Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Odelstingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten foreslår Heidi Grande Røys. – Andre forslag foreligger ikke, og Heidi Grande Røys anses enstemmig valgt som settepresident for Odelstingets møte i dag.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Justiskomiteen er samlet når det gjelder hovedpunktene i denne saken. Den gjelder automatisk fornyelse og flytting av forsikringer. Det er viktig for den enkelte å ha sikkerhet for at en ikke blir stående uten forsikringsdekning fordi forsikringen har opphørt uten at man har blitt gjort tilstrekkelig oppmerksom på dette og følgelig har muligheten for å gjøre noe med sin egen forsikringsdekning. Å stå uten forsikringsdekning kan få store konsekvenser for den det gjelder. Derfor er det viktig at en forsikring gir dekning fram til det gjøres klart at den skal opphøre. Dersom en forsikring skal være tidsbegrenset, må dette komme svært klart fram, slik at det ikke er rom for å overse dette. Når det gjelder muligheten for å kunne flytte sin forsikring, bør denne utvides. Dette er viktig for at konkurransen skal kunne fungere optimalt. Dersom en kan flytte sine forsikringer, vil det også være naturlig at en blir mer prisbevisst mellom hovedforfallene. Det å kreve at kunder som ikke ønsker der, skal tvinges til å fortsette sitt kundeforhold, framstår som uheldig. Spesielt uheldig er det dersom det ikke lenger er tillit mellom partene. Fremskrittspartiet mener det er viktig å verne forbrukerne og deres rettigheter til å kunne flytte sine forsikringer. En ren deklaratorisk regel ville i forbrukerforhold raskt kunne bli illusorisk i det store omfang standardavtaler benyttes i forsikringssammenheng. Derfor vil vi sammen med de andre partiene støtte en preseptorisk regel vedrørende forbrukere. Et spørsmål der komiteen ikke er samlet, er hvorvidt en bør gi avtalefrihet for næringsdrivende eller ikke når det gjelder muligheten til å avtale at en forsikring skal gjelde en hel og avgrenset periode. Denne avtalefriheten er det kun Fremskrittspartiet som ønsker å gi de næringsdrivende. Dette har å gjøre med at den enkelte næringsdrivende her bør ha mulighet til å avtale seg fram til hva en finner mest hensiktsmessig. Vi vil også vise til at å hindre norske næringsdrivende i å avtale bindende perioder med norske forsikringsselskaper vil kunne medføre en større bruk av utenlandske forsikringer. En bør i denne sammenheng merke seg at det vil være relativt enkelt for næringsdrivende å benytte seg av forsikringsmegling, og slik sett forsikringer i utlandet. Et annet poeng er at slike forsikringer også kan gis av et filialkontor som et norsk forsikringsselskap etablerer f.eks. i et annet EØS-land. Fremskrittspartiet hadde foretrukket at forsikringene i størst mulig grad ble kjøpt i Norge, og at avtalene skulle avgjøres etter norsk rett. Uansett vil de nye reglene om flytting av forsikringer i løpet av en periode ha innvirkning på avtaler som inngås etter nåværende regler, men som også skal gjelde i tid etter at ny lov har trådt i kraft. Ikke minst vil en ved en del ulykkesforsikringer se at det er sesongmessige svingninger med tanke på risikovurderinger. Et eksempel kan være bilforsikringer, da det åpenbart er mer risiko for kollisjoner i enkelte deler av året enn andre. For at forsikringsavtalene skal ta opp i seg det nye lovregimet vedrørende bytte av forsikring i en ellers avtalt periode, mener flertallet i komiteen at det er viktig at en klargjør ikrafttredelsesdato på et så tidlig tidspunkt at en i avtalene kan innrette seg på de nye reglene. Dette er ikke minst viktig for avtaler som skal ha en løpetid som omfatter både nåværende og framtidig regelverk. Jeg tar opp våre forslag i innstillingen.
Representanten André Kvakkestad har teke opp dei forslaga han refererte til.
Jeg skal bare kort kommentere det spørsmålet som går på flytting av forsikringer. Arbeiderpartiet oppfatter det slik at man står overfor ganske store forbrukerpolitiske utfordringer når det gjelder bl.a. bank og forsikringer i Norge, og hvis man virkelig skal la forbrukerne få nytte av en økt konkurranse på dette feltet, er det viktig bl.a. å åpne opp for at man nå kan flytte forsikring i perioden. Det som har vist seg, er at det at man blir henvist til hovedforfall for forsikringen, i stor grad har bremset den muligheten som forbrukeren har til å utøve kontroll med hva forsikringen koster, hvordan vilkårene fungerer, og ikke minst ta konsekvensen av det hvis man føler seg misfornøyd med et selskap og vil over i et annet. Jeg vil våge den påstanden at mange av de reglene som vi har hatt til nå, faktisk har bidratt til å bremse mange av de fordelene som forbrukerne ville hatt ved at en hadde gitt den frie konkurransen et reelt innhold. Derfor er jeg glad for Regjeringas forslag, og syns at det er bra, også at man går så langt ikke bare i forhold til forbrukere, men også overfor næringsdrivende når det gjelder det å kunne bytte forsikring. Det er litt underlig at her er det altså Fremskrittspartiet som bidrar til å skape opposisjon i forhold til et nærmest enstemmig forslag om at dette skal gjelde over hele fjøla. Det er viktig at også næringsdrivende får denne retten, jeg holdt på å si særlig de små næringsdrivende, som nå prøver å spare utgifter over de fleste deler av sitt eget utgiftsbudsjett, og da nettopp kan utøve den kontrollen og den effektiviteten som ligger i å se hvem som har rimeligst tilbud. Det er jo svært overraskende at det altså er Fremskrittspartiet som nå på mange måter velger å si at her beskytter vi de store, kommersielle aktører og lar de fortrinn som man faktisk har av konkurranse, ikke komme til syne. Det syns til og med vi i Arbeiderpartiet i forhold til denne saken er trist, fordi vi mener at denne ordningen faktisk vil bidra til å styrke forbrukervernet. Det er jo også slik at for noen grupperinger vil det være vanskelig å trekke grenser mellom hva som er en ren forbruker og en næringsdrivende, særlig når næringsdrivende blir såpass små, slik at her sparer vi oss også for den debatten i forhold til behovet for å trekke en slik grense. Og så er det min oppfatning – og Arbeiderpartiets oppfatning – at det at vi nå bidrar til å gjøre dette regelsettet allment med hensyn til muligheten for å bytte forsikring i perioden, i seg sjøl vil skape et ekstra press i bransjen for å gjøre vilkårene bedre for alle.
