Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3552]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3552]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3552]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3552]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3552]]
Jeg vil bare slå fast at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som sier klart fra om at det ikke skal være mulig med dobbelt statsborgerskap i Norge. I det norske samfunnet bør det være slik at en innvandrer etter visse kriterier først kan få norsk statsborgerskap når vedkommende har fraskrevet seg det opprinnelige statsborgerskapet. Dette vil vi også skal gjelde når det dreier seg om soningsforhold. Den gruppen eller de personer som har dobbelt statsborgerskap, skal sone i sitt opprinnelsesland når forbrytelsen begås i Norge eller i vedkommendes hjemland. Når det er i en annen domsstat forbrytelsen begås, er det et forhold mellom vedkommende land og forbryterens opprinnelsesland, jf. hjemland. Det bør legges til grunn i alle avtaler som Norge inngår om overføring av domfelte, hvor ingen konvensjoner hindrer en slik praksis. En slik ordning bør også vektlegges når konvensjonene skal diskuteres og behandles i europeiske fora som Norge er knyttet til. Dette bør som en konsekvens inngå i lov om riksborgerrett og i videre utredninger om problemstillingene rundt dobbelt statsborgerskap.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3552]]
Dette er et forslag som vi i Arbeiderpartiet ikke kan se noen grunn til å gå inn for. Det er rett og slett fordi det å be om en faglig evaluering av de praktiske virkningene er et pust ut i luften, for her vet vi jo hva de praktiske virkningene vil bli. Det dreier seg ikke om å få en faglig evaluering, men om å manne seg opp til å ta et politisk standpunkt. Det er snakk om en politisk vurdering og ikke en faglig vurdering. Den politiske vurderingen har vi altså gjort nå. Vi har sammen med Kristelig Folkeparti kommet fram til et kompromiss når det gjelder hvordan man rimelig sett bør balansere forholdet mellom fester og bortfester. Det er et kompromiss vi står for, og går for, og vi håper at det har en lengre datostempling enn to år. Vi ønsker derfor ikke å legge opp til en omkamp om to år. Er det noen som ønsker å ta denne saken opp igjen, har man alle muligheter til det som representant i Stortinget. Partene, både fester og bortfester, har ventet i usikkerhet lenge, siden 1996, da vi gjorde det forrige vedtaket. Vi har ikke lyst til å sørge for at usikkerheten skal fortsette i to år til.
Det knytter seg muligens en viss interesse til om Fremskrittspartiet vil støtte forslaget fra Kristelig Folkeparti om en evaluering av tomtefesteloven etter to år fra ikrafttredelse. Spesielt gjelder det § 15 vedrørende den praktiske virkningen av de endringer som er bestemt i Odelstinget. De nye endringene vil få konsekvenser, spesielt for grunneierne. I korthet går dette ut på at festeavgiften skal kunne reguleres etter endringen i pengeverdien, eller slik det er avtalt, dog slik at det for festeavtaler inngått før 26. mai 1983, ikke skal kunne kreves oppregulering til mer enn 9 000 kr pr. dekar tomt der tomten er større enn 1 mål. Den nye loven er meget snaut begrunnet. Det er bl.a. ikke beskrevet hvilke festeforhold dette spesielt vil angå, og hvorfor akkurat disse avtaler skal ha andre regler og vilkår enn andre. Det vil nok være best for de fleste parter at man gir sin tilslutning til det foreliggende forslag, som går ut på at man får en evaluering etter to år. Det vil etter Fremskrittspartiets syn føre til at tomtefesteloven fra 1996 og intensjonen i den kan bli etterlevd i praksis etter at vi har foretatt en evaluering.
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet i denne saken, men jeg føler meg noe tvunget til å gjøre det etter å ha hørt innlegget til Ane Sofie Tømmerås. For det virket som om Arbeiderpartiet opplever dette som en omkamp, en oppfordring til at vi ikke skal stå ved det vedtaket som vi sa vi ville stå ved da denne saken ble behandlet for kort tid siden, og som nå er kommet til Stortinget fra Odelstinget. Det er helt klart at Kristelig Folkeparti står ved det som vi den gang sa, og innholdet i det endrer seg overhodet ikke. Vi er ikke redde for å få en evaluering. Og hvis det kan være med på å imøtekomme noens behov for å få se hva slags virkninger denne loven får, er vi heller ikke redde for å se faktum i øynene. Vi tror at en evaluering kan være positivt, og at den kan gi oss informasjon som er viktig nettopp med tanke på det som var intensjonen da vi vedtok loven. Men det er ingen grunn til å gi uttrykk for mistenksomhet i den sammenhengen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 3553]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3553]]
I debatten rundt den nye promillegrensen i forrige uke var det store flertallet mest bekymret for bilførere påvirket av alkohol. Resultatet ble en ny promillegrense på 0,2, til tross for sterke protester fra ulike hold. Det viser seg at stadig flere bilister pågripes for å kjøre i narkotikapåvirket tilstand, og problemet rundt dette ser ut til å være langt større enn bilførere påvirket av den kjente kjørepilsen. Det som det bør fokuseres mer på, er de dødsulykker som inntreffer i forbindelse med narkotika- eller blandingsrus. I 1998 ble 2 950 bilførere tatt for kjøring påvirket av narkotika. Det er på høy tid å sette i verk tiltak som retter seg mot dem som bruker narkotika og kjører bil. I 1996 ville Stortinget skjerpe tiltakene mot narkotikapåvirkede bilister. Men hva er blitt gjort? I dag ser det ut til at det ikke foretas noen samlet registrering av hvor mange og hvilke dødsulykker som skyldes kjøring i narkotikarus. I mange tilfeller hvor det har vært mistanke om promillekjøring, kan det også ha forekommet kjøring i narkotikarus. Å kjøre i en slik blandingsrus karakteriseres som noe av det farligste. Man må kunne slå fast at kjøring med såkalt propille er like farlig, om ikke farligere, som kjøring med promille. Det er vel ikke usannsynlig at bilkjøring i narkotikapåvirket tilstand om kort tid vil bli langt vanligere enn promillekjøring. Derfor er det viktig at Regjeringen ser dette og legger fram forslag for Stortinget om tiltak rundt bilkjøring med narkotiske stoffer i kroppen som svekker den totale kjøreevnen.
Vi vedtar lover, og vi går inn på sjelen til vanlige folk og deres levemåte i dette huset. Når det gjelder oppfølgingen av dem som kjører i narkotikarus, synes jeg det er et stort, svart hull. Det skulle bare mangle at det ikke blir iverksatt tiltak som kan ivareta interessene til vanlige folk som kan bli nedkjørt av folk i narkotikarus. Det er ett tema. Jeg forutsetter at Regjeringen kommer tilbake med tiltak og ikke minst får registrert omfanget av dødsulykker i narkotikarus. Men det er et annet tema jeg har lyst til å bringe på banen. For kort tid siden oppdaget politiet i Trondheim et nytt narkotisk stoff som var på markedet. Politiet kunne ikke beslaglegge det, fordi de ikke hadde lovhjemmel til det. Det er en utvikling som foregår i dette landet, som er skremmende. Hvordan går det an at politiet ikke har hjemmel til å beslaglegge narkotiske stoffer som brukes, når de foretar rassia i husene? Det er spørsmål jeg synes har krav på et svar i denne salen, og spesielt i forbindelse med denne saken.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 12.[[Votering, se side 3553]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og representanten Bastesen 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil 5 replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Den foreliggende innstilling og St.prp. nr. 47 har sin opprinnelse i en enstemmig komitemerknad gjort av sosialkomiteen i Budsjett-innst. S. nr. 11 for 1999-2000, som hadde følgende ordlyd: «Komiteen mener at den store forskjellen det er i sykehuseiernes og statens oppfatning av det økonomiske grunnlaget for driften av sykehusene i år 2000, tilsier at Regjeringen raskt må komme tilbake til Stortinget med en vurdering av situasjonen og forslag til tiltak for å styrke driften.» Bondevik-regjeringen fulgte opp sosialkomiteens siterte merknad, og helseminister Høybråten nedsatte et bredt sammensatt utredningsutvalg, som fikk som oppgave å bidra til å legge et grunnlag for utarbeidelse av en stortingsproposisjon omkring sykehusøkonomien generelt og ISF-ordningen spesielt. Referansegruppen var bredt sammensatt, inklusiv tre departementer og tre ulike forskningsinstitusjoner, som Norges Handelshøyskole, Universitetet i Oslo og SINTEF-NIS. Komiteen har funnet det særlig betryggende at nettopp sentrale sykehusfaglige forskningsmiljøer har vært et sentralt element i det utredningsarbeidet som foreligger. Komiteen mener videre at også disse faglige forskningsmiljøene bør ha en sentral rolle i den fremtidige oppfølging av sykehusøkonomien generelt og av regelverket for ISF spesielt. Referansegruppen, som avgav sin innstilling 16. mars i år, og som i store trekk var enstemmig når det gjaldt konklusjonene, slo bl.a. fast følgende: Fylkeskommunenes utgiftsandel til helseformål har økt med 2,7 pst. fra 1995 til 1999, samtidig med at fylkeskommunenes frie inntekter stadig er blitt redusert fram til år 2000. Dette til tross har tjenesteproduksjonen ved de offentlige sykehus vært opprettholdt og økende. Dette understrekes av forskningsmiljøene som har deltatt i utredningsarbeidet. Det anføres fra disse: «Den faktiske veksten i behandlingsaktivitet for 98 og 99 ser ut til å ha vært større enn den veksten som har vært planlagt av staten og fylkeskommunene.» Videre anføres det: «Fylkeskommunenes budsjetter og avtaler med sykehusene ser med andre ord i liten grad ut til å være styrende for sykehusenes ressursbruk og aktivitetsnivå.» Konklusjonen på dette må være at fylkeskommunene har hatt og fortsatt har store problemer med styringen av sykehusøkonomien. Når det gjelder referansegruppen, har den i sin utredning entydig konkludert med at fylkeskommunenes ukompenserte kostnad for tjenesteproduksjonen på 1999-nivå er beregnet til 1 430 mill. kr. Det konkluderes videre med at for å kunne øke tjenesteproduksjonen med 2 pst. i år 2000, slik Stortinget har forutsatt, vil det være behov for ytterligere 694 mill. kr. Til sammen utgjør dette 2,1 milliarder kr i underdekning i sykehusøkonomien. Referansegruppen diskuterer i sin utredning også spørsmålet rundt kryptaket og hvorvidt dette bør opprettholdes. Likeledes diskuteres ordningen med gjestepasientoppgjøret. Så langt jeg kan erindre, er det utredningsarbeidet som foreligger fra denne gruppen, det første i sitt slag når det gjelder en skikkelig analysering av sykehusøkonomien generelt og ISF-ordningen spesielt. Dette til tross: Departementet legger i St.prp. nr. 47 fram forslag om en tilleggsbevilgning på totalt 1 250 mill. kr, hvorav 510 mill. kr gjelder tilleggsbevilgning for å dekke opp for høyere aktivitet i 1999, mens bare 740 mill. kr foreslås gitt for å bedre sykehusenes generelle økonomi i inneværende år, slik at den foreslåtte veksten på 2 pst. kan nås, til tross for at det i referansegruppen var enighet om en underdekning på 2,1 milliarder kr Med denne foreslåtte bevilgningen oppstår det et gap på 850 mill. kr som Regjeringen i proposisjonen mot bed-re vitende overlater til fylkeskommunene å ordne opp i. Det anføres bl.a. følgende fra Regjeringens side i denne sammenheng: «En statlig inndekning av det påviste gapet vil kunne undergrave de ansvars- og styringsprinsipp som er gjort gjeldende for helsesektoren.» Og videre: «Skal en unngå tiltakende finansiell ubalanse i fylkeskommunene, krever det både omstilling og effektivisering samt styring av aktivitetsutviklingen i sykehusene.» Som saksordfører finner jeg også grunn til å ta inn et annet kort sitat fra proposisjonen, hvor departementet anfører følgende: «Sosial- og helsedepartementet legger til grunn at sykehusenes økonomiske situasjon gjennom denne tilleggsbevilgningen blir vesentlig forbedret og at det er lagt grunnlag for en samlet vekst i år 2000 på 2 pst. i sykehusenes behandlingsaktivitet.» Denne påstanden vil jeg avvise på det sterkeste. Uttalelsen er freidig, og den er uriktig. Det samme mener vel også Arbeiderpartiets medlemmer i sosialkomiteen, idet de også fremmer forslag om en tilleggsbevilgning på 520 mill. kr for å opprettholde driften av sykehusene i 2000. Selv om det er gledelig at regjeringspartiet også her øker bevilgningen og tar ansvar, er det oppsiktsvekkende at helseministeren i denne saken går på et nederlag i forhold til egen stortingsgruppe. Selv om det er positivt å registrere at flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, går for en tilleggsbevilgning på 520 mill. kr til sykehusdriften for inneværende år, er gapet i forhold til behovet fortsatt svært stort. Særlig vil underdekningen ramme våre regionsykehus ganske sterkt. Fremskrittspartiet har sitt eget bevilgningsforslag på til sammen 690 mill. kr, hvorav 520 mill. kr går til økning av enhetsprisene, 70 mill. kr til å fjerne kryptaket og 100 mill. kr til de fire fylkeskommunale regionsykehusene. Denne bevilgningen blir imidlertid nå ikke vedtatt, og Fremskrittspartiet vil da selvfølgelig subsidiært stemme for flertallsinnstillingen på til sammen 520 mill. kr, hvorav 300 mill. kr går til økning av enhetsprisene i ISF-ordningen. Slik Fremskrittspartiet ser det, er inndekningen fra flertallet på 520 mill. kr mer enn betenkelig. Selv om de ulike partiene har noe forskjellig inndekning, har alle kuttet på medisinsk-teknisk utstyr, som samlet får et kutt på 760 mill kr. Selv 38 mill. kr til investering i psykiatrien i disse dager kutter flertallet. Det er bare Fremskrittspartiet og representanten Bastesen som foreslår en reell tilleggsbevilgning med friske penger i en størrelsesorden som vil muliggjøre normal drift ved sykehusene i resten av inneværende driftstermin. Når det i revidert nasjonalbudsjett hevdes at en kan kutte på medisinsk-teknisk utstyr til sykehusene fordi disse beløpene ikke kommer til utbetaling i inneværende år, så har det sin bestemte grunn, nemlig at fylkeskommunen med sin dårlige økonomi ikke har hatt muligheter til å dekke inn egenandelen til tross for at det faglig sett er sterkt ønskelig å skifte ut betydelige deler av det medisinsk-tekniske utstyret, som for mange sykehus’ vedkommende er over 30 år gammelt. Å drifte med slikt gammelt utstyr er etter mitt skjønn faglig uforsvarlig og ikke minst en stor sikkerhetsrisiko for pasientene. Det finanskomiteen burde ha gjort, var å gå inn med 100 pst. dekning til innkjøp av utstyr for år 2000 når den økonomiske situasjonen i fylkeskommunene er som den er. Jeg har registrert at vår nye statsminister har uttalt at denne regjeringen i løpet av en toårsperiode skal rydde opp i sykehusproblematikken. Kan en feste lit til en slik uttalelse når en ser hvordan denne regjeringen så langt i praksis ikke øker ressursene til sykehusene, men snarere tvert om kutter dem? Det er faktisk slik at ser en kuttene i revidert nasjonalbudsjett sammen med St.prp. nr. 47, ser en at flertallet her faktisk kutter mer til sykehusene enn det det lå an til i St.prp. nr. 47 og i revidert nasjonalbudsjett, framlagt av Regjeringen. Regjeringen og flertallspartiene i denne sak driver her et dobbelt bokholderi som jeg synes grenser mot «det uredelige». Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har sammen med andre partier, og partiets egne forslag i innstillingen.
John I. Alvheim har tatt opp de forslag han refererte til.
