Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 123 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 144 narodna poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Vladeta Kostić, Aleksandar Jablanović, Branko Ružić, Suzana Spasojević i Olgica Batić. Saglasno članu 86. stav 2. i članu 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine izuzetno za ponedeljak, mimo dana utvrđenih u članu 87. stav 1. Poslovnika, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz dnevnog reda,koji je određen u zahtevu Vlade za održavanje vanrednog zasedanja. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pored predstavnika predlagača, dr Rasima Ljajića, potpredsednika Vlade i ministra trgovine, turizma i telekomunikacija, pozvala da sednici prisustvuju i Dušan Protić, pomoćnik ministra trgovine, turizma i telekomunikacija, Mariju Vučinić, višeg savetnika u Ministarstvu trgovine, turizma i telekomunikacija, Dušicu Đorđević, samostalnog savetnika u Ministarstvu trgovine, turizma i telekomunikacija i Vladana Radisavljevića, savetnika u Ministarstvu trgovine, turizma i telekomunikacija. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2014. godini, koja je sazvana na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije, članu 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je zahtev za održavanje Drugog vanrednog zasedanja u 2014. godini, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Drugo vanredno zasedanje Narodne skupštine u 2014. godini određen je sledeći: D n e v n ir e d 1. Predlog zakona o zaštiti potrošača; 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama; 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama; 4. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o putnim ispravama; 5. Predlog odluke o usvajanju Godišnjeg plana upotrebe Vojske Srbije i drugih snaga odbrane u multinacionalnim operacijama u 2014. godini; 6. Predlog odluke o učešću pripadnika Vojske Srbije u multinacionalnim operacijama u 2014. godini. Narodni poslanik Meho Omerović na osnovu člana 92. stav 2, člana 157. stav 2. i čl. 191. i 192. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi: - zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o zaštiti potrošača, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama i - zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu odluke o usvajanju Godišnjeg plana upotrebe Vojske Srbije i drugih snaga odbrane u multinacionalnim operacijama u 2014. godini i Predlogu odluke o učešću pripadnika Vojske Srbije u multinacionalnim operacijama u 2014. godini. Da li narodni poslanik Meho Omerović želi reč? (Ne) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 146, protiv – pet, uzdržanih – nema, nije glasalo 18 od ukupno prisutnih 169 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 1. do 3, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić.
Poštovana predsednice, u skladu sa članom 97. Poslovnika, predlažem da produžimo vreme rasprave za ove tri tačke dnevnog reda, koje smo upravo objedinili u jedinstvenu raspravu. Generalno, svi su nam zakoni došli u petak popodne, sednica je zakazana, ne znam koliko je poslanika imalo prilike da ih pročita, ali u svakom slučaju, prvi zakon koji evo ima preko 260 strana i tačke 2. i 3. dnevnog reda nemaju ništa zajedničko, sem što je isti ministar, u ovom slučaju potpredsednik Vlade, određen da bude predstavnik Vlade. Mislim da bi produženjem vremena dali priliku poslanicima da kvalitetno raspravljaju o svim tačkama koje su predviđene objedinjavanjem dnevnog reda. Hvala.
Predsednik poslaničke grupe Marko Đurišić, predložio je duže vreme rasprave u načelu. O ovom predlogu Narodna skupština odlučuje bez pretresa. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za je glasalo – 17, protiv – niko, uzdržanih - nema, nije glasalo 153 od ukupno prisutnih 170 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zaštiti potrošača, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama. Da li predstavnik predlagača dr Radim Ljajić, potpredsednik Vlade i ministar trgovine, turizma i telekomunikacija, želi reč? Reč ima ministar Rasim Ljajić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste videli pred vama su tri zakonska predloga. Jedan je donošenje potpuno novog zakona i dve izmene i dopune postojećih zakonskih rešenja. Dozvolite mi da u najkraćim crtama dam neke najosnovnije elemente za novi Zakon o zaštiti potrošača. To je nažalost četvrti zakon od 2002. godine, koji donosimo u ovoj oblasti, što s jedne strane potvrđuje da je ovo dinamična oblast koja se menja vrlo brzo, ne samo kod nas, već i evropsko potrošačko pravo trpi vrlo brze i česte izmene. Poslednji zakon koji je donet 2010. godine, koji je počeo da se primenjuje 2011. godine, pružio je dovoljno širok okvir za zaštitu prava potrošača, ugradio je sve norme u skladu sa 15 direktiva, do tada postojeće Evropske unije, i moglo bi se u formalno-pravnom smislu reći da je pružio sasvim zadovoljavajući okvir zaštite prava potrošača. Nažalost, praksa je pokazala, kao i sa mnogim našim zakonima koje donosimo, da zakoni idu drumom, život i praksa idu šumom. Drugim rečima, zakon je u mnogim svojim segmentima bio neprimenljiv i faktičke zaštite potrošača nije bilo u onoj meri koju je taj zakon predviđao. Razlog za to je činjenica da nisu postojali jasni mehanizmi i instrumenti za zaštitu prava potrošača i, s druge strane, nepostojanje institucionalnog okvira za njihovu zaštitu. Ta dva elementa su u velikoj meri uticala da zakon ne zaživi u praksi. Sa druge strane, imali smo i situaciju da sudska praksa kao završni oblik zaštite nije zaživela i gotovo da i nemamo sudske prakse, kada govorimo o zaštiti potrošačkih prava. Dešavalo se, kada imamo spor između potrošača i trgovca, da potrošač traži savet od organizacije za zaštitu potrošača šta da radi u slučaju nesaobraznosti robe, odnosno robe koja nije u skladu sa onim što je trgovac pokazao ili govorio da je roba tog kvaliteta. Ukoliko trgovac ne odgovori na taj zahtev, onda potrošaču preostaje da vansudskim rešenjem traži izlaz iz te situacije ili da pokrene sudski spor. S obzirom da sudski spor traje jako dugo, da je suviše skup, obično su potrošači odustajali od podnošenja tužbe i zato sudska praksa praktično ne postoji. Imajući to u vidu, hteli smo da izvršimo određene izmene ovog zakona. Zato je bio plan da izmenama i dopunama popravimo postojeći tekst zakona. U međuvremenu su se pojavile nove direktive Evropske unije o ovoj oblasti. Jedna o pravima potrošača iz 2011. godine, a druga o alternativnom rešavanju potrošačkih sporova iz prošle godine, a koje smo trebali da inkorporiramo u tekst novog zakonskog predloga. Javna rasprava je pokazala da ono što smo dobijali od stručne javnosti, organizacija za zaštitu potrošača, trebali bi da menjamo više od 50% odredbi važećeg zakona, što znači da po sili zakona smo morali da donosimo novi zakon o zaštiti potrošača. Računamo da smo postojećim, odnosno predloženim zakonskim rešenjima dali dovoljno instrumenata i mehanizama da ta zaštita bude daleko delotvornija nego što je sada slučaj. Tu sada imamo nekoliko nivoa zaštite. Prvi nivo će biti vođenje nacionalnog registra potrošačkih prigovora, gde ćemo imati mogućnost da kroz taj sistem vodimo evidenciju, da prikupljamo sve informacije i rešavamo potrošačke sporove. Drugi, možda najvažniji mehanizam zaštite, je jačanje upravno-pravne zaštite, koja do sada nije postojala, što znači da se daju ovlašćenja nadležnom ministarstvu da može da sprovodi upravni postupak, pre svega za zaštitu kolektivnih interesa potrošača, a to su dve najvažnije stvari – nepoštena poslovna praksa i nepravične ugovorne odredbe. Računamo da ćemo upravo onaj mehanizam efikasnosti postići na ovaj način, odnosno uvođenjem ove zakonske odredbe. Treći nivo zaštite tiče se onoga što do sada nije postojalo u ovom opsegu, a to je da vraćamo neke nadležnosti tržišnoj inspekciji koje su i prethodim zakonom bile oduzete i moći će da izriče prekršajne mere, odnosno novčane kazne za učinioce prekršaja u slučaju nepoštovanja odredbi ovog zakona. Nastojaćemo da afirmišemo vansudsko rešavanje potrošačkih sporova, a u skladu sa nedavno donetim Zakonom o medijaciji, odnosno o posredovanju. Ono što jeste novina da organizacijama i udruženjima za zaštitu potrošača dajemo mogućnost, posebno onima koji su evidentirani, da imaju odgovarajući stepen legitimnosti da podnose zahteve za utvrđivanje kolektivnog interesa zaštite potrošača, a sudska zaštita svakako ostaje kao mera ukoliko svi prethodni mehanizmi ne daju svoj rezultat. Ovo je celovit paket za koji verujemo da će zakon učiniti mnogo operativnijim, efikasnijim, delotvornijim nego što je to do sada bio slučaj. Takođe, ono što su novine, koje možda javnost više zanimaju, tiču se rešenja vezano za rokove, preciziramo odredbe tog zakona. Ostavljana je mogućnost, odnosno pravo potrošaču da odustane od kupovine na daljinu u roku od 14 dana bez ikakvog dodatnog objašnjenja ili razloga, ukoliko to želi. Skraćuje se rok za reklamacije sa 15 na osam dana. Ukoliko se nesaobraznost pojavi u roku od šest meseci, potrošač može da zameni robu, da traži zamenu robe ili povraćaj novca. Do sada je bio slučaj da trgovac obično nudi popravku, a sada je moguća popravka uz izričitu saglasnost potrošača. Rok za isporuku robe je 30 dana. Ukoliko se to ne dogodi, potrošač može da traži povraćaj novca od strane trgovca ukoliko drugačije, nekim ugovorom ili dogovorom, nije rešeno. Tu je i čitav niz drugih novina, istina, manje važnih. Ceo set zakona smo nastojali da popravimo i uskladimo sa direktivama Evropske unije, ali suštinski nema velikih razlika, osim ovih u odnosu na prethodni zakon. Ono što je možda najvažnije, a tiče se sudske prakse, odnosno sudske zaštite, je da se ukidaju sudske takse za potrošačke sporove manje od 500.000 dinara. Verovatno da je ovo do sada bio razlog zašto potrošači nisu pribegavali tužbi i traženju pravde na sudu. Zato što su ti sporovi, kao što sam rekao, skupi i dugi. Sada se oslobađaju potrošači plaćanja sudske takse ukoliko vrednost tog spora ne prelazi 500.000 dinara i verujemo da će to učiniti efikasnijom postojeću sudsku praksu. Kaznene odredbe za ne sprovođenje zakona su ostale iste, identične kao iz prethodnih zakonskih rešenja. Moram takođe da kažem da smo imali dve javne rasprave. Jedna je bila kada se govorilo o izmenama i dopunama ovog zakona. Trajala je mesec dana uz učešće svih zainteresovanih strana, pre svega Udruženja za zaštitu potrošača, a s obzirom da smo imali ranije nasleđeni projekat, IPA projekat, EU, eksperti EU su celo vreme učestvovali u izradi teksta ovog zakona. Takođe, imali smo drugu javnu raspravu povodom donošenja potpuno novog zakona. Manje-više smo nastojali da ugradimo sve predloge koji su stizali, posebno od stručne javnosti i organizacija za zaštitu potrošača i na kraju smo dobili pozitivno mišljenje Evropske komisije da su odredbe ovog zakona usklađene sa evropskim potrošačkim pravom. Što se tiče druga dva zakonska predloga odnosno izmena i dopuna postojeća dva zakona ove izmene imaju jedinstvena četiri cilja, iako se radi o dva zakonska predloga. Pre svega želeli smo da na ovaj način dve do sada regulatorne agencije spojimo u jednu. Dakle, RATEL, odnosno kao Republička agencija za elektronske komunikacije i RAKUS kao Agencija za poštanski saobraćaj će ubuduće biti jedna agencija koja će se baviti istim delatnostima, što znači da RATEL preuzima i ovaj posao vezan za poštanske usluge, što podrazumeva da će preuzeti u naredna tri meseca zaposlene, dokumenta, arhivu i predmete i sve što je do sada radio RAKUS. Da se razumemo, to neće proizvesti enormne finansijske uštede jer RATEL preuzima i zaposlene, ali umesto dve službe opšte koje opslužuju i jednu i drugu agenciju imaćemo jednu službu, umesto dva direktora imaćemo jednog direktora. Dakle, nije velika ušteda, ali je sređivanje sistema kada govorimo o radu nezavisnih regulatornih agencija. Drugi razlog, najvažniji u ovom trenutku, zašto smo se odlučili za izmene pre svega Zakona o elektronskim komunikacijama, tiče se neophodnosti usklađivanja sa odlukom Ustavnog suda. Naime, još 2010. godine, koliko se sećam, Ustavni sud je doneo odluku da su pojedine odredbe ovog zakona neustavne. Zašto? Zato što se radi o povredi prava na tajnost komuniciranja u elektronskom poslovanju, u elektronskom obliku. Drugim rečima, svaki operater ima obavezu da zadrži tzv. zadržane podatke i da ih čuva 12 meseci. Te podatke do sada su mogli da koriste službe bezbednosti i MUP i tu odredbu Ustavni sud je proglasio neustavnom jer se narušava princip tajnosti podataka i tajnosti komuniciranja. Ovim izmenama sada će se ovi podaci tzv. zadržani podaci moći koristiti samo uz odluku suda ukoliko su neophodni za vođenje krivičnog postupka i zaštite interesa Republike Srbije i samo u tim situacijama u ograničenom periodu i vodiće se evidencija o svim zahtevima za pristup tim informacijama tako da će i Poverenik za zaštitu informacija od javnog značaja i druga regulatorna tela imati mogućnost da vide i da se upoznaju sa svim tim zahtevima koji se postavljaju pred telekomunikacionim operaterima i to je ključna stvar za izmene i dopune ovog zakona. Treći razlog leži u neophodnosti da još jednom naglasimo neophodnost uvođenja tehnološke neutralnosti u radiofrekvencijskom spektru, što će praktično značiti puno za mobilne operatere jer će moći u postojećem spektru da koriste nove tehnologije. Do sada su jedni pravnici govorili da nema razloga da se ovo posebno naglašava u ovom zakonu, da je postojao i do sada osnov. Mi smo smatrali da treba to da naglasimo da bi otklonili svaku sumnju i da bi pojedini operateri koji su već planirali da ulože značajna sredstva u nove tehnologije i razvoj da bi to mogli da učine. Znači, očekujemo nove investicije u tom pogledu i naravno ono što je posebno važno, konkurenciju među postojećim mobilnim operaterima. Četvrti razlog za ove izmene tiče se ubrzanja procesa digitalizacije. Kao što ste videli u tekstu predloga, postoji jedan član koji predstavlja i pravni osnov da pomognemo onim građanima koji nemaju digitalne prijemnike da uvođenjem i ugradnjom tzv. setoboksova, posebnih uređaja mogu da prate i prihvate i prime digitalni signal. Sve zemlje EU su to uradile, sve zemlje u regionu i u zavisnosti od finansijskih mogućnosti videćemo koji obuhvat tog stanovništva, odnosno o kojem se broju ljudi radi kojima će biti neophodno pomoći u obezbeđivanju ovih setoboksova. Spremni smo da saslušamo sve sugestije, sve predloge i naravno da prihvatimo svako rešenje za koje zajedno verujemo da će popraviti i poboljšati tekstove ovih zakonskih predloga. Hvala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Reč ima Katarina Rakić.
Poštovana predsedniče, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću kao ovlašćeni predstavnik Odbora za prostorno planiranje, saobraćaj i infrastrukturu i to o predlozima izmena i dopuna Zakona o elektronskim komunikacijama i izmena i dopuna Zakona o poštanskim uslugama. To su naime i zakoni koje je nadležni odbor razmatrao. Izmene i dopune ova dva navedena zakona vode u istom pravcu, a to jeste spajanje dve agencije koje su i nastale u predlozima ova dva zakona u jedan. Vlada Republike Srbije uputila nam je na razmatranje izmene i dopune ovog zakona po hitnom postupku ocenivši pri tom da će spajanje ove dve agencije u jednu biti postignuta veća racionalnost i efikasnost u radu ove dve agencije. Inače, Vlada je svojim zaključkom još u avgustu 2012. godine dala nadležnim ministarstvima da preispitaju rad određenih agencija u okviru svojih nadležnosti i da donesu ocenu koja od agencija u njihovom resoru treba da ostane, odnosno koje su isplative a koje nisu isplative. Još jedan od razloga za spajanje ove dve agencije u jednu jeste praksa ostalih zemalja u Evropi, gde su ove dve agencije spojene u jednu. Čuli smo da je samo praksa još u Makedoniji da su dve agencije podeljene na ove dve oblasti. Što se tiče samog zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama, prve izmene se svakako odnose na sam naziv agencije, kao i nadležnosti koje se pripajaju ovoj agenciji. Dosadašnja Republička agencija za elektronske komunikacije ili skraćeno RATEL osnovana je Zakonom o elektronskim komunikacijama, menja naziv u Republičku agenciju za elektronske komunikacije i poštanske usluge. Novonastaloj agenciji, pored nadležnosti koju je do sada nosio RATEL, pridružiće se ovlašćenja koja su data Zakonom o poštanskim uslugama. Što se tiče zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama, pored usaglašavanja samog naziva agencije, osvrnula bih se na još par detalja koji su interesantni, koje je ministar u svom uvodnom izlaganju istakao, a volela bih i ispred Odbora da ih još jednom naglasim. Jedna od bitnih izmena jeste ona izmena koju donosi član 20, koji unosi novi član 104a u osnovni tekst Predloga zakona, a koji se odnosi na podršku pri nabavci opreme za digitalizaciju televizijskog signala. Naime, Republika Srbija je kao i ostale zemlje u Evropi usvajajući Zakon o potvrđivanju završnih akata Regionalne konferencije o radio-komunikacijama planirane za digitalizaciju zemaljske radiodifuzne službe prihvatila obavezu da do 17. juna 2015. godine pređe sa analognog na digitalni televizijski signal. Sa tim u vezi dolazimo do zaključka da će sva domaćinstva koja isključivo zavise od zemaljskog prenosa televizijskog signala morati da nabave opremu koja će im omogućiti prijem digitalnog signala. Izmenama koje sam pomenula, kojima je predviđeno dodavanje novog člana 104a, planirana je pomoć, tačnije utvrđenje kriterijuma i mera za podršku onima kojima će pomoć biti neophodna, tj. onima koji neće moći sami da nabave opremu za prijem digitalnog signala. Naime, ona domaćinstva koja zbog različitih socijalno-ekonomskih faktora nisu u mogućnosti da sami nabave odgovarajuću opremu za prijem digitalnog signala, ukoliko dođu u situaciju da moraju da pređu isključivo na digitalni signal, a oni to neće moći sami da obezbede, svakako će biti dodatno socijalno ugrožena i potpuno stavljena na marginu društva. Kako do ovakve situacije ne bi došlo, tim za socijalno uključivanje i suzbijanje siromaštva Vlade Republike Srbije zajedno sa nadležnim ministarstvima izradilo je strategiju, odnosno studiju pod nazivom - predlog potencijalnim modelima šeme pomoći u procesu digitalizacije zemaljske televizije u Republici Srbiji i primer prakse iz susednih zemalja. Kroz navedenu studiju utvrđene su ugrožene kategorije i dati su određeni modeli preporuke na koji način se može pomoći ovim domaćinstvima u procesu digitalizacije. Konačni izvor finansiranja, kao i ukupna sredstva koja će biti potrebna, takođe su planirana ovim članom 20. koji je dodat u zakonu. Predviđeno je da će Vlada doneti propis po čijem predlogu će se sredstva uvrstiti u budžet za 2015. godinu, a koja će služiti upravo za ovu svrhu koju sam navela. Pored ovih finansijskih sredstava koja će biti planirana ovu svrhu, za pribavljanje opreme za digitalizaciju, ovim izmenama i dopunama oba zakona nisu više planirana nikakva sredstva koja bi opteretila dodatno budžet Republike Srbije. Što se tiče Predloga o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama, naglasila bih još izmene koje se tiču čl. 22. i 23. …
Vreme, pet minuta.
Kao ovlašćeni?
Da. Možete završiti rečenicu.
Pošto nemam više vremena, onda bih samo želela da kažem da je odbor prihvatio ova dva predloga zakona u načelu. Hvala.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima Đorđe Milićević.
