Spoštovane gospe in gospodje, kolegice in kolegi! Dobro jutro, dober dan! Pričenjam nadaljevanje 18. seje Državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da so zadržani in se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci. Jelko Kacin, Roman Jakič, Silva Črnugelj, Bogdan Barovič, dr. Jožef Bernik, Vojko Čeligoj, Alojz Peterle, Leopold Kremžar, Dušan Vučko, Janez Podobnik, Matjaž Švagan, Franc Čebulj, Davorin Terčon od 14.00 ure dalje, Branko Kelemina od 14.00 ure dalje, Cveta Zalokar Oražem od 18.45 dalje, mag. Zoran Gračner od 17.30 dalje, Anton Butolan od 17.00 dalje, Branko Janc, Milan Kopušar od 16.30, Franc Kangler in Miha Brejc od 18.00 ure dalje. Prehajam na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ŽELEZNIŠKEM PROMETU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina 18 poslancev s prvopodpisanim mag. Andrejem Vizjakom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem najprej predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Hkrati tudi pozdravljam gospoda ministra in njegovega sodelavca. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Vlada je predložila v parlamentarno obravnavo predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu. Zahteve po povečani mobilnosti prebivalstva, prostem in čim cenejšem pretoku tovora ter maksimalni izrabi železniške infrastrukture, hkrati z maksimalno varnostjo ter s čim manjšimi vloženimi sredstvi davkoplačevalcev so naloge, ki so nam zastavljene ob vstopu v združeni evropski prostor. Zakonodaja, ki jo je pripravila vlada in vključuje zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu, zakon o preoblikovanju in privatizaciji javnega podjetja ter predlog in dopolnitev nacionalnega programa razvoja železniške infrastrukture, podaja odgovor na zastavljene naloge. Izhodišča za pripravo zakonodaje so podana v načelih skupne evropske prometne politike inustreznih direktivah, državnem in razvojnem programu, ekonomskih analizah poslovnih sistemov in koalicijski pogodbi. Omenjeni zakon predstavlja uskladitev pravnega reda Evropske unije s pravnim redom Republike Slovenije. Predlog sprememb in dopolnitev zakona o železniškem prometu predstavlja uskladitev zakona, kot že rečeno, s pravnim redom EU-ja, zlasti z direktivami, ki jih je evropski parlament sprejel 26. februarja 2001 in ki se nanašajo na razvoj železnic v državah članicah EU-ja, na izdajanje licencizvajalcem železniških storitev, na dodeljevanje vlakovnih poti, na določanje uporabnine za železniško infrastrukturo, na izdajanje varnostnih spričeval in na ustanovitev organov, ki jih zahteva pravni red EU-ja in ki delujejo v okviru organov državne uprave ali kot samostojni organi, nosilci javnih pooblastil, ki se kot taki organizacijsko vklapljajo v organizacijo organov v železniškem prometu. Zakon določa ustanovitev agencije za železniški promet, ki ima izvršilne, razvojne in strokovne naloge. Del teh nalog določa njene pristojnosti na področju nadzorovanja in spremljanja uporabe tehničnih normativov, povezanih s čezevropskim sistemom, konvencionalnih ali hitrih prog in s tem opravlja nalogo nadzornega organa, kar zahteva ustrezna direktiva. Njena dejavnost je namenjena tudi temu, da predvsem v interesu uporabnikov zagotavlja pregledno in nepristransko delovanje trga na področju železniškega prometa. Ob tem ni zanemarljiva možnost gospodarjenja z javno železniško infrastrukturo ter zemljišči in objeti splošnega pomena za odvijanje železniškega prometa, kar bi moralo posledično pripeljati do zmanjšanja stroškov proračuna, saj so vsi prihodki agencije namenjeni kritju stroškov vzdrževanja in modernizaciji obstoječe javne železniške infrastrukture, pa tudi kritju stroškov morebitnih novogradenj. V prehodnih določbah je agenciji dano pooblastilo, da lahko v letu 2002 in tri pri domačih bankah najame posojilo za kritje stroškov za vzdrževanje in modernizacijo javne železniške infrastrukture v znesku 8,25 milijarde vsako leto. Glede na zastoj v sprejemanju zakona, bo moral državni zbor določbe zakona, ki se nanašajo na leto 2002, spremeniti, saj so bila sredstva za to leto že zagotovljena z zakonom o poroštvu. Zakon določa pristojnosti ministrstva za promet kot uravnalnega organa, ki je pristojen za reševanje pritožb zoper posamične upravne akte agencije, ki se nanašajo na dodeljevanje vlakovnih poti, določanje uporabnine ter izdaja licenc in varnostnih spričeval ter druga vprašanja, povezana z nediskriminatornim delovanjem v železniškem prometnem sistemu, tak organ zahtevajo določbe pravnega reda EU. Predlog sprememb in dopolnitev zakona pri razporeditvi pristojnosti v železniškem prometnem sistemu, po našem mnenju povzema usmeritve EU v zvezi z liberalizacijo upravljanja javnih služb in s tem povezano razdelitvijo pristojnosti organov in organizacij, ki ga sestavljajo. Ob tem velja poudariti, da slovenski železniški prometni sistem niso le javno podjetje Slovenske železnice, niti ne bodoči holding, so že z družbami, ki kot njegove hčerinske družbe tvorijo poslovni sistem slovenskih železniških družb, kot ga predvideva zakon o preoblikovanju in privatizaciji javnega podjetja SŽ, ki je v zakonodajnem postopku. Tako obstoječe javno podjetje kot prihodnje koncernski sistem, ki bo nastal iz javnega podjetja, sta le del slovenskega železniškega sistema. Poleg gospodarskih družb oziroma podjetij pa tvorijo državni organi, vlada, pristojno ministrstvo z organi v sestavi, druge osebe javnega prava, ustanovljene za to, da prevzamejo del regulatornih, razvojnih in strokovnih nalog na področju železniškega prometa, in druge gospodarske družbe, ki opravljajo dejavnost v železniškem prometu. To so temeljna izhodišča zakona in zboru predlagam, da na podlagi predstavljenih izhodišč opravi razpravo, ki bo pripomogla k čim boljši določitvi zakonskega besedila za nadaljnjo parlamentarno obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledijo predstavitve stališč poslanskih skupin. Najprej ima besedo gospod Janko Veber, Združena lista.
Hvala za besedo, predsedujoči in lep pozdrav vsem. V imenu poslanske skupine Združene liste bi rad opozoril na to, da smo že leta nazaj opozarjali na razvoj Slovenskih železnic, in ugotavljamo, da je zagotovo v tem trenutku potreben radikalen in kakovosten premik na področju železniškega omrežja. Ta premik je zagotovo potreben zaradi predvsem zagotovitve gospodarnejšega in skladnejšega razvoja države, izboljšanja povezanosti s svetom, pa tudi zaradi varstva okolja in ne nazadnje smotrnejše rabe energije. To so zagotovo tiste usmeritve, ki so danes še kako aktualne, če hočemo postati primerljivi bodisi z drugimi državami članicami Evropske unije ali pa tudi sicer z razvitimi državami. Zato ta zakon podpiramo predvsem zaradi tega, ker naj bi zagotavljal dodatna sredstva za obnovo in dograditev obstoječih prog ter gradnje nove železniške infrastrukture, s čimer naj bi železnica resnično postala nosilec javnega potniškega prometa, pa tudi sicer pričakujemo, da bi železnicapostala prednostno prevozno sredstvo za tovorni promet na večje razdalje. Žal bo ta zalogaj, ki naj bi ga zakon reševal, verjetno v tej fazi prevelik, kajti obveznosti, ki so že danes pri železnici, so izredno velike in tudi ta znesek, ki je trenutno zapisan v zakonu, nekaj čez 8 milijard [[poroštvo za najete kredite]] , zagotovo ni tisti znesek, ki bo pripeljal do kakovostnejšega in radikalnega premika na področju železniškega omrežja. Zato pričakujemo, da bo predlagatelj seveda ustrezno v nadaljevanju dopolnil ta zakon in se opredelil predvsem do vseh že do sedaj obstoječih obveznosti na železnicah. Tudi sicer v prometni politiki, mislim, da bo treba spremeniti razmišljanje. Mislim, da bo treba spremeniti razmišljanje, kajti če spremljamo podatke, denimo, iz leta 1995, ko je bilo razmerje vlaganj v ceste in v železnice 8:1 v korist cest, je po do sedaj znanih podatkih bilo, recimo, že v letu 1999 razmerje vlaganj 30:1 v korist cest. Torej, dejansko beležimo upadanje vlaganj v železniško omrežje in to je tisti problem, ki ga bo treba zagotovo rešiti tudi v sami prometni politiki na nivoju Slovenije. Poleg teh znanih dejstev, obstoječih obveznosti in nujne potrebe po razvoju, je vendarle potrebno opozoriti, da ta zakon prinaša tudi možnost, da se občine lahko po svojih potrebah vključujejo v organizacijo javne službe oziroma javnega prevoza s pomočjo železnice. Seveda je to nek nov izziv, ki pa ga, mislim, da občine najbrž težko prevzamejo, kajti običajno bo šlo za proge, ki ne bodo ne vem kako zasedene in bo ta obveznost pri subvencioniranju takšnih prog izredno velika. Zato mislim, da bi predlagatelj moral tudi v nadaljevanju detajlneje proučiti to rešitev. Tudi pri agenciji, ki se pojavlja kot naslednja oblika zdajšnje direkcije, bi želeli opozoriti predvsem na to, da agencija ne sme povzročiti dodatnih stroškov dela, kajti tudi ti so v zadnjem obdobju izredno porasli na železnicah in kakršnakoli rast stroškov dela, tudi iz naslova oblikovanja nove agencije, bi bila izredno neugodna in bi samo še poslabšala pravzaprav trenutno stanje na Slovenskih železnicah. Zato pričakujemo, da bo predlagatelj pripravil takšne rešitve, da bo poskušal znotraj tako obstoječih kadrov v železniškem prometu kot tudi sicer v obstoječi direkciji poiskati ustrezne rešitve in seveda predvsem ne povečevati teh stroškov. Tudi sicer gre tukaj za prenos upravljanja s Slovenskimi železnicami, pravzaprav na agencijo, kar je zagotovo eden od zahtevnejših premikov. Tudi tukaj mislim, da bi veljala izredno natančna pozornost za to, da to upravljanje bo organizirano na učinkovit način. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Branko Kelemenia, Socialdemokratska stranka. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani podpredsednik, spoštovani vsi skupaj! V naši poslanski skupini Socialdemokratske stranke menimo, da ta predlog zakona, ki je pred nami, je mogoče v prvi vrsti celo prenormiran, v drugi vrsti pa ne prinaša nekih bistvenih dolgoročnih rešitev ali pa vsaj jasnih rešitev za razvoj Slovenskih železnic, ampak predvsem poskuša seveda reševati nekatera vprašanja, ki so se nakopičila v zadnjih letih, pri katerih obstoječi lastnik, to je pa seveda država in z njo oblast, ni storila vseh tistih ukrepov, ki bi jih morala storiti, da Slovenske železnice danes ne bi bile v takšni težki situaciji, kot so. Predvsem se nam zdi, da želi vlada s tem predlogom zakona, pa seveda z vsemi ostalimi drugimi predlogi zakona, ki so še v obravnavi, kot je zakon o privatiziciji, potem tudi skupaj z nacionalnim programom, predvsem pa z zakonom o privatizaciji nekako razbiti enovitost Slovenskih železnic in s tem po naši oceni - glede na velikost sistema, ki je glede na primerljivost proti evropskem sistemu izredno majhen - povzročiti tudi, po naši oceni, neučinkovitost in povečane stroške poslovanja. Seveda, tukaj je glavno težišče, kot ga mi razumemo iz tega zakona, predvsem to, da se ustanovi posebna agencija, ki bi nekako imela pristojnosti, večje, kot so dejansko tudi normalne nekje v nekaterih ali pa večini evropskih držav. Mi tudi ocenjujemo, da je ta predlog zakona v marsičem izredno pomanjkljiv in bi ga bilo treba dopolniti, predvsem v njegovi obrazložitvi. Namreč, marsikateri podatki manjkajo, niso dovolj obrazložene teze, recimo, neke prometne politike Slovenskih železnic. Namreč, tudi sam minister je govoril o neki evropski prometni politiki. Jaz sem že večkrat oziroma tudi naša poslanska skupina je večkrat postavila vprašanje, kje so seveda ti dokumenti slovenske prometne politike na področju politike razvojaSlovenskih železnic. Skratka, neke stvari rešujemo parcialno, kot smo že večkrat povedali, in ne vidimo iz te dokumentacije, ki je pred nami, neke celovite dolgoročne rešitve, ki bi zagotavljala Sloveniji tisto, kar na nekaterih elementih sicer predlagatelj želi. Vendar nam teh podatkov potem v končni fazi ne da. Predvsem tudi pogrešam in upam, da bomo dobili podatke, koliko je v zadnjih dveh letih, vsaj v zadnjih dveh letih, bilo na Slovenskih železnicah novih zaposlitev. Predvsem pa v direkciji v Mariboru in tako naprej; in, ali ne bodo zdaj te nove - kar pa seveda ta zakon ne pojasni - kako bodo te prezaposlitve oziroma nove zaposlitve vplivale na stroške dela in tako naprej. Skratka, naša bojazen je, da ta zakon ne bo, skladu z drugimi zakoni, prispeval k temu, da bi Slovenske železnice bile takrat, ko se bo seveda odprl mednarodni trg na tem področju, pripravljene učinkoviti nastopiti na tem trgu in da ne bi prišlo do izgube posla. Kar je seveda glavna domena Slovenskih železnic, da pridobijo čimveč poslov, seveda na teh pomembnih koridorjih, ki jih imamo pred sabo; skratka, tudi pogajanja in prisotnost poslovodstva s strani železnice, kar je tudi povedal gospod Miklavčič, novi direktor, nekako tega soglasja med oblastjo in pa tudi poslovodstvom Slovenskih železnic ni. Skratka, marsikakšna komunikacija na tem področju ne funkcionira in naša ocena je, da samo s spremembo zakona, s spremembo določenih pooblastil, razbitjem enovitosti Slovenskih železnic k temu ta predlog zakona ne bo prispeval. Skratka, mi bi želeli, da bi se enostavno pridobilo še dodatno podatke v zvezi s tem in če bomo te podatke dobili, bomo ta zakon podprli. V nasprotnem primeru pa naša poslanska skupina zakona ne bo podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Avšič, Liberalna demokracija.
Hvala lepa. Lep pozdrav! Spoštovani gospod podpredsednik, gospod minister, kolegice, kolegi! V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije bomo podprli zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu kot primerno podlago za nadaljnjo obravnavo, zlasti, ker ga je treba uskladiti z novim svežnjem direktiv Evropske unije za železniški promet, ker dve novi in ena spremenjena direktiva zahtevata spremembo oziroma reorganizacijo železniških podjetij, kar pomeni, da je treba spremembo zakona o železniškem prometu sprejeti tudi zaradi sprejetja zakona o preoblikovanju in privatizaciji javnega podjetja Slovenske železnice, ki je tudi v zakonodajnem procesu državnega zbora. Razlog je tudi ta, da je stanje javne železniške infrastrukture takšne, da je nujno treba izboljšati upravljanje, vzdrževanje, modernizacijo in prenovo le-te. Sedanja direkcija za železniški promet se bo na podlagi tega zakona preoblikovala v agencijo za železniški promet z novimi upravnimi in operativnimi nalogami. Praktično bo agencija najodgovornejša za stanje na področju železniškega prometa. Vprašanje se postavlja, ali je primerno, da ostaja ministrstvo, pristojno za promet, samo skrbnik temeljnih načel za izvajanje tega zakona in pritožbeni organ za odločitve agencije. V nadaljnji obravnavi tega zakona bi bilo treba ta razmerja natančno proučiti tudi z vidika odgovornosti vladnega resornega organa za stanje na področju, za katerega je ustanovljen. Mislim, da se razumemo, kajti dejansko se zdi problematičen kompleten prenos vseh odgovornosti na prihodnjo novoustanovljeno agencijo. Zakon sam, razen prevzema posojil za modernizacijo oziroma vzdrževanje v višini glavnice 8 milijard 250 milijonov tolarjev v letu 2002 in še enkrat toliko v letu 2003 in morebitno nezmožnost agencije za plačilo le-teh, ne predvideva drugih finančnih posledic za državni proračun. Kar je seveda res. Vendar pa poslanci nismo seznanjeni, kolikšna sredstva bodo v prihodnosti potrebna da bo kot posledica tega zakona, pa tudi zakona o reorganizaciji in privatizaciji Slovenskih železnic, učinek železniškega gospodarstva v celoti in dolgoročno večji. Kaj vse je potrebno, da bi količino prevoženega tovora na slovenskih tirih povečali, da bi se povečalo število prevoženih potnikov na slovenskih železnicah. Ne vidimo seveda problema samo v tem, kako določiti železniško infrastrukturo na podlagi kriterijev in zahtev direkcije, kako prikazovati ločene stroške, pač pa predvsem v tem, kako jih učinkovito tržiti. Seveda odgovora na to, da je to in da bo to problem agencije, ne more zadovoljiti. 2.c člen pravi, da bodo storitve, ki so zagotovljene v javnem interesu in jih ne plačuje uporabnik, finančno zagotovljene iz proračuna države ali lokalnih skupnosti. Kar seveda govori o tem, da je v prihodnosti mogoče pričakovati finančne posledice tega zakona. Dejansko pa se postavlja vprašanje zaradi tega, kakšna je višina teh potrebnih sredstev, seveda če želimo, da bi medmestni in medkrajevni potniškipromet v Sloveniji nekako zaživel in bi se povečalo število potnikov na železnici. Ob tem velja opozoriti tudi na eno mnenje naše službe za zakonodajo državnega zbora k zakonu o privatizaciji Slovenskih železnic, ki pravi, da bi bilo za nekatera vprašanja, ki jih obravnava sicer zakon o privatizaciji in reorganizaciji Slovenskih železnic, bilo treba reševati v tem zakonu. In seveda glede na situacijo, kakršna je, in stanje obravnave, bi bilo treba tudi proučiti, ali ne bi nekaterih mnenj našega bivšega sekretariata oziroma službe ob tem upoštevali. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije ob podpori za nadaljnjo obravnavo tega zakona pričakujemo, da bomo v nadaljevanju dobili tudi odgovore na kompleksna vprašanja o slovenski prometni politiki; skupno s cestami, z zračnim, morskim in rečnim promet, o razvojni strategiji slovenskega železniškega gospodarstva, o potrebnih proračunskih sredstvih državnega proračuna in proračuna lokalnih skupnosti za zagotavljanje medkrajevnega in medmestnega potniške prometa, če je cilj, da se število prevoženih potnikov poveča, pa tudi na druga vprašanja, izrečena v današnji razpravi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jurij Malovrh, Slovenska ljudska stranka. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, predstavniki vlade, ministrstva! Slovenska ljudska stranka ocenjuje, da je zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu dober zakon. Škoda je, ker je njegov dvojček, predlog zakona o preoblikovanju in privatizaciji javnega podjetja Slovenskih železnic d.d., ki je bil predviden na tej seji kot 16. točka, da se zbirajo podpisi za referendum in da ga na tej seji, žal, ne bo. Kajti, Republika Slovenija se je že po osamosvojitvi odločila za tržno gospodarstvo in za vključevanje v Evropsko unijo. V tej povezavi je nujno treba spremeniti tudi posamezna tradicionalna razmišljanja na področju prometa, še posebej na področju železniškega prometa; glede na to, da sem sam preživel četrt stoletja na železnici, velja tudi zame. Prav ta tradicionalna razmišljanja so tudi poglaviten razlog sedanjega gospodarskega položaja v Slovenskih železnicah in pa urejenost železniškega prometa na sploh, kajti vseskozi je veljalo, da so železnice državne železnice. Za uspešno vključevanje v Evropsko unijo, kar bo pogojevalo tudi zadovoljstvo državljank in državljanov Slovenije, je torej prioritetnega pomena zagotoviti: in sicer, prvič, maksimalno mobilnost prebivalstva - o tem je bilo že precej rečenega - za medmestni, primestni promet in pa za prevoz šolarjev in delavcev, potem najučinkovitejše možno izvajanje storitev tovornega prometa in pa maksimalno možno izkoriščenost javne železniške infrastrukture. Osnovni cilj je zagotoviti najučinkovitejšo porabo že tako omejenih sredstev davkoplačevalcev v ta namen ter z omogočenim angažiranjem drugih razpoložljivih sredstev za vzdrževanje in razvoj železniške infrastrukture v Republiki Sloveniji. Na teh osnovah je treba razmišljati o vzpostavljanju železniškegaprometnega sistema, s katerim bo mogoča tudi v času naše vključitve v Evropsko unijo največja možna stopnja zaposlenosti državljanov Republike Slovenije. Ob vstopu v Evropsko unijo bo Republika Slovenija morala ponuditi železniško infrastrukturo tudi drugim zainteresiranim prevoznikom pod enakimi pogoji kot domačemu prevozniku. Za tisti trenutek, ko bo domači prevoznik izpostavljen tudi tuji neizogibni konkurenci - bodimo odkriti, predvsem v segmentu najbolj iskanih in torej najuspešnejših storitev, to je tovorni promet - moramo v Sloveniji zagotoviti ustrezno prestrukturiranje domačega prevoznika, kar je tematika zakona o preoblikovanju Slovenskih železnic, ter ustrezno institucionalno nadgradnjo, kar je tematika tega zakona. Z zakonom o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu se predlaga takšna institucionalna nadgradnja, ki bi v prvi vrsti zagotavljala zagotavljanje kvalitetnih storitev javnega interesa na področju vzdrževanja železniške infrastrukture, vodenje prometa in železniških, potniških in tovornih transportnih storitev, opredeljenih kot storitev javnega interesa. Drugo, kot predpisovanje in nadzor nad izvajanjem železniških storitev različnih prevoznikov v smislu enotne tehnologije prometa in skladnosti tehničnih značilnosti, mobilnih sredstev različnih prevoznikov in značilnosti javne železniške infrastrukture v Republiki Sloveniji, enakopravne ekonomske pogoje v uporabi javne železniške infrastrukture skozi pravilno in pravično uporabnino. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu določa spremembe in dopolnitve veljavnega zakona, kot so pogojene s spremembami pravnega reda Evropske unije, ki se nanaša na razvoj železnic v državah članic Evropske unije, na izdajanje licenc izvajalcem železniških storitev, na dodeljevanje vlakovnih poti, na določanje uporabnine za železniško infrastrukturo in na izdajanje varnostnih spričeval. Spremembe in dopolnitve so povezane tudi s preoblikovanjem javnega podjetja Slovenskih železnic, delniška družba, v koncernski sistem, ki ga tvori vladajoča družba s hčerinskimi družbami, o čemer govori zakon, ki ga je predlagatelj že predložil temu državnemu zboru v obravnavo. Veljavni zakon je treba spremeniti in dopolniti zaradi porazdelitve pristojnosti v železniškem prometnem sistemu države in zaradi, kot je že omenjeno, preoblikovanja javnega podjetja Slovenskih železnic, delniška družba. Železniški prometni sistem sestavljajo organi izvršne oblasti, ki v tem sistemu opravljajo naloge, ki jim jih določajo zakoni, in izvajajo lastniška upravičenja, tukaj je naslov vlada, iz naslova lastništva, potem železniške infrastrukture in gospodarskih družb, osebe javnega prava, ki opravljajo naloge iz naslova javnih pooblastil, ki jih je nanje prenesel zakon in za katerega ga skladnoz zakonom pooblasti vlada in gospodarske družbe, ki sestavljajo koncernski sistem, ter druge gospodarske družbe, ki opravljajo prevozne in druge storitve v železniškem prometu. Učinkovit železniški prometni sistem, kjer je jasna razdelitev nalog in jasna razmejitev pristojnosti med vsemi osebami, ki v njem sodelujejo, kar je eden od razlogov za sprejem zadevnega zakona. In prav v tem sklopu je treba najprej ustrezno opredeliti posamezne akterje v železniškem sistemu Republike Slovenije. Tako je dopolnjenaopredelitev prevoznika, upravljavca železniške infrastrukture, izravnalnega organa, program omrežja in voznega reda. Te opredelitve pomenijo uskladitev z direktivami Evropske unije z navedenega področja. Direktiva izrecno opredeljuje naloge oziroma vsebino posameznega pojma, zato je v predlogu povzeto besedilo direktiv. In recimo, amandmaji direktive 440. zahtevajo jasnejšo računovodsko razmejitev med upravljanjem železniške infrastrukture in prevoznikov, neodvisnost upravljavcev železniške strukture, določitev čezevropskega železniškega omrežja za tovorni promet, potem direktiva 18. razširja pravico na pridobitev licenc za izvajanje železniških prevoznih storitev, potem prevoznike v potniškem prometu in pa direktiva 14. določa železniško infrastrukturo, kivključuje celotno železniško omrežje v upravljanje upravljavcev železniške infrastrukture seveda, z majhnimi izjemami. Ob tem opozarjamo, da direktive Evropske unije izrecno določajo aktivnosti, ki jih upravljavec železniške infrastrukture, ki je v kakršnikoli odvisnosti od prevoznika, ne sme opravljati. Te naloge so: izdajanja licenc prevoznikom, dodeljevanje vlakovnih poti, določanje uporabnine in izvajanje varnostnih spričeval prevoznikom. Vse navedeno jasno opredeljuje pogoje nadaljnje liberalizacije železniškega prometa. V tem kontekstu je nujno upoštevati tudi nacionalno zakonodajo, ki določa, da je javna železniška infrastruktura državna last, iz česar izhajajo določene upravljavske pravice do te infrastrukture. Podrobna strokovna razčlenitev nalog pomeni ob sorazmerno lahko razumljivem postopku dodeljevanja licenc in varnostnih spričeval, za kar je treba dogovoriti in uskladiti z ostalimi državami Evropske unije samo formalnopravni izkaz in postopek. Pred tem je treba opozoriti, da licenca, pridobljena v eni izmed držav članic, velja v vseh državah članicah Evropske unije. Za oddajo vlakovne poti je treba najprej izdelati program omrežja, ki predstavlja detajlno sliko javne železniške infrastrukture z vidika njene zmogljivosti in pogojev uporabe. Naosnovi pripravljenega in objavljenega programa omrežja posamezni prevozniki, domači in tuji, na osnovi svojih analiz, s svojimi predlogi voznih redov konkurirajo za posamezno vlakovno pot. Glede na dejstvo, da dodeljevanje vlakovnih poti ne sme biti v nobeni odvisnosti s prevoznikom, je razumljivo, da tudi sam program omrežja in izdelava usklajenega voznega reda vseh prevoznikov ne sme biti v povezavi s prevoznikom, saj v nasprotnem primeru obstaja dvom v neodvisne odločitve. Če povzamemo to, pomeni, da predlagani upravljavec železniške infrastrukture v Republiki Sloveniji ni sprejemljiv v holdingu Slovenskih železnic. Ob navedenih nalogah je v Republiki Sloveniji naloga upravljavca predvsem zagotavljanje javnega interesa v smislu zagotavljanja kvalitetne javne železniške infrastrukture v državni lasti. Ob njeni kvaliteti mora skrbeti tudi za njeno maksimalno izkoriščenost. Upoštevaje dodana dejstva, vzpostavljam tudi z novim zakonom o državni upravi in zakonom o javnih agencijah, se s tem zakonom predlaga ustanovitev javne agencije upravljavca javne železniške infrastrukture, ki ji je ob vseh navedenih nalogah dodatno s poroštvom države, v skladu s finančnim načrtom omogočeno zadolževanje za financiranje vzdrževanja in razvoja javne železniške infrastrukture. Ob tem se agencija lahko tudi na osnovi lastnega premoženja dodatno zadolžuje za vzdrževanje in razvoj železniške infrastrukture. Glede na nujno zagotavljanje enakopravnih pogojev pristopa vsem prevoznikom, se predlaga, da železniške postaje in nepremičnine, za katere so Slovenske železnice ugotovile, da jih ne potrebujejo, preidejo v lastništvo agencije. Drugi razlog je v prilagoditvi določb o prostem pristopu k novi ureditvi, ki je uveljavljena v pravnem redu Evropske unije. Pri tem je posebej poudarjena potreba po zagotovitvi čezevropskega železniškega tovornega omrežja, ki mora biti različnim prevoznikom, imetnikom licence, na razpolago najkasneje v letu 2004. Določbe direktive 440, ki so veljave pred uveljavitvijo amandmajev, so bile bolj omejevalne. Prost pristop do železniške infrastrukture je omogočen le prevoznikom, ki opravljajo storitve mednarodnega kombiniranega prevoza in določene storitve mednarodnega železniškega tovornega prevoza. Enake omejitve vsebuje veljavni zakon, zato ga je treba v tem delu spremeniti. Predlog sprememb in dopolnitev zakona pa vsebuje varovalko, da prost pristop na slovensko železniško omrežje velja po sprejemu Slovenije v polnopravno članstvo Evropske unije oziroma do datuma, ki ga določijo predpisi evropskega pravnega reda. Tretji razlog za spreminjanje in dopolnjevanje veljavnega zakona o železniškem prometu je določnejša opredelitev javnih dobrin, ki jih mora v povezavi s prej navedenimi spremembami zagotavljati država. V smislu zagotavljanja javnega interesa, kar je prioritetno največja možna stopnja mobilnosti prebivalstva, in zadovoljevanje nacionalnega gospodarstva ob maksimalni varnosti prometa, z zakonom o železniškem prometu uvajamo s tem zakonom instrument koncesije in koncesijskega akta, ki ga v imenu države s prevoznikom sklepa agencija za tiste storitve, ki jih država ugotovi na področju vzdrževanja železniške infrastrukture, vodenje prometa po njej ter upravljanje železniškega potniškega in tovornega prometa. Koncesijska pogodba, ki jo pristojna pogodbena stranka sklene z izvajalcem, se prvič sklene z gospodarskimi družbami, pravnimi nasledniki javnega podjetja Slovenskih železnic, ki opravljajo to dejavnost. Pogodba se sklene za dobo 7 let. S pogodbo se določijo kvaliteta storitev, obseg storitev, ki jih naročniku zagotavlja izvajalec, plačilo za izvajalčevo delo in pogoji, pod katerimi je mogoče dopolnjevati oziroma spreminjati pogodbo. S tem je določneje opredeljen obseg in vsebina storitev, s katerimi se v javnem interesu zagotavljajo javne dobrine. Hkrati je tudi zaradi javnega interesa določeno, da se pogodbe o zagotavljanju teh javnih dobrin prvič sklenejo s pravnimi nasledniki javnega podjetja Slovenskih železnic. S tem je gospodarskim družbam zagotovljena določena zaščita pred drugimi ponudniki teh storitev, ki bi se lahko pojavili na slovenskem trgu. Javni interes s takšno določbo zakona je v tem, da zakon tako določi, da bodo delo opravljali tisti, ki to delo na slovenskem ozemlju opravljajo sedaj, in da bo delavcem, ki delajo v tej dejavnosti, zagotovljeno delo. V okviru poslovne sanacije se bodo morale te gospodarske družbe usposobiti za nastop na prostem trgu, na katerem bodo uspešno konkurirale za delo, ki ga od njih pričakuje država, ki mora zagotavljati javne dobrine. Javni interes takšne določbe zakona je v tem, da konkurenca znižuje cene, in s tem stroške državnega proračuna, za doseganje cilja zagotavljanja javnih dobrin, ki jih mora zagotavljati država v železniškem prometu. S tem je ustreženo tudi določbam pravnega reda Evropske unije, ki na področju opravljanja javnih služb zahteva demonopolizacijo, zagotavljanje dobrin, ki se zagotavljajo z javnimi službami na prostem trgu storitev, in liberalizacijo na področju opravljanja javnih služb. To so trije temeljni razlogi za sprejem zadevnega zakona, podrobneje pa so posamezne rešitve obrazložene tako v uvodu kot v obrazložitvah določb tega zakona. Če torej želimo urediti področje železniškega prometa v Republiki Sloveniji v zadovoljstvo prebivalcev Republike Slovenije, kot uporabnikom železniških potniških storitev na eni strani in davkoplačevalcem na drugi strani; v zadovoljstvo slovenskega gospodarstva kot uporabnika železniških tovornih transportnih storitev; potem v zadovoljstvo zaposlenih v slovenskem železniškem prometnem sistemu in to vse z namenom zagotavljanja ekonomskega, okoljskega in socialno trajnostnega razvoja železniškega prometnega sistema kot tudi družbe kot celote. Tudi za obdobje po vključitvi v Evropsko unijo smo prepričani, da je ta zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu še kako smiseln in potreben, zato ga Slovenska ljudska stranka podpira. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Sašo Peče, Slovenska nacionalna stranka. Prosim.
Spoštovani prisotni. Res je, kar pravijo, da imajo vsake oči svojega malerja, in res je, da ljudje vidimo stvari skozi različne vidike. Eni jih upoštevamo več, drugi jih upoštevate manj. Pri enih je pomembno samo to, da predlagatelj zakona, kljub nazivu celotnevlade, prihaja iz ene opcije in potem je zakon že dober. V Slovenski nacionalni stranki trdimo obratno. Trdimo, da predlog zakona, ki je pred nami, prikazuje dejstvo, da ta država, ta vlada, nima pogleda, kaj se bo odvijalo s slovenskimi železnicami v prihodnje. Da bi jih rada čim prej sprivatizirala in da bi rada na naš železniški trg spustila tujce, predvsem Nemce in Avstrijce. In da bi si ob tem, v zameno za božji javni mir, rada zakrila hrbet s takim zakonom, kot je to. Namesto da bi se ta država soočila z največjim problemom, ki se odvija v okviru organizacije, naj si bo Slovenskih železnic, in sicer okoli statusnega vprašanja, ki omogoča ugotovitev krivde, odgovornosti in pa tudi financiranja. V tej državi pač ne bomo mogli govoriti, da določeno podjetje lahko dobro posluje v Evropi, če se bomo srečali s popolnoma nasprotujočimi si pravnimi statusi, kot je javno podjetje d.d. Ta struktura se kaže tako na lokalnem nivoju kot na državnem nivoju. In državni zbor ni bil enkrat pripravljen spregovoriti otej dilemi. Kot vemo, delniške družbe oblikuje zakon o gospodarskih družbah in spada med kapitalske družbe. Z drugimi besedami, njihov moto ustvarjanje kapitala, zato se delničarji odločajo vlagati svoje lastniške papirje v ta podjetja, v zameno za ustvarjanje kapitala. Po drugi strani pa govorimo o javnem podjetju, za katere velja zakon o gospodarskih javnih službah in kjer je osnovni namen delovanja zagotavljanje javnega interesa. In zagotavljanje javnega interesa nikakor ni ustvarjanje profita na podlagi izračuna vhodnih stroškov in odhodkov, tako da se dobi ceno. In dokler bomo v tej naši ljubi državi imeli ta način spremljanja in pa organiziranja dela, recimo, gospodarskih subjektov na trgu tako v lasti države kot v lasti lokalne skupnosti, ne bomo prišli nikamor, ampak se bomo vedno sukali okoli svoje osi in imeli občutek, da pa če danes sprejmemo zakon, smo pa nekaj naredili, samo zaradi tega, da sprejmemo zakon. Toda seveda, to je stvar, ki bi jo morala v proceduro pripeljati vlada Republike Slovenije na malo resnejši način, kot to, o čemer govorimo danes. Vsi vemo, kaj se je poskušalo in kaj je tudi uspelo vladni koaliciji v tem državnem zboru na predlog vlade narediti ob sprejemanju dnevnega reda v povezavi s privatizacijo Slovenskih železnic: po kakšnem postopku, koga spustiti in na katero področje. V Slovenski nacionalni stranki pravimo: popolni nesmisel je danes sprejeti ta zakon, ki bo s seboj nosil tri elemente. Prvič je to, da si bomo vsi skupaj oprali roke in rekli: »Tako, zdaj imamo pa novo organizacijsko obliko.« V resnici pa to samo preimenujemo: ne bo več X, ampak bo Y. In naj bo v prepričanju oziroma v zmotnem prepričanju je tisti, ki bo skozi to preimenovanje dobil tudi nova pooblastila. Ne, samo govor bo o drugačnem financiranju in v umivanju rok. Po drugi strani, vsi govorniki pred mano ste, ne vem, izpustili ali pa namerno pregledali, mislim, da enega najpomembnejših delov tega zakona, saj če smo v pravni državi, kar tako radi govorimo - in ta dikcija se nahaja na strani 11 Poročevalca pod poglavjem Cilji in predlagane rešitve. Cilji in predlagane rešitve, ki nam njih v proceduro pošilja generalni sekretar - on je podpisan pod zakon, tako kot po vsak zakon - in v katerem govori, da je eden izmed ciljev tega zakona zmanjševanje zaposlenih. Lepo vas prosim! V Slovenski nacionalni stranki na to že zaradi tega ne moremo pristati. In če se lahko delno pogovarjamo o preoblikovanju in pa o drugačni strukturi zaposlenih v državni upravi, tega ne moremo prevaliti na pleča tistih, ki s to državo nimajo ničesar, ampak direktno le izvajajo direktna navodila, in sicer so to zaposleni v Slovenskih železnicah. In zakaj to delamo? Dolgoročen pogled, ki ga je vlada sicer mislila spraviti v tem mestu skozi, je enostavno privatizacija. Seveda, ceneje prodati in spustiti na naš trg Avstrijce in pa Nemce. To bodo prihodnji lastniki tistega dela Slovenskih železnic - tovornega, ki bo seveda edini konkurenčen. In če je to osnovni moto slovenske vlade, kar se je na koncu izkazalo že v drugih privatizacijah, potem se je smiselno vprašati tudi to, kar je predstavnik oziroma minister na začetku dejal: »priprava na evrotrg«. Torej vemo, kaj bo priprava na evrotrg: izpustiti vse iz rok, zmanjšati slovenske zaposlene in vse, kar je konkurenčno oziroma bi znalo biti konkurenčno, dati tujcem. Slovenska nacionalna stranka, seveda, pri tem poslu ne bo sodelovala. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Alojz Sok, Nova Slovenija. Prosim.