Arbeiderpartiet og Regjeringen legger til grunn at den økonomiske situasjonen i sykehusene er alvorlig. Det la Arbeiderpartiet også til grunn da vi høsten 1999 behandlet budsjettet for 2000, der vi reiste sterk tvil om den daværende regjerings budsjettopplegg var i samsvar med de utgiftene sykehusene ville få til pasientbehandling for 2000. Ingen, verken sykehuseierne eller pasientene, er tjent med at det ropes krise for å tilrive seg politisk oppmerksomhet eller vinne nye sympatisører. Men alle er tjent med at faktiske, kriselignende forhold i deler av helsevesenet rettes raskt opp. Nå er det slik at en finansiell krise i sykehusene har utviklet seg over tid. Den har ikke utviklet seg etter 17. mars, da regjeringen Stoltenberg tok over – heller ikke utelukkende under verken sentrumsregjeringen eller regjeringen Jagland. Det går heller ikke ensidig an å bevilge seg ut av den. Det tar tid å arbeide seg ut av de manglene vi ser i dag. Jeg synes derfor det er glimrende av statsminister Jens Stoltenberg når han sier at dette skal løses, og at en i løpet av de neste to årene må etablere et robust system. Jeg tror derfor at vi nøye må vurdere hvor de kostnadsdrivende faktorene ligger i sykehusøkonomien. Vi må nøye vurdere dyre vaktopplegg for svært få pasienter. Vi må ta nye grep i forhold til organisering, styring og ledelse. Likevel: Mye kan gjøres med penger, og derfor fremmet Regjeringen en sak om tilleggsbevilgninger utover vedtatt budsjett for 2000. Bakgrunnen for dette var det initiativ som Arbeiderpartiet tok for å få en fullstendig gjennomgang av sykehusenes økonomi, men også med krav om forbedringer av vårt finansieringssystem, slik at det blir mer forutsigbart. Dessuten måtte det gjøres noe med den manglende kontakt mellom sykehuseierne og staten, slik at begge parter var innforstått med virkningen av f.eks. systemendringer og nivået på enhetspriser for pasientbehandling. Denne gjennomgangen bekreftet langt på vei de innvendinger som vi reiste. Den viste også at aktivitetsveksten og kostnadsutviklingen var høyere enn forutsatt og bare hadde forsterket seg. I dag får fylkeskommunen og dermed sykehusene våre en kraftig heving av bevilgningene til pasientbehandling, der Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen om å bevilge 1 770 mill. kr ekstra for 2000. Disse pengene fordeler seg med 510 mill. kr som følge av høyere aktivitet i 1999 enn forutsatt, og videreføring av denne i 2000. 1 260 mill. kr går til styrking av sykehusenes økonomi for å ivareta kravet om ytterligere vekst i pasientbehandlingen i 2000 og til å dekke økte kostnader. Vi vet at kostnadene har økt, bl.a. gjennom økt lønnsvekst, kostnadskrevende utstyr, implantater og medikamenter og også økt pasienttyngde, bl.a. grunnet stadig flere og sykere eldre pasienter. I forslaget fra Regjeringen var det åpnet for å fange opp kostnadene ved moderne kreftbehandling gjennom en forbedring av DRG-systemet. Dette er forsterket gjennom komitebehandlingen og vil nok høyne kostnadene, men samtidig vil våre kreftpasienter være sikret den beste behandling. En bevilgning til styrking av sykehusenes økonomi løser ikke alene fylkeskommunens økonomiske problem. Hovedproblemet ligger nettopp i at fylkeskommunene har problemer med basisfinansieringen av veksten i pasientbehandlingen ved at de frie inntektene har gått ned etter 1997, mens det har vært en målsetting å øke aktiviteten i sykehusene, noe som også har skjedd, også utover det som det har vært budsjettert for. Til slutt noe som egentlig ligger utenfor denne saken, men som andre på en noe feilaktig måte har trukket inn. Planen for investering i sykehusutstyr med ca. 2,9 milliarder kr fordelt over fem år ligger fast. Fylkeskommunene har allerede fått utbetalt det beløp de skal ha for år 2000 – 380 mill. kr. Det at det nå blir overført 760 mill. kr av avsatte utstyrsmidler til andre formål, får selvsagt ingen betydning for de beløp sykehusene har krav på i fremtiden. Arbeiderpartiet legger til grunn at det på budsjettet for 2001 blir bevilget det beløp som er statens andel på 60 pst. av fylkeskommunenes innkjøp av utstyr, fullt ut i samsvar med investeringsplanen for sykehusutstyr. Forskjellen mellom Fremskrittspartiets bevilgningsforslag og flertallets er på 170 mill. kr. Da går en ut fra tallet 1 770 mill. kr. Det er med forundring at jeg hører hvordan John I. Alvheim ordlegger seg, både her i salen og utenfor, i lys av en så liten forskjell i bevilgningsforslagene.
Sykehusøkonomi er et komplekst område, ikke minst fordi sykehusenes finansiering skjer gjennom en rekke ulike kanaler og systemer. Dette har gjort det vanskeligere for oss som politikere å ha den fulle oversikt over de forhold som knytter seg til sykehusøkonomien. Det har ikke gjort saken lettere at de ulike aktører har presentert ulike synspunkter når det gjelder å beskrive den faktiske økonomiske tilstand for sykehusene, og hva som bør gjøres for å rette på denne. Det bredt sammensatte utvalg som daværende helseminister Dagfinn Høybråten nedsatte, har nå gitt oss en rapport som på en helt annen måte gir oss anledning til å vurdere den faktiske situasjon når det gjelder sykehusenes økonomi, og dermed de tiltak som må treffes for å bedre denne. Referansegruppen, som består av representanter fra Sosial- og helsedepartementet, Finansdepartementet, Kommunal- og regionaldepartementet, Kommunenes Sentralforbund, fylkeskommuner og sykehus, har gitt en bred gjennomgang av sentrale problemstillinger knyttet til fylkeskommunenes økonomiske rammebetingelser for sykehusdriften, og også lagt fram forslag til tiltak. Sentrale forskningsmiljø har også vært involvert. Som politikere har vi dermed – vil jeg tro – for første gang en tilnærmet konsensusbeskrivelse av de faktiske forhold. Dette er helt klart et ønskelig, ja faktisk et nødvendig utgangspunkt for politisk behandling, og på lang sikt tror jeg derfor at det viktigste vi gjør i dag, er å vedta det enstemmige komiteforslaget om et kontaktorgan for løpende oppfølging av sykehusøkonomien. Men dermed er det ikke sagt at våre bevilgninger til sykehusene i dag er uten betydning – tvert imot. Vi har altså fått en konsensusbeskrivelse fra den nevnte referansegruppen som under visse forutsetninger konkluderer med en avstand mellom kostnadene ved økt pasientbehandling fra 1997 til 2000 og fylkeskommunenes inntektsgrunnlag til å dekke disse kostnadene på om lag 2,1 milliarder kr. Referansegruppen har påpekt at det planlagte aktivitetsnivå i budsjettet for år 2000 ble nådd allerede i 1999. Regjeringen har villet holde fast ved målet om 2 pst. aktivitetsvekst for år 2000, målt ut fra det nye, høyere nivå. Ifølge referansegruppens oppstillinger krever dette en tilleggsbevilgning på ca. 700 mill. kr. I denne sammenheng blir Regjeringens forslag i proposisjonen om en tilleggsbevilgning på i alt 1 250 mill. kr klart utilstrekkelig. Bare 740 mill. kr av dette er foreslått innrettet mot styrking av sykehusøkonomien, herav 40 mill. kr til Rikshospitalet. Dette er som nevnt klart utilstrekkelig, og det er derfor gledelig at en samlet komite ser dette, og at også Arbeiderpartiet er med på å øke bevilgningen til sykehusene med 520 mill. kr utover det Regjeringen har foreslått. Etter vår mening er det også gledelig at det er et flertall for å styre disse midlene mot pasientbehandling på den måten at 300 mill. kr går til justering av satsene for innsatsstyrt finansiering, slik at sykehusene får bedre betalt for hver behandlet pasient. 220 mill. kr går til styrking av fylkeskommunenes rammer, og dette forutsettes i sin helhet benyttet til styrking av sykehusdriften. Kristelig Folkeparti kunne selvfølgelig – hvem kunne ikke det – ønsket en ytterligere styrking av sykehusøkonomien. Men vi er som sagt glad for at det har vært mulig å oppnå enighet om en økning på over en halv milliard utover det Regjeringen har foreslått. Jeg er også glad for at referansegruppens rapport har gitt oss et godt utgangspunkt for å vurdere ikke bare hvor mye vi bør styrke sykehusøkonomien, men også hvilken innretning en slik styrking bør ha. Som nevnt innledningsvis tror jeg dette vil ha en avgjørende positiv virkning for den politiske behandling av spørsmål som angår sykehusøkonomien i årene framover. Til slutt bare kort til II-vedtaket i innstillingen: Kristelig Folkeparti er ikke med på dette forslaget. Det er ikke fordi det i og for seg ville vært en dårlig tanke å knytte gjestepasientbetalingen opp til DRG-systemet, men all den tid departementet er i dialog med Kommunenes Sentralforbund om forslag til en omlegging, synes vi det kan være like greit å avvente dette.
Dagens innstilling og debatt er egentlig en hard dom både over tidligere helseminister Dagfinn Høybråten og det budsjettforliket som Bondevik-regjeringens partier og Arbeiderpartiet inngikk høsten 1999 – altså for mindre enn et halvt år siden. Jeg vil si det så sterkt som at den budsjettavtalen som den gang ble inngått, ikke var verdt papiret den ble skrevet på. Den ble forhandlet frem av folk som i alle fall ikke var veldig godt kjent med hvilke behov og hvilke ønsker man har innenfor helsesektoren. Derfor grep Stortinget inn, som flere har vært inne på. Allerede i budsjettinnstillingen fra sosialkomiteen gikk alle partier – både de som den gang hadde regjeringsansvar, og de som i dag har det, sammen med oss som hverken da eller nå har det – inn og forlangte at Regjeringen skulle komme med en tilleggsproposisjon så raskt som mulig. I tillegg fremmet Høyre og Fremskrittspartiet forslag om at vi burde få en skikkelig evaluering av innsatsstyrt finansiering som system, fordi det var avslørt at de endringer som stadig ble gjort, var i ferd med ikke bare å svekke tilliten til systemet, men å sette hele dette finansieringssystemet i miskreditt. Det førte til en tillitskrise mellom staten og fylkeskommunene. Det gav uforutsigbarhet og mistillit til innsatsstyrt finansiering som system. Men denne evalueringen har vi jo egentlig ikke fått i dag heller, og jeg håper derfor at helseministeren vil gjøre som Høyre og Fremskrittspartiet nå anbefaler, nemlig å legge frem en vurdering av den rapporten som fagmiljøene har utarbeidet, slik at vi får en bedre og mer total gjennomgang av innsatsstyrt finansiering som system. Det den tidligere helseministeren gjorde – og som var svært bra – var at han nedsatte denne referansegruppen, der også forskningsmiljøene var med. Det er, som de tidligere talere også har påpekt, svært viktig at det nå ser ut til å være enighet om virkelighetsforståelsen. Det er i alle fall første skritt for å kunne gå videre. Det er slått fast at fylkeskommunenes frie inntekter er redusert mer enn forsvarlig er, og den foreløpige evaluering vi har fått av innsatsstyrt finansiering, viser selvfølgelig – hadde jeg nær sagt – at denne ordningen ikke har de vridningseffektene som først og fremst motstanderne og skeptikerne til dette finansieringssystemet har ment ville skje, nemlig at man ville prioritere de lette og såkalt billige pasienter fremfor de tyngre og mer kompliserte. Det har ikke skjedd. Det er også enighet om, slik jeg oppfatter det, at gjestepasientordningen nå skal avvikles og bli en del av DRG-ordningen. Det er også bra. Forhåpentligvis vil det medføre et enklere og mer rettferdig system enn dagens. Vi prøver også å gjøre noe med regionsykehusene, og Radiumhospitalet. Jeg vil i denne sammenheng understreke Radiumhospitalet, fordi man ofte glemmer at det også er et regionsykehus på sitt område. Alle disse sykehusene har vært underfinansiert i mange år. Det begynner vi altså å rette opp nå. Derfor er det gledelig at vi får til en styrking av sykehusenes økonomi, ikke bare gjennom Regjeringens proposisjon, men også gjennom de tillegg som kommer i og med stortingsbehandlingen. Men dersom dette skippertaket – for det er vel egentlig det det er, det er noe veldig norsk ved det – ikke skal bli et tilbakevendende årvisst skippertak, må Regjeringen ta på alvor at den årvisse manglende prisjustering som mange deler av sykehusøkonomien blir utsatt for, underbudsjetteringen av fylkeskommunenes frie inntekter og triksing og miksing med komponentene i innsatsstyrt finansiering, ikke kan fortsette. Da blir altså dette ikke en engangsforeteelse, som det burde være, da blir det noe vi må komme tilbake til med jevne mellomrom, og slik burde det ikke være dersom man ønsker forutsigbarhet, åpenhet og en sykehusøkonomi som gjør det mulig å behandle stadig flere pasienter. Det er det vi alle ønsker. Da må vi prøve å klare å prioritere denne sektoren, som er en av de viktigste som det offentlige steller med. Regjeringens forslag om å finansiere selv de midlene som ligger i proposisjonen, med kutt i utstyrsbevilgningene, viser jo dessverre at den nye helseministeren ikke er så ulik sin forgjenger i denne sammenheng som vi hadde kunnet ønske. For også Tore Tønne gir med den ene hånden og tar med den andre. Når han skal gi til sykehus, så tar han fra sykehus. Og det håper jeg altså blir siste gangen vi får oppleve. Det er derfor svært positivt at Regjeringen ikke får flertall for å utvide antall år som utstyrsplanen skal gjennomføres på. Det ville også gått ut over gjennomføring av kreftplanen, fordi også deler av den baserer seg på at man skal kunne skifte ut gamle strålemaskiner med nye, og det går under utstyrsplanen. Men det er et stort spørsmålstegn ved flertallets påplussing av kuttene på utstyrsplanen, fordi, som vel også tidligere talere var inne på, dette nettopp indikerer at fylkeskommunene ikke er i stand til å bidra med sin del av det spleiselaget som denne planen egentlig er: 60 pst. fra staten og 40 pst. fra fylkeskommunene. Den eneste måten man kan forstå Regjeringens brev til finanskomiteen på, er at det å kutte opptil 600-700 mill. kr på utstyrsfinansieringen ikke får konsekvenser. Og det er jo også det som ligger i Asmund Kristoffersens understrekning nettopp, at her skal kommunene få det de er forutsatt å få til neste år, og at vi ikke får noen forskyvning i og utvidelse av planens antall år. Det betyr altså at fylkeskommunen har problemer med å fylle opp sin del. Jeg håper derfor at helseministeren vil vurdere denne ordningen i budsjettet for 2001, for dersom dette fortsetter, vil jo konsekvensen enten bli at utstyrsplanen ikke lar seg oppfylle, eller at man faktisk er nødt til, når man kommer på slutten av perioden, å forlenge den fordi den ikke er gjennomført. Derfor håper jeg at man kan vurdere fordomsfritt om staten skal gå inn med en større del. Til slutt noen ord om kreftmedisinene, som utgjør et tallmessig lite beløp, men ikke desto mindre er svært viktig for dem som blir rammet av denne sykdommen. Det har i mange år vært påpekt fra Stortingets side at man ikke har klart å finne gode ordninger for å dekke inn de stadig nye og forhåpentligvis bedre medisinene som kommer på markedet. Det er viktig at den styrkingen på 30 mill. kr som nå er foreslått, ikke blir et skippertak, noe jeg håper at resten av påplussingene heller ikke blir. Og det betyr at skal de 30 mill. kr i år bli noe mer enn et skippertak, må man altså gjøre det slik at når det er oppnådd enighet om kriteriene for når nye medisiner skal tas i bruk, må det skje en fortløpende tilpasning av refusjonstaksten, slik at den dekker kostnadene uten at det blir en ny forhandling og utdragning i tid. Det er bare slik norske kreftpasienter raskt kan få tilgang på ny og bedre behandling, slik at flere kan reddes og helbredes. Komitelederen var inne på at det var et altfor stort gap mellom flertallets forslag til bevilgning, som Høyre i denne innstillingen står bak, og behovet. Det er riktig. Dette er ikke alt vi burde ha gjort, men det er et godt stykke på vei. Men i likhet med Kristoffersen, må jeg nok si at jeg synes Alvheims krasse ord også rammer ham selv, for heller ikke Fremskrittspartiet har vært i stand til å foreslå en bevilgning som er identisk med den som referansegruppen har kommet frem til. Det mangler flere hundre millioner kroner i samtlige forslag fra Stortinget i dag. Asmund Kristoffersen var inne på at i løpet av to år skulle den nye regjeringen nå etablere et robust system for at helsesektoren skulle kunne fungere. Ja, det får vi håpe, det skal iallfall ikke stå på Høyre. Jeg synes nok det er dristig å legge frem noe slikt uten at det er antydet noe om hva disse nye, robuste tiltak skal inneholde, men vi kan jo håpe at helseministeren vil avdekke noe av det her i dag. Hvis ikke, er det foreløpig intet annet enn fromme ønsker. Det kan vi alle ha, men det er forslagene og innholdet det kommer an på.
