'Estat espanyol ens ho està impedint. I estan obsessionats amb la declaració, i nosaltres estem molt obsessionats amb com fem més gran la nostra base, a construir la república catalana, i la vam eixamplar quan vam oferir votar el nostre futur el dia 1 d'octubre amb el referèndum; la vam eixamplar quan el dia 3 d'octubre el país va rebutjar la violència perquè és un país pacifista. I l'eixamplarem avui i demà, amb tots aquells –i emplaço també el PSC–, amb tots aquells que vulguin defensar les nostres institucions i la nostra gent. Aquesta és la nostra manera d'anar fent la declaració, i vostès no se n'estan adonant. Acabo. Avui més que mai ens volen emprenyats, ens volen nerviosos, ens volen enfrontats, atemorits. Avui, més que mai, calma. Aquests d'aquí, i els d'allà dalt, sobretot. Avui més que mai, calma –calma–, estem guanyant –estem guanyant. La nostra proposta és un estat independent de tots, que no va contra ningú. Recordem-ho, a cada pas. També amb ells volem fer aquest Estat, recordem-ho, també amb ells. [[Aplaudiments.]] Un estat sense odi, un estat pacífic, un estat democràtic, que estimi les seves les institucions, que tothom estimi les seves institucions, que faci costat als seus representants i que no s'imposin, sinó que s'acordin, les lleis. La nostra causa no té ni tindrà ni el to ni l'agressivitat ni la violència que intenten exportar des de l'Estat espanyol. La nostra causa és i ha de ser per a tots i totes les catalanes. I ara sí que acabo. Demanem que aquest Parlament rebutgi l'article 155 per aquesta agressió sense precedents al poble de Catalunya, a través de les seves institucions. I volem que això sigui molt transversal, i que facin una reflexió tots aquells diputats i diputades que estimin aquestes institucions i el nostre país. I que la nostra resposta, avui, demà i en els propers dies, sigui complir el mandat de l'1 d'octubre, concretant els seus efectes i iniciant el procés constituent. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Corominas. Acabat el debat, per tal de donar compliment a l'article 152 del Reglament, els faig avinent que el termini per a presentar les propostes de resolució serà fins demà, divendres, a dos quarts d'onze del matí. La qualificació per la Mesa i la comunicació als grups parlamentaris de les propostes de resolució admeses serà a tres quarts d'onze del matí. El termini per a presentar les propostes transaccionals serà a un quart de dotze del matí. La qualificació per la Mesa i la comunicació als grups parlamentaris de les propostes transaccionals serà a dos quarts de dotze del matí. El termini per a sol·licitar votació separada de les propostes de resolució serà a tres quarts de dotze del matí. I el debat i votació de les propostes de resolució serà demà a les dotze del matí. Moltes gràcies a totes i a tots. I se suspèn la sessió fins demà a les dotze.