Zahvaljujem, uvažena gospođo predsednice. Poštovani ministre, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku svog izlaganja želim da kažem da će poslanički klub, naravno, u načelu podržati sva tri zakonska predloga o kojima danas započinjemo raspravu. Dakle, reč je o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama i Predlogu zakona o zaštiti potrošača. Što se tiče prva dva zakonska predloga, vi ste o tome govorili u uvodnom izlaganju, suštinski gledajući izmene i dopune ova dva zakonska predloga jesu nužne da bi se ovim izmenama stvorio jedan pravni okvir i jedan pravni osnov koji će u narednom vremenskom periodu omogućiti sprovođenje spajanja dva regulatorna tela ili do sada dve nezavisne agencije. Naravno, vi ste to rekli, reč je o Republičkoj agenciji za elektronske komunikacije i Republičkoj agenciji za poštanske usluge. Dakle, suština je u tome da ćemo umesto dosadašnja dva regulatorna tela imati jedno nezavisno regulatorno telo koje će se baviti ovim izuzetno značajnim i važnim poslom, sa vrlo jasno definisanim ciljevima, a to je pre svega efikasnost u radu državnih organa, sa jedne strane. S druge strane, rekli ste i vi između ostalog da se neće postići velika ušteda, ali ipak imamo taj cilj koji će se postići usvajanjem ovih izmena i dopuna i jednog i drugog zakonskog predloga, a to je racionalnost troškova rada. Tačno je da direktiva EU nalaže postojanje nezavisnog regulatornog tela koje će se baviti ovim poslom, ali je tačno između ostalog i to da je evropska praksa takva da većina evropskih država, ali i većina država u okruženju nema dva regulatorna tela. Mislim da dva regulatorna tela u ovom trenutku, kada je reč o, recimo, državama u okruženju, pored Srbije, imaju Bosna i Hercegovina i Makedonija. Uglavnom sve države imaju jedno nezavisno i profesionalno i regulatorno telo koje se bavi ovim izuzetno važnim i značajnim poslom. Izmene i dopune zakonskih predloga o kojima danas govorimo idu u pravcu nečega što jeste evropska praksa, s druge strane zbog neophodnosti uštede. U narednom vremenskom periodu sve aktivnosti koje su vezane za ovu delatnost obavljaće se u jednom regulatornom telu, jednoj agenciji, a ne kako je to do sada bilo u dve regulatorne agencije. Dakle, ovde je reč o zapravo dve stručne regulatorne funkcije koje imaju veoma srodne i veoma slične ciljeve. Ono što moram svakako reći na početku današnjeg izlaganja jeste da na sam pomen agencija ili ocenjivanje nekih novih agencija u Srbiji postoji jedno negativno raspoloženje, jedan negativan stav građana. To raspoloženje i taj stav treba razumeti pre svega u kontekstu, jer smo, recimo, tokom 2013. godine na nivou Srbije imali između 130 i 170 agencija i država Srbija je na agencija trošila negde oko 820 miliona evra. Nisu to građani direktno, ali na jedan indirektan način kroz poreze, kroz namete i građani jesu finansirali rad i postojanje ovih agencija. Danas, u periodu ekonomske krize, kada govorimo da ušteda mora i treba da bude prioritet, mi uvek polazimo od stanovišta da se ne može štedeti tamo gde nema, već se mora štedeti tamo gde ima. Dakle, ušteda, racionalizacija na nivou države mora i treba da bude prioritet, a ne ušteda na građanima, jer životni standard građana u ovom trenutku, nažalost, nije na zavidnom nivou. Ovim izmenama ova dva zakonska predloga o kojima danas govorimo mi zapravo institucionalno definišemo organ koji će se u narednom vremenskom periodu baviti ovim izuzetno važnim i značajnim poslovima. Kao što sam rekao, na jednom mestu regulisaće se sve aktivnosti koje su vezane za ovu delatnost. Ono što je svakako olakšavajuća okolnost, vi ste o tome između ostalog govorili u uvodnom izlaganju, obe agencije koje spajamo u ovom trenutku imaju i u kadrovskom smislu osposobljenost i u tehničkom smislu osposobljenost za nastavak rada. Sada ono što je po mišljenju poslaničkog kluba najvažnije. Dakle, na samom početku osnivanja jednog nezavisnog regulatornog tela veoma je važno da obezbedimo profesionalnost i veoma je važno da obezbedimo nezavisnost ovog regulatornog tela. Malo čas sam rekao da je vrlo negativno raspoloženje građana kada se pomene osnivanje jedne nove agencije. Upravo zarad javnosti i zbog građana Srbije treba reći – tačno je, mi danas govorimo o osnivanju nove agencije, ali govorimo o spajanju dve postojeće agencije, agencije koje same sebe finansiraju od novčanih nadoknada, od operatera, od nameta, od visokih kazni. Želim da kažem da ovde jeste reč o osnivanju jedne agencije koja neće biti dodatni trošak i opterećenje za budžet Republike Srbije. S druge strane, kada je reč o zaposlenima koji će raditi u novoosnovanoj agenciji, tu će svakako prioritet imati onih postojeći kadrovski kapaciteti koje već imaju dve agencije koje u ovom trenutku postoje, a reč je o Republičkoj agenciji za elektronske komunikacije i Republičkoj agenciji za poštanske usluge. Ono što kod nas kao poslaničkog kluba stvara određene nedoumice jesu dve stvari i između te dve stvari na neki način se može i podvući paralela. Dakle, definitivno je tržište telekomunikacija jedno od najdinamičnijih sa neverovatnom tendencijom rasta u narednom vremenskom periodu. U ovom trenutku govorima o dva zakonska predloga koja idu u pravcu stvaranja jedne zaista moćne agencije. Moćne u smislu, recimo tipa vrednosti, ova agencija će u narednom vremenskom periodu kontrolisati negde oko 100 miliona evra sa daljom tendencijom rasta. Prva stvar, odnosno prvo pitanje je, dakle, tačno je da mi govorimo o agencijama koje hoće finansirati u narednom vremenskom periodu same sebe i to pre svega od nadoknada koje dobija od operatera, od zakupa, od kazni, od taksi, ali sa druge strane logično je da postoji jedan vid racionalnog i domaćinskog ponašanja prema sredstvima koje će agencija ubirati u narednom vremenskom periodu. Potpuno je logično, to je bar mišljenje poslaničkog kluba SPS, da jedan deo tih sredstava bude usmeren u republički budžet. Zamislite, paradoksalna situacija da sudovi ubiraju takse i da celokupan iznos koji uberu od takse usmere prema nekim svojim ličim, sopstvenim potrebama. Drugo pitanje i druga stvar koju smatramo da je veoma važna i mislim da je dobro da dobijemo odgovor i na ovo pitanje tokom današnje rasprave, da li možda imamo situaciju, ovo pitanje je veoma slično sa prvim, da li možda imamo situaciju da malom broju ljudi dajemo da odlučuje bez, na neki način, prave kontrole? Dakle, ne ulazeći u to da narušimo profesionalnost i ne ulazeći u to da narušimo nezavisnost rada regulatorne agencije unarednom vremenskom periodu. Ono što takođe želim da kažem kada je reč o ovo dva zakonska predloga, i o tome ste između ostalog govorili u uvodnom izlaganju, dakle, sprovedena je jedna javna rasprava, kvalitetna javna rasprava, kvalitetne javne konsultacije i to je potpuno opravdano naravno i veoma pozitivno, to ističemo kao veoma pozitivno, da bi se čulu mišljenje i stručne i šire javnosti. Ono što je takođe veoma važno jedna deo tih sugestija i predloga koji se mogao čuti tokom javne rasprave, imao sam priliku da to i vidim, jeste, između ostalog i implementiran u ove zakonske predloge. Ako govorimo o onome što će na neki način biti pozitivni efekti usvajanja ova dva zakonska predloga, odnosno ako govorimo o opravdanosti usvajanja ova dva zakonska predloga, sigurno je da će pozitivne efekte u narednom vremenskom periodu imati pre svega sami korisnici, kada kažem korisnici mislim i na privredu, mislim i na građane, sigurno je da će od ovih izmena korist u narednom vremenskom periodu imati javni poštanski operater, ali sigurno je da će korist imati i sama država. Kada je reč o korisnicima, rekao sam da mislim na građane, mislim na privredu, kroz podsticaj konkurentnosti, građani će imati mogućnost za finansijskim uslugama pod konkurentnim cenama. Svakako da će ta konkurentnost omogućiti i bolji kvalitet. Spremajući se za diskusiju imao sam prilike da sagledam neke podatke koji recimo kažu da u Srbiji u ovom trenutku postoji veliki broj naseljenih mesta, veliki broj opština koje nemaju filijale banaka. Što znači da je građanima omogućeno pravo da koriste usluge platnog prometa. Mislim da je negde oko 650 mesta nema filijale banaka, ali da imaju jedinice javnog poštanskog operatera. Dakle, ovim izmenama mi svakako omogućavamo svim građanima bez bilo kakvog vida diskriminacije da imaju mogućnost korišćenja usluga platnog prometa. S druge strane kada je reč o pozitivnim efektima na rada javnog poštanskog operatera, dakle, ovim izmenama i dopunama javni poštanski operater dobija određene nove nadležnosti. Moći će neke nove poslove da radi u narednom vremenskom periodu, poslove finansijske usluge, osiguranja, itd. Svakako je da će uz postojeće kapacitete, uz postojeću logistiku, postojeću infrastrukturu javni poštanski operatere moći u narednom vremenskom periodu da ostvari daleko veći profit. Ono što želim da kažem kada je reč o samom radu javnog poštanskog operatera, vrlo je važno da u ovom trenutku, po nekim istraživanjima javni poštanskioperater jeste simbol pristupačnosti i sigurnosti u pogledu pružanja usluga. Što se tiče same države ovim izmenama i dopunama država daje jednu podršku finansijskog inkluziji, odnosno da će svi građani, nema nikakvog vida diskriminacije, svi građani će moći ravnopravno da koriste usluge platnog prometa i to je za nas veoma važno, da ste rekli dostupnost usluga platnog prometa za celu populaciju, finansijska sigurnost, sposobnost u upravljanju sopstvenim sredstvima. Na samom kraju kada je reč o ova prva dva zakona, vi ste istakli da je to veoma važno. U potpunosti se sa vam slažem, dakle, između ostalog kada je reč o izmenama i dopunama Zakona o elektronskoj komunikaciji, jedan od suštinskih razloga takođe za usvajanjem ovih izmena i dopuna jeste upodobljavanje, usaglašavanje određenih odredbi članova ovogzakona sa odlukom Ustavnog suda Republike Srbije od 2010. godine, a reč je o odredbama, članovima koji se tiču zadržavanja podataka. Ustavni sud je još 2010. godine rekao da su ove odredbe i članovi neustavni, odnosno da nisu u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Mislim da je veoma dobro što danas konačno usaglašavamo i upodobljavamo ove odluke sa Ustavom Republike Srbije, odnosno što na ovaj način kroz raspravu, kroz početak rasprave mi zapravo sprovodimo odluku Ustavnog suda Republike Srbije. Što se tiče trećeg zakonskog predloga, trećeg po redosledu, ne po važnosti, reč je o Predlogu zakona o zaštiti potrošača. Tokom prošle godine, 2013, sprovedena je javna rasprava na temu nacrta izmena i dopuna Zakona o zaštiti potrošača i ta javna rasprava je upravo razlog zbog kog mi danas imamo celovit zakon o zaštiti potrošača. Odnosno, ta javna rasprava je pokazala kroz obim primedbi, kroz broj sugestija i predloga koji su se mogli čuti, da je otprilike polovina članova odredbi, koliko sam ja shvatio, ovog zakonskog predloga trebala da bude ili izmenjena ili dopunjena. U situaciji kada više od pola članova ili odredbi nekog zakona mora i treba da bude izmenjeno, onda je svakako opravdan stav zakonopisca da se usmeri ka pisanju novog zakona, nego da radi izmene i dopune postojećeg. Ova javna rasprava je vrlo jasno ukazala da je Srbiji potreban jedan kvalitetan, moderan, efikasan zakon koji će, pre svega, urediti jednu veoma dinamičnu oblast i upravo zbog te dinamičnosti vrlo je važno da imamo precizno i jasno definisan način ponašanja. Mi zaista želimo da verujemo da će ovaj zakonski predlog na pravi način zaštititi potrošače, da će potrošači imati bolju i bržu zaštitu, ali, s druge strane, takođe verujemo da ovaj zakonski predlog svojim usvajanjem neće ići na teret i na štetu trgovaca. Kada je reč o samim trgovcima, mislimo da i oni treba da imaju na umu da su mnogo češće potrošači nego trgovci i ako svoje poslovanje budu zasnivali na ovakvoj osnovi, ja sam ubeđen da ćemo mi u narednom vremenskom periodu sigurno pronaći nekakav kompromis, nekakav konsenzus, uz ozbiljan i kvalitetan zakonski okvir. Konsenzus koji neće remetiti interese ni trgovaca, ali, na drugoj strani, neće poremetiti interese ni potrošača. Vi ste rekli – aktuelni zakon jeste usvojen 2010. godine, i ja ne mogu reći, gledajući sadržaj tog zakona, da smo imali loš zakon. U potpunosti se s vama slažem. Dakle, imali smo jedan zakon koji jeste jedan kvalitativan pomak u smislu harmonizacije našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU, ali i u smislu bolje zaštite potrošača. Ono što je evidentno i jasno i što je pokazala i javna rasprava, jeste da ovaj zakon u praksi nije bio primenjiv, odnosno većina njegovih članova. Ako bi danas uporedili zakonski predlog o kojem danas započinjemo raspravu i aktuelni zakon, onda bi svakako mogli reći da je zakon o kojem danas govorimo i celovitiji i kvalitetniji i određeniji i precizniji, da je primenjiv u praksi, jer on otklanja sve one nedoumice, sve one odredbe koje su postojale u sprovođenju zakona, a s druge strane on ističe i instrumente nove institucije koje će ojačati pravnu sigurnost odnosno zakonski okvir naše države. Govorili ste o novinama koje se uvode ovim zakonskim predlogom, od kojih se očekuju pozitivni efekti. Ja neću ponavljati ono što ste vi rekli, ali u potpunosti se slažem da propisivanje posebnog postupka kolektivne zaštite potrošača od strane Ministarstva jeste i omogućiće sprečavanje nepoštene poslovne prakse, omogućiće i sprečavanje nepravičnih ugovornih odredbi, kao i drugih odredbi kojima se štite interesi potrošača. Takođe, ovaj zakon jača organizacione kapacitete potrošačkih organizacija i to jeste veoma važno, sa jasnim ciljem da se ojača i osnaži jedan potrošački pokret, koji će imati opet jasne instrumente zaštite potrošača. Dobro je, i mislimo da i obećava i to što se tržišnoj inspekciji vraćaju određene nadležnosti i to pre svega u oblasti nepoštene poslovne prakse i netržišnih ugovornih obaveza, što će svakako omogućiti kvalitetniju zaštitu interesa potrošača. Takođe, novi instrumenti zaštite potrošača u vansudskom rešavanju potrošačkih sporova jesu veoma važni i naravno, daleko možda najvažnije jeste taj nacionalni registar potrošačkih prigovora. Dakle, to je uvođenje jednog novog sredstva koje će omogućiti vođenje jedne nove politike kao sistema za prikupljanje, evidentiranje i rešavanje potrošačkih sporova. Na samom kraju, dakle, još jednom ću reći zbog svega navedenog, poslaničkih klub SPS u danu za glasanje hoće podržati sva tri zakonska predloga. Podneli smo kao poslanički klub određeni broj amandmana, pre svega na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskoj komunikaciji, i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama. Učestvovaćemo u raspravi u pojedinostima, naravno cilj podnošenja amandmana jeste da možda u kvalitativnom smislu još više popravimo postojeće zakonske predloge. Zahvaljujem.
Reč ima Elvira Kovač.