Problemer med sykehusøkonomien er ikke av ny dato, og med en fortid i fylkespolitikken kan jeg vise til flere tiår med stadig debatt omkring dette temaet. Fylkeskommunene som sykehuseiere har ofte vært i en mellom barken og veden-situasjon i forhold til sykehusene som tjenesteutøver på den ene siden og staten, som i hovedsak setter de økonomiske rammene, på den andre siden. I flere tilfeller har den økonomiske situasjonen for helse- og sykehusvesenet ført til et uverdig svarteper-spill. Ulike økonomiske dekningsmodeller har vært praktisert og blitt forkastet. Innføringen av DRG-systemet og innsatsstyrt finansiering er det som de siste årene har vært systemrådende når det gjelder det somatiske sykehusvesenet, og dette sammen med rammeoverføringene til fylkeskommunene gir i hovedsak det økonomiske grunnlaget for drift av våre sykehus ute i fylkene. Høsten 1999 var det en erkjennelse både i Stortinget og i sentrumsregjeringen at det igjen var store forskjeller i oppfatningen av det økonomiske grunnlaget for sykehusdriften mellom staten og sykehuseierne. Både Stortinget og sentrumsregjeringen var innstilt på å få foretatt en bred gjennomgang og vurdering av situasjonen med alle berørte parter, og så legge fram forslag til tiltak for å styrke driften. Den økonomiske situasjonen for sykehusene og fylkeskommunene var for øvrig så vanskelig høsten 1999 at det etter nærmere kontakt med sentrumsregjeringen ble signalisert fra denne at den var villig til å foreta en ekstrabevilgning allerede før årsskiftet. Som saksordfører for den saken må jeg si at det var svært positivt at vi fikk til en bred enighet slik at det på det tidspunktet kunne tilleggsbevilges 254 mill. kr til sykehussektoren. Sentrumsregjeringen gikk av bare dager før den skulle legge fram sin stortingsproposisjon om sykehusøkonomien. Grunnlaget for proposisjonen var imidlertid lagt gjennom det arbeidet som var utført i referansegruppen, med deltakelse fra Kommunenes Sentralforbund, fylkeskommunene sentralt, sykehusadministrasjonen, Kommunal- og regionaldepartementet, Finansdepartementet og selvsagt Sosial- og helsedepartementet. Videre var det under arbeidet nær kontakt med de sykehusfaglige forskningsmiljøene. Arbeiderpartiregjeringen la så fram St.prp. nr. 47, som vi i dag behandler, etter sin tiltredelse nå i vår. Referansegruppen konkluderte, under visse forutsetninger, med at det var en avstand mellom kostnadene ved økt pasientbehandling fra 1997 til i år og fylkeskommunenes økonomiske inntektsgrunnlag for å dekke disse kostnadene, på om lag 2,1 milliarder kr. Nåværende regjering foreslår i proposisjonen å dekke dette gapet med 1 250 mill. kr. Det betyr at av de 2,1 milliarder kr som referansegruppen påpekte som totalt behov, gjenstår det ca. 850 mill. kr som ikke er inndekket i forslaget. Man må videre ta hensyn til at 510 mill. kr av Regjeringens forslag går til det staten skal betale i ISF-andel for merproduksjon i 1999, samt videreføring av denne aktiviteten i år. Det er også i Regjeringens forslag et øremerket tilskudd til Rikshospitalet på 40 mill. kr, noe som gjør at underdekningen i forhold til behovet på 2,1 milliarder kr blir enda større. Alle partiene i sosialkomiteen er imidlertid enige om at noe av inndekningen må også sykehusene og sykehuseierne ta gjennom sitt delansvar, og at dette må gjøres først og fremst gjennom de gevinster bedre organisering og effektivisering kan bidra til. Senterpartiet mener at statens andel av kostnadsdekningen for sykehustjenestene må styrkes utover Regjeringens forslag, og er glad for at det i hvert fall er et flertall for å tilføre 520 mill. kr til økt pasientbehandling utover Regjeringens forslag. Av dette skal 300 mill. kr gå til styrking av kap. 730 post 60. Dette skal gi grunnlag for nødvendige justeringer, som bl.a. justering av enhetsprisen. 220 mill. kr skal gå til styrking av fylkeskommunenes rammer. Jeg ønsker å understreke så sterkt jeg kan, at fylkeskommunenes økonomi for framtiden må styrkes ytterligere gjennom rammeoverføringene, og det er svært viktig at fylkenes frie inntekter kan økes også for helsevesenets del. Det vi i dag ser, er at en for sterk fokusering på finanseringssystemet med ISF fører til en svekkelse av andre områder som ikke dekkes av denne ordningen. Spesielt er det her grunn til å nevne psykiatrien, men også somatikken kan bli skadelidende da fylkene ikke har tilstrekkelige midler til egenandelsdekning av f.eks. sykehusutstyr. Når det gjelder statens andel til anskaffelse av sykehusutstyr, har Regjeringen i forbindelse med behandling av revidert nasjonalbudsjett opplyst at statens forpliktelser i forhold til utstyrsplanen er ivaretatt full ut for i år. I tråd med regjeringspartiets egen merknad i innstillingen vil jeg understreke at det er en klar forutsetning for disposisjoner som nå gjøres, at det i statsbudsjettet for 2001 blir ført opp nok til å ivareta statens andel på 60 pst. for innkjøpt sykehusutstyr, og at utstyrsanskaffelsesplanen kan gjennomføres som forutsatt. Sentrumsregjeringen økte den såkalte kryptakgrensen med 2 pst., og vi støtter nå forslaget om å heve kryptaket med ytterligere 1 pst. Når det gjelder andre viktige områder som har betydning for sykehusøkonomien, har jeg lyst til å nevne betalingsordningen for gjestepasienter, men det forslaget som Regjeringen eventuelt kommer tilbake med, at den skal knyttes til DRG-ordningen, vil vi se nærmere på når det kommer.
Den saken som vi skal drøfte i dag, nemlig økonomien til sykehusene og en ekstrabevilgning for å rette opp den, var også en viktig del av debatten i forbindelse med statsbudsjettet for 2000. Vi har siden da byttet regjering, og det falt mange ord i den debatten i forbindelse med statsbudsjettet, og man merker nå at posisjonene er endret ettersom man er mer forsiktig i å formidle kritikk av de beløpene som er bevilget. Det som man må kunne si i forhold til økonomien i sykehusene, er at man på kort sikt står overfor en stor utfordring – man er i en bordet fanger-situasjon. Med et beregnet underskudd på 2,1 milliarder kr er det åpenbart at man må gå inn og dekke store deler av det beløpet for å få til en forsvarlig sykehusdrift. Men det må være de kortsiktige tiltakene. Ser man mer langsiktig på det, må det være grunn til ettertanke at man har brukt så store midler på sykehussektoren i Norge gjennom en årrekke. Det har vært en realvekst i bruken av midler på sykehusene på ca. 5,6 milliarder kr fra 1990 og fram til i dag, og likevel ser vi at vi får en vekst i underskuddene. Og det man har grunn til å savne i denne debatten, er en analyse av årsaksforholdene knyttet til det. Det er tankevekkende at særlig den innsatsstyrte finansieringen har ført til at underskuddene har vokst. Vi ser altså at fylkeskommunen ikke har frie inntekter som er store nok til å dekke opp for sin andel og sine forpliktelser, og på den måten vokser underskuddene. Og selv om vi får en vekst i produktiviteten ved sykehusene, er den ikke i samsvar med den veksten man har hatt i personell og i ressurstilførsel. Og dermed er det, mener jeg, grunn til å spørre seg om vi har en sykehusdrift i Norge som er som den bør være i forhold til de tilførte ressursene. Jeg synes at en del av dem som i dag fremmer krass kritikk både mot den tidligere helseministeren og mot den sittende, skyter over mål med sin kritikk. Et spørsmål som burde være sentralt, er: Hvordan kunne langt flere pasienter bli behandlet uten at de hadde behov for sykehustjenester? Ikke: Hvordan skal vi behandle langt flere ved sykehusene? Det er åpenbart at i den behandlingskjeden som skal eksistere, burde mye mer av veksten i det norske helsevesenet ha skjedd utenfor sykehussektoren, ikke innenfor. Det gjelder i forhold til kommunehelsetjenesten, der man står overfor en betydelig krise i dag. Utsettelse av fastlegeordningen er med på å forsterke den krisen fordi det blir usikkerhet om hvorvidt man vil ha en ordning i gang fra 1. juni neste år, og det har vært en flukt fra kommunehelsetjenesten inn i sykehusvesenet. Dermed behandles altfor mange pasienter i dag av sykehusene, pasienter som under andre omstendigheter kunne ha vært behandlet ute i kommunene. Det er klart at den innsatsstyrte finansiering, som stimulerer til at sykehusene skal hente sine inntekter gjennom aktivitet, fort vil kunne føre til en vridning inn i sykehusene, der sykehusene heller skulle argumentere for at behandlingen skjedde utenfor. Så i en sånn kjedetenkning blir det viktig både å få fastlegeordningen på plass, og å få styrket allmennlegetjenesten generelt. Andre viktige faktorer som vil virke inn, er såpass tilsynelatende «banale» ordninger – banale i anførselstegn fordi det er en viktig ordning – som den hjemmebaserte omsorgen, som sykehjemstjenesten, og der hvor man også har den som en modell, god sykestuemodell, rett og slett fordi det nå foreligger solid dekning for å kunne si at der hvor man har den type tjenester på plass og de er velfungerende, er bruken av sykehusene mindre enn der hvor man mangler tjenestene. Ikke minst gjelder det i forhold til sykestuene. Derfor er det grunn til å satse mye bredere enn det som gjøres i dag, og det er grunn til å advare mot så sterk fokusering på videre vekst inn i sykehusene, fordi man da stadig vil komme ut i nytt uføre der man må dekke opp for de underskuddene som oppstår. Jeg vil avslutningsvis si at jeg noterte meg i forbindelse med debatten i desember at bl.a. Gunhild Øyangen fra Arbeiderpartiet også bad om at det for protokollens del skulle understrekes at Arbeiderpartiet forventet at helseministeren kom tilbake til Stortinget tidlig i 2000 med hvordan inndekningen til sykehusene skulle skje. Nå er vi i juni. Jeg ser at kritikken fra Arbeiderpartiet mye har forstummet i forhold til de underskuddene, og at man nå i stedet forsvarer at inndekningen ikke fullt ut er til stede. Det er grunn til ettertanke også i denne salen, for hvordan man snur i forhold til argumentasjonen, er avhengig av om man er i posisjon eller i opposisjon.
Ved behandlingen av budsjettet for inneværende år ble det reist tvil om det økonomiske grunnlaget var lagt for en 2 pst. vekst i pasientbehandlingen, slik regjeringen Bondevik varslet. Stortinget stod overfor sprikende beregninger og dermed et svakt beslutningsgrunnlag for sine budsjettvedtak. Mye tydet på at det ikke var lagt et økonomisk grunnlag for økt pasientbehandling. Komiteen krevde derfor en full gjennomgang av sykehusøkonomien, slik at de ulike aktører – staten, Kommunenes Sentralforbund og fylkeskommunene – kunne komme fram til en omforent forståelse av virkeligheten. Det var riktig og nødvendig at Bondevik-regjeringen fulgte opp Stortingets klare henstilling, slik at en kunne gjenopprette det tillitsforhold som er nødvendig mellom bl.a. staten og fylkeskommunene. Arbeiderpartiet mener det er viktig å ivareta dette tillitsforholdet som er skapt mellom partene i referansegruppen, og at det etableres et organ for kontinuerlig oppfølging og videreutvikling av ISF-ordningen. Sykehusenes drift må kunne basere seg på forutsigbarhet, og der de økonomiske rammene for driften er sikret, slik at de enkelte sykehusenheter ikke tvinges til drastiske tiltak midt i budsjettåret, som i sin tur mer eller mindre tilfeldig rammer pasientene. Uansett styringsmodell, finansieringssystem eller prioriteringer, må norske pasienter forvente en rimelig forutsigbarhet i tilgangen på helsetjenester. Like lite som en skoleklasse eller en barnehageavdeling kan legges ned midt i året, kan et helsetilbud bare forsvinne. Dette har vi sågar sett eksempel på skje midtveis i behandlingen – ett eksempel er kjønnsskiftebehandlingen ved Rikshospitalet i Oslo. Det er ingen tvil om at fylkeskommunene for sin del har hatt trange rammer for driftsutgiftene, og at det er behov for forbedringer av ISF-systemet, slik at staten kan bidra til en mer sikker og forutsigbar økonomi for sykehuseierne. I tillegg til en rekke henvendelser fra sykehuseiere i våre fylkeskommuner har jeg med interesse merket meg Ullevåls styreleder Karl Glads uttalelser til Dagens Næringsliv 9. juni i år, hvor han bl.a. mener at finansieringssystemet for sykehusene i praksis fungerer svært dårlig, og at betydelige systemforbedringer er påkrevd. Jeg tror også det er viktig at det enkelte sykehus får større ansvar for sin drift, noe som bl.a. kan oppnås ved å ta i bruk ny lov om fylkeskommunale selskap. Jeg er glad for at det i tillegg til Regjeringens forslag til tilleggsbevilgning på 1,25 milliarder kr var mulig med en økning på ytterligere 520 mill. kr til drift i forbindelse med Stortingets behandling av revidert budsjett. Heller ikke denne bevilgningen løser alle fylkeskommunenes problemer, men gir muligheter for å sikre et forsvarlig driftsnivå ved våre sykehus. Jeg vil tilbakevise at sykehusene skal havne i krise som følge av kutt i utstyrsinvesteringer. Rutinene det er lagt opp til, er at fylkeskommunene får refundert den statlige andelen til utstyr i mars året etter at investeringen er gjort. Fylkeskommunene har altså allerede i år fått utbetalt statens andel for 2000 med 380 mill. kr. Derfor er det mulig å omprioritere det budsjetterte beløp til andre formål som styrker pasientbehandlingen. Utstyrsplanen skal altså gjennomføres som planlagt. Jeg vil til slutt gi uttrykk for at det er tegn på en alvorlig finansieringskrise når sykehusene må tilføres 1 770 mill. kr til drift i revisjonen av årets budsjett. Jeg vil minne om at vår nåværende helseminister i vesentlig grad har bidratt til å skaffe til veie friske midler midt i et budsjettår med budsjettoverskridelser på en rekke felt. Jeg vil også støtte Regjeringens prioritering av arbeidet med bedre organisatoriske og finansielle løsninger for våre sykehus, slik Regjeringen selv har varslet, og jeg er svært overrasket over at en del partier i denne sal finner å kunne kritisere at Regjeringen har satt seg nye og høye mål på dette området.