Gospod predsedujoči, spoštovane kolegice poslanke in poslanci! Dejansko stanje v Slovenskih železnicah, kar smo lahko slišali v dokaj dolgi razpravi na samem odboru za infrastrukturo, je na kratko rečeno slabo. Slovenske železnice imajo, tako kot so povedali predstavniki uprave in sindikata, v tem trenutku za 65 milijard dolgoročnih in kratkoročnih obveznosti, od tega 51 milijard odpade na dolgove v tem trenutku, in pa bilo je tudi rečeno, da je v teh 51 milijardah slovenskih tolarjev kar 38 milijard zaradi nabave hitrih, tako imenovanih pendolino vlakov. Na vse te zadeve na odboru ni bilo pravih odgovorov. Ni bilo predvsem odgovora v tem smislu, kakšna je pravzaprav predvidena poslovna in kadrovska sanacija tega sistema, ki se, tako kot je govoril govornik pred mano, pripravlja na reorganizacijo, ki se z drugimi besedami imenuje privatizacija. Osebno in tudi v poslanski skupini Nove Slovenije smo prepričani, da zadolževanja in izgub praktično ne rešuje nobena evropska direktiva, tega seveda ni tam zapisano, to je zapisano v naših zakonih in je odvisno od tega, kar bo sprejela slovenska vlada oziroma kar bo sprejel slovenski parlament. V naši poslanski skupini mislimo, da zadolževanje na takšen način, brez nekega pravega sanacijskega programa, ki bo dejansko nakazal tudi dolgoročne možnosti in povedal, kako je možno rešiti Slovenske železnice pred nadaljnjimi izgubami, da takšno zadolževanje nima nobenega smisla. In to, kar je noviteta tega zakona, o katerem sedaj govorimo, je v bistvu to, da v prehodnih določbah daje agenciji, ki bo enostavno nastala tako, da se bo zdajšnja direkcija preimenovala v agencijo, da tej direkciji daje možnost, da potem brez sklepa državnega zbora najema prepotrebna sredstva. Za letos smo v parlamentu že sprejeli sklep, gre za 8,2 milijarde tolarjev. Enako bi se ta agencija lahko zadolžila v letu 2003, s tem da bo teh malo več kot 8 milijard slovenskih tolarjev pomenilo potem pri vračanju 13 milijard. In tako bo seveda skupni slovenski dolg, ki je že tako zelo velik, naraščal, še zlasti če bomo v parlamentu skozi različne zakone pooblaščali enkrat direkcijo, enkrat uprave, enkrat, ne vem, agencije za to, da bodo lahko najemale kredite. S tem seveda dobivamo netransparentno situacijo in pa nepreglednost. Zagotovo smo vsi, ki smo v tem parlamentu, za to, kar je govorila vlada oziroma gospod minister v uvodu, ko je rekel, da so direktive Evropske unije in smernice naše vlade kot gospodarja, ki razpolaga s tem premoženjem, ki ga imenujemo slovenske železnice, to, da dobimo železniški sistem, ki bo mobilen, ki bo racionalen, ki bo maksimalno varen in pa ki bo zahteval čim manj davkoplačevalskega denarja. Za to smo se v opozicijski stranki Nove Slovenije tudi trudili in smo želeli, da se ta zakon skupaj z zakonom, ki govori o reorganizaciji slovenskih železnic. Torej, z zakonom, ki govori o preoblikovanju slovenskih železnic, da se ta zakon ne sprejema po nujnem postopku, ampak da se počaka in da se na podlagi neke splošne razprave, ugotovi trenutno dejansko stanje. Vendar za to ni bilo želje. Imel sem občutek, da so poslanci vladajoče koalicije kot buldožer preglasovali vse te predloge in opozicije in sindikatov. In sedaj ste se, če sem pravilno seznanjen iz medijev, znašli v situaciji, ko sindikati s podpisi, ki so jih predložili predsedniku državnega zbora, z zahtevo o tem, da se začne zbirati podpise za predhodni zakonodajni referendum, da so pravzaprav ta drugi zakon o preoblikovanju, ki ste ga želeli sprejeti po nujnem postopku, blokirali. Ne vem, ali je bila celo takšna želja predlagateljev, da se to zgodi. Kajti stanje za Slovenske železnice - vsako minuto ustvarijo za en milijon tolarjev izgube, - takšno stanje je nevzdržno. Torej, takšno stanje ne more trajati in s Slovenskimi železnicami je nujno treba nekaj storiti. Torej tisto, kar smo mi ob vsem tem zahtevali, je, da nam vlada predloži program sanacije, da nam vlada predloži analizo, zakaj je do takšnega stanja prišlo, da nam vlada predloži svoj program, kako bo spremenila slovensko transportno politiko, kaj namerava narediti v tej smeri, da se bo transportni promet na železnici povečal, kaj namerava storiti v tej smeri, da se bo povečalo število potnikov, da se bo začelo drugače gospodariti s številnimi železniškimi objekti - ne vem, s postajnimi poslopji, z vsemi zemljišči, z vsem kar železnica premore v svoji infrastrukturi, telekomunikacije in kar je še drugih zadev. Torej od vsega tega nismo dobili ničesar. Na mizo se pač daje neka želja o tem, da se hitro skozi zakon reši slabo finančno stanje Slovenskih železnic. Jaz nisem železničar, na te zadeve se ne spoznam in ne razumem, ampak siguren pa sem, da en zakon, zapisan v 20 členih, kot zakon ne more rešiti tega stanja. V to sem pa prepričan. Torej tu je treba spremeniti celovito transportno politiko, ki je v tem trenutku v dobršni meri naravnana na cestni promet, verjetno zaradi naftnih lobijev ali še koga v tej državi. Ko smo v tem parlamentu obravnavali zakon o transportu, smo lahko s strani sindikatov avtoprevoznikov slišali, da v Sloveniji primanjkuje oprtnih vlakov, s katerimi bi lahko železnica vršila transportni promet, kamionski prevoz med luko in madžarsko mejo. Takšno stanje je nerazumljivo in zagotovo je za takšno stanuje vlada soodgovorna. Prevažamo po cestah številne stvari, številni promet, ki bi se lahko ekonomično, racionalno in predvsem v smeri varnosti odvijal po železnici. Samo na en primer naj opomnim, ko je bila dejansko cela zahodna Evropa ali večji del držav članic Evropske unije zaprt za prevoz živali zaradi pojava slinavke in parkljevke, smo pri nas mirno dovoljevali in po cestah prevažali še naprej živino iz Madžarske, čeprav bi bilo že takrat smiselno, da bi to preusmerili na železniški promet, ki je veliko bolj varen in ga je tudi lažje nadzorovati kot pa cestni promet. Torej, po našem mnenju v prehodne določbe zadolževanje s strani nekakšne agencije, katera funkcija je tudi po mnenju zakonodajnega sekretariata, našega sekretariata, nedodelana in je pomanjkljivo obdelana, ne sodi. Prav tako smo skeptični glede tega, da bi lokalne skupnosti sofinancirale železniški promet. Sploh si tega ne moremo predstavljati, kako naj bi lokalne skupnosti, ki jim že tako ali tako država skopo odmerja finančna sredstva, to počele. In mnenja smo seveda, da bo v tej situaciji prišel do veljave 5. člen tega, predlaganega zakona in da bo na podlagi tega 5. člena prišlo do neenakovrednega obravnavanja naših državljanov, kajti določeni vlaki bodo zaradi neracionalnosti in pa zaradi tega, ker država ne bo želela subvencionirati teh prevozov, enostavno morali prenehati voziti, kajti občine teh sredstev nimajo in tako bo še dodatno prizadeto slovensko podeželje, ki je že tako ali tako, skozi številne druge zakone vedno znova na udaru. Mi v tem trenutku takšnega koncepta zakona ne moremo podpreti, bi pa seveda od vlade pričakovali, da nam odgovori na tisto, kar sem izpostavili, če še enkrat povem: kakšen je načrt poslovne sanacije slovenskega železniškega sistema, kakšen načrt imate s kadrovsko sanacijo, ki jo tudi omenjate v zakonu o privatizaciji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Bogomir Zamernik, SDS. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Ne bi kratil dragocenih minut s ponavljanjem tega, kar je bilo že rečeno pri predgovorcih in z določenimi stvarmi se, seveda, absolutno strinjam. Mogoče samo popravek. Železnica ne ustvari vsako minuto 1 milijona tolarjev izgube, kot sem zasledil. To ustvari vsako uro. Vendar, tudi to je podatek, ki je zaskrbljujoč sam po sebi. Dotaknil bi se samo določbe 5. člena, ki v tretjem odstavku določa, da bi v primeru zahtev prebivalcev določenega območja po večji ponudbi prevoza, ki je zagotovljen s službo iz prejšnjega odstavka, jo lahko v skladu s svojimi potrebami in možnostmi zagotavlja tudi lokalna skupnost kot izbirna gospodarsko javna služba. To je eleganten način prenosa odgovornosti ponovno na lokalne skupnosti. Spomnimo se, koliko takih obveznosti smo že prenesli z države na lokalno skupnost. Hkrati pa seveda nismo prenesli tudi virov, ki bi to omogočili. Spomnimo se, mislim, da je bilo letos, ko so se vršilenekatere racionalizacije železniških prog in so se ljudje obračali na nas - v vednost ste dobivali vsi poslanci po vrsti -, da naj se vendar, za božjo voljo, ti prevozi ne ukinjajo. Mislim, da so bili primeri na Primorskem, iz Velenja v Celje, pa še kje. Sedaj boste s to določbo elegantno te ljudi napotili na občine in boste rekli: poglejte, saj občine imajo to možnost, seveda virov jim pa s tem ne da. Zato predlagam predlagateljem, da to določbo proučijo in s prenosom te pristojnosti oziroma te naloge prenesete tudi vire, s katerimi boste to omogočili. Sedaj pa, ker je še nekaj časa, pa ker je gospod Kelemina bil prej malce krajši, kot je želel biti, bi prosil, da se da besedo tudi njemu.
No, to izjemo bom naredil zato, ker je poslovnik nov in ker številni poslanci očitno niste seznanjeni dovolj dobro s tem, kako se ta čas računa. Zato bom, čeprav je bilo to že povedano, povedal še enkrat. Namreč, vsaka stranka prijavi število minut in v okviru teh minut teče uvodna obrazložitev oziroma predstavitev poslanske skupine, tisto, kar potem še ostane, porabijo tisti člani stranke, ki so se prijavili k razpravi. Gospod Kelemina mi je, ko je šel h govornici, pokazal oziroma postavil vprašanje, tako, bolj z roko, če gre za pet minut, potem se je pa obrnil in mu nisem mogel povedati, da ima Socialdemokratska stranka pri tej točki petnajst minut, in je seveda on potem govoril pet minut in je zato gospodu Zamerniku ostalo deset minut. To je samo v obrazložitev, zakaj bi zdaj to dopustil, in dajem torej za preostali čas gospodu Kelemini besedo.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, bomo drugič bolj učinkoviti. Samo dodatno bi še zdaj poskušal vlado vprašati oziroma bi ji dal sugestijo, da bi mogoče resnično razmislila o tem, da bi v nekem dokumentu, ki ga bo poslala v državni zbor, ali pa v nekem drugem dokumentu - ne vem, v katerem dokumentu - določila minimalen obseg prometa v Sloveniji, ki bo določen oziroma ki bo opredeljen kot potniški promet v javnem interesu. Kajti, ne morem si predstavljati, da bi resnično lokalne skupnosti zdaj neke proge, za katere bi bile zainteresirane oziroma tako, kot piše v 7. členu, recimo, tega zakona, da če slučajno upravljavec ne bo hotel, ne bo želel - "noče", piše celo, mislim,da je celo uporabljena beseda "noče", opravljati tega, noče opravljati ali ne zmore zagotoviti neke linije -, da bo potem pač to lahko naredila lokalna skupnost. Sam trdim oziroma bi želel, da bi vsaj nek minimalen obseg tega potniškega prometa, ki je v javnem interesu, bil določen z nekim predpisom. Če je to možno, potem pa vse ostale, naknadne stvari, kjer bi si lokalne skupnosti mogoče želele, da bi bili dodatni prevozi ali kakorkoli, nimam nič proti, čeprav je pa treba na podlagi tega seveda tudi spremeniti zakon in občinam zagotoviti ta dodatna sredstva. To je prav gotovo potrebno rešiti. Enako bi pač izdal kritiko, kot sem že povedal prej, na obstoječo oblast, ki ni v tem obdobju storila vsega, kar bi bilo potrebno, da bi Slovenske železnice bile učinkovite in pa tudi moderne in da bi danes bile ali pa vsaj v nekih prihodnjih letih, ko se bo odprl ta evropski trg, pripravljene enakopravno nastopiti z drugimi operaterji. Poglejte samo eno stvar, in to je prav gotovo stvar politike poslovodstva, ki je nekoordinirano delalo. Dobili smo podatek, če to drži, da imamo v Sloveniji trinajst vrst lokomotiv. Ali si predstavljate, kaj to pomeni, spoštovani poslanci? To je nemogoče. Ne bi nič rekel, če bi bili dve vrsti ali pa tri, ne pa trinajst vrst. Tega nobenadržava v Evropi nima in to so taki kiksi, ki so se zgodili v tej državni, od nabave določenih novih vlakov in tako naprej, ki seveda danes pa bremenijo Slovenske železnice. Brez sanacije celotnega projekta v bistvu ni mogoče pričakovati neke rentabilnosti Kako mislijo te dolgove odpisati ali jih v kapitalske deleže spremeniti, je vprašanje, te celovite prometne politike na področju Slovenskih železnic ni. Mi ne nasprotujemo temu, da se določeno število zaposlenih zmanjša v državni upravi, kot pravite, kar nam zdaj mogoče nekateri očitajo, čeprav smo socialdemokratska stranka, niti v sami železnici kot takšni. Prav gotovo je treba to racionalizirati, ampak treba je tudi istočasno postaviti program presežnih delavcev, prezaposlitev in tako naprej. Jaz sem trdno prepričan, da ste v agenciji, ki jo zdajle imate v Mariboru, v zadnjih letih, dveh letih zaposlili ogromno število ljudi in dajte te podatke na mizo, od kod ste jih vzeli, kje ste jih dobili. Vem, da se tudi na železnici novi zaposlujejo. Zakaj, če paso presežki? Zakaj se zaposlujejo novi ljudje, zakaj se ne prekvalificirajo? Teh programov sodobnih ni. Tudi nam niste dali podatkov oziroma premalo podatkov. Iz teh obrazložitev ni jasno, kako se bodo Slovenske železnice razvijale v skladu z neko evropsko prometno politiko. Kakšna bo realizacija teh finančnih obveznosti za nazaj oziroma kakšna je bila - ki so napisane, če se ne motim, v 34. členu starega zakona - kako je bilo vse to realizirano, kakšne obveznosti dejansko so, kakšni so odlogi, kam bo to padlo, kdo bo to vse moral plačati. Veliko, veliko stvari ni rešenih, recimo. Tudi ena zelo pomembna stvar, ko danes oblast ni sposobna napraviti nekega ekonomskega učinka kot lastnik v Slovenskih železnicah, če recimo dovoli, da Luka Koper, samo en primerbom povedal. Luka Koper vozi s 30-odstotnimi nižjimi cenami od drugih transportnih storitev, ki jih pač železnica obračunava. Luka Koper ustvarja seveda na ta način dobiček, to vemo, da ustvarja visoke dobičke, s katerimi bi potem lahko v končni fazi privatizirala določene dele železnice, tisto, kar je za njo zanimivo, in da bi lahko sama opravljala te transporte in tudi pobirala velike dobičke. Tukaj je cela vrsta nejasnosti in jaz upam, da boste v nadaljevanju te podatke dali in te programe dali. Če tega konsenza in teh podatkov ne bo in dogovora seveda na vseh nivojih, tudi s socialnimi partnerji, jaz mislim, da bo sprejemanje tudi tega zakona zelo oteženo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Lenko, DeSUS. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Ker so moji predhodniki že v glavnem osvetlili vsebino tega zakona, tako s pozitivne, kot z negativne strani, bo moje izvajanje sorazmeroma kratko in le bolj načelne narave. Osebno menim, da je predlog tega zakona dober, da je pravzaprav posegel v zahtevno materijo, ki je ni enostavno reševati in mislim, da moramo dati možnost vladi, da to zadevo reši. Prav gotovo pa bo ta predlog zakona treba na odboru za področje infrastrukture dograditi in vnesti še nekatere stvari, tako da se bo vsebinsko še izboljšal. Zlasti ga je treba podpreti tudi zaradi tega, ker se dopolnjuje z zakonom o oblikovanju in privatizaciji Slovenskih železnic in ga je v bistvu treba zdaj obravnavati kot dvojček, tako da bomo izboljšali in dobre stvari vnesli tako v enega kot v drugega. Ta zakon in pa tudi zakon o preoblikovanju Slovenskih železnic pravzaprav Slovenske železnice postavlja v tržni odnos, za katerega smo se seveda vsi skupaj odločili. S tem sprejemom tega zakona in pa zakona o preoblikovanju Slovenskih železnic se tudi prilagajamo zahtevam Evropske unije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zmago Jelinčič. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo ima gospod Sašo Peče. [[Ga tudi ni.]] S tem smo izčrpali seznam poslank in poslancev, ki želijo razpravljati. Besedo dajem gospodu ministru. 5 minut.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Moram reči, da sem s pozornostjo poslušal vse razpravljavce, tako tiste, ki ste predstavljali mnenje posameznih poslanskih skupin, kot seveda posamezne poslance. Že uvodoma sem rekel da bomo to razpravo poskušali upoštevati pri nadaljnji razdelavi oziroma dodelavi kot je bilo nazadnje rečeno, v konstruktivnem sodelovanju z odborom za infrastrukturo in okolje, s katerim želimo seveda pripraviti zakona za drugo obravnavo, da bo takšen, kot od njega pričakujemo. Strinjam se seveda z razpravo, da bo težko v zelo kratkem času nadomestiti oziroma rešiti finančne obveznosti, ki bdijo ali pa lebdijo nad Slovenskimi železnicami. Moram se seveda strinjati, da je država bila nekako mačehovska do Slovenskih železnic, kar se tiče vlaganja, predvsem kar se tiče vlaganj v železniško infrastrukturo. Ravno tako se seveda strinjam, da moramo organizirati agencijo, predvideno agencijo za železniški promet takšno oziroma ji dodeliti takšne naloge in s strani seveda ministrstva in s strani Slovenskih železnic, torej naloge, ki so sedaj na teh dveh organih, in pa seveda tiste naloge, ki jih danes opravlja direkcija, da bo toseveda zagotavljalo najboljše delovanje železniškega sistema v celoti. Tako bomo preskrbeli tudi vse podatke, ki so bili danes omenjeni in zahtevani, tako kar se tiče zaposlovanj v zadnjih letih in pa seveda detajlno tudi kar se tiče finančnih obveznosti in finančnih obremenitev. V okviru posebne delovne skupine, ki je sestavljena iz predstavnikov tako vlade oziroma posameznih resorjev, Slovenskih železnic in pa seveda tudi civilne družbe, predvsem predstavnikov obeh univerz, se pripravlja program poslovne in kadrovske sanacije Slovenskih železnic. V to je vključena seveda tudi nova uprava, ki je pričela z delom v začetku tega meseca. Predvidevamo, da bo ta program končan nekje v prvi polovici oktobra oziroma v oktobru letošnjega leta. Ta program bo dal tudi odgovore na mnoga vprašanja, ki so bila danes v tem prostoru tudi omenjena. Proti koncu je bil omenjen tudi problem, možnosti vključitve v finance in v organizacijo posameznih manjših prog tudi lokalne skupnosti. Moram reči, da so v lanskem letu [[...]]Država dogovori, država oziroma ministrstvo oziroma direkcija za železniški promet dogovori s posebno pogodbo s Slovenskimi železnicami vrsto in obseg dela za potniški promet. To so letne pogodbe, ki se med tema dvema institucijama, torej med lastnikom in pa med zastopnikom države oziroma javnosti in pa med izvajalcem, vsako leto dogovorijo. Ko je bil pripravljen v lanskem letu na strokovni podlagi predlog zmanjševanja oziroma ukinitve posameznih linij oziroma posameznih prog, smo se potem s konstruktivnim delovanjem tudi s posameznimi lokalnimi skupnostmi oziroma skupinami lokalnih skupnosti dogovorili za tiste proge, ki so kljub temu še vedno ostale žive. Že takrat pri teh razgovorih se je pokazal velik interes nekaterih lokalnih sredin, da so pripravljene v bodoče seveda tudi sodelovati pri organizaciji posameznih lokalnih prog na podoben način, kot so lokalne skupnosti zavezane, da organizirajo svoj mestni promet in pa tudi primestni promet. Seveda so se pri tem pojavila vprašanja, na kak način to razrešiti v finančnem smislu. To je pa še predlog dodatno kakšnih drugih zakonov. Vsa ta vprašanja, ki so bila dana, bomo temeljito proučili, podatke predložili državnem zboru in poskušali skupno z vami priti do dobrega zakona. Hvala.
Hvala lepa gospodu ministru. Ker imamo še nekaj minut časa, na seznamu pa nimam prijavljenih poslank in poslancev za razpravo, sprašujem, ali želi še kdo besedo? Trije. Torej gospod Kelemina, gospod Mamić, gospod Sok. Ostalo nam je še dvajset minut časa, nekaj manj, tako da v okviru petih minut prosim, če lahko svojo razpravo opravite. Gospod Kelemina, prosim.
Hvala lepa. Poglejte, prej nisem sicer omenil, ampak sami ste omenili, gospod minister, da v bistvu ta predlog zakona, ki je že bil predložen oziroma pripravljen nekje decembra ali pa vsaj objavljen v Poročevalcu decembra 2001, dejansko marsikateri v svojem določilu ni več aktualen. To ste tudi sami omenili, da bo vse te stvari treba popraviti. Ampak vseeno se sprašujem, določenih stvari pa spet ne moreš recimo spremeniti prej, preden niso sprejeti nekateri drugi zakoni. Vsaj tako se mi mogoče zdi, ne vem. Recimo, kot je po novem zakonu, če boste naredili holding, potem javnega podjetja Slovenskih železnic več ne bo in teh drugih določb. Tako ne vem, kako boste te stvari uredili. To se mi zdi zelo pomembno, ampak saj pravim, to se bodo potem v drugi obravnavi te stvari razdelale in tudi amandmirale. Ne vem, če ste mi odgovorili, v katerem dokumentu boste poskušali narediti neki program, minimalni, minimalnega obsega potniškega prometa, ki bi še bil v javnem interesu. Vse ostalo, jaz ne nasprotujem, da se lokalne skupnosti vključijo v ta projekt, ampak nek minimalni obseg potniškega prometa, določen v javnem interesu, bi pa moral biti predložen državnemu zboru oziroma kje bo to, iz katerega dokumenta bo to razvidno. To je zelo pomembno po moji oceni, ker potem bo na podlagi tega tudi možna mogoče kakšna pripomba in mogoče tudi kakšna zahteva, da se poveča ali pa zmanjša recimo število oziroma obseg nekega potniškega prometa, ki je v javnem interesu. To je, mislim, zelo pomembno. Namreč, za kaj gre. Če bomo to zapisali v ta dokument, kakršenkoli že bo in kjerkoli bo že to zapisano, potem se ne more zgoditi recimo, da bi mogoče na nek daljši rok, v roku desetih let ali kakorkoli prišlo do prenehanja zagotavljanja nekih javnih dobrin ali pa celo uresničevanje nekega javnega interesa. Vi ste tukaj s tem zakonom predvideli, če ni več potrebe za njihovo izvajanje, da se pač potem ti programi oziroma zagotavljanje teh javnih dobrin ukine. To se ne sme zgoditi. Mi moramo imeti tako prometno politiko, saj smo povedali že, ki bo, kot ste že sami povedali, zagotovila neko fleksibilnost, ustreznost, mobilnost prebivalstva, da bo lahko začelo tudi v skladu z vsemi ostalimi usmeritvami te države o ekoloških problemih, ki se pojavljajo v zvezi s cestnim prometom in tako naprej, da bi dejansko potem uresničili ta javni interes v tem smislu, da bi poskušali resnično narediti ta sistem čimbolj sprejemljiv za potnike in da bi potem vsi ostali interesi, ki jih vlada nekako želi ali pa država želi uresničiti globalno, da bi bili uresničeni. No, toliko mogoče za dodatno obrazložitev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mamić.
Hvala lepa. Slišali smo precej v zvezi s to točko dnevnega reda in nepoučen človek bi rekel, da je material res dobro pripravljen, da je dober in tako naprej. Smatram, da je koristno, zakon je koristen in bo dobrodošel, je potreben, vendar ne tak, kakršnega imamo zdaj pred sabo. Vlada vedno pripravi stvar po svoje in ve, da bo šlo skozi, tako da si okrog tega ne beli las, in tako bo tudi s tem danes. Vendar želim povedati to, kar me pravzaprav žuli. Vsako leto se pogovarjamo o nekem nacionalnem programu, pa ne samo v zvezi z železnicami, tudi na splošno, podpisujemo, neka poroštva dajemo in tako naprej. Dolgovi se kopičijo, kako se vračajo in kdaj se bodo vrnili, in tako naprej, sicer približno vemo, ampak kakšne posledice bodo nastale zaradi tega, pa tudi verjetno vemo. Recimo, če bi bil prepričan, da bo stvar res potekala tako, kot mora, ker agencije ne moreš zavezati z nobeno stvarjo, da bo garantirala, da se bo vse izteklo tako, kot smo si mi zamislili in kar si želimo. Pri vsem razpravljanju pravzaprav pogrešam, da bi nekdo povedal, kakšna je vizija te naše železniške mreže v naslednjih, recimo, desetih letih, kdaj bomo prišli na zeleno vejo. Zdaj o drugem tiru Koper-Divača skorajda nihče nič ne govori; lani so nam nametali neke številke, koliko bo to stalo in tako naprej, pa dobro vemo, kaj to pomeni za nas. Brez odgovora na to vprašanje si enostavno ne predstavljam, da lahko sploh o čem glasujemo. Pri najboljši volji in pri čisti vesti tega zakona res ne morem podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Sok, izvolite.
Hvala lepa. Rad bi samo, predsedujoči, popravil eno svojo navedbo, na katero me je opozoril poslanski kolega Zamernik. In sicer sem najbrž res rekel, da Slovenske železnice vsako minuto ustvarijo milijon tolarjev izgube. To navedbo popravljam, ker je bilo na odboru eksplicitno s strani uprave in sindikatov povedano, da gre za vsako uro. Vendar kljub temu, izguba je izredno velika. Rad pa bi, da - ko je minister rekel, da bo odgovoril na postavljena vprašanja - da nam pravzaprav odgovori tudi na to, kaj je v strukturi te izgube, zaradi česa je ta izguba takšna. Sam namreč lahko k temu pristavim, da še štiri leta morda nazaj, vsako nedeljo, ko so hiteli študentje iz Ormoža proti Ljubljani, je odpeljal skoraj poln vlak. Danes pa se ti študentje vozijo z drugačnimi prevoznimi sredstvi. Ali je tu železnica naredila, da bi obdržala ta trend? Imam občutek, da nekaj tukaj ni bilo narejenega in da dejansko na področju te transportne politike vlada ne zasleduje trenutnih trendov in se ne poskuša prilagoditi, da bi dejansko s tem pripomogla k boljšemu gospodarskemu uspehu tega državnega sistema. Hvala.
Hvala. S tem smo izčrpali še ta dodatni seznam. Minister ne želi odgovoriti oziroma se ni prijavil k razpravi. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bo zbor glasoval v popoldanskem nadaljevanju v okviru glasovanj zbora. Prekinjam to točko dnevnega reda. Z 11. točko dnevnega reda bomo začeli ob 11.35. Hvala lepa ministru in sodelavcu za prisostvovanje na seji.
Spoštovane gospe in gospodje, 11.35. Prehajamo na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O REVIZIJI POSTOPKOV JAVNEGA NAROČANJA. Pozdravljam predstavnika vlade, gospoda Igorja Šoltesa, direktorja urada za javna naročila in gospod Blanko Primec, državno podsekretarko v ministrstvu. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina 18 poslancev s prvo podpisanim mag. Andrejem Vizjakom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Izvolite, gospod Igor Šoltes. Oprostite ja, gospod Anderlič, proceduralno.
Jaz predlagam, da citirate tisti člen poslovnika, po katerem lahko kdo drug, razen ministra in državnega sekretarja, v imenu vlade nastopa na seji državnega zbora.
Se pravi, da vi oporekate [[..]]
Tako ja. Razlagi poslovnika.
235. člen. 235. člen tretji odstavek pravi: Na seji državnega zbora, lahko predstavlja vlado minister ali predstojnik vladne službe, ki ga določi vlada. V primeru odsotnosti ali zadržanosti lahko nadomešča ministra državni sekretar ali predstojnik organa v sestavi ministrstva, predstojnika vladne službe pa njegov namestnik. Torej je stvar jasna. Prosim gospoda Šoltesa, da predstavi obrazložitev, torej svojo dopolnilno obrazložitev. 5 minut, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Materija današnje razprave in predstavitve so spremembe in dopolnitve zakona o reviziji postopkov javnega naročanja. Gre torej za zakon, ki ureja pravno varstvo v postopkih javnih naročil. Mogoče uvodoma povem, da torej ne gre za temeljni zakon, torej zakon, ki ureja postopke oddaj javnih naročil, pač pa samo za drugi zakon, ki ureja separatno, torej samo pravno varstvo. Torej razlogi za sprejem in cilj zakona so se predvsem nanašali na, če rečem v prvi vrsti, zahtevane uskladitve s pravom Evropske unije in pa seveda tudi z uskladitvijo prakse, ki se je izkazala skozi postopke oziroma zdaj govorimo o revizijskih postopkih, na kar pravzaprav je opozorila tudi državna revizijska komisija v svojem poročilu za delovanje v preteklih letih. Torej nekatere določbe sedanjega zakona so črtane, nekatere spremenjene, nekatere dopolnjene. Mogoče gre na začetku opozoriti, da so nekatere določbe, ki so spremenjene in dopolnjene, namenjene delovanju državne revizijske komisije, in sicer v smislu, da je ta neodvisnost revizijske komisije s spremembami še bolj utrjena v smislu, da so člani te institucije neodvisni, vezani seveda izključno na ustavo in zakon in da tudi postopek njihove predčasne razrešitve je takšen, kot velja za razrešitev sodnikov. Gre za, če nadaljujem, tudi za neko predlagano spremembo, ki pomeni kar precejšnjo novost. Gre pa za to, da smo razmišljali o tem, da se podeli aktivna legitimacija zahtevka za revizijo tudi državi. Kot veste, zahtevek za revizijo lahko vloži samo tisti, ki je zainteresiran pridobiti določeno javno naročilo oziroma meni, da je bil v postopku oddaje javnega naročila kršen, če rečem, njegov interes, predvsem v tem smislu kapitalski, delno pa tudi pravni. Vendar v primeru, da recimo je trg dosegel določen dogovor in četudi je šlo za očitne kršitve postopkov oddaje javnih naročil, država glede na sedanji zakon ni imela možnosti ščititi tako imenovani javni interes, s tem namenom torej predlagamo, da se da aktivna legitimacija v postopkih revizije pristojnemu organu. V predlogu stoji, da je ta organ lahko urad za javna naročila, s tem seveda, da je vrednost tukaj, če že govorimo o javnem interesu, vezana na vrednost tistih javnih naročil, katerih vrednost je večja od, oziroma tiste, za katere je potrebno objavo razpisati tudi v evropskem glasilu Evropske skupnosti. Nekaj določb je namenjenih tudi samemu postopku, torej skrajševanju rokov, ker kot veste, je eno temeljnih načel postopka revizije tudi načelo hitrosti postopka. Iz tega razloga se predlaga skrajševanje rokov tako na strani državne revizijske komisije, ko odloča o utemeljenosti zahtevka, kot na drugi strani tudi samega naročnika. Dokaj pomembna novost se tiče tudi samega stroška revizijskega postopka. Kot veste, je naročnik zavezan oziroma vlagatelj zahtevka zavezan plačevati takso v primeru vložitve zahtevka za revizijo. Dosedanja določba je bila relativno nejasna. S tem namenom so predlagane spremembe poenotile višino takse in iz tega razloga pravzaprav menimo, da se nejasnosti v tem delu ne morejo zgoditi,da pa kljub temu seveda še vedno ostaja namen takse dosežen, to je, da odvrne od zahtevka revizije tiste, ki jih ne vlagajo z namenom zavarovanja svojih, če rečem tako, kapitalskih upravnih pravic, ampak zgolj iz šikanoznih razlogov. Mogoče še za konec tisti del, ki se tiče dela prilagoditve pravilom oziroma pravnemu redu Evropske unije. Torej sprememba oziroma novost se nanaša na ureditev postopka pred evropsko komisijo v primeru kršitev pravnega reda Evropske unije. Urejena sta na ustrezen način tako imenovani pomirjevalni postopek in pa atisacijski postopek. Oba bosta začela veljati s polnopravnim članstvom Republike Slovenije Evropski uniji. Mogoče še za konec samo to, da se dodaja tudi pristojnost državne revizijske komisije oziroma zavezanost naročnika, da poročajo oziroma da dajo porevizijsko poročilo, v katerem opozorijo revizijsko komisijo [[...]] [[Opozorilni znak za konec.]] [[...]]k odpravi kršitev. Hvala.