Zahvaljujem. Poštovana gospođo predsednice, gospodine ministre, potpredsednici, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da u ime poslaničke grupe SVM iznesem naše viđenje najpre Zakona o zaštiti potrošača. Čuli smo zašto je potrebno donošenje potpuno novog Zakona o zaštiti potrošača sa pravnog aspekta, a zašto je to potrebno realnog života je to zbog toga što smo svi mi i svi građani Republike Srbije skoro svakodnevno u ulozi potrošača i za sve nas i za sve njih je od izuzetnog značaja da se zaštite njihova prava. Čuli so i to iz izlaganja gospodina ministra, a i vidimo u praksi, da je postalo jasno da su sankcije koje su bile u trenutno važećem postojećem zakonu iz 2010. godine, postale za, mogu tako da se izrazim, nesavesne trgovce, neadekvatne i nedovoljne, vrlo često. Ono što je možda najveći problem da se trenutni nadzor tržišta nalazi u ingerenciji više institucija. Sami potrošači u praksi imaju problem da ne znaju ni kome da se obrate, kada smatraju da treba da se zaštite njihova prava. Činjenica da je vrlo slab sistemalternativnog rešavanja sporova, to smo čuli, i to bi trebalo, odnosno dovodi do toga da se potrošači sudskim putem, da idu na sud, ali to je izuzetno skupo, dugotrajno, neadekvatno, pa na kraju oni odustanu. Ono na šta bih želela sve vas da podsetim na samom početku izlaganja, je da je moj uvaženi kolega, gospodin Zoltan Pek, još sredinom prošle godine, tačnije krajem maja 2013. godine, kada smo ovde prilikom dana za odgovaranje na poslanička pitanja u vezi aktuelne teme, pričali o vrlo teškoj ekonomskoj situaciji, on je tada u ime poslaničke grupe SVM, postavio pitanje vezano za zaštitu potrošača i pažnju svih je upravo postavio na to pitanje, na neadekvatan kvalitet proizvoda, i na to da su naše prodavnice, butici, ako pričamo o obući, odeći, na žalost i hrani, ali samo da se vratimo obući, odeći, one su pune nekvalitetnih proizvoda, ne kažem kineske robe, i on je to vrlo slikovito tada rekao u postavljanju pitanja, da se dešava da građani koji su u izuzetno teškoj socijalnoj situaciji kupe jeftino obuću i prilikom prve kiše za mesec dva se ta obuća raspadne i da na tome treba da radimo. Da se obezbedi određeni kvalitet, poštovanje standarda kvaliteta, jer možda građani misle da je jeftin proizvod adekvatan za njih, ali ovo ne znači jeftin proizvod. Čuli smo u uvodnom izlaganju da je jedan od najvećih problema primene ovog zakona u praksi upravo nepostojanje funkcionalnog institucionalnog okvira kao i vrlo slaba koordinacija tela koji su zaduženi za zaštitu prava potrošača i njihovog rada. U izveštaju Evropske komisije o napretku Srbije u evropskim integracijama u proteklih nekoliko, tačnije protekle dve godine, se upravo naglašava da je donet Zakon o zaštiti potrošača 2010. godine, dobar, i da normativno on obezbeđuje prava potrošača. Međutim, zbog neodgovarajućeg mehanizma za zaštitu i sprovođenja potrošačkog prava u praksi, sprečeno je ostvarivanje ovih prava. Znači, ono što je na osnovu istraživanja ohrabrujuće i pozitivno jeste da postoji povećana svest samih građana, koja potrošača u njihovim pravima, ali je veliki problem pristupa sudovima od njihove strane, usled neefikasnosti i vrlo visokih troškova, koje sudski postupci za sobom povlače. Znamo da su potrošački sporovi uglavnom sporovi izuzetno male vrednosti. Dakle, sudska zaštita predstavlja komplikovanu praksu. Ono što je dobro i što ovaj predlog zakona o zaštiti potrošača, o kome danas raspravljamo je da se sada nudi širi opseg vršenja nadzora inspekcijskim organima i značajno je da se unapređuje vansudsko rešavanje potrošačkih sporova. Podsetila bih sve nas na činjenicu da je nivo blagostanja samih potrošača, usko povezan, ako to mogu da kažem, sa zaštitom konkurencije, i izuzetno je značajno da je u cilju zaštite konkurencije bitno da prava potrošača i interesi potrošača, budu stavljeni na prvo mesto. Cilj donošenja zakona o potrošačima je, da im budu zaštićena prava. Koja su to prava. To su osnovna prava potrošača, pravo na zadovaljavanje osnovnih potreba, pravo na njihovu bezbednost i potrebno je da se osećaju bezbedno na tržištu, da imaju pravo na slobodan izbor proizvoda, pa i usluga, pravo na obaveštenost, na pravnu zaštitu i slična prava. Jedan od razloga donošenja ovog novog zakona je i osnivanje tela za rešavanje potrošačkih sporova vansudskim putem, što je značajno i trebalo bi da obezbedi delotvornije i bolje sprovođenje zakonskih rešenja. Poslanički klub SVM naglašava i podržava potpuno usklađivanje prava sa EU. Propisivanje posebnog postupka za kolektivnu zaštitu potrošača, omogućiće se brzo, nadamo se brže i delotvornije sprečavanje nepoštene poslovne prakse i nepravičnih ugovornih odredaba, kao što smo čuli od gospodina ministra. Trebalo bi da se da veći značaj udruženjima i savezima za zaštitu potrošača. Nekoliko prethodnih govornika je spomenulo da je prvi nivo koji donosi ovaj zakon, upravo uvođenje tog nacionalnog registra potrošačkih prigovora da bi se prikupili prigovori potrošača koji su zaista pravi izvor informacija. Uvaženi gospodin ministar kada je obrazlagao zakon, nije lako pričati o tri predloga zakona za kratko vreme, nije govorio samo o novinama i nije govorio o ugovoru posredstvom komunikacija na daljinu, odnosno vrlo kratko vezano za rokove. Naravno, sa stanovišta potrošača dobro je kupovati na daljinu, jer to znači da potrošač ne treba da ide kod trgovca, već kupovinu obavlja brzo i lako. Sa druge strane, prodaja izvan poslovnih prostorija trgovca može da bude vrlo napadna i neprijatna za potrošače, jer smo verovatno svi mi imali iskustva sa trgovačkim putnicima koji toliko insistiraju na kupovini proizvoda, da potrošač ne zna na koji način da se odbrani od njih, a na kraju možda kupuje i nešto što mu ne treba, za šta nema potrebe. Značajno je da se ovo promeni, odnosno da se olakša situacija potrošača. Verovatno svi imaju iskustva, pa i građani da konstantno zvone telefoni dobijamo mejlove sa različitim ponudama, ono što u zakonu piše da kada neko putem telefona ili nekih sličnih kanala komunikacije, pokušava da dođe do potrošača, obavezan je da se prilikom predstavljanja da se predstavi i da kaže zašto telefonira, i to je isključivo zbog kupoprodaje, a ukoliko potrošač ne želi da učestvuje u tome, može da prekine taj razgovor. Vratila bih se malo evropskom pravu. U evropskom pravu se vremenom ustanovilo pravo potrošača na period za predomišljanje i to je zapravo period tokom koga potrošač može bez nekih sankcija ili bez obrazloženja da odustane od ugovora. Povraćaj robe trgovcu u ovom zakonskom roku se smatra, zapravo, blagovremenom izjavom o odustanku od ugovora. Pričalo se ovde i o nedostatku saobraznosti. Nedostatak saobraznosti, kako ugovora ovog kupoprodaje roba ili usluga, je kada ta roba ili usluga nisu adekvatnog kvaliteta, ne odgovaraju nameni zbog koga je potrošač nabavio. Možda jedna od najznačajnijih i najpozitivnijih novina ovog zakona, koju svakako SM podržava, je da je uvedeno da do prvih šest meseci potrošač može da bira između zahteva da se nesabraznost te robe otkloni zamenom ili odgovarajućim umanjenjem cene ili jednostavno da izjavi da raskida ugovor. Znači, ukoliko se to desi u prvih šest meseci kupovine robe, potrošač ne mora da čeka da se ona popravi. Ostavljena je minimalna mogućnost samo ako se izričito saglasi potrošač sa tim da dođe do popravke, ali značajno je da ga sada zakon ne tera na to da čeka te popravke kojima nekada nikada kraja. Ono što je negativno i što je praksa pokazala da takođe i ti, kako smo ih nazvali, nesavesni trgovci zloupotrebljavaju i rok za reklamacije. Zaista nije bilo potrebe, a vrlo se dešavalo da se iskoristi taj maksimalni rok od 15 dana da bi odgovorili na reklamacije. Dobro je što se sada ovim novim zakonom smanjuje taj rok za reklamacije sa 15 na osam dana. Ono što takođe nije spomenuto, a značajno je da se dešava, da se vrlo često kupuje polovna roba. Kod kupovine polovne robe potrošač može da bira između opravke ili zamene, a kada to nije moguće, znači ni opravka ni zamena tog proizvoda, odnosno robe, potrošač ima pravo ili na sniženje cene ili na raskid ugovora. Ono na šta se ovaj zakon odnosi i sa čime se svi suočava su i usluge od opšteg ekonomskog interesa. To su usluge elektronske komunikacije, distribucije snabdevanja električnom energijom, gasom, toplotnom energijom, snabdevanje pijaćom vodom i prevoz putnika u javom prevozu. Značajno je da svi imaju pravo na redovno obezbeđivanje ovih usluga od opšteg interesa i dostupnost i pristupačnost ovih usluga je jednostavno neophodna za normalan život. Upravo zbog toga ovde ima najviše prigovora i vrlo su često. Zbog toga je značajno da ovaj zakon propisuje da trgovci koji pružaju usluge od ekonomskog interesa, oni su dužni da formiraju komisije za rešavanje reklamacija potrošača i da u sastavu ovih komisija moraju da budu i predstavnici evidentiranih udruženja i saveza. Znamo šta se dešavalo u prošlosti sa računima za električnu energiju, a i sada se dosta u određenim lokalnim samoupravama, npr. u Zrenjaninu, u gradu iz kog dolazim, priča i o novom načinu naplate toplotne energije. To izaziva i strah građana zato što postoje neke priče da će ti računi biti zimi za nekoliko hiljada dinara više nego što su trenutno, ako ne i dva, tri puta veći, a u toku letnjih meseci, kada nije grejna sezona, da će oni ostati skoro isti kao sada ili će se samo prepoloviti. Zbog toga je značajno da ovaj predlog zakona spominje i građane koji su u teškoj socijalnoj situaciji i ostavlja ministru da se nađe adekvatan način da i oni dobiju i toplotnu energiju i gas i električnu energiju, elektronske komunikacije, sve što je neophodno danas za normalna život. Poslednja ili pretposlednja misao koju bih još ovde želela da iznesem u ime poslaničke grupe SVM se odnosi na zaštitu potrošača, o ostvarivanju prava iz ugovora o turističkom putovanja, pošto je ovo takođe značajno i vrlo aktuelno u letnjim mesecima, a i u okviru ove glave predloženog zakona i posebna prava učenika, odnosno studenata koji borave u inostranstvu i koji su smešteni kod porodica. Dobro je da sve više dece ima prilike da uči o kulturi drugih zemalja i da uči jezik. Značajno je da se oni posle vrate ovde i da m ovde obezbedimo posao. Dobro je da ovaj zakon naglašava da ti domaćini treba da ih tretiraju kao goste svoje dece i da im pomognu da nauče i kulture i običaje te druge zemlje gde se nalaze. Što se tiče turističkih putovanja, neko bi pitao zašto je to značajno i zašto baš mora sa strane potrošača, kupca te usluge da bude ispoštovano sve što piše u tom ugovoru. To je zbog toga što neki građani zaista tokomcele godine vrlo teško i naporno rade za vrlo male plate i onda izdvoje sebi turističko putovanje od sedam, deset ili petnaest dana i ako već plate uslugu pogleda na more ili adekvatnog smeštaja sa klimom itd, značajno je da to bude ispoštovano izbog toga je bitno da ovaj predlog zakona naglašava da, ukoliko te ponuđene usluge nisu ispoštovane, oni imaju pravo,ukoliko dobiju alternativnu ponudu, da tu ponudu prihvate, ukoliko je ona veće vrednosti, možete da doplatite, ukoliko je manje vrednosti, da dobiju naknadno razliku u ceni, ali ukoliko nisu zadovoljni, treća mogućnost je da zahtevaju vraćanje celokupnog iznosa koji su organizatoru platili po osnovu ugovora. Za delimično izvršenje ugovorne obaveze organizatora ili docnje, odnosno kašnjenja, potrošač ima pravo da zahteva vraćanje svega onoga što je platio organizatoru i, što je jako bitno, može da zahteva i naknadu štete ukoliko je nezadovoljan. Svakako, pozdravljamo sankcionisanje poslovanje organizatora koji potpuno ignoriše primedbe potrošača. Pre završnih odredaba ovog predloga zakona je naglašeno da zaštita potrošača ne može da bude adekvatna ukoliko se ona vrši samo na centralnom nivou, već da i autonomna pokrajna i jedinice lokalne samouprave moraju da budu uključene u ovaj posao, da budu aktivne i da štite prava i interese potrošača. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti potrošača, sveobuhvatno, ovaj zakon o zaštiti potrošača je preduslov za jačanje prava i interesa potrošača, ali, ono što je jošznačajnije, neophodna je efikasna primena ovog zakona i to je upravo jedan od načina da se pokrene konkurencija, inovacije i privredni rast. Ovo je razlog zašto poslanička grupa SVM podržava ovaj predlog. Što se tiče ostale dve izmene i dopune zakona, podržavamo ih, naravno, ali bih naglasila samo u rečenici i po da Predlog izmena i dopuna Zakona o elektronskim komunikacijama je neophodan najpre zbog usklađivanja sa odlukom Ustanog suda. Dobro je što je to sada stiglo do nas i zbog eliminacije diskriminacije. U XXI veku zaista moramo još bržim koracima da idemo ka digitalizaciji. Znamo da sada za ovo nisu još obezbeđena sredstva, ali da se to planira za budžet za 2015. godinu. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na početku moram još jednom da izrazim protest što danas imamo raspravu o zakonima koje smo dobili u petak popodne, sednica koja je zakazana u petak po završetku novog radnog vremena državnih organa. Mislim da je mali broj poslanika bio u prilici da se upozna sa sadržinom zakona. Čitajući razloge za hitan postupak nisam mogao da sagledam koji je to bio razlog za donošenje svih ovih zakona po hitnom postupku, naročito mi je interesantno kod ova druga dva zakona koja govore da je razlog za hitan postupak to što se zakonom utvrđuje nove regulatorno telo. Ne vidim šta je tu hitno, donošenjem jednog zakona kojim se utvrđuje to telo, onda se tako obrazlaže hitan postupak za donošenje drugog zakona. Hoću da kažem da je to jedna loša praksa. Bojim se da ćemo se sa tom praksom suočavati dosta u narednim nedeljama koje su pred nama, s obzirom da se stalno najavljuju neki novi reformski zakoni koji nikako da stignu. To kažem pre svega zato što, ako krenemo o Zakonu o zaštiti potrošača, to je jedan zakon koji je pripreman još u mandatu prethodne Vlade. Znači, vođena je javna rasprava, sam ministar je rekao krajem prošle godine, odnosno u toku prošle godine. O toj javnoj raspravi postoji neki trag, postoje mišljenja koja su tada učesnici rasprave davali na nacrt zakona. Ministarstvo je u jednom trenutku odlučilo i smatram da je to ispravno, pošto je trebalo veliki broj članova zakona promeniti, da se ide sa predlogom novog zakona. Onda je ministar rekao – vođena je javna rasprava, ali tako što smo se trudili da svi daju mišljenja. Znači, nije vođena prava javna rasprava, jeste, dobro. Ali, nismo uspeli da nađemo trag o toj javnoj raspravi u dokumentima kojima smo za ova dva dana, subotu i nedelju, mogli da priđemo, a to je preko interneta. Mislim da je šteta što se nastavlja sa tom praksom, gde nije u skladu sa predlogom, odnosno sa ovim što je utvrđeno u Nacionalnoj strategiji za borbu protiv korupcije, a to je da se o svim zakonima vodi javna rasprava. Mislim da to ovde nije bio slučaj i da je loše ako se sa tom praksom nastavi. Sam ministar je rekao u svom izlaganju da je ovo četvrti zakon i da smo često bili u prilici da usvajamo rešenja koja postoje možda u evropskoj praksi, ali koja kod nas nisu uspela na pravi način da zažive, pa smo ih onda usklađivali sa našim realnim stanjem i sigurno da je ta oblast zaštite potrošača važna i dinamična i da ovo nije poslednji put kada će se ovaj zakon menjati. Sa te strane izmene su dobre, sve one koje omogućavaju veća prava potrošača, kao što rekoše kolege pre mene, svako od nas u toku dana mnogo puta se nađe u ulozi potrošača. Ono što smatramo da je loše u ovom zakonu, nalazi se već na samom početku, član 3, koji govori da ovaj zakon reguliše odnos trgovca i potrošača, ali na način da se potrošač uzima u zaštitu, s obzirom da se on po pravilu nalazi u položaju ekonomske slabije strane. Onda kaže u sledećem stavu - na odnose koji nisu uređeni ovim zakonom primenjivaće se Zakon o obligacionim odnosima, osim ako posebnim zakonom nije drugačije propisano. Mi smatramo da je to jedna loša odredba, jer time praktično mogu da se derogiraju sva prava koja ovaj zakon daje, pre svega u odnosu potrošača prema pružaocima usluga koje daju velika javna preduzeća, gde vi dolazite kao korisnik u situaciju da ne možete, recimo, treba da potpišete ugovor sa Elektrodistribucijom, recimo o pružanju usluga, gde vi nemate nikakva prava da menjate taj ugovor. Smatramo da je loše ako taj zakon predvidi neke odredbe koje idu u korist pružaoca usluga. Nekim amandmanima smo probali da te stvari razjasnimo, odnosno da više ojačamo poziciju potrošača. Imali smo ovih dana mnogi od nas, između ostalog i ja, imam dopis od Elektroprivrede, gde se traži da ja kao potrošač i potpisnik ugovora dođem i dam matični broj pod pretnjom da će mi se nešto desiti ako taj broj ne dam. Kada sam sklapao ugovor, sklopio sam ga, nisam mogao ništa da menjam. Tu izmenu koju je javno preduzeće smislilo da izmeni u sklapanju ugovora, mislim da ne može da se sprovede tako da se pretnjom meni kao potrošaču obraća i traži od mene da ja priđem, da pristupim, da odvojim svoje vreme da odem u neke kancelarije i tamo dam svoj matični broj. Mislim da takve stvari ne bi trebalo da se dešavaju i da ovaj ili neki drugi zakoni treba da zaštite potrošače u Srbiji. Ono što takođe smatramo da nije dobro rešeno u ovom zakonu su velika diskreciona ovlašćenja ministarstva u odnosu na udruženja i saveze koja imaju svoju značajnu ulogu u Savetu potrošača, odnosno u Nacionalnom savetu, gde učestvuju predlogom zakona jednoj trećini članova daju, znači, predstavnici Saveta potrošača, koje ministarstvo pomaže i pospešuje njihov rad, vodi evidenciju, određuje i određena sredstva iz budžeta. Mislimo da taj odnos između udruženja i ministarstva više naginje ka tome da su udruženja u jednom zavisnom položaju u odnosu na ministarstvo, a onda se očekuje da ta udruženja kroz rad Nacionalnog saveta imaju kontrolnu funkciju. Mislimo da je potrebno i predlagali smo kroz određena rešenja da se obezbedi veća neutralnost i nezavisnost udruženja i saveza u odnosu na ministarstvo. U nekom trenutku u toku javne rasprave postojalo je rešenje koje je bilo predviđeno, da postoji centar za vansudsko rešavanje potrošačkih sporova. Odustalo se u ovom rešenju zakona od toga. Bilo je različitih mišljenja. Sigurno je i to ministarstvo u obrazloženju govori, da je potrebno unaprediti vansudsko rešavanje potrošačkih sporova, formiranje tela. U ovom slučaju se odustalo od centra. Formirano je neko telo u okviru ministarstva. Videćemo kakve će to posledica imati u budućnosti. Da probam da iskoristim ovo vreme i da nešto kažem o ova druga dva predložena zakona koja su danas na dnevnom redu. Imali smo tu najavu kada je ova vlada izabrana, mada ta najava postoji već dve godine, da će se smanjiti broj agencija. Suština ovih izmena, pored usklađivanja sa Ustavom Zakona o elektronskim komunikacijama, je da se ukine Republička agencija za poštanske usluge i da se njene nadležnosti pripoje RATEL-u. Ono što je i sam ministar rekao, da to neće doneti neke velike uštede u budžetu i činjenica je da se govori da će sve zaposlene i sva prava i obaveze usvajanjem ovih zakona u naredna tri meseca preuzeti RATEL. Postoji različita evropska praksa. Jedan broj zemalja ima agencije koje obavljaju ove dve uloge zajedno, kao što ćemo mi, ukoliko se ovi zakoni usvoje, imati, ali veći broj zemalja ima odvojene agencije. Pokazalo se da je to bila jedna dobra praksa. Ali, dobro, s obzirom da je politika Vlade da se smanjuje broj ministarstava, verujem da će usvajanjem ovih zakona to biti ostvareno. Nisam siguran, a i sam ministar je priznao da to neće doneti velike uštede. Ono što je, čini mi se, najbitnije za građane, usvajanjem ovih izmena Zakona o elektronskim komunikacijama daju se Ministarstvu trgovine, turizma i telekomunikacija velika ovlašćenja, odnosno, ono sada preuzima završetak poslova oko digitalizacije TV signala i uvodi se jedan novi član, čuli smo malo o tome, koji daje Vladi pravo da utvrdi na koji način će pomoći socijalno ugroženim kategorijama da dođu u nabavku set-top-boksova, koji će omogućiti građanima da po prestanku emitovanja analognog signala mogu da nastave da gledaju, da primaju signal nacionalni emitera koji će se obavljati samo u digitalnom TV spektru. Ono što stoji u obrazloženju jeste da je urađena jedna studija, mislim da to građani treba da znaju, da će ta podrška, u zavisnosti od model za koji se opredeli Vlada, koštati građane Srbije iz budžeta između tri miliona, 3,7 miliona evra, pa do 10,7, zavisi koliko široki broj korisnika će država rešiti da subvencioniše pri nabavci ovih boksova, koji otprilike koštaju nekih 10 evra. Ono što nas zanima, pre svega, u ovom trenutku, šta je sve urađeno vezano za digitalizaciju TV signala? Ovde se govori o roku 17. juni 2015. godine, kao roku u kome taj proces treba da se završi. Taj rok u kome je trebalo to da se završi je već prošao. U planu su postojali mnogi rokovi koji su probijeni. Taj rok je rok kada analogni signal u Republici Srbiji mora biti ugašen. Ono što se zna je da, nažalost, nije urađeno u skladu sa dinamikom koja je planirana u poslednjih nekoliko godina, nije se uradilo dovoljno u digitalizaciji TV signala. Mi postavljamo i pitanje i izražavamo zabrinutost - da li će to u ovih godinu dana moći da se završi, s obzirom na jedan obiman deo posla i sredstva koja su potrebna da bi se to završilo? Ono što građani treba da znaju jeste da će uvođenjem digitalnog signala televizije imati kvalitetniji signal i možda veći broj kanala na raspolaganju. Ono što je za državu važno i što je šteta što taj posao do sada nije završen je da se otvara jedan veliki resurs, oslobađa se digitalni spektar i otvara se mogućnost da država prihoduje. Neka procena je da država, kao što je Srbija može izdavanjem licenci, pre svega operaterima mobilne telefonije kojima je za uvođenje novih tehnologija potreban novi spektar, može da prihoduje između 50 i 100 miliona evra. Zato apelujemo da se ovaj proces što pre završi. Naravno, već smo u kašnjenju i mislim da je veća opasnost da dođemo u situaciju da gašenjem analognih signala u junu sledeće godine jedan broj građana Republike Srbije ostane bez TV signala. Očekujemo da će nas ministarstvo u narednom periodu izveštavati o tome kako ovaj proces napreduje. Takođe, postavlja se pitanje i nigde se o tome ne govori, a postoji u stručnoj javnosti rasprava, mislim da tu i nema dileme, o potrebi da se izradi nacionalna širokopojasna mreža da bi sve mreže sa kojima javna preduzeća u Srbiji trenutno raspolažu, i „Telekom“, Pošta, „Elekotroprivreda“ i „Železnice“ objedine, da to ostane resurs države preko koje bi se vršila komunikacija državnih organa, javnih preduzeća i da ne dođemo u situaciju da, posle najavljene prodaje „Telekoma“, celokupna komunikacija države ide kroz mrežu jednog privatnog operatera. Znamo svi da se tu postavlja uvek i pitanje bezbednosti države, a takođe i cene koja bi se u tom slučaju platila. Naše pitanje je da li ministarstvo razmišlja u tom pravcu da se pre prodaje „Telekoma“ formira nacionalna širokopojasna mreža, koja će omogućiti kvalitetnu, brzu i nezavisnu komunikaciju državnih organa i javnih preduzeća u budućnosti? Za ove zakone, kao poslanička grupa, nećemo glasati. Sačekaćemo izjašnjavanje ministarstva o amandmanima, ali moram da ponovim da ova praksa gde nemamo mogućnosti da izvršimo jedan širi krug konsultacija pre ove rasprave i da smo jedino upućeni na neka sopstvena znanja koja, moram da priznam, su limitirana iz svih ovih oblasti kojih se ovi zakoni tiču i koji će se ticati u budućnosti, a imamo ovako malo vremena, praktično dva neradna dana, da pročitamo ove zakone i da nešto o njima kažemo, napišemo neki amandman… Stavljeni smo u jednu poziciju da ne možemo da verujemo da su sva rešenja koja su predložena ovim zakonima optimalna i zbog toga nećemo podržati ova rešenja. Na početku, sačekaćemo i izjašnjenje ministra o amandmanima, pa ćemo se na kraju, kod konačnog glasanja, opredeliti da li ćemo glasati za ili protiv. Hvala.