Da Regjeringen fremmet St.prp. nr. 47 for 1999-2000, Om sykehusøkonomi og budsjett 2000, var den fullt klar over at den foreslåtte tilleggsbevilgning ikke kunne løse alle de finansielle problemer sykehusene og deres eiere står overfor. De økonomiske utfordringene for sykehusene lar seg ikke løse i en håndvending og med bevilgninger alene. Problemene har bygd seg opp over flere år, og det vil ta tid å løse dem. Det er ingen uenighet om at det har utviklet seg et gap mellom sykehusenes og fylkeskommunenes kostnader på den ene side og deres inntektsgrunnlag for å finansiere dem på den annen. Dette var klart allerede på det tidspunkt årets budsjett ble vedtatt. Den proposisjon Regjeringen fremmet, var et bidrag til å fylle dette gapet, men det var aldri meningen at det kunne fylles fullt ut gjennom en slik tilleggsbevilgning. Når vi drøfter de finansielle problemer i sykehussektoren, er det viktig å være klar over at de også har sammenheng med en grunnleggende positiv utvikling i og ved sykehusene. Norske sykehus behandler stadig flere pasienter. Innsatsstyrt finansiering har ført til at personell og utstyr utnyttes bedre enn før. Antall brudd på ventelistegarantien går ned. Vi snakker med andre ord ikke om en økonomisk eller finansiell krise som følge av generelt dårlig drift av sykehusene. Det vil alltid være muligheter til forbedringer også på driftssiden, men de kostnadsøkninger vi har sett, har først og fremst sammenheng med at produksjonen øker. Denne grunnleggende sammenheng gjør seg gjeldende også når produksjonen består i å behandle pasienter. Kostnadene øker både fordi flere pasienter blir behandlet, og fordi utviklingen i medisinsk kompetanse og utstyr går raskt fremover. Sykehusene behandler stadig mer kompliserte sykdomstilfeller. Det er i seg selv positivt at stadig flere og mer kompliserte sykdomstilfeller lar seg behandle og faktisk blir behandlet ved våre sykehus. Det er i tråd med velferdssamfunnets krav. Samtidig må vi erkjenne at det er grenser for hvor sterk vekst vi kan ha ved våre sykehus med de økonomiske rammer sykehuseierne til enhver tid må prioritere innenfor. I den proposisjonen som ligger til grunn for dagens innstilling, fremmet Regjeringen forslag om ekstraordinære bevilgninger til sykehusene på i alt 1,25 milliarder kr. Det var da tatt hensyn til at veksten i 1999 var blitt 4-5 pst., hvilket var vesentlig høyere enn opprinnelig forutsatt. Dermed var også utgangsnivået for aktivitetsveksten i inneværende år vesentlig høyere enn forutsatt. Disse forholdene førte samlet til ekstrakostnader på til sammen 510 mill. kr. Ytterligere 740 mill. kr ble foreslått fordelt som tilleggsbevilgning til fylkeskommunenes frie inntekter, dekning av økt pasienttyngde, økt kreftbehandling, oppjustering av poliklinikksatsen og økt tilskudd til regionsykehusene. Dette utgjør et viktig bidrag til at målet om en vekst på 2 pst. i aktivitetsnivået kan nås også i år. Det er imidlertid ikke mulig gjennom slike bevilgninger å garantere at bestemte vekstmål kan nås. Det er mange flere elementer enn de statlige bevilgninger som avgjør dette, herunder også hvilke effektiviseringstiltak sykehusene og deres eiere lykkes med. Jeg har selvsagt merket meg at komiteen mener det er riktig å tilføre fylkeskommunene økte midler til pasientbehandling utover det som er foreslått i St.prp. nr. 47, og at et flertall foreslår en økning på 520 mill. kr, som i sin helhet skal disponeres til pasientbehandling. En slik økning vil innebære at det omtalte gapet mellom sykehusenes kostnader og fylkeskommunenes evne til å finansiere disse kan dekkes raskere. Jeg ser naturlig nok positivt på å gjennomføre et slikt forslag. Samtidig vil jeg påpeke at heller ikke dette innebærer en reell løsning på de økonomiske problemene i sykehussektoren. De har utviklet seg over tid, og det vil nødvendigvis ta tid og kreve mer enn bevilgninger å arbeide seg ut av dem. Som representanten Ballo nettopp har pekt på, kan det også være grunn til å stille spørsmål ved om vi i dag har en riktig sykehusdrift. Og jeg innrømmer gjerne at jeg kort tid etter tiltredelsen som helseminister var i tvil om hvor stor tilleggsbevilgning som burde gå til sykehussektoren før det var foretatt en nærmere gjennomgang av driftsopplegg, finansieringssystemet osv. Proposisjonen går nærmere inn på den kritikken som har vært reist mot den innsatsstyrte finansiering av sykehusene. Det er gjennom forskernes arbeid ikke funnet noen sprik mellom utviklingen i enhetspris og enhetskostnad i ISF-ordningen. Jeg mener forarbeidet til proposisjonen har vist at det er grunn til å ha tillit til innsatsstyrt finansiering som prinsipp. Det fungerer etter intensjonene, som et bra insentiv for økt pasientbehandling. Det er likevel ikke grunn til å slå seg til ro med dette. ISF-ordningen er et system som krever konstant overvåking og forbedring. Samtidig er det et rimelig krav at systemet skal være mest mulig forutsigbart. Da må vi foreta en avveining mellom behovet for å la systemet og reglene ligge i ro og behovet for forbedringer. Jeg har merket meg at flertallet i komiteen finner det betryggende at den foreløpige ISF-evalueringen ikke viser negative vridningseffekter bort fra tunge over til lette pasienter i løpet av den første perioden med ISF. Arbeidet med denne stortingsproposisjonen har foregått i nært samarbeid mellom representanter for staten, fylkeskommunene, sykehusene og Kommunenes Sentralforbund og med støtte fra sentrale forskningsmiljøer. Det har vært et fruktbart samarbeid til nytte for alle parter. Jeg har merket meg at komiteen har gitt sin tilslutning til denne arbeidsformen. Jeg tror at videre samarbeid mellom alle involverte parter er en forutsetning for å lykkes i arbeidet fremover. Det gjelder også det arbeid Regjeringen har satt i gang med sikte på å skape en mer robust modell for sykehussektoren i løpet av de kommende to år.
Det blir replikkordskifte.
Som nevnt i mitt tidligere innlegg, har statsministeren uttalt at denne regjeringen i løpet av en toårsperiode skal prøve å løse de problemene vi i dag sliter med i helsesektoren. Og jeg går ut fra at når statsministeren sier dette, er det sagt i forståelse med helseministeren. Og helseministeren har jo – særlig før tiltredelse – offentlig gitt signaler om at svært mye bør endres i norsk helsevesen, signaler som jeg har satt stor pris på og har store forventninger til. Da snakker jeg ikke først og fremst om ressurser, men om ny organisering. I Dagbladet for lørdag den 10. juni er det to overleger ved Feiringklinikken som uttaler seg og gir råd til Regjeringen når det gjelder å få skikk på det offentlige helsevesenet. Dette er leger som har jobbet i offentlige sykehus, fortrinnsvis på Rikshospitalet, og utfører i dag fire ganger så mange behandlinger som de gjorde i det offentlige sykehuset. Det sier noe. Men jeg kunne tenke meg å stille spørsmål til helseministeren ut fra den anbefaling som gis her, om han vil innføre sterkere stykkprisfinansiering, etablere mindre, selvstendige enheter i sykehusene for mer rasjonell drift, premiere gode resultater i sykehusene og få til mindre byråkrati, færre møter og mer praktisk arbeid. Er dette noe som helseministeren kan tenke seg å vurdere, eller har helseministeren allerede vurdert etter disse tankebaner?
Jeg har merket meg de råd som er fremsatt gjennom mediene, og som det her vises til, og jeg kan være kort i mitt svar: Ja, jeg synes dette er gode råd. Enkelte av dem har jeg allerede vurdert, og de øvrige har jeg til hensikt å legge til grunn for det videre arbeid med forbedringer i sykehussektoren.
I proposisjonen heter det at man skal videreføre «dagens målsetting om at hele befolkningen, uavhengig av økonomisk og sosial situasjon, skal ha tilgang til likeverdige helsetjenester.»Videre heter det «at offentlig eide sykehus også framover skal være de dominerende tjenesteyterne i sykehussektoren.»Men så sies det:«Fylkeskommunene bør også vurdere å kjøpe helsetjenester i utlandet når disse er bedre og billigere.» Jeg kunne tenke meg å spørre helseministeren: Hvilke helsetjenester mener statsråden fylkeskommunen bør vurdere å kjøpe i utlandet? Og ønsker statsråden å dimensjonere helsevesenet her i landet slik at de aller fleste pasienter kan behandles innenlands, eller vil han basere seg på at helsevesenet ikke skal være i stand til å ta seg av pasientene og dermed ikke bare svikte prinsippet om nærhet i behandling, men også gi avkall på den kompetansen som helsevesenet får ved å behandle pasienter?
Det er for det første ingen tvil om at de aller fleste pasienter skal behandles ved norske sykehus også i fremtiden. Når jeg har vært inne på behandling i utlandet som et alternativ, er det først og fremst på følgende måte: enten som et tillegg til behandling ved norske sykehus når det er kapasitetsproblemer, eller også dersom det innenfor enkelte områder er en mangel på kompetanse og kanskje heller ikke et stort antall pasienter som gjør det rasjonelt å bygge opp en kompetanse ved norske sykehus, og hvor dette bedre kan løses ved behandlinger i utlandet. I disse tilfeller mener jeg det godt kan forsvares å bygge opp et fast tilbud med behandling i utlandet, men jeg kan ikke i dag være konkret i mitt svar på representanten Næss" spørsmål om hvilke typer behandling det kan være snakk om, men det vil det være anledning til å komme tilbake til senere.
Jeg synes det var et interessant svar helseministeren nå gav til Are Næss. Jeg er i alle fall enig i at det er nettopp i de tilfellene hvor vi har en situasjon med kortvarige kapasitetsproblemer, at vi bør kunne gå til utlandet, sånn som vi gjorde med hjertebroen på 1980-tallet, var det vel, eller når vi har mangel på kompetanse eller det er pasientgrupper hvor det er få, og som trenger en så høyt kvalifisert behandling at det er mer rasjonelt å samarbeide om behandling på nordisk eller europeisk nivå. – Så det synes jeg var en interessant opplysning. Jeg nevnte i mitt innlegg at vi nå, tilsynelatende i alle fall, uten fare for utstyrsinvesteringer kan kutte i dem fordi fylkene ikke greier å oppfylle sin del. Jeg spurte helseministeren om han kunne kommentere det, og jeg spør nå, siden han ikke tok det opp i sitt innlegg, om han vil vurdere den fordelingen av utgifter mellom staten og fylkeskommunene som i dag ligger i utstyrsplanen, nemlig 60 pst. på staten og 40 pst. på fylkene. Det er i alle fall ikke fornuftig å kutte i investeringer, for de skal jo legge grunnlaget for en fremtidig mer kostnadseffektiv behandling. Derfor er det alvorlig dersom denne situasjonen får fortsette, at fylkene ikke ser seg i stand til å oppfylle sine investeringsplaner. Det er på denne bakgrunn jeg spør om helseministeren vil vurdere denne ordningen slik at vi ikke risikerer at utstyrsplanen til slutt må forlenges fordi fylkene ikke har vært i stand til å oppfylle sin del av spleiselaget.
La meg først forsikre om at den vedtatte utstyrsplan, som innebærer at staten skal bevilge 2,960 milliarder kr som tilskudd til utstyrsinvesteringer ved sykehusene, står fast, og den skal gjennomføres som fastlagt over perioden 1998–2002. Disse bevilgningene er gjort overførbare nettopp fordi man må forvente at når man gjennomfører en slik plan, vil det kunne være rasjonelt å gjøre forskyvninger mellom de enkelte år. Og det er for så vidt det man har gjort så langt. Jeg er enig i at det ikke er fornuftig å gjennomføre reelle kutt i en slik investeringsplan. Men jeg vil nok si at det her, som på andre områder, godt kan være fornuftig å gjøre tidsmessige forskyvninger. Det er vanlig innenfor all virksomhet at når det oppstår kanskje akutte finansielle kriser, ser man på om man kan skyve på investeringene et år eller to, eller i hvert fall skyve på noen av dem et år eller to. Selv om det isolert sett er uheldig, behøver det alt i alt ikke å være et problem. Det mener jeg at det ikke skal bli i dette tilfellet heller. For øvrig er det ingen problemer med å foreta en slik revurdering som jeg her blir spurt om, men det vil jeg i tilfelle komme tilbake til Stortinget med senere.
Det kunne ha vært interessant å få en kortversjon i hvert fall fra helseministeren av hvordan han skal oppfylle statsministerens utsagn om et mer robust og effektivt helsevesen. Noe har vi fått, og det er klart at det ikke er tid til slikt i en replikk, men jeg synes nok kanskje at konsistensen kunne ha vært litt mer rettet mot det i innlegget til helseministeren. Så har vi et utsagn her fra helseministeren om at han kort tid etter tiltredelse var i tvil om det burde bevilges mer penger til helsevesenet, slik jeg forstod det. Mener helseministeren at det er nok penger i vårt helsevesen i dag? Er det bare organisatoriske grep som skal gjøres? Vi har flere faktorer som påvirker kostnadsnivået kanskje utenfor både helseministerens og vår vedtaksramme for så vidt, det er dette med lønn, det er den medisinsk-teknologiske utviklingen med høykostmedisin, og det er også dette med høyere alder på befolkningen. Jeg synes kanskje spesielt dette med lønn er noe som burde tas tak i, i hvert fall hvis en skal gjøre et organisatorisk grep. Vi betaler nå mye for vaktordninger, men får lite utførte tjenester. Fra proposisjonen henter jeg noe som er interessant. Som et kostnadsdrivende element framholdes det at legenes vaktordninger ved sykehus «ikke bare utformes utfra beredskapsbehov, men at det også tas hensyn til personlige behov hos legene og særskilte behov hos sykehusledelsen». Kan helseministeren kommentere dette noe? Hva kan gjøres her innen kort tid?
Det var mange spørsmål til besvarelse i en kort replikk, så jeg tror i hvert fall at jeg tillater meg å hoppe over kortversjonen av de tiltakene som må gjennomføres for å rydde opp i sykehussektoren de nærmeste to år, bortsett fra at jeg nok vil si ifra om at det må gjøres tiltak innenfor det rent organisatoriske, altså hvordan sykehusene og sykehussektoren i dag er organisert. Når det så gjelder spørsmålet om det er nok penger i helsesektoren eller til sykehussektoren, synes jeg også det er et vanskelig spørsmål. På den ene side, hvis man ser de behov som er der, i hvert fall i den forstand at det er behandling som kan gjennomføres ved sykehusene, blir det vel antakelig nesten aldri slik at man kan si at nå er det nok penger. Når jeg var i tvil, og for så vidt fortsatt er noe i tvil, om hvor raske eller hvor store tilleggsbevilgninger som bør gå til denne sektoren, er det nettopp fordi det er grunn til å stille spørsmål ved om den er organisert og drevet på en velegnet måte totalt sett. Da er jeg – siden en slik krise utvikler seg over lang tid – alltid i tvil om det er fornuftig å forsøke å rette den opp med én stor bevilgning, om det ikke er bedre tross alt å forsøke å arbeide seg ut av problemene over litt tid. Til det siste spørsmålet må jeg si at jeg synes det er all grunn til å se nøyere på de vaktordninger som representanten viser til, men jeg har ikke tid til å gå nærmere inn på det nå.