Formålet med lovendringene i Ot.prp. nr. 29 er å styrke forbrukervernet og å legge til rette for økt konkurranse i forsikringsmarkedet. Høyre ønsker skjerpet konkurranse velkommen og mener det vil være til gunst for forbrukerne. En fungerende konkurranse i forsikringsmarkedet er avhengig av flere forhold – ett av disse er kundenes adgang til å bytte leverandør i forsikringstiden. Dette har særlig betydning for langvarige forsikringsavtaler som livsforsikringskontrakter. En liberalisering som gir forbrukerne økt fleksibilitet, er i tråd med den linjen Regjeringen har fulgt på en rekke områder gjennom hele denne fireårsperioden. Vi er opptatt av at forbrukerne skal ha gode, rimelige og fleksible løsninger som dekker deres behov på en tilfredsstillende måte. Det er viktig for konkurransen i forsikringsmarkedet at kundene er mobile. I sin høringsuttalelse sier også Konkurransetilsynet at handlinger eller vilkår som gjør det vanskelig for kundene å bytte selskap, kan hemme konkurransen. I et marked som domineres av fem store aktører, er det viktig at lovverket gir kundene reell valgfrihet, at kunden får tilbakebetalt en forholdsmessig andel av premien i forhold til den gjenstående forsikringstiden, og at selskapene ikke får anledning til å ta gebyr for flytting av forsikring. Dette er ivaretatt på en god måte i lovforslaget. Fremskrittspartiet ønsker å forbeholde retten til å flytte en forsikring i forsikringstiden til forbrukerforhold. Høyre ser at ikke alle næringsdrivende har samme behov for vern gjennom lovverket som forbrukere. På den annen side finnes det et utall små bedrifter – som også representanten Storberget var innom – som dersom Fremskrittspartiets forslag hadde fått flertall, hadde kommet dårligere ut. Når disse rettighetene også vil komme næringsdrivende til gode, vil dette også ha en større konkurransemessig effekt, som resulterer i lavere premier for både forbrukere og bedrifter. Høyre støtter derfor proposisjonen og er glad for at et bredt flertall støtter Regjeringens opplegg, som vil gi økt konkurranse og større beskyttelse for forbrukerne.
Dersom en kunde ønsker å bytte forsikringsselskap, f.eks. fordi en ny aktør i markedet gir et gunstigere tilbud, må vedkommende i dag vente til den eksisterende forsikringsavtalen går ut, eller velge dobbeltdekning i en periode. Forsikringskunder får imidlertid nå mulighet til å bytte forsikringsselskap i avtaleperioden. Det skal forhindre at kunder unødig blir bundet til et bestemt selskap ved kjøp av forsikringstjenester. En samlet justiskomite ønsker at det skal bli lettere å skifte forsikringsselskap dersom forbrukeren ønsker det. Dette gir et forsterket forbrukervern. Ved flytting skal forsikringstakeren som hovedregel få tilbakebetalt en forholdsmessig andel av premien i forhold til den gjenstående forsikringstiden. Ved beregning av tilbakebetalingsbeløpet skal det kun tas hensyn til risikosvingninger dersom dette er fastsatt i forsikringsvilkårene. Forsikringsselskapene har ikke anledning til å kreve gebyr ved flytting av forsikring. Forsikringsbransjen preges i dag av noen få store aktører. De endringene som nå gjøres i forsikringsavtaleloven, tilrettelegger ikke minst for økt konkurranse i forsikringsbransjen. Økt konkurranse vil trolig medføre økt kostnadseffektivisering i bransjen. Over tid vil det kunne medføre lavere forsikringspremier og dermed komme alle brukere av forsikringstjenester til gode. Derfor er det viktig at forsikringskundene nå benytter muligheten til å si opp avtaler dersom de er misfornøyde med selskapene. Vi vet at forbrukerne har stor makt om de reagerer i flokk. Fremskrittspartiet ønsker å forbeholde retten til å flytte en forsikring i forsikringstiden til forbrukerforhold. Kristelig Folkeparti mener at hensynene som ligger bak retten til å flytte en forsikring i forsikringstiden, tilsier at denne retten skal være generell og ufravikelig i samme utstrekning som loven for øvrig. Vi vet at det finnes mange små og mellomstore næringsdrivende med forsikringsbehov som de facto ikke står i en sterkere stilling overfor forsikringsselskapene enn ressurssterke forbrukere. Dette underbygger flertallets standpunkt om å gjøre flytteretten generell. Kristelig Folkeparti har forståelse for at forsikringsbransjen er skeptisk til den rett kunden nå får til å flytte forsikringer. Det ligger nærmest i sakens natur at den som mister et privilegium, gjerne vil bevare status quo. Vi tror imidlertid at bransjen er tjent med den tilnærming til kundens behov som følger av lovendringen. Endringen er i takt med tidsånden og etter Kristelig Folkepartis mening nødvendig for at forsikringsbransjen skal bevare tillit i kundegruppen. Jeg ber imidlertid departementet ta hensyn til bransjens behov for tid til omstilling ved fastsetting av lovendringens iverksettelsesdato. Et annet viktig forslag i Ot.prp. nr. 29 omhandler rett til oppsigelse av forsikringsavtale. I dag må en forsikring sies opp innen en måned før premievarsel er sendt, og selskapene er ikke pålagt å informere om muligheten for oppsigelse. Forsikringsselskapene pålegges nå en plikt til å informere forsikringskundene om at forsikringsforholdet automatisk blir fornyet dersom ikke kunden varsler oppsigelse innen utløpet av avtaleperioden. Også dette innebærer en betydelig forbedring av forsikringskundenes rettigheter. Ot.prp. nr. 29 er et viktig element i Regjeringens innsats for å styrke forbrukernes rettigheter i Norge.
Jeg er glad for at Odelstinget nå har til behandling forslaget om endringer i bl.a. forsikringsavtaleloven. Med dette forslaget legges det til rette for å styrke forsikringskundens stilling og å øke konkurransen i forsikringsmarkedet. I dag er hovedregelen at en kunde bare kan si opp forsikringen når den utløper. Ved nå å åpne for at forsikringen kan flyttes til et annet forsikringsselskap, vil en kunde fritt kunne benytte seg av et tilbud hos et annet selskap. Dette vil bidra til å styrke kundenes forhandlingsposisjon og stimulere til økt konkurranse mellom forsikringsselskapene. Jeg registrerer at Fremskrittspartiets komitemedlemmer mener at adgangen til å flytte forsikringen i forsikringstiden bare skal gjelde for kunder som er forbrukere. Det vil i praksis si at små og mellomstore bedrifter ikke får denne flytteretten og må forhandle særskilt med forsikringsselskapene om dette. En typisk representant for denne gruppen har ikke en så omfattende organisasjon eller så store økonomiske ressurser at de vil utgjøre en likeverdig forhandlingsmotpart til en aktør i et marked som domineres av fem forsikringsselskaper. Det er derfor med glede jeg ser at alle de andre partienes komitemedlemmer støtter departementets forslag om flytterett også for små og mellomstore bedrifter. Jeg har merket meg at medlemmene fra Fremskrittspartiet viser til at skillet mellom næringsdrivende og forbrukere er et velkjent skille i andre lover. Det relevante poenget i denne sammenheng er imidlertid at forsikringsavtaleloven er en lov som i stedet bygger på et skille mellom store næringsdrivende mv. og andre forsikringskunder. Jeg har svært vanskelig for å se hvordan man nettopp i forhold til denne bestemmelsen om flytterett skulle ha behov for å bruke et annet skille enn det som følger av systemet i forsikringsavtaleloven ellers. En slik tilnærmingsmåte ville ikke skape en enkel og oversiktlig lov. Et annet viktig punkt i lovforslaget er pålegget til forsikringsselskapene om å informere forsikringskundene om at forsikringsforholdet fornyes automatisk dersom kundene ikke varsler selskapet innen avtalens utløp. Jeg konstaterer med tilfredshet at en samlet komite støtter dette. Jeg registrerer at et flertall av komiteens medlemmer går inn for at iverksettelsesdatoen klargjøres på et så tidlig tidspunkt som mulig. Både forsikringsselskapene og kundene har behov for å kunne innrette seg i tråd med de foreslåtte endringene i forsikringsloven. Jeg tar sikte på at lovendringene bør kunne tre i kraft 1. januar 2006, i tråd med den alminnelige retningslinje at lovgivning av betydning for næringslivet fortrinnsvis bør settes i kraft ved et årsskifte. Jeg vil sørge for at dette blir formelt avklart og gjort kjent i god tid på forhånd.