Hvala lepa. Sledijo predstavitve stališč poslanskih skupin. Besedo ima Leopold Grošelj, združena lista. Prosim.
Gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane gospe in gospodje, lepo pozdravljeni. Področje javnih naročil je v Republiki Sloveniji relativno novo, saj je bil postopek oddaje javnih naročil povzdignjen v zakonsko pravno normo šele leta 1997, s sprejetjem prvega zakona o javnih naročilih, kar pomeni, da smo država s kratko tradicijo urejanja tega področja. Kljub kratki tradiciji sistema javnega naročanja lahko ugotovimo, da so učinki uvedbe sistema javnih naročil opazni tudi v praksi. Spreminjanje zakonodaje s tega področja je relativno pogosto, kar je zaznati tudi v drugih državah, tako članicah EU, kot v državah kandidatk. Že leta 1999 je bil sprejet zakon o reviziji postopka javnega naročanja, ki ureja pravno varstvo v postopkih oddaje javnih naročil, s katerim so se odpravile nejavnosti in nedorečenosti dela zakona o javnih naročilih, ki je opredeljeval revizijo postopka oddaje naročil. Čeprav je zakon o reviziji postopka javnega naročanja v delu uspešno uresničil enega glavnih ciljev, to je zagotavljanje ustreznega pravnega varstva, je v določenem času pokazal nekatere pomanjkljivosti, ki jih je treba odpraviti. Od njegove uveljavitve so se pojavile potrebe po spremembah nekaterih določil, ki so nejasna ali neustrezna ali je njihova uporaba neučinkovita. Predložene spremembe in dopolnitve se nanašajo tako na sistemska vprašanja kot zgolj na postopkovne izpopolnitve ter na dopolnitev določb, ki se nanašajo na prilagoditev zakona o reviziji postopkov javnega naročanja pravu Evropske unije. Zato je po naši oceni primerno, da se sistemske spremembe nanašajo predvsem na organizacijo in delovanje državne revizijske komisije tako, da so predsedniki in člani državne revizijske komisije priopravljanju svoje funkcije neodvisni in vezani izključno na ustavo in zakon ter da je postopek njihove predčasne razrešitve takšen, kot velja za razrešitev sodnikov. Zelo pomembna sprememba je ukinitev instituta revizijskih izvedencev v postopku revizije, saj se je izkazalo, da so slabosti, vključno s finančnimi posledicami vzpostavitve instituta revizijskih izvedencev mnogo večje od njihovih koristi. Opozoriti velja tudi na predlog dopolnitve zakona, po kateri ima aktivno legitimacijo postopka revizije tudi urad za javna naročila v primeru, ko vrednost razpisa presega vrednost, za katero je obvezna objava v uradnem glasilu Evropske skupnosti. Pomembna predlagana dopolnitev se nanaša tudi na porevizijski postopek, na podlagi katerega mora naročnik obvezno priložiti, če se v zahtevku za revizijo ugotovi, državni revizijski komisiji poročilo o odpravljenih nepravilnostih, kar je direktor urada za javna naročila tudi v svojem uvodnem izvajanju posebej izpostavil. Kar se tiče postopkovnih sprememb, pa se nanašajo predvsem na poenotenje in preglednost poteka postopkov in ravnanj, tako naročnikov, ponudnikov in državne revizijske komisije. Treba je še omeniti spremembo pri stroških revizijskega postopka glede višine takse, saj je le-ta po predlogu zakona neodvisna od vrednosti javnega naročila, kar predstavlja bistveno novost glede na veljavno ureditev in tudi pomembno novost predlagane dopolnitve glede postopka pred evropsko komisijo, ki ureja ravnanje naročnikov in pristojnih organov Republike Slovenije v primeru, če evropska komisija meni, da je v postopku oddaje javnega naročila prišlo do kršitve pravnega reda Evropske skupnosti pri javnih naročilih. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo mnenja, da navedene predvidene spremembe in dopolnitve predstavljajo presek potreb, ki jih je oblikovala praksa, ki lahko pripomorejo k še učinkovitejšemu pravnemu varstvu, kar zagotavlja višjo stopnjo zaupanja v pravni red javnih naročil. V poslanski skupini ugotavljamo, da je predlog zakona primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo, in bomo zanj tudi glasovali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko, socialdemokratska stranka. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Vse prav lepo pozdravljam. Javna naročila predstavljajo velik del porabe proračunskega oziroma javnega denarja, zato je pomembno, da ta poraba poteka pregledno in po vnaprej predpisanih in znanih pravilih. Ta morajo omogočiti zainteresiranim ponudnikom kandidiranje na razpisih in pridobitev naročil pod enakimi pogoji in v razumnih rokih. Ta razumni rok za oddajo naročila pa je najmanj enako pomemben tudi za naročnika, saj si naročnik postavi terminski načrt, pripravi finančno konstrukcijo in zagotavlja še vse druge aktivnosti, povezane z naročilom. Dosedanja praksa je pokazala, da se pri izvajanju zakona o javnih naročilih, posledično pa tudi zakona o reviziji javnega naročanja, pojavljajo težave in zapleti, ki povzročajo precej nejevolje tako pri naročnikih, kakor tudi pri ponudnikih, težave pa so tudi pri izvrševanju revizijskih postopkov v procesu pritožb. Oba zakona sta medsebojno povezana. Določila zakona o javnih naročilih so podlaga za ugotavljanje in odločanje o postopkih revizije javnih naročil. Zakon o reviziji postopkov javnega naročanja je pravzaprav logična posledica določb in postopkov, ki jih določa zakon o javnih naročilih. Strokovna javnost je upravičeno pričakovala, da bodo spremembe in izboljšave obeh zakonov pripravljene istočasno. To se ni zgodilo. Tako bomo najprej obravnavali rep oziroma posledice in šele kdaj pozneje bomo določali izhodišča in spreminjali osnovni zakon. Temu bo takoj sledil popravek prav tega zakona, ki ga sedaj obravnavamo. Skratka, delo zaradi dela. Menim, da to ni najbolj smiselno in da je boljše, da se spremembe obeh zakonov obravnavajo sočasno. Sprememb se je potrebno lotiti preudarno, premišljeno in ni potrebno takšno hitenje in tudi nepotrebno prehitevanje. Iz dosedanjih razprav so pri večini pomembnih točk opazna razhajanja med posameznimi uradi in institucijami, pri večini vsebinskih sklopov, kar ne daje posebno trdne opore odločitvi za ločeno obravnavo teh dveh zakonov. V poslanski skupini menimo, da bi morala vlada na področju urejanja javnih naročil v celoti slediti sklepom državnega zbora, ki nalagajo vladi, da istočasno pripravi spremembe in dopolnitve, tako zakona o javnih naročilih, kakor tudi zakona o reviziji postopkov javnega naročanja. V Socialdemokratski stranski poudarjamo, da so temeljna podlaga za zakonito in gospodarno izvajanje javnih naročil le jasna pravila, ki morajo biti določena v zakonu. Iz dosedanje prakse pa nedvoumno izhaja, da potrebnih določil ta zakon nima. Prav tako smo prepričani, da bi k večji jasnosti in preglednosti pripomoglo tudi certificiranje postopkov javnega naročanja. In to področje je v naši praksi povsem zanemarjeno. Novelacija zakona in razprave, ki so bile izvedene, so imele zelo močno poudarjeno pravico neuspelega ponudnika do pritožbe, nihče pa se ni dotaknil naročnika. Prav nihče ni spregovoril o pravnem varstvu naročnika, o njegovih pravicah, o neutemeljenih zamudah in posledičnih stroških in še o drugih težavah. Revizijski postopek, ki se začne s pritožbo vsaj enega od neuspelih ponudnikov, ima predvsem za naročnika zelo neugodne posledice, saj sprožitev postopka pomeni zamrznitev vseh aktivnosti pri oddaji in izvedbi naročila do odločitve državne revizijske komisije. Pri izvajanju zakona o javnih naročilih prihaja relativno pogosto do različnih interpretacij zakonitosti, kvalitete in pravilnosti meril, popolnosti dokumentacije in rokov, jasnosti razpisa in še nekaterih drugih bolj ali manj pomembnih razlogov. Vendar je ob tem potrebno povedati, da se precej ponudnikov sploh ne pozanima in razčišči nejasnoti iz razpisa s kontaktnimi osebami ponudnika. Ponudbo enostavno napiše. Kar je še bolj nesprejemljivo, celo pri tistih ponudbah, ki spadajo med zelo zahtevne in drage gradbene posege, vsi ponudniki kar pogosto ne ogledajo gradbišča. Potem prihaja do zapletov. Velikim pritiskom so izpostavljene zlasti komisije za odpiranje ponudb in izvor izvajalca, saj pozabljivi in nenatančni ponudniki niso priznati svoje napake. Precej, ali pa celo večina pripomb se navezuje na formalnosti in na analizo ponudb, torej na uporabo meril in kriterijev iz razpisa. Interes neuspelih ponudnikov je jasen. Uveljavitev argumentov oziroma razlogov za razveljavitev postopkov oddaje del in pridobitev vsaj še ene možnosti za prijavo na ponoven razpis in obnovitev upanja na drugačen izhod postopka. Pomemben vzrok tako številnim pritožbam na izbore v postopku javnih naročil je tudi relativno nizek strošek oziroma taksa. Ta je za naročila malih vrednosti relativno kar visoka, saj je v nekaterih primerih celo večja od pričakovanega zaslužka ponudnika. Vendar pa je 200.000 tolarjev takse ali pa pavšala pri razpisih velikih vrednosti, ki so na primer od nekaj 10 milijonov ali 100 milijonov, pa do nekaj milijard tolarjev, povsem nepomemben strošek, tako za vplačnika, kakor tudi za tistega, ki po končanem postopku ta strošek pokrije. Precej vloženih postopkov je neuspešnih. Torej so bili vloženi neutemeljeno in so se neuspeli ponudniki samo želeli dokazati kot neumorni borci za pravice in dobrobit iz svoje družbe. Ob tem pa so resnemu naročniku in njegovemu izvajalcu povzročili najmanj 1 do 2 meseca nepotrebne zamude. Vendar zakonodaja to presojo dopušča, je tudi potrebna in smiselna. Kljub vsemu pa menim, da bi bilo potrebno pritožbene takse oblikovati oziroma vezati v določenem odstotku na razpisano vrednost naročila. Taksa bi morala biti bistveno večja. Za največje investicije naj bi znašala vsaj okoli 0,5% razpisane vrednosti. S tem bi se bistveno zmanjšalo število neutemeljenih ali premalo utemeljenih pritožb ali pritožb kar tako. Morda bi kazalo tudi razmisliti o kaznih za odgovorne osebe in komisije, ki napravijo strokovne ali druge, morda celo hotene napake v postopku odpiranja in izbora. Prav iz predloga popravkov in dopolnitev tega zakona se da razumeti nezaupanje v naročnika. Zakonski predlog dopušča pritožniku, da se v primeru, da ne dopolni zahtevka za revizijo v predpisanem tridnevnem roku, pritoži neposredno na državno revizijsko komisijo. Razumljivo je, da je taka pritožba možna, če jo je pritožnik dopolnil, pa s predlogom ni uspel, ali pa je menil, da mu naročnik nalaga nepotrebne in neutemeljene dopolnitve. Vendar v primeru, ko pritožnik sploh ni reagiral in ni niti odgovoril naročniku, pa je to nerazumljivo in mislim tudi, da je to nesprejemljivo. Še bolj nerazumljiva pa je sprožitev postopka v primeru, ki ga sproži oseba, ki nima aktivne legitimacije, ali če pritožnik zamudi pritožbeni rok pri naročniku. Menim, da bi se moral v teh primerih postopek končati pri naročniku, dokumentacija pa se lahko pošlje na državno revizijsko komisijo ali na urad za javna naročila. Ta lahko na osnovi presoje postopka in aktivne legitimacije v predpisanem roku sproži revizijski postopek in zaustavi naročilo. Naročniku bi se v teh primerih, ko ponudnik ne izpolni vseh pogojev iz pravil, moralo zaupati. Če pa se niti v tako jasnih in nedvoumnih okoliščinah naročniku ne zaupa, potem je ta naročnik v zelo neenakopravnem položaju. Te rešitve bi bilo treba spremeniti, saj preveč favorizirajo pritožbo oziroma neuspele ponudnike celo napeljujejo k pritožbi Revizija mora povsem nedvoumno odgovoriti, ali je bil kršen zakon o javnih naročilih ali pa je šlo le za napačno uporabo ali obračun meril iz razpisne dokumentacije. V primeru kršitev določb zakona o javnih naročilih oziroma procedure je nujna razveljavitev postopka naročnika za izbor ponudnika. V primerih, ko pa gre za nepravilno uporabo meril in kriterijev za ocenjevanje oziroma točkovanje, pa sta, mislim, da dve možnosti. Prva je možnost državne revizijske komisije, da nepravilna uporaba meril ne vpliva na vrstni red oziroma izbor ponudnika. V tem primeru bi bilo smiselno potrditi odločitev naročnika. Druga možnost pa je ugotovitev državne revizijske komisije, da nepravilna uporaba meril vpliva na vrstni red oziroma izbor. V tem primeru je možna razveljavitev postopka ali pa se da državni revizijski komisiji možnost, da ugotovi drugačen vrstni red in drugačen izbor ter da morda celo dokončno odloči in izbere ponudnika. Morda bi bilo še smiselno, da se da naročniku možnost, da se glede na odločitve državne revizijske komisije odloči, da jo upošteva in sprejme njen izbor, ali pa da se odloči za daljšo pot in ponovi razpisni postopek. Podpiramo tudi predlog, da se aktivna legitimacija za vložitev zahtevka za revizijo pri javnih naročilih prizna tudi uradu za varstvo konkurence, saj se v teh postopkih poleg samih pripomb in pritožb glede tehnične pravilnosti postopka pojavijo lahko tudi drugi pomisleki in zlorabe, ki sicer ne sodijo v pristojnost državne revizijske komisije. Procesi kapitalskih povezovanj in prihod zunanje konkurence prinaša tudi na strani ponudnikov nekatere nevarnosti, ki so ali pa bodo obremenjujoče predvsem za naročnike. Zato menimo, da bi bilo potrebno ponovno pretehtati in smiselno razširiti kontrolni sistem še na urad za varstvo konkurence. Menimo tudi, da za konkretne, torej za naročene primere, ki jih obravnava državna revizijska komisija, ne samo, da ni potrebe, ampak tudi ni smiselno uvajati porevizijskega postopka, ker to že zadosti dobro opravljajo druge za to določene institucije, predvsem računsko sodišče, in pa organi v sestavi finančnega ministrstva. Je pa jasno potrebno zagotoviti popolno neodvisnost državne revizijske komisije in preprečiti kakršnekoli vplive izvršne politike, zato je smiselno, da se postopek imenovanja in razrešitve članov državne revizijske komisije opravi v državnem zboru, in to neodvisno od vlade. Velik problem predstavlja tudi neupoštevanje določb zakona o javnih naročilih, kar se pogosto zgodi nekaterim proračunskim uporabnikom. To je razvidno iz vsakoletnih poročil računskega sodišča. Ti primeri so pogosti in se ponavljajo. Problem pa ni samo v tem, da niso izvedeni po zakonu o javnih naročilih, ampak je otežena tudi pritožba in navsezadnje tudi revizija. Na tem področju je po našem mnenju vsekakor potreben resnejši pristop. Cilj vseh postopkov javnih naročil je, da potekajo pregledno, da so hitri, da sta pritožnik in naročnik enakopravni stranki v postopku. Postopki pa ponavadi, ne glede na rezultat revizije, podaljšujejo roke, zato menimo, da je smiselno, da se očistijo postopki vseh neutemeljenih razlogov za zadrževanje naročila in tudi ocenjujemo, da bi bil smiseln ponoven razmislek o teh naših pripombah. Poslanska skupina predloga zakona ne bo podprla predvsem zaradi tega, ker niso upoštevani sklepi državnega zbora, ker gre v tem zakonu za površno in nedosledno uporabo meril in priporočil Evropske skupnosti in predvsem tudi zaradi tega ne, ker državna revizijska komisija ni opredeljena kot neodvisna, ampak kot odvisna komisija. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ciril Pucko, liberalna demokracija, prosim.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik, predstavniki vlade, spoštovane kolegice, spoštovani kolegi. Predlog sprememb in dopolnitev zakona o reviziji postopkov javnega naročanja prinaša sicer po obsegu številne spremembe, ki pa ne pomenijo bistvenih sprememb sedanjega sistema varstva pravic ponudnikov. Se pravi, da ne gre za nikakršno zmanjševanje ali neenakost le-teh v postopkih javnega naročanja. V poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije menimo, da gre za spremembe, ki jih je nujno potrebno sprejeti zaradi tega, ker so posledice oziroma zahteva vsakodnevne prakse in pomenijo hkrati tudi popolno uskladitev s pravnim redom Evropske unije. Te spremembe in dopolnitve izhajajo zlasti iz dosedanjih izkušenj, predvsem izkušenj državne revizijske komisije. V tem času se je pokazalo, katere določbe so odveč in katere določbe zakona je treba jasneje zapisati, da ne bi prihajalo do dvoma pri izvajanju revizijskih postopkov. V poslanki skupini Liberalne demokracije Slovenije zato podpiramo spremembe, ki se nanašajo na uskladitev terminologije z zakonom o javnih naročilih, ki je bil sprejet leto dni pozneje, prav tako spremembe, ki so povezane z natančnejšim načinom imenovanja in morebitnega razreševanja predsednika in članov državne revizijske komisije, kar zahtevata direktivi Evropske unije. Prav tako se nam zdijo smiselne spremembe, se pravi skrajšanje nekaterih rokov v okviru sprejemanja odločitev naročnika in državne revizijske komisije ob vloženem revizijskem zahtevku. Tudi natančnejša določitev zneskov takse, ki jo mora plačati vlagatelj revizijskega zahtevka, je po našem mnenju nujna. Dosedanja določba se je zaradi nepazljivosti pri branju namreč večkrat izvajala nepravilno. Prav tako menimo, da so nujne spremembe, ki so povezane z akti in njihovo vsebino, ki jih sprejema državna revizijska komisija, predvsem tiste, ki se tičejo oziroma nanašajo na odločanje o revizijskem zahtevku. Menimo tudi, da so nujne spremembe določitve nekaterih pristojnosti urada za javna naročila, ki jih je imelo do sedaj ministrstvo za finance ali državna revizijska komisija ter določitev dodatnih nalog urada za javna naročila. Hkrati se nam zdijo smiselna tudi ureditev pomirjevalnega postopka in pa na novo urejen postopek pred Evropsko komisijo, se pravi določitev organov in rokov glede sporočanja podatkov, ki jih zahteva Evropska komisija. Te določbe, o katerih sem ravnokar govoril, se bodo začele izvajatipo članstvu Republike Slovenije v Evropski uniji. Iz vsega povedanega sledi, da poslanci poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije predlagamo oziroma podpiramo predlagane spremembe in dopolnitve tega zakona in menimo, da ga je potrebno čimprej sprejeti. Hvala lepa.
Hvala, kolega Ciril Pucko. Na vrsti je predstavitev poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, gospod Zmago Jelinčič Plemeniti, vendar ga ni v dvorani. Zato dajem besedo dr. Andreju Bajuku, da predstavi stališče Nove Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. V poslanski skupini Nove Slovenije upamo, da bo nov poslovnik državnega zbora le prinesel na začetku kakšno dobro stvar, ki bo v javnem interesu. To je, da bo omogočil, da se s ponovnim začetkom obravnave zakona o reviziji postopkov javnega naročanja le dosežejo temeljni cilji njegovih sprememb, to je uskladitev s cilji direktiv Evropske unije, ki urejajo področje javnih naročil, in zagotovil v celoti spoštovanje ustave Republike Slovenije. Na samem začetku moram poudariti, da je v naši oceni neodgovorno, da vlada hkrati s spremembami zakona o reviziji postopkov javnih naročil ni tudi pripravila nujnih sprememb temeljnega zakona, ki lahko daje podlage za zakonito in gospodarno ter učinkovito izvajanje javnih naročil. To je zakon o javnih naročilih 1. Državni zbor jo je namreč s svojimi sklepi na 9. seji 25. oktobra 2001 zadolžil, da pripravi spremembe in dopolnitve obeh zakonov. Strokovna javnost in predvsem udeleženci v javnih naročilih, tako ponudniki kot naročniki, so na svojih posvetih namreč takoj po začetku veljavnosti zakona o javnih naročilih 1, ugotovili, da njegove določbe niso dovolj jasne, da so nekatere celo neizvedljive in da tudi ne sledijo ciljem evropskih direktiv. Od tedaj je minilo skoraj leto in udeleženci posvetov oziroma udeleženci v javnih naročilih, ki si želijo transparentnosti in enakih možnosti za vse, za zdaj na posvetih lahko izvedo le to, da je ministrstvo za finance imenovalo delovno skupino za pripravo sprememb zakona o javnih naročilih 1, da je ta bila že po enem srečanju proglašena za preveliko, da je zato bila oblikovana ožja skupina. Kaj pa ta dela, pa za zdaj nihče ne ve. Jasno je namreč, da je temeljna podlaga za zakonito in gospodarno izvajanje javnih naročil le jasen in nedvoumen zakon o javnih naročilih, usklajen tako s cilji direktiv Evropske unije kot z našim pravnim redom. V Novi Sloveniji zato terjamo odgovor vlade, da pojasni, kje so razlogi za zavlačevanje sprememb zakona o javnih naročilih 1, da pove, kako je ta zakon vključen v njen delovni načrt in kako bo v njegovo pripravo vključila predstavnike javnosti, ki poznajo probleme izvajanja zakona o javnih naročilih 1 v praksi. V Novi Sloveniji se namreč ne moremo sprijazniti s sedanjo prakso na področju javnih naročil, ki očitno favorizira simpatizerje vladajočih elit in je vir širjenja korupcije. Te pa seveda uradno ni, ker je ne ugotavljamo. Skladno s prejšnjim poslovnikom je komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ kot matično delovno telo že opravila eno obravnavo. V njej so poslanci, ki pripadajo poziciji, nekritično podpirali vladne rešitve, opozicija pa je prisluhnila vsem stranem, zlasti opozorilom neodvisne stroke. Zahtevala je tudi javno predstavitevmnenj. Udeležba institucij je bila zelo zadovoljiva glede prisotnosti, manj glede dejanske javne predstavitve mnenj. Kljub temu pa zapis te razprave oziroma magnetogram jasno kaže, kaj so problemi področja javnega naročanja na Slovenskem. Zato bom v nadaljevanju skušal predstaviti predvsem problemska ali neusklajena področja, ki so bila izpostavljena na podlagi vprašanj na javni predstavitvi mnenj. Zakon o reviziji postopkov javnega naročanja ne uresničuje dosledno direktiv Evropske unije in po mnenju uglednih pravnih strokovnjakov tudi ni v celoti skladen z našim pravnim redom ali ustavo Republike Slovenije. Zakon o reviziji postopka javnih naročil ni usklajen z 8. in 9. točko 2. člena direktive 92.13 EGS, ki določa in tu citiram: "Države članice morajozagotoviti učinkovito izvajanje odločitev organov, pristojnih za postopke preverjanja javnih naročil. Preverjanje lahko opravljajo bodisi posebni organi za preverjanje ali organi sodnega značaja. Če organi, pristojni za preverjanje postopka javnega naročanja, niso sodnega značaja, je treba zagotoviti, da je vsako domnevno nezakonito ukrepanje ali vsaka domnevna napaka pri izvajanju pooblastil tega organa lahko predmet sodnega preverjanja ali preverjanja drugega organa, ki je sodni zbor po 177. členu rimskega sporazuma in ki je neodvisen tako od naročnika kot tudi od organa, pristojnega za preverjanja. Člani tega neodvisnega organa, ki je sodnega značaja, se imenujejo pod enakimi pogoji, kot veljajo za člane sodne oblasti, glede tega, kdo jih imenuje in glede trajanja mandata in odpoklica. Naša država se je odločila, da postopke preverjanja javnega naročanja poveri posebnemu organu, in to je državni revizijski komisiji. Ker državna revizijska komisija ni organ sodnega značaja, iz določil direktiv nedvoumno izhaja, da morajo biti njene odločitve sodno preverljive. Sodno preverjanje odločitev pa lahko v naši ureditvi opravijo le sodišča, saj naš pravni red ne pozna drugih neodvisnih organov sodnega značaja, tako imenovanih tribunalov. Evropsko pravo pa ne daje odgovora, ali naj bo sodno varstvo odločitev državne revizijske komisije zagotovljeno v upravnem sporu ali v civilnosodnem postopku. In drugič, ali naj vložitev zahteve za sodno varstvo odloži sklenitev pogodbe po izboru na razpisu javnega naročila. To jevprašanje suspenzivnega učinka zahteve za sodno varstvo; kar pa seveda pomeni, da mora vsaka država poiskati rešitve za to v lastnem pravnem redu. Pri izpopolnjevanju ciljev direktiv Evropske unije gre torej za vprašanje, kako zagotoviti sodno varstvo nadodločitvami državne revizijske komisije. Sedanji zakon namreč izrecno izključuje sodno varstvo zoper odločbo državne revizijske komisije, po njem ni rednega niti izrednega pravnega sredstva za odločbo državne revizijske komisije. Po drugi strani 23. člen zakona o reviziji postopka o javnih naročilih le napotuje vlagatelja zahtevka za revizijo, ki nasprotuje rešitvi državne revizijske komisije, da s tožbo pred sodiščem uveljavlja povrnitev škode od javnega naročnika. To pa pomeni, da mora v tem odškodninskem pravdnem sporu vlagatelj zahtevka najprej dokazati, da je državna revizijska komisija odločala nepravilno in na tej podlagi terjati odškodnino. Pri tem pa sodišče ne more razveljaviti ali nadomestiti odločitve državne revizijske komisije. Da to niso vprašanja mačje solze, bi pa rad samo dodal, da smo pred kratkim brali v medijih, da je sodišče že odločilo v nekem takšnem odškodninskem zahtevku, in sicer nekega velikega javnega naročila, in to je odločba, povezana s telefonijo, 45 milijard slovenskih tolarjev temu, ki se je pritožil. 45 milijard. Škoda, da ni ministra za javne finance tukaj, da bi ga vprašal, od kod bo to jemal. Torej, to niso samo neke akademske diskusije: imajo svoje posledice in teh posledicah se moramo zavedati tudi, če bomo samo bralimagnetogram in nihče ne posluša, kaj govorim. Predstavniki državne revizijske komisije zavračajo sodno varstvo svojih odločb s potrebo po uresničevanju načela hitrosti revizijskega postopka. Prav gotovo to načelo, hitrosti namreč, mora dokončno ureditev dosledno in pa predvsem učinkovito spoštovati. Poudariti je treba, da tudi 1. člen direktiva Sveta, 927237 EGS, določa, da morajo države članice sprejeti ukrepe, da se lahko odločitve naročnikov učinkovito in zlasti kar se da hitro preverijo, toda skladno s pogoji, ki jih v nadaljevanju določa taista direktiva. Eden takih pogojev pa je, da mora država zagotoviti sodno preverjanje odločitev organa preverjanja, to je v našem primeru državna revizijska komisija. Udeleženec javne predstavitve mnenj, dr. Rajko Pirnat, je pa menil, da danes Slovenija ne zagotavlja pravnega varstva odločitev državne revizijske komisije. Poudaril je, da z možnostjo tožbe na odškodnino še ni zagotovljeno sodno varstvo, ter opozoril, da gre za dve popolnoma različni ustavni pravici: eno je pravica do sodnega varstva zoper odločbe državnih organov, drugo pa je pravica do odškodnine. Zato sta ti dve pravici zapisani v dveh ločenih členih, 23. in 26. členu Ustave Republike Slovenije in neodvisno obravnavani. Možnost tožbe na odškodnino, ki je zagotovljena državljanom z ustavo v vsakem primeru nezakonitega ali protipravnega delovanja države oziroma drugih oseb javnega prava, ni mogoče enačiti s preprečitvijo nezakonitega dejanja oziroma njegovo odpravo, kar bi omogočila pritožba na odločitev državne revizijske komisije. Torej, odgovor na vprašanje, kako naj bo zagotovljeno sodno varstvo odločb državne revizijske komisije pa je neposredno povezan z vprašanjem, po kakšnem postopku odloča sama državna revizijska komisija kot organ preverjanja. Ker direktive Evropske unije ne določajo postopka, po katerem naj odloča sama državna revizijska komisija kot organ preverjanja ali "review body", mora vsaka država tudi ta postopek predpisati skladno z lastno pravno ureditvijo. Gre za to, da je odgovorna vprašanje, kako naj bo urejeno sodno varstvo, povezan s celotnim konceptom preverjanja postopka javnega naročanja, ki ga izvaja državna revizijska komisija. Gre za vprašanje, ali naj državna revizijska komisija kot državni organ odloča po upravnem alipravdnem postopku, po katerem sicer odločajo sodišča. Državna revizijska komisija po sedanji ureditvi odloča po postopku, ki je predpisan v veljavnem zakonu o reviziji postopka javnih naročil, ki napotuje na subsidiarno uporabo pravdnega postopka. Sicer pa ima državna revizijska komisija podrobne postopke določene v poslovniku državne revizijske komisije, h kateremu je dal soglasje ta državni zbor. Vlada zagovarja pravdni postopek, izhajajoč iz tega, da je državna revizijska komisija dolžna varovati interese ponudnikov pred kršitvami, ki jih lahko storijo naročniki v izvedbi postopkov javnih naročil s stališča običajnega civilnopravnega razmerja, v katerem se država oziroma osebe javnega prava pojavljajo kot kupci blaga ali storitev. Vlada poudarja, da državna revizijska komisija ni dolžna varovati javnega interesa. Preverjanje zakonitosti javnega naročanja z vidika javnega interesa naj bo po mnenju ministrstva za finance naloga drugih inšpekcijskih organov. Državna revizijska komisija v svojih tezah za spremembe zakona je pa terjala nasprotno, tudi v sedanjem oziroma pravdnem postopku, prav jasnejšo opredelitev pristojnosti: da bi smela v postopku preverjanja izvajanja javnih naročil, naročnikom naložiti tudi odpravo drugih nezakonitosti in nepravilnosti,ki pomenijo kršitev načel javnega naročanja in s tem bi tudi varovala osnovni javni interes. Vlada za dopolnitev pristojnosti državne revizijske komisije nasprotno ne vidi nobene potrebe, saj meni, da kljub temu gre za pravdni postopek. Državna revizijska komisija že zdaj lahko ugotavlja kršitev temeljnih načel naročanja, ne glede na to, če to v zahtevku za revizijo ni navedeno. Splošno pravno načelo naj bi bilo drugačno: da se v pravdnem postopku odloča o dispozitivu ali tistem, kar je stvar pravde in ne o drugih stvareh. Sama državna revizijska komisija načelno zagovarja, da odločba po pravdnem postopku, izhajajoč iz tega, da javno naročilo ni upravni akt, temveč akt poslovanja. Toda kljub temu meni, da bi v postopkih, začetih na pobudo ponudnikov javnih naročil, morala skrbeti tudi za odpravo tistih nezakonitosti, na kateri le-ti ne morejo opozoriti bodisi objektivno ali subjektivno. Dr. Rajko Pirnat poudarja, da je naročilo blaga le storitev države oziroma drugih oseb javnega prava res akt poslovanja, ni pa akt poslovanja odločba državne revizijske komisije. Odločba državne revizijske komisije je oblastno poseganje v sicer civilnopravno razmerje med naročnikom in dolžnikom. To je akt oblasti oziroma državnega organa, zoper tak organ pa bi bilo potrebno skladno z našo ustavno ureditvijo zagotoviti sodno varstvo v upravnem sporu. Dr. Pirnat poudarja, da tudi v primeru ohranitve kompromisa, da državna revizijska komisija deluje po pravdnem postopku, mora kot državni organ imeti dolžnost, da pazi na zakonitost postopka tudi po uradni dolžnosti in je to treba v zakonu o državni revizijski komisiji natančneje predpisati. To slednje zahteva, kot smo že omenili, tudi sama državna revizijska komisija. Naj dodam, da so, vsi pravni strokovnjaki enotni, da državna revizijska komisija ne more začenjati revizij postopkov javnega naročanja na lastno pobudo, to se pravi [[...]] [[latinsko]] . Računsko sodišče je v javni predstavitvi mnenj soglašalo s stališčem, da mora državna revizijska komisija imeti zakonsko dolžnost, da bo v okviru postopka, ki je bil naveden na zahtevo, pazi tudi na zakonitost po uradni dolžnosti. Tudi predstavniki širše javnosti so opozorili, da je v civilnopravnem razmerju, kjer je enaka stranka uporabnik javnih sredstev, nujno skrbeti tudi za javni interes. Javni interes lahko ščitijo tudi drugi organi, ne more pa ga zanemarjati državna revizijska komisija. Zakonodajno-pravna služba državnega zbora je pri pripravi sedaj veljavnega zakona zagovarjala uporabo upravnega postopka. O tem imamo dokaze v arhivih. Ob spremembah zakona tega vprašanja pa sploh ne obravnava! Nasprotno pa ima vlada do vprašanja varovanja javnega interesa v okviru pristojnosti državne revizijske komisije drugačno stališče za primere, ko bodo po vključitvi v Evropsko unijo kot ponudniki v javnih naročilih sodelovale osebe iz drugih držav članic Evropske unije. Ker je za te primere jasno, da bo kršitve preverjala Evropska komisija, in je iz sedanje prakse tudi znano, da so za kršitve, ki jih storijo posamezni naročniki držav članic EU, odgovorne neposredno države, to se pravi državni proračuni, vlada predlaga, da se s spremembami zakona vladnemu uradu za javna naročila omogoči vlaganje zahtevkov za revizijo postopkov javnega naročanja. Podelitev aktivne legitimacije uradu za javna naročila pa nasprotno, z vidika sedanje sistemske ureditve, za sporno šteje naša zakonodajno-pravna služba, to se pravi služba državnega zbora. V opoziciji menimo, da je aktivno legitimacijo zavarovanje javnega interesa vsekakor treba podeliti še enemu ali pa dvema državnima organoma, bodisi uradu za varstvo konkurence ali pa državnemu pravobranilstvu. Soglašamo pa s stališčem, da je za nove naloge urada za javna naročila v zvezi s postopki javnega naročanja potrebna tudi predhodna sprememba zakona o javnih naročilih, 129. člen, kot to ugotavlja zakonodajno pravna služba. V dosedanjem zakonodajnem postopku kljub obravnavi predlogov tega zakona pa na komisiji za nadzor proračuna in drugih javnih financ in kljub predstavitvi mnenj nismo bili sposobni oblikovati jasnih stališč do dveh nadvse pomembnih vprašanj. To je: ali naj državna revizijska komisija pri revidiranju postopkov javnega naročanja ščiti le interese ponudnikov javnih naročil ali tudi javni interes? Ali bo Slovenija zagotovila sodno varstvo zoper odločitev državne revizijske komisije, kot to zahtevajo direktive Evropske unije? V opoziciji menimo, da je sodno varstvo odločitev oziroma odločb državne revizijske komisije mogoče zagotoviti v upravnem sporu in hkrati ohraniti hitro odločanje s specializacijo dela upravnega sodišča. In ker vidim, da se mi čas izteka, bi rad samo zaključek, če mi dovolite, gospod podpredsednik [[...]]
Gospod dr. Bajuk! V okviru [[...]]