Jeg vil innledningsvis bare avklare to ting. Det ene er at jeg på vegne av SV vil fremme det forslaget vi har liggende inne, før jeg kommer tilbake til et spørsmål til statsråden. Det andre er at jeg forstår at Norge nå leder 1-0 over Spania, og det syns jeg er gledelig. Når det gjelder innsatsstyrt finansiering og det finansieringssystemet som vi står overfor, er jeg enig med statsråden i at det er et incentiv til å øke effektiviteten. Man beregner også en produksjonsgevinst av det, og det virker som om man er i en vekstfase, hvor sykehusene klarer å øke produktiviteten fra år til år, og at man også henter ut et forbedret inntektsgrunnlag. Men den problemstillingen jeg har lyst til å reise overfor statsråden – hvis man eksempelvis tar Kirkenes Sykehus, som har et nedslagsfelt på noen og tretti tusen, som det kan være diskutabelt om er stort nok, men som altså ligger ca. 600 km fra neste sykehus – er at det er veldig vanskelig å hente ut en produktivitetsgevinst med mindre man klarer å rekruttere folk til å reise langt for å komme til det sykehuset, samtidig som det kan være gode samfunnsmessige grunner til at sykehuset skal ligge der det ligger, bl.a. rett og slett av akuttmedisinske grunner. Da kan det jo tenkes at den innsatsstyrte finansieringen er et lite egnet redskap bl.a. for å sikre driften av den typen sykehus. Vi ser jo nå at man sier opp 30 ansatte ved Kirkenes Sykehus. Jeg har lyst til å spørre statsråden om han ser at det kan være behov for mer differensierte virkemidler til forskjellige sykehus for å sikre en fordeling av sykehusene, slik at man ikke får en massiv sentralisering bare ut fra tenkningen om økt produktivitet, uten hensyntaken til at det også skal være nærhet til de ulike sykehusenhetene.
Presidenten må takke for at noen holder seg oppdatert i fotballkampen, men synes for så vidt at det kanskje var litt dristig å fortelle statsråden dette nå, for det kunne jo ødelegge hans konsentrasjon om de spørsmål som deretter fulgte. Men vi får se. Olav Gunnar Ballo har tatt opp det forslag han refererte til.
Det bedrer i hvert fall humøret å registrere at landslaget er ved god helse. Svaret jeg kan gi til representanten Ballo, er at jeg er opptatt av å beholde den innsatsstyrte finansiering som et prinsipp og som et system, som vi selvfølgelig skal forbedre fremover, men også som en viktig del av finansieringen av sykehusene. Men jeg tror ikke det kan bli den eneste delen, og det er det jo heller ikke i dag. Når det gjelder de øvrige finansielle løsninger, er jeg enig i at de må kunne differensieres ut fra hvilke spesielle situasjoner som enkelte av sykehusene er i. Landet er forskjellig. Sykehusenes oppgaver er derfor også forskjellige. Det vil ikke være egnet å ha én skjematisk finansieringsordning som skal gjelde helt likt for alle. Det er visse tilpasninger til dette i dag, bl.a. ved de særskilte tilskudd til regionsykehusene. Jeg mener vi også må være åpne for å differensiere for å ta hensyn til andre spesielle forhold, og uten at jeg kan gå nærmere inn på situasjonen i Kirkenes, er vel den kanskje et eksempel på det.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Spørsmålet om sykehusenes økonomi har i mange år vært det sterkest omtalte tema i forbindelse med budsjettarbeidet i Stortinget. Forskjellen i oppfatning av økonomisk behov er altfor stor, og forutsigbarheten er altfor dårlig, både for sykehuseierne og for staten som bevilgende myndighet. Dette kan ikke fortsette slik, fordi det kan ramme pasientene på en uheldig måte. Den betydelige tilleggsbevilgning til sykehusene som Regjeringen og stortingsflertallet i denne omgang har stått for, er meget positiv. Men forutsigbarheten blir for dårlig når det må skje store tilleggsbevilgninger midt i et budsjettår. Det er viktig å sikre et godt og pålitelig offentlig helsevesen som setter pasientens behov i sentrum, og som ikke forskjellsbehandler mennesker på noen måte. Det norske offentlige helsevesenet må være slik at det er like godt for alle, uansett privat økonomi og bosted. I noen deler av landet er det på grunn av store avstander dyrere å gi helsetjenester enn tilfellet er andre steder. Her kommer også behovet for sykestuer inn som et viktig tiltak i noen deler av landet. Også dette må bevilgningene til helsesektoren i framtiden ta høyde for. En rask utvikling i form av teknologi og kompetanse gjør mulighetene i helsevesenet stadig større. Dette setter store krav til oppdatering i forhold til driftsutvikling og økonomi, og det må skapes større grad av felles forståelse for hvilke økonomiske behov slike endringer innebærer. Derfor er det så viktig at det etableres et kontaktorgan for løpende oppfølging av sykehusøkonomien, slik en samlet sosialkomite går inn for. Jeg har også tro på at en omorganisering av de offentlige sykehusenes drift både kan skape større grad av forutsigbarhet og også utnytte ressursene bedre. Hovedbudskapet må uansett være at Stortinget skal sikre et godt offentlig helsevesen også i framtiden, uten noen form for begrensninger som gjør at pasientene blir skadelidende. Det haster etter min mening med å få et bedre system og en bedre forutsigbarhet for driften av våre sykehus. Og jeg har stor tiltro til at dette er en sak som helseminister Tønne og resten av Regjeringen vil ta et krafttak for å få på plass.
Dagen i dag er en ganske dramatisk dag for norsk helsevesen. For det nordnorske helsevesen og pasientene i landsdelen er dagen i dag nær en katastrofe. Det jeg tenker på, er de enorme konsekvensene som en reduksjon i overføringene til sykehusene ville måtte medføre. Det er for meg helt ubegripelig at Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre kan være med på å føre en politikk som reduserer ressursene til helsevesenet på en slik måte som vi nå ser. Det gode helsetilbudet som Regionsykehuset i Tromsø har bygd opp over flere tiår, vil i kveld bli kraftig redusert og svekket. Som et resultat av stortingsflertallets vilje vil over 200 ansatte på RiTø måtte gå fra sine stillinger. Avdelinger og sengeposter må stenge, noe som får konsekvenser for folks liv og helse. Man tappes også for faglig og medisinsk ekspertise, noe som kan medføre at de fagmiljøene en i dag har, vil bli redusert og kan gå i oppløsning. I tillegg blir det selvfølgelig vanskelig å få rekruttert øvrig helsepersonell til et sykehus som stadig vekk er i økonomisk krise. Nedleggelsen av rehabiliteringstilbudet ved Regionsykehuset er et av forslagene som styret ved sykehuset har kommet med for å spare penger. I fjor flyttet man inn i nye lokaler, og man er i ferd med å bygge opp et tipp topp rehabiliteringstilbud for pasientene fra landsdelen. I år var det beregnet at 250 pasienter ville få behandling. Nå vil altså flere hundre brukere som følge av stortingsflertallets manglende bevilgning miste sitt tilbud. Pasienter som har vært utsatt for ulykker, hjerneslag eller andre alvorlige sykdommer, står helt uten tilbud når dette tilbudet legges ned. Nå er det slik at det ikke bare er RiTø som rammes av stortingsflertallets manglende bevilgninger til norsk helsevesen. Alle sykehus i landet er i krise. På Kirkenes Sykehus er ledelsen tvunget til å si opp nesten 10 pst. av de ansatte. Det betyr at pasientbehandlingstilbudet reduseres vesentlig. Redusert behandlingstilbud medfører lengre sykehuskøer og ytterligere forverring av den enkelte pasients livskvalitet. Det er uakseptabelt at innbyggerne i Kirkenes skal få en så dramatisk reduksjon i sitt helsetilbud fordi en ikke ønsker å prioritere nødvendig sykehusbehandling. Det personell som nå forsvinner fra sykehuset, kan man ikke forvente kommer løpende tilbake dersom man velger å prioritere helse ved neste korsvei.
I motsetning til foregående taler er jeg svært fornøyd med denne satsingen på sykehusene. Nå er det opp til fylkeskommunene å styre mot bedre tider. Det styringsverktøyet ligger bl.a. i å gi drifts- og budsjettansvar og ved å ha gode oppfølgingsrutiner som avdekker avvik på et tidlig tidspunkt. Samtidig må det fra statens side arbeides med forbedringer av ISF-systemet, slik at det blir mer forutsigbart. Vi var svært bekymret etter de meldinger vi fikk inn på høsten i fjor, om virkningen av DRG-krypet. Det medførte også skarpe reaksjoner fra Stortingets side under behandlingen av budsjettet for år 2000. Det var enstemmighet om å be den da sittende regjering om raskt å komme tilbake til Stortinget med en vurdering av situasjonen og forslag til å styrke driften. Det ble slik at det ble den nye helseministeren som fremmet forslaget om styrking av sykehusøkonomien med 1,25 milliarder kr, og vi er alle glad for at den under behandlingen her i Stortinget er økt med 520 mill. kr. Dette bør sikre et forsvarlig driftsnivå for sykehusene våre. Det er viktig at ISF-ordningen medfører reell aktivitetsvekst. Men referansegruppen som har vært nedsatt, har påpekt forskjeller i registreringen, noe som gjør det uaktuelt å fjerne kryptaket på nåværende tidspunkt. Men det kan være aktuelt senere, når man har oppnådd nødvendig kvalitet på registreringen. Jeg er også glad for at utstyrsplanen står ved lag. Noen har forsøkt å framstille en krise i sykehussektoren som følge av kutt på utstyrsinvesteringer. Dette er ikke bare sterkt overdrevet, men tilnærmet uriktig. Vi vet at statens andel på 380 mill. kr for dette året er utbetalt. Det budsjetterte beløpet for år 2000 vil derfor ikke bli benyttet og kan brukes til andre formål. Investeringspakken skal allikevel gjennomføres slik som forutsatt. Arbeiderpartiet, Høyre, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti har presisert at de 520 mill. kr som er foreslått utover bevilgningen i St.prp. nr 47, er økte midler til pasientbehandling. Det er viktig å understreke at dette er fordelt med 300 mill. kr til styrking av ISF, som skal gi grunnlag for nødvendig justering av regelverket, bl.a. økning av enhetsprisen, og 220 mill. kr går til styrking av fylkeskommunenes rammer. Flere enn noensinne har blitt behandlet, og denne bevilgningen skal bidra til ytterligere aktivitetsøkning. Men økt behandling medfører også økte utgifter. Derfor kommer Stortinget nå med denne løsningen. Jeg tror fylkespolitikere og fylkesadministrasjoner over hele landet nå får nødvendig arbeidsro til å finne bedre organisasjons- og styringsverktøy for sykehusene. Det er helt nødvendig å effektivisere og omprioritere i tråd med de inntektsrammer som blir gitt i de årlige statsbudsjettene. Den oppgaven er jeg sikker på vil bli tatt alvorlig.
Det er nødvendig for meg å komme tilbake til et par uttalelser fra to av Arbeiderpartiets representanter i debatten. Representanten Asmund Kristoffersen sier at det ikke skiller mer enn 170 mill. kr mellom bevilgningen fra flertallet og bevilgningsforslaget fra Fremskrittspartiet. Det er korrekt, det. Men forskjellen er nemlig den at hele Fremskrittspartiets bevilgning er friske penger. Vi har ikke kuttet én øre i forhold til forslagene i revidert nasjonalbudsjett. Vi har beholdt sykehusutstyrspengene. Vi har beholdt pengene til psykiatrien. Vi har beholdt rehabiliteringspengene. Og vi har fremfor alt dekket inn den umoralske økningen av egenandelene for syke mennesker. Det er en himmelvid forskjell på dette og det flertallet her gjør, hvor man de facto driver med dobbelt bokholderi. Da er det ganske utrolig at representanten Gunhild Øyangen fra denne talerstol kan si at hun er glad for at flertallet har kommet med så mye friske midler. Det er ikke fem øre i friske midler. Det er bruk av penger som var foreslått til andre tiltak i sykehusene, og som sykehusene nå mister. Ja, faktisk verre enn som så – totalt sett er innstillingen fra flertallet i sosialkomiteen dårligere sett fra sykehusenes side enn utgangspunktet i Regjeringens forslag i St.prp. nr. 47 og i revidert nasjonalbudsjett. Så til slutt: Hvis det er slik at flertallet i denne sal mener at de bruker for mye penger på helse og omsorg, og hvis man mener at dette er inflasjonsdrivende og renteøkende, hvorfor da ikke skrive det rett ut i proposisjonen og i innstillingen, så hele det norske folk kan få lese at det er de syke, de omsorgstrengende, som er faren når det gjelder inflasjon og renteøkning?
Det var statsrådens uttalelser vedrørende investeringene i sykehusutstyr som fikk meg til å gripe ordet. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på dette en gang til. Så vidt jeg oppfattet, sa han at utstyrsinvesteringer var meget viktig, fordi når det eventuelt var mangel på kvalifisert arbeidskraft, var det viktig at de som var der, hadde best mulig utstyr. Men så la han til at det ikke var så farlig om utstyrsanskaffelsene ble forlenget i tid; om man ikke maktet å bruke det som var meningen, og skjøv det over til et år senere, eller to, var ikke det så betydningsfullt. Dette er to synspunkter som står dønn imot hverandre. Jeg skulle gjerne ha statsrådens forklaring på dette. Og så vil jeg gjerne spørre: Hvis det er slik, som det er, at sykehusene har klar bestillingslister på hva slags utstyr de trenger, og planer for anskaffelse og staten – eller Stortinget – har bevilget penger til det, men så har altså fylkeskommunene av den samme staten fått for lite penger, slik at staten har skaffet seg fylkeskommunene å kunne skylde på når den selv skal spare penger, er det da virkelig slik at man ikke greier å formidle de 540 mill. kr? Etter hvert har det blitt 760 mill. kr som flertallet vil kutte i utstyrsanskaffelser. Man har 760 mill. kr, sykehusene har behov for å kjøpe utstyr, og så greier altså ikke helseministeren å få formidlet disse 760 mill. kr ut til sykehusene for å kjøpe utstyr. Hvis det er snakk om en eller annen ordning med 40/60-fordeling og spleiselag, må vel statsråden kunne si at OK, da lager vi en ny ordning. Vi vet at sykehusene trenger dette utstyret, vi vet at de står klar til å kunne kjøpe det. De mangler penger, og vi har pengene. Er det virkelig så dårlig fatt med vår statsforvaltning? Er man virkelig så til de grader udugelig at man ikke greier å få formidlet disse 760 mill. kr ut til sykehusdirektørene, slik at de kan kjøpe det utstyret de har planlagt og har på sine lister, og som er tilgjengelig? Dette begriper jeg ikke. Heller ikke det norske folk begriper at man i en situasjon som nå kutter 760 mill. kr som sykehusdirektørene kan bruke til utstyr, og dermed få mer arbeid utført av personellet og på den måten i realiteten sørge for at det kommer sykepleiere og leger opp av borehullene. For med moderne utstyr kan denne begrensede ressursen behandle flere pasienter. Hvorfor i all verden kan ikke en så dreven organisasjonsmann som helseministeren sørge for å få formidlet disse 760 millionene ut til sykehusene, helt uavhengig av hvorledes man har organisert dette?