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg tror i og for seg det kan være et poeng med en liten klargjøring. Forsikringer er en frivillig avtale mellom et forsikringsselskap og en kunde. Her kan de avtale det de måtte ønske, med tanke på tiden en forsikring skal gjelde. De kan også avtale muligheten for en tidligere oppsigelse. Det er altså ingenting i veien for i dagens lov å avtale at man kan si opp i løpet av perioden. Det flertallet nå gjør, er å nekte næringsdrivende å avtale å binde seg til et spesielt tidsrom, fordi loven ikke gir rom for å kunne avtale at man f.eks. ønsker å forsikre sin bilpark for et helt år, uten å kunne si den opp i dette ene året. Altså er det ikke Fremskrittspartiet som hindrer noen i å avtale noe. Det er flertallet som nekter næringsdrivende å avtale noe annet enn det som loven nå sier. Det er mange som kan undre seg over de forskjellige partiers synspunkter og handlemåte. Jeg undrer meg vel i og for seg noe over at Høyre ønsker å nekte næringsdrivende å inngå de avtaler de næringsdrivende selv finner mest hensiktsmessig.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 457]]
Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje vert gitt høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
I dag behandler vi endringer i lov av 11. juni 1976 om kontroll med produkter og forbrukertjenester, altså den såkalte produktkontrolloven. Bakgrunnen for endringene er EU-parlamentets og Ministerrådets direktiv om alminnelig produktsikkerhet. Hensikten med endringene er å sikre norske næringsaktører og forbrukere tilsvarende rammebetingelser og beskyttelse som i resten av EØS-området. Dette mener vi er gjort med den loven som i dag ligger til behandling. Men ettersom den norske loven og EU-direktivet er noe forskjellige i det de omfatter, vil jeg knytte noen kommentarer til dette. Den norske produktkontrolloven er videre i sitt anvendelsesområde enn direktivet. Dette gjelder bl.a. hvilke produkter som omfattes av loven og direktivet. Direktivet omfatter også kun sikring mot helseskadelige virkninger, mens produktkontrolloven omfatter både helseskade og miljøforstyrrelse. Jeg vil i det følgende redegjøre for mindretallets syn, som er SVs og Arbeiderpartiets syn. Når vi gjør endringer i norsk lov som følge av EU-direktiver, er det viktig at vi ikke svekker verken lovens bokstav eller intensjon. I dette tilfellet ligger norsk lov foran EU, og en tilpasning til EU-direktivet innebærer derfor i våre øyne en reell mulighet for at intensjonen i produktkontrolloven svekkes. Vi har registrert at departementet har tatt hensyn til innsigelser fra miljømyndighetene og har foreslått endringer som langt på vei går innsigelsene i møte. På ett punkt mener vi imidlertid at man ikke har gått langt nok, og det gjelder informasjonsplikten. Vi har nylig endret produktkontrolloven §§ 9 og 10 som følge av den nye miljøinformasjonsloven. Disse sier at enhver på forespørsel har rett til å få informasjon om produkters risiko for miljøforstyrrelse. Samtidig lovfester informasjonsplikten informasjon om et produkts eller en tjenestes eventuelle fare for helseskade. Dette kan etter vår mening skape tvil om hvilke regler som gjelder for informasjon om miljøforstyrrende virkninger, og det kan gi et inntrykk av en nedprioritering av plikten til å informere om miljøeffekter av produkter og tjenester. Dette mener vi i så fall vil være svært uheldig. Vi tror at dette kan løses ved at informasjonsplikten om miljøforstyrrende virkninger utløses ved meldeplikt om det samme. Dette har ikke våre to partier fått flertall for i merknadene, men vi har registrert at flertallet ber departementet utrede nærmere hvordan dette kan implementeres i loven på et senere tidspunkt, og vi imøteser derfor en videre utvikling av informasjonsplikten om mulig miljøskade senere. Utover dette har vi ingen kommentarer.
Denne proposisjonen inneholder forslag til endringer i produktkontrolloven. Endringene gjennomfører Europaparlamentets og Rådets direktiv 2001/95/EF om alminnelig produktsikkerhet. Endringene vil sikre norske næringsaktører og forbrukere tilsvarende rammebetingelser og beskyttelse som i resten av EØS-området. En ny formålsbestemmelse gjør det klart at produktkontrolloven har som formål å forebygge helseskade og miljøforstyrrelse. Det stilles krav til at de som har befatning med forbrukerprodukter og forbrukertjenester, pålegges en aktsomhetsplikt og en plikt til å treffe forebyggende tiltak for å forhindre helseskade og/eller miljøforstyrrelser. Produsenter og importører av forbrukerprodukter og eiere og ledere av virksomhet som tilbyr forbrukertjenester, pålegges å gi forbrukerne relevante opplysninger som setter dem i stand til å vurdere og sikre seg mot helseskadelige virkninger som er forbundet med produktet. Det foreslås å innføre en adgang for myndighetene til å nedlegge eksportforbud for forbrukertjenester som utgjør en uakseptabel risiko for helseskade. Terskelen for når meldeplikten til myndighetene inntrer, foreslås senket fra der produktet medfører en betydelig risiko for helseskade og miljøforstyrrelse, til der det foreligger en uakseptabel risiko for en slik virkning. EU-direktivet omfatter kun produkters helseskadelige virkning og ikke eventuelle negative miljømessige effekter. Som en følge av dette er forslaget til ny bestemmelse om kriterier for vurdering av sikkerheten ved forbrukerprodukter og forbrukertjenester tilsvarende begrenset. Det samme er forslaget til ny bestemmelse om informasjonsplikt. Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet ønsker å utvide disse bestemmelsene til også å omfatte produkters og tjenesters eventuelle negative miljømessige effekt. Høyre er enig i at det er et behov for dette. Når Regjeringen ikke har fremmet forslag om dette i denne omgang, skyldes det at dette reiser en rekke spørsmål som må utredes nærmere. Flertallet ber imidlertid departementet om å utrede dette, og ber departementet komme tilbake til Stortinget med et forslag til lovbestemmelse så raskt som mulig. Negative miljømessige effekter kan ramme på tvers av landegrensene. Av den grunn hadde det vært ønskelig at dette var omfattet av direktivet, slik at hele EU-området ble omfattet av en slik informasjonsplikt. Når Sosialistisk Venstreparti i flere saker som omhandler gjennomføring av EU-direktiver, har innsigelser, finner jeg grunn til å påpeke at det er synd at Sosialistisk Venstreparti fremdeles ikke ønsker å bli medlem av EU, som jo vil være den sikreste måten å få være med og påvirke reguleringer som har konsekvenser for alle europeiske land, på. Med dette anbefaler jeg flertallsinnstillingen.