[[...]]Državnemu zboru predlagamo, da predlog zakona v prvi obravnavi zavrne iz naslednjih razlogov. Ali vas lahko prosim [[...]]
Dr. Bajuk! V okviru poslanske skupine imate še čas.
Imam še čas?
Ja. Nadaljujte z razpravo.
Prav. No prav, hvala lepa. Potem pa grem nazaj. Ker tukaj je bila ena zelena luč, pa nisem razumel, kaj to pomeni. Hvala. Potem pa gremo še na drugo področje in to je – saj vem, da govorim za magnetogram, nekoč se bo pa kdo zanimal, kaj smo počeli v tem državnem zboru, hvala - neodvisnost državne revizijske komisije. V okviru obravnave ustavnopravnega položaja državne revizijske komisije zaslužijo posebno pozornost tudi spremembe, ki so vključene v tem predlogu zakona, ki posegajo v njeno neodvisnost. Državna revizijska komisija mora biti od naročnikov in ponudnikov neodvisen organ. Neodvisnost ji je formalno doslej zagotovljena s tem, da njene člane imenuje državni zbor, da lahko samostojno predlaga svoj proračun oziroma finančninačrt in zaključni račun v sprejem državnemu zboru in da njemu tudi poroča o svojem delu. V predlaganih spremembah se opredeljuje institut predčasne razrešitve članov državne revizijske komisije, s čimer naj bi zagotovili njihovo enako neodvisnost, kot to velja za sodnike. V ta namen predlog vlade "odkazujena uporabo zakona o sodniški službi", ki ga pa dejansko ni mogoče uporabiti, saj ima v navedenem postopku pomembne pristojnosti in dolžnosti tudi sodni svet. Na neizvedljivost take rešitve opozarja tudi zakonodajno-pravna služba državnega zbora. Menimo, da za predlagane rešitve ni nikakršnih razlogov tudi v direktivah Evropske unije, saj te podrobneje ne opredeljujejo dejavnikov neodvisnosti, ki naj jih izpolnjuje tak organ oziroma organi. Direktive le določajo pogoje neodvisnosti sodnemu zboru, tako imenovanemu tribunalu, kadar ta namesto sodišča zagotavlja sodno varstvo odločitev tega organa. V opoziciji torej predlagamo, da se za predčasno razrešitev članov državnega revizijske komisije pooblasti državni zbor, po postopku in iz razlogov, ki jih mora določati ta zakon. Kakršnokoli sodelovanje vlade Republike Slovenije v postopku predčasne razrešitve članov državne revizijske komisije pomeni po naši oceni le ogrožanje njene neodvisnosti in ne obratno, kot vlada trdi. Tretje področje je pa vloga računskega sodišča v postopkih javnega naročanja. V javni predstavitvi mnenj o vlogi računskega sodišča je predsednik računskega sodišča dr. Antončič oblikoval stališče, ki je skladno z zakonom o računskem sodišču oziroma skladno razumevanju vloge naše vrhovne revizijske institucije. Ker je oddaja javnega naročila akt poslovanja, računsko sodišče pa revidira poslovanje uporabnikov javnih sredstev oziroma oseb javnega prava, je pristojno revidirati tudi vsako javno naročilo, to je, revidirati zakonitost, gospodarnost kot tudi učinkovitost javnih naročil. V razpravi s temi stališči ni bilo skladno mnenje predstavnice vlade oziroma ministrstva za finance, ki je menila, da je računsko sodišče pristojno revidirati le gospodarnost in ne tudi zakonitosti oziroma celo poudarila, da je računsko sodišče pristojno le revidirati gospodarnost javnih naročil. V opoziciji menimo, da predstavnica vlade nima za tako mnenje nobene pravne podlage, ne v našem pravnem redu, niti vdirektivah Evropske unije, niti v mednarodnih standardih za državno revizijo. Njeno mnenje, da računsko sodišče ni pristojno revidirati zakonitosti, pa je še toliko bolj presenetljivo ob upoštevanju njenega mnenja, da državna revizijska komisija ni dolžnav svojih postopkih ščititi javnega interesa. Ali naj javni interes v javnih naročilih ščiti le sama izvršilna veja oblasti? Vloga računskega sodišča sicer ni predmet zakona o reviziji postopka javnih naročil, kljub temu pa ob tej priložnosti v opoziciji menimo, da bi računsko sodišče moralo revidiranju javnega naročanja posvetiti več pozornosti, ne le v okviru revizije pravilnosti poslovanja, temveč ob posebnih revizijah, kjer bo dan večji poudarek postopku revidiranja notranjega kontroliranja in notranjega revidiranja ter s tem doseženo tudi preventivno ali sprotno preprečevanje nezakonitih in negospodarnih javnih naročil. Kot četrto poglavje bi pa rad omenil tudi, da drugi predlogi državne revizijske komisije, ki jih je ta na pobudo državnega zbora zapisala v obliki tez, je vlada delno ali v celoti upoštevala, kljub vsemu bi pa o njih bilo treba soočiti še različna mnenja. Državnemu zboru na podlagi vsega tega predlagamo, da predlog zakona v prvi obravnavi zavrne iz naslednjih razlogov: prvič, vlada ni v celoti sledila ciljem direktiv Evropske unije, ki danes ureja področje javnih naročil, ter ga uskladila s pravnim redom oziroma ustavo Republike Slovenije. Vlada ni v tem predlogu zakona nedvoumno opredelila pristojnost države revizijske komisije in zagotovila, da bi ta v postopkih revizije javnega naročanja, začetih na zahtevo ponudnikov, bila dolžna po uradni dolžnosti v celoti ščititi javni interes in odpravljati tudi tiste nezakonitosti in nepravilnosti, ki niso predmet zahtevka ponudnikov. Tretjič, vlada ni v tem predlogu zagotovila sodnega varstva odločitev državne revizijske komisije tako, kot to zahteva 2. člen direktive Evropske unije in ustava Republike Slovenije. Četrtič, vlada ni določila pravil in postopka predčasne razrešitve članov državne revizijske komisije tako, da bi državna revizijska komisija bila popolnoma neodvisna od izvršilne veje oblasti. In petič, vlada ni v tem predlogu vključila vseh utemeljenih predlogov sprememb, ki jih je v svojih tezah za spremembe tega zakona predlagala državna revizijska komisija na pobudo tega državnega zbora. Zato predlagamo, da ta predlog zavrnemo in naročimo naši vladi, da predloži ne samo tak zakon, ki bo spoštoval vse te cilje, ampak tudi spremembo zakona o javnih naročilih, kot smo jim to že naložili v našem sklepu 25. oktobra leta 2001. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala dr. Bajuk. To so bila stališča poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Besedo dajem Jožefu Jerovšku iz socialdemokratske stranke.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, spoštovani poslanke in poslanci. Imamo pred sabo zakonsko materijo, ki je izredno pomembna, v zvezi s katero je državni zbor v jeseni 2001 sprejel tudi določene sklepe, vendar skozi to zakonsko materijo ugotavljamo, da se vlada ni držala priporočil državnega zbora, saj bi morala hkrati pripraviti tudi spremembe in dopolnitve zakona o javnih naročilih. Sprašujem se, kako je mogoče v enem kontekstu realno oceniti intenco tega zakona. Namreč, v obrazložitvi tega zakona so napisane nekatere izredno pozitivno zveneče intence tega zakona, vendar moram izraziti skepso, ali je to edino vodilo vlade. Namreč, seveda je jasno, da je postopkovna vprašanja treba rešiti in da je treba rešiti pravno varstvo ponudnikov, izboljšati pravno varstvo ponudnikov. Citiral bom stavek iz ocene stanja, ki se mi zdi koristen. "Neustrezno pravno varstvo gotovo pomeni nevarnost nedopustnih ravnanj udeležencev v postopku oddaje javnega naročila in predstavlja visoko stopnjo tveganja korektivnih dejanj ter umik ponudnikov z relevantnega trga, zato je temeljni cilj sprememb in dopolnitev spremeniti zakon o reviziji postopkov javnega naročanja v tistih delih, ki so se izkazali kot zaviralec uveljavljanja učinkovitega pravnega varstva." Kot sem rekel, to je pozitivna intenca tega zakona. Vendar, kot pravim, ali je to res osnovno vodilo. Ali pa ni priprava tega zakona in določbe tega zakona tudi v nekem smislu poskus zamegljevanja situacije in morda celo poslabšanja situacija? Imam občutek, moj osebni občutek je, da trenutna državna revizijska komisija ima nek pozitiven naboj, neko pozitivno intenco in v tem kontekstu se mi zdi - rešitev v 4. členu, kako je mogoče, da vlada pred iztekom mandata, na predlog vlade, predčasno razrešipač predsednika komisije in komisijo, lahko tudi nevaren. Namreč, mislim, da bi morala biti ta državna revizijska komisija za izvajanje svojih nalog odgovorna le državnemu zboru. Tu pa vlada dobiva prevelike možnosti in seveda lahko izredno pozitivno ali pa, recimo, pozitivno delujočo revizijsko komisijo tudi likvidira. In vemo, da so tudi takšni poskusi bili vedno prisotni in so vedno pri revizijskih komisijah, pri nadzornih komisijah in tako naprej. Posebno to, kako jamči ta zakon, da se bodo koruptivni nameni pri ponudnikih in pravzaprav pri naročnikih tudi zmanjšali na kolikor je mogoče nizko stopnjo. Namreč, smo v fazi, v času, ko smo soočeni vsakodnevno s poročili o slabih namenih naročnikov, včasih, in tudi ponudnikov, ki se z naročniki, včasih, z roko v roki, dogovorijo, so nekateri predistinirani, nekateri so posvečeni za to, da so izbrani na javnih razpisih za javna naročila. Glejte, imamo primer, kolikor sem zasledil v javnosti, podjetje Merit, to se pravi, te plenice, kjer gredo ogromne vsote. Po mojem, ko vidim ta slučaj, ko vidim, da so nekateri že vnaprej favorizirani in kljub temu da je v javnem mnenju jasno izražen na nek način dvom o poštenosti postopka, ko tudi revizijska komisija to ugotovi, revizijska komisija nima možnosti, da bi nekega ponudnika, ki leta in leta parazitira na državnem proračunu, pri nekem državnem organu, izločila iz postopka. Če se ugotovi, da je neko podjetje vsako leto vsaj za 100 milijonov višjo ponudbo dajalo in izžemalo državni proračun, seveda v koordinaciji znekom, takega bi bilo po mojem treba izločiti. Potem me zanima oziroma se mi zdi, da bi morali na nek način razčistiti možnost oziroma slišal sem govorice, da lahko nekateri posvečeni dobijo fiktivno potrdilo na finančnem ministrstvu, da so vplačali takso, ki jo je treba plačati ob vložitvi zahtevka za revizijo. Tu je velika nevarnost, da so nekateri ponudniki v neenakopravnem položaju, zato mislim, da bi to takso, ki je varščina, ki je nujna, bilo treba nakazati na poseben račun pri revizijski komisiji;da bi se komisija sama lahko prepričala, ali je bilo to nakazano, ne pa na račun neke fotokopije. Tako da to so resne dileme, ki so pri tem zakonu prisotne. Strinjam se s tem, da v tej fazi vlada ni opravila svoje naloge, da ni dovolj transparentnega zakona napisala in da ga v tej fazi ni mogoče podpreti. Hvala lepa.
Hvala vam, gospod Jerovšek. Zdaj bi bil na vrsti kolega Zmago Jelinčič, ki pa ga ni v dvorani. Zato dajem besedo mag. Janezu Drobniču, Nova Slovenija. Prosim
Hvala lepa za besedo. Dotaknil bi se treh ključnih stvari, ki se nanašajo na ta zakon in pomenijo šibkost pravne materije predlagatelja. Prvi je princip preverjanja javnih naročil. Zagotoviti je treba namreč sistem ustreznega preverjanja, in za to morajo biti tudi organi, ki naj bi imeli sodni značaj; po eni strani in po drugi strani: če ta sodni značaj z nekim telesom ni zagotovljen, mora biti potem zagotovljen sodni značaj tega organa v naslednji fazi. Torej, zakon predvideva državno revizijsko komisijo, ki opravlja to preverjanje, vendar ni potem jasno iz samega zakona, kaj sledi v naslednjem postopku oziroma v naslednji fazi - pritožbeni, kdo preverja zakonitost v postopku, torej, ali gre za upravni postopek ali gre za civilnopravni postopek. Ta zakon tega ne razrešuje in bo stvari zapletel. Morda je pa celo namen predlagatelja, da bi se stvari zapletle, in zato, da bi vsi postopki, ki so problematični - in vemo, s katere strani so vodeni -, da bi se tudi tako zapeljali in bi prišlo do občutka nemoči pri ljudeh, ki hočejo zagotoviti tej državi pravni sistem. Naslednja točka je odprava nezakonitosti in nepravilnosti. Državni revizijski komisiji se teh možnosti ne daje, nikakršnih. Imamo vzporedno, recimo, tudi inšpektorske instance v primeru kršenja izvajalcev na trgu, ne govorim zdaj o javnem naročanju, ker imajo tudi določena pooblastila za odpravo nepravilnosti in jih ni treba zagotavljati s sodno odločbo, ampak se lahko izdajo z izrekom ali sklepom inšpektorja. Podobno bi morala imeti tudi državna revizijska komisija možnost nalaganja, da se odpravijo nezakonitosti, odnosno nepravilnosti v času javnega naročanja. Pač, zakon odkazuje potem samo na civilno tožbo, v kateri si bodo zagotovili oškodovanci svoje pravice, ki so jim bile domnevno ali pa tudi zagotovo kršene. Obstaja še vedno dilema, koga se ščiti v tem postopku: ali zgolj interesente oziroma vlagatelje oziroma ponudnike ali se mora zagotoviti tudi javni interes. Ravno prej je kolega Jerovšek omenil primer Merita, kjer se lahko posamezni ponudniki ne bodo potegovali za zagotovitev pravičnosti in ustreznih pravic, svojih pravic, ne bo pa zagotovljena instanca, da bi se zagotovil javni interes v tem primeru. Naslednje, kar bi še omenil, je značaj državne revizijske komisije, njena razrešitev, kako naj bi to potekalo, zato da ne bi bilo pristransko, kajti komisija mora delovati nepristransko. V tem zakonu to ni ustrezno urejeno. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Sedaj bi bil na vrsti mag. Andrej Vizjak, ki ga prav tako ne vidim v dvorani, nato kolega Sašo Peče, ga prav tako ne vidim v dvorani. Zato dajem besedo naslednjemu prijavljenemu razpravljavcu, Alojzu Soku, Nova Slovenija. Prosim, imate besedo.
Hvala lepa. Ker je veliko tega bilo že povedanega, bi čisto na kratko želel povedati, da ko sem zakon prebral, bi lahko rekel, da se osebno zadovoljujem s tem, kar je v zakonu zapisano. Vendar, postavlja pa se vprašanje, kako se potem zadeve v skladu z zakonom odvijajo v praksi. In to se mi zdi veliko bolj pomembno, kot pa tisto, kar je zapisano v samem zakonu. Nedvomno je, da bi tako pomemben zakon, kot je ta, moral biti jasen in pa nedvoumen. Zato sem prepričan, da besedne zveze, kot so »lahko, praviloma, dopustno je« in tako naprej, ne sodijo v tako pomemben zakon. Predlagatelju zakona bi predlagal, da vse te pojme iz zakona izčrta, kajti besede »praviloma, lahko, dopustno je« seveda dajejo vedno možnost, bi rekel, različnega pravnega tolmačenja. In to se nam v teh postopkih največkrat tudi dogaja, da različni pravniki različno tolmačijo. Seveda, zakon naj bi deloval kot takšen protikoruptivno. In če hoče zakon tako tudi delovati, potem pora biti jasno napisan. In še to bi k temu dodal, da država, ki hoče biti pravična do vseh svojih državljanov - in seveda v imenu države ta parlament oziroma ta državni zbor - mora stremeti za tem, da sprejema jasne in pa nedvoumne zakone. Kajti, če delamo drugače, potem ustvarjamo dejansko državo, ki do svojih državljanov ne želi biti pravična. Glejte, v tem zakonu so povzeti nekateri pojmi iz zakona o splošnem upravnem postopku. Tu so navedena načela, ne vem, zakonitosti, hitrosti, dostopnosti in učinkovitosti, lahko bi seveda k temu dodali tudi še načelo ekonomičnosti in še katero od teh načel, iz zakona o upravnem postopku, da bi tudi na tem področju sledili tem rešitvam, ki so že v praksi tudi uveljavljena. Seveda pa še enkrat povem, da pa se potem kljub tem načelom in pa tako zapisanemu zakonu v praksi dogaja, da vsa ta načela ne prihajajo do svojega izraza. Sam poznam primere, ko se ljudje po nekaj let, tudi preko sodišča, morajo zaradi tega, ker je bila v postopku javnega naročila storjena napaka recimo MOL organa ali nekaj podobnega - priboriti in priti do svoje pravice in se potem sprašujem, kakšna pa je pravica stranke v postopku, če po, ne vem, štirih, petih ali celo več letih na sodišču dokaže, da je imela prav. Takšna stranka v postopku zagotovo ni v enakopravnem položaju z drugimi strankami. In zakon bi moral takšne in podobne primere urediti na takšen način, da se to ne bi dogajalo. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo dajem še predstavniku vlade. Imate pet minut še, prosim.
Hvala, gospod podpredsednik za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, dovolite še zadnjih pet minut, v katerih bi želel strniti eno uro razprav.
Jaz vas, prosim, če lahko vstanete, ker je taka navada v našem državnem zboru. Ostanite v klopi, ampak stoje. Hvala lepa.
Če nekako skušam povzeti pripombe, predloge, sugestije in mnenja, mogoče za uvod samo to, kot sem že uvodoma na začetku rekel, sta tako zakon o javnih naročilih kot zakon o reviziji postopkov javnega naročanja povezana med seboj. Zakon o reviziji ščiti ravnanja, ki so bila storjena skozi uporabo zakona o javnih naročilih. Ampak dejstvo je, da gre za dva ločena zakona. Ko gledamo tudi pravno ureditev v Evropski uniji, urejajo, če rečemo, postopkovni ali pa, če rečemo, temeljni zakon, posamezne direktive inpa seveda pravno varstvo tudi posamezne direktive. Tako to sprejemanje ali pogojevanje sprejemanja v hkratnem časovnem obdobju nima pravne podlage tudi skozi sorodna ali pa primerljivo ali pa primerjalno zadevo skozi urejenost na evropskem področju, se pravi skozi direktive. Kar se tiče omenjenega certificiranja, certificiranje oziroma tako imenovana atestacija je samo eden od postopkov, ki je predviden ustrezno v zdajšnjem zakonu in ki bo začel veljati šele po uveljavitvi oziroma vstopu Slovenije v Evropsko unijo. Gre pravzaprav za možnost naročnikov samo na tako imenovanem "utility sektorju", vodnem, energetskem, komunalnem, da seveda dajo pregledati svoje postopke, ne velja pa to seveda za vse ostale postopke, kot tako tudi izhaja iz namena in besedila direktiv. Mogoče glede same takse. Tudi sami zavedamo, da je pravzaprav stvar, bom rekel, diskusije, stvar debate o tem, kakšna taksa, kakšna višina takse. Že leta 1999 je bil predlog o 1% od vrednosti javnega naročila, vendar je bil takrat očitek tudi parlamenta, da se s tako takso omejuje dostopnost do ustreznega pravnega varstva, ker primer 4 milijard, recimo, vrednega posla, recimo pri gradnji cest, znaša ena taksa 20 milijonov tolarjev, kar pomeni, da neki manjši ponudniki ne morejo sodelovati. Skratka, tu je seveda možnost diskusije neizmerna. Glede leta trajajoče dileme o pravnem postopku, bi samo to rekel, postopek javnega naročanja in pa seveda pravno varstvo v tem postopku je "sui generis" postopek, ni ne upravni ne pravdni, pač pa je urejen z zakonom o reviziji postopkov javnega naročanja. In pravzaprav, ko govorimo o upravnem ali pa pravdnem postopku, govorimo o tako imenovanem subsidiarnem postopku - samo v primeru, ko ta zakon, katerega spremembe so predmet današnje debate, ne ureja drugače. Ampak ne morem pa govoriti, da gre v tem postopku za upravni ali pa pravdni postopek. Kar se tiče varstva javnega interesa, je treba reči, da revizijska komisija težko, če tako rečem, dobi aktivno legitimacijo, se pravi, v tem smislu, da bi "ex ofo" uvajala postopke, ker namen pravnega varstva je pravzaprav v prvi vrsti zaščititi ponudnike. Vsekakor pa imamo, kar je bilo prej rečeno, tudi pristojne institucije, ki ščitijo javni interes skozi pregled porabe javnega denarja. V tem primeru je to torej računsko sodišče, ki lahko v primeru, če meni, da je kršen javni interes v smislu negospodarnosti, lahko ustrezno ukrepa. Za to ima seveda vsa ustrezna pooblastila. Mogoče še glede tega pravnega varstva po odločitvi državne revizijske komisije. Zadnji govornik tukaj je rekel, kakšna je pravica stranke, če potem sodišče odloča o njeni pravici pet in več let. In to pravzaprav je tudi bilo vodilo tem spremembam tukaj, pravzaprav zoper odločitev revizijske komisije je možno pravno varstvo v smislu odškodnine. Tudi če bi dopustili, ali če se seveda parlament odloči, da da možnost pritožbe tudi v nadaljevanju na redno sodišče ali na vrhovno sodišče, bo nastal ravno ta problem, o katerem smo prej govorili: pet let se bo ugotavljalo, ali je zahtevek utemeljen oziroma ali je stranka upravičena na koncu do satisfakcije, ki se ji reče odškodnina, na koncu, seveda, bo prišla do istega rezultata, kot je sedaj zapisano v predlogu tega zakona. Hvala.
Hvala, gospod Igor Šoltes. S tem so vnaprej prijavljene razprave izčrpane. Nekaj časa nam je še ostalo. V skladu z 71. členom poslovnika bi ta čas še lahko izrabili za razpravo. Prosim za prijave tistih, ki še želijo razpravljati. Dr. Andrej Bajuk. Samo trenutek, da si zapišem, da ne bi storil kakšne napake. Še kdo? [[Nihče.]] Besedo dajem še dr. Andreju Bajuku za razpravo. Na voljo imate pet minut, v skladu s 57. členom.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Mislim, da bo krajše od pet minut. Zelo pazljivo sem poslušal to zadnjo razpravo predstavnika vlade Republike Slovenije. Na žalost ugotavljam, da se jim je zgodilo to, kot bi v angleškem parlamentu rekli "you mistook your mistake", ste svojo lastno napako napačno razumeli. Namreč nihče ni tukaj zahteval ali pa argumentiral, da to nista dva ločena zakona. Seveda sta ločena zakona. A vendar, dva zakona, ki pa urejata nek del aktivnosti, ki je silno pomembna za našo slovensko državo, in kjer smo ugotovili, na podlagi poročil iz leta 2000 državne revizijske komisije in pa ker smo seznanjeni z vso strokovno javnostjo, ki opozarja že več kot leto dni, da zakon o javnih naročilih zahteva temeljit pregled. Vprašanje, ki smo vam ga zastavili gospod, predstavnik vlade, je, ne, ali je to ločen ali ni ločen zakon, ampak kdaj boste uresničili sklep državnega zbora. Državni zbor je sklenil soglasno, 25. oktobra leta 2001, naj vlada predstavi oba zakona. Nesmiselno je, da zdaj popravljamo enega, ki je sicer pomemben, a vendar ga bo treba ponovno popraviti, ko boste enkrat prinesli v obravnavo spremembe zakona o javnih naročilih. Vprašanje je, ali vlada res hoče ali noče, urediti tega področje in sicer v skladu z našim ustavnim redom in pa direktivami Evropske unije. Drugič. Nihče ni predlagal, nihče ni predlagal in sem pazljivo poskušal vse svoje kolege, da bi državna revizijska komisija lahko delovala "eksofisio". Nihče, da bi jaz vedel. Tudi tega nisem slišal. Torej ne vem, zakaj taki ugovori. In tretje je pa vprašanje pravnega varstva. Jaz dobro razumem, da če gremo na področje pravnega varstva v takšni ureditvi ali pa delovanju našega sodstva, kot je sedaj, bomo imeli ravno te težave, na katere opozarja moj poslanski kolega, gospod Alojzij Sok. Ja seveda je potrebno nujno in pa dosledno spoštovati načelo hitrosti. Vendar pa moramo zagotoviti to, kar naša ustava zahteva. In to pa je pravno varstvo. Evropa gor ali dol. Dejstvo je, da naša ustava, kot kot je to jasno razložil dr. Pirnat na naši javni razpravi, razlikuje med pravico do odškodnine in pa pravico sodnega varstva. Zato sta to dva različna člena v naši ustavi. Torej vprašanje pravnega varstva ni rešeno. Tudi če boste danes popoldan izglasovali, kot že vidim, da boste izglasovali, ker imate zadosti glasov, da boste rekli, da je svet kvadratast. No, za en čas bo, potem ko bo pa ta zakon dejansko v Uradnem listu, bo pa nekdo šel na ustavno sodišče, pa ga bomo še enkrat morali spreminjati. Kaj pa to pomeni? Da bomo še naprej obdržali neskladje te zakonodaje na tem področju z našim ustavnim redom in seveda tudi z direktivami Evropske unije. Nadaljeval se bo nered in bomo ponovno videli to, kar smo že v tem državnem zboru, dejstva, s katerimi smo se seznanili. Poročilo zaključnega računa za leto 1998 in 1999, računsko sodišče je poročalo, da vsaj ena petina, ena petina vseh javnih naročil, ki so jih pregledali, krši našo zakonodajo o javnih naročilih. To se dogaja vsak dan. To dobro vemo. Če pa nočemo tega urediti, je pa to naša odgovornost, sicer ne opozicije. Hvala lepa.
Hvala za to razpravo, dr. Andrej Bajuk. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bo zbor glasoval v popoldanskem času v nadaljevanju v okviru skupnih glasovanj. Prekinjam 11. točko dnevnega reda. Sejo bomo nadaljevali z 12. točko dnevnega reda ob 13.35, to je s prvo obravnavo predloga zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike. Za ta čas odrejam odmor. Hvala za sodelovanje.
Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O ZAGOTAVLJANJU POGOJEV ZA OPRAVLJANJE FUNKCIJE PREDSEDNIKA REPUBLIKE. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina 11 poslancev s prvopodpisanim kolegom mag. Andrejem Vizjakom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. Najprej dajem besedo predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim, gospod dr. Matjaž Nahtigal, imate besedo.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci. Pred nami je predlog zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike, ki ga je vlada obravnavala in sprejela 28. marca 2002. Priprava tega zakona je trajala dolgo časa. Že ob sprejemanju zakona o poslancih leta 1992 je bila v prehodne in končne določbe vključena določba 41. člena, po katerem se smiselno uporabljajo določbe o materialnih in drugih pogojih za delo poslancev tudi za delo predsednika republike. Ta določba je predstavljala začasno rešitev do sprejema zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike, ki naj bi dokončno uredil to pomembno področje. Vendar je ta začasnost trajala vse do današnjega dne, ko se pričenja splošna razprava o tem zakonu v državnem zboru. Državni zbor je leta 1999 vladi formalno naložil, naj pripravi zakon o predsedniku republike. Vlada je na podlagi tega sklepa za pripravo sprva zadolžila ministrstvo za notranje zadeve, prejšnja vlada pa je pripravo zakona o predsedniku republike zaupala službi vlade za zakonodajo. Ta služba je zakon ob sodelovanju urada predsednika republike dokončno pripravila in posredovala vladi letos spomladi, ko ga je vlada, kot rečeno, tudi potrdila in posredovala v parlamentarno proceduro. O potrebnosti tega zakona v pravni stroki ni večjih pomislekov. Gre namreč za edino preostalo državno funkcijo, za edinega nosilca državne oblasti, ki pogojev za opravljanje funkcije še nima urejene z zakonom. Zakon o poslancih, zakon o vladi, zakoni o ustavnem sodišču in drugi zakonu opredeljujejo v svojih določbah tudi materialne pogoje za opravljanje teh funkcij. Namen predloga zakona je torej odpraviti neprimernost in pomanjkljivosti obstoječe ureditve. Institucija predsednika republike kot ustavne kategorije zahteva samostojno zakonsko ureditev. Predlog zakona zato predvideva celovito ureditev materialnih in drugih pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike, obveznosti organov, ki te pogoje zagotavljajo, podlago za organizacijo in delovanje urada predsednika republike, obveščanje predsednika republike o zadevah, ki so pomembne za opravljanje njegove funkcije, položaj in pravice zakonca predsednika republike v zvezi z opravljanjem protokolarnih in drugih državnih obveznosti ter pravice predsednika republike po prenehanju te funkcije. Položaj predsednika in pogoji za opravljanje njegove funkcije so tudi v drugih primerljivih državah urejeni na način, ki predsedniku zagotavlja pravicev skladu z digniteto njegove funkcije in to ne le v času trajanja funkcije, ampak tudi po njegovem prenehanju. Ureditev posameznih vprašanj v državah zaradi različnih zgodovinskih in drugih okoliščinah varira, vendar so povsod zagotovljeni takšni pogoji, ki ustrezajo pomenu funkcije predsednika republike. Takšen pristop je po mnenju predlagateljev pravno konsistenten, z vidika demokratičnih načel pa tudi transparenten. Transparentni so tudi stroški. Glede stroškov po opravljanju funkcije, o čemer se je doslej največ razpravljalo, lahko povem naslednje. Nam primerljive države s parlamentarno tradicijo znajo poskrbeti za svoje bivše predsednike; na kakšen način in v kakšnem obsegu, je stvar tradicije in običajev posamezne države, kakor tudi občutka državotvornosti in vrednotenja funkcije. To pa je seveda odločitev, ki je v vaših rokah. Kolikor lahko predlagani zakon finančno ovrednotimo, največji posamezen strošek predstavlja enkraten nakup in vzpostavitev delovanja pisarne bivšega predsednika ter stroški, povezani z varovanjem. Glede stroškov vzpostavitve pisarne bivšega predsednika je možen nakup prostorov kot enkraten strošek, ali najem prostorov ali pa usposobitev primernih prostorov, ki so že v lasti države. Kar se varovanja tiče, bi to v celoti znašalo letno nekaj manj kot 30 milijonov tolarjev, če bi se v celoti izvajalo. Ker pa je obseg varovanja stvar vsakokratne varnostne in strokovne ocene v konkretni situaciji, bodo ti stroški najverjetneje v resnici bistveno nižji. Zato celotni letni stroški bivšega predsednika po vzpostavitvi pisarne po prepričanju predlagatelja ne bodo presegali 60 milijonov letno. To pa je red velikosti manjšega vladnega urada. Splošno znano dejstvo je, da konec leta poteče mandat prvemu predsedniku samostojne Republike Slovenije. Prav tako ni nobena skrivnost, da želimo s tem zakonom omogočiti, da se tudi v prihodnje izkoristi ugled in prestiž vsakokratnega predsednika države, ki bi lahko prispeval k reševanju mednarodnih problemov in ki bi obenem utrjeval ugled Republike Slovenije po svetu. Spoštovane poslanke in poslanci! Kljub specifičnemu obdobju, v katerem se omenjeni zakon sprejema, ne dvomim, da bo v nadaljnji proceduri možno sprejeti zakon, ki bo rezultat ustreznega vrednotenja te funkcije. To pa lahko v sistemu parlamentarne demokracije dokončno odloči le parlament sam. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, gospod dr. Nahtigal. Sedaj bomo slišali sedem stališč poslanskih skupin. Najprej dajem besedo kolegu Potrču, v imenu poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, za njim kolegu Brejcu, v imenu Socialdemokratske stranke Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Predsednik republike je ustavna institucija. Predsednik republike predstavlja Republiko Slovenijo in je vrhovni poveljnik njenih obrambnih sil. Država Slovenija je odgovorna, da zagotavlja predsedniku republike pogoje za opravljanje njegove funkcije. Ti pogoji doslej niso bili sporni niti za predsednika niti za javnost, to je le utrjevalo ugled funkcije predsednika republike. Tudi v tem zakonu določeni pogoji morajo omogočati njegovo delovanje, hkrati pa po obsegu ne smejo biti nesorazmerni potrebam, pa tudi ne predstavam večine državljank in državljanov ter splošni blaginji in možnosti države. Samo to lahko krepi odgovornost, javni ugled in moralno avtoriteto, ki so bistveni za uspešno delovanje predsednika republike. Temeljni kriterij za pravice bivšega predsednika naj bo predvsem pomen funkcije, ki jo je opravljal v korist Slovenije, in možnosti, da lahko svoje izkušnje, ugled, osebna poznanstva in prijateljstva z državniki po svetu v kar največji meri še uporabi za koristi države. Politika in odločitve se namreč ne sprejemajo, predvsem pa ne pripravljajo, samo v formalnih kontaktih. K njim lahko veliko prispevajo tudi osebna poznanstva in v skupnem preteklem delu ustvarjeni odnosi spoštovanja in zaupanja. Nekaj določb o vprašanjih, ki jih ureja predlagani zakon, je doslej urejal zakon o poslancih. Določbe tega zakona o materialnih in drugih pogojih za delo poslancev ter o pravicah poslancev po prenehanju mandata so se primerno uporabljale tudi za predsednika republike. Plačo je določil v zadnjem času zakon o razmerjih plač v javnem sektorju. Organizacijo in delovanje služb pa je doslej določal predsednik sam. Kljub temu da glede tega ni bilo nobenih resnejših praktičnih vprašanj, vlada meni, da institucija predsednika republike kot ustavne kategorije zahteva samostojno zakonsko ureditev, saj se je ureditev materialnih in drugih pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike pokazala kot neprimerna in pomanjkljiva. Citiram mnenje vlade. Konkretneje te trditve vlada, ni argumentirala, kar je slabo, saj ne pokaže, kje konkretno je bila sedanja ureditev pomanjkljiva. Res pa primerljivi pregled v osmih evropskih državah, ki ga je zakonu priložila vlada, pokaže, da večina teh držav mnogo konkretneje in celoviteje ureja to vprašanje. Zato v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov načelno soglašamo, da se ob zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike sprejme poseben zakon. Kar zadeva položaj in pravice predsednika republike v funkciji, tistega, ki bo, je zdaj v funkciji in ki bo kasneje izvoljen, menimo, da uresničevanje zakona ne bi smelo predstavljati resnejših vprašanj. Pravico do rezidence in protokolarnih objektov imajo predsedniki v vseh državah. Vendar je to po našem mnenju eno od vprašanj, glede katerega bi kazalo zakonske določbe zapisati jasneje, da rezidenca ne bo stvar posebnih želja in ugodnosti, temveč objektivnih potreb opravljanja funkcije predsednika države. Vsekakor pa bi, po našem mnenju, v zakon kazalo vgraditi določbe, da se lahko predsednik v celoti ali deloma odpove posamezni pravici, ki mu jo nudi ta zakon, če odpoved pravici ne bi oteževala uresničevanja njegovih predsedniških dolžnosti. Iskreno rečeno, slabo bi bilo določati obseg pravic in dolžnosti, glede katerih bi ob eventualnih razpravah o njih imeli aktualni ali bivši predsedniki povsem drugačna mnenja. Kar zadeva pravice predsednika republike po prenehanju funkcije, je prav poudariti, da je različnost ureditve tega vprašanja v primerljivih državah mnogo večja, kot je glede aktualnega predsednika v funkciji. To otežuje ureditev tega vprašanja v našem zakonu in zahteva še večjo občutljivost. Pravice predsednika republike po prenehanju mandata, po našem mnenju, kolikor bo to le mogoče, ne gre določati z vidika pretekle funkcije in zaslug, še manj z vidika posamezne osebe, temveč predvsem zaradi zagotavljanja nalog, ki jih še lahko opravi v korist države. Iz teh izhodišč bi zato v tem delu zakona poudarili in uredili predvsem dvoje načel. Prvič, pravice bivšega predsednika naj bodo različne, tudi bistveno različne, če se bomo tako dogovorili, za določen čas po prenehanju mandata, recimo največ še en mandat, od preostalega obdobja, do njegove smrti. To je ideja, ki je doslej v zakonu ni, in jo predlagamo v razmislek na novo. Po določenem času namreč posebne pravice glede na nadomestila plače, pisarn, kabineta, varovanja, službenega vozila s šoferjem in podobno niso potrebne. In drugič, v času, ko uživa posebne pravice, se pravi, recimo, še en mandat, je bivši predsednik moralno zavezan, po dogovoru s pristojnimi državnimi organi, v korist Republike Slovenije sodelovati s svojimi mnenji in ocenami pri uresničevanju zunanjepolitičnih ciljev in interesov, pa tudi z dogovorjeno mednarodno aktivnostjo in sodelovanjem. Menimo, da mu nekatere od materialnih ugodnosti lahko gredo le, če hkrati še deluje v korist države. Posebej pa naj poudarim, da bi tudi pri prejšnjem predsedniku zapisali določbo, da se v zakonu predvidenim pravicam in ugodnostim lahko odpove, če odpoved teh pravic ne bi krnila ugleda funkcije predsednika. Naj končam. Dejstvo, da o tem zakonu razpravljamo neposredno pred pričetkom volilne kampanje za volitve predsednika republike, ter številna imena kandidatov za novega predsednika, nam razprave o tem zakonu ne olajšujejo. Niti nam, še manj pa javnosti, ki bo glede določanja posebnih pravic zagotovo občutljiva. Poskušajmo vprašanje in stališča kar se da objektivizirati in pri tem odmisliti, kdo bo v kratkem bivši in kdo novi predsednik. Odločajmo se glede na vlogo in položaj ustavne institucije ter glede na potrebe in interese države. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, koleg Potrč. Zdaj dajem besedo kolegu dr. Brejcu. Za njim bo dobil besedo kolega Bogomir Vnučec v imenu poslanske skupine SMS. Prosim, kolega gospod Brejc.