Bare to korte presiseringer. Æres den som æres bør. Jeg gjorde en feil ved ikke å nevne at Høyre var med på flertallsforslaget om tilleggsbevilgning på 1 770 mill. kr. Det er en styrke for våre sykehus at det aller meste i innstillingen har samlet et bredt flertall. Og så det andre: Ja, Arbeiderpartiet var utålmodige etter å få fremmet denne saken om nødvendige tilleggsbevilgninger. Alle i sosialkomiteen så behovet for det. Jeg må konstatere at Bondevik-regjeringen ikke hadde fremmet en slik proposisjon før den gikk av 17. mars, men jeg antar at den var like om hjørnet. Det har jeg grunn til å tro. Men bare 28 dager etter at den nye regjeringen hadde tiltrådt, ble saken fremmet for Stortinget. Jeg syns at det var en meget rask reaksjon sett i forhold til det arbeid som en ny politisk ledelse måtte gjøre.
Jeg skal forsøke å gi noen kommentarer til de utfordringene som representanten Hagen her gav meg. For det første ser jeg ikke helt den store motsetningen mellom det å understreke viktigheten av gjennomføringen av en ekstraordinær utstyrsanskaffelsesplan for en periode fra 1998 til 2002, og at det gjennomføres visse forskyvninger fra et år til et annet når det gjelder gjennomføringen av den planen. Det jeg mente å si om det, er at det ikke er uvanlig – i hvert fall ikke i andre virksomheter jeg kjenner – at man når det inntrer en vanskelig økonomisk situasjon eller en finansiell krisesituasjon, ser på om det er investeringer som i hvert fall uten de største skadevirkninger totalt sett kan forskyves fra et år til et annet. Når det gjelder den aktuelle utstyrsplanen, understreker jeg igjen at den står fast, og at den vil bli gjennomført etter planen i den forstand at 2,960 milliarder kr vil bli bevilget fra statens side som 60 pst. tilskudd til de utstyrsinvesteringer som fylkeskommunene og deres sykehus planlegger å gjennomføre. Jeg har forholdt meg til den planen slik den der er beskrevet, men som jeg har sagt tidligere her, er det mulig å komme tilbake til Stortinget med forslag til endringer i forhold til det opplegget som tidligere er lagt til grunn. Når det så gjelder den andre delen av representanten Hagens utfordring, er det mitt inntrykk at de anskaffelser som det nå er aktuelt å refundere, er planlagt ut fra planer som de enkelte fylkeskommuner har lagt fram. Og i henhold til de planene, som staten da skal finansiere med 60 pst. tilskudd, er det altså behov for 380 mill. kr, som det er godt rom for på årets budsjett. Hvis man skal gjøre mer enn det – og jeg er ikke fremmed for det – må det i hvert fall innhentes nye planer fra fylkeskommunene eller fylkessykehusene. Jeg syns ikke det er enkelt uten videre å sende mer penger ut til disse på kort varsel når det ikke foreligger slike planer. Men kommer de, er det klart at det kan vurderes.
Sykehusøkonomien har vært og vil fortsatt være et hett tema i samfunnsdebatten. Derfor er det et overordnet mål for alle å få fram ordninger som gir mer forutsigbarhet og større trygghet for en nødvendig og god pasientbehandling. Det har vært brukt ord i dag som skippertak, og det er helt klart at vi ikke må gjøre dette til en skippertakssak, men at vi nå må få en kontinuitet i å se på hva som kan gjøres videre for å få et bedre og gjerne mer robust og effektivt helsevesen. Da er det viktig med dialog, og det var derfor jeg i mitt første innlegg også sa at vi ønsker en dialog mellom departement og KS før vi f.eks. ser på hvordan betalingsordningen for gjestepasienter skal være. Vi ber også i denne saken om at Regjeringen etablerer et kontaktorgan for løpende oppfølging av sykehusøkonomien, og erfaringene med det som sentrumsregjeringen la fram og arbeidet med i vinter i forhold til referansegruppe og forskningsmiljø, tilsier vel at det bør bli en mer permanent ordning. Og som en liten replikk til Asmund Kristoffersen: Jeg tror det er ganske meningsløst om det med det arbeidet som var nedlagt, ikke skulle komme noe fra sentrumsregjeringen. Denne saken var vel faktisk varslet i våre papirer – også at den skulle komme før utgangen av mars – så det dreide seg bare om dager, som jeg sa. Det er viktig at vi får større forutsigbarhet og trygghet når det gjelder dette med pasientbehandling og sykehussektor. Og jeg er enig med representanten Ballo i at hele behandlingskjeden her må ses i en sammenheng. En kjede er som kjent ikke sterkere enn det svakeste leddet. Derfor er det viktig at vi ser helheten her, og også at vi ser på hva primærhelsetjenesten betyr. Jeg er enig med representanten Ballo i at sykehusøkonomien og sykehussektoren vil bli avlastet i forhold til en del av det som nå er økonomisk belastende, og som føres på den regningen, hvis mer kan gjøres og blir gjort innenfor primærhelsetjenesten. Ellers vil jeg til slutt bare si at jeg er glad for de signaler som helseministeren her har gitt når det gjelder å se litt videre på ulike muligheter, f.eks. når det gjelder differensierte virkemidler i tillegg til ISF-systemet i forhold til finansiering av sykehus og ulike kategorier sykehus. Det er et opplegg som i hvert fall jeg vil hilse velkommen på vegne av Senterpartiet – at vi ikke bare ser oss blind på ISF-finansieringsmodellen.
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet i denne saken, men jeg stiller meg litt undrende når helseministeren i sitt innlegg helt til slutt sier at man i vanskelige økonomiske tider skyver på investeringene, og viser til den innsparingsmetoden som flertallet i Stortinget er i ferd med å vedta i dag – i vanskelige økonomiske tider. Da må jeg bare si: Det er vel ikke statens vanskelige økonomiske situasjon som er saken her. For penger har vi jo nok av, problemet er vel bare hvordan vi skal bruke disse pengene. Vi er i en situasjon i dag der rehabiliteringstilbudene er i ferd med å raseres over hele landet. Vi er i en situasjon der en rekke rehabiliteringsinstitusjoner er i ferd med å måtte legge inn årene fordi det ikke er penger til drift. Og vi ser stadig nye eksempler på sykehus som sliter økonomisk. Kirkenes har vært nevnt her i dag, og også RiTØ. Spørsmålet er bare: Hvor skal dette ende? Og da er det klart at i vanskelige økonomiske tider skyver vi på investeringene. Jeg håper at man snart får øynene opp for at man ved å investere i sykehusutstyr faktisk kan effektivisere pasientbehandlingen. Ved at personer i dette landet får nytte av det beste utstyret, kan de både komme seg hurtig tilbake i arbeid og ikke minst få en bedre livssituasjon. Vi må slutte å si at vi har en vanskelig økonomisk situasjon. De som har en vanskelige økonomisk situasjon, er sykehusene, som ikke får investere i utstyr og dermed behandle pasientene med de beste metodene. Da får vi som sentrale politikere sørge for at disse sykehusene får denne muligheten til investeringer. Når vi sier at vi tar fra investeringsbudsjettet og fører over på driftssiden til sykehusene, og man så sier at det skaper press i økonomien hvis vi pøser mer penger inn i helsevesenet, så er det det å bemerke at å investere i sykehusutstyr skaper ikke det presset i økonomien som det å pøse pengene inn. Så vi kan trygt opprettholde pengene til sykehusutstyr i dette landet, slik at flest mulig får den beste behandlingen.
Jeg vil bare ved avslutningen av en debatt som jeg synes er viktig for det videre arbeid med sykehusenes økonomi, si at jeg nok ikke ser på flertallets forslag om en økning på 520 mill. kr slik at jeg, som det tidligere er blitt hevdet, går på et stort nederlag. I lys av den helt spesielle situasjonen som har fått utvikle seg over tid i norsk sykehussektor, synes jeg ikke det er så oppsiktsvekkende om det kan være noe ulike vurderinger av hvor raskt man gjennom økte bevilgninger bør ta sikte på å arbeide seg ut av situasjonen. Jeg legger dessuten vekt på at også flertallet foreslår økte midler til mer av de samme tiltak som Regjeringen har foreslått. Så vil jeg også igjen si til de noe kritiske bemerkninger som har kommet om at det er vært gjennomført en reduksjon i det beløp som stod til disposisjon på årets budsjett for utstyrsinvesteringer, at jeg har litt vanskelig for å se at dette er noe som har dramatiske konsekvenser i forhold til de planer som fylkeskommuner og sykehus har lagt. Disse planene vil bli gjennomført som forutsatt, og jeg vil hevde at også hele den ekstraordinære utstyrsplanen vil bli gjennomført som forutsatt. Det er ikke slik at disse kuttene er gjennomført på grunn av statens vanskelige økonomiske situasjon. Det har ikke noe med det å gjøre. Etter min vurdering ville det ikke være rasjonelt å gjennomføre større utstyrsinvesteringer i år enn det sykehusene og fylkeskommunene har planlagt å gjøre. Men en sterk økning i forhold til dette, oppå de øvrige problemer som sektoren strir med, tror jeg på kort sikt snarere vil skape problemer enn det motsatte. Da synes jeg det er bedre å gjennomføre de planer som ligger der, og eventuelt i årene fremover øke innsatsen på dette området.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.[[Votering, se side 3553]]
Norge har nettopp slått Spania 1-0 i EM i fotball. Det er grunn til å feire dette, og det vil jeg også gjøre – 100 pst. alkoholfritt, naturligvis. Jeg har sympati for Steinar Bastesens forslag om at drikke som merkes alkoholfritt, skal være 100 pst. alkoholfritt. Men i komiteen har vi sett de praktiske innvendinger som er anført i brev fra helseministeren, og dette aksepterer vi som reelt. Imidlertid hevder Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV at det må være et klart mål at et produkt som markedsføres som alkoholfritt, har et lavest mulig alkoholinnhold. Vi mener også at slike produkter må merkes på en slik måte at det aktuelle, eventuelt maksimale, alkoholinnhold tydelig fremgår. Det gjøres jo bl.a. når det gjelder alkoholfri sider, der produsenten vel ikke kan garantere at det ikke foreligger en viss lav alkoholprosent i produktet, og derfor angir maksimalt alkoholinnhold der grensen, så vidt jeg husker, er 0,7 volumprosent. Jeg vil gjerne spørre helseministeren om han ser noen problemer med å innføre en slik merking med aktuelt, eventuelt maksimalt, alkoholinnhold på øl som markedsføres som alkoholfritt. Ser helseministeren noen problemer med dette eller noen grunn til ikke å gjennomføre en slik ordning?
Når jeg fremmer dette forslaget, er det ut fra det faktum at det faktisk er opp til 0,9 pst. alkohol i det som markedsføres som alkoholfritt øl. Det må da med skam bemerkes at da er det ikke alkoholfritt. Det må i verste fall være et brudd på markedsføringsloven når det markedsføres som alkoholfritt og ikke er det. Forrige taler som var her oppe, pekte nettopp på det som er problemet: Hvorfor kan ikke det som selges med alkohol, merkes med alkohol? Hvorfor skal man lure folk til å tro at de drikker alkoholfritt, når det er nesten én volumprosent alkohol i det de drikker? Vi vedtok for noen dager siden at promillegrensen skal senkes til 0,2. Man bør være konsekvent i sin behandling av dette spørsmålet. Når man drikker tre – fire flasker av dette ølet, har man over 0,2 promille i blodet. Da har man lurt folk når man sier at dette er alkoholfritt. Det er et annet aspekt jeg synes er viktig. Tørrlagte alkoholikere skal ha veldig lite alkohol for å få tenning og begynne å drikke på nytt igjen. Jeg må jo si at hvis de drikker et såkalt alkoholfritt øl og får tenning så de er på kjøret igjen, da er det vi i denne salen som har ansvaret for det. Jeg begriper ikke hva slags problem det skal være for bryggeriene å bytte ut etikettene på flaskene og skrive i teksten hva dette dreier seg om. Fortell folk at det kan være opptil 0,9 eller 0,7 volumprosent i det ølet de drikker. Hva er problemet? Jeg synes det er merkverdig at hele komiteen ikke ser problemet, men går inn for å avvise dette forslaget. Jeg synes SV hadde en brukbar framstilling i sin kommentar og sin dissens i forhold til komiteen. Det er nettopp det det dreier seg om. Jeg er veldig glad for at SV har pekt på akkurat dette. Men det jeg synes er merkverdig, er at Kristelig Folkeparti, som liksom skal være avholdsparti nr. 1, ikke kunne være med på den merknaden. Det synes jeg er litt rart. Jeg opprettholder selvfølgelig forslaget, og det er litt interessant å se hva slags behandling det får i denne salen.
Da representanten Bastesen i forslaget sitt har noen påstander, bl.a. om at tre–fire flasker alkoholfritt øl vil medføre en promille på over den nye promillegrensen, tok vi telefonkontakt med Rettstoksikologisk institutt for å forhøre oss om virkningen, og fikk en del opplysninger om dette. Jeg skal ikke gå inn på alle detaljer, men det ble sagt at det var praktisk talt umulig å få en promille på 0,3 ved inntak av fire flasker lettøl med 0,9 volumprosent. Eksemplet de brukte, var en kvinne på 50 kg. Hvis hun drakk fire flasker lettøl med 0,9 volumprosent på én time, kunne hun oppnå en promille nesten oppimot den nye promillegrensen på 0,2 pst. I forbindelse med forslaget har også representanten Bastesen påstått at det kan skape problemer for tørrlagte alkoholikere. Jeg har vært i kontakt med en leder i en forening for tørrlagte alkoholikere og konfrontert ham med denne påstanden. Han sier at så å si alle tørrlagte alkoholikere holder seg unna alt som har med øl og vin å gjøre, på grunn av smaken og på grunn av det psykologiske ved det å ta seg en øl. Så han mente at den påstanden falt på sin egen urimelighet. Komiteen sendte under behandlingen av denne saken en forespørsel til departementet og fikk et brev tilbake fra helseministeren der det ble vist til merkeforskriften som forbyr merking som kan villede kjøper med hensyn til næringsmidlets egenskaper, som f.eks. alkoholinnhold. Komiteen har merket seg at dette er regler basert på et EU-direktiv, og at å innføre strengere nasjonale regler kan oppfattes som en teknisk handelshindring som ikke kan godtas i henhold til EØS-avtalen. Komiteen viser til at regelverket er basert på forpliktelser vi har sluttet oss til, samt praktiske hensyn som gjør at det ikke er hensiktsmessig å innføre krav om at øl som merkes alkoholfritt, skal være 100 pst. fritt for alkohol. På denne bakgrunn var det komiteen foreslo å avvise forslaget.
Jeg må nok be forslagsstiller om å lese komiteens innstilling litt grundigere. Når han sier at Sosialistisk Venstreparti har en vettug merknad, er det vel og bra. Men det er faktisk et par partier til som er med på den merknaden, og det er Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Det det er grunn til å slå fast, er at alle partier i komiteen står samlet om at det er praktiske problemer forbundet med å kreve at øl som markedsføres som alkoholfritt, virkelig er 100 pst. alkoholfritt. Det er bl.a. også praktiske problemer i forhold til fremstillingsmetoden. Det er derfor vi i vår merknad i innstillingen sier at vi likevel ser det som et problem at slik markedsføring kan oppfattes som villedende, og at det må være et mål at et produkt som markedsføres som alkoholfritt, også er alkoholfritt. Iallfall bør slike produkter merkes på en slik måte at det fremgår hva som er det maksimale alkoholinnholdet. Om det er 0,75 eller 0,4 eller hva det nå måtte være, bør det stå på produktet. Det er også et vesentlig poeng i forhold til eventuelle øltyper som er 100 pst. alkoholfrie, om det måtte komme på markedet senere. Jeg vil tro at det ville være både i norske markedsføreres interesse og i EU-direktivmakeres interesse at det klart går fram hva som er alkoholinnholdet, slik at det som eventuelt er 100 pst. alkoholfritt, kan markedsføres og nytes som det.