På det norske markedet finnes det som kjent flere hundre tusen ulike produkttyper og forbrukertjenester. Forbrukerne forventer at disse produktene og tjenestene har et akseptabelt sikkerhetsnivå. I Regjeringens lovforslag presiseres pliktene som påligger næringsaktørene. Dette gjelder informasjonsplikten overfor brukere og mottakere av forbrukerprodukter og forbrukertjenester, samt plikten til å melde fra til myndighetene om farlige produkter og forbrukertjenester. Samtidig innføres helt nye plikter knyttet til meldeplikt for tiltak som næringsaktørene selv har iverksatt for å forebygge eller begrense at et forbrukerprodukt eller en forbrukertjeneste medfører risiko for forbruker. Det foreslås også krav om oppbevaring av dokumenter for sporing av forbrukerprodukter. Endringene i produktkontrolloven gjennomfører EUs direktiv om alminnelig produktsikkerhet i norsk rett. De nye kravene i loven er således et resultat av Norges EØS-forpliktelser. Sentralt i lovforslaget står hensynet til forbrukeren og dennes tillit til at frambudte produkter og tjenester innehar et akseptabelt sikkerhetsnivå. Samtidig skal loven bevirke at næringsaktørene gjøres kjent med hvordan dette sikkerhetsnivået kan oppnås. I lovforslaget legges det opp til at forbrukerprodukter skal anses å være sikre mot helseskadelige virkninger dersom de oppfyller kravene i harmoniserte standarder. Standardene gjør det lettere for næringsaktørene å bedømme om sikkerhetskravene i produktkontrolloven er oppfylt. En bedrift som legger harmoniserte standarder til grunn for produksjonen, er sikret markedsadgang i hele EØS-området. Standardene vil altså være et viktig hjelpemiddel ved framstilling av forbrukerprodukter, samtidig som de er med på å sikre at produktene har et akseptabelt sikkerhetsnivå. At et forbrukerprodukt er produsert i henhold til harmoniserte standarder, utgjør ikke, og kan heller aldri utgjøre, noen garanti for at produktet er sikkert. Det kan f.eks. vise seg at standardene inneholder feil. For å ta høyde for slike situasjoner foreslås det derfor en bestemmelse som gir myndighetene anledning til å gripe inn med regulerende tiltak, til tross for at et produkt er utført i henhold til harmonisert standard. Jeg anser denne sikkerhetsklausulen som svært viktig for å sikre at fagmyndighetene fortsatt skal ha anledning til å foreta en konkret vurdering av sikkerheten ved forbrukerprodukter. Når det gjelder produkter, legger forslaget til endringer i produktkontrolloven opp til en direkte gjennomføring av direktivet om alminnelig produktsikkerhet. Forebyggelse av miljøforstyrrelser omfattes ikke av de nye bestemmelsene. Miljøvernmyndighetene har vurdert at hensynet til miljøet allerede er godt ivaretatt gjennom dagens regelverk. En ytterligere vurdering av spørsmålet har for øvrig heller ikke vært mulig i lys av gjennomføringsfristen for direktivet. Jeg har merket meg at justiskomiteen ønsker at produktkontrollovens formål om å forebygge skade på helse og miljø videreføres så langt det er mulig. Jeg har også merket meg at komiteen ber om at departementet snarest mulig kommer tilbake til Stortinget med et forslag til ny lovbestemmelse om aktiv informasjonsplikt som også omfatter miljøhensyn. Det er et mål at forbrukere og andre skal kunne gjøre bevisste og informerte valg, med hensyn til både et produkts risiko for helseskade og dets miljøforstyrrende egenskaper. Miljøverndepartementet, som har ansvar for å ivareta miljøhensynene i loven, stiller seg i utgangspunktet positivt til komiteens anmodning om å utvide bestemmelsen om aktiv informasjonsplikt og vil foreta nødvendige utredninger og vurderinger av dette spørsmålet. Miljøverndepartementet vil også vurdere om meldeplikten for selvregulerende tiltak også skal gjøres gjeldende ved melding av produkter som medfører risiko for miljøet.
: Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 460]]
Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje vert gitt høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke. Fyrste talar er Knut Storberget – for ordføraren for saka, som er Gunn Karin Gjul.
Det er med glede en enstemmig komite har samlet seg om det forslaget som med stor sannsynlighet vil bli vedtatt i dag, på dette viktige feltet. På vegne av saksordføreren vil jeg få presisere at seksuelle overgrep mot barn er en særdeles alvorlig forbrytelse. På dette området står vi overfor to utfordringer. Vi må for det første tydeliggjøre og forbedre lovverket mot overgrep mot barn, og for det andre – og det er kanskje det viktigste – sette i verk tiltak som har effekt når det gjelder å bekjempe disse overgrepene. Dette er jo en type virksomhet vi aldri kan vedta oss bort fra med mer eller mindre gode lovtekster. Mye av spredningen og omsetningen av pornografi foregår på Internett. Som del av dette finner man en økende mengde barnepornografisk materiale. Økt etterspørsel etter denne typen overgrepsbilder på nettet bidrar til at stadig flere barn blir utsatt for overgrep, og til at seksuelt misbruk av barn alminneliggjøres. Derfor er det viktig å ha klare regler på dette feltet. En samlet komite legger til grunn at ethvert bilde av barnepornografisk karakter er et overgrep mot barn. Komiteen mener derfor at en egen lovhjemmel, slik forslaget legger opp til, bedre tydeliggjør et forbud mot overgrepsbilder. Den bidrar til å beskytte barn mot seksuelt misbruk og markerer at barn har et særskilt og utvidet vern. En egen lovhjemmel sier også klart fra om at all befatning med et slikt materiale medvirker til overgrepene ved å opprettholde et marked og må anses som et alvorlig lovbrudd også av den grunn. Komiteen mener begrepet «kjønnslige skildringer» er lite klargjørende i forhold til alvoret i den typen handling det er rettet mot. For ofrene handler det om overgrep og rettighetsbrudd som har lite med kjønnslige skildringer å gjøre. Selv i tilfeller der bildet viser barn som ikke er utsatt for seksuelt misbruk, er selve poseringen og eksponeringen krenkende for den enkelte. Komiteen mener selve lovteksten bedre må få fram at man her taler om dokumentasjon på overgrep mot barn. Komiteen er dessuten enig med departementet i at det også skal foreligge straffansvar for den som anskaffer og planmessig gjør seg kjent med denne type framstillinger. Så over til det som vel må være av det viktigste i denne kampen som samfunnet stadig prøver å føre mot barnepornografi og lignende materiale: Hvordan skal vi klare praktisk å sette i verk tiltak for å stanse det? Telenor har i samarbeid med Kripos og Redd Barna utviklet et filter for å stenge tilgang til nettsteder som inneholder barnepornografisk materiale. Nettsteder som bidrar til å gjøre barnepornografisk materiale tilgjengelig for interesserte, skaper nyrekruttering til dette markedet og fungerer som inngangsportaler til sider med alvorlig materiale og bidrar til økt spredning. Vi vet at et filter vil kunne stenge tilgangen til nettstedene og ikke vesentlig bidra til å begrense spredning gjennom andre kanaler. Likevel vil dette virke begrensende på tilgangen, spesielt for nye interesserte. Derfor er vi glad for at komiteen nå har samlet seg om at alle internettilbydere i Norge egentlig bør ha et slikt filter, og av den grunn ber vi Regjeringa om å sørge for et samarbeid med bransjen for å få et slikt. Det er dessuten viktig i dette arbeidet at Nye Kripos’ tipstjeneste for å melde fra om seksuelle overgrep mot barn på Internett gjøres bedre tilgjengelig og bedre kjent. Som et tredje tiltak: Ved formidling av barnepornografisk materiale betales det ofte med kredittkort, både ved anskaffelsen av slikt materiale gjennom digitale nettverk og på annen måte. Komiteen ber Regjeringa vurdere å utrede mulighetene for å stoppe bruk av kredittkort på nettsteder som tilbyr barnepornografisk materiale, og melde tilbake til Stortinget på egnet måte. Dette vil kunne gjøres i samarbeid med kredittkortselskapene. Til slutt: Det avgjørende for om vi skal komme i mål i et slikt viktig arbeid er ikke først og fremst det lovtekniske, men at arbeidet mot seksuelle overgrep mot dem som minst kan forsvare seg, intensiveres. Lovteksten blir i så fall og i dette tilfellet et godt grunnlag.