Spoštovane gospe in gospodje. Zakon o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike po našem mnenju ni primeren za nadaljnjo obravnavo v državnem zboru. Vsi soglašamo v naši poslanski skupini s tem, da to področje v aktualni zakonodaji ni ustrezno urejeno in ga je treba urediti. O tem ni nobenega dvoma. Seveda pa je treba tudi reči, da mora biti zakon napisan tako, da bo veljal za vsakega bodočega bivšega predsednika. Načeloma smo za to, da vsak predsednik države po prenehanju mandata uživa nekatere ugodnosti, vendar naj bodo primerljive z drugimi evropskimi državami in skladne z našimi materialnimi možnostmi. Ko je prej dr. Nahtigal omenjal primerljivost, je le treba reči, da recimo najbogatejša država v Evropi, Švica denimo, bivšim predsednikom ne daje nikakršnih ugodnosti. Tudi naša soseda Avstrija ne in tako naprej. Ampak jaz vendarle mislim, da nekatere ugodnosti pa predsedniki morajo imeti. V naši stranki smo ugotovili, da ta predlog zakona, ki ga imamo danes v postopku, močno odstopa od tega našega stališča in daje vsakokratnemu bivšemu predsedniku in njegovemu partnerju preveč ugodnosti. Dovolite, da sem kar konkreten. Nekaj pripomb na sam tekst zakona in gradivo, ki je bilo priloženo. V 5. poglavju zakona je določen 15% pavšal za zakonskega partnerja predsednika republike. Najbrž je to potrebno, da so neka sredstva v ta namen odobrena, vendar bi predlagali, da predlagatelj prouči skladnost te določbe s siceršnjo prakso in zahtevami računskega sodišča. V 16. členu pa pridemo do zadrege, ko v zadnjem odstavku predlagatelj govori o tem, da, citiram »položaj in pravice zakonca predsednika republike po tem zakonu veljajo tudi za izvenzakonskega partnerja, ki je s predsednikom republike živel najmanj 10 let v izvenzakonski skupnosti«. Ta določba je zaradi več razlogov nerodna, kajti datum poroke se da ugotoviti, začetek izvenzakonske skupnosti je pa bolj ohlapna zadeva. Poleg tega vi, ki govorite o tem, vsi enaki, vsi enakopravni, bi morali razmisliti tudi o tem, ali to velja tudi za istospolne partnerje, ker pač poznamo vaša stališča. Če lahko pogledamo 6. poglavje, 20. člen pravi, da ima bivši predsednik pravico, da se v treh mesecih po prenehanju funkcije predsednika republike vrne na delo, ki ga je opravljal, ali na drugo delo, ki ustreza vrsti in stopnji njegove strokovne izobrazbe. Kaj pa, če to stori po enem letu? Namreč, vsi govorimo o tem, da je prav, da mu pripadajo neke ugodnosti eno leto in najbrž da to ni sporno. Ampak vendarle, določba je tako neprecizna, da bi utegnila povzročiti bivšim predsednikom težave. Zato mislim, da naj predlagatelj to prouči. V 21. členu ima bivši predsednik republike pravico do nadomestila, in sicer v višini razlike med njegovimi osebnimi prejemki in 90-odstotki plače predsednika republike. Če se, denimo, bivši predsednik ne bi zaposlil v, ne vem, Ljubljanski banki, na vrhu ali pa zavarovalnici Triglav ali kakšni podobni zadevi, bi najbrž bila njegova plača precej nižja in je torej jasno, da gre za tendenco, da je 90 odstotkov plače. Se pravi, tudi ko se upokoji, je ta razlika med dejansko pokojnino in 90 odstotki po sedanjih predpisih precejšnja. Tu že delamo razliko, ki je po našem mnenju sporna. Imamo zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju in mislim, da mora zakon veljati za vse. Če pa ne velja za vse, potem je treba v tem zakonu posebej povedati, kako je s predsedniki in bivšimi predsedniki in tako naprej. V 22. členu, ta je verjetno med bolj spornimi, govori predlagatelj o tem, kaj pripada bivšemu predsedniku republike: pisarna, svetovalec, tajnica, varnostnik, kar pomeni tri ali štiri, ker pač eden ne more biti 24 ur v službi, varovanje objekta, pri čemer ni jasno, ali gre za tehnično in fizično, ker sedaj je oboje, mislim, da je to potrebno rešiti za vsakokratnega predsednika. Stalna uporaba vozila in voznika. Tu bomo prišli do zanimive situacije. Če se recimo bivši predsednik zaposli na svojem prejšnjem delovnem mestu in postane recimo spet vrhovni državni tožilec ali pa tožilka recimo, potem ji pripada voznik in varnostnik, vsak dan ko se pelje v službo in nazaj in kamorkoli. To bo pa zanimiva situacija. Mislim, da to ni v redu. Potem dostop do arhiva iz časov, ko je opravljal funkcijo predsednika. Ta določba je v nasprotju z zakonom o arhivskem gradivu in arhivih. Naj predlagatelji to proučijo. Brskanje po arhivih iz preteklih obdobij ni dopustno. Določba sama v zakonu pa se glasi takole. Predsednik, ki mu je prenehala funkcija, ima pravico dostopa do arhiva iz časov, ko je opravljal funkcijo predsednika. To je popolnoma nestrokovni izraz. Vlada ne pozna zakona o arhivih in arhivskem gradivu, ki loči med dokumentarnim in arhivskim gradivom, ampak ne bom vas zdaj s tem utrujal, bi bilo pa prav, da vlada o tem razmisli. Po mojem mnenju je treba to določbo črtati, ker nihče nima pravice, da bi se po preteku mandata vračal na svoje prejšnje delovno mesto in si ogledoval zbirko, ki je nastajala v njegovem času. Tega ni, tega ni. Se pravi, če nihče drug tega ne more, potem naj tudi predsednik države, bivši predsednik države tega ne dela. Potem imamo 23. člen, "o uporabi sredstev odloča predsednik, ki mu je funkcija prenehala", in vse to se naj bi dogajalo v prostorih aktualnega predsednika. Zaradi več razlogov ne bi bilo primerno, da bi bil urad bivšega predsednika ali bivših predsednikov, kot mi mislimo, znotraj objekta, kjer je aktualni predsednik. Mislimo, da je mnogo bolje, da vlada zagotovi v enem od svojih objektov primeren prostor, kjer bi lahko bivši predsedniki vlade opravili svoje posle, ki so vezani na to njihovo nekdanjo oziroma sedanjo, kako naj rečem, aktualno pozicijo. Tu so tudi nepotrebne določbe, da mora generalni sekretar, sedanji generalni sekretar, en mesec pred potekom mandata predsednika razporediti delavce v novi kabinet. Ja, to so določbe, ki so v principu v nasprotju s tistim, kar smo prejšnje leto oziroma kar smo letos sprejeli v tem zboru, ko smo govorili o zakonu o javnih uslužbencih. To so javni uslužbenci, vezani na mandat, tako kot je minister, ki ima pravico s seboj pripeljati skupino ljudi, po preteku mandata razrešen, in s tem seveda tudi njegovi ožji sodelavci. Tako je tudi s predsednikom republike in nobenih razlogov ni, da bi bilo drugače, zato prosim, da predlagatelj prouči to določbo in jo tudi uskladi z zakonom o javnih uslužbencih. 27. člen je po mojem mnenju nekoliko neroden, ker naj bi veljal za nazaj. Vsekakor je to, po mojem mnenju, problematična določba in je nepotrebna. Zanimivo, da vlada - čeprav je danes dr. Nahtigal povedal nekaj o finančnih sredstvih - v parlament pošlje dokument, ki ne izpolnjuje formalnih pogojev za obravnavo. Ta tekst ne vsebuje v 3. točki [[finančne in druge posledice, stran 6]] ne pravih vsebinskih podatkov, niti ne finančnih dejanskih zneskov. Danes smo jih nekaj slišali v uvodnem govoru, vendar to mora biti sestavina predloga zakona, kar je vsem nam znano, pa to ni. Poleg tega sta tu samo dve alinei, manjkajo še vse ostale, o katerih sem malo prej govoril. Zdaj, ko berem ta zakon, pa ne bi želel biti zloben, ampak nekako mi pride na misel, da čim manjša je država, tem večji so službeni avtomobili in večje so ugodnosti za predsednike. Naša stranka, Socialdemokratska stranka tega zakona ne bo podprla, kot sem že dejal, ker predlagatelj pretirava z ugodnostmi, ker zakon ni v skladu, niti z materialnimi možnostmi države. Po našem mnenju pa ne bi bilo etično, da bi pri 14% stopnji revščine v Sloveniji, pri več kot 100.000 brezposelnih, pri nekaj 100.000 delavkah in delavcih z borno plačo in pri več kot 60% upokojencev, ki imajo tudi zelo borne pokojnine, v tem državnem zboru sprejeli zakon, ki bi dajal vsakokratnemu nekdanjemu predsedniku po mojem mnenju neizmerno velike ugodnosti. In kaj predlagam? Še to naj rečem. Aktualni predsednik in skorajšnji bivši predsednik je v javnosti prikazan kot skromen človek. Predlagatelj ga s tem zakonom spravlja v strahovite težave. Kako se bo počutil sedanji predsednik, ko bo deležen nenadoma vseh teh ugodnosti, ki niso v njegovi naravi, vsaj če sodimo po njegovi javnomnenjski podobi. Kaj predlagamo? Mislimo, da je treba ločiti dve obdobji v življenju postpredsednika. Prvo je eno leto po prenehanju mandata. To je več ali manj urejeno že s sedanjo zakonodajo in tu najbrž ni kakšnih posebnih odmikov od sedanje prakse. Seveda, naj ima eno leto plačo, naj ima varovanje, tako kot ima predsednik vlade po prenehanju mandata voznika. Tu najbrž za prvo leto ni nobenih spornih točk, vsaj jaz jih ta hip nisem opazil. Po preteku tega leta naj ima pokojnino, ki mu pripada po zakonu. Naj uživa vse pravice, ki mu pritičejo kot nekdanjemu predsedniku države, ko gre za protokol, državne proslave in podobne stvari in ko gre za mednarodno dejavnost, kjer nastopa v funkciji nekdanjega predsednika v teh različnih mednarodnih asociacijah, klubih in podobno. Te neformalne poti so pomembne in je prav, da vendarle zagotovimo tudi vsakokratnemu aktualnemu predsedniku, da to svojo pozicijo tudi v tem smislu opravi. Glede prevoza. Naj ga ima takrat, kadar opravlja to svojo funkcijo bivšega predsednika v nekem protokolarnem smislu in podobno. Pisarna. Jaz dvomim, da bi aktualni predsednik potreboval svojo pisarno s svetovalcem in ne vem, kaj še vse. Že sedanji predsednik nima, aktualni predsednik po ustavi nima ne vem kakšnih pristojnosti. Čemu bi potem potreboval še sam, potem ko ni več predsednik, še ne vem kaj. Mislim, da je povsem dovolj, da ima neko pisarno, ki jo določi vlada, ki je primerna, mislim, po vseh kriterijih, z ustrezno strokovno osebo, tajnico, recimo, ki obvlada korespondenco, tuje jezike in tako naprej, da lahko predsednik komunicira s svetom, z državljani in tako naprej. To povsem zadostuje, ni nobene potrebe po ne vem kakšnih svetovalcih in tako naprej. Mi zelo nasprotujemo temu. Kot sem dejal že na začetku, če bi prisluhnili našemu predlogu, potem tega zakona ne bi poslali v nadaljnjo obravnavo, ampak bi ga zavrnili. Če pa bo ta zakon prešel prvo obravnavo in potem drugo, pa pričakujem, da bo predlagatelj prisluhnil temu, kar smo v poslanski skupini oblikovali. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolega dr. Brejc. Zdaj dajem besedo kolegu Vnučcu, ki bo predstavil stališče poslanske skupine stranke mladih. Za njim bo dobil besedo kolega Anderlič za poslansko skupino Liberalne demokracije Slovenije. Najprej pa, kot rečeno, kolega Vnučec, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! V poslanski skupini Stranke mladih podpiramo namen, da se glede predsednika republike uredi položaj glede materialnih in drugih pogojev za opravljanje funkcije, vključno s pravicami po prenehanju funkcije. Vprašanje pa je če s tem zakonom ne prehitevamo. Po mnenju naše poslanske skupine bi bilo bolj primerno, da bi najprej sprejeli zakon o predsedniku republike, ki ga v tem trenutku še nimamo, kjer bi združili določbe iz ustave in področnih zakonov, ki urejajo položaj funkcije in pristojnosti predsednika republike. Tako bi dobili možnost, da se natančneje določijo stvari, ki v sedanjih predpisih niso precizirane. Tako bi po našem prepričanju lažje odločali in razpravljali o temi, ki je vsebina zakonskega predloga, ki ga imamo danes na svojih klopeh. Še posebej ob dejstvu, da je predsednik republike institucija s precej posebnostmi. Gre za individualni in ne kolektivni organ, predsednik države je vrhovni reprezentant, če se lahko tako izrazim, države doma in navzven, in je zato še posebej pomembno, da uživa visok moralni in politični ugled. Če pa sprejmemo nek zakon z nekimi takimi ugodnostmi, kot smo že slišali, pa je to tu lahko vprašljivo. Le na ta način lahko funkcije potem opravlja samostojno in neodvisno ter s potrebno mero nevtralnosti. S takšnim redosledom bi se izognili očitkom, da sprejemamo zakon le za eno osebo, za trenutno aktualnega predsednika, čeprav gre za zakon, ki se tiče vseh predsednikov, tudi bodočih. Predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, namreč vsebuje rešitve, ki naj bi uredile materialne in druge pogoje za delo predsednika ter pravice predsednika po prenehanju funkcije. Tu nas moti, da so zakonske rešitve v določenih delih pretirane. Zato velja še posebno dobro premisliti, kako rešiti status predsednika po prenehanju funkcije. Če se ozremo po sosednjih državah, lahko ugotovimo in smo že slišali, imajo to zelo različno urejeno. Od tega, da ni nobenih bonitet in nobenih ugodnosti, pa do rešitve, ki nam je še najbližja, v Italiji, kjer predsednik po prenehanju funkcije postane doživljenjski senator in uživa vse pravice, ki izhajajo iz te funkcije. Poleg tega tudi menimo, da je treba postaviti tudi omejitve pri podeljevanju ugodnosti po prenehanju funkcije, saj smo prepričani, da bi pri teh zadevah veljajo ubrati bolj restriktiven pristop, še posebej glede določb o administrativnem, tehničnem osebju in varovanju. In seveda predlagamo tudi, da so te ugodnosti prej pravilo, prej izjema kot pravilo. Pogrešamo tudi podrobnejše določbe, ki bi te pravice lahko tudi ukinile, če bi recimo bivši predsednik storil kakšna dejanja, ki jih zakon o poslancih opredeljuje kot razlog za prenehanje mandata poslanca. Tukaj pogrešamo pač tudi te določbe. Na koncu bi še povedal, da bo Stranka mladih, poslanska skupina, v tej fazi zakon podprla, od predlagatelja pa pričakujemo, da bo redno proučil naše pripombe in jih tudi vnesel v drugo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa vam, kolega Vnučec. Zdaj dajem besedo kolegu Tonetu Anderliču, predstavil bo stališča poslanske skupine LDS, za njim dobi besedo kolega Franci Rokavec, za poslansko skupino SLS. Prosim.
Spoštovani. Končno dobivamo zakon, ki bo uredil vprašanje, ki bi po našem mnenju moralo biti že zdavnaj urejeno, če ne že takoj ob sprejemu ustave. Dejstvo je, da ta zakon ureja oboje: status predsednika med upravljanjem funkcije in pa status po mandatu in da je na žalost veliko več diskusij, tudi javnih odzivov na tisti del, ki naj bi urejal vprašanja predsednika, predsednice po mandatu. Mislim, da je potrebno iti po vrsti in seveda urediti najprej vprašanja uradnega oziroma predsednika med opravljanjem funkcije. Škoda je, da so členi, ki urejajo to vprašanje, pravzaprav skopi, nedoločni in ni sprejemljivo za našo poslansko skupino, da se napiše v 3. členu, na primer, za izvrševanje funkcije predsednika Republike Slovenije vlada v soglasju s predsednikom določi pogoje za delovanje. Po našem mnenju je potrebno in nujno določiti rezidenco predsednika države, ki bo ne glede na to, kdo bo predsednik, in seveda da je to trajno in nespreminjajoče od mandata do mandata. Kajti lahko se bi zgodila na eni strani resnično prevelika skromnost, ki ne sodi k predsedniku države, kakor tudi seveda kakšno predimenzioniranje, kar pa seveda ne bi bilo vskladu ne s pričakovanji državljanov, kot ne v skladu s finančnimi možnostmi države. Zato tudi nekako je čudno pravzaprav, da zakon ni opremljen s finančnimi posledicami in se strinjam, ker bodo verjetno tudi diskusije še naprej, da bi to vprašanje preprosto rešili tako, da uredimo posamezna vprašanja tako, kot dejansko morajo biti, torej od rezidence, do služb in vsega drugega, vključno z varovanjem. To se da še kako jasno izračunati oziroma vrednotiti z aktualnimi merili, ki pa prav gotovo obstajajo in seveda ni mogoče reči, da pač bo to 60, mogoče 70 ali pa kaj drugega, kakšno drugo številko, in to bi na koncu bilo ali skromno ali pa predimenzionirano. To pa za nas ni sprejemljivo. Jasno je, da v ta kontekst sodi tudi vprašanje, kako je z zakoncem. Mi menimo, da je predsednik države prvi diplomat, prvi, ki predstavlja državo in da bi skladno z zakonom o zunanjih zadevah in nekaterimi drugimi ureditvami to lahko uredili tudi za zakonca aktualnega predsednika oziroma predsednice in si ni mogoče izmišljatinekih napol variant, ali pa kakšne druge. Prav tako je bilo nekaj sicer že rečenega, mogoče v šali, ampak vendarle, je res, mi zakon o zakonski skupnosti imamo in v tem smislu velja za vse državljane in tudi za predsednika in predsednico in s tega vidika bi morali to preprosto povzeti, urediti v zakonu oziroma podzakonskih aktih, da to ne bi bil neki problem. Jasno je, da tisti del, ko zakon ureja status po mandatu, da je nedorečen in da seveda daje možnosti raznih sklepanj o tem, kaj si bo kdo zamislil in kaj, da si bo kdo uredil, če bo recimo bolj prijazen, če bo bolj, ne vem kaj mu bo vlada in te službe uredila nekaj več, ostalo, drugemu pač ne. Mislim, da je potrebno urediti namesto brezpogojne pravice lastnega urada, ki bi ga imel bivši predsednik, da je treba urediti možnosti, ki so bile tukaj omenjene, torej korespondenco opravljanja nekaterih funkcij, ki jih on opravlja skladno z možnostmi, ki jih lahko aktualni urad predsednika nudi bivšemu predsedniku. Kar se tiče varovanja, mislim, da imamo to urejeno v tej državi, da se to spreminja samo glede na ogroženost države in stopnjo varnosti, ki je v določenem trenutku aktualna, in da v tem smislu bi moralo veljati tudi za bivšega predsednika. Tako na koncu vendarle menimo, da je zakon potreben, potrebuje ga država, ne predsednik in ne bivši predsednik, ampak država, ker je država urejena in ker menimo, da si na tem področju ne bi smeli dovoliti, da tekmujemo okrog tega, kdo je bolj za neke privilegije, kdo manj, temveč da ta zakon poskušamo približatitako s strani vladnih stališč kot tudi strank, predvsem strank, ki so zastopane v parlamentu, in na nek način s konsenzom to sprejmemo. Mislim, da je to zadeva, pri kateri bi lahko govorili, da jo je treba poenotiti in urediti s konsenzom. Kot sem rekel, mi nismo za pretiravanje v eno ali drugo smer, in v tem smislu bomo po tem, ko bomo podprli zakon, da nadaljuje pot, poskušali usklajevati stališča z vsemi drugimi strankami, zastopanimi v parlamentu. Hvala.
Hvala lepa, kolega Anderlič. Zdaj dajem besedo kolegu Franciju Rokavcu, ki bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Za njim bo dobil besedo kolega Jelinčič za predstavitev stališč poslanske skupine SNS. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke meni, da predlog zakona o predsedniku republike ne zagotavlja vseh potrebnih poslovniških elementov, ki naj jih vsebuje predlog zakona na podlagi novega poslovnika. Predvsem je tu pomanjkljiv finančni okvir. V poslanski skupini menimo, da so predlagane rešitve v predlogu zakona o predsedniku republike tako pomembne tudi s finančnega vidika, da bi jih bilo treba bistveno bolj jasno razdelati v sami obrazložitvi predloga zakona. Menimo, da je predlog zakona glede na trenuten gmotni položaj v Republiki Sloveniji prerazkošen. Razlog je enostaven: nemogoče je na podlagi samega teksta, ki je predložen v obrazložitvi zakona, jasno in precizno izračunati, koliko bomo v prihodnje porabili za predsednika republike ali pa za bivšega predsednika ali bivše predsednike republike. Prav zato bi kot prvo bilo potrebno tudi časovno omejiti to ugodnost. V poslanski skupini se zavedamo, da bi zakon o predsedniku republike morali že imeti. Dejansko tu obstaja dosti velika odgovornost tudi na vladi Republike Slovenije, da je predložila predlog zakona v tem času, v času pred predsedniškimi volitvami, ki gotovo ni primeren za obravnavo tega zakona. Zato predlagamo, če bo zakon sprejet za nadaljnjo proceduro, da je treba v nadaljnjih postopkih bistveno spremeniti predlog zakona, predvsem v smislu, da bo odgovarjal trenutnemu gmotnemu stanju v Republiki Sloveniji. V poslanski skupini se nam zdijo sporne naslednje določbe. Predvsem sporna se nam zdi možnost varovanja objekta, v katerem prebiva bivši predsednik republike, vsekakor pa bi tu morala biti drastična časovna omejitev, kakor tudi omejitev plače. Zato bi moral zakon vsebovati določilo, da se mora bivši predsednik obvezno upokojiti, ko izpolni pogoje. Podobne pogoje ima tudi sosednja država Avstrija, ki je na tem področju lahko zanimiva za rešitve, ki bi jih v nadaljnjem predlogu novega zakona tudi lahko upoštevali. V poslanski skupini se zdi zelo sporna tudi dikcija naziva »bivši predsednik«. Morda je v tem delu celo v nasprotju z ustavo. Vsekakor pa s tem, ko bivšemu predsedniku delimo najvišje protokolarne časti, ni najbolj demokratičen. V pogojih parlamentarne demokracije oblast izhaja iz volje ljudi in je omejena na mandat. Bivši predsednik ne more biti v tem smislu privilegiran v primerjavi z bivšim poslancem ali z bivšim predsednikom Vlade Republike Slovenije. Zakon je pisan tudi tako, da daje tako imenovanemu bivšemu predsedniku veliko vzporednih možnosti, vzporednega delovanja. Tukaj bi se predvsem dotaknil stališča, da je potrebno v predlogu zakona o predsedniku republike jasno opredeliti, da ko predsednik republike zaključi svoj mandat, seveda ni nikakršnih vzporednih možnosti, da bi lahko prišlo kdaj eventualno tudi v prihodnosti do vprašanj o pristojnostih, ki bi jih imel, ali aktualni predsednik, ki bi v tistem trenutku bil tudi predsednik republike, ali pa bivši predsednik oziroma bivši predsedniki republike. V tem kontekstu v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je potrebno zakon zelo jasno in precizno opredeliti. V poslanski skupini tudi opozarjamo, če bi bil tak zakon, kakršen je v tem trenutku, sprejet, bi verjetno v bližnji prihodnosti ugotovili, da ima državni proračun z bivšimi predsedniki preveč stroškov. Takrat se bo zakon spremenil. Z ustavnega stališča opozarjamo, da bodo seveda pridobljene pravice ostale. To pa je verjetno tudi tista nevarnost, s katere tudi opozarjamo, da bi bilo potrebno še kako precizno oblikovati tekst predloga zakona, ki naj bi ga potem parlament v končni fazi tudi sprejel. Hvala lepa.
Hvala lepa vam, kolega Rokavec. Zdaj dajem besedo kolegu Jelinčiču, da bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Zadnjo predstavitev stališč poslanske skupine bo imel kolega Janez Drobnič za poslansko skupino Nove Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Pred sabo imamo predlog zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike, kar pravzaprav sodim, da je pametno, da smo ga dobili na mizo. Dejstvo je, da vse države imajo urejene pozicija predsednika države oziroma bivšega predsednika države. Jaz se ne bom spuščal v prvih nekaj členov, vendar pa mislim, da je nekaj zadev navkljub vsemu potrebno spremeniti v kasnejših členih zakona. Zagotovo me moti 18. člen, kjer piše, da predsednik republike, ko mu preneha funkcija in tako naprej, ima pravico do nadomestila plače v višini plače predsednika republike, dokler se ne zaposli oziroma dokler ne izpolni pogojev za upokojitev. Mislim, da, ko je nekdo predsednik države, zagotovo ne more iti nazaj na svoje bivše delovno mesto. Predstavljajte si, recimo, da je nekdo vratar, pa gre potem, ko ni več predsednik, nazaj za vratarja in mu je z istim zakonom zagotovljeno, da ima pravico do osebnega varovanja, do varovanja objekta, kjer stanuje, do pisarniškega prostora, strokovne pomoči, svetovalca in administrativno-tehničnega osebja. Če nekdo pride do pozicije predsednika države, v tem primeru mu je treba zagotoviti, da se lahko iz te funkcije upokoji. Gre za čast, ki jo država tako pokaže tistemu, ki je izbran oziroma, ki mu ljudje, ljudstvo, volivci dajo to čast, da je izbran za predsednika in potem pač ne more iti nazaj in letati od vrat do vrat, da bi se zopet zaposlil ali kaj podobnega. To je sedanja vlada in oblast rezervirala za poslance, ko so odmaknjeni iz teh poslanskih prostorov, potem letajo "od poncija do pilata" in iščejo, kdo jih bo vzel v službo, ker jih stranke enostavno pozabijo in zavržejo. Sprašujem se pa tudi, če morda ni ta dikcija v 18. členu zapisana zato, da bi, recimo, gospod predsednik Drnovšek, predsednik vlade Drnovšek, če bi postal predsednik republike, potem v naslednjem mandatu moral - glede na določilo člena - nazaj zasesti mandatarstvo oziroma pozicijo predsednika vlade. Mislim, da je to treba urediti in razmejiti to vprašanje, ki ni tako enostavno in ki ga dobri pravniki zagotovo lahko tolmačijo tako kot jaz. Drugi odstavek istega člena pravi, da pravica do nadomestila plače se lahko podaljša do izpolnitve pogojev za upokojitev po splošnih predpisih, vendar najdlje še za eno leto. To se pravi, smo izenačili predsednika države, najvišjo, najbolj častno funkcijo v državi s pozicijo poslanca. Glede na to, kako država skrbi za bivše poslance, pomeni, da tudi za bivše predsednike ne bo skrbela nič bolje, ampak da jih bojo zbrcali nekam v kot. Mislim, da se lahko omejim vsaj še na 22. člen, kjer piše: "Predsednik republike, ki mu je prenehala funkcija, ima pravico do pisarniškega prostora, strokovne pomoči svetovalca in administrativno-tehničnega osebja, pravico do osebnega varovanja, do varovanja objekta, v katerem prebiva, ter do stalne uporabe službenega vozila in voznika.« To govori v prvem odstavku. Razumljivo je, da bivšemu predsedniku pripada nek pisarniški prostor, in razumljivo je da ima v tem pisarniškem prostoru tudi nekega svetovalca. To je logično, razumljivo, oportuno in celo zelo pametno. Ne vem pa, zakaj bi bivši predsednik potreboval administrativno-tehnično osebje. Kaj je administrativno-tehnično osebje? Koliko je lahko tega administrativno-tehničnega osebja in kaj bo to administrativno-tehnično osebje počelo? Ali so v tem administrativno-tehničnem osebju upoštevani tudi tisti, ki vzdržujejo lifte, ali tudi tisti, ki popravljajo ključavnice, ali kaj je to? Ne vem. Mislim, da administrativno tehničnega osebja bivši predsednik ne potrebuje. Ravno tako sodim, da pravica do osebnega varovanja lahko traja leto, dve, morda tri po koncu mandata predsednika države, nikakor pa ne »ad calendas Graecas«, oziroma do konca. Ravno tako tudi varovanje objekta lahko traja enako kot pravica do osebnega varovanja, nikakor pa ne za vse večne čase. Vprašljiva pa je po mnenju Slovenske nacionalne stranke tudi uporaba službenega vozila in voznika, in sicer stalna uporaba službenega vozila in voznika. Sodim, da je že v prejšnjih členih napisano, kakšno plačo oziroma kakšno nadomestilo naj bi imel predsednik države, s čimer se v principu strinjam. Nikakor pa ne mislim, da bi tu notri sodila tudi uporaba službenega vozila in voznika za vse čase. In če se obrnem še na četrti odstavek istega, 22. člena, me moti to, da predsednik, ki mu je prenehala funkcija, ima pravico do vstopa do arhiva iz časa, ko je opravljal funkcijo predsednika. Mislim, da si vsak predsednik dela svoj lastni arhiv, vsaj takaje navada in takšna je praksa. Vprašljiv pa je dostop do tega arhiva, kajti zagotovo so v tem arhivu, ki je last države - tega ne smemo pozabiti, to ni last predsednika, je last države Slovenije -, zagotovo so notri tudi tajni dokumenti. Kakšen bo potem dostop do tajnih dokumentov? Zadevo bo treba urediti urejena tudi v zakonu o varovanju tajnih dokumentov. Tam notri ni funkcije bivšega predsednika. Mislim, da ta funkcija bivšega predsednika tudi ne more biti opredeljena tam notri, ampak ima predsednik, dokler je predsednik, pač dostop do vsega tistega, kar mu določa oziroma mu bo določal zakon oziroma mu določa predlog zakona, nikakor pa ne more to veljati za nazaj, da bo čez čas zadevo mimo in v nasprotju z ostalimi državljani lahko uporabljal, v tem primeru tajne dokumente. Mislim, da je, kot sem že rekel, arhiv last države in za varovanje tajnih dokumentov veljajo zakoni, ki naj bodo za vse enaki. Lahko bi se obrnil še na 15. in 16. člen, ki govori o zakoncu predsednika republike, vendar se ne bom obrnil na ta člen, ker marsikateri od kandidatov za prihodnjega predsednika republike nima ali pa še nima svojega zakonskega partnerja. Hvala lepa.