Jeg tror ikke jeg har veldig mye å legge til i forhold til denne debatten så langt og i forhold til en enstemmig innstilling fra komiteen. Men jeg har notert meg det som er kommet her, både av spørsmål og det som nå til sist representanten Gløtvold mente burde være et mål når det gjelder å oppnå merkingsbestemmelser som ligger i hvert fall så nært opp til det faktiske forhold som mulig, og hvis praktisk mulig, enda nærmere opp til det enn hva tilfellet er i dag. Jeg har altså pekt på tidligere, slik det er fremkommet her også, at det er rent faktiske tekniske og praktiske problemstillinger forbundet med det. Men det er ikke til hinder for at vi kan arbeide med det og forsøke å imøtekomme de hensyn som enkelte av representantene her har pekt på.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 3554]]
St.prp. nr. 81 omhandler takstoppgjøret for leger, fysioterapeuter og psykologer. Forhandlingene omkring oppgjøret var ikke sluttført da vi fikk oversendt den, slik at det var snakk om å gi en godkjenning i forhold til bevilgningen for det oppgjøret som skal finne sted. I den forbindelse viser komiteen til brev av 4. juni 2000 fra finansministeren til Stortinget, der det fremgår at kapittel 2309 Tilfeldige utgifter i all hovedsak er disponert, slik at det ikke lenger er dekning for utgifter til takstoppgjørene for leger, fysioterapeuter og psykologer, i motsetning til det som var opplyst i St.prp. nr. 81 for 1999-2000. Da det ikke var angitt noen dekning på statsbudsjettet for de utgiftene det her var snakk om, forutsetter komiteen i sine merknader at Regjeringen avklarer den budsjettmessige inndekningen og kommer tilbake til Stortinget med forslag om tilleggsbevilgning i proposisjon til høsten, og at inndekning da ikke tas fra formål Stortinget allerede har bevilget midler til. Komiteen viser i sine felles merknader også til bevilgningsreglementets § 11, Endringer i det løpende budsjett, om at saker som gjelder en større sum, bør legges fram for Stortinget som forslag om tilleggsbevilgning. Komiteen påpeker videre at man ser det som uheldig at grunnlaget for behandling av den saken som her foreligger, er preget av flere uavklarte forhold som er av vesentlig betydning. Komiteen vil derfor samlet sterkt understreke at en slik saksbehandling og fullmaktsavgivelse ikke må skape presedens. Komiteen har videre vært opptatt av det rent praktiske hvis man ikke skulle gi en fullmakt her, i forhold til konsekvensene for det oppgjør som skal finne sted. Dersom dette ikke hadde vært avklart, og man skulle la gjeldende takster gjelde for de yrkesgruppene som er referert, ville det ha fått en rekke praktiske og uheldige konsekvenser. Det betyr at man etterskuddsvis skulle begynne å oppjustere takstene, for så å få et fornyet oppgjør, noe som ville gjelde svært mange. Det ville være et veldig byråkratisk apparat mellom den ulike lege, fysioterapeut eller psykolog og Rikstrygdeverket, og komiteen ser ikke for seg at det fantes noen praktisk håndterlig måte å løse det på. Komiteen gir derfor fullmakt – gjennom forslag om at Regjeringen får «fullmakt til å gjøre endringer i trygderefusjonene, fastlønnstilskuddene og tilskuddene til driftsavtale for leger, fysioterapeuter og psykologer fra 1. juli 2000 på grunnlag av eventuelle avtaler med Den norske lægeforening, Norske Fysioterapeuters Forbund og Norsk Psykologforening om regulering av honorartakster og driftstilskudd fra samme dato». I merknadene har komiteen som forutsetning «at Regjeringen avklarer den budsjettmessige inndekning og kommer tilbake til Stortinget med forslag om tilleggsbevilgning i proposisjonen til høsten, slik at inndekning ikke tas fra formål Stortinget allerede har bevilget midler til».
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 15.[[Votering, se side 3554]]
Det er en enstemmig sosialkomite som ber Regjeringen nedsette en uavhengig granskingskommisjon som skal vurdere alle forhold omkring pionerdykkingen i Nordsjøen. Komiteen mener at Stortinget selv bare unntaksvis bør oppnevne granskingskommisjoner, og fremmer derfor ikke Dokument nr. 8-forslaget. Men budskapet er tydelig og klart: Vi ber Regjeringen oppnevne en uavhengig granskingskommisjon, og det bør vurderes om en representant fra Nordsjødykkeralliansen får observatørstatus i kommisjonen, da dykkerne selv har lang erfaring og stor kompetanse å bidra med. Som saksordfører må jeg medgi at i arbeidet med saken stilte jeg flere spørsmål enn jeg fant svar på. Hvorfor skulle det ta nesten 20 år fra arbeidsmiljøloven ble iverksatt i 1977 til den først i 1995 også ble gjort gjeldende for arbeidsdykkerne i Nordsjøen? Da arbeidsmiljøloven ble utarbeidet, ble det poengtert at den skulle komme yrkesgrupper med særlig tungt arbeid til gode, og dykkeryrket ble nevnt som eksempel. Det har vært vanskelig å finne offisielle tall på ulykker og ikke minst på antall selvmord. Ifølge dykkerne selv er tallene høye. Det er etter hvert blitt grundig dokumentert en sammenheng mellom yrkesdykking og økt risiko for senskader, som bl.a. redusert lungefunksjon, hørselstap, kognitiv svikt og depresjon. Under høringen ble det beskrevet som et syndrom en finner hos krigsseilere og personer som har vært i konsentrasjonsleirer. Det gjorde et dypt inntrykk å høre om dette under høringene. Ved Haukeland sykehus finnes det nå en god medisinsk kompetanse som en må ta vare på. Det har skjedd en del positivt etter at Kromberg-utvalget i 1993 la fram sin innstilling om helse og sikkerhet i dykkervirksomheten. I kjølvannet av denne var det særlig to områder som var viktig for dykkerne. Det ene var en utvidelse når det gjaldt sykdommer ervervet under dykking som godkjennelse for yrkesskadetrygd, og det andre var opprettelse av et fond for å hjelpe dykkerne til omskolering. Habberstad-utvalget – et rådgivende dykkerforum – ble oppnevnt for å følge opp, få en felles forståelse av problemstillingene i ulike departement og realisere anbefalingene i Kromberg-utvalget. Forumets virksomhet avtok på 1990-tallet og opphørte uten at saken nådde Stortinget. I fjor fikk trygdekontorene melding om å henvise personer med mulige dykkersykdommer til Haukeland sykehus. Det er viktig at disse får en grundig vurdering i forhold til gjeldende regler om yrkesskade i folketrygden. Nye retningslinjer for helseundersøkelser av yrkesdykkere er utarbeidet. Regjeringen Bondevik sørget også for at det ble sendt ut et høringsnotat om en økonomisk kompensasjon på inntil 200 000 kr til tidligere nordsjødykkere med varig helsesvikt. Staten erkjenner dermed et moralsk ansvar. Regjeringen Stoltenberg har fulgt dette opp i revidert nasjonalbudsjett. Beredskap, regulering, dykkerprosedyrer og tilsyn med dykkervirksomheten er gradvis blitt forbedret. Nye forskrifter kom i 1991. Problemene og uklarhetene rundt situasjonen for de første offshoredykkerne er fremdeles ikke løst. I høringsnotatet bekrefter departementet at en i den første fasen ikke kan se bort fra at det «forekom dykking som senere har resultert i varige helseskader. En høy frekvens av trykkfallssyke i denne perioden er et forhold som styrker denne antakelsen.» Direktør i Oljedirektoratet Gunnar Berge har sagt at når en yrkesgruppe får vanskeligheter, slik dykkerne har fått, må vi være villig til å gå inn i det, slik at de får en rettferdig behandling. Sosialkomiteen tror at en uavhengig granskingskommisjon kan bidra med dette. Komiteen mener det er viktig å få belyst hva som skjedde både i forkant av oppstartingen av dykkervirksomheten, og hva som har skjedd underveis. Det er behov for å finne ut hvilke kunnskaper norske myndigheter og oljeselskaper hadde på daværende tidspunkt, og hvilke kunnskaper man hadde i andre land. Vi skylder våre pionerdykkere dette. De ofret seg for at vi skulle få del i en ufattelig rikdom. I respekt og takknemlighet til våre pionerdykkere og for vår egen del i en historisk sammenheng, er det viktig at den hele og fulle sannheten om vårt oljeeventyr når overflaten.
Det er ingen tvil om at pionerdykkerne har gjort en fantastisk stor jobb for det norske samfunn, en jobb som både har bidratt til verdier og internasjonal anseelse for Norge. I komitehøring og i samtaler med representanter for denne yrkesgruppen har jeg fått en liten innføring i hva dette arbeidet egentlig gikk ut på, og hva disse menneskene ble utsatt for, men jeg innrømmer gjerne at jeg nok ikke forstår helt ut hva dette egentlig innebærer. Dette er en følelse som jeg tror deles av alle i sosialkomiteen. Sosialministeren sier i et brev til komiteen at den foreslåtte ordningen i revidert nasjonalbudsjett med særskilt kompensasjon for dem som har fått helsesvikt av dette arbeidet, bygger på en erkjennelse av at samfunnet har et visst moralsk ansvar i forhold til denne yrkesgruppen. Jeg synes statsråd Ingebrigtsen raskt tok tak i denne saken ved at hun allerede i revidert nasjonalbudsjett fant å ville legge inn midler til en økonomisk kompensasjon for dem som er kommet i en slik uheldig situasjon. Slik jeg ser det, har det i lang tid vært gjort et omfattende arbeid i de berørte departementer for å finne ut flere enkeltheter om situasjonen for pionerdykkerne. Når nå en samlet sosialkomite går inn for at forholdet skal granskes ytterligere gjennom en egen, uavhengig granskingskommisjon, understreker dette med all tydelighet hvor alvorlig sentrale myndigheter tar denne saken. Jeg føler meg sikker på at statsråden vil gjøre alt som står i hennes makt for å få denne saken behandlet så raskt som mulig og på en måte som gir pionerdykkerne og oss andre svar på de forhold som fortsatt synes å være uavklart. Alt skulle nå ligge til rette for at denne viktige saken kan få et akseptabelt utfall.
Venstre er ikke representert i sosialkomiteen, så jeg vil gjerne nytte denne anledningen til å komme med noen kommentarer til en meget viktig sak. Venstre stiller seg helhjertet bak forslaget om at det skal opprettes en granskingskommisjon som skal utrede alle forhold i tilknytning til dykking i forbindelse med oljevirksomheten i pionertiden. Jeg syns komiteen har en god begrunnelse for den fremgangsmåten som er valgt, og jeg syns denne begrunnelsen ytterligere er forsterket gjennom de innlegg som så langt har vært. Det vedtak som det legges opp til i dag, er viktig og etterlengtet. Mange uavklarte problemstillinger har i lang tid versert i tilknytning til pionerdykkernes situasjon. Det var ikke mulig på en verdig måte å sette punktum nå. Vi trenger flere svar. Ikke minst respekten for dem som er involvert, tilsier det. Pionerdykkernes situasjon har opptatt meg og Venstre over lang tid, og i fjor stilte jeg to skriftlige spørsmål til besvarelse av sosialministeren, med utgangspunkt i den manglende oppfølging det var av Kromberg-utvalget og Habberstad-utvalgets innstillinger. Daværende sosialminister fulgte opp med flere konkrete tiltak, som er omtalt i innstillingen. Det ble også bebudet at en skulle se nærmere på flere forhold, og det fulgte også forslag om et engangsbeløp på 200 000 kr til pionerdykkere med varige helseskader. Det vedtaket som det legges opp til i dag, er en naturlig oppfølging av det som ble gjort av tidligere sosialminister Magnhild Meltveit Kleppa, og det er et viktig og naturlig neste skritt i arbeidet med å få klarlagt omstendighetene rundt dette pionerarbeidet.
Saken vi nå har til behandling, dreier seg om å få nedsatt en granskingskommisjon for å få kartlagt hva som har skjedd vedrørende dykkerne under pionertiden i Nordsjøen. Stortingsrepresentantene Siv Jensen og Øyvind Vaksdal fra Fremskrittspartiet tar i sitt Dokument nr. 8-forslag opp en rekke problemstillinger som det helt klart er sterkt behov for å få vurdert nærmere. Sosialkomiteen har lagt fram sin innstilling, og det er med stor glede en nå kan si at det er en enstemmig komite som slutter seg til at en ber Regjeringen nedsette en uavhengig granskingskommisjon som skal vurdere alle forhold i tilknytning til dykkingen i Nordsjøen i pionertiden. Jeg vil også få lov å berømme saksordfører Åse Gunhild Woie Duesund for det meget grundige og ryddige arbeid hun har gjort, slik at vi faktisk i dag har en enstemmig innstilling fra komiteen. Når det gjelder selve saken, er det helt klart at det er på tide at dette arbeidet nå blir satt i gang. Det er en sak der en opplever at jo mer en prøver å gå inn i dette sakskomplekset, jo mer blir en faktisk sittende igjen med stadig flere spørsmål. Uten å foregripe det arbeidet kommisjonen skal gjøre, må jeg bare stille spørsmålet om det ikke er underlig at denne gruppen bl.a. ble unntatt arbeidsmiljøloven i så lang tid. Jeg vil videre få henlede oppmerksomheten til innstillingen, der en viser til den vanskelige økonomiske situasjonen som en rekke av disse dykkerne nå befinner seg i. Jeg vil derfor be om at statsråden griper fatt i denne problemstillingen raskt, slik at disse personene kan få hjelp til å få en ordnet økonomi. I den anledning er det ikke den erstatningen som det legges opp til i revidert nasjonalbudsjett, inntil 200 000 kr, som er løsningen på denne problemstillingen. Disse personene har en rekke problemer med å nå fram i systemet. De har problemer med å få stilt en diagnose som gjør at de kan få yrkesskadeerstatning. De har problemer med å komme gjennom byråkratiet og få på plass de papirene som skal til for å få de ytelsene de har krav på. Kanskje er det en hjelpende hånd i denne saken som skal til for å lose dem gjennom systemet. Kanskje bør en prøve å finne en ordning rundt den gjeldssituasjonen disse personene har kommet opp i, slik at vi faktisk kan gi dem et verdig liv tilbake igjen. Mange har fått en type sykdom som gjør at de sitter apatiske i en stol og faktisk har problemer med å lese et A4-ark. Jeg håper virkelig sosialministeren vil gripe fatt i dette, slik at vi kan få loset dem gjennom systemet og gi dem den hjelpen de virkelig så sårt trenger. Det er naturlig at når granskingskommisjonen er ferdig med sitt arbeid, må eventuelle spørsmål knyttet til erstatning igjen komme til ny vurdering dersom forholdene som blir avdekket i forbindelse med en granskingskommisjon, tilsier det. Jeg er også glad for at en enstemmig komite ber Regjeringen vurdere å gi dykkerne en observatørplass i kommisjonen. Det er viktig med tanke på den kampen disse dykkerne har ført gjennom en rekke år uten å ha blitt hørt i systemet. Da er det viktig at de kan få en observatørplass, slik at de også får vite hva som skjer underveis, og kan føle den tryggheten som ligger i det arbeidet. Observatørplassen er viktig med tanke på å få avklart alle forholdene i dette sakskomplekset. Dette er en sak som har fått et positivt utfall i komiteen, og nå ser ut til å få det i Stortinget. Men det er først og fremst en erkjennelse av at det ikke har vært gjort nok, og at det ikke har vært en tilstrekkelig oppfølging for denne gruppen når det gjelder å få vite hva som ble gjort under pionertiden. Avslutningsvis vil jeg få rette en stor takk til disse dykkerne for den innsats som de har gjort for oljenasjonen Norge. La oss nå få alle kortene på bordet slik at disse hedersmenn får vite hva som har skjedd med dem. La ikke denne gruppen bli vår tids krigsseilere. La oss sørge for å følge dem opp på en skikkelig måte. La oss sørge for at vi får svar på alle de spørsmål som vi stiller oss. Og la oss for all del sørge for å gi dem verdigheten tilbake. De er en av de yrkesgruppene som kanskje har gitt denne nasjonen de høyeste inntektene – i generasjoner fremover. Jeg håper vi nå virkelig snart skal få svar på de spørsmålene som de stiller, og – som sagt – gi dem verdigheten tilbake.