Reč ima ministar Ljajić.
Mislio sam da se javim na kraju ove rasprave, ali pošto je gospodin Đurišić pokrenuo neka pitanja, koja prevazilaze značaj samog zakona, a vrlo su bitna, pa koristim priliku da dam vrlo kratke odgovore kada je reč o digitalizaciji i državnoj širokopojasnoj mreži. To su važne stvari o kojima se malo govori i još manje se zna. Tačno je da smo mi sa digitalizacijom u priličnom kašnjenju i da je prvi rok za završetak procesa digitalizacije bio 4. april 2012. godine. Tačno je da je EU dala 10,5 miliona evra pomoći za ovaj proces, da je ta faza pomoći završena i da je EU direktno zainteresovana da se ovaj proces što pre okonča. Kada se uvidelo da ne može da se stigne sa rokom do 2012. godine, onda je on produžen i sada je on 17. juni 2015. godine. Moram da vam kažem da smo pravili analizu i da smo uvideli da je urađeno svega 15-20% u procesu digitalizacije, ako merite od jedan do sto. Ogromno kašnjenje. Probali smo čitavim nizom aktivnosti, akcija, mera, pregovora, razgovora da taj proces ubrzamo, jer dolazimo u veliki problem ako ne završimo sve to do 2015. godine. Biće ogromna šteta za državu, za građane. Biće omogućeno da ometaju signal onima u pograničnim područjima koji imaju digitalni signal, ukoliko imamo još uvek analogno emitovanje tog signala. Sada, gde se nalazimo? Nalazimo se u završnoj fazi. Dva su preduslova da se taj proces dovede do kraja. Jedan je donošenja ovog seta medijskih zakona. Od tri zakona, koji su važni za proces digitalizacije, očekujem da će ti zakoni biti već naredne nedelje, imam uveravanja iz Ministarstva kulture, ovde pred vama. Drugi preduslov je obezbeđenje odgovarajućih finansijskih sredstava. U završnoj fazi pregovora smo sa Evropskom bankom za obnovu i razvoj, koja će voditi ceo proces, i tender, i nabavke, i neophodne opreme. Plan je da krajem juna ili početkom jula potpišemo predugovor, a u septembru potpišemo ugovor o tom kreditu, kojim bi se obezbedilo da se proces digitalizacije nastavi, ubrza i da se završi do juna. Ono što ste vi posebno naglasili, posebno bitna stavka, je što taj proces jeste trošak za državu. Prvobitno je bilo predviđeno da će to koštati oko 70 miliona evra. Nadam se da ćemo mi to završiti za skoro tri puta manje. Još uvek ne znamo, nemamo potpuno precizno definisane stavke, ali verujem da ćemo za tri puta manje sredstava završiti ceo proces digitalizacije. Korist je velika, jer se upravo očekuje onoliko koliko ste vi rekli. Procene su razlike, između 50 i 100 miliona evra. Ne verujem da će se dogoditi, ali sigurno neće biti ispod 50 miliona. Makedonci su uzeli blizu 50 miliona, a mislim da mi možemo da uzmemo više. Hrvati, takođe, su uzeli više. To je, u svakom slučaju, jedan ogroman resurs koji možemo da iskoristimo. Što se tiče državne telekomunikacione mreže, ta priča je bila aktivna još doksmo mi bili zajedno u Vladi. Formirana je radna grupa koja na tome radi. To ide bez problema, ali ovo je postao imperativ skoro toliko značajan, koliko i ova digalitizacija, ako ne i veći, upravo iz razloga o kojima ste vi govorili, a to je u slučaju privatizacije „Telekoma“, doći ćemo u situaciju da „Telekom“ koristi usluge jedne privatne telekomunikacione kompanije. Prema tome, ovo zaista jeste imperativ da se ovaj proces takođe dovede do kraja. Samo još jednu stvar vezano za troškove, vezane za nabavke setoboksova. Tamo je data vrlo otvoreno jedna analiza i ovo što ste vi spomenuli, taj trošak može da bude između tri i deset miliona, ali to je na osnovu jedne studije i analize Tima za socijalnu inkluziju Vlade, od koga smo tražili predloge koliko bi i na koji način bi taj proces podele setobokseva mogao da se uradi. Onda je Poverenik za informacije od javnog značaja rekao da vi to ne možete da uradite tek onako, morate da imate neki pravni osnov, jer morate da vodite bazu podataka o tome kome mi to delimo. Jednom smo napravili sličnu situaciju koju je uradilo Ministarstvo energetike pri donošenju Zakona o energetici vezano za ugrožene potrošače, odnosno onima koji imaju pravo na podsticaj. Prema tome, ovo je samo osnov. Niko u ovom trenutku ne zna i ako ovde piše, tačno je, između tri i deset miliona, na koje građane će se to odnositi. Taj broj može da bude i značajno manji. U Ministarstvu energetike daju podsticaj za 120.000 domaćinstava, a ovo se odnosi na blizu 308.000 domaćinstava ovih tri miliona. Znači, može i to da bude manje, a drugo, niko i ne zna u ovom trenutku setoboksevi koštaju. Njihova vrednost iz godine u godinu pada što raste potreba za njima. Neke zemlje nisu završile ovaj proces, tako da mislim da će ova cena još uvek padati, a pojavljuju se i nove generacije i konkurencija, što će svakako uticati i na konačnu cenu pojedinačnih setobokseva. Prema tome, samo orijentaciono smo dali i ukazali na potrebu da se pomogne onima koji neće moći da obezbede setobokseve. U ovom trenutku niko ne može da vam kaže koliko će tu domaćinstava biti i zato smo rekli da Vlada mora posebnom odlukom da to odluči. Niti znamo koliko će sve to zajedno koštati. Hvala.
Reč ima dr Ivan Bauer.
Poštovana predsedavajuća, odnosno poštovana predsednice, uvaženi ministre, cenjene koleginice i kolege narodni poslanici, danas se pred nama nalazi set od tri zakona, odnosno dve izmene i dopune zakona o elektronskim komunikacijama i poštanskim uslugama i jedan potpuno novi Zakon o zaštiti potrošača. S obzirom na to da je ovaj Zakona o zaštiti potrošača potpuno nov, da donosi veliki broj novih rešenja i da praktično na novi način, odnosno način da značajno unapređuje ovu oblast menja stvari, ja ću svoj naglasak staviti na ovaj zakon, a prepustiću koleginici Bošnjak da govori o preostala dva zakona. Kao što rekoh, intencija ovog zakona je da u velikoj meri unapredi ovu oblast, odnosno da unapredi zaštitu potrošačkih prava ili ako hoćete da u potpunosti definiše odnos trgovac-potrošač. Zašto je toliko važno detaljno i precizno regulisati odnos trgovac-potrošač? Odgovor je vrlo jednostavan. Zato što je ovaj odnos u svojoj biti nepravedan. Trgovac, odnosno prodavac je neko ko je profesionalac, ko je stručnjak u svojoj oblasti, neko ko poseduje znanja, ko raspolaže svim informacijama i neko ko to sve može da potkrepi vrlo značajnom finansijskom podrškom koja stoji iza njega. Sa druge strane, imamo drugu ugovornu stranu, odnosno kupca ili ako hoćete potrošača koji je najčešće pojedinac i to nezaštićeni ili slabo zaštićeni pojedinac koji iz raznih razloga, bilo subjektivnih ili objektivnih, ne raspolaže u potpunosti informacijama i koji je po svojoj finansijskoj snazi inferioran u odnosu na trgovca. Hteo bih da kažem još jednu vrlo važnu stvar zarad građana koji nisu u obavezi da u potpunosti razumeju ove stvari, moram reći da je svaka prodaja odnosno kupovina po svojoj prirodi jedna vrsta implicitnog ugovornog odnosa zato što se u ovom zakonu vrlo često pojavljuju pojmovi kao što je – ugovor ili ugovorna strana. Svaka kupovina, odnosno prodaja je jedna vrsta implicitnog ugovornog odnosa u kojoj se potrošač, odnosno kupac obavezuje da plati istaknutu ili dogovorenu cenu, a prodavac, odnosno trgovac obavezuje da isporuči robu odnosno uslugu u obećanom kvalitetu i u saglasnosti sa uslovima prodaje. Nažalost, praksa pokazuje da trgovci vrlo često ovaj svoj specifikum odnosa trgovac-potrošač, odnosno inherentnu nepravedenost, nepravičnost, nejednakost, neravnopravnost, kako god želite, iskoriste tako da sebe dovedu u nadređeni, a potrošače u podređeni položaj i tako se svi mi kao potrošači vrlo često srećemo sa različitim oblicima ugrožavanja naših potrošačkih prava. Recimo, srećemo se sa oblicima tzv. nepoštene poslovne prakse koja se deli na neka dva oblika. Jedna je tzv. obmanjujuća praksa, a druga nasrtljiva poslovna praksa. Srećemo se sa oblicima nepravičnih ugovornih odredbi. Srećemo se sa slučajevima kada ta roba, odnosno usluga koju smo kupili nije isporučena u obećanom kvalitetu. Što se tiče ovih nepoštenih poslovnih praksi, samo ću nekoliko primera navesti da bi bilo jasno naročito građanima koji gledaju prenos ove sednice. Kada govorimo o obmanjujućim poslovnim praksama, tu na prvom mestu mislimo na primere kada se pojavljuju neki skriveni troškovi, odnosno to je ono o čemu sam govorio, slabija informisanost potrošačke strane kada nas prodavac ne informiše u potpunosti o tome šta sve plaćamo, odnosno šta sve treba da platimo kada kupimo određeni proizvod ili uslugu. Takođe imamo i tzv. lažna svojstva koja predstavljaju jednu vrstu obmane kada nam prodavac obećava da ćemo postići neke rezultate korišćenjem njegovog proizvoda ili kada se poziva na nekakve analize koje nisu u potpunosti tačne ili kada se poziva na podršku nekih respektabilnih organa, a u stvari tu podršku nema. Kada je reč o nasrtljivim nepoštenim poslovnim praksama, tu bih na prvom mestu istakao nešto što se zove pritisak i tu se danas vrlo često susrećemo sa situacijom u kojoj se nalazimo pod nekom vrstom implicitnog, odnosno posrednog pritiska da potpišemo nekakav ugovor i da uđemo u neki kupoprodajni odnos. Druga stvar koja je vrlo značajna i koja je u krajnjem slučaju nešto što ne treba samo sankcionisati zakonom nego je i jedna vrsta vrlo ozbiljnog etičkog prekršaja, a to je tzv. zloupotreba dece naročito u marketinške svrhe, a to je u suštini zloupotreba dece u svrhu prodaje određenog proizvoda ili usluge. Kada govorimo o nepravičnim ugovornim odredbama, to se obično odnosi na one situacije kada potpisujemo neke tipske ugovore i kada praktično prodavac koristi tu svoju superiornu poziciju, odnosno tu svoju moć i nameće nam ugovor koji nas dovodi u neravnopravan položaj, odnosno dovodi nas u podređeni položaj bilo da mu daje mogućnost da tokom trajanja ugovora menja neke odredbe, bilo da mu daje mogućnost da menja vrednost tog ugovora, odnosno cenu usluge koju nam je ponudio, bilo da nas na neki drugi način dovodi u neravnopravan položaj. Na kraju, ima još primera, a izdvojio sam ove koji su čini mi se najvažniji, jeste problem neodgovarajućeg kvaliteta robe, odnosno usluge koja nam je isporučena, kada roba ili usluga ili ono što su raznorazni prateći elementi, tipa nešto što nam je ponuđeno kao neka vrsta podsticaja da bismo ušli u ovaj kupoprodajni odnos, kada to nije u saglasju sa onim što je u prvom trenutku obećano. Mislim da tu naročito imamo priličan broj vrlo rigoroznih odredbi koje se nalaze u ovom zakonu. Ministar je o tome dosta govorio, pa se ne bih na to ponovo vraćao. Da bismo ovakve situacije koje sam napomenuo mogli da na jedan adekvatan pravni način regulišemo, odnosno da regulišemo zaštitu prava potrošača i regulišemo sankcionisanje onih koji ta prava ugrožavaju potrebno je da stvorimo zakonski okvir koji će biti jasan, precizan i u praksi u potpunosti primenljiv. Samo tako možemo da očekujemo da će u najvećoj meri prava onih koji su u ovom odnosu neravnopravni biti zaštićeni. Imamo Zakon o zaštiti potrošača, još uvek važeći, koji je donet oktobra 2010. godine, a u primeni je od 1. januara 2011. godine i ministar je rekao da taj zakon nije bio jako loš i onda verujemda postoje oni koji mogu da postave i sa pravom pitanje – zašto smo onda krenuli u promenu zakonskog okvira, a naročito – zašto sada donosimo potpuno novi zakon a nismo posegli sa institutom izmena i dopuna Zakona? Pokušaću da na jedan sistematičan način, mada to zvuči afirmativno, da govorim o samom sebi, pokušati da argumentujem i objasnim zbog čega je bilo jako važno pristupiti ovom procesu i na kraju zašto je bilo važno doneti potpuno novi zakon. Dakle, da bi bilo jasnije, podelio sam argumentaciju kojom ću pokazati da je bilo jako važno ući u ove izmene i dopune zakona u neke tri grupe. U prvoj grupi se nalazi ono što je čini mi se i najvažnije, a to su problemi koji su uočeni u ovom zakonu, a naročito u njegovoj primeni. Kada o tome govorimo, na prvom mestu moram reći da je primećeno da ovaj zakonski okvir nije obezbedio dovoljnu informisanost potrošača, što je u krajnjem slučaju i preduslov da bi oni mogli da se bore za svoja prava. Okvir nije bio dovoljno dobar da bi moglo malo ozbiljnije da se radi na edukaciji potrošača. Okvir nije predviđao nešto što u novom zakonu imamo, a to je da postoji jedna centralizovana baza podataka koja će skupljati podatke o tome koji sve postoje prekršaji zaštite prava potrošača. Druga stvar koja je vrlo važna jeste da je prepoznato da ne postoji dovoljan kapacitet i da je prilično slaba umreženost potrošačkih udruženja. Kada na to dodamo taj nedovoljni institucionalni okvir, mi smo praktično bili u situaciji da ona nisu bila u stanju da na jedan efikasan i delotvoran način štite prava potrošača. Sledeća stvar koja se pokazala kao ozbiljna manjkavost prethodnog zakonskog rešenja jeste nešto o čemu su govorili mnogi, uključujući i ministra, a to je da su procedure za zaštitu prava potrošača, bilo da se radi o pojedinačnim ili kolektivnim, bile prilično komplikovane i prilično skupe. Takođe, ovo aktuelno zakonsko rešenje je pokazalo jednu vrstu nesposobnosti da prepozna sve oblike ugrožavanja prava potrošača. To moram reći i iz subjektivnih i iz objektivnih razloga. Iz subjektivnih u smislu da neki oblici zaista nisu prepoznati, a iz objektivnih zato što se u ovoj eri tehnološke revolucije i stalnog menjanja načina, naročito komuniciranja između ljudi, a samim tim i između prodavaca i potrošača, praktično stalno pojavljuju neki novi oblici mogućih zloupotreba u odnosu prodavac-potrošač. Na kraju krajeva, ovaj pravni okvir kojim se u potpunosti reguliše ova materija pokazuje zaista priličan broj manjkavosti i bilo je zaista potrebno u potpunosti ga reformisati. Drugi set argumenata, rekao bih, proizilazi iz jedne uporedne analize podataka koje smo dobili na osnovu IPA projekta koji se bavi jačanjem zaštite potrošača u Srbiji, podataka koje smo dobili od Ministarstva i nekih podataka koje smo dobili od Centra za medijaciju, koji od druge polovine 2012. godine ne postoji. Ti podaci nam pokazuju nešto što sam već rekao, a to je da su zaista potrošači nedovoljno informisani o načinima na koje mogu da zaštite svoja prava. S druge strane nam pokazuje nešto što je ohrabrujuće, a to je da postoji svest kod potrošača da oni ta prava poseduju i postoji rastuća zainteresovanost među potrošačima za zaštitu njihovih prava. Druga stvar koja se može videti iz ove uporedne analize jeste da je zaista jačanje kapaciteta potrošačkih udruženja i jačanje njihove uloge nešto što je apsolutno opravdano i nešto što je ugrađeno u ovaj zakonski predlog. To u svakom slučaju pozdravljamo. Na kraju, treća grupa argumenata, za razliku od ovih koji su bili više konkretniji, su opšte i tehničke prirode, ali apsolutno zbog toga nisu ništa manje značajni. Jedno je nešto što je evidentno, a to je da se ova oblast izuzetno brzo menja i izuzetno je dinamična i zbog toga je jednostavno potrebno vrlo često je menjati. Ono što je rekao jedan od kolega, vrlo je verovatno da ćemo se ponovo susresti sa nekim, ali nadam se ovog puta izmenama i dopunama ovog zakona. Druga stvar koja je vrlo važna jeste da su u međuvremenu donete, dakle, od kada je usvajan prethodni zakon, dve nove direktive EU koje se odnose na oblast zaštite potrošača. Jedna je 2013/11, a druga je 2011/83. Zaista nije samo naša dobra volja da menjamo ovaj zakon, nego je to i naša zakonska obaveza, s obzirom da član 78. Zakona o potvrđivanju Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju vrlo jasno govori o tome da je naša zakonska obaveza da harmonizujemo legislativu iz oblasti zaštite potrošača. Činjenično stanje je da se prvobitno razmišljalo o izmenama i dopunama ovog zakona, ali smo morali u jednom trenutku da se odlučimo da idemo na jedan potpuno novi zakon i na to nas obavezuje ponovo jedan član 47. jedinstvenih metodoloških pravila za izradu propisa, koje je propisala upravo Narodna skupština, koja kaže da ukoliko se menja više od polovine članova, mora se pisati potpuno novi zakon. Novi zakon koji se nalazi pred nama je otklonio sve ove nedostatke o kojima sam govorio do sada, a čini mi se da ima još neke benefite koje donosi. Naglasio bih samo neka tri koja su po mom mišljenju najvažnija benefita vezano za novitete u odnosu na zakon koji se nalazi pred nama. Dva se odnose na poboljšanje efikasnosti i delotvornosti zaštite potrošača u Srbiji, a treći se odnosi na nešto što poslanička grupa SDPS naročito pozdravlja, a to je uvođenje jedne vrste socijalne komponente u oblast zaštite potrošača. Što se tiče povećanja efikasnosti zaštite potrošača, tu su dve neke ključne stvari koje se pojavljuju u novom zakonu, a koje utiču na povećanje efikasnosti. Jedna je decentralizacija i zbog toga zaista očekujem da ogromna većina narodnih poslanika podrži ovaj zakon, jer se na ovaj način praktično jedan veliki broj ingerencija prenosi na lokalne samouprave i u suštini daje njima pravo da imaju jedan veći obim aktivnosti, ali i veći obim ingerencija u primeni ovog zakona. Ovo je urađeno zato što je prepoznato da se definitivno problemi ugrožavanja prava potrošača daleko lakše mogu detektovati na lokalnom nivou, nego na nivou Republike Srbije. Druga stvar koja je vrlo važna, jeste da će se pristupiti značajnom jačanju civilnog sektora. Na prvom mestu ozbiljnijoj regulaciji, u smislu da će biti propisana vrlo konkretna pravila, odnosno kriterijumi na osnovu kojih će moći da se udruženja potrošača upišu u evidenciju, čime ćemo imati vrlo jasnu sliku o tome ko su zaista reprezentativni predstavnici potrošača. Onda će ti koji budu imali to svojstvo reprezentativnosti moći da dobiju sredstva koja im stoje na raspolaganju, moći da se uključe u ozbiljniju edukaciju potrošača, moći da se uključe u posredovanje u rešavanju sporova i moći da se uključe, što je takođe vrlo važno, u rad na poboljšanju regulative iz ove oblasti. Hteo bih da kažem još nekoliko stvari koje možda nisu u direktnoj vezi sa zakonom o kojem govorimo, a jesu neke koristi koje će usvajanje ovog zakona doneti. Prva stvar koja mislim da je vrlo važna, jeste da usvajanjem ovog zakona mi praktično zaokružujemo set sistemskih zakona iz oblasti trgovine, čime praktično stvaramo uslove za povećanje konkurencije u ovoj oblasti za priliv novih investicija u oblast trgovine, a samim tim i za rast sektora trgovine, što se posledično preslikava i na rast BDP, i na kraju, a nije najmanje važno, i na veće zadovoljstvo potrošača. Druga stvar koja mislim da je vrlo važna, a koju bi donošenje ovog zakona donelo kao benefit koji je širi od zakonskog okvira, jeste da mi ovim praktično zaokružujemo oblast zaštite potrošača, jer podsetiću vas da je jula 2013. godine doneta Strategija zaštite potrošača i prateći akcioni plan za njeno sprovođenje. Donošenjem, odnosno usvajanjem ovog zakona koji je u sebi inkorporirao najsavremenija rešenja iz svetske prakse i najnovije direktive EU mi praktično zaokružujemo oblast zaštite potrošača i ulazimo u neko buduće otvaranje poglavlja 28, koje se bavi između ostalog i zaštitom potrošača, potpuno pripremljeni. Rekao bih da ovakav način razmišljanja i ponašanja predstavlja jednu vrstu paradigme kako treba ministarstva da se ponašaju, odnosno da treba da idu u susret nekim budućim obavezama koje će se definitivno pojaviti u procesu pridruživanja EU, odnosno pristupanja EU. Dakle, mi treba da budemo spremni kada se radi skrining, a naročito kada se otvaraju poglavlja u okviru našeg evropskog puta, da ih koliko je god to moguće što brže i zatvorimo, a s obzirom na to da imamo vrlo ambiciozan plan za naš proces evropskog pristupanja. Samo bih hteo da kažem još jednu stvar, nadovezujući se na nešto što je jedan kolega govorio. Moram da kažem da je procedura kada je u pitanju donošenje ovog zakona više nego u potpunosti ispoštovana, jer je bilo nekih primedbi na to da javne rasprave možda nisu dovoljno dobro vođene. Dakle, ne samo da je vođena javna rasprava po pitanju ovog zakona, nego su vođene dve javne rasprave, jedna u julu prošle godine kada se još uvek razmišljalo o izmenama i dopunama zakona, a druga u oktobru mesecu kada je bilo jasno da se mora ići na pisanje novog zakona. U tim raspravama su učestvovali apsolutno svi relevantni faktori, od predstavnika ministarstava, preko predstavnika relevantnih potrošačkih udruženja, Nacionalnog saveta potrošača, predstavnika privrede, predstavnika naučne i stručne javnosti i uvažene su zaista sve one primedbe koje su bile racionalne. Na kraju moram da kažem, s obzirom na to da je Evropska komisija imala priličan broj primedbi na prethodni tekst zakona, moram reći, vrlo je važno da to bude pomenuto da su u ovaj zakon inkorporirana apsolutno sve primedbe koje je Evropska komisija dostavila. Zahvaljujem.
Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe NS narodna poslanica Dubravka Filipovski. Izvolite.
Kolege i koleginice narodni poslanici, gospodine ministre, moje mišljenje je da danas imamo tri izuzetno dobra predloga zakona. Moram vam reći da sam se spremajući se sa za ovu diskusiju pre svega radovala zbog toga što u ime poslaničke grupe NS mogu da argumentovano govorim o predlozima ovih zakona. Jedino što moram da konstatujem i složila bih se sa mojim kolegama prethodnicima, imali smo zaista zbog hitnosti donošenja ovog zakona vrlo malo vremena da se pripremimo i to svakako utiče na kvalitet diskusije u parlamentu koja uvek mora da bude argumentovana, konkretna i sa činjenicama. U obrazloženju ovog zakona, a i vi ste gospodine ministre danas rekli da je cilj Zakona o zaštiti potrošača pre svega jedna sveobuhvatna i konkretna zaštita potrošača na teritoriji Republike Srbije. Pri tome se prevashodno misli na edukaciju i informisanje potrošača, na zaštitu njihovih ekonomskih interesa, na rešavanje potrošačkih problema, kao i zastupanje potrošačkih interesa, ali i dostupnost roba i usluga. Mislim da ni u jednom trenutku ne smemo zanemariti činjenicu da je ova oblast veoma važna u zemljama EU i da se tako tretira i u njihovim zakonima. Razlog za to je više nego jednostavan, jer svi mi bez obzira kojom se delatnošću bavimo, bez obzira na naše trenutno materijalno stanje koje imamo, na našu kupovnu moć smo deo te jedinstvene armije potrošača u okviru ne samo jedne države nego i šire. Svet nije postao globalan pre svega samo zahvaljujući munjevitom brzinom razvoja informacionih tehnologija nego i zahvaljujući izuzetno dinamičnoj razmeni dobara i usluga. Kada budemo analizirali pojedine odredbe ovog zakona treba da imamo u vidu činjenicu da su i oni najveći trgovci i prodavci istovremeno u privatnom životu potrošači. Složiću se sa konstatacijom da je efikasna zaštita potrošača moguća samo ukoliko se kreira takvo okruženje koje će omogućiti da ostvaruju i koriste svoja prava. Šta to zapravo znači? To znači da svi mi treba da budemo svesni u svakom trenutku svojih prava i odgovornosti kao potrošači, da imamo nesmetan pristup svim informacijama i savetima, te da su nam dostupna sredstva pravne zaštite kao i odgovarajuća nadoknada štete. Međutim, moram ovom prilikom da kažem da je primena ovog zakona koji, još jednom moram da naglasim izuzetno dobar, neće imati svoj puni efekat i zavisiće od toga da je prosto krajnji trenutak da se kod nas razvije zdrava konkurencija i istinski tržišna utakmica. Moram ovom prilikom i da apelujem na sve one, a pre svega na resorno ministarstvo i Vladu, koji učestvuju u kreiranju naše ekonomske politike da vode računa o sebi, da se u narednom periodu pojave novi, kako bih rekla, značajni igrači koji bi tržišnu utakmicu učinili zanimljivijom. Ali, da bismo imali i strane i domaće investitore koji bi učestvovali na pravi način u toj tržišnoj utakmici, prvi i osnovni preduslov je da se popravi položaj potrošača u Republici Srbiji i to ukidanjem neformalnih monopola i kvazi monopola koji na žalost kod nas i dalje postoje i vrlo su dominantni. Dok se ovo ne desi plašim se da ćemo i dalje biti svedoci brojnih primera koji idu u prilog tvrdnji da je naš potrošač u podređenom položaju u odnosu na trgovca, jer samo zdrava konkurencija štiti potrošača u suštinskom smislu reči. Ni jedan zakon koliko god on bio dobro napisan, ni jedna inspekcijska služba koliko god ona bila dobro organizovana neće naterati trgovca, odnosno prodavca da promeni ustaljeni sistem ponašanja bez zdrave konkurencije. Znači, jaka konkurencija je ta koja vas tera da spuštate cene, da poboljšate kvalitet usluga, da jednostavno učinite sve što je potrebno da kada recimo dajete popuste da to zaista suštinski budu popusti. Navešću primer jednog autlet centra koji je u Pandorfu nadomak Beča koji u vreme božičnih praznika je nezaobilazno mesto za većinu turista. Dakle, u razvijenim tržišnim privredama kupac u punom smislu te reči nosi naziv njegovo veličanstvo kupac. Dakle, u razvijenim demokratskim evropskim zemljama kupac je uvek na prvom mestu i nadam se da ćemo se mi kao društvo kretati u tom pravcu. Svakako da novi zakonski predlog predstavlja pomak u odnosu na postojeće rešenje, jer imajući u vidu dinamičnost ove oblasti logično je da je došlo do promena u odnosu na period od pre tri godine i da te promene zakonska regulativa treba da isprati na adekvatan način. Naravno da je tu potrebno i preciziranje nadležnosti resornog ministarstva. U institucionalnom pogledu potrebno je po mom mišljenju pre svega pojačati rad svih nadležnih inspekcijskih službi na terenu. Samo bih želela da navedem jedan primer za ovo. Član 6. svojom standardnom formulacijom propisuje da je trgovac dužan da na nedvosmislen, čitak i lak i uočljiv način istakne prodajnu, odnosno jediničnu cenu robe ili usluge u skladu sa propisima koje uređuje trgovinu. Međutim, uđite u bilo koju našu trgovinu, prodavnicu uverićete se da se ova zakonska odredba masovno krši, tako da bi inspekcijski organi kada bi imali kapacitet pre svega da se bave ovom pojavom imali pune ruke posla pišući kazne, odnosno prijave. Član 8. ovog zakona propisuje da je trgovac koji nudi ili oglašava vršenje usluge trajnog snabdevanja električnom energijom, gasom, toplotnom energijom ili vodom dužan da u ponudi jasno istakne pod jedan, jediničnu cenu potrošene električne energije ili toplotne energije, jediničnu cenu potrošene vode ili gasa. Ne znam za vodu ili gas, ali moram da kažem da za račune za električnu struju mnogi od nas i dalje za njihovo razumevanje moraju da imaju pre svega fakultetski nivo poznavanja matematike, a da ne pominjem ukoliko treba da reklamira taj račun za električnu energiju na šalterima distribucija vam kažu pre svega platite taj račun, pa onda reklamirajte. Veoma je važno što član 14. Predloga zakona propisuje da potrošač nije dužan da plati bilo kakav oblik dodatnih troškova, uključujući poštanske troškove i troškove transporta i isporuke, ako trgovac nije dobio izričitu saglasnost potrošača za konkretne dodatne troškove, što je svakako dobro rešenje. Član 15. predviđa da se novčana obaveza koju potrošač plaća putem banke, javnog poštanskog operatera ili drugog nosioca platnog prometa, ima smatrati izmirenom na dan kada su nosioci platnog prometa primili nalog za plaćanje potrošača. Moram da kažem da sam više puta bila u situaciji, i ja i veliki broj građana Srbije, koji su se suočili sa činjenicom da kada plate porez na imovinu, u poreskoj upravi kažu da smo kasnili po nekoliko dana i da nam se zbog toga obračunavaju kamate. Znači, zaista je potrebno uvesti red, što ovaj zakon vrlo jasno i ukazuje. Praktično, na taj dan kada se evidentira uplata, to treba da bude evidentirano i u poreskim upravama, da jednostavno nema razloga da tu bude bilo kakvog zastoja, uračunavanja nepotrebne kamate i da se na taj način više građani Srbije ne mogu oštećivati. Smatram da je jako dobro rešenje u članu 16. koje predviđa da osnovni principi zaštite potrošača treba da postanu sastavni deo i nastavnih programa u osnovnim i srednjim školama, ne samo zbog toga što se deca kroz naš školski sistem, u najranijem periodu obrazovanja uče o pravima i obavezama potrošača, nego što će na pravi način steći znanje o tome i donekle popraviti deformisanu predstavu o tome šta je zapravo smisao kupovine. Čl. 17-26. preciziraju pojmove – nepoštene, obmanjujuće, nasrtljive poslovne prakse, što je izuzetno važno, s obzirom da se svi mi u praksi, u trgovinama, susrećemo sa ovakvim pojavama, a one do sada, nažalost, nisu na pravi način mogle biti zakonski sankcionisane. Evo jednog konkretnog primera. Nedavno se pojavila informacija da su tržišni inspektori povukli iz prodaje na hiljade pari obuće vredne 9,4 miliona dinara. Akcija je, ako se ne varam, sprovedena početkom aprila ove godine, zbog velikog broja reklamacija potrošača. Čak trećina svih primedaba kupaca na kvalitet kupljene robe odnosila se na obuću, najčešće patike koje bi se samo posle nekoliko nošenja pohabale, rašile, odlepile ili bi im pukao đon. Veliki je problem što je u prodavnicama gotovo nemoguće pronaći obuću za kišno vreme u kojoj nisu prelepljene akreditacije na stranom jeziku koje obaveštavaju sve potrošače o kvalitetu te obuće, odnosno da li je ona vodootporna ili ne. Pripremajući se za ovu raspravu, pročitala sam konstataciju gospodina Petra Bogosavljevića, predsednika Pokreta za zaštitu potrošača, koji je rekao da je to uobičajeni trik trgovaca, uvoznika ili proizvođača, koji se na taj način štite ako obuća odnosno čizme ili cipele propuste vodu. Navešću i drugi primer – reklamiranje da je proizvod bez aditiva, da je proizveden u EU, da je organskog porekla, a da to zapravo nije slučaj, što takođe spada pod nepoštenu poslovnu praksu. Da ne zaboravim ovom prilikom i obaveštenja mobilnih i kablovskih operatera o promeni cene i uslova paketa bez prethodnog pristanka potrošača ili besplatan bankarski kredit iza koga se kriju administrativni troškovi. Predloženi tekst zakona sankcioniše nesavesne trgovce, što je naravno odlično, ali treba imati u vidu i činjenicu da mnogi potrošači nisu svesni da su žrtve ovakve prakse i stoga treba poraditi na opštoj edukaciji. Potpuno je jasno da potrošač mora da zna šta tačno kupuje, pa je svaka nerazumljiva i dvosmislena informacija deo nepoštenog poslovanja. Koliko često smo se samo susreli sa nečitkim deklaracijama koje su napisane sitno, koje su napisane bledim i mutnim slovima? Takođe, sa unošenjem nepravičnih i štetnih odredbi uopšte i pivske ugovore čiji je smisao stavljanje potrošača u neravnopravan položaj, sa dovođenjem u zabludu, sa skrivanjem važnih odredbi u tekstu i tako unedogled. Zato smatram da je odredba člana 41. izuzetno važna, jer propisuje da ugovorna odredba obavezuje potrošača samo ako je izražena jednostavnim, jasnim i razumljivim jezikom, kako bi ga shvatio razuman čovek, potrošačevog znanja i iskustva. Odredba u članu 42. favorizuje potrošača tako što predviđa da se nejasne odredbe ugovora između potrošača i trgovaca moraju tumačiti u korist potrošača. Vrlo je važno što član 84. ovog zakona prepoznaje pojam ugroženog potrošača kao socijalne kategorije, štoVlada bliže uređuje kriterijume za definisanje ugroženih potrošača kao i specifične uslove za obezbeđivanje usluga od opšteg ekonomskog interesa ovoj kategoriji potrošača, što je u našoj ekonomskoj situaciji apsolutno neophodno. Član 86. sadrži nekoliko izuzetno važnih rešenja kojima se maksimalno štite potrošači u odnosu na snabdevanje strujom, vodom, gasom, toplotnom energijom i mislim da je to dobro, kao i članovi od 123. do 126, koji na jedan vrlo jasan način definišu strategiju zaštite potrošača, jer, pre svega, pored Narodne skupštine, Nacionalnog saveta za zaštitu potrošača, uključuju i nevladine institucije koje svojim stavovima i svim onim što čine odgovaraju zahtevima sveobuhvatne zaštite potrošača. Smatram da postojeća udruženja i organizacije koje se bave ovom problematikom rade dobar posao u datim okolnostima i da ih treba svakako dodatno afirmisati, što je i intencija predlagača zakona. Član 126. na jedan jasan način definiše poslove nadležnog ministarstva. Ne bih to posebno obrazlagala. Na kraju ove rasprave o Zakonu o potrošačima želim još jednom da ponovim jednu veoma važnu stvar – da samo jaka i zdrava konkurencija može realno da nametne našim trgovcima nove standarde i obrasce ponašanja. Moram da navedem još jedan konkretan primer iz Velike Britanije. Kada u Velikoj Britaniji kupite bilo kakav odevni predmet, garderobu ili obuću, imate pravo da u roku od 14 odnosno 28 dana, bez ikakvog posebnog obrazloženja što ste se predomislili, vratite taj odevni predmet i garderobu i uredno dobijete novac. Priznaćete da ovo deluje kao apstrakcija u našim uslovima, ali je to isključivo posledica konkurencije koja jednostavno tera trgovce da adekvatno tretiraju potrošače. Što se tiče izmena i dopuna Zakona o elektronskim komunikacijama i zakona o dopunama Zakona o poštanskim uslugama, vrlo ću kratko reći da su potrebe donošenja ovih zakona motivisane pre svega potrebom za racionalizacijom rada državne uprave u Republici Srbiji, da su takođe ova dva zakonska predloga vrlo dobra i jasna i obaveštavam vas da će poslanička grupa NS u Danu za glasanje podržati sva tri predloga zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Goran Ćirić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege, danas u ime DS želim da govorim o ova tri predloga zakona, jednom potpuno novom zakonu i dva predloga izmena i dopuna postojećih zakona. Slažem se sa mojim kolegom Đurišićem da ovo nije način i procedura na koji možemo da merodavno odlučujemo i doprinesemo ovoj raspravi o kvalitetu zakona, posebno predloženog Zakona o zaštiti i prava potrošača. Iskreno verujući u orijentaciju gospodina ministra i svih njegovih saradnika, u evropsku orijentaciju, mislim da je važno pomenuti i te osnovne vrednosti i postulate koji su potrebni u ispunjenju i, pre svega, zajedničkoj želji da Srbija krene evropskim putem, a to je pre svega u podsticaju jačanja kapaciteta institucija i u učešću građana u donošenju odluka. Evo, danas donosimo važne odluke, važne zakone i mislim da je važno dati prostora svim poslanicima, svim građanima Republike Srbije kroz uvažavanje pre svega, kada govorimo o Predlogu zakona o zaštiti prava potrošača, primedbi i mišljenja udruženja koja se bave tom materijom. Kada govorimo o kapacitetu institucija, iskreno verujem da će ovaj parlament, kao najvažnija institucija u državi, imati veći značaj ukoliko bismo imali više prostora da govorimo o svim ovim zakonima i da se na pravi način pripremimo, jer zaista jedan ili dva dana pripreme za ovakvu temu sa zakonom od preko 200 strana nije moguće ozbiljno obraditi. Citirajući i konsultujući se sa nekim ljudima koji se bave kroz udruženja zaštite prava potrošača, probaću da iznesem neke stavove u vezi sa tim, njihove stavove koji će možda koristiti vama. Naša želja je da doprinesemo u toj raspravi. Dakle, jedan od stavova je da zakon nije sprovodljiv u praksi, jer je suprotan parničnom postupku, tako da se sva ostvarenja zakona i to obrnut red dokazivanja i saobraznost poništavaju na sudu. To je tvrdnja ozbiljnih advokata i ljudi koji se bave ovom materijom. Ono što je, po meni, najvažnije, to je kapacitet inspekcijskih službi, inspekcijskih poslova i nadzora u zaštiti prava potrošača. Mislim da je tu ključno pitanje implementacije ovog zakona i način na koji ćemo zaista iskreno zaštiti prava potrošača svakog od nas u Srbiji. Njihov stav je da inspekcija i dalje nema nadležnosti, a da su sektorski zakoni u koliziji. Čitajući ovaj predlog zakona, na strani 129 možemo da vidimo u poglavlju 4. kada se kaže posebno po temi zašto je donošenje ovog zakona najbolje za rešavanje problema, kaže se da propisivanjem šireg opsega vršenja nadzora inspekcijskim organima doprinosimo poboljšanju kvaliteta i podizanju prava potrošača, a već na sledećoj strani, i ja se slažem sa tim, da svakako treba ojačati mogućnosti inspekcije i njihovog nadzora, a već na 131. strani u tački 6. se kaže kakve troškove će primena zakona stvoriti građanima i privredi, gde se kaže: primena ovog akta neće izazvati ni građanima ni privredi izdvajanje dodatnih troškova, s obzirom da će resorno ministarstvo, između ostalog, podsticati i pružati podršku u osnivanju i radu tela za vansudsko rešavanje potrošačkih sporova i to će imati pozitivne efekte. Mislim da nije moguće, uz dodatno izdvajanje sredstava, ojačati kapacitete inspekcija, i mislim da o tome svakako treba razmisliti. Toliko o zakonu. Stav poslaničkog kluba DS će biti određen i eventualnim usvajanjem amandmana na ove predložene zakone. Sada ću preći na drugu teme, a to je Predlog zakona o izmeni Zakona o poštanskim uslugama. Reći ću šta to znači u praksi, jer smo čuli puno dobrih razmišljanja, a uglavnom u prilog ovog zakona. Ovde zaista ima pozitivnih rešenja, počevši od toga da u ovom poštanskom delu se proširuju nadležnosti i mogućnosti rada javnog poštanskog operatera, plus proširenje tih mogućnosti u zastupanju u osiguranju u skladu sa propisima kojima se uređuju poslovi osiguranja, menjački poslovi, poslovi u vezi sa međunarodnim uputnicama i druge delatnosti. Mislim da je ovo dobar preduslov za integrisanje ozbiljne ponude i ozbiljne usluge koju javni poštanski operator već može da plasira uz integraciju svih segmenata i dobrih praksi koje ima u svom delu, a to je, pre svega, razgranata mreža, jedna ozbiljna superiornost u informatičkom i komunikacionom uređenju i razvijanje logističkih servisa, logističkih proizvoda, uz otvaranje prostora i servisu u olakšanju procedura oko izvoza i u pravoj podršci našoj privredi mislim da sa ovakvim setom rešenja javni i poštanski operatormože da integriše i napravi i mnogo kompleksniju uslugu što je izuzetno dobro. Međutim, važno je razmisliti i o tome šta neka od ovih rešenja nude. Ovaj zakon i izmene zakona je jednostavno iščitati. Na drugoj strani, posle tačke 12. dodaje se tačka 12a koja glasi: utvrđuje način i uslove pristupa poštanskoj mreži javnog poštanskog operatora i vodi registar zaključenih ugovora. Dakle, mislim da je to jedna od ključnih stvari o kojoj treba razgovarati i razmišljati o tome šta će proizvesti i na koji način će se implementirati u budućoj primeni ovih zakona i kakve će to posledice doneti javnom poštanskom operatoru i konkurenciji javnog poštanskog operatora, njih 30 ili 40, koji na ovom našem tržištu funkcionišu. Evo kratke i jednostavne analize. Mislim da imam nešto prava da govorim o tome. Svesni smo da javni poštanske operator ima obavezu u sprovođenju usluge. Ima oko 1.500 jedinica poštanske mreže u čitavoj Srbiji. Analiza pokazuje da oko 50% tih jedinica poštanskih mreža ne posluje profitabilno. Dakle, javni poštanski operator iskazuje izuzetno dobre rezultate, po meni, i u ovim teškim vremenima, pre svega kroz inovativnost novih proizvoda i kroz profitabilnost nekih usluga koji ne obuhvataju tu univerzalnu poštansku uslugu. On je u obavezi prema svim