I denne saken følger Regjeringen opp et vedtak gjort av Stortinget i 2003, der Stortinget ber om at det innføres et eget straffebud mot barnepornografi. Dagens pornografibestemmelse har et helt annet formål enn en barnepornografibestemmelse. Når vi nå får en egen bestemmelse om dette, vil det bidra til å sikre barn beskyttelse mot seksuelle overgrep, og det fordi barn trenger et særlig vern. En egen lovhjemmel vil også markere at all befatning med slikt materiale er et alvorlig lovbrudd. Internett har gjort verden mindre, og Internett har gitt oss uante muligheter til informasjonsutveksling og til underholdning. Men dessverre har Internett også mange negative sider, og spredning av barneporno er en av de mest alvorlige. Det er ingenting annet enn overgrep mot barn. Økt etterspørsel etter slikt materiale fører også til at flere barn blir utsatt for overgrep og misbruk. Alle krefter må derfor settes inn for å forhindre at barn blir ofre for overgrep og framstilles som seksuelle objekter. Et klart og tydelig lovverk kommer nå på plass, men bruken av Internett er dessverre en inngangsport som gjør at slikt materiale blir tilgjengelig for mange. Som representanten Storberget nevnte i sitt innlegg, er det derfor gledelig at Telenor, som en stor internettilbyder, har vært seg sitt ansvar som leverandør bevisst og utviklet et filter for å stenge tilgangen til nettsteder som tilbyr barnepornografisk materiale. Høyre er derfor fornøyd med at en samlet komite i dag oppfordrer alle internettilbydere til å ha et slikt filter, og vi ber Regjeringen om å komme med konkrete tiltak dersom utviklingen ikke går i ønsket retning. Barn har et særlig behov for vern. Gjennom en klar og tydelig lovbestemmelse er barnas vern styrket. Men vi har dessverre ennå en lang vei å gå før vi kan føle oss trygg på at barn får være barn, og at vi unngår at barn får sine liv ødelagt av overgrep.
Vi er fra SVs side veldig glad for at vi nå får gjennomslag for et standpunkt som SV og Arbeiderpartiet har hatt lenge, som vi har forsøkt en stund uten hell å få gjennomslag for, men som vi til slutt nå har fått på plass. Det er at begrepet «barnepornografi» skal ut av norsk lovverk, og at det nå skal gå klart fram at det handler om framstilling av seksuelle overgrep mot barn og slik sett er fryktelig alvorlig. Det betyr at den som planmessig gjør seg kjent med slike overgrep, har et medansvar for at overgrepene faktisk skjer. Det mener vi det var fryktelig viktig å få signalisert gjennom loven. Så vil jeg trekke fram Redd Barnas arbeid for å få endret loven på dette området. Det er mye Redd Barnas fortjeneste at vi får disse endringene i dag, og at vi også får høyere prioritet på arbeidet mot det som er framstillinger av overgrep mot barn. Saksordfører Gunn Karin Gjul har tatt hensyn til Redd Barnas innvendinger mot forslaget som departementet kom med, etter at Stortinget hadde bedt departementet komme med nye forslag, og SV er fornøyd med resultatet – et resultat som altså hele komiteen nå stiller seg bak. Som Storberget påpekte på vegne av saksordføreren, er det aller viktigst å sørge for at arbeidet mot utnytting av barn intensiveres. SV slutter seg til redegjørelsen som ble holdt på vegne av saksordføreren. Det er grunn til å være stolt av det arbeidet som nå er blitt gjort, og av at vi nå får endret loven på et punkt som gir en viktig signaleffekt ut.
Bilder av barnepornografisk karakter er dokumentasjon på seksuelt overgrep mot barn. Lite er mer straffverdig enn overgrep mot våre minste. Det er derfor svært viktig at denne formen for særlig alvorlig kriminalitet reguleres gjennom et eget straffebud. Straffeloven § 204 omhandler i dag både pornografi som gjør bruk av barn, og annen pornografi. Dette innebærer at bestemmelsen gjelder et materiale som på flere måter skiller seg fra hverandre. Pornografiske bilder av barn er noe annet og langt alvorligere enn tilsvarende bilder av og med voksne mennesker. Derfor mener Kristelig Folkeparti at det er positivt at vi nå får en egen bestemmelse som både rammer framstilling av seksuelle overgrep mot barn og framstillinger som seksualiserer barn. En samlet justiskomite mener at begrepet «kjønnslige skildringer», som Regjeringen foreslår brukt i den nye lovbestemmelsen, ikke fullt ut dekker den type handlinger som vi her snakker om. For offeret selv handler det om overgrep og rettsbrudd, der kjønnslige skildringer utgjør en stor, men ikke dekkende beskrivelse av handlingene. Vi ønsker i stedet begrepet «framstilling av seksuelle overgrep mot barn» eller «framstilling som seksualiserer barn» inntatt i lovteksten. Dette skyldes at vi mener dette begrep er mer dekkende for den kriminalitet og det overgrep som dokumenteres gjennom bilder, tekst og lydfiler. Det er likevel grunn til å påpeke at komiteens forslag til lovformulering ikke innebærer noen substansiell forskjell fra Regjeringens lovforslag. Vi er helt enige i sak, og jeg vil gi justisministeren honnør for å ha samarbeidet med komiteen om en forbedret lovformulering. Jeg vil også takke statsråden for å ha fremmet forslag om endring i straffeloven § 204 til tross for at man i departementet arbeider med en helt ny straffelov og kunne ha avventet framleggelsen av forslaget om ny spesiell del i straffeloven. Departementets fleksibilitet viser tydelig at man tar barns rettigheter på alvor, og det er Kristelig Folkeparti veldig glad for. Vi er også tilfreds med at lovbestemmelsen vil ramme dem som anskaffer og planmessig gjør seg kjent med barnepornografisk materiale. Dette innebærer at man kan straffeforfølge og dømme langt flere brukere av materiale som framstiller seksuelle overgrep mot barn, enn tilfellet er i dag. Telenor er internettilbyder med base i Norge og har i den forbindelse utviklet et filter for å stenge tilgangen til nettsteder som inneholder barnepornografisk materiale. Filteret stopper nettsidene som Kripos vil skal filtreres bort. Komiteen mener at det bør etableres en ordning med felles oversikt over nettsteder som det skal nektes tilgang til når internettilbyderen er norsk. Vi tror at dette vil forhindre nyrekruttering til dette markedet. Nettstedene som omfattes av et slikt filter som Telenor i dag tilbyr, er ofte inngangsportaler til mer alvorlig barnepornografisk materiale. På denne måten bidrar filteret hos norske internettilbydere til redusert spredning av barnepornografi. Justiskomiteen ber Regjeringen følge utviklingen i internettbransjen nøye. Dersom ikke internettilbydere i Norge har et filter som stenger internettilgangen til nettsteder som inneholder barnepornografisk materiale, innen utgangen av 2006, vil vi at Regjeringen skal fremme forslag for Stortinget som påbyr dette. Det formidles mye barnepornografi via Internett, og ofte betaler kjøperen for materialet med kredittkort. Denne kunnskapen har medført at justiskomiteen i innstillingen ber Regjeringen utrede muligheten for å stoppe bruk av kredittkort på nettsteder som tilbyr barnepornografisk materiale. Kristelig Folkeparti har likevel en bekymring i forhold til denne bestillingen. Vi vet at Kripos og Politiet for øvrig følger pengesporet for å avsløre formidlere og kjøpere av barnepornografisk materiale. Dersom myndighetene finner ordninger som umuliggjør betaling med kredittkort, vil det for det første kunne bli vanskeligere å avsløre dem som er i besittelse av framstillinger av seksuelle overgrep. For det andre er vi i Kristelig Folkeparti usikre på om hinderet for bruk av kredittkort vil utgjøre en reell hindring hva gjelder utbredelse av barnepornografisk materiale. Kristelig Folkeparti har likevel valgt å støtte forslaget om en utredning av denne problemstillingen og ser fram til å få Regjeringens vurdering til Stortinget for endelig behandling. Stortingets beslutning om et eget straffebud mot skildringer av seksuelle overgrep mot barn er viktig for å styrke barns rettssikkerhet og for å bekjempe økende produksjon og spredning av slikt materiale.