Det er allerede sagt mye i en sak som det er stor enighet om i sosialkomiteen. Men jeg har lyst til å understreke at det er svært gledelig at pionerdykkernes situasjon nå blir tatt på alvor, og at denne saken, som begynte å rulle alt i fjor, nå ser ut til å få en konkret løsning ved at det blir nedsatt en kommisjon. I fjor bidrog daværende sosialminister Magnhild Meltveit Kleppa til at det ble sendt ut nye retningslinjer for helseundersøkelser av yrkesdykkere. Det gikk melding til trygdekontorene om at personer som muligens hadde dykkersykdommer, skulle henvises til Haukeland Sykehus. Det ble også gjort et arbeid interdepartementalt, som munnet ut i en høringsuttalelse, et notat. Der foreslås det bl.a. annet at det blir gitt særskilt økonomisk kompensasjon til tidligere nordsjødykkere som har fått varig helsesvikt. NOPEF har sagt at det så langt er positivt, men det er også klart at det er enkelte kategorier dykkere som kan falle utenfor denne ordningen – f.eks. de som ikke har søkt om uførepensjon, og de som kravet om å ha arbeidet i minst tre år som dykker før 1990, kan slå feil ut for. Derfor er det gledelig at en nå får nedsatt en uavhengig granskingskommisjon som kan se både på det som har med ansvarsforhold å gjøre, på kompetansen omkring den fare slik dykking medfører, og på de skadevirkninger som dykkervirksomheten har påført disse pionerdykkerne. Det er også – som flere representanter har nevnt– viktig at disse dykkerne nå blir tatt på alvor og kan følge den prosessen som settes i gang. Det skulle kunne skje på en svært grei og positiv måte ved at en representant fra Nordsjødykkeralliansen får observatørplass i kommisjonen. Det må være en styrke både for pionerdykkerne og deres sak at innstillingen er enstemmig i Stortinget i dag.
Som dykker og representant for kystbefolkningen: Dette er en gledens dag, spesielt for de dykkere som i pionertiden ble brukt – og forbrukt, som forbruksvarer – i Nordsjøen. Denne saken har ligget som en verkebyll helt siden oljens spede begynnelse. Det ble tøyd grenser: Folk dykket mye, mye dypere, de dykket med blandingsgasser som ikke var utprøvd, og de dykket med dårlige blandingsgasser – fordi oljeselskapene skulle spare penger. Jeg skal love at når granskingen begynner, vil man helt opplagt finne veldig mye rart. Det finnes ikke medisinsk ekspertise – det fantes i hvert fall ikke medisinsk ekspertise; nå begynner den vel å komme på plass litt etter litt, forståelsen av hva disse menneskene, som ennå lever, har vært utsatt for. Jeg er veldig glad for å være en del av dem som i dag vedtar at det skal nedsettes en granskingskommisjon for å få på bordet de faktiske forhold. De menneskene dette dreier seg om, lever i dag under store smerter, og de lever under elendige sosiale forhold. 200 000 kr, som er foreslått i revidert budsjett, kan ikke kompensere for de plagene og de lidelsene som de er utsatt for. Derfor er det viktig at det her blir en rask oppfølging, og at kommisjonen blir hurtigarbeidende, men grundig. Og det er særdeles viktig, som det står i II i forslaget, at en representant for dykkerne får plass i kommisjonen som observatør. For det er den som har skoen på, som vet hvor den trykker. Nettopp de erfaringene som disse menneskene har, det de har opplevd, er det viktig for granskingskommisjonen å sette seg inn i. Vi for vår del støtter fullt ut det forslaget som er fremmet.
Som forslagsstiller må jeg få lov til å si at jeg er svært glad for at en enstemmig sosialkomite nå går inn for å oppnevne en uavhengig granskingskommisjon. Da jeg første gang møtte representanter for disse dykkerne, tror jeg at jeg opplevde kanskje noe av det tøffeste jeg har vært utsatt for som politiker, nemlig å sitte og få presentert i detalj så mye menneskelig lidelse. Så mange groteske historier om lidelse, om arbeidsbelastninger og om mangel på arbeidskultur gjorde det i hvert fall ikke vanskelig å ønske å sette frem dette forslaget. Bakgrunnen for at jeg i utgangspunktet foreslo at vi fra Stortingets side skulle sette ned denne kommisjonen, var at det har vært utført et betydelig arbeid i Regjeringen knyttet til dette, uten at det på en måte har ført frem til noe resultat. Men jeg er ikke det minste redd for at Regjeringen ikke vil gå til denne oppgaven med den nødvendige åpenheten som skal til. For jeg vil be statsråden om å sørge for at dette blir en gransking som har full åpenhet i seg, en gransking hvor man også er villig til å erkjenne eventuelle feil, både fra myndighetenes side og fra oljeselskapenes side – hvis de foreligger. Det er det all mulig grunn til å tro at de gjør. Det er særlig en moralsk side ved dette. Jeg har registrert at Sosial- og helsedepartementet har uttrykt at staten verken kan anses å ha opptrådt kritikkverdig eller lovstridig i sakens anledning. Det er selvfølgelig mulig, men denne saken har også en moralsk side som jeg tror vi absolutt bør fokusere mer på. Det som er ille, er at disse dykkerne har slåss for sin sak i så mange år. Underveis har mange av dem tatt sitt eget liv. Det sitter igjen et betydelig antall etterlatte og pårørende med store spørsmål, med store savn, og ikke minst også av hensyn til dem fortjener denne saken stor oppmerksomhet. Som også saksordføreren sa, finner man flere spørsmål enn man finner svar når man går inn i materien knyttet til denne saken. Derfor er jeg veldig glad for at det ser ut til å være et enstemmig storting som støtter denne saken.
Jeg tar til etterretning at komiteen ønsker en kommisjon som skal granske alle forhold rundt dykkerne i den såkalte pionertiden i Nordsjøen. Den tidlige fasen av petroleumsvirksomheten var en pionertid for de fleste yrkesgrupper som var involvert, og kanskje særlig for dykkerne. Felles for dem alle er at det etter den tid har vært en betydelig utvikling innenfor helse-, miljø- og sikkerhetsområdet, noe jeg må si meg veldig glad for. Som kjent har det gjennom årene vært investert betydelige midler i forskning og utvikling, og det har gitt et erfaringsgrunnlag for en jevnlig forbedring av dykkerprosedyrer med hensyn til sikkerhet og helse. Denne saken har det vært arbeidet med i lang tid. Etter min oppfatning er det tvilsomt om en granskingskommisjon vil kunne frambringe ny kunnskap på området. Jeg har likevel ingen merknader til en uavhengig gransking, slik at forholdene kan bli belyst og undergitt en samlet vurdering, og jeg vil selvfølgelig følge opp det forslaget som foreligger her. Forslaget om en kompensasjonsordning for dykkere med varig helsesvikt ble først fremmet av regjeringen Bondevik. Det forslaget har den nåværende regjeringen fulgt opp i revidert nasjonalbudsjett. Vi har i Norge tradisjon for at erstatning er lite brukt med hensyn til å løse slike problemer. Derimot bruker vi folketrygden, som f.eks. uføretrygd, når sykdom gjør at man ikke lenger kan være i arbeid. Når Regjeringen likevel har foreslått en erstatning, er det ut fra en erkjennelse av at vi har et visst moralsk ansvar overfor denne yrkesgruppen. Gjennom forslaget har man ønsket å tilgodese en gruppe dykkere som har gjort en risikofylt jobb, og som har blitt arbeidsuføre på grunn av senvirkninger. Jeg slutter meg til komiteens honnør til pionerdykkerne som utførte et banebrytende og krevende arbeid. Som påpekt av komiteen, skal ordningen omfatte dem som har utført dykking i et visst omfang før 1990. Komiteen synes å mene at mange med varig helsesvikt da vil kunne falle utenfor ordningen. I revidert nasjonalbudsjett foreslås det imidlertid at også de som har fått senskader på grunn av bestemte hendelser, skal være omfattet. Det er altså ikke satt noe ubetinget krav til varighet av arbeidet som dykker.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 16.[[Votering, se side 3555]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3555]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram sju forslag. Det er: forslagene nr. 1–6, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 7, fra Inger Stolt-Nielsen på vegne av Høyre Det voteres først over forslag nr. 7, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til endring av barnevernloven slik at barn kan underkastes tvangstiltak ikke bare med utgangspunkt i hensynet til barnets beste, men også for å beskytte samfunnet mot kriminalitet begått av barn. Regjeringen bes samtidig legge frem forslag til egnede former for reaksjon og oppfølging av barn og ungdom under den kriminelle lavalder som har begått kriminelle handlinger.»
President! Jeg kom i skade for å trykke på feil knapp.
Da blir stemmetallene 76 mot og 33 for forslaget fra Høyre, og dermed er forslaget forkastet. Når det gjelder forslagene fra Fremskrittspartiet, har Høyre varslet at de vil stemme for forslag nr. 3. Presidenten vil derfor først ta dette forslaget opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med forslag om å senke den kriminelle lavalder.»
Forslagene nr. 1, 2, 4, 5 og 6, fra Fremskrittspartiet, tas så opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å iverksette undervisning i folkeskikk og respekt for annenmanns eiendom i skolen.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å opprette flere mindre, rømningssikre institusjoner som baseres på klare disiplinærregler og en fornuftig pedagogikk, som kan lære unge kriminelle skikkelig folkeskikk, med normal skoleopplæring og arbeidstrening som kan kvalifisere dem for arbeidslivet.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sette i verk et påkrevet samarbeid mellom Barne- og familiedepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet med henblikk på familieveiledning tilpasset norske forhold. Politiets erfaringsbakgrunn bør danne idébank for samspillet mellom Barne- og familiedepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak som beskriver behandlingsmåten, behandlingsrutiner, og forholdet til personopplysninger, og legge frem sak om de økonomiske sidene ved innføring av prosjektet i alle fylker ved den 3-årige opplæringsperiode for teamene og i tillegg hva systemet vil koste i et 10 års perspektiv, vedrørene PMT- og MST-prosjektene.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at det må legges frem program for overføring til lokale PPT-kontorer og berørte skoler, idet en må forvente at disse barn og ungdommer nyter godt også av lovpålagt opplæring.»
Her har Høyre varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt frem to forslag som det gjenstår å votere over. Det er: forslag nr. 1, fra Jan Simonsen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 3, fra Kristin Krohn Devold på vegne av Høyre Presidenten gjør oppmerksom på at forslaget fra Høyre er innlevert etter kl. 9 i dag morges, men med mindre det kommer innsigelser fra salen vil presidenten ikke motsette seg at det tas opp til realitetsvotering. – Slike innsigelser er ikke kommet. Det blir åpnet for stemmeforklaringer.
Jeg vil rå SVs stortingsgruppe til å stemme for forslag nr. 3, fra Høyre.
Som jeg sa under debatten tidligere i dag, vil jeg rå Arbeiderpartiets medlemmer til å stemme for Høyres forslag.
Det voteres da først over forslag nr. 3, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem for Stortinget innen oktober 2000 en egen sak om problemet med og tiltak knyttet til utenlandske statsborgere som skal utvises/bortvises, men der dette blir hindret av hjemlandet/mottakerlandet.»
Det vil bli votert alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Fremskrittspartiet.
Forslaget fra Fremskrittspartiet lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag og fatte de nødvendige vedtak slik at: 1. Det innføres en «hurtig-paragraf» i utlendingsloven slik at asylsøknader som er «åpenbart grunnløse» avslås uten ankerett, men med en særskilt kvalitetssikringsprosedyre. 2. Det innføres en nødvendig adgang eller hjemmel for utlendingsmyndighetene til å holde særskilte asylsøkere i asylmottak med sterke begrensninger i bevegelsesfriheten eller full forvaring på asylmottaket inntil søknaden er ferdig behandlet. 3. Det opprettes særskilte asylmottak organisert slik at det kan innføres en sterk begrensning eller full forvaring av de asylsøkere som myndighetene innfører slike begrensninger for.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jan Simonsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om nødvendige lovendringer slik at forsettlige eller overlagte drap på polititjenestemenn kan medføre fengsel på livstid.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jan Simonsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endring av straffelovens § 127, slik at dagens maksimumsstraff heves fra 5 år til 10 års fengsel når volden utøves mot polititjenestemenn. Dersom volden er grov, settes det en minstestraff på 4 års fengsel og en maksimumsstraff på 21 års fengsel.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jan Simonsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endring av straffelovens § 326, slik at maksimumsstraffen for å hindre eller forsøke å hindre en polititjenestemann i å utføre sin jobb økes fra 6 måneders fengsel til fengsel i inntil 2 år.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å heve strafferammen i alkoholloven § 10-1 tredje ledd til 10 år.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jørn L. Stang på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at avtaler som inngås om overføring av domfelte til Norge ikke skal omfatte domfelt som er statsborger i Norge når vedkommende også er statsborger av et annet land.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kari Økland på vegne av Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen evaluere tomtefesteloven § 15 og dens praktiske virkning etter 2 år fra ikrafttredelse. Resultatet av evalueringen legges fram for Stortinget som egen sak.» Fremskrittspartiet og Høyre støtter forslaget subsidiært, og presidenten antar at Senterpartiet og Venstre gjør det samme. – Det bekreftes.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Tor Nymo på vegne av Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen gi overgangsregler om gradvis forhøyelse av festeavgiften over en periode på 10 år for avtaler om feste av tomt til fritidshus inngått 26. mai 1983 eller tidligere.» Tor Nymo får ordet til stemmeforklaring.
På bakgrunn av behandlingen i Odelstinget hvor det forslaget som fikk flertall, fikk Senterpartiets subsidiære støtte, ville en naturlig konsekvens være å trekke forslaget. Etter å ha konferert med Stortingets kontor slås det fast at det imidlertid ikke er mulig. Konsekvensen blir da at jeg må be Senterpartiet stemme mot forslaget, som var formulert ut fra helt andre forutsetninger.
Det voteres over forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte den 6. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen ved en egnet anledning fremlegge for Stortinget en vurdering av tiltak som kan føre til økt innsats for å avdekke bilførere som er påvirket av narkotiske stoffer og andre stoffer som innebærer en alvorlig svekkelse av kjøreevnen.»
Under debatten er det satt fram i alt fem forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 3, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 4 og 5, fra Olav Gunnar Ballo på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslagene nr. 4 og 5 , fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslag nr. 4 lyder: «I statsbudsjettet for 2000 gjøres følgende endring: Kap.PostFormålKroner572Rammetilskudd til fylkeskommuner60Innbyggertilskudd/utgiftsutjevning økes med fra kr 15 168 643 000 til kr 15 818 643 000»650 000 000 Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen se på en omlegging av gjestepasientordningen inkludert at denne knyttes opp til DRG-ordningen, og på egnet måte forelegge saken for Stortinget.»
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «I statsbudsjettet for 2000 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormålKroner730Fylkeskommunenes helsetjeneste60Innsatsstyrt finansiering av sykehus, overslagsbevilgning, økes med1 228 000 000fra kr 10 995 000 000 til kr 12 223 000 000 62Tilskudd til regionsykehusene, økes med 350 000 000fra kr 1 531 900 000 til kr 1 881 900 000»
Forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre, tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjettet for 2001 fremme forslag om å øke stykkprisandelen i den innsatsstyrte finansieringen til minst 60 pst., samt at denne skal gå direkte til sykehusene.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fra 1. januar 2001 avvikle ordningen med kryptak i forbindelse med den innsatsbaserte finansieringen av sykehus.»
Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.