Prosim za mir v dvorani. Hvala lepa, kolega Jelinčič. Za vami bo kot zadnji od predstavnikov poslanskih skupin nastopil kolega mag. Drobnič, ki bo predstavil stališča poslanske skupine Nove Slovenije. Zatem bodo sledile razprave poslank in poslancev, najprej bo na vrsti kolegica Majda Potrata, za njo kolega Janez Janša.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Dovolite, da predstavim mnenje Nove Slovenije k zakonu o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike. Naše osnovno izhodišče je, da predloženi zakon ne izpolnjuje vseh poslovniških določil za pripravo zakona, zato s tega vidika ni primeren in ni popoln, da bi ga v državnem zboru lahko obravnavali. Ne samo zaradi proceduralnih zahtev, pač pa tudi zaradi vsebinskih zahtev, ki manjkajo. To so nekateri predstavniki poslanskih skupin že omenili. Kar se pa tiče vsebine, vsebino lahko razdelimo na dve področji: na funkcijo in pravno ureditev v okviru aktualne funkcije predsednika države, predsednika republike, in pa za obdobje po prenehanju funkcije. Predlagatelj bi se lahko, kar se tiče tega prvega poglavja, odločil za to, da bi v obstoječih zakonih uredil določene stvari, tudi glede uslužbencev, v okviru zakona o javnih uslužbencih. Tako pa je določene stvari potegnil ven in se nahajajo v tem. V poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da bi na podoben način morali urediti ostale funkcionarje, vladne, torej šefa vlade in pa predsednika ustavnega sodišča. Zdaj pa, kar se tiče tistega drugega dela, po prenehanju funkcije. Omenil sem že, da niso izpolnjena vsa poslovniška določila, torej finančne posledice tega zakona. Potem nam je predstavnik vlade omenil, da bo to stalo približno 60 milijonov po predlogu tega zakona. To seveda ni res. Že sama postavka varovanja, varnostnikov bo znesla skorajda toliko, kajti če ima stalno varovanje, varstvo, pomeni štiri varnostnike konstantno zaposlene, pri čemer se lahko zgodijo, zaradi bolniške ali česa podobnega, še dodatni stroški. In če to izračunate, imate takoj posledice. Lahko se dotaknemu tudi ostalih postavk. Kot je, recimo, zelo nepomembna 15 procentov nagrade ali - torej dela plače predsednika za soprogo. Seveda soproga je nujno, da nekaj - nujno ali ne nujno, stvar odločitve. Nekatere države tega nimajo urejenega. Ampak če pa pogledamo, koliko to znese, 15 procentov plače, to pomeni 300 tisoč. Ko dobite številke ven, nastane precejšnja vsota. Da ne naštevam ostalih reči. Mi bi se lahko zgledovali po državah, ki merijo približno po velikosti in po parlamentarni demokraciji. Če bi upoštevali te, zagotovo ne bi predloženi zakon vseboval takšnih ugodnosti. Določene ugodnosti po izpolnitvi funkcije so potrebne. Pač; predsednik je užival čast, je bil predsednik države in lahko je kaj koristnega naredil tudi za državo in tudi v tem smislu smo mu dolžni zagotoviti povračila ali pa zagotoviti, da opravlja še nekatere stvari v smislu koristnosti za državo. To je tisto - vendar se pa moramo meriti po državah. Če pogledamo Avstrijo. Avstrija za to obdobje ne zagotavlja ničesar posebnega. Ničesar posebnega. Kaj pomeni to? Da si predsednik države deli usodo vseh državljanov. In ker je imel pomembno funkcijo in je užival dobre dohodke, se mu to tudi pozna iz zavarovalnega razmerja. Torej postane sestavni del državnega oziroma tega družbenega telesa. Deli usodo zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. V našem primeru si bivši predsednik tega ne bo delil in bo nekaj posebnega. V tem smislu, seveda, zadeva ni primerna. Navedem naj primer Italije, kjer postane senator in opravlja neke vrste predstavniško funkcijo. In je za to normalno nagrajevan. V našem primeru pa bi bil nagrajevan za nekaj, kar morda sploh ne bi opravljal. In lahko se zgodi, da bi ta predsednik zbolel in bil ne vem, recimo, tudi na postelji še 15 let in bi imel vse šoferje, rezidenco in ne vem še kaj vse. Popoln nesmisel. Popoln nesmisel. Nestvarno! Ta zakon ne predvideva realnih situacij. Seveda nobenemu predsedniku ne želimo tega, ampak če bo, lahko se pa to zgodi. In lahko se zgodi, da bojo mladi predsedniki izvoljeni, recimo, tako kot gospod Jelinčič ali pa še celo mlajši in bomo imeli potem pet ali šest ex predsednikov z ex uradi in nekateri bi pač želeli, da bi bil aktualni predsednik države na gradu, potem verjetno bi želeli tudi ex predsedniki biti na hribih in imeti svoje dvorce in straže in tako naprej. Mislim, to ne pelje nikamor. Na tak način se stvari ne urejajo. V poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da bi to obdobje po izpolnitvi aktualne funkcije bilo razdeljeno v dve obdobji. V neposredno, to bi trajalo morda eno leto ali pa polovično vsoto aktualnega mandata, tako kot imajo v drugih državah, kjer gredo v nekatere ugodnosti, tudi nadomestilo plače, ki se nekako približuje aktualni plači predsednika, po izteku tega pa pač tiste minimalne reči, tiste minimalne materialne obveznosti, ki zagotavljajo dostojanstvo in pa morda tudi eventualne funkcije. Ali ne bi bilo mogoče, da bi iz aktualnih služb, vladnih služb, predsedniških služb zagotovili takrat, ko je treba, da se bivši predsednik udeleži nečesa - ali delegacije v tujini ali kje doma -, se mu zagotovi prevoz s pomočjo teh služb, ki so stalno na razpolago. Zakaj se ne razmišlja v takšni smeri? Mi moramo, pač - nekaj posebnega, kot da smo največja država v tej Evropi. Zadnjič je bila zelo burna razprava o nakupu aviona v Švici, zelo burna, in ta avion je stal polovico manj, kot pa vladni avion v naši državi, ki po površini, po prebivalstvu, zlasti pa po bogastvu še zdaleč ne dohaja švicarske države. Skratka, nesorazmernost. Nesorazmernost, ki bo pehala v nelagodnost tega predsednika ali pa tudinaslednje predsednike. In vse te službe lahko pomenijo tudi nevarnost, to, kar je že gospod Rokavec omenil, prikrivanje nekaterih pristojnosti, vsaj na neformalen način, kar bi bilo, žalostno povedano, zelo nerodno za našo državo in za aktualne ali ex predsednike. Skratka, potem je še eno vprašanje, kar se dotika členov, kar nekako ostali tudi niso omenili. To je pa, da bivši predsednik opravlja s temi sredstvi, ki mu jih zagotavlja država. Ni izpostavljeno to, da so tudi ta sredstva državna, proračunska in sodijo pod jurisdikcijo in pod nadzor institucij države. To niso njegova zasebna sredstva. Skratka, to bi moralo biti tudi bolj jasno predstavljeno. Torej, to so ključni razlogi, da je nesorazmernost, neustrezne določbe, ki ne predvidevajo nekaterih zanimivih situacij, so razlog, da ta zakon ni primeren za obravnavo. Vsekakor pa menimo, da je potrebno materialno oziroma te stvari, ki jih obravnava zakon z vsebinskega vidika, urediti, seveda na primeren način. Hvala lepa.
Hvala mag. Drobniču. To so bila stališča poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Najprej dajem besedo mag. Majdi Potrata.
Hvala, gospod predsedujoči. Od časa, ki ga je za razpravo napovedala poslanska skupina Združene liste, je ostala dobra minuta, zato se razpravi odpovedujem.
Hvala. Besedo dajem naslednjemu razpravljavcu, poslancu, gospodu Janezu Janši. Imate besedo, prosim.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi! Zakon, ki je danes pred nami, ima, prvič, napačen naslov, drugič pa je neko logično nadaljevanje neke politike, ki smo jo spremljali v zadnjem desetletju in ki se ji reče ustvarjanje videza neke skromnosti, s tem da sedela povsem drugače od tega videza. Mislim, da je tudi napačno navedeno, da je predlagateljica tega zakona vlada. Vlada sicer je formalni predlagateljica tega zakona, vendar pa je vsebinsko zakon pripravljen v uradu predsednika republike in je to predlog sedanjega predsednika republike. Glede na to, da zakon nosi naslov "zakon o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike", se je treba najprej vprašati, kako je lahko do sedaj nek predsednik republike deset let opravljal svojo funkcijo brez tega zakona in se mu v desetih letih ni zdelo primerno, da to predlaga. In tudi vladi, ki zdaj pravi, da je ta zakon nujen, se v desetih letih ni zdelo potrebno, da ta zakon predlaga. Se pravi, naslov tega zakona je napačen. To je zakon, ki je predlagan zato, ker se predsedniku republike izteka mandat, točno določenemu. Obstaja še nekaj držav na svetu, v glavnem v Južni Ameriki, kjer so sprejemali zakone o bivših predsednikih, tik preden se jim je iztekel mandat ali pa preden so odstopili s svoje funkcije, ker drugače niso hoteli. Ne bom zdaj navajal imen, ker bi to kdo razumel za žalitev. Ampak dejstvo je, da ni slučajno, da smo prišli do tega zakona, in dejstvo je, če pogledamo materialno plat zgodbe, da je to logično nadaljevanje neke politike. Vsi se spomnite, da smo pred uveljavitvijo nove slovenske ustave v letih 1991 in 1992 imeli predsedstvo republike. Predsedstvo republike je štelo pet članov. Z novo ustavo in z volitvami leta 1992 je nastal nov položaj funkcije predsednika oziroma suverena predsedstva republike so se, prvič, bistveno zmanjšala, drugič smo dobili eno osebo namesto petih. Vendar pa se logistika te funkcije ni prilagodila temu zmanjšanju funkcij in oseb, ampak se je, nasprotno, bistveno in drastično povečevala v teh desetih letih. S tem, ko je - najprej moram reči še to, da je predsedstvo po stari ustavi imelo tudi velik del izvršilne oblasti v svojih rokah in da je kot takšno tudi v težkih pogojih v času vojne leta 1991, nekaj prej, nekaj kasneje, dobro funkcioniralo in to z relativno zelo majhnim številom ljudi, svetovalcev in osebja. Vsa čast, bom rekel, za tisti čas. Potem pa se je število pristojnosti po novi ustavi zmanjšalo. Na drugi strani pa smo dobili drastično povečanje osebja v uradu predsednika. Nastale so karneke nove institucije znotraj tega, ustanovljena je bila lastna varnostna služba, kupovali so se novi dragi, razkošni avtomobili, v vsakoletnem proračunu je bil indeks povečanja stroškov za funkcioniranje urada predsednika drastično povečan. Številke so se od leta 1992 do danes početverile. Vsako leto ste lahko sami opazovali te indekse. Poleg velikega števila zaposlenih in svetovalcev za področja, ki jih predsednik sploh ne pokriva, ustava pa, recimo, predsedniku ne daje nikakršnih pooblastil v zvezi z gospodarstvom - on ima v svojem uradu svetovalce za gospodarstvo in še mnoge druge stvari. Število zaposlenih in honorarnih sodelavcev se je v tem času tudi drastično povečevalo. Plače svetovalcev v uradu predsednika republike presegajo plače voljenih funkcionarjev, tudi poslancev in ministrov v vladi Republiki Slovenije. O tem, kakšne so, odloča pač predsednik sam. V vsem tem času je prihajalo tudi do tega, da predsednik enostavno ni izvajal svojih funkcij, kot bi jih moral po zakonu. Ta državni zbor je leta 1995 sprejel zakon o odlikovanjih Republike Slovenije. Od takrat je preteklo 7 let. Kolikor se spomnim, v 7 letih predsednik ni podelil niti enega odlikovanja po tem zakonu. Rekel je, da mu zakon ni všeč in ga ne izvaja. In nihče se ne upa na to niti pripomniti, niti en medij si ne upa o tem nič napisati. Kljub temu pa so v tem uradu zaposleni ljudje, ki se ukvarjajo z odlikovanjem, čeprav se zakon ne izvaja. Torej, predlog, ki je pred nami, je vladni samo v tem smislu, da je vlada dejansko oklestila zahteve, ki so prišle iz urada predsednika republike in so bile še bistveno večje. Leta 2000 v vladi mislim, da je bil tak prvi poskus. Dobili smo neki osnutek oziroma neke teze za tovrstno ureditev, ker je bilo enostavno kar prepisano, da bi bivši predsednik imel vse tisto, kar ima sedanji in tudi pooblastila so skoraj enaka. Verjamem, da se morda komu v vladi zdi, da so dosegli velik korak naprej, ker so to oklestili. Ampak to, kar je v tem zakonu pred nami, je še vedno - kot je bilo rečeno tudi v stališču naše poslanske skupine - neprimerljivo s primerljivimi državami in, bom rekel, odraža nek ciničen odnos do materialnih razmer, v katerih živi večina Slovencev. Ni v skladu s tem, kaj ta država dejansko zmore, ko gre za tako imenovane privilegije. Tudi jaz osebno, tako kot je bilo že prej rečeno, v stališču naše poslanske skupine, nisem proti temu, da se ta status uredi. Čeprav, kot je že rečeno, mislim, da to ni neka nujna potreba države. Nihče v tej državi, razen bivšega predsednika, ne bo živel bolje če se ta zakon sprejme, morda celo slabše. Skratka, to ni nujna potreba država, ampak očitno nujna potreba enega človeka, in mi gre malo na živce, da se to razglaša za nujno potrebo države, ker upam, da smo že šli ven iz teh časov. Stroški. Stroški, ki jih ta zakon potegne za sabo, so daleč pretirani. Predstavnik vlade je navajal bistveno nižjo številko, kot pa pride, če izračunamo vse tisto, kar zakon dejansko predvideva. Pa tudi, če ostanejo nekje v teh okvirih, do 100 milijonov tolarjev na leto, kar je minimum po tem, kar je napisano, to predstavlja, spoštovane kolegice in kolegi, najmanj 200 Zoisovih štipendij za najbolj nadarjene študente v državi. In tu je pred vami zelo enostavna odločitev: ali bomo pretirano razkošne privilegije zapravili za preteklost ali pa vložili v prihodnost denar, ki ga lahko namenimo za 200 nadarjenih študentov vsako leto. S tem, da je čez pet let lahko tega denarja za 400 štipendij porabljenega in čez deset let, ko bomo imeli tri bivše predsednike, zelo verjetno, 600 štipendij - najvišjih, ki jih ta država izplačuje. To je zelo enostavna dilema, in apeliram na vse, da ko bomo glasovali o tem, da mislimo tudi nanjo. Gre za čisti proračunski strošek in odločitev je zelo enostavna: ali bomo ta denar vrgli nekam, kamor po mojemmnenju ne sodi, ali pa ga bomo namenili, ker očitno denar je - vlada pravi, da je, če predlaga zakon -, za to, da vsako leto podelimo 200 štipendij več nadarjenim študentom. Od tega, kako bomo za to glasovali, se bo tudi videlo, kakšen je naš odnos do naše prihodnosti. Glede na to, da po mojem mnenju zakon tudi zaradi okoliščin, v katerih je bil predlagan, ni realen, mislim, da ga z nekimi amandmaji tudi kaj bistveno ne moremo popraviti. Zato bi bilo najbolje, da vlada pripravi novega, da te pogoje, še posebej, ko gre za status bivših oziroma bivšega funkcionarja tukaj, prilagodi dejanskim oziroma realnim materialnim razmeram in ureditvam v primerljivih državah, in ga potem predlaga lahko zaradi mene tudi po nujnem postopku, tako da nič ne bo zamujenega. In še nekaj se je treba vprašati: ali je res funkcija predsednika države, v skladu z našo ustavno ureditvijo, tista, ki je najbolj ogrožena, tista, ki zahteva dosmrtno varovanje, tista, ki zahteva vse to, kar piše v tem zakonu. Po mojem mnenju, glede na našo ustavno ureditev in tudi na konkretno prakso, tako predsednik vlade kot vsak minister v vladi ne vsako leto, ampak vsak dan sprejme več, recimo temu, nevarnih ali pa konkretnih odločitev, ki tako ali drugače vplivajo na kakšen interes in se več ljudemzameri, ker mora ukrepati, mora sprejemati in bi bistveno prej morda rabil kdo kakšno varovanje. Nekdo, ki bo pa opravil neko častno funkcijo, ki se nikoli ne opredeli, ki se mu ni treba, ki zastopa vse, pa res ne vem, če je za to treba imeti poseben urad da se potem še 30 let v funkciji nekoga varuje. Kolikor vem, tega nima nihče, razen ameriških predsednikov, v takšnem obsegu, na svetu. Tako še enkrat: pridružujem se, seveda, stališču naše poslanske skupine in tega zakona ne bom podprl.
Hvala za razpravo. Naslednji bi bil na vrsti poslanec Franc Kangler, vendar ni navzoč. Zato dajem besedo Ivanu Kebriču, ki je na vrsti za razpravo. Prosim.
Hvala, gospod podpredsednik za besedo. Spoštovane kolegice, kolegi! Izhajam iz določenih stališč, ki jih bom predstavil, kaj menim o tem predlogu zakona osebno. Prvič, izhajam iz ustave, kakšne dolžnosti in kakšne pravice daje ustava predsedniku države. Iz tega izhajajo tudi določene okoliščine, ki narekujejo takšne in drugačne materialne posledice. Osebno sem se vedno zavzemal, da ne more biti nihče iz nekega osnovnega načela privilegiran. Državljani smo enaki in za nas veljajo enako ustava kot vsi zakoni. Zato sem proti temu, da se sprejme nek zakon, ki bo dal posebne ugodnosti, izjemne ugodnosti posameznika ali pa tudi več ljudem, ki služijo v njegovem okolju. Menimo namreč, da razdelimo ta predlog zakona, za katerega menim, da je prav, da ga Republika Slovenija dobi in ima in da bodo jasne predstave, ne samo za danes, ampak tudi za prihodnost. V tem pogledu sedanje stanje z ozirom na funkcijo predsednika države, dokler jo opravlja, moramo razdeliti do tistega, kar naj bi ta zakon dal - določene, da tako rečem, pod narekovajem "ugodnosti" bivšemu predsedniku v času, kote funkcije ne bo več opravljal. In če se omejim najprej kratko na sedanjost, potem mora v okviru naših možnosti tako gospodarskih, finančnih, kar lahko računamo glede na bruto produkt po prebivalcu - v tem okviru so lahko samo njegove ugodnosti. Kajti če se spomnimo, ko smo sprejemali plačilni sistem za javne uslužbence, smo znižali predsedniku države za eno stopnjo in tudi po našem predlogu smo zvišali osnovni dve postavki, ko smo ukinili dva najnižja razreda, z utemeljitvijo, da mora biti ta razpon v okviru naših možnosti, ne pa, da revne delamo še revnejše, najvišje ali bogate pa še bogatejše. Na drugi strani preidem na drugi del, kjer pravim naslednje. Prvič, zakaj bivšemu predsedniku zagotavljati nekaj, kar ni dostopno večini državljanov in delamo izjemo in delamo neenakopravnost. Kajti po zakonih za določene javne službe je jasno, da mu pripada še določena možnost tako kot nam poslancem, ministrom in še nekaterim službam, eno leto tisti dohodek, ki ga je prejemal in izjemoma, če v drugem letu ali v dveh letih do konca izpolnil pogoje za upokojitev, da mu pripada še dodatno leto. Vendar, ko pa gre v pokoj, morajo veljati zakoni, ki smo jih tu sprejeli za vse državljane, ko se upokojijo. Ali naredimo izjemo, da mu ne bo šteto tisto, kar se da izračunati od najvišje pokojninske osnove, ali pa bo predlagana izjema, da se določen odstotek od njegove plače upošteva za njegov izračun njegove pokojnine. Osebno menim, da je prav, da še določen čas potem, ko mu preneha funkcija predsednika države, da še določen čas uživa določene ugodnosti, ki izhajajo iz določenih obveznosti, ki jih je sprejel v času svojega mandata, saj ga mogoče drugi ne bojo tako hitro pozabili in se bojo še z marsičem in z vprašanji ali s takimi ali drugačnimi nagibi nanj obračali in je seveda dolžan po osnovni slovenski maniri, da takim ljudem tudi je na razpolago z odgovori in to. Zato se strinjam, da mu pripada pisarna, da mu pripada administrativna moč in da mu pripada tudi avto s šoferjem, ampak ne iz njegovega naslova, ampak iz naslova vlade. Kajti prepričan sem, da imamo dovolj avtomobilskega parka, da se za take in drugačne protokolarne zadeve lahko posluži tega. Posebej pa menim, da ne more vsak predsednik kar po svoje urejati svojih funkcionarjev, ampak morajo soditi v tisti red, v tisti zakon o javnih uslužbencih, ki smo ga sprejeli. V državnem zboru imamo poleg ostalega iz služb samo enega funkcionarja. Ne more predsednik države od časa do časa sam ustvarjati svojih funkcionarjev, pač pa morajo biti le-ti po istem sistemu imenovani, tako kot so v drugih službah. Če kratko citiram: v okviru razprave želim poudariti, da naj se položaj uslužbencev, ki bodo delali v kabinetu bivšega predsednika Republike Slovenije, pravno-statusno uskladi z rešitvami za tovrstne uslužbence v zakonu o javnih uslužbencih. Zato menim, da iz pravno-formalnih razlogov ta zakon nima vsega tistega, kar bi moral imeti, da bi ga lahko danes sprejeli in da bi prišel na vrsto za drugo branje. Strinjam pa se ali to tudi razumem, če bi predlagatelj upošteval tehtne pripombe, ki so danes bile iznesene od strani razpravljavcev, bi tudi lahko pripravil za drugo branje tak zakon, ki bi bil sprejemljiv, morda s tu in tam kakšnim manjšim amandmajem. Hvala lepa za pozornost.
Hvala, kolega Kebrič, za razpravo. Besedo dajem Zmagu Jelinčiču Plemenitemu, ki pa se odpoveduje razpravi, za katero je imel priložnost. Zato dajem besedo mag. Janezu Drobniču.
Hvala lepa za besedo. Za začetek bi res odkrito vprašal predstavnika vlade, ali je resno mislil, ali je vlada resno mislila s tem zakonom iti naprej, z vsem tem obsegom pravic, nesorazmerji, kar so pravzaprav potrdile vse poslanske skupine. Sam imam namreč drugačen občutek. Iz vsega povedanega in iz samega zakona se da razbrati, da je ključna stvar tega zakona VI. poglavje, da pa bi ta paket izgledal lepši, lepo zavit, ste mu dodali še tiste določbe o aktualnem predsedniku in rekli, da je to nujno. Aktualni predsednik, kot vidimo, dobro deluje, kljub temu da pravite, da za to nima vseh potrebnih pravnih določil, mislim, da izvrstno. In na drugi strani z vsemi temi možnostmi, ki bi mu jih dal zakon na razpolago, bi ustvaril ogromno moč bivšega predsednika. Ob neki priložnosti se je gospod Drnovšek odzval na vprašanje, kaj misli o aktualnem predsedniku, pa je rekel, "aktualni predsednik, torej gospod Kučan, deluje predvsem iz ozadja". Kako bo šele potem, če bo iz ozadja delal, pa bo imel vse aparature kot aktualni predsednik. To ni dostojna reč. Če to vrhovni šef države omeni odkrito v intervjuju, potem se moramo ob tem zamisliti. Parlamentarna demokracija, sestavni del tudi institut predsednika države, je takšna, da jo je treba izredno rešpektirati. Zgledovati bi se morali po drugih državah z utrjeno parlamentarno demokracijo. Če bi se zgledovali po najbolj potrošni, Nemčiji, je treba v obzir vzeti, da je to Zvezna Republika Nemčija. Zvezna Republika Nemčija in da ima nekako drugo tradicijo. Če pa pogledamo bližnje države, pa imajo bistveno ustreznejši način. Pristop, da ne daje v težavo predsednika, ko se zgleduje po državljanih, ki pač delijo usodo socialnih zavarovanj in sistema za običajne državljane, to pač ni v tem upoštevati. Poglejte, Slovenija je tako majhna - ne bom rekel velika glede na umski potencial. Vendarle, število prebivalcev ne dosega petino meščanov Pariza z okolico seveda, to kar obvladuje, oziroma petino. Kaj bi pomenilo, da naj ima župan Pariza po izteku mandata petkratno boljše ugodnosti kot slovenski predsednik? Koliko je še takšnih mest? Popolno ignoriranje stvarne socialnoekonomske situacije. Zdaj imamo razpravo o certifikatih, kjer so ljudje izgubili vso vrednost. Upokojenci me sprašujejo, ali gre za zamrznitev pokojnin. Vse to državljani sprašujejo. Mi pa tukaj izgubljamo čas, zato ker je predlagatelj, vlada, predložila tak zakon, nemogoč zakon, da spodbuja takšno razpravo, namesto da bi presodila, kaj sodi, kaj pritiče tej naši državi. Ne samo, da določbe same, glede nomotehnike in pa kontradiktornosti niso v redu, ampak vsebina ne ustreza sorazmernosti ekonomskega položaja naše države. Prepričan sem, ker vem, da to ne bo doživelo kakšnega posebnega odziva v javnosti. Javnost je otopela. Sicer pa bo sporočeno na takšen način, da smo se mi tukaj nekaj prerekali zato, ker smo nedostojni. Sicer pa, vlada je resna in bo te neumnosti, ki jih poslanci počnemo, že uredila. To bo končno sporočilo tej javnosti in karavana bo šla dalje. Na žalost, šla bo tako dalje.
Hvala, mag. Drobnič. Besedo dajem naslednjemu razpravljavcu, Francetu Cukjatiju. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani. Kar nekaj je bilo že rečeno. Jaz bi se dotaknil samo enega problema. In sicer, v 21. členu je pač zagotovljeno, da bo bivši predsednik prejemal 90 procentov plače predsednika republike kot nadomestilo - oziroma do te višine - kot nadomestilo, brez ozira ali je nezaposlen, ali je zaposlen, ali upokojen. In to doživljenjsko. In v 22. členu, v tem razvpitem členu, ki omogoča še nadalje takšno metodo delo, kot ga je omenil predsednik vlade in tudi poslanec, je rečeno, da ima pravico tudi do pisarniškega prostora, do strokovne pomoči svetovalca in administrativno-tehničnega osebja - poudarjam, množina, osebja -, pravico do osebnega varovanja, kar pomeni seveda najmanj štirje varnostniki, ker je pač dan dolg 24 ur, petek, svetek, ampak štirje niso zadosti, ker so še dopusti, bolniške in tako dalje, in tudi do stalne uporabe službenega vozila in voznika. Ne vem, če bo zadosti en voznik. In to doživljenjsko, gospodje! Po hitrem izračunu, po hitrem izračunu, upoštevajoč 90 procentov nadomestila, potem pisarna z najemnino 100 tisoč - minimalno, svetovalec - bruto milijon na mesec; administrativno-tehnično osebje; samo dva delavca sem računal z nizko plačo - neto, bruto-milijon 400, oba skupaj; varovanje, samo 4 varnostnike sem računal - po 800 tisoč to je 3 milijone 200 na mesec, vozilo, samo 100 tisoč na mesec, to se pravi, srednjega razreda z amortizacijo, najmanj 5 let in pa voznika s skromno bruto plačo 800 jurjev, samo enega voznika sem dobil 7 milijonov 600 na mesec. Glede na to, da bomo kmalu imeli več bivših predsednikov in če računamo povprečno starost predsednika - tam nekje 50 let -, bomo verjetno čez 30 let imeli 6 bivših predsednikov, če upoštevam povprečno starostno dobo Slovencev. Morda bo ta ali oni že v domu ostarelih, pa vendar, imel bo pravico do vsega tega. Potem bo to znašalo na mesec 45 milijonov 600 tisoč tolarjev. Na leto torej, 547 milijonov. Gospodje, v času take nezaposlenosti, v času, ko se število prebivalcev, ki padajo pod rob revščine, zelo veča, v času, ko je plača mnogih delavcev, delavk, ki imajo še srečo, da so v službi, 100.000, pomeni to 100 plač 100 delavcev, 100 plač. In seveda, v takih razmerah je kupovanje dragega avtomobila in pa podoben zakon kot je tukaj predlagan, na nek način "perla", povampirjanje oblasti, ki se obnaša kot lastnik državnih sredstev. Gospodje, to je težka beseda, ker je tudi situacija težka. Upam, da se bo tej sramoti predlagatelj izognil in to sam umaknil iz procedure. Hvala lepa.
Hvala vam za razpravo. Naslednji razpravljavec bo kolega Franci Rokavec. Se odpoveduje razpravi. Gospod Sašo Peče bi bil naslednji, pa ga ne vidim v dvorani. Preidimo na naslednjega razpravljavca, kolega Jožef Jerovšek. Prosim.
Hvala. Gospod predsednik, spoštovane kolegice in kolegi! Osebno menim, da bi bilo dobro, če bi bilo področje, ki ga predlaga zakon, urejeno z zakonsko regulativo. Vendar bi tak zakon moral ostati v realnih okvirih znotraj potreb in materialnih možnosti države in imeti garancijo demokratične usmeritve. Vendar pa se ob konkretnem predloženem zakonu moramo vprašati, kam merijo zahteve in predlogi o ugodnostih in pravicah, ki so zapisane v VI. poglavju. Ta zakon so ob njegovi vložitvi ljudje popularno poimenovali "zakon o predsedniku oziroma bivšem predsedniku" in mislim, slišal sem mnoga taka mnenja, da v primeru, če bo izglasovan v obliki, kot ga je predložila vlada, da ga je treba poimenovati s pravim imenom, da je to "zakon o dosmrtnem predsedniku". Moram to reči, da sem bil na nekem sestanku, ko so ljudje predlagali, zgroženi nad razkošnostjo, ki jo predvideva, in intencijah, ki jih nosi v sebi, da v tem primeru naj pa predlagamo še, če ne misli vlada odstopiti od takšnih, da se bivšemu predsedniku dodeli tudi naslov maršala. Namreč, gre za to, da dejansko meri na to, da bi bila lahko funkcija predsednika dosmrtna. Namreč, na to asociira kabinet, ki je zajet v 22. členu. In vemo, da je kabinet značilen za ljudi z veliko formalno in neformalno močjo. Takšno reševanje in tolmačenje statusa bivšega predsednika napeljuje na obstoj dvojnih vrednot v naši družbi, in dvojne vrednote so nevarna izpeljanka dvojne morale. Pričakovali bi, da bo vlada in tudi bivši funkcionarji v situaciji, ko se morajo zavedati, da se je država v času njihovega vladanja nenormalno zadolžila in našim otrokom in našim naslednjim generacijam zapustila ogromne dolgove, da bi v taki situaciji skušali vsaj po zgledu osebne skromnosti po končani funkciji prispevati k temu, da teh obremenitev naših potomcev ne bi še nekritično povečevali. Poseben fenomen je, kako je možno, da se ljudje, ki so celo življenje prisegali na neko delavsko enotnost, enakost, v trenutku, ko bi lahko tako enakost zaživeli, začnejo sklicevati na svojo neformalno moč in na svoj vpliv in pokažejo takšno voljo do moči. Se pa strinjam, da mora imeti bivši predsednik nekatere posebne ugodnosti, posebne pravice. Namreč, institucija, se strinjam, predsednika države je ustavna institucija in tudi po prenehanju funkcije se mora na nek način obnašati v skladu s tem, kar je v življenju počel. Mora imeti neke posebne ugodnosti pri udeležbi in protokolarnih opravilih, ki so povezana tudi z obsegom teh opravil za bivše predsednike. Predvsem zaradi skrbi, da bi z uveljavitvijo nekaterih rešitev iz tega zakona dali domovinsko pravico do dvojne morale, sem proti temu, da zakon s takimi rešitvami gre v nadaljnji postopek. Hvala lepa.
Hvala za razpravo. Naslednji razpravljavec bo Janez Cimperman, ki mu dajem besedo. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi! Pred nami je predlog zakona, za katerega lahko brez slabe vesti trdim, da je pisan na kožo, tako kot že mnogi drugi, ki so bili sprejeti v tem državnem zboru, seveda s to razliko, da so bili pisani na kožo vladajoče politične strukture oziroma lobijev znotraj njih. Ta predlog zakona pa je pisan na kožo ene osebe, osebe, ki opravlja funkcijo predsednika republike oziroma osebe, ki končuje funkcijo predsednika republike in njegovega zakonskega partnerja. Dotaknil se bom samo treh členov tega predloga zakona. Predsednik republike bo po izteku mandata, kot je zapisano v 18. in 21. členu po tem predlogu zakona, dve leti prejemal nadomestilo za brezposelnost v višini predsedniške plače. Po uveljavitvi pokojnine pa bo k pokojnini prejemal še dodatek v višini razlike med pokojnino in 90 odstotki predsedniške plače. Ne nasprotujem primernemu nadomestilu, kot je zapisano v 18. in 21. členu, to pa - žal - ni vse, kar predlog zakona predvideva. V 22. členu se predvideva privilegij, ob katerem se človeku stemni pred očmi. 22. člen predsedniku republike - mislim, da smo danes slišali že kar nekajkrat -, ki mu je prenehala funkcija, dodeljuje dosmrtno pravico do pisarniškega prostora, strokovne pomoči svetovalca, administrativno-tehničnega osebja, pravico do osebnega varovanja, da varovanja objekta, v katerem prebiva ter do stalne uporabe službenega vozila in voznika. Strinjam se, da je treba sprejeti zakon, ki bo urejal to področje. Nikakor pa se ne strinjam z dikcijo, ki je zapisana v 22. členu in omogoča nesprejemljiv privilegij, pa naj si gre za današnjega predsednika ali predsednika, ki bo zapuščal funkcijo čez 5,10 ali več let. V predlogu zakona ni nikjer omenjeno, koliko ljudi bo zaposlenih v pisarni bivšega predsednika, oziroma nič ni napisano, koliko denarja davkoplačevalcev bo potrebno za vzdrževanje omenjene ugodnosti. Prepričan pa sem, da bo potreben kar zajeten kupček denarja za vse potrebe, ki so predvidene v tem predlogu zakona. Od kod se bo denar vzel, pa mi ni pravzaprav povsem jasno. Morda od pokojnin, socialnih transferjev ali kaj vem od kje. Sprašujem se, spoštovane kolegice in kolegi, kako to, da predsednik države ni dal nobene pripombe na omenjeni zakon, saj gre za nesprejemljive ugodnosti, ki jih bodo plačevali davkoplačevalci. Ali pa je morda, oprostite, osnutek predloga tega zakona, celo priromal iz predsedniške palače? Ne vem. Morda. Zanimivo bi bilo, zanimivo bi bilo slišati, kaj meni aktualni predsednik o tem predlogu. Danes tega vprašanja še nisem slišal. Če bo ta predlog zakona sprejet, kot je bilo že omenjeno, bomo v prihodnje plačevali več predsednikov in več predsedniških uradov. Hvala lepa.
Hvala tudi vam za razpravo. Naslednji razpravljavec, kolega Franc Pukšič. Prosim. Gospod Cimperman, če izključite mikrofon.
Hvala lepa. Gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Besedilo tega zakona, ki govori o zagotavljanju pogojev opravljanja funkcije predsednika republike, je pravzaprav pod to skrito najbolj VI. poglavje "Pravice predsednika republike po prenehanju funkcije". Pa preden o tem VI. poglavju nekaj spregovorim, bi rad nekaj rekel tudi v zvezi s 3. členom. 3. člen pravi: "Za izvrševanje funkcije predsednika republike vlada soglasju s predsednikom republike določi prostore za delovanje urada predsednika republike, prebivanje predsednika republike in protokolarne objekte." Jaz mislim drugače, da bi to moralo biti določeno in se ve, kaj so to prostori predsednika, se ve, kaj je rezidenca, in se ve, kaj so to protokolarni objekti. Vsak predsednik si ne more posebej izmišljevati in določevati skupaj z vlado nekih določenih prostorov. Oziroma: jaz celo mislim, da rezidenco predsednika republike pravzaprav Republika Slovenija ima. Glejte, posebni stanovanjski sklad Republike Slovenije je imel v Murglah v elitni četrti tri hiše. Te tri hiše so odkupili trije funkcionarji. Eden izmed njih je tudi sedanji aktualni predsednik Milan Kučan. Ker je bila ta hiša, ta rezidenca odkupljena za borih 47.000, 48.000 nemških mark, iz tega sije pravzaprav videz skromnosti. Ali ta hiša s 190 kvadrati v Murglah res ni več vredna ali pa videz skromnosti s tega zornega kota, da pač kupec ni imel več sredstev? No, glede na to, da opravlja pomembno državniško funkcijo, bi pričakoval ali pa pričakujem, upravičeno pričakujem in to pričakujejo tudi državljani Republike Slovenije, da bo aktualni predsednik, ko več ne bo, dobil tudi ta sredstva povrnjena in to bi bilo pošteno. Bilo bi pravično in seveda rezidenca ostane. Tako imamo torej rezidenco predsednika že določeno. Vsaj, kar se mene tiče, se bi zavzel v nominalni vrednosti, torej v deležu, ki ga je vložil, da dobi teh 48.000 mark tudi povrnjenih. Upam, da ne bo vlada tu tako krivična, kot je do vlagateljev v telekomunikacijsko omrežje, kjer jim vrača samo 20 do 40%. Bog mu pomagaj, predsedniku, če bo dobil samo 20 do 40% povrnjeno; jaz mu tega seveda ne želim. In bi želel, da se to povrne tako, kot je bilo vloženo. V nasprotnem primeru pa bi to mejilo na kakšen drug urad. Namreč, po nekih informacijah, ne samo, koliko je to vredno, da je to vredno vsaj za faktor 10-krat, ampak v tem protokolarnem objektu ali rezidenci so ostale tudi ostale umetnine, ki pa imajo ne samo finančno, pač pa tudi zgodovinsko vrednost. Tako da s tem - in pričakoval sem, da bo to nekako v prehodnih določbah zapisano - se ta črni madež pravzaprav odpravi. Ni nobenega izgovarjanja na kakršenkoli Jazbinškov zakon ali kaj takšnega, ko so se kupovala stanovanja v nekih blokih, delavci in delavke, ki so to vlagali. Kar se tiče VI. poglavja, ki predvsem v 22. členu govori o tem, kaj vse - in o tem je že bilo danes veliko govora - kaj vse bi naj bivšemu predsedniku ostalo za opravljanje neformalne funkcije po prenehanju mandata, od službenega vozila, voznika, varnostnikov, varovanja objekta in tako dalje, se strinjam z vsemi tistimi, ki so ugotavljali, da je predsedniška funkcija takšna, kot je po naši ustavi, in se strinjam, da je ta del zakona skladen z zakonom o poslancih, ko več ne opravljajo poslanske funkcije. Vsekakor je nesprejemljivo to, kar je zapisano v 22. členu, po mojem že iz naslednjih razlogov: prek 100.000 brezposelnih,gospodarska kriza, pomanjkanje stanovanj za mlade družine, kolegice in kolegi, kaj šele pomanjkanje študentskih sob. In takšno razmetavanje na eni strani, na drugi strani pa vse to, je popolnoma nerazumljivo. Povečevanje razlik v delih države, neskladen razvoj, na eni strani tako rekoč nimajo ljudje za vodo ali elektriko, nimajo za preživetje, so na robu praga revščine, in zaostajanje na podeželju, po drugi strani pa seveda takšne dodatne pravice s posebnim zakonom za enega samega človeka. To pravzaprav prinaša dodatno razslojevanje, za kar pa se v demokratični državi, kjer v 2. členu ustave piše, da smo pravna in socialna država, ne moremo zavzeti in ne moremo dovoljevati tako diskriminatorne zakonodaje; je potrebno, da se določene pravice predsednika po prenehanju mandata ohranijo oziroma ima možnost še opravljanja določene zadeve, vendar vse skupaj je dovolj, če je vezano na dobo enega leta, tako kot za bivšega predsednika vlade, ministre in poslance. Tu seveda razlik ne more biti. Dejstvo je, da v normalni demokratični državi pričakuješ ob izvolitvi predsednika države, da se, ko je izvoljen, pripelje v rezidenco in v službene prostore s svojim osebnim vozilom in se odpelje iz rezidence, iz prostorov s službenim vozilom, z vsem tistim, kar mu pripada po opravljanju funkcije. In dejstvo je, da ko mu mandat preteče, da seveda iz teh prostorov pride s tistim, s čimer je prišel pred začetkom izvrševanja mandata. To je normalno v demokratičnih državah. Vse ostalo pa je seveda bolj za kakšne diktatorske, za kakšne monarhične, za kakšne druge ureditve. Mi smo se odločili, z našo ustavo, da imamo, tako kot smo zapisali, parlamentarno demokracijo. Zato seveda tudi sam takšnega skrpucala ne morem podpreti. Hvala.
Hvala vam za razpravo. Zdaj bi bil na vrsti še poslanski kolega Pavle Rupar, vendar tudi ni prisoten. Naslednji razpravljavec je predstavnik vlade, dr. Matjaž Nahtigal. Ne želi razpravljati. S tem smo izčrpali seznam prijavljenih razpravljavcev. Ostalo nam je še nekaj časa zarazpravo. V skladu z 71. členom poslovnika bi vas zdaj pozval, kdo še želi razpravljati. Prosim, da se v tem trenutku prijavite. Kasnejših prijav ne bom upošteval. Videl sem kolega Soka in kolega Avšiča. Torej, vama dvema še dam priložnost za razpravo, vsakemu 5 minut. Opozarjajo me, da je za vsakega 3,5 na voljo, da bom enakovredno razdelil. Kolega Sok, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Moram reči, ko sem pozorno poslušal vse te razprave, se posebno sprašujem, kakšen je sploh namen vlade, da je prišla s tem predlogom sedaj v parlamentarno razpravo. Torej sedaj, ko so, bi rekel, te predsedniške kandidature že napovedane in ko potekajo vsi ti postopki za volitve novega predsednika. Kakšen je namen tega? Kajti, če ste to področje želeli urediti bi ga lahko uredili že davno, če ga je res tako nujno urediti, kot danes pripovedujete, če pa ni tako nujno, pa bi seveda lahko počakali na čas po 10. novembru. Čisto nič se ne bi zgodilo, ker če računam, da bodo tri razprave, se pravi, se bodo volitve zgodile prej, preden bo ta zakon v parlamentu sprejet. In res me zanima, kakšen je namen tega zakona. Kaj se želi s tem narediti? Ne vem, ne morem se nekako zgubiti občutek, da mogoče pa gre v tem primeru za res urejanje kakšne usluge za uslugo. Torej, da se tu dela po dveh linijah. Se pravi, novi prihajajoči predsednik, ki se pač v medijih napoveduje že kot absolutni zmagovalec, se nekako oddolžuje verjetno za neko pričakovano podporo tistemu predsedniku, ki odhaja. Torej to je moje osebno razmišljanje, ampak vse to seveda ni naključno. Narejeno je z nekim določenim namenom. In če je s tem narejeno, potem seveda ugotavljam, da ni prav, da je tako narejeno. Drugo, kar je zanimivo, kako nam je vlada predstavila rešitve v drugih parlamentarnih demokracijah. Navedli ste večino držav, vzhodnoevropskih, tranzicijskih, ki se srečujejo z enakimi problemi ali pa še z večjimi kot mi v Sloveniji, izpustili pa ste cel niz zahodnoevropskih držav. Če pa ste jih že navedli, pa bi rad vedel, v čem pa bi naj pri nas bilo to drugače urejeno, kot je v sosednji Avstriji, z veliko daljšo demokratično tradicijo. V čem? A smo mi res tako bogata država? Vsi se strinjamo, da se mora to, ta zadeva urediti, ampak poslušajte, predlagatelji, kar je preveč, je pa preveč. In če drži ta itenca, ki je izhajala iz razprave, da je treba pač predsedniku zagotoviti javni ugled in pa moralno avtoriteto, se sprašujem, če se to res zagotavlja s takšnimi bonitetami, kot se ponujajo v tem zakonu. Ali potem vsi tisti državljani v Sloveniji, ki opravljajo zelo pomembne funkcije, ki nimajo zagotovljenih takšnih privilegijev, nimajo javnega ugleda in nimajo neke zagotovljene moralne avtoritete? Jaz celo nasprotno mislim. In mislim, da se bo predsednik, aktualni, pač ki bo prvi upokojen po tem zakonu, oglasil in bo povedal, kar si sam misli. Mislim nasprotno, da v situaciji, ki so jo nekateri tukaj zelo podrobno izpostavili, ob vsem tem velikem številu nezaposlenih, ob vseh teh socialnih problemih, ki jih imamo, ob tem, da se napoveduje reforma zdravstva in povečanje prispevkov za zdravstvo, o tem, da je primanjkljaj v pokojninski blagajni vedno večji in gre vedno več denarja iz proračuna, ob tem, da vse več državljanov živi na robu revščine in nekateri cel mesec delajo in ne zaslužijo toliko, da bi lahko plačali položnice, ki jih je vsak dan več. Jaz mislim, da v takšni situaciji s takšnim zakonom ne moremo nekomu vzdrževati javnega ugleda in pa prispevati k neki moralni avtoriteti. To je sigurno, kajti ljudje bodo razumeli to zadevo drugače. Hočejo, da predsednik, tisti, ki je na predsedniški funkciji ali pa tisti, ki se od predsedniške funkcije poslavlja, deli usodo s svojim narodom. In to bi bilo pošteno in pa primerno, vse drugo je nemoralno. Tako sem osebno prepričan. In te bonitete seveda niso v stilu krepitve javnega [[...]] [[opozorilni znak, za konec razprave.]] [[...]]A moram nehati?
Prosim, če zaključite misel.
Če moram nehati, bi samo še pozval vlado, da razdela strošek, ki ga je tu navedla, in kar je glavna pomanjkljivost tega zakona, da niste finančne situacije, ki jo bo ta zakon prinesel, predvideli, da nam ne prodajate takole, bi rekel, ustno, to bo toliko stalo, pač da to razdelate, da bomo videli, kaj ste si sploh v okviru tega zakona zamislili, koliko ljudi bo skrbelo za predsednika, ki odhaja, pa ne samo tega, ampak tudi tiste, ki se bodo še pojavili [[...]]
Lahko končate?
Ja, hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem Jožetu Avšiču za zadnjo razpravo.
Hvala lepa. Verjetno ne bom tako dolg, sem pa pazljivo poslušal skoraj vse razprave. Zdi se mi, da bo verjetno zakon dobil podporo kot ustrezna podlaga za drugo obravnavo, pa vendarle mislim, da je bilo veliko opozoril z različnih strani, tudi tistih, ki zakon podpirajo, da je treba ta zakon temeljito prevetriti in videti, kaj in kakšen naj bi bil v končnem obsegu, ko ga bomo sprejemali. Na žalost je res čas za sprejem tega zakona precej neprimeren. Res pa je, da ga je vlada oblikovala že marca, vendar tudi marec je bil že pozen; lahko bi ga v vseh teh desetih letih, odkar imamo to funkcijo, lahko pa bi ga seveda tudi po volitvah, kar je moj predhodnik maloprej rekel. Vendar mislim, da moramo ob obravnavi tega zakona hočeš nočeš nekako odmisliti to, ali gre za Milana, Janeza, Franceta ali Barbaro; da se moramo nekako zamisliti, kaj ta država želi, kakšnega predsednika želi in kaj pravzaprav tej funkciji ta država ponuja. In to bomo opredelili tu, v tem državnem zboru. Vlada je pač predlagala, kar je, v nadaljevanju, če ga bomo obravnavali, se bomo morali zelo odgovorno dogovoriti, kakšen je ta obseg tako imenovanih bonitet. Če to so bonitete, verjetno so, pa vendarle, kakšen je obseg tega, kar bi lahko pripadalo predsedniku po končani funkciji. Konec koncev se moramo zavedati, da govorimo o najmanj desetih pa tam do dvajsetih ljudeh v enem stoletju, ki jih bo morala država na nek način po izteku funkcije pospremiti na podlagi zakona, kakršnega bomo sprejeli. Zato na nek način odklanjam vse tiste razprave pravzaprav, ki vlečejo neke stare zadeve ven, kot so stanovanja v Murglah, ampak tudi tisti delavec, ki je dal 10.000 mark za 50 kvadratov stanovanja, je ravno tako profitiral, in to veliko več kot tisti, ki je živelv lastni stanovanjski hiši, tako da so to pravzaprav čisto nepotrebne razprave ta trenutek in zadeva, ki je bila pač absorbirana s tistim slavnim Jazbinškovim zakonom. Mislim, da je tudi povsem logično, da predsednik države lahko pogleda v določene arhive, ki so nastajali v času njegovega delovanja, zlati še, če bo pripravljal kdaj kakšna predavanja, kar je v navadi v drugih evropskih in tudi izvenevropskih državah, in bo potreboval informacije. Verjetno ne bi bilo vzdržno, da to, kar misli, da bo potreboval, spakira v kovčke in gre z njimi domov in jih potem po potrebi prinese na plano takrat, ko bi jih potreboval in bi mu tako odgovarjalo. Skratka, mislim, da je bilo nekaj takih razprav, ki ne sodijo na nivo tega, da se pogovarjamo o predsedniški funkciji, povezani seveda z njegovimi ustavnimi dolžnostmi, pa tudi pravicami, ki bi jih lahko ta zakon dal, če ga bomo sprejeli, po končanju njegove funkcije. Sam bom verjetno zakon podprl, vendar se bom pri tem tudi trudil, da se bodo pravice in obseg pravic uskladile z realnimi možnostmi, ki jih lahko ta država tako glede na svojo velikost kot tudi svojo ekonomsko in finančno moč zagotovi. Hvala lepa.
Hvala, kolega Avšič. S tem je razprava izčrpana in jo zaključujem. [[Oglašanje iz klopi.]] Glejte, prej sem povprašal, kdo še želi razpravljati, in dobil sem dve prijavi. Moram pa dati samo eno opravičilo, ker sem bil napačno informiran, da je časa samo za tri in pol minute. Uro smo med vašo razpravo, kolega Sok, popravili na pet minut, tako da je zadeva v skladu s poslovnikom.Kolega Sok.
Če lahko. Mi smo razumeli, da v okviru časa, razpoložljivega, ki nam je bil določen, lahko še razpravljamo in nam je ostalo mislim, da še 14 ali 20 minut, ampak vi ste me prekinili. In vas sprašujem zakaj.
Sem dejal zdaj, da sem res dobil informacijo, da je na voljo samo še dvakrat po 3 minute pa pol. In sem vas tako informiral. Nato pa smo uro v času vaše razprave postavili na 5 minut, kot veleva tudi čas razprave posameznega poslanca, 5 minut. In dve prijavi sem imel. Smatram, da je s tem razprava 5 minut. Lahko to v magnetogramu pogledate. S tem je razprava zaključena. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bo zbor glasoval v popoldanskem nadaljevanju v okviru glasovanja o vseh točkah dnevnega reda za danes. Proceduralno, gospod Rokavec. Prosim, če je v skladu z [[...]]
Ja, razprava je povezana s točko dnevnega reda. Namreč gospod predsedujoči, jaz sprašujem, ker je bila vrsta izrecnih vprašanj danes med razpravo naslovljena na predstavnika vlade. Ali bo predstavnik vlade izkoristil to možnost, da bo odgovoril na ta zastavljena vprašanja? Ker mislim, da je še kako pomembno, da bi slišali odgovore nate pomisleke, ki so bili izraženi v razpravi, tudi pri končni odločitvi o predlogu sklepa. Hvala lepa.
Kolega Rokavec, to ni proceduralno v zvezi z izvajanjem poslovnika. Predstavnik vlade je dobil priložnost z moje strani, da bi še dal v razpravi kakšen odgovor, se je temu odpovedal. In je stvar njegove presoje, kako bo iz obstoječe razprave, iz magnetograma in vsega, kar si je pribeležil, sledil predlog zakona za drugo branje, če bomo pri glasovanju ocenili in potrdili, da je zakon primeren za drugo branje oziroma za nadaljevanje postopka. Prekinjam točko dnevnega reda do glasovanja, ki bo torej ob najavljeni uri. Ob 16.40 bomo nadaljevali s sejo, s 13. točko dnevnega reda, to je prvo obravnavo predloga zakona o prekrških. Do tega časa, je odmor. Hvala za vašo potrpežljivost in sodelovanje.
Spoštovani predstavniki vlade! Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O PREKRŠKIH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem zakonom je skupina 11 poslancev s prvopodpisanim mag. Andrejem Vizjakom zahtevala, da državni zbor opravi splošno razpravo. To bomo zdaj tudi opravili. Besedo dajem predstavniku vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim za besedo gospoda Hinka Jenulla.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Opis stanja na področju prekrškov je razviden iz obrazložitve zakona, ki ga imate pred seboj in ga ne bi ponavljal. Povedati pa želim, da skoraj deset let traja proces nastajanja novega sistemskega zakona o prekrških in sicer od konca leta 1993 pa do tega predloga. Že leta 1993 je bilo izdelano delovno gradivo za nov koncept kaznivih ravnanj, po katerem bo v Sloveniji veljal dihotomni sistem kaznovalnega prava, primerljiv z zahodnoevropskimi državami. To pomeni, da sta samo dve vrsti kaznivih ravnanj, kazniva ravnanja in prekrški. Skladno s tem so bili odpravljeni kot samostojna vrsta kaznivih ravnanj gospodarski prestopki oziroma prekvalificirani v prekrške. Takrat je bilo tudi že strokovno in tudi politično jasno, da bo potrebno opraviti transformacijo sodnikov za prekrške v sodišča za prekrške. Ta transformacija do danes ni bila opravljena in postopek, po katerem sodniki za prekrške le-te obravnavajo, še vedno ni usklajen s težo teh dejanj, kar je tudi glavni razlog za zaostanke, za zastaranje zadev in za preobremenjenost. Osnutek novega zakona je takrat nastajal ob stališčih teorije, da naj bi sankcija za prekrške v bodoče obsegala le denarno kazen, pri tem pa vrsto nerepresivnih ukrepov, kot so opomini, institut neznatne družbene nevarnosti, opozorila in podobni ukrepi. Tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije je takrat, v letu 1995 menilo, da je v zvezi s tistimi prekrški, za katere naj bo predpisana zaporna kazen, primerneje da se pretvorijo v kazniva dejanja, ki jih bo obravnavalo redno sodišče, kot pa da se obširno področje upravno-kazenskega prava prenese v sodno pristojnost. Na teh podlagah je bil pripravljen zakon v letu 1995, ki je prestal prvo obravnavo in je bil v fazi druge obravnave umaknjen. Takratni očitek zakonu je bil, da niso predvidene zadostne poenostavitve postopkov o prekrških in druge rešitve, ki bi dajale večje pristojnosti upravnim, nadzorstvenim organom in le najtežje zadeve odkazale v reševanje sodnikom za prekrške oziroma sodiščem za prekrške. V letu 1999 se je intenzivneje začel pripravljati nov sistemski zakon o prekrških, drugi poskus, ki je rezultiral s predlogom, ki je pred vami. V fazi strokovnih razprav so bile proučene tri možne rešitve. Prekrškovni organi, kot upravni organi z upravno instanco, transformacija sodnikov za prekrške v prekrškovne oddelke rednih oziroma okrajnih sodišč ali ustanovitev specializiranih sodišč za prekrške. V razpravi je ves čas bilo navzoče stališče, ki ga je teorija dala že leta 1995, da so potrebne dekriminacija na področju prekrškov ter jasna razmejitev v razmerju do kaznivih dejanj in civilna reakcija, kar pomeni denarna kazen oziroma globa, le če gre za prekrške, ki se spremenijo v kazniva dejanja, pa zapor. Na tej podlagi je nova delovna skupina izdelala strokovne podlage in na tej podlagi je bil pripravljen predlog zakona pri katerem je izhodišče, da se odpravi zaporna kazen za prekrške in pri tem je tudi ugotovitev, da je to možno pod pogojem, da se najbolj nevarni prekrški določijo kot kazniva dejanja majhnega pomena. Postopnost tega prehoda pa se zagotavlja s prehodnimi določbami predloga, da zaporna kazen do take ureditve ostaja še vedno v veljavi in se ti prekrški obravnavajo po sedaj veljavnem zakonu. Naj povem, da tako po našem prepričanju predlog, ki ga imate pred seboj, izpolnjuje vse pogoje oziroma zahteve, ki so bile postavljene ob začetku reforme prekrškovnega prava. In sicer prilagoditev postopka vrsti zagrožene sankcije, to se pravi delitev na postopek pred prekrškovnim organom in postopek pred sodnikom oziroma sedaj sodiščem za prekrške. Drugič, razbremenitev sodnikov za prekrške s prenosom dela pooblastil na prekrškovne organe in v bodoče zagotavljajo v največjem delu zadev samo sodno varstvo. Tretjič, postopnost predlaganih sprememb. In četrtič, da se ob tem hkrati reši problematika statusa sodnikov za prekrške, kot izhaja iz več odločb ustavnega sodišča, iz katerih je jasno, da morajo postati sestavni del sodne veje oblasti. V predlogu, ki ga imate pred seboj, se to doseže z ustanovitvijo specializiranih sodišč za prekrške, pri čemer se opravi zakonska priredba njihovega sedanjega trajnega mandata v mandat okrajnih oziroma višjih sodnikov. Hvala lepa.
Hvala vam, državni sekretar, za dopolnitev, obrazložitev predloga. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Najprej dajem besedo kolegu Miranu Potrču za stališče poslanske skupine združene liste. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovani! Tudi prekrški so sestavni del protipravnih ravnanj in pravosodnega sistema. Tudi pri njihovem izrekanju je na žalost značilna premajhna učinkovitost. V zadnjih letih sicer sodniki za prekrške rešijo več zadev, kot je njihov pripad, vendar vsaj v letu 2000 eno petino na račun zastaranja. Ni torej dvoma, da so na področju postopkov o prekrških potrebne temeljite spremembe. Predlagani zakon naj bi jih zagotovil. S temi cilji zakona soglašamo. Pričakujemo torej nesporno zagotovilo predlagatelja, da bo res dosežena večja učinkovitost. Posebej zato, ker smo doslej že sprejemali precej dopolnitev zakonov v okviru pravosodnega sistema, ki naj bi zagotovile napovedani cilj, pa doslej rešitve vseh napovedanih ciljev niso zagotovile. Predlagani zakon želi večjo učinkovitost zagotoviti z nekaterimi bistvenimi spremembami. Prvič, prvostopenjsko obravnavo in kaznovanja prenaša na prekrškovne organe, to je organe, ki so tudi sicer dolžni skrbeti za uresničevanje določenega zakona. Predlagatelj ni navedel podatkov, koliko zadev bi na podlagi teh določb prenehali obravnavati sedanji sodniki za prekrške. Ni dvoma, da bi to pomenilo njihovo razbremenitev. Vprašanje pa je, ali bodo za novo pristojnost takoj in v zadostni meri usposobljeni upravni organi, na katere bo pristojnost prenesena. Povsem jasnih zagotovil zakon v tej smeri ne daje, zakon sam jih tudi ne more dati. Zato bi pričakovali jasno izjavo v tej smeri od predlagatelja. Sodišča za prekrške kot specializirana sodišča naj bi po novem obravnavala le pritožbe zoper odločitev prekrškovnega organa in izvajala prvostopenjski postopek v zahtevnejših primerih. Upati je, da teh pritožb ne bo toliko, da bi izničile zmanjšani pripad zaradi prenosa pristojnosti na prekrškovne organe. Upamo, da ne, saj zakon ohranja sedanji plačilni nalog, in ker zahteva za sodno varstvo zoper odločbo prvostopnega organa ne bo zadržala izvršitve, če višina kazni skupaj s stroški postopka ne bo presegala določenega zneska. To naj bi namreč zmanjšalo željo po pritoževanju samo zato, da se odloži plačilo kazni in doseže eventualno zastaranje, kar je doslej bil pomemben razlog za pritožbo. Ta rešitev torej kaže k večji racionalnosti. Tretjič. Sodniki za prekrške kot specializirana sodišča postajajo sestavni del pravosodja. Zato se spreminja tudi njihova organiziranost. Upajmo, da se ne bo dogodilo kaj podobnega kot pri spremembi pristojnosti sodišč. Sodišča namreč še danes trdijo, da so glavni zaostanki nastali prav zaradi spremembe pristojnosti in prenašanja spisov, da rečem, iz enega v drugo sodišče. Prav pa je tudi povedati, da če bodo do nadaljnjega te zadeve, ki se prenašajo na druge organe, ostale v pristojnosti sodišč za prekrške, da bo njihova učinkovitost vsaj za nekaj časa odložena. Prav bi bilo, da se te stvari pojasnijo. Četrtič. Soglašamo, da sodišča za prekrške postanejo kot specializirana sodišča sestavni del pravosodja in da se s tem zakonom dokončno sprejme rešitev, da so sodniki sodišč za prekrške glede pogojev imenovanja, napredovanja, pravic in tudi sicer sestavni del pravosodja in torej sodniki. Pri tem jim je treba zagotoviti njihovega predstavnika tudi v sodnem svetu. Prav bi bilo pojasniti, zakaj so sodišča za prekrške predvidena v rangu okrajnih, ostala specializirana sodišča pa v rangu okrožnih sodišč. Petič, in končno, predlagatelj meni, da je v bodočem sistemu kaznovanja prekrškov iz pristojnosti sodišč za prekrške treba izvzeti možnost izrekanja zaporne kazni. V bodoče naj bi zaporno kazen izrekala le redna sodišča. Za uresničitev tega cilja bo treba spremeniti kazenski zakonik in predvideti nova kazniva dejanja, s katerimi se bo inkriminacija nekaterih najhujših oblik prekrškov, pri katerih je bila do sedaj zagrožena zaporna kazen, opredelila kot kaznivo dejanje. Ob tem vlada, da bi omilila ugovore, da bodo z obravnavo tovrstnih dejanj zdaj bolj obremenjena sodišča, ki prav tako imajo mnoge in velike zaostanke, pove, da načrtuje spremembo zakona o kazenskem postopku, tudi uvedbo mandatnega kaznovanja. Gre za možnost, da se za kazniva dejanja iz pristojnosti okrajnega sodišča lahko izda kaznovalni nalog, s katerim sodišče obdolžencu izreče predlagano kazensko sankcijo ali ukrep, ne da bi se pri tem opravila glavna obravnava. Vlada torej meni, da predstavljeni koncept pomeni razbremenitev sodišč za prekrške, saj bi se namesto njih z najmanjšim številom zadev ukvarjala okrajna sodišča. Sodiščem za prekrške bi tako ostalo več časa za obravnavo drugih, a enako pomembnih zadev, ki so do sedaj v mnogih primerih zastarale prav zaradi preobremenjenosti sodnikov za prekrške. Povečano število kazenskih zadev pa bi okrajna sodišča lahko reševala učinkoviteje v postopku s kazenskim nalogom oziroma postopku na podlagi priznanja ali pa listinskih dokazov. Nova kazniva dejanja po prehodnih določbah morajo biti določena v dveh letih, do takrat pa lahko sodišča za prekrške še izrekajo tudi zaporne kazni. Predlogi vlade zaslužijo ponovno oceno in dodatno argumentacijo. Koncept je lahko dober, morda pa je tudi idealiziran. Več vprašanj je, ki zahtevo po dodatni utemeljitvi podpirajo. Najprej, vsaka reorganizacija povzroča tudi težave in časovne zastoje, ki jih je vnaprej težko realno predvideti. Če je res jasnih in nespornih učinkov, jo je vredno razmisliti. Do sedaj nobena od organizacij v pravosodju polne učinkovitosti ni zagotovila. Ni jasno, koliko zadev bi bilo prenesenih na sodišča in koliko bi bila s tem sodišča za prekrške res razbremenjena. Mislim, da bi to oceno kazalo ponovno napraviti. Ni jasnih ocen, kako učinkovito bi lahko bilo v kazenskih oddelkih rednih sodišč mandatno kaznovanje. Če bi bilo, zakaj ga potem ni mogoče uvesti tudi pred sodnike za prekrške in je potrebno narediti celotno spremembo pristojnosti. Če pa se mandatno kaznovanje ne bi moglo uporabiti v primeru izreka zaporne kazni, - to je možno, saj je zaslišanje obdolženca temelj varovanja človekovih pravic -, potem je vprašanje, koliko bi se s tem predlogom sploh dosegli zaželeni cilji, saj bibilo več obravnav v kazenskih sodiščih. In končno, ni jasno, ali pa tudi je, v kolikšnem času je mogoče računati na učinke prenosa zaporne kazni iz prekrškov na redna sodišča, saj mora ti biti najprej spremenjena kazenski zakonik in zakon o kazenskem postopku, šele kasneje bi do te realizacije prišlo. Menimo, da torej to vprašanje terja resni razmislek. Naj zaključim. Poseg v sistem prekrškov je korenit. V osnovi to kaže pohvaliti in ne mislim, da bi delali, bi rekel, umetna vprašanja o tem. Prav pa je povedati, da je poseg tako korenit, da je mogoče na nekaterih točkah tudi preveriti časovne in vsebinske dimenzije te učinkovitosti, da ne bi šli v neko reformo, ne da bi imeli res trdna zagotovila o njeni uspešnosti. Hvala lepa.
Hvala vam. Sledi predstavitev stališč poslanske skupine Socialdemokratov Slovenije. Kolega Franc Sušnik ima besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. V poslanski skupini Socialdemokratske stranke bomo predlog zakona o prekrških podprli. Pozdravljamo cilj doseganja večje učinkovitosti na področju prekrškov, kar mislim, da je eden od bistvenih razlogov, zaradi katerega smo se odločili za tako podporo. Dovolite pa, da navedem še nekaj pripomb k omenjenemu zakonskem predlogu. Najprej bi se dotaknil tudi možnosti odprave pritožbe. Mi mislimo, da absolutno ni mogoče trditi, da gre tukaj za absolutno racionalizacijo dela, saj zakon predvideva ustanovitev novih dodatnih sodišč. Treba je dati možnost za vložitev zahteve za sodno varstvo. S tem pa, po našem prepričanju, se ne bo zmanjšalo število ugovorov v obliki zahtev za sodno varstvo. Po našem mnenju bodo sedanji sodniki, ki so že tako v kroničnih zaostankih, kar se tiče pritožb, še dodatno obremenjeni, pri novih sodiščih pa bodo pritožbe samo spremenjene in dopolnjene v sodno varstvo. Rad bi se pridružil tudi pripombam sodnikov senata za prekrške, ki nasprotujejo temu konceptu, predvsem v smislu črtanja sankcije zapora kot možnosti, ki so jo do sedaj sodniki za prekrške imeli. Mnenja smo tudi, da bi kazalo upoštevati dejstvo, da bi ta možnost oziroma ta sprememba narekovala tudi ustrezno spremembo kazenskega zakonika, ne le glede na določitev novih kaznivih dejanj, temveč tudi glede določitve novih kazni za prekrške v cestnem prometu. Tukaj mislim, da je pomembno vprašanje razreševanja hujših kršitev varnosti cestnega prometa, za katere je bila do sedaj predvidena zaporna kazen. Kar se tiče pripomb k samim členom, bi rad poudaril, da imamo pripombo k 49. členu predloga zakona, ki v četrti alinei med drugim govori tudi, da vrsto in stopnjo izobrazbe ter vsebino strokovnega izpita za vodenje in odločanje o prekrškovnem postopku predpiše vlada. Mi smo mnenja, da je treba to ustrezno stopnjo izobrazbe in usposobljenost za izvrševanje pooblastilpo tem zakonu in ZUP-u zapisati že v sam zakonski predlog. Kar se tiče 51. člena predloga zakona, ki govori, da prekrškovni organ po ugotovitvi pogojev za začetek postopka po uradni dolžnosti oziroma po prejemu predloga iz prejšnjega člena zbere dodatna obvestila in dokaze o prekršku, opozarjamo, da v tej alinei ni opisano, po kakšnih pravilih uradna oseba zbira dodatne dokaze in obvestila o prekršku. Zato kaže o tej zadevi razmisliti. Kar se tiče 50. člena, ki govori o začetku postopka in predvideva, da se postopek o prekršku začne po uradni dolžnosti, ko pravi, "prekrškovni organ v okviru pristojnosti v ta namen kakršnokoli dejanje ali z vložitvijo pisnega predloga oškodovanca, državnega tožilca ali državnega organa," Imamo mi pripombo, kako bo te podatke preskrbel oškodovanec, ki je v tem primeru lahko tudi fizična oseba. Gre za podatke, ki jih je pač treba predložiti za začetek postopka. No to bi bile temeljne, naše temeljne pripombe k predlogu zakona o prekrških. V splošnem pa, kot sem že povedal, predvsem s ciljem doseganja večje učinkovitosti, zakonski predlog podpiramo. Hvala lepa.
Hvala, kolega Sušnik. Sledi stališče poslanske skupine liberalnih demokratov, ki ga bo predstavil kolega Dušan Vučko. Prosim.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Zapletenost gospodarske in seveda tudi pravne ureditve narekuje izdajo vedno novih predpisov in ureditev novih razmerij. To povečuje število predpisanih prekrškov in inkriminacijo dejanj, k čemur prispevajo tudi družbena nasprotja med zapovedanim in želenim, ravnanjem njihovih naslovljencev. Sedanja analiza je pokazala praktično neobvladljivo število kršitev. Po zadnjih podatkih ministrstva za pravosodje je bilo na dan 12. julija 2002 v državi Sloveniji kar 261 zakonov in 53 uredb, ki skupaj določajo več kot 4 tisoč 300 različnih prekrškov. Temu je potrebno dati še kršitve, ki jih s svojimi predpisi določajo lokalne skupnosti. Tako stanje ob ugotovitvi, da neučinkovitost pregona in sankcioniranje prekrškov ruši temeljna načela delovanja pravne države, ker negativno vpliva na pravno disciplino, če praksa pokaže, da se veliko število kršilcev lahko izogne postopku, terja od nas in seveda od vlade premik v smeri večje učinkovitosti postopka o prekršku. Reforma je torej potrebna in nujna. Zato poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije podpira predlog zakona, katerega namen je zagotoviti večjo učinkovitost prekrškovnega postopka, ki sledi naslednjim načelom oziroma izhodiščem: prilagoditi postopke vrsti zagrožene sankcije, razbremeniti sodnike za prekrške s prenosom dela pooblastil na prekrškovne organe, potem postopnost predlaganih sprememb in rešitev problematike statusa sodnikov za prekrške, kot to izhaja iz odločb ustavnega sodišča. V poslanskem klubu LDS menimo, da predlagana ureditev omogoča, da se ob uskladitvi in tudi ob predpisovanju novih prekrškov glede na njihovo družbeno pomembnost oziroma nevarnost z določitvijo sankcije v skladu s sistemskim zakonom opredeli tudi vrsta postopka in določi pristojnost organa, ki ga bo obravnaval. Pomembno izhodišče predlagane ureditve je tudi razbremenitev sodnikov za prekrške. Odprava zagrožene kazni omogoča, da se v vseh zadevah, kjer je predpisana denarna kazen, tako imenovana globa, določi pristojnost prekrškovnim organom. S tem se postopek nedvomno poenostavlja, saj organ, ki je odkril prekršek in zbral dokaze o njegovi storitvi, hkrati tudi odloči o samem izreku sankcije. Le za manjši del prekrškov, kjer se izrekajo sankcije, ki posegajo v temeljne človekove pravice in obveznosti, je določena na prvi stopnji pristojnost bodočih sodnikov oziroma sodišč za prekrške. Pozdravljamo tudi intenco zakona, da se te spremembe postopno uveljavijo, in še posebej, da se dokončno uredi status sodnikov za prekrške. Sedanji položaj sodnikov za prekrške po naši oceni ni zadovoljivo urejen. Sodnikov za prekrške ne moremo obravnavati izvensistemsko, ampak le v okviru sodne veje oblasti, katere del nedvomno so, saj imajo trajni mandat in enak položaj kot okrajni sodniki. Po naši oceni je sedanja organizacija sodišč za prekrške preveč razdrobljena. Veliko število tako imenovanih enoosebnih organov povzroča probleme pri tekočem delu, preobremenjenosti pa ni mogoče odpraviti drugače kot z bistvenim povečanjem števila sodnikov in njihovega osebja. Spoštovane kolegice in kolegi! Poslanski klub LDS podpira predlog zakona, vendar pa si bo v nasprotju s predlagateljem prizadeval za reorganizacijo sodnikov za prekrške v smislu združitve teh organov z okrajnimi sodišči. Zakaj? Predvsem nas v takšno reorganizacijo vodijo kadrovski in finančni učinki. Z reorganizacijo sodnikov za prekrške v posamezne prekrškovne oddelke znotraj okrajnih sodišč bi sodniki teh sodišč postali po samem zakonu sodniki okrajnih sodišč, kar je možno, ker že imajo trajni mandat in enak položaj. Razporejeni bi bili za zadeve prekrškov glede na pričakovano manjše število teh zadev, pa tudi k reševanju kazenskih postopkov, vključno s kaznivimi dejanji v prometu, ki bodo nastala s prekvalifikacijo največjih prekrškov. Večje število kazenskih sodnikov in koncentracija v enem organu bo zagotovila možnost specializacije, nadomeščanja in racionalizacije dela. Glede na obstoječe podatke bi se z reorganizacijo sodnikov za prekrške lahko bistveno zmanjšalo število sistemiziranih oziroma zasedenih delovnih mest, predvsem za druge administrativno-tehnične delavce. Te bi lahko prerazporedili na druga nezasedena delovna mesta po okrajnih sodiščih oziroma k drugim nalogam. Na primer, nalogam v zvezi z zemljiško knjigo, izvršbo. Prav tako bi reorganizacija lahko prinesla določene prihranke glede poslovnih prostorov sedanjih sodnikov za prekrške. Večina prostorov, kjer so sodniki za prekrške, so v najemu in za te najemne pogodbe mora država plačevati kar precej denarja. Po reorganizaciji je mogoče pričakovati, da bi se zmanjšali stroški za te najemnine vsaj pri tistih sodnikih za prekrške, ki imajo svoj sedež izven sedeža okrajnega sodišča, če bi se njihovo osebje seveda lahko preselilo na sedež okrajnega sodišča. Seveda se ob taki izvedbi reorganizacije sodnikov za prekrške lahko postavi vprašanje obremenitve okrajnih sodišč. V poslanskem klubu LDS menimo, da v zvezi s tem ne bo prišlo do prevelikih preobremenitev, če upoštevamo statistične podatke, ki so na voljo. Tako ocenjujemo, da bo s prekvalifikacijo nekaterih prekrškov v kazniva dejanja znašal pripad zadev največ 4.000 zadev letno. Glede na sedanji obseg dela okrajnih sodišč v kazenskih zadevah, kjer znaša povprečni letni pripad cca. 10.000 zadev na leto, izhaja, da s prekvalificiranimi prekrški v kazniva dejanja le-ta obremenitev ne bi bila prekomerna. Na podlagi statističnih podatkov se lahko poda ocena, da bo v rednem postopku obravnavana največ polovica zadev, ki jih sedaj rešujejo sodniki za prekrške. Glede na statistične podatke za leto 2001 bi bilo teh zadev približno 113.000. Prav tako v to oceno lahko vključimo še zadeve, ki nastanejo zaradi zahtevkov za sodno varstvo. Po naši oceni bo v skladu z novim zakonom cca. 110.000 storilcev prekrškov podalo zahtevo za sodno varstvo. Ta ocena temelji na podatkih o dosedanjem pripadu zadev na senat za prekrške Republike Slovenije, kjer znaša obseg pritoževanja približno 6 do 7% zadev. Ob upoštevanju teh podatkov se bosta torej s spremembo pristojnosti spremenila tudi pripad zadev prekrškov in obremenitev, ki bo predvidoma znašala za okrajna sodišča okoli 127.000 zadev na leto, kar po drugi strani pomeni – in ta podatek se mi zdi zelo pomemben – obremenitev okoli 900 zadev na posameznega sodnika, kar je tretjina dosedanje obremenitve. In za višja sodišča okoli 12.500 pritožbenih zadev, kar po drugi strani pomeni obremenitev za okoli 800 zadev na sodnika, kar pa znaša polovico sedanje obremenitve teh sodnikov. Pri teh podatkih niso upoštevani sedanji zaostanki, kar je potrebno posebno poudariti. Na podlagi vseh teh podatkov in ocen smo v poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije prepričani, da je naš predlog po reorganizaciji sodnikov za prekrške več kot utemeljen, predvsem pa zagotavlja večjo učinkovitost in racionalizacijo. Zato tudi druge stranke v parlamentu pozivamo, da v drugi obravnavi podprejo naš predlog.