Det er heldigvis slik at en saks viktighet ikke er avhengig av volum og størrelsen på det som legges fram for Stortinget. Denne saken er et godt eksempel på det. Dette er tvert imot en sak som viser at selv om den er liten av volum, berører den et av de viktigste elementene i samfunnet vårt, nemlig barna som går ute, og deres vern mot å bli utsatt for seksuelle overgrep. Således er det en særdeles viktig sak. Her gir en samlet komite og et samlet odelsting et klart signal om at det må en skjerpelse til, og jeg støtter fullt ut fungerende saksordførers gjennomgang av saken, som han framførte på en særdeles bra måte. Grunnen til at dette er så viktig, er at barn har et helt klart krav på prioritet, og barn er også avhengig av å ha noen voksne som stiller opp og gjør den jobben som må gjøres, siden det er forskjell på voksenrollen og rollen barn skal ha. Derfor er man helt avhengig av at man politisk går inn i dette og tar tak i det. Jeg støtter også fullt ut det som representanten Thorkildsen var inne på, om Redd Barna og den innsatsen som er gjort derfra. Til sjuende og sist er det slik at kanskje den viktigste måten å bekjempe dette på er en kombinasjon av en straffereaksjon og et holdningsmessig arbeid. Vi kan selvfølgelig forby mange ting, og vi kan straffe for mange ting, men jeg tror likevel det er slik at man også må bekjempe det holdningsmessig, dersom man skal gjøre noe med det, selv om en del av dette garantert er vanskelig å bekjempe. Så ønsker jeg å vise til det brevet som justiskomiteen sendte til statsråden om unntak i loven. Det er også slik at når loven nå endres, er det mulighet for å straffe noen som man kanskje strengt tatt ikke burde straffe. Derfor er det viktig at man har poengtert det gjennom eksempler og viser til det, slik at lovanvendelsen i etterkant blir korrekt. Avslutningsvis tenkte jeg at jeg skulle ta sjansen og kommentere innlegget fra representanten fra Kristelig Folkeparti, som gav ros til statsråden. Det slutter jeg meg i utgangspunktet til. Men jeg er kanskje litt overrasket over tilbakemeldingene om at statsråden kunne ha avventet den spesifikke delen av straffeloven. Det er vel kanskje avhengig av hva flertallet i denne salen ønsker.
Jeg er glad for at justiskomiteen støtter hovedtrekkene i departementets forslag til ny § 204 a i straffeloven. Det er viktig at vi står samlet i kampen mot seksuelt misbruk og utnyttelse av barn. Det er gledelig at vi nå får et eget straffebud, og at vi alle er enig i at begrepet «barnepornografi» gir gale assosiasjoner og derfor ikke skal brukes. Komiteen er enig med departementet i at den nye bestemmelsen også bør ramme det å «anskaffe» og «planmessig gjør seg kjent med» skildringer som seksualiserer barn. Dette er praktisk viktige utvidelser av bestemmelsens anvendelsesområde og effektive virkemidler i bekjempelsen av spredning og omsetning av slikt materiale via Internett. Jeg registrerer at komiteen har valgt en annen ordlyd enn den departementet opprinnelig foreslo for den nye bestemmelsen. Komiteen ønsker at lovteksten skal gi uttrykk for at skildringer som seksualiserer barn, er overgrep mot barn. Den ønsker derfor å betegne det straffbare materialet som «fremstilling av seksuelle overgrep mot barn eller fremstilling som seksualiserer barn» framfor «kjønnslige skildringer som gjør bruk av barn», slik departementet foreslo. Jeg er enig med komiteen i at skildringer som seksualiserer barn, i mange tilfeller dokumenterer overgrep mot barn. Også selve framstillingen kan oppleves som et overgrep for dem som rammes. All befatning med materiale som seksualiserer barn, representerer en seksuell utnyttelse av barn. Etterspørselen etter slikt materiale legger også grunnlag for nye overgrep. Når departementet ikke brukte en kobling til overgrep i selve lovteksten, var dette ut fra en bekymring for at domstolene i praksis kunne tolke dette som et tilleggsvilkår for anvendelse av bestemmelsen. For øvrig er det også slik at selve overgrepshandlingene vil rammes av andre og strengere straffebud, f.eks. voldtekt, incest eller seksuell omgang med mindreårige. Straffebestemmelsen i § 204 a er ment å rette seg mot andre sider ved seksuell utnyttelse av barn, nemlig det å befatte seg med materiale som skildrer barn på en seksualisert måte. Det er imidlertid ingen innholdsmessig forskjell mellom departementets og komiteens forslag på dette punkt. Komiteen har da også slått fast i innstillingen at det ikke er meningen at færre tilfeller enn etter gjeldende rett skal være omfattet av den nye bestemmelsen. Jeg vil understreke at vi i mål og intensjoner er samlet i denne saken. Den nye straffebestemmelsen betyr en styrking av vernet mot seksuelle overgrep mot barn. Bestemmelsen skal bli et effektivt middel i kampen mot misbruk og utnyttelse av barn. I den forbindelse setter jeg pris på at komiteen har merket seg det initiativet jeg tok i samarbeid med Kripos, Redd Barna og Telenor, for å få utviklet et filter som stenger tilgangen til internettsteder som inneholder skildringer som seksualiserer barn. Jeg skal også kommentere dette ytterligere, for det går rett i kjernen av det komiteen ber om. Det som er poenget her, er at dette initiativet resulterte i at jeg rett og slett samlet ti norske borgere rundt et bord to ganger. De ti norske borgerne hadde det til felles at de representerte mobilselskaper, kortselskaper, internettleverandører, og de sitter i fellesskap nettopp på dette kopisystemet som Internett er, dette distribusjonssystemet som Internett er, og de betalingsformer som knytter seg til kort, og den teknologi som knytter seg både til Internett og til mobil. Men de har også en annen ting til felles, og det er at de alle sammen er borgere i dette landet, og de er pårørende til barn. Enten er de det direkte, eller så kjenner de noen som er det. Det som jo er styrken i Norge når man samler mennesker på denne måten, er nettopp å gjøre det komiteen gir uttrykk for, nemlig å mobilisere borgere til å ta ansvar. Fordi dette forumet, etter å ha møttes en gang, slo fast – skal vi si – de etiske spillereglene for hva man ikke godtok, og neste gang kom tilbake og fortalte hva de hadde gjennomført av praktiske tiltak, bl.a. dette filteret, skal jeg selvfølgelig gjøre det jeg allerede hadde tenkt, men som komiteen kommer med et sterkt oppmuntrende tilrop til, nemlig fortsette å samle forumet for å diskutere ytterligere praktiske tiltak, og da med den grunninnstilling som komiteen har, at vi trenger straffebud, men vi trenger også en mobilisering av ansvarlige borgere. Jeg er også enig med komiteen i at en slik mobilisering av ansvarlige borgere er det jo Redd Barna som har stått for, både nasjonalt og internasjonalt på tvers av landegrensene, for at man skal kunne tore å si fra om det som er galt. Det er også slik at her skal man være vitne på vegne av dem som er de svakeste av alle, og som nettopp blir vanvittig sårbare når voksne misbruker tillit og det som verre er. Så selve den grunnholdningen som komiteen her gir uttrykk for, tror jeg på, og jeg har ved praktisk livserfaring konstatert at den gir resultat, og jeg tror at den vil fortsette å gjøre det. Jeg har også merket meg at komiteen på en saklig måte har reist en rekke andre problemstillinger som vi skal se på, og jeg skal gjøre det med et åpent sinn, for jeg føler at vi har en felles intensjon om å gjøre det vi kan gjennom holdningsmobilisering og bruk av loven og straffeloven på en klok måte, for å sørge for at ingen skal utnytte barn seksuelt. Her står vi bredt samlet, og det er bra at vi kan gjøre det slik i et lite land.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 462]]
Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten vert avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida vert fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 15 minutt, Høgre 15 minutt, Framstegspartiet 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 10 minutt, Kristeleg Folkeparti 10 minutt, Senterpartiet 5 minutt, Venstre 5 minutt og Kystpartiet 5 minutt. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarane frå kvar partigruppe og etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Trygghet og rettssikkerhet er sentrale verdier i et demokratisk samfunn. Nettopp derfor er det så viktig at vi har en straffelov som gjør kriminalitetsbekjempelsen effektiv, og som bidrar til beskyttelse av samfunnet og av den enkelte. Straffelovgivningen har de siste hundre år blitt endret gjentatte ganger. Bakgrunnen for dette har vært samfunnets behov for et regelverk tilpasset stadig nye utfordringer. Det er derfor naturlig at forslaget til ny generell del i straffeloven i noen grad bærer preg av opprydding og forenkling. Jeg vil likevel påpeke at lovforslaget inneholder viktige nye og framtidsrettede elementer. Synet på hva som bør belegges med straff, hvordan reaksjonen skal være, og hvor strengt det skal reageres, f.eks., har endret seg betydelig fra straffeloven ble vedtatt i 1902. Utforming av en ny straffelov innebærer at Stortinget tar stilling til hva som skal kriminaliseres, og legger retningslinjer for hvor streng straffen skal være. Dette er meget viktige og svært prinsipielle spørsmål, som utvilsomt vil ha stor betydning for vårt samfunn i årene som ligger foran oss. En sentral problemstilling under justiskomiteens behandling av Ot.prp. nr. 90 for 2003-2004 har vært spørsmålet om hvilken straff den enkelte lovbryter skal ha. En riktig reaksjon på et konkret lovbrudd kan ikke fastsettes av verken regjering eller storting. Den konkrete straffen må fastsettes av domstolene i det enkelte tilfellet. Men signalene om straffenivået som gis under den politiske behandlingen av loven, skal tillegges større vekt ved straffeutmålingen enn domstolenes tidligere praksis. I dag kan det imidlertid synes som om domstolene legger større vekt på egen praksis enn på Stortingets uttrykte ønske. Det er uheldig. Straffelovkommisjonen uttalte i NOU 2002:4: «Kommisjonen er generelt skeptisk til at lovgiver skal styre straffutmålingen for å sikre tilstrekkelig strenge straffer på bestemte områder.» Denne uttalelsen og andre uttalelser som framkommer i NOU-en, er oppsiktsvekkende og klart i strid med Grunnlovens maktfordelingsprinsipp. Det er Stortingets rolle å være lovgiver, også på strafferettens område. Kristelig Folkeparti ønsker ikke at en ny straffelov generelt skal føre til et høyere straffenivå i Norge. Men vi ønsker heller ikke på generelt grunnlag å redusere straffenivået eller å nedskrive strafferammene. Det er f.eks. viktig at strafferammene tar høyde for kriminalitet som ennå ikke er reflektert gjennom rettspraksis. Det er et viktig prinsipp at straffen skal stå i forhold til den kriminalitet som er begått. Kristelig Folkeparti – og et samlet storting – har gjentatte ganger uttalt at straffenivået i saker som gjelder overgrep mot barn, er for lavt. En straff på mellom ett og to år for overgrep mot flere barn samsvarer ikke med forbrytelsens alvor. Vi har også sagt at straffenivået i voldtektssaker spesielt og i sedelighetssaker generelt bør heves. Likevel ser vi lite som tyder på endring i domstolenes praksis. En enstemmig justiskomite skriver uttrykkelig klart i innstillingen at straffenivået i drapssaker, i saker som gjelder seksuelle overgrep, og i voldssaker må heves. Det er domstolenes plikt å påse at så skjer. Regjeringspartiene synes ikke domstolene har vært tilstrekkelig lydhøre overfor lovgivers uttalelser om straffenivået i de sakstypene jeg nå har nevnt. Derfor inneholder innstillingen betydelig kritikk av dagens straffeutmålingspraksis og klare føringer for hva vi forventer av domstolene generelt og av Høyesterett spesielt. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ønsker å heve minstestraffen for voldtekt og drap til henholdsvis tre år og åtte år. Kristelig Folkeparti, Høyre og SV er enig i målet om høyere straffenivå for slike forbrytelser, men vi støtter ikke forslaget om en heving av minstestraffen. Det er flere årsaker til det: Vi forutsetter at domstolene følger opp de klare signalene om heving av straffenivået som ligger i innstillingen.Vi mener at dersom kritikken mot domstolenes straffeutmålingspraksis suppleres med en heving av minstestraffene, vil dette innebære en total mistillit fra lovgiver til rettsvesenet.Vi ønsker å gi domstolene en siste sjanse til å heve straffenivået. Men dersom signalene i innstillingen ikke følges av endret domstolspraksis, vil også Kristelig Folkeparti kunne støtte forslaget om en heving av minstestraffen for voldtekt og drap.Vi frykter dessuten at en heving av minstestraffen for voldtekt og drap vil kunne føre til uriktige frifinnelser, eller til at gjerningspersonen dømmes for et mindre alvorlig forhold. Regjeringen foreslår i proposisjonen en helt ny ordning, kalt straffutmålingsfrafall. Straffutmålingsfrafall innebærer at man dømmes for et lovbrudd, men fordi handlingen er unnskyldelig, utmåles ingen straff. For å tydeliggjøre at denne ordningen kun skal benyttes i helt spesielle unntakssituasjoner, går regjeringspartiene og Fremskrittspartiet inn for en noe annen utforming av § 61 enn det Regjeringen har foreslått. Ordningen med straffutmålingsfrafall tar særlig sikte på uaktsomme handlinger hvor resultatet har rammet gjerningspersonen meget hardt. Straffutmålingsfrafall kan f.eks. tenkes brukt i et tilfelle der gjerningspersonen ved et øyeblikks uoppmerksomhet har rygget over og drept sitt barn. En straffereaksjon overfor gjerningspersonen vil i et slikt tilfelle ikke ha noen preventiv virkning utover det handlingens tragiske resultat allerede har prentet inn. Men hensynet til å gi gjerningspersonen en rettferdig reaksjon er ikke det eneste hensynet som bærer straffen og straffeforfølgningen. Selv om man vil mene at utmåling av straff vil virke som en urimelig tilleggsbelastning for lovbryteren, er det et krav for å anvende straffutmålingsfrafall at heller ikke hensynet til allmennprevensjonen eller straffens evne til å opprettholde den sosiale ro tilsier at det må utmåles en reaksjon. Flertallet presiserer også i innstillingen at straffutmålingsfrafall ikke skal benyttes i saker som gjelder overlagt drap. Drap i form av aktiv dødshjelp og/eller barmhjertighetsdrap er ikke rettmessig. Derfor skal det i framtiden også reageres mot slike handlinger. For Kristelig Folkeparti er det svært viktig at den nye straffeloven opprettholder vern om livet. Livet er samfunnets høyeste rettsgode. Den nye straffeloven skal reflektere det. I morgen skal min interpellasjon til justisministeren om barn i fengsel behandles