građanima Republike Srbije i prema našoj državi da očuva tu mrežu i tih 1.500 jedinica poštanske mreže, bez obzira da li one bile profitabilne ili ne. Svesni smo toga da jedinica poštanske mreže u Trgovištu ne može da bude profitabilna jer plaća te iste troškove, fiksne troškove uz uposlene koje je neophodno imati da biste održali tu funkciju, da biste imali platni promet, da biste imali univerzalnu uslugu koja pripada svakom građaninu u Republici Srbiji. Sada sa ovom tačkom koju usvajamo i izglasaćemo verovatno ovaj zakon kao Skupština, praktično se otvara prostor za svu konkurenciju, jer Pošta Srbije mora da pruži mogućnost pristupa sopstvenoj mreži svim svojim konkurentima svojoj mreži. Dakle, to je nešto što treba urediti i nadam se da će to biti preciznije uređeno novim rešenjima. Ja ne sumnjam da ima dovoljno kapaciteta i u Ministarstvu, ali i kroz saradnju javnim operatorom i kroz široku debatu i sa konkurencijom i svim poštanskim operatorima koji imaju tu licencu za obavljanje ove vrste usluge. Šta će to značiti u ovim uslovima? Verujem da mnogi od nas ovde ne znaju šta to praktično znati, je će Pošta Srbije praktično biti u obavezi da pruži, pored tih usluga svoje mreže, usluga prerade kroz uvid u adresni kod, kroz uvid o načinu prerade svih poštanskih pošiljaka i tu mogućnost ugovaranja i korišćenja te mreže. Dakle, ono je u obavezi da odgovori u roku 30 dana na zahtev svakog poštanskog operatora u korišćenju tih usluga, ali je pitanje koliko je ona sada u kapacitetu i u mogućnosti da tu svoju obavezu, zakonsku obavezu, i izvrši. Ona je i u mogućnosti da odbije takvu vrstu zahteva ukoliko procenjuju da će to ugroziti univerzalnu uslugu, ali sada imamo ovih tri meseca na neki način prolaznog perioda u ukidanju Republičke agencije za poštanske usluge i formiranju novog regulatornog tela. Praktično, imamo jedan ozbiljan izazov u praćenju i rešavanju eventualnih sporova i eventualnih nesaglasnosti u toj budućoj saradnji. Šta će to dalje značiti i kada se radi o troškovima i efikasnosti i obavezi „Pošte Srbije“, jer smo ovde videli da novo regulatorno telo i propisuje i uslove kvaliteta, univerzalne poštanske usluge, i koliko će sa postojećim kapacitetima, sa zabranom novih zapošljavanja u javnom sektoru, biti u mogućnosti da isprati nove izazove i na koji način može da se prilagodi u ovom prelaznom periodu? Mislim da su to vrlo važne tačke o kojima naravno treba ozbiljno razmišljati i razmišljati šta će to proizvesti na terenu, jer mi i danas možemo da čujemo žalbe u udaljenim područjima, jer postoji, naravno, jasan red baš na Odboru za prostorno planiranje infrastrukturu i telekomunikacije, kada se i začela ova ideja i ovaj predlog o spajanju dveju agencija. Govorili smo o nekim primedbama kako je naravno na ruralnom području potrebno više dana za uručivanje poštanskih pošiljaka, što je u skladu sa zakonom. Šta će to proizvesti u efikasnosti javnog operatora kada stavi u funkciju teoretski gledano još za 30 novih operatora sopstvenu mrežu? Dakle, za to će biti potrebno i puno vremena, biće potrebno i puno energije i posvećenosti, ali i tog integrisanog pristupa, a mislim za to neophodno pre svega jedna otvorena debata na tu temu i bukvalno dnevno traženje tih rešenja od trenutka usvajanja zakona, u stvari ne od tog trenutka, nego već od danas, jer je izvesno da ova skupštinska većina ima nameru da izglasa ovako predložen zakon. Mislim da se u nekom delu amandmanima možda može intervenisati u tom smislu i DS će probati da da svoj doprinos u tom smislu. Vrlo je važno reći šta se dobija i šta se gubi u vezi sa spajanjem, a to je suština, ova dva regulatorna tela. Jasno je da je to politička odluka i da je ona sprovedena na brz i efikasan način. Ima prednosti kada se slušaju argumenti spajanje – racinalizacija. Obećali smo smanjenje broja regulatornih tela, ali smo i videli da to ne donosi neke velike uštede budžetu. To jeste prednost. S druge strane, mislim da u razmišljanju, a i u upoznavanju, znam da ovde među vama sede mnoge koleginice i kolege koji imaju puno iskustva u poštanskoj sferi i u sferi telekomunikacija. Još od 90-ih godina praktično postoji taj odnos pošte, Telekoma, a kasnije i novih telekomunikacionih operatora na našem poštanskom i telekomunikacionom tržištu. Reći ću vam kakav je to odnos ljudi koji su ostali u poštanskom sistemu. Svi znate, ali ću podsetiti i vas i javnost da je upravo iz tog sistema infrastrukture, tako važno, o kome treba razmišljati na koji način će se održati i ovaj trend rasta u poslovanju i efikasnosti su proizašle dve najveće privatizacije u Srbiji, iz tog infrastrukturnog sistema, iz „Pošte Srbije“, na toj infrastrukturi su izgrađeni i Telekom Srbija kroz privatizaciju 1997. godine, tada je 49% Telekoma prodato za oko milijardu i 600 miliona maraka, da je proizašao i Mobtel kroz saradnju i na infrastrukturi Pošte Srbije i kasnije kroz proces privatizacije prodat Telenoru za oko milijardu i 600 miliona evra. Na sreću, 2002. i kasnije 2010. godine su vraćeni delovi akcija koji su 1997. godine prodati Telekoma. I u ekspozeu premijera smo čuli intenciju Vlade Republike Srbije o budućoj privatizacije Telekoma Srbije. Zbog čega govorimo o svemu ovome? Govorim o jednom predlogu i nečemu o čemu treba otvoreno debatovati, a to je da pošta i danas ima tih mogućnosti da na svojoj infrastrukturi izgradi novu vrednost u skladu sa novim tehnologijama, novu vrednost u skladu sa novim razvojem svojih logističkih kapaciteta, sa integracijama tih svojih kapaciteta i kroz korišćenje komunikacionih mogućnosti koje sama ima, naravno, uz realizaciju nečega što je započeto i 2010. godine, posebno u odlukama tadašnje Vlade, koja je donela odluku, a i tadašnji upravni odbor „Pošte Srbije“ o prenosu svojih dela akcija Telekoma u budućoj pripremi privatizacije državi Srbiji i da kroz jedan takav sistem pošta treba da dobije sistem specijalnih veza. To opet otvara vrlo važno pitanje koje i danas treba da se pomene, a to je pitanje bezbednosti države i jedno vrlo važno pitanje u budućoj komunikaciji i mogućnosti da pošta bude i dalje, ja se nadam, budući, jaki državni infrastrukturni sistem, nosilac razvoja i neko ko možda podstiče i daje osnovu budućeg razvoja elektronske uprave, jer je već neka rešenja u tom smislu dala i dala svoj doprinos u infrastrukturi, potrebnoj elektronskoj infrastrukturi, kao što su elektronski potpisi i vremenski žig i ostali servisi koje je u mogućnosti da da. Potrebno je realizovati i odluke koje do sada nisu na takav način realizovane, upravo u želji da kroz integraciju svih tih kapaciteta, sa najavom nove privatizacije Telekoma na infrastrukturi „Pošte Srbije“ može da se izgradi nova vrednost koja će imati i te kakve mogućnosti, posebno u delu logistike. Sada smo videli i neka rešenja koja će moći da podstaknu i trgovinu na daljinu. Mislim da su sve to mogućnosti koje „Pošta Srbije“ u ovom trenutku ima. Čitav ovaj set zakona upravo na takav način moramo da posmatramo, šta će biti posledica svega toga. O ovome sam govorio upravo želeći da pokažem tu vrstu samopouzdanja i jednog i drugog sistema. Taj osećaj da je na bazi razvoja poštanske usluge, koja nije tako brzo rastuća kao telekomunikaciona, su razvijeni najveći komunikacioni sistemi u Srbiji i da je to bio taj osećaj za ostajanje u tehnološkom smislu javnog poštanskog operatora, tako što se opravdano investiralo u telekomunikacije, a sada se opet jedno regulatorno poštansko telo, agencija, pripaja i utapa u jedno regulatorno telo komunikacija, koje je u suštini proizašlo iz samih poštanskih usluga. Mislim da je vrlo važno u tom smislu dati na značaju, sa iskazanom ambicijom da sva ova rešenja ne smeju da uguše ambiciju javnog operatora, koji će biti u svojim izazovima, jer je moguće da će zapostaviti svoje osnovno poslovanje kroz svoju izloženost i izloženost svoje mreže na čitavoj teritoriji Republike Srbije, koju mora i uprkos svojim gubicima na toj mreži da pruža sada i sopstvenoj konkurenciji. Mislim da su to stvari koje ovde u ovom zakonu stoje samo u dva skromna reda, ali bismo verovatno mogli o tome da govorimo i narednih dva dana. Ovde ću završiti i reći da će poslanički klub DS vrlo pažljivo razmisliti i pokušati da u ovom, nažalost, dosta kratkom vremenu za ovako važne teme damo svoj doprinos i probamo da ovaj zakon učinimo mnogo sprovodljivijim u praksi i mnogo praktičnijim, jer znam da će i ovaj zakon i naše glasanje i naše pritiskanje zelenog dugmeta proizvesti nešto u konkretnom životu, posebno sa izazovima jednog sistema tako važnog za državu Srbiju, javnog operatora „Pošte Srbije“, gde radi 15.000 ljudi, radi posvećeno i pošteno i na pravi način. Mislim da je to odgovornost svih nas. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, predstavnik poslaničke grupe SPO.
Hvala, predsedavajući. Gospodine ministre, tri veoma značajna zakona, pre svega od životnog interesa za građane Srbije, su danas na dnevnom redu. Slažem se sa svim kolegama koji smatraju da je trebalo poslanicima ostaviti više vremena da amandmanski reaguju. Mi smo to i uradili, što se tiče naše poslaničke grupe, ali vidim da mnogi nisu stigli da to urade. U zajedničkom je interesu da bismo na kraju po raspravi o amandmanima dobili najbolji tekst zakon koji je u interesu naših građana. Zakon o zaštiti potrošača je u tesnoj vezi sa Zakonom o zaštiti korisnika finansijskih usluga, antimonopolskim zakonom, pa i zakonima koji se tiču industrijske svojine autorskih prava, standarda kvaliteta, Zakona o obligacionim odnosima i mnogim drugim zakonima. Naprosto, u razvijenom svetu građanin, odnosno potrošač je fokusu interesovanja države, u fokusu interesovanja poslovnog ambijenta i poslovne prakse, koju pre svega normativno i preko svojih državnih organa uređuje država. Kod nas Ustav zabranjuje nečasne radnje na tržištu. Ovaj zakon zaista se trudi da stvori okruženje koje omogućava potrošačima da ostvaruju i koriste svoja potrošačka prava, ali se zadnjih godina u praksi srećemo sa mnogim, mnogim problemima koje imaju naši potrošači. Pomenuću nekoliko primera - račun za električnu energiju. Račun za električnu energiju, bez obzira koliko sam i sam lično puta bio na šalterima Elektrodistribucije koja vrši obračune, niko ne ume da protumači, čak se postavljalo pitanje i bivšoj ministarki da rastumači račun za električnu energiju. To je bilo nemoguće uraditi. Nismo dobili odgovor. Niko ne zna još uvek šta znači – angažovana snaga, šta znače neke takse itd. Mi smo tu amandmanski reagovali, što se tiče isporuke električne energije, toplotne energije, gasa, vode, voda tu najmanje problema ima, imate kubikažu, cenu jediničnu vode i to je to. Ovaj zakon bi trebao da otkloni sve te probleme koji su do sada postojali u praksi. Zakon se u velikoj meri ne dodiruje onoga što, doduše, regulišu drugi zakoni, ali kod obaveštavanja sa podacima o robi, treba da stoji, mi smo tu amandmanski reagovali, da trgovac treba da navede trgovačko ime pod kojim se roba prodaje, naziv i sedište proizvođača, naziv i sedište uvoznika ukoliko se radi o robi iz uvoza, naziv države porekla robe, podatke o količini i sastavu, kvalitetu, tipu i modelu robe, datumu proizvodnje, rok upotrebe, način upotrebe, održavanju i čuvanju robe i upozorenja o mogućim rizicima vezanim za pravilnu i nepravilnu upotrebu robe, u zavisnosti od prirode robe. Ako se dotaknemo bilo koje vrste robe, recimo iz tekstilne industrije, mi danas u Srbiji imamo mnogo, ne samo u Srbiji, ali govorimo o našoj zemlji, proizvođača koji ako proizvode džins, stavljaju se svetski poznate robne marke, tipa „Armani, „Guči“, ako se radi o nekom drugom proizvodu „Barbari“ itd, i to jeste nešto što treba da regulišu drugi zakoni, ali treba i ovaj zakon na to da skrene pažnju, u smislu koji sam napred naveo. Isto se tiče i žiga i geografskog porekla, kvantiteta, sastava materijala itd. Kada smo svesni apsolutno stanja koje imamo u našoj zemlji i kada se pitamo da li sumnjamo u kvalitet robe koja potiče, primera radi, iz Nemačke, Japana, Britanije, Francuske, Švajcarske, SAD, tu naši građani nemaju nikakvu sumnju u pogledu bilo koje vrste robe. Imaju sumnju u robu i kvalitet robe iz mnogih drugih zemalja, ali ja njih neću navoditi, jer je to sve opšte poznato. Pored ovih problema na koje sam ukazao, država je krenula u značajan obračun sa tajkunima, ali mi još uvek imamo monopoliste na tržištu, još uvek nije razvijena konkurencija u mnogim oblastima našeg poslovnog života. Državna preduzeća ili preduzeća sa kojima država ima udela i dalje najveće probleme prave građanima. Pomenuo sam EPS, zatim Poštu, NIS, „Srbijagas“ itd. Zakon od 2010, zakon od 2002, 2005. godine su bili svi korak napred u odnosu na postojeće stanje. Korak napred u odnosu na postojeće stanje je i ovaj zakon, ali ono što mi želimo u njegovom finalnom izgledu da vidimo jeste da on normativno u potpunosti reguliše ono što regulišu zakoni koji tretiraju ovu oblast u najrazvijenijim zemljama sveta i najrazvijenijim zemljama EU. Primera radi, zakon od 2010. je obuhvatao sledeće oblasti – isticanje cena, dužnost obaveštavanja pre zaključenja ugovora, što i ovaj zakon sve radi, nepošteno poslovanje, garancije za kupljenu robu, odgovornost za stvari sa nedostatkom, tretirao je ugovore o uslugama, turističkim putovanjima itd. Naš je predlog, ministre, kod isticanja cena, jer to postoji kod nas u praksi, da pored onih redovnih cena se omogući trgovcima da ističu i snižene cene za akcijsku robu, robu sa nedostatku, robu kojoj ističe rok upotrebe ili iz nekog drugog razloga trgovac ima razloga da ističe snižene cene. Verujem da ćete imati razumevanja za ovu našu najbolju nameru. Ono što je dobro, respektujući činjenicu da je jako siromašna sudska praksa, da je jako mali broj sporova ove vrste pred sudovima, je da je ministarstvo imalo sluha da građane oslobodi sudskih taksi za iznos sporova čija je vrednost spora do 500 hiljada dinara. Dobro je i to što je formiran Nacionalni registar potrošačkih prigovara. Primera radi, on odavno postoji u razvijenim zemljama sveta. USloveniji je negde oko 9.000 prigovora na godišnjem nivou. U Austriji je negde oko 8.000 prigovora. Sličan broj prigovora je i u Nemačkoj. Kada bi naši građani bilo informisaniji, kada bi bili edukovaniji, imali više saznanja o ovome o čemu pričamo, verujem da bi broj prigovora kod nas sigurno nadmašio taj broj. Dobro je što su data veća ovlašćenja Ministarstvu za vođenje upravnih sporova i vraćanja nekih nadležnosti tržišnoj inspekciji. Naprosto, inspekcije su nekako do sada bile rak rana kod sprovođenja, odnosno praćenja sprovođenja svih zakona. Tu smo imali sve i svašta u praksi, od raznih političkih uticaja do toga da građani u velikoj meri, zbog nasleđenog stanja, našim brojnim inspekcijama ne veruju, a posebno inspekciji rada, a u velikoj meri i inspekcijama iz oblasti finansija. Čini nam se da nije trebalo dirati da se smanjuje rok za reklamacije sa 15 na osam dana. U svetu kada kupite robu imate pravo da trgovcu robu vratite i da tražite povraćaj cene bez ikakvog obrazloženja. Rokovi za reklamaciju su u principu duži. Zbog toga mislim da je na sličan način trebalo kod nas rezonovati. Ako su ovde sadržane, a jesu sadržane direktive EU i dve direktive koje su se u međuvremenu pojavile, EU po svom članu 169. o funkcionisanju EU promoviše interese potrošača i obezbeđuje visok nivo zaštite potrošača. Da bi se ostvarili ovi ciljevi, zajednica štiti zdravlje, bezbednost, ekonomske interese potrošača i promoviše njihova prava na obaveštavanje i obrazovanje i pravo na udruživanje radi zaštite njihovih interesa, što sve radi ovaj zakon. Ciljevi, koji se zaista žele postići i ovim Predlogom zakona, su ravnopravno i pošteno funkcionisanje unutrašnjeg tržišta, pravo na mogućnost izbora potrošačima i eliminiše se nepoštena poslovna praksa. Čini mi se da će ovaj drugi deo, pravo na mogućnost izbora, potrošačima biti u nekoj meri često uskraćeno, ne zbog vašeg propusta, nego naprosto što u mnogim oblastima mi i dalje imamo monopole i nemamo razvijenu konkurenciju. Navešću neke primere iz sveta, kako razvijene zemlje sveta idu na ruku potrošačima i kako se i normativno i praktično štite njihovi interesi. Recimo, u Italiji, kompanija „Barila“, to je jedan od vodećih proizvođača testenina u Italiji, pre šest godina je dobila sudsku zabranu reklamiranja paste za koju se u reklamu tvrdilo da je eliksir večnog života, pa kao potrošači ne treba da brinu o zdravlju, jer su sve tvrdnje o njihovom proizvodu naučno dokazane. Reklama je ekspresnom intervencijom države zabranjena. Kod nas imamo zaista dosta sličnih vrsta reklama, ali nikada, ja ne znam, možda je bilo nekih zabrana, meni makar nije u sećanju, ali sigurno da bi država na taj način trebala da ekspresno reaguje u svim takvim pojavama. Zatim, kazne koje se naplaćuju za kršenje kodeksa dobre poslovne prakse se, procenat tih kazni se uplaćuje na račune saveza i udruženja koji brinu o zaštiti potrošača. Mi smo u tom smislu uložili jedan amandman, jer smatramo da je višestruko korisno kao dobra opomena trgovcu da tako više ne radi i kao finansijski podstrek onima koji brinu o zaštiti interesa potrošača da uz ostalu logistiku imaju i neophodnu finansijsku podršku. Ono što su problemi kod elektronske trgovine kod nas, koja je tek u nekom začetku, koja je u svetu u velikoj ekspanziji, posebno u SAD, to je zaista da građani treba da budu jako oprezni, posebno kad im se nešto nudi besplatno, kada su besplatne promocije, proizvodi, usluge, lutrije, nagrade, odmori, ručkovi, besplatna putovanja. Obično se iza svega toga krije prevara i to je pokazala dosadašnja praksa i u svetu. Imamo jedan primer gde je potrošač zaista građanin broj jedan u svakom smislu i gde je potrošački raj na zemlji. To su SAD. Amerikanci veruju da je tržište najbolji uređivač ekonomskih odnosa među ljudima i da će uz malu pomoć države dovesti do bogatstva ponude, što postoji u SAD, do niskih cena i do zadovoljnog potrošača. Amerika jako brine o zaštiti potrošača i suzbijanju monopola. Primera radi, „Majkrosoft“ jeplatio zbog toga što je njihova antimonopolska komisija utvrdila da ima monopolski položaj u AT sektoru kaznu od, čini mi se, blizu milijarde dolara, što je za naše monopoliste zaista neshvatljivo, odnosno za državu da na taj način kazni nekog našeg monopolistu. Drugo, u Americi svako ministarstvo ima odeljenje koje štiti potrošača, a kod nas, mi imamo jedno ministarstvo. Oni brinu o zaštiti kvaliteta proizvoda, o lekovima koji treba da leče a ne da ugrožavaju zdravlje pacijenta, o hrani koja nije opasna, o odelu koje se neće raspasti posle nekoliko oblačenja, o cipelama i čizmama koje neće propuštati vodu ili sneg posle prve kiše ili snega, o kreditu za koji nećete tek posle dva ili tri meseca posle dobijanja kredita saznati koliki vam je zaista pravi iznos rate i kolika vam je zaista kamata, a ne onako kako vam je u banci predočeno. Zakon je predvideo šta sve mora stajati na etiketi proizvoda, kakve moraju biti garancije za proizvode i usluge, a informacije o finansijskom stanju potrošača koje poseduju banke moraju ostati tajna. Mi smo isto u tom delu amandmanski reagovali, smatrajući da i kod nas na etiketama treba da postoje svi ti podaci. Kod nas su velika ovlašćenja ministarstva i inspekcijskih službi i suda za prekršaje, ali kod prevara, prevare se u Americi prijavljuju državnom tužiocu i prevaranta obično stiže zaslužena kazna i kao najbolja opomena onima koji se bave tom vrstom poziva da se ne isplati varati sopstvene građane. Znam da bi uneli ovaj zakon potrebno je izmeniti i krivično zakonodavstvo. Ali, u vreme pre Drugog svetskog rata, u vreme kada smo bili Kraljevina trgovački zanat je bio nešto što je spadao u red najčasnijih zanimanja. Kada se kaže trgovac odmah je asocijacija na poštenje, pravičnost, ne zakidanje na meri, kvalitetu, na ljubaznosti, usluzi itd. Onda je došlo jedno drugo vreme u kome su trgovci, posebno pre nego što je ponovo krenulo privatno vlasništvo, bili državni trgovci, ponašali se kao mali bogovi, dok je pre Drugog svetskog rata trgovac čekao potrošača ispred svoje radnje, a onda su masovno potrošači čekali trgovca koji je po pravilu bio neljubazan, koga ništa nisi smeo da pitaš ni za kvalitet, cenu, bilo šta. Bilo je uzmi ili ostavi. Ako ti se ne svidi, idi kući. Tržište u Americi je jako. Konkurencija je strahovita. Ponuda robe i usluge je toliko velika da potrošač ima izbor pa ako mu se ne sviđa proizvođač ili trgovac koji ga obmanjuje i traži neopravdano visoku cenu uvek može otići drugome. Kod nas je tako u nekim oblastima, ali u mnogim oblastima nije. Varati i pljačkati prosto se u Americi i mnogim uređenim sistemima ne isplati. Trgovački moto da je potrošač uvek u pravu tamo je ostvaren u potpunosti. Kod nas na pola. Svaki kupljeni proizvod možete vratiti, to sam već rekao, a da nikakvo obrazloženje ne kažete trgovcu zbog čega vraćate i odmah dobijate svoj novac nazad. Mnogi problemi sa kojima se susreće naša zemlja nisu problemi samo naše zemlje. To su problemi svih društava u tranziciji, ali ono što je naša namera i na tome ćemo uvek insistirati kao stranka proevropske orijentacije, a to je da u svemu budemo radikalno evropski da bi pre svega u fokusu našeg interesovanja uvek bio građanin pojedinac, u ovom slučaju potrošač. Zbog toga ovu moju diskusiju shvatite u najboljoj mogućoj nameri. Što se tiče izmena Zakona o elektronskim komunikacijama mi smo bili posebno osetljivi na to davanje nezakonito podataka i praćenje i uhođenje posebno 90-ih godina naprosto zbog činjenice što su mnogi pripadnici moje stranke zahvaljujući takvom nezakonitom ponašanju državnih organa dali život za demokratsku, evropsku i bolju Srbiju. Sudski sporovi oko atentata na Ibarskoj magistrali, pokušaja atentata gospodina Vuka Draškovića su pokazali da su neovlašćenim prisluškivanjem telefonskih razgovora, prisluškivanjem mobilnih telefona oni koji su trebali da brinu o zaštiti i bezbednosti svakog građanina, pa i političkih predstavnika i političkog lidera, upravo zloupotrebljavali ta ovlašćenja koja im je dala država u smislu pripreme ubistva, što je apsolutno svirepo i mi smo posebno osetljivi što se tiče ovih tema i zbog toga ćemo ono o čemu smo uvek pričali da to može samo da se radi uz dozvolu nadležnog suda i u interesu zaštite bezbednosti zemlje, kada je to opravdano, da je te podatke moguće koristiti. Iako je EU dala pet miliona evra i ostavila rok do 2012. godine za digitalizaciju …. (Predsedavajući: Vreme.) …završavam, televizije, mislimo da ćemo verovatno, pošto je ministar rekao da je 15 do 20% posla urađeno, valjda ćemo na kraju ispoštovati ovaj dodatni rok. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik Srpske napredne stranke, narodna poslanica dr Aleksandra Tomić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre i kolege poslanici, dosta toga smo danas čuli o detaljima zakona koji se odnosi na zaštitu potrošača, dosta toga smo čuli i o izmenama i dopunama o elektronskim komunikacija i o poštanskim uslugama, ali ono što je vrlo interesantno, to je da smo danas na Odboru za privredu, koji podrazumeva i ovu oblast zaštite potrošača, imali neka pitanja koja smo otvorili, koja nisu baš direktno vezana za ovaj zakon, a u stvari sekundarno pokazuju sve probleme koji mogu da se dese u životu, a vezani su u stvari za potrebe potrošača i važne uloge države da zaštiti u stvari svakog potrošača. Pre nego što pređem uopšte na odbranu, na kraju krajeva, zakonskih nekih rešenja ovim novim modelom zakona, ako pogledate malo istorijat ovog zakona u Srbiji, on baš nije najjasniji, zato što do 2000. godine vi praktično niste imali zakonska rešenja iz ove oblasti, nego su sva prava bila rešavana i pozivana na Zakon o obligacionim odnosima, koji je iz 1978. godine. Prvi predlog zakona je Srbija, odnosno tadašnja SRJ usvojila 2002. godine, da bi 2005. godine taj predlog bio opozvan u stvari usvajanjem SSP-a i potpisivanjem člana 78. koji je morao da sadrži evropske direktive. Dana 29. aprila 2008. godine praktično je počeo da važi SSP i time smo zapravo dobili prvo to zakonsko rešenje 2010. godine. Od tada je EU nekim svojim direktivama menjala načine i mehanizme kako da zaštiti u stvari potrošače, pa je samim tim i ona menjala određene direktive. Očito da postoji velika odgovornost ministarstva i svest o tome da je ovaj zakon trebalo doneti u novoj formi, ne kao izmene i dopune zakona, nego u potpuno novoj formi i sada imamo model koji je praktično implementirao, transponovao 15 evropskih direktiva. Ukazala bih vam na nešto što možda novi poslanici ne znaju, a stariji su možda imali prilike da vide, a to je studija potrošačke politike u Srbiji, koja je inače je u nadležnosti tadašnjeg Ministarstva trgovine. Ono što je interesantno, jeste da su oni sa tom svojom studijom kao Centar za evropske politike dali jedno dobro istraživanje kojim su dali određene preporuke kako da krenemo ka evropskom nivou zaštite politike potrošača u Srbiji, odnosno na osnovu čega treba raditi određena zakonska rešenja. Mehanizmi koje evropske direktive podrazumevaju, imali smo prilike da čujemo i od mog prethodnog kolege, u zemljama Evropske unije su različiti. Tako, na primer, ovu oblast uopšte u Italiji i u Velikoj Britaniji poistovećuju sa radom određenih komisija koje se bave pitanjem konkurencije. Na primer, recimo, skandinavska politika, odnosno Finska i Danska, podrazumeva postojanje potrošačkog Ombudsmana, dok zemlje kao što su Francuska definišu u okviru rada Ministarstva ekonomije i finansija, kao i Švedska takođe. Ono što je interesantno kod Holandije, jeste da je to u nadležnosti Ministarstva pravde. Očito se mi nalazimo na Balkanu i očito je da je nama u društvu za vrlo važna pitanja i za zakonska rešenja potreban konsenzus. Upravo je to ministarstvo uradilo i napravilo je jednu javnu raspravu između 7. i 8. avgusta 2013. godine i svi oni predstavnici nevladinog sektora, odnosno udruženja koja su zainteresovana za ovu temu, koji su svoje preporuke stavili u studiji potrošačke politike, imali su prilike da sve te svoje stavove na toj javnoj raspravi implementiraju u ove zakonske predloge. To je ono što je suština ovog zakona, što je hteo da obuhvati sva ona rešenja, a maksimalno zaštiti potrošače. Ono na šta su određene političke stranke u ovom parlamentu htele da ukažu, da zakon neće biti primenljivi, u stvari negde i ne stoji, jer upravo jakom ulogom države i ministarstva koje dobija kroz direktno posredovanje između proizvođača i potrošača, odnosno trgovaca i potrošača, pokazuje se i suština kojom se ovaj zakon bavio, ali i volja države da u ovoj oblasti zavede jedan red. Kako izgleda taj red? Otprilike to pokušavam u praktičnom i svakodnevnom životu da objasnim i mojim kolegama kada su me pitali - kako će to državi u stvari zavesti ovaj red? Tako što će svaki trgovac morati da ima evidenciju reklamacija koje ima svaki potrošač, koji jednostavno ima pravo da reklamira robu, tako što u trenutku ukoliko imate nesuglasicu sa trgovce, a vrlo često je imamo, nećemo moći uvek da rešimo sami odnosom trgovaca i potrošača, ali zato postoji i Udruženje za zaštitu potrošača, zato postoji po službenoj dužnosti pokretanje upravnog postupka kojim vi jednostavno trgovca želite da privedete zakonskoj odredbi, gde se on obavezao ka vama. Drugi deo priče je što postoji taj vansudski, odnosno medijatorski odnos države između potrošača i trgovca, gde ćete van spora pokušati da na neki način ostvarite svoje pravo koje do sada nije bilo moguće. Imate pravo da, ukoliko kupujete robu van sedišta, u roku od 14 dana vratite, da u roku od 30 dana morate da dobijete robu na određenu adresu, odnosno dobijete isporuku ako ste uplatili. Znači, ti rokovi su egzaktni. U protivnom, te mere kazne koje su navedene, a mnogi nisu rekli, su od 300.000 do dva miliona dinara. One pokazuju tu kaznenu politiku kojom će ipak trgovci biti ti koji će na neki način morati mirno da stoje pred potrošačima i zaista hteti da imaju što bolju referencu da se pokažu prema potrošačima da su oni ti koji služe njima, a ne obrnuto, što je do sada bio slučaj. Kvalitet proizvoda je mera zadovoljstva potrošača. To je jednostavno mera kojom tržište definiše svoje poslovanje, odnosno tržište definiše mehanizme zašto se baš opredeljujemo za određeni proizvod. U današnjem svetu uopšte ekonomije mera kvaliteta jednog proizvoda je u stvari mera organizacije, odnosno firme, kompanije koja taj proizvod ima, zbog čega je jako važno da onda sami proizvođači, odnosno ljudi koji se bave prodajom, trgovci takvog kvaliteta robe imaju evidenciju o tome i sertifikaciju, odnosno popis uopšte kompletnog sastava svakog proizvoda. Ali, kada smo kod usluga, tu je uvek negde veliki problem, jer usluga je jedan nemerljivi deo roba i usluga, odnosno nemerljivi deo uopšte ponude i potražnje i mnogo je teško u stvari ustanoviti šta je to što definiše potrebu potrošača. Onda kada je pitanje usluga, imamo ovde decidno u zakonu navedenu turističku uslugu, onda je potrebno da zakon bude decidan, da tačno definiše prava i obaveze svakog proizvođača, odnosno trgovca koji se bavi prodajom turističkih aranžmana ili kada govorimo o bilo kojoj drugoj vrsti usluga, i potrebno je da država onda bude glavni stožer uopšte politike zaštite potrošača. Šta još treba pohvaliti u ovom zakonu? Treba pohvaliti što će postojati i nacionalni registar sporova, što do sada nismo imali praksu uopšte što se tiče sudskih sporova iz ove oblasti, ali da je onda potrebno da se vodi taj registar. Sa druge strane potrebno je da se izvrši edukacija kako sudija tako i advokata da u ovim sudskim postupcima učestvuju i za to će biti potrebno da Ministarstvo trgovine u saradnji sa Ministarstvom pravde jako dobro sarađuje ali i sa advokatskim komorama i sa komorama sudija, da ih jednostavno naterate na neki način da sudije počnu da sude ovakve procese. Ukoliko ih nemamo, onda nemamo govora o tome da se zakon negde implementirao do kraja, mada je ta preventivna uloga ovog zakona jako značajna. Rekla sam da postoje određene izmene koje su date ovim zakonom koje do sada praktično i nismo imali, a to je ugrožavanje bezbednosti potrošača. Taj deo smo imali sada, recimo, na Odboru razmatran kroz različita pitanja poslanika, kroz onaj deo koji se desio sada u svakodnevnom životu, koji je retko ko mogao da zamisli za vreme ovakvih poplava da su postojali proizvođači koji su svoje proizvode na naravno nezakonit način povećali 10 puta ili čak 20 puta, misleći na cenu vode, na cenu hleba i koji su u tom trenutku za te gradove koji su pogođeni elementarnim nepogodama gotovo bile nezamislive. Nije se govorilo samo o etici nego se govorilo o tome da je potpuno, kako da se izrazim, jednostavno nije se razmišljalo o tom etičkom delu, ali i o tome da takvi proizvođači i takve trgovinske radnje mogu da nastave da rade. Jednostavno to su potrošači koji danas kada je sve prošlo su ostali negde zapanjeni nad tim da takve radnje mogu da funkcionišu dalje i da postoje jednostavno ljudi koji će i dalje pokušavati da potrošače prevare ne birajući sredstva ni trenutak kada će se to desiti. Naravno da su ta pitanja i na samom Odboru bila više za inspekciju i za organe koji se bave zakonskim prekršajima, ali je isto pitanje toga da zaštita potrošača treba da ide i u delu razmatranja tema civilnog sektora. To je ono što treba pohvaliti da će praktično Ministarstvo ovde u saradnji sa civilnim sektorom raditi na uređenju ove oblasti. Ono što je još važno, a to je da su udruženja za zaštitu potrošača u nadležnosti Ministarstva trgovine, ali da negde postoji njihova ideja da ako idemo ka modelu EU, to je da budu zajedno u oblasti, u nadležnosti Odbora za zaštitu konkurencije. To je jedan dug put zbog toga što treba prvo da vidimo kako će cela ova zakonska regulativa zaživeti u svakodnevnom životu i u praksi. To je ono zbog čega jednostavno Srbija ide ka EU poštujući ove direktive. Ali, EU u mnogim svojim direktivama i kako se one implementiraju uviđa da mnoge životne situacije ne mogu da budu obuhvaćene. Zbog toga je jako važno da ministarstvo koje će voditi tu jako važnu ulogu u zaštiti potrošača kroz upravne postupke jednostavno popiše sve one nepravilnosti koje se dešavaju, jer očito je da smo mi kao građani Srbije, a i kao deo koji se bavi privredom i trgovinom vrlo maštoviti u tome kako da privolimo naše potrošače da kupe naš proizvod ne birajući sredstva da to sprovedemo. Ono što je u ovim preporukama u ovoj studiji izrečeno, to je da postoje ranjive grupe građana koje jednostavno lako nasednu na sve te priče koje imate od strane trgovaca zarad veće prodaje i većeg profita. Zbog toga treba voditi jako veliku pažnju i voditi ka tome da jednostavno potrošači budu zaštićeni. Ono što je važno jeste to da se ovim zakonom ipak vratilo poverenje u državu i u državne organe, negde u tom delu da će Ministarstvo trgovine voditi računa o vama, onda zaista potrošači imaju taj odnos da u odnosima sa trgovcima će se uvek pozivati na svoja zakonska prava, odnosno na prava koja polažu. Bitno je još izvršiti na određeni način, a tu može jako puno da pomogne Udruženje za zaštitu potrošača, edukacija samih potrošača i koja su njihova prava i šta tražimo od kvaliteta, šta nam je zakonom dozvoljeno. Drugo, vrlo je važno da sva obezbeđenja koje potrošači imaju u smislu pitanja pre nego što izvrše samu kupovinu imaju pravo i da to svoje pravo koriste. Ono što je važno da država mora, pored ovog dela gde je donela zakon, treba da razmatra o tome da kreće ka stvaranju nacionalnog programa zaštite potrošača, misli se na ugrožene, odnosno ranjive ciljne grupe. Na kraju ono što je važno, mi moramo da uspostavimo određenu statistiku, znači, državnu statistiku u ovoj oblasti, a to ćemo upravo najlakše, s obzirom da će Ministarstvo biti glavni stožer regulisanja, odnosno implementacije ovog zakona u ovoj oblasti, imaće najbolju evidenciju o tome i u stvari postaviti osnove te statistike. Važna je i međuresorska saradnja. Znači, to ćete u svakodnevnoj implementaciji ovih zakona videti, a to je da ćete tražiti pomoć više ministarstava u ovim oblastima da biste rešavali mnoge upravne postupke. Treba pohvaliti i ovu kaznenu politiku, jer jedino tako očito naši poslodavci, a i građani, kada imate kaznene mere onda ih i sprovodite. To je ono o čemu, ponavljam, svako ko sumnja u implementaciju ovog zakona i u sprovođenje svih ovih direktiva kojima težimo, ići će sigurno u pozitivnom smeru. Što se tiče izmena i dopuna zakona koji se odnosi na elektronske komunikacije treba pozdraviti racionalizaciju, praktično spajanja dve agencije o kojoj je moja koleginica koja predsedava Odborom, u čijoj nadležnosti je, iznela na početku izlaganja, treba pozdraviti onaj deo koji se odnosi da su mnogi delovi izmena doneti na osnovu studija eksperata koji se odnosi na predlog potencionalnog modela šeme pomoći u procesu digitalizacije zemalja i tačno na određenim primerima drugih zemalja su donešene ove izmene i dopune. Takođe, treba pozdraviti izmene i dopune koje se odnose na poštanske usluge iz prostog razloga što ovde dobijamo deo koji se odnosi na razvoj konkurencije i dobijamo deo koji se odnosi na profit same države. Širenjem spektra delatnosti rada koji se odnosi na poštanske usluge i evidencije o tome koliki je platni promet, menjački poslovi, onaj koji se odnosi na same usluge osiguranja, mi dobijamo praktično dostupnost svih ovih usluga s obzirom na mrežu koju poseduju pošte Srbije. Potrošač, svaki građanin Srbije će imati praktično, odmah pored kuće mogućnost da sve ove poslove realizuje. Zbog toga, ovaj set zakona danas koji je na dnevnom redu daće jako pozitivne efekte u državi Srbiji. Kao što vidite neće davati određene finansijske troškove, nasuprot daće prihode u budžet Republike Srbije. Ono što je važno regulisaće tržište u onom delu koje do sada uopšte nije bilo na ovaj način regulisano. Znači, to je kada govorimo o ovom zakonu na početku, o zaštiti potrošača. To je zakon koji jednostavno otvara novu stranicu trgovinskih odnosa u Srbiji. Ministarstvo postaje važan stub sprovođenja ovog zakona, a Srbija sve jasnije i snažnije ide ka evropskim integracijama, zbog toga će SNS u Danu za glasanje podržati ovaj zakon. Zahvaljujem se.