Hvala za podano stališče. Kolega Franci Rokavec bo podal stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci, predstavniki vlade! Področje prekrškov je gotovo področje, ki zadeva veliko večino državljanov Republike Slovenije. Številni predpisi za kršitev predvidevajo sankcijo v obliki prekrška. Verjetno ni pretiravanje, če rečemo, da se je večina državljanov tudi aktivno seznanila s predmetnim področjem. Sedanje stanje pa je tako, da imamo zakon iz leta 1983 s številnimi popravki ter nepregledno množico različnih prekrškov, ki so bili določeni nesistemsko, po trenutnem navdihu predlagateljev. Vse to onemogoča zadostno poznavanje prekrškov, dopušča pa različne interpretacije državljanov in tudi uradnih oseb. Znano je tudi dejstvo, da se neverjetno majhen procent izrečenih kazni dejansko sankcionira. To dejansko postavlja v smešno luč vse tiste, ki napako priznajo in kazen plačajo, pod vprašaj pa daje načelo pravne države. Če se prekrški sankcionirajo, jih raje umaknimo, ukinimo. Zato pripravo predloga novega sistemskega zakona o prekrških jemljemo kot zelo potreben in utemeljen korak. Pričakujemo, da se bo področje prekrškov uredilo tako, da bodo prekrški določeni sistemsko in pregledno. Da bo organiziranost prekrškovnega organa racionalna, hitra in učinkovita. Da bodo postopki določeni, zagotovo pa pred zastaranjem. Da se bo spodbujala takojšnja poravnava denarnih kazni. Kaznovani mora seveda imeti pravne možnosti, tudi sodno varstvo, vendar pa je potrebno preprečevati poskuse nepotrebnega pritoževanja in pa tudi zavlačevanja postopkov. Že sedaj je potrebno opozoriti na odgovornost izvršilnih in upravnih organov. Organi odkrivanja, policija, inšpekcija, carina, davčne uprave, se bodo morali čim prej pričeti pripravljati na odločanje o prekrških z dodatnim izobraževanjem in uvajanjem delavcev, tudi za vso potrebno tehnično in programsko opremo. Glede organizacijskih sprememb bo potrebno proučiti, če je smiselna uvedba nove vrste specializiranega sodišča, kot je predlagano. Predlagatelj ni predstavil prepričljivih razlogov za to, še posebej ne glede na možnost prenosa pristojnosti na okrajna sodišča z morebitnimi zunanjimi oddelki, če bi se izkazalo za to potrebno. Pri sankcijah je primerno, da so vključene tudi take z opominjevalno naravo, opozorila, opomini, torej da ni denarna globa tisto prvo in edino sredstvo, s katerim se nastopa. Treba bo pogledati vse določbe v predpisih, ki določajo prekrške, in ugotoviti konsistentnost z novim zakonom ter opraviti čimprejšnjo uskladitev. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke podpira sprejem zakona, vendar pa bi za konec postavili vprašanje vladi: Kakšni so učinki spremembe zakona, ki ob plačilu izrečene kazni v 8 dneh omogoča plačilo polovičnega zneska? Torej, koliko kazni naj bi bilo plačanih več, glede na statistične podatke, in kolikšni vsoti denarja se je država s tem odpovedala? Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Kolega Sašo Peče bo podal stališča poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim, imate besedo.
Spoštovani! Kako smo si različni! Stopnja storjenih prekrškov narašča v naši družbi, stopnja protipravnega delovanja v naši družbi narašča. Vi, ali pa ta državni zbor, pa uzakonjate nov zakon, ki bo milejši do tega množičnega pojava, ki je v naši družbi. Nihče ne more reči, da teh pojavov ni iz dneva v dan več, da so to normalni pojavi, ki spremljajo tranzicijo, posebej tako tranzicijo, ki ima slabo zakonodajo. In mi bomo iz ene vrste zakonodaje, slabe zakonodaje, šli v drugo vrsto slabe zakonodaje Mislim, da je nesmiselno, da država oziroma državni zbor izniči sankcioniranje v obliki zaporne kazni tudi za prekrške. Če se smatra, da bomo s tem naredili sodstvo učinkovitejše, ker bomo zožali možnost kaznovanja, potem je to slab način ustvarjanja učinkovitosti sodstva. Potem lahko enostavno naenkrat rečemo, nič več ni prekršek, in bodo sodniki na tekočem z rednim delom. Ampak mislim, da to ni v interesu ne države ne vlade in ne tega državnega zbora. Skratka, da ne bom predolg, po moji oceni smo prišli do tiste točke, ko uzakonjamo čas ali pa življenje te naše države, ko bo denar oproščal kazniva dejanja, in to, mislim, da ni v redu. Zakona ne bomo podprli. Hvala.
Hvala, kolega Peče. In še stališče Nove Slovenije, ki ga bo podala kolegica Majda Zupan. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki vlade, spoštovani zbor! Določena dejanja, ki so sicer v družbi negativno ocenjena in štejejo za kaznivosti vredna ter so opredeljena kot prekrški, se pri nas uvrščajo v kategorijo prekrškovnih dejanj, za katere velja zakon o prekrških, ki določa materialnopravne in procesnopravne pogoje za vodenje postopka o prekršku. Že dlje časa pa so čedalje bolj odmevne pobude za spremembo, za dopolnitev in izboljšavo tega zakona oziroma za sprejem novega zakona, saj je stari zakon star že skoraj 20 let in sprejet v popolnoma drugačnem družbenem sistemu. Zato je vsekakor prav, da z novim zakonom želimo uskladiti pravo o prekrških z našo ustavno ureditvijo, ostalo zakonodajo, pri tem mislim na kazenski zakonik, in z mednarodnimi pakti in obvezami. In s tem za celovito ureditev področja prekrškov in njegovega mesta v sistemu kaznovalnega prava, pri čemer pa ni zanemarljivo področje človekovih pravic, ki jih zakon o prekrških tudi zadeva. Podatki kažejo, da so sodniki za prekrške in senat za prekrške, ki delajo na področju prekrškov, založeni z zadevami in neučinkoviti. Zato ostaja konec leta veliko nerešenih zadev, ki se prenašajo v naslednja leta, kar pomeni med drugim tudi neučinkovito izterjavo denarnih kazni in stroškov. Že številke, da so se sodniki leta 2000 ukvarjali z več kot 200.000 prekrški, kar 44.000 zadev pa je zastaralo, kar je dobra petina, kažejo, da je sedanji zakon povsem neučinkovit. Če upoštevamo, da se izterja le 10% izrečenih denarnih kazni, pa je slika neučinkovitosti še bolj jasna. Dejstvo pa je, da se število prekrškov nenehno povečuje, tudi skozi zakone in uredbe, ki določajo kršitev in kaznovanja, da se spreminja njihova vsebina ter stopnja njihove družbene nevarnosti. Predlagatelj v novem predlogu ohranja v načelu rešitev, da so sodniki za prekrške obravnavani kot del sodne oblasti, in to načelo organizacijsko in normativno tudi uveljavlja. Na drugi strani pa za storilce prekrškov ohranja vse ustavne pravice, ki jim gredo glede na vrsto postopka in sankcijo. Po novem naj bi imeli 11 sodišč za prekrške. Sedaj imamo 55 organov za prekrške, kar pa ne pomeni, da bo tudi manj sodnikov za prekrške. Le-teh je 137. Sodniki za prekrške bodo imeli status okrajnih sodnikov. Sodniki na višjem sodišču, sedaj senat za prekrške, ki jih je 14, pa status višjih sodnikov. Predlagatelj nas prepričuje o racionalizaciji sistema in s tem potrebnih izdatkov, vendar nismo prepričani, da se bo to tudi v resnici zgodilo. Ali bo v bodoče ustanovljenih centrih regij 11 sodišč za prekrške z zunanjimi oddelki na območjih okrajnih sodišč in z možnostjo delovanja tudi v krajih, kjer so sedaj sedeži organov za postopke o prekrških, zaposlenih res manj ljudi in s tem manj stroškov, in da bo z razbremenitvijo sodnikov za prekrške, z uvedbo posebnega postopka pred prekrškovnimi organi dosežena večja učinkovitost? Novi zakon je sistemski zakon, ki pušča še vrsto odprtih vprašanj, ki se bodo morala vsekakor urediti z dodatnimi predpisi tudi glede višine posameznih kazni. V njem pa ne bo več zaporne kazni, ki pa so jo sicer že sedaj sodniki izrekali le izjemoma in je lahko trajala do 60 dni. Ob plačilu takoj, kot to radi rečemo oziroma v osmih dneh, bo denarna kazen nižja od predpisanega razpona. V primeru kasnejšega plačila oziroma čakanja na odločbo pa bo višja, dodani pa bodo tudi stroški. Ali je takšna rešitev dobra? Za koliko je država prikrajšana? Sodniki za prekrške se bodo posameznim primerom posvetili le, če bo vložena zahteva za sodno varstvo, ki pa ne bo odložila plačila kazni v primerih, če bo ta nižja od 250.000 za posameznika oziroma 5 milijonov tolarjev za pravno osebo ali podjetnika. V primeru, če kršitelj kazni ne bo plačal, pride v poštev tako imenovani uklonilni zapor, ki bo trajal do plačila kazni oziroma največ 30 dni. V zameno za plačilo kazni oziroma zapor pa bodo kršitelji lahko opravljali tudi družbena koristna dela. Sodišče pa je tisto, ki odloči, da se uklonilni zapor ne določi, da pa se plačilo denarne kazni, in sicer globa takoj prisilno izterja, pri čemer pa se upoštevajo vse okoliščine, možnosti in premoženjsko stanje storilca. Po novem bodo torej namesto sodnikov višino kazni izrekali prekrškovni organi, to se pravi organi pregona, policisti, inšpektorji in na kraju izvršitve pravico izvršitve presojali, ali je dejanje kršitev ali ne, ali kaznovati na kraju samem ali ne, ali predlagati uvedbo postopka ali ne. Pri odločitvi bodo torej popolnoma samostojni in svoje odločitve jim ne bo potrebno obrazložiti. S tem se jim daje tudi večja pooblastila in izkazuje večje zaupanje. Prav zaradi tega bo potrebno striktno dodelati še marsikatero določilo. V naši poslanski skupini Nova Slovenija se zavedamo potrebe Nove Slovenije o prekrških, ki bo učinkovit, ki bo dajal državljankam in državljanom občutek, da živijo v pravni državi in da jim je zagotovljena pravna disciplina in da bo Slovenija s takim zakonom kot država z učinkovitim pravnim redom lahko stopila ob bok državam, ki želijo v Evropsko zvezo. Podpiramo prizadevanja za novi zakon, ki trajajo že vrsto let. Poseg je velik in globok. Odprtih je še vrsto vprašanj. Bojimo se, opozarjamo pa na bojazen, da se v praksi zakon ne bo obnesel tako, kot nas predlagatelji prepričujejo, zlasti glede učinkovitosti, ker imamo ravno v zvezi z reformo sodstva slabe izkušnje. Nobena reorganizacija v pravosodju do sedaj ni v celoti uspela. Ali bomo imeli še en poskus na občutljivem področju, ki bo pustil slab občutek in ostal brez pravih rezultatov? Hvala lepa
Hvala, kolegica Majda Zupan. To so bila stališča poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Najprej bi imela besedo mag. Majda Potrata, pa mislim, da ji je ostalo manj kot 5 sekund, če sem prav informiran, 2 sekundi. Kolega Potrč, boste to izrabili? Hvala lepa. Naslednji razpravljavec, ki je prijavljen, kolega Jožef Jerovšek – ga ni med nami. Zato bi dal besedo kolegu Zmagu Jelinčiču, ki ga prav tako ni med nami. Ponovno bi bila na vrsti kolegica Majda Zupan Ste zadovoljni z dosedanjim časom, ki ste ga imeli? Hvala. Jože Tanko, SDS. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Jaz bi se v svoji razpravi dotaknil predvsem četrtega dela predloga zakona, in sicer do tistega dela, ki se nanaša na organizacijo dela in pa na zunanje oddelke, to je na 219. in 220. člen. Zakon tudi na tem področju z utemeljitvijo velikih finančnih prihrankov prinaša precejšnje spremembe, saj se po predlogu bistveno reducira število organov za prekrške, in sicer iz dosedanjih 55 se število zmanjšuje na 11. Ti bodo imeli sedež v regijskih središčih. Zunanji oddelki pa bodo organizirani na območju okrajnih sodišč. Iz tega se da razbrati, da bodo nekateri sedanji organi za prekrške izgubili, ne samo status zunanjih oddelkov, ampak obstaja celo možnost, da se bodo ukinili. To pa dejansko pomeni, da se bo dostopnost storitev države na nekaterih področjih sedaj bistveno poslabšala, saj se bodo razdalje do storitev po tem zakonu bistveno podaljšale. Namesto prijazne države in krepitve državne infrastrukture prihaja do centralizacije in do bistveno povečanih stroškov državljanov iz nekaterih predelov, ki bodo teh storitev deležni v precej bolj oddaljenih krajih. Menim, da izključni kriterij za mrežo javnih služb in organov ne more biti samo strošek pisarne, ampak da je potrebno smiselno upoštevati še druge, predvsem za državljane pomembne kriterije. Država bo morda res privarčevala nekaj sredstev, vendar pa bodo stroški državljanov bistveno večji. Večji bodo zaradi večje izgube časa, saj marsikje ni primerno urejena javna prometna mreža, zaradi tega bo tudi več dodatnih prevozov in tudi drugih stroškov. Zakonsko besedilo sicer dopušča možnost delovanja oddelkov sodišč za prekrške v krajih, kjer so sedanji sedeži organov za postopke o prekrških, vendar je takšna rešitev le preveč pogojna in iz tega sledi, da ni trajna. Obstaja torej resna bojazen, da se bodo take, do sedaj sicer samostojne, enote ukinile in se preselile v večje urbane centre. S takimi predlogi se iz nekaterih okolij umikajo, lahko rečem kar kvalitetna delovna mesta, s čimer pa se zagotovo ne prispeva k enakomernemu razvoju in podeželje se umika iz vseh prioritet. Strinjam se s predlagateljem, da se da finančni servis bistveno drugače organizirati. Prav tako je jasno, da se da bistveno drugače organizirati tudi način izvajanja dežurstev in način pripravljenosti na domu, in to se da organizirati morda podobno, kot se rešujejo dežurstva pri nekaterih drugih ustanovah. Vendar pa sem prepričan, da je dosedanja ureditev mreže sodišč za prekrške zadovoljiva, da zagotavlja primerno pokritost države in s tem tudi dostopnost, zato bi bilo smiselno, da se v zakonu jasno napiše, da se obstoječa mreža sodišč in zunanjih oddelkov sodnikov za prekrške ne spreminja. Upam, da boste v nadaljnjih obravnavah ta predlog tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala, kolega Tanko. Še razprava kolega Saša Pečeta, ki pa ga ni v dvorani. Besedo dajem še državnemu sekretarju, gospodu Jenullu, če želi spregovoriti. Prosim, imate pet minut.
Hvala lepa za besedo. Bom poskušal poslancem, ki so naslovili neposredno ali posredno vprašanja v zvezi s predlogom, dati pojasnila. Gospod Potrč opozarja na vprašanje, kakšen bo prenos številčno zadev na prekrškovne organe in ali bodo to zmogli. Želim zagotoviti na tem mestu, da smo imeli resne in večkratne pogovore s tistimi prekrškovnimi organi, ki bodo nosili glavno breme, to so policija in inšpektorji. In po teh podatkih, ko smo preverjali številke, kolikor jih sedaj lahko ocenimo, bodo to zmogli; seveda bodo pa potrebne organizacijske, kadrovske in druge priprave. Moram pa povedati še nekaj. Pripad zadev na prekrškovne organe in na bodoča sodišča za prekrške, kakorkoli že bodo organizirana, bo odvisen tudi od tega, kakšne bodo predpisane sankcije. V bistvu bo vsak predlagatelj, ki predlaga sprejem zakona, s sankcijo v kazenski določbi lahko določil tudi, kakšna bo vrsta postopka, po katerem se bo ta postopek obravnaval. Tako da za naprej, za dolgi čas naprej pa točnih številk ni možno dati. Drugo vprašanje je bilo glede reforme in da bo povzročila zaostanke, ker to povzroči vsaka reforma. To drži, vendar reforma sedanjih sodnikov za prekrške, transformacija v sodišča, je nujna. To izhaja iz večjega števila odločb ustavnega sodišča Republike Slovenije. Tako stanje, kot je sedaj, je pravzaprav, bi rekel, le delno z ustavo pokrito, ker ustava inštituta sodnika pri organu za prekrške ne pozna; pozna sodišče in sodnike rednih ali specializiranih sodišč. Mi se bomo trudili, če bo zakon sprejet, da bo priprava reforme kar najboljša in da bo ta prenos zadev povzročil kar najmanjše zastoje. Ob ideji, da bi se bodisi transformirali sedanji organi v samostojna sodišča ali prenesli, kot je bilo sedaj izpostavljeno, na okrajna sodišča, bi se topo naši oceni zgodilo v paketu, to pomeni, niti vpisnikov ni treba spreminjati, niti sistemizacije ni treba v začetku spreminjati, razen formalno, praktično lahko vsak ostane na svojem delovnem mestu in nadaljuje z delom kot doslej, in potem se izvedejo tiste spremembe, ki so potrebne. Res je, kar opozarja poslanec Potrč, da bo treba sestavo sodnega sveta prilagoditi, tako da bodo tudi specializirana sodišča imela svojega predstavnika. To je možno storiti, če bo zakon dobil podporo v prvi obravnavi in v kasnejšem postopku s spremembo zakona o sodiščih, kjer se določa sestava sodnega sveta z vidika, katera sodišča volijo in kakšno kvoto volijo v sodni svet; ni pa to ustavna materija, tako da s tega vidika ni problemov. Še glede zaporne kazni. Povedal bi samo tole. 243 tisoč je bilo izrečeno lansko leto denarnih kazni, zapornih kazni pa 340. Zdaj pa zaradi teh 0,15 odstotka, mora biti pa procesna garancija po stališču evropskega sodišča za človekove pravice skladna tistemu, kar grozi obdolžencu, ne glede na to kaj se konkretno izreče, se pravi, 200 in toliko tisoč zadev moraš obravnavati po zahtevni proceduri, ker potem v 0,1 procenta pride res do izreka zaporne kazni, po našem mnenju je možno zaobjeti po nekem splošnem kriteriju te zadeve, teh 340, tako da se ta ustrezna dejanja določijo kot kazniva dejanja. Glede pripomb, ki jih podal poslanec gospod Sušnik, jaz sem si to zapisal. Mi bomo pogledali. Mislimo, da gre za zadeve, ki jih je možno popraviti v drugi obravnavi in v tretji obravnavi. Tudi ideja, ki jo je dal poslanec Vučko in tudi gospod Rokavec, glede reorganizacije. Mislim, da gre tu za del zakona, ki predstavlja pravzaprav določeno zaokroženo celoto. In je možno, če bo to podprto, da se potem v drugi obravnavi prevedejo ta sodišča za prekrške v oddelke okrajnih sodišč, pri tem pa ne bomo šli mimo opozorila poslanca Tanka, da je možno potem predvideti oddelke tudi tam, kjer so že sedaj sodniki za prekrške. To je tudi določba, ki se še vedno da uskladiti z željami in potrebami na terenu. Odgovoril bi še na eno vprašanje, mislim, da ga je postavil gospod Rokavec, kakšni zneski bodo manj izterjani. Moram povedati, da so naše izkušnje, da bo sigurno proračun veliko bogatejši, kot je doslej. Po sedanjem sistemu se po številu izterja denarna kazen v enitretjini zadev, po izrečenih denarnih kaznih pa se izterja ena petina. Po drugi strani, tam kjer policija izreka plačilne naloge, po podatkih, ki jih imamo, je plačljivost 80 procentov. To pomeni, da zanesljivo ob tem sistemu, tudi s popustom, bo v proračun prišlo precej več denarja kot doslej. Glede na čas, toliko lahko pojasnim. Hvala.
Hvala, gospod državni sekretar. To je bila razprava poslank in poslancev. Ostalo nam je spet nekaj časa. V skladu z 71. členom poslovnika sprašujem, ali želi še kdo rapravljati? [[Nihče.]] Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bo zbor glasoval v popoldanskem nadaljevanju v okviru glasovanja zbora za vse točke dnevnega reda. Prekinjam to točko dnevnega reda. Odrejam odmor do 18.15, ko prehajamo na glasovanje. Hvala lepa za sodelovanje in ta čas si malo odpočijte.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci, predstavniki vlade! Nadaljujemo z delom in prehajamo na glasovanja o predlogih odločitev današnjega dne. Najprej nadaljujemo s prekinjeno 10. točko dnevnega reda - prvo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Lahko preidemo na odločanje? [[Da.]] Glasujemo. Navzočih 67, za je glasovalo 46, proti 21. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo zakon dodeljen v obravnavo matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 11. točko dnevnega reda - prvo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o reviziji postopkov javnega naročanja. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o reviziji postopkov javnega naročanja, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu, gospod Bajuk, v imenu poslanske skupine?
Hvala lepa. V imenu poslanske skupine. Kot sem že v razpravi povedal, smo predlagali drugačen sklep, in sicer, da ta zakon, tako kot je pripravljen, ni primeren za prvo obravnavo, ker ključne stvari, ki so pomembne na tem področju, niso upoštevane, in sicer naslednje: 1. Vlada ni v celoti sledila ciljem direktiv Evropske unije, ki danes urejajo področje javnih naročil, ter zakona ni uskladila s pravnim redom oziroma z ustavo Republike Slovenije. 2. Vlada v tem predlogu ni nedvoumno opredelila pristojnosti državne revizijske komisije in zagotovila, da bi ta v postopkih revizije javnega naročanja, začetih na zahtevo ponudnikov, bila dolžna po uradni dolžnosti v celoti ščititi javni interes in odpravljati tudi tiste nezakonitosti in nepravilnosti, ki niso predmet zahtevka ponudnikov. 3. Vlada v tem predlogu ni zagotovila sodnega varstva odločitev državne revizijske komisije, tako kot to zahteva 2. člen direktive Evropske unije in ustava Republike Slovenije. 4. Vlada ni določila pravil in postopka predčasne razrešitve članov državne revizijske komisije, tako da bi državna revizijska komisija bila popolnoma neodvisna od izvršilne veje oblasti. 5. Vlada ni v predlog vključila vseh utemeljenih predlogov sprememb, ki jih je v svojih tezah za spremembe tega zakona predlagala državna revizijska komisija. Predlagamo, da se glasuje proti temu predlogu in da vlada čim prej pripravi to, kar je državni zbor že sklenil 9. oktobra lani, in sicer, da naj predloži oba zakona, zakon o javnih naročilih in novi zakon o reviziji postopka javnih naročil. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več obrazložiti svojega glasu ali glasu poslanske skupine, prehajamo na glasovanje. Glasujmo! Navzočih je 70 poslank in poslancev. Za je glasovalo 45, proti 21. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo zakon dodeljen v obravnavo matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 12. točko dnevnega reda – prva obravnava predloga zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa. Predlog zakona o zagotavljanju pogojev za opravljanje funkcije predsednika republike, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitve glasu. V imenu poslanske skupine [[...]]
Ne, v svojem imenu.
V svojem imenu. Mag. Andrej Vizjak, izvolite.
Hvala lepa. Iz razprave poslank in poslancev je več kot očitno, da se praktično nobena izmed poslanskih skupin ne strinja s celo, bi rekel, paleto ugodnosti funkcij bivšega predsednika in praktično vsakdo vidi neko potrebo po amandmiranju in spreminjanju. Nekatere poslanske skupine, kot je naša, več, nekatere poslanske skupine pa manj. Mislim, da je s tem nastal problem, kajti če se bomo s tem zakonom poigravali in ga amandmirali v drugem in v tretjem branju, bo to postal naš zakon, zakon državnega zbora, ki ga pač predlaga za to funkcijo. Mislim, da bo s tem tudi potem na nas ta odgovornost in vse glede zapravljanja proračunskega denarja, prekomernega zapravljanja za to funkcijo bivšega predsednika. Jaz menim, da bi bilo najbolj prav, da bi na podlagi vseh povedanih pripomb tu le izglasovali, da ta zakon ni primerna podlaga za nadaljnjo proceduro in bi seveda vlada na podlagi jasnih usmeritev, saj točno ve, kakšno je stališče večine v tem parlamentu, da bi predlagala dikcijo, oklestila te, bi rekel, želje. Ta zakon po vsej verjetnosti prihaja iz predsedniških dvorov in ne od vlade. Zato menim, da bi bilo prav, da bi se le vlada s temi pripombami pozabavala, naredila kvalitetnejši oziroma primernejši predlog za slovenske davkoplačevalce in seveda potem prišla v parlament s tako vsebino. Zato bom glasoval proti temu, da je zakon primerna podlaga za nadaljnjo proceduro. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, gospod Drobnič. V svojem imenu ali v imenu poslanske skupine?
V imenu poslanske skupine.
Izvolite.
Temu predlogu zakona v poslanski skupini nasprotujemo in zato bomo glasovali proti. Prvič, ker ni predložen v skladu z vsemi poslovniškimi določili, torej ne vsebuje vseh elementov, kar bi moral vsebovati zakon, ki ga predlagatelj predloži državnemu zboru Republike Slovenije v sprejem. Ne strinjamo se tudi z vsebinami določb, tako glede določb, ki regulirajo ugodnosti oziroma pravice predsednika v funkciji, zlasti pa tistih ne, ki se nanašajo na čas po opravljeni funkciji. Te stvari niso sorazmerne v skladu s finančnimi in materialnimi možnostmi naših državljanov, niti niso primerljive z določili oziroma ureditvami, ki jih imajo v sosednjih državah oziroma v državah Evrope. Zlasti pa niso primerljive s tem oziroma ob upoštevanju, kaj je naša država, kaj ima v preteklosti in kakšna je velikost te države. Nasprotujemo tudi zato, ker je javna razprava in razprava poslanskih skupin jasno pokazala, da takšnega zakona ne moremo imeti v naši državi, in so tudi državljani proti takšnemu urejanju. Zlasti pa urejanje, ki pomeni za elito poseben princip, kjer ne velja pokojninska zakonodaja, pač pa nekaj posebnega. To so stvari, ki ne gredo vzporedno s časom, ki ga naši državljani, zlasti tisti z najnižjimi dohodki, doživljajo. Naša poslanska skupina smatra, da ta zakon ni primeren, in bo glasovala proti temu zakonu.
Hvala lepa. Svoj glas bo obrazložil tudi gospod Rokavec. Izvolite.
Hvala za besedo. Glasoval bom proti sprejemu tega predloga sklepa, predvsem z vidika, ker je bilo jasno tudi v razpravi povedano, da predlog tega zakona na temelju zagotavljanja gmotnega položaja bivšemu predsedniku republike bistveno odstopa od podobnih ureditev v nam primerljivih državah, kaj šele bistveno razvitejših državah, kot je Republika Slovenija. Prav tako predlog zakona po zagotavljanju pristojnosti funkcije bivšega predsednika republike daje izjemno široko možnost pooblastil, predvsem pa ustvarja dvom možnosti vzpostavitve paralelne funkcije predsednika republike. Glasoval bom pa proti temu predlogu sklepa predvsem zato, ker predstavnik vlade kljub argumentiranim pripombam med javno razpravo v parlamentu in kljub časovni možnosti ni odgovoril na bistvena vprašanja v razpravi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, gospod Lavrinc. Izvolite.
Hvala lepa. Ta zakon je odličen poligon za vse demagoge v tem parlamentu, tako kot bi bil, recimo, zakon o poslancih, in me tudi spominja nanj. Ravno tako, kot smo se tam včasih zaletavali enkrat preveč navzgor in drugič bili preveč poniglavi, se je tu zgodilo to. Osebno menim, da je zakon v tistem delu, kjer ureja položaj in pogoje za aktualnega predsednika, povsem korekten in v redu. Vsem razpravljavcem je bila skupna neka nit, to pa je, da se je preveč bogato ovrednotilo oziroma postavilo vse pravice, ki bi šle bivšemu predsedniku. Tudi sam sem takšnega mnenja, da je to v nesorazmerju z državo, v kateri živimo, in seveda zato, ker se navzdol vedno da z, pravzaprav lepotnimi popravki v posameznih členih, ki urejajo to področje, to stvar zmanjšati. Ker sem osebno prepričan, da bo ta državni zbor zmogel dovolj modrosti pri tehtanju, koliko je še tisto, kar je sprejemljivo in koliko je tisto, kar je pravzaprav nesprejemljivo, bom seveda zakon podprl.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu. Gospod Rupar, izvolite.
Hvala lepa. Tudi jaz ne bom podprl možnosti, da gre zakon v drugo obravnavo. Moram pa reči, da se ne strinjam z nekaterimi, ki govorijo, da je zakon morda prišel kot predlog iz predsedniških dvorov, čeprav sem osebno razočaran, ker sem ravno tam pričakoval, da bo morda apel na vse, naj vendarle razmislijo, da je ta zakon prerazkošen, da ima preveč ugodnosti in bi seveda gleda na to, da se najprej opravičujem, morda vsi gledamo preveč na aktualnega predsednika. Jaz bi podal predlog in ga bom tudi kasneje, da bi glede na to, kolikokrat se v javnosti kakšen od aktualnih funkcionarjev kaže v razkošju, s kakšnim razkošjem, da bi se mu to razkošje nadaljevalo tudi kasneje, ko ne opravlja več predsedniške funkcije. Ne vem [[...]]Imam predlog, da če si desetkrat slikan z golfom in ga voziš sam, imej golfa tudi potem. Če, ne vem kolikokrat, tečeš v teniških copatih po gozdovih, teči še naprej po gozdovih v teniških copatah. In tako naprej. Torej, skromnost takrat, ko je treba pokazati, kako smo skromni, in razkošje, ko skromnosti v svojih kampanjah ne potrebuješ več. Razočaran sem, ker iz predsedniških dvorov ni bilo apela proti temu zakonu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, gospod Kebrič. Želite v svojem imenu ali v imenu poslanske skupine?
Hvala za besedo. Spoštovani navzoči!
Gospod Kebrič, samo vprašanje: Ali boste v svojem imenu obrazložili glas? Izvolite. Hvala lepa.
V svojem imenu. Menim, da je zakon potreben, vendar v taki obliki, kot je ta predlog, ni sprejemljiv. Tudi dvomim, da bi se ga dalo ustrezno popraviti v drugem branju z amandmaji. Zato menim, da glede na vse povedano, pa ne želim nikogar ponavljati, niti sebe, kar sem povedal, menim, da zakon ni sprejemljiv in zato ne bom glasoval zanj. Zato predpostavljam, da premislimo o tem in jim damo priliko, da vlada spremeni, upošteva vse, kar je bilo podano in da zadevo rešimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, gospod Brenčič. Izvolite.
Hvala lepa. Namen, ki ga želi doseči ta zakon, je [[...]]
Lepo prosim za mir v dvorani! Hvala lepa.
[[...]]ta namen je pa treba doseči tudi še za kakšnega drugega funkcionarja v tej državi. Ampak 122. člen poslovnika, po katerem je pač obravnava tekla, ima povsem drugo funkcijo ali drug namen. Pa pustimo namen zakona. Zakon, ko je ta, ki je doživel tako razpravo, niti slučajno ne bi smel dobiti popotnice za drugo obravnavo na matičnem delovnem telesu. Edino dobronamerno bi bilo, da se tak zakon zavrne in predlagatelj pripravi nov tekst. In nič drugega. Če želimo namen poslovnika postaviti tako, kot je bil zastavljen, mislim, da tudi s strani predlagatelja. Prepričan sem, da bomo že jutri deležni povsem oziroma priče povsem drugačnega pristopa, ki ga naj bi državni zbor opravil na določenem zakonu, ki ga obravnavamo kot splošno razpravo, po 122. členu. Zato tega sklepa ne bom podprl. Pa ne zaradi vsebine, zaradi izdelka, ki ni sprejemljiv, da gre naprej v drugo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Slišali smo obrazložitve glasov. Lahko preidemo na odločanje. Glasujemo. Navzočih nas je 71. Za je glasovalo 38, proti 24. [[Za je glasovalo 38.]] [[Proti 24.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel. Zato bo zakon dodeljen v obravnavo matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na zadnjo, torej prekinjeno 13. točko dnevnega reda, to je prvo obravnavo predloga zakona o prekrških. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa. Predlog zakona o prekrških, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Ker ne želi nihče obrazložiti svojega glasu, lahko preidemo na odločanje. Glasujemo. Navzočih nas je 71. Za je glasovalo 54, proti 4. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel. Zato bo zakon dodeljen v obravnavo matičnemu delovnemu telesu. Spoštovani, spoštovane, s tem zaključujem to točko dnevnega reda in prekinjam 18. sejo državnega zbora. Predstavnicam in predstavnikom vlade, vam vsem najlepša hvala in na svidenje jutri ob 10. uri. Lahko noč.