i Stortinget. For ikke å forskuttere den debatten vil jeg i dag kun kort omtale problemstillingene knyttet til fengsling og varetektsfengsling av personer under 18 år. En samlet justiskomite framhever i innstillingen at fengsling av unge under 18 år bare bør skje unntaksvis. Dette er i tråd med gjeldende praksis. Straffelovkommisjonens flertall foreslår imidlertid en maksimumsgrense på åtte års fengsel for lovbrytere som ikke har fylt 18 år på gjerningstidspunktet. Det samme flertallet foreslår også forbud mot pågripelse og varetektsfengsling av unge under 16 år. Kristelig Folkeparti har vurdert disse forslagene meget grundig. Når vi ikke har funnet å kunne støtte noen av forslagene, skyldes det i hovedsak tre forhold: 1. Unge under 18 år idømmes sjelden fengselsstraff.2. Personer under 18 år kan gjøre seg skyldig i så alvorlige, straffbare handlinger at en straff på åtte års fengsel vil kunne være for lav, både når man ser hen til gjerningspersonens alder, hensynet til offeret og hensynet til den sosiale ro.3. Domstolene bør etter Kristelig Folkepartis vurdering ikke fratas muligheten til i helt spesielle tilfeller å benytte en lengre straff enn åtte år også for lovbrytere som ikke har fylt 18 år. Kristelig Folkeparti mener dessuten at en svært mild strafferamme for ungdom under 18 år vil kunne svekke straffens forebyggende virkning og være til ulempe for den unge selv. Ved gjengkriminalitet kan f.eks. de yngste medlemmene av gjengen bli presset til å begå alvorlig kriminalitet fordi de risikerer kortere fengselsstraff enn eldre gjengmedlemmer. Justispolitikk handler ikke bare om dom og straff. Justispolitikk handler også om å hjelpe lovbrytere på rett kjøl igjenom å hjelpe ofre for kriminalitet til å legge overgrep bak segom å sikre folks trygghetsfølelseog ikke minst om å sikre rettssikkerhet både for dem som tiltales, og for dem som utsettes for kriminalitet Jeg vil gjerne minne om dette på en dag da Stortinget vedtar en ny generell del i straffeloven. Straffeloven er en meget viktig brikke i justispolitikken. Men uten politiets forebyggende arbeid, helsevesenets offeromsorg og kriminalomsorgens rehabiliterende arbeid framstår straffeloven som lite human og helhetlig. Jeg anbefaler med dette innstillingen.
Den reglementsmessige tida for føremiddagsmøtet er no over. Presidenten vil anta at det er fornuftig å avvikle replikkordskiftet etter representanten Holstads innlegg før vi hevar føremiddagens møte, og ser det som vedteke. Det vert replikkordskifte.
Det var med spenning vi så fram til å lese Kristelig Folkepartis innstilling til denne saken, og det er med desto større skuffelse vi ser at de ganske harde utfall som bl.a. har kommet i media fra saksordføreren om straffeloven, nå ikke følges opp. Det er skuffende å oppleve at Kristelig Folkeparti ikke følger opp bl.a. i forhold til å støtte Arbeiderpartiets ønske om å heve minstestraffen for grov voldtekt og forsettlig drap. Det er faktisk underlig. Einar Holstad uttaler i Dagbladet 16. februar under overskriften «For lav straff for overgrep» at «det er på tide at Stortinget tar makta tilbake». Merknader og politiske utsagn holder ikke, sier Holstad. Han sier at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet vil «ta et oppgjør med domstolene». Han sier videre at her vil «KrFs mann få støtte fra Frp i et kraftig oppgjør med domstolene». Hvor ligger oppgjøret?
Oppgjøret er langt mer enn å heve grensen for minstestraff. Oppgjøret er framfor alt å forvente en helhetlig forståelse av hva slags signaler dette huset sender ut. Som jeg også var inne på i min innledende tale her, er respekten for det behov og det krav folket har vist i denne sak, noe mer enn akkurat det å heve en minstestraff. Det er et stort sprang fra to eller tre år, som er nedre ramme for voldtekt, og opp til ti år. Domstolene burde ha rimelig rom for å kunne følge opp Stortingets anbefalinger.
Det var interessant å høre saksordføreren redegjøre for sine vurderinger av straffeloven. Det som kanskje var blant det mest interessante, var den kritikken som ble reist mot den straffeutmålingen som foretas av domstolene i dag. Jeg mener representanten Holstad sa noe slikt som at man vil vurdere dette på nytt dersom domstolene ikke følger opp lovgivers vedtak. «En siste sjanse», tror jeg var begrepet som ble brukt i den forbindelse. Jeg synes det står i en viss kontrast til kritikken som framkommer, at man skal gi noen en ny sjanse hvis man mener at det man gjør i dag, er feil. Er ikke representanten Holstad bekymret for reaksjonen fra og det følelsesmessige for dem som er offer for denne typen kriminalitet, når man på den ene siden sier at man skulle gjort noe med det, men vil ta sjansen på å vente litt til?
Jeg vil gjøre et nytt forsøk på å prøve å nyansere bildet av minstestraff i forhold til den mulighet domstolene har hatt i lang tid. Hvis det er slik at domstolene konsekvent skal legge seg på minstestraff, kunne vi ha gjort en forenklet behandling av våre rammer til domstolene ved å si at minstestraff skal være sånn og slik, og vi forventer at det følges. Men det er altså et mye større spenn, en mye større forventning fra denne sal, tror jeg, i forhold til å bruke en mye større del av det strafferegisteret som er stilt til rådighet. Det er ikke minst av hensyn til alle dem som forventer en straff på noe mer enn to eller tre år for en voldtekt.
Som representanten Storberget var inne på, har representanten Holstad holdt en relativt høy profil i media ved behandlinga av straffeloven, og et av de områdene som han sjøl var inne på i sitt innlegg, handler om barn og unge. Nå er det slik i innstillinga at det er Arbeiderpartiet og SV som sammen har tatt anbefalingene fra et flertall i Straffelovkommisjonen til følge, og som har tatt de store grepene for å forsøke å forhindre at barn blir fengslet og også satt i forvaring. Fra SVs side er vi skuffet over at Kristelig Folkeparti har vist en så liten villighet til å gå inn i disse problemstillingene, all den tid vi tror at Kristelig Folkeparti er enig med oss i at fengsel er særlig skadelig når det brukes overfor barn, og at det dessuten ikke hjelper. Det er også sagt at fengsling av unge under 18 år bare bør skje unntaksvis, det bør skje en nedtrapping i takt med opptrappinga av tiltak for barn og unge. Det ble sagt i og med ratifiseringa av Barnekonvensjonen. Hva har Kristelig Folkeparti gjort for å følge opp denne merknaden fra komiteen?
Når det gjelder barn og unge, er det klart det trengs noe mer enn bekymringer. Det er jeg fullt ut enig i. Verden er dessverre slik at noen barn – eller noen under 18 år – faktisk må sitte i fengsel, som er det alternativet samfunnet har tilgjengelig. Når jeg personlig har gått ut og hevdet at vi eksempelvis som en forsøksordning kan etablere avdelinger ved et par norske fengsler, er det fra min side alvorlig ment, ut fra at jeg er alvorlig bekymret for de miljøer vi gir de få under 18 år som faktisk må sitte i norske fengsler. Jeg ønsker fortsatt å søke å finne løsninger som går i retning av at alle under 18 år som av en eller annen grunn må i fengsel, faktisk skal få et tilbud som er bedre enn det vi har i dag.
Då er replikkordskiftet over. Då tek Odelstinget pause i handsaminga av sak nr. 4. Første talar på kveldsmøtet er Knut Storberget.