Sada prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu. Reč ima narodni poslanik Dejan Radenković, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Živković.
Hvala podpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, kao što je već kolega Đorđe Milićević rekao, ovlašćeni ispred poslaničke grupe, SPS će podržati objedinjavanje republičke agencije za elektronske komunikacije i republičke agencije za poštanski saobraćaj. S obzirom da je suština glavna ovih izmena i dopuna ova dva zakona. Kasnije će u kasnijem obraćanju malo se nadovezati i na Zakon o zaštiti potrošača, mada generalno mogu da se složim, koliko god to nekome smetalo mislim da ovako jedan ozbiljan zakon je trebalo malo više razmotriti i malo ga popraviti, iskorigovati. Koliko sam uspeo i što se tiče poslaničke grupe SPS mi smo se bazirali na ovaj deo što se tiče poštanskog saobraćaja i usluge u poštanskom saobraćaju, i u tom smeru uložili jedan amandman, da malo zaštitimo dodatno potrošače. Ja bih pored onih finansijskih razloga i funkcionalnih razloga koji dovode do objedinjavanja ove dve agencije, mogao da izdvojim još par nekih suštinskih i najznačajnijih stvari, ono što se i u obrazloženju navodi, a to je da je dobro da građani čuju da se jednostavno, izuzimajući BiH, Makedoniju, u svim zemljama evro zone, ove dve agencije su spojene. Kasnije ću reći da ima i primera da su još mnoge agencije spojene, što mislim da bi trebalo u narednom periodu da bude intencija Vlade Republike Srbije, da jednostavno vidimo šta tu škripi i gde su troškovi povećani. Mislim da u ovom cilju funkcionalnosti i finansijskih razloga, trebalo bi da objedinjavamo i dalje, mada nije to dobro, jer imamo slučaj 2010. godine kada smo donosili Zakon o elektronskim komunikacijama, a na snazi je bio Zakon o telekomunikacijama, pa se onda menjalo ime agencije, a to su neki troškovi, kao što će i sada imati određene troškove nova agencija, moramo tako da kažemo, čim će menjati ime. Ovo je suštinski bitno, zato što su u pitanju dva regulatorna tela koja reguliše vrlo slične mrežne delatnosti, čija se tržišta posebno u ovim aktuelnim trenucima, uvođenjem komunikacionih tehnologija u poštansku delatnost, sve više preklapa, pa je prirodno da se i aktivnosti ove dve delatnosti generišu na jednom mestu. Iz navedenog iskustva regulatornog tela, nadležnost za elektronske komunikacije u regulisanju procesa liberalizacije, pristupa državnoj infrastrukturi, utvrđivanju politike cena i odgovarajućih standarda, značajno će ubrzati ove procese i u poštanskoj delatnosti uz veće garancije njihovog efikasnijeg sprovođenja. Kao što već možete da vidite, poštovane kolege, objedinjavanjem ove dve agencije, smanjiće se broj državnih funkcionera za pet, to nije mnogo, kao što je ministar rekao u svom izlaganju, to nisu neke velike finansijske uštede, ali ja ću kasnije navesti svoju neku rezervu, zbog čega još jedna organizacija koja, ne znam u kojim okvirima funkcioniše, gde troši otprilike 100 miliona godišnje državnih resursa, jer mislim da su tu uštede i da i nju treba da objedinimo. Šta se dešavalo, stvarno nisam upoznat na tim javnim raspravama i zbog čega je došlo do izuzimanja i te organizacije, ali reći ću, nemam razloga da krijem, jer sam ja tu spremio i materijale, da bude javnost upoznata, a da ne bude sada da ta partija nije više u parlamentu, jer je vanparlamentarna stranka, pa sada hajde da ih kritikujemo, jer tada smo bili zajedno u vlasti i ja sam tada ministarku, kada smo donosili zakon 2010. godine pitao, a mogu sam sebe da citiram, ali malo ću da prepričam, a to svi mogu da vide na otvorenom parlamentu i na našem sajtu, da me interesuje posebno zašto u Predlogu zakona o elektronskim komunikacijama, se ne vidi kako će biti regulisan rad registra nacionalno internih domena Republike Srbije. Koji zakon reguliše njihov rad? Trenutno ovaj posao, i dalje se bavim onim što sam tada pitao, a i dan danas radi, nevladina organizacija koja po osnovu toga i prikuplja neka značajna i to nisu neka, nego oko 100 miliona dinara godišnje, a mogu da navedem i kako se troše te pare i koliko košta upravni odbor i kolika je prosečna plata i mislim da ćete se zaprepastiti kako neko troši državne resurse, a to je neka, stvarno, uz poštovanje svih tih ljudi, jer oni ništa ne kriju, oni sve transparentno rade, oni to stavljaju na svoj sajt i finansijski plan za sledeću godinu, vrlo ambiciozno i rashode i prihode i to je baš lepo. Mi smo do skoro čitali u medijima da je turistička agencija Komisije za hartije od vrednosti, a ovamo imamo i egzotične destinacije kada vidimo gde oni idu i gde učestvuju, a sve to o državnom trošku, od naših para. Ja sam i tada sumnjao u neki sukob interesa, nisam tada hteo da navodim nikakva imena, neću ni danas, jer poštujem stručnjake iz te oblasti, ali mislim da mi moramo da uredimo tu oblast, da zakonski to regulišemo. Ne može ministar da dođe, ko god, i da sada prema svom nahođenju, da prepušta nešto što je državni resurs nekoj tamo nevladinoj organizaciji. Možda sam ja u zabludi, možda grešim, a vi ćete me ministre ispraviti, ne morate ni danas da mi odgovorite na to pitanje, ali očekujem od vas da u nekom narednom periodu vidite šta se tu dešava, ne podnose se ti finansijski izveštaji, oni nikome ne podnose. Imali su nekog nezavisnog revizora, pa su ga zamenili, jer znate, ja sam se malo bavio, kada krenete da čačkate po njihovim izveštajima, pa po zapisnicima i upravnih odbora, pa onda njihove konferencije koje se održavaju u „Moskvi“, mislim na hotel „Moskva“, pa u „Holidej in“. To su vrlo zanimljive stvari. Ja ću nastaviti sa tim, da ne bude da imam nešto lično protiv njih. Nikoga ne poznajem tamo. Tamo se oko 27 miliona za prošlu godinu, a 33 za ovu godinu odvaja za plate zaposlenih, a ima ih devet po onom finansijskom izveštaju, mislim na one koji su dostupni. Za upravni odbor se godišnje izdvaja 15 miliona dinara, a da ne pominjem troškove upravnog odbora i njihovog rada. Putuje se od Ciriha, Amsterdama, Stokholma, pa do Barselone, Amsterdama itd. Onda se formiraju neka radna stalna savetodavna tela, pa su ta stalna tela na inicijativu nekih članova konferencije, koja je na bazi dobrovoljnog pristupa, pa se formiraju, pa su i ona plaćena za svoj rad. Mogu da vam kažem šta bi trebalo da rade, pa kaže, vrsta tema zbog čega se sazivaju radna tela, konsultacije i nadzor u sferi finansija, konsultacije i nadzor u sferi prava, pa konsultacije, da ne nabrajam više dalje, jer ima dosta tih opisa, bar što se tiče marketinških aktivnosti, pa onda dalje kako se troše državne pare. Tvrdim da su to državne pare, jer su to državni resursi, interni domen je državni resurs, pa kaže – unapređenje osnovne funkcije svake godine po 20 miliona, ja sam ekonomista, ne razumem se u te softvere, a gde god smo zagrebali oko tih softvera i tih unapređenja tih tehnologija, tu je uvek znak pitanja, pa razvoj poslovanja 14 miliona, pa finansiranje projekata od značaja 7 miliona, rekao sam za plate 27 miliona, upravni odbor 14 miliona, odnosno oko 14,9 pa sam zato rekao 15 i da ne pričam dalje. To je bez ikakve kontrole bilo kog odbora i bilo kog resornog ministarstva. Mislim, ministre, da bi trebalo da vidimo šta ćemo u narednom periodu sa tim. Isto je to trebalo da bude integrisano u RATEL i da RATEL naplaćuje, a pri tom oni to ništa ne moraju da rade, oni internet provajderima ustupaju da rade za njihove interese. Hajde da ne bude moja diskusija bazirana samo na R-NIC, ja ću dalje nastaviti sa RATEL-om. Ono što Predlogom izmena i dopuna Zakona o elektronskim komunikacijama opet nije predviđeno, a mi smo uložili amandman, s tim što želimo da se iskonsultujemo i sa vama i sa kolegama iz vladajuće većine, da li je RATEL nezavisno regulatorno telo ili je javna agencija? Mi svi znamo da RATEL ima ozbiljnih problema u daljem funkcionisanju. Ja nisam advokat RATEL-a, ja čuvam instituciju, u prethodnom mandatu sam bio predsednik resornog odbora, oni ljudi dostavljaju uredno izveštaje, uredno finansijske planove, mi vršimo taj nadzor, zajedno s vama kao resornim ministarstvom, što znači – onog trenutka kada su potpali pod onu zabranu o ograničenju plata, automatski su njima stručnjaci iz te oblasti, iz elektrotehnike, napustili RATEL. Ne bih sada da se preterano hvalim, ali, mi smo i 2010. godine upozoravali ministarku koja je tada imala određenih sukoba, zbog čega, šta i koji su razlozi, sa rukovodećom garniturom u RATEL-u, i tada smo upozoravali da se brinemo da ovaj predlog zakona, tadašnji, 2010. godine, može da utiče na rad nezavisnog regulatornog tela i s tim u vezi iznosimo i podnosimo jedan amandman u kome jasno gledamo da definišemo šta je to agencija, šta je javna agencija a šta je nezavisno regulatorno telo. To pitanje je ignorisano i mi smo došli u situaciju da danas imamo ozbiljnih problema, a vi znate da, da bi neko mogao nekog da kontroliše, nema su stručnjaci iz RATEL-a svi prešli da rade kod operatera. Mi smo predali amandman, pa ćemo se iskonsultovati. Znate šta kaže preporuka Ustavnog suda – da su oni nezavisno regulatorno telo na osnovu onoga što propisuje EU i kakva je praksa u drugim zemljama. Znači, mislimo da oni treba da budu uključeni kao i ostale agencije, kao što su Agencija za energetiku, Agencija za borbu protiv korupcije, Komisija za zaštitu konkurencije, itd. Mislim da oni stvarno imaju problem. Koliko sam mogao u poslednjem izveštaju da vidim, oni su se i obratili da im se, pošto im odlaze ljudi, odobri novo zapošljavanje, pošto potpadaju pod Zakon o zabrani zapošljavanje i imaju problem u radu. Rekao sam da nisam advokat, samo upozoravam, kao što sam upozoravao i 2010. godine. Ne bih želeo da sutra imamo problem na putu evropskih integracija u tome da nam neko kaže da nam ne funkcioniše nezavisno regulatorno telo. Malo bih prokomentarisao i pitanje predloženog objedinjavanja ove dve agencije. Naime, sve što je napred navedeno je imalo pozitivne aspekte spajanja. Moraću da navedem jedan primer, što se tiče ostalih agencija. U Nemačkoj su sve mrežne delatnosti objedinjene u jednu agenciju. Dakle, telekomunikacije, pošta, energetika, železnica. Barem kada je u pitanju poštansko tržište, mogu da kažem da jedna ovakva organizacija omogućuje da Nemačka ima najliberalnije a istovremeno jedno od najbrže rastućeg poštanskog tržišta u Evropi. Više bih se vezao na poštanski sektor, jer sam dugo vremena proveo u javnom preduzeću PTT Srbija. Mislim da se samo postavlja pitanje majorizacije ovog poštanskog sektora, kada se ono integriše u agenciju za elektronske komunikacije. Naime, sve ove prednosti koje sam naveo u objedinjavanju ove dve agencije mogu da padnu u vodu ako ovome pristupimo čisto demagoški. Kada govorim o poštanskoj delatnosti, mislim na onih 1.500 objekata, a tu je i kolega Ćirić koji je bio jedan od uspešnih direktora u PTT-u, u svakom naselju u Srbiji oni su jedan info-komunikacioni i transportno povezani i kada je u pitanju Pošta Srbije, gde je tu još pet globalnih poštanskih operatora koji posluju u Srbiji, a još je tu barem četiri-pet privatnih poštanskih operatora koji pokrivaju gotovo celu teritoriju Srbije sa svojom infrastrukturom. To je preko 20 hiljada direktno zaposlenih i na hiljade zaposlenih indirektno povezanih – štamparije, održavanje vozila i sl. Pošto se stalno spominje kako je pošta monopolista, mi moramo poštu da sačuvamo u tim okvirima u kojima ona posluje, ali moram da napomenem jedan vrlo bitan podatak. Treba reći da „Pošta Srbije“ pruža 94,5% usluga i učestvuje u ukupnom prihodu od samo 53,1%, dok privatni poštanski operatori sa svega 5,5% učešća u obimu poštanskih usluga učestvuju u prihodu od 46,9%. Toliko o monopolu, pošto se stalno o tome govori. Po principu – drž`te lopova, figurativno. I pored zakona koje smo imali, iako smo insistirali ranije kada je u pitanju bio Zakon o poštanskim uslugama, pre četiri godine, kada su takođe vršene manje izmene Zakona o poštanskom saobraćaju, SPS jeste glasao za te predložene izmene uz obaveze koje su tadašnji predstavnici nadležnog ministarstva preuzele, da se po hitnom postupku usvoji novi zakon o poštanskim uslugama i tada smo rekli da ćemo glasati za izmene i dopune bez imalo dilema, koje nažalost imamo kada glasamo za predložene izmene i dopune. Kažem vam kao predsednik u prethodnom mandatu resornog odbora, kada Republička agencija za poštanske usluge podnosi svoj izveštaj, mi smo stalno insistirali u svojim zaključcima da se što hitnije donese zakon o poštanskim uslugama zato što ga je vreme već pregazilo. Mi jednostavno moramo što pre da to uradimo, ministre. Ne znam da li se razumemo zbog čega je ta potreba? Poslednji zakon je donet 2005. godine, a da ne pričam o tome koliko je direktiva u međuvremenu proteklo i da ne pričam zbog čega moramo da zaštitimo i poštu i kako smo je štitili u prethodnom periodu. Iako smo imali zakon, mi smo morali politički da vršimo pritisak da naša državna i javna preduzeća ne daju to nekim operatorima koji nisu ni registrovanu za tu delatnost. Bilo je raznih slučajeva. Možemo da navedemo, nije problem – Infostan, mnoge firme u Novom Sadu. Radi se o firmama gde je jednostavno za takve stvari predviđena bila kazna. I tada smo upozoravali i dali amandman i niko nije hteo da nas čuje. Dvadeset hiljada dinara je bila kazna ako neko ne postupa, pa na primer nosi pošiljku na određeni deo teritorije, a neće da isporuči, jer pošta mora da, iako ima trošak, i u Sjenici isporuči tu pošiljku. Kazna od 20.000 dinara je smešna, s obzirom da je kazna do 200.000 dinara ako se ne poštuje radno vreme koje je istaknuto. Koleginica me obaveštava da sam prekoračio svoje neko dogovoreno vreme. Imao bih još mnogo toga da kažem, ali, imaću prilike u raspravi u pojedinostima. Ono što bih posebno da napomenem je tehnička stvar. I tu smo dali ta dva amandmana da uskladimo, jer u Zakonu o elektronskim komunikacijama stoji da RATEL treba da preuzme u roku od tri meseca i sve obaveze i radnike Republičke agencije za elektronske… Pardon, jedna republička, druga… Mislim da nije tu precizirano što se tiče izmena i dopuna Zakona o poštanskim usluga. Tamo stoji da Agencija za poštanske usluge prestaje sa radom automatski danom donošenja zakona. Da li je tako? Ovamo ovi imaju obavezu u roku od tri meseca. Znači samo tu da napravimo taj prostor, pa ćemo i te amandmane pogledati i dogovoriti se da li je to realno da tako bude, da damo neki rok i RAPUS-u da u naredna tri meseca izmiri svoje obaveze, da završi neke postupke koje otpočela i da jednostavno te obaveze i te radnike u tom nekom roku preuzme. Ja vam se zahvaljujem na pažnji. Izvinjavam se još jednom što sam malo odužio. Dozvolite mi samo da još jednom potvrdim da će poslanička grupa SPS… [[Isključen mikrofon]]
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. (Dejan Radenković, s mesta: Da li ste mi to oduzeli reč?) Izvinjavam se, ja sam razumeo da ste vi završili. Postojala je pauza i ja sam razumeo da ste vi završili. Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Živkoviću.
Potpuno je besmisleno da se ovakvi zakoni raspravljaju po hitnom postupku i da bude objedinjena rasprava. Ja ne znam koja je to muka naterala Vladu Srbije, nadam se da to nije bila ideja ministra, niti ovde prisutnih ljudi iz Ministarstva, siguran sam da nije, naravno, da se u petak posle podne pošalju hitno neki zakoni koji su, naravno, nemogući za ozbiljnu analizu u roku od dva dana. Tako da se ja neću baviti time, jer mislim da to nije dostojno ovog doma, da dobijete 325 stranica teksta, koji naravno, možete da pročitate za dva dana, ali da uđete ozbiljno u diskusiju oko toga, teško. To vam je kao dva doktorata, praktično, čak i da su pravi. Sto šesdeset pet članova zakona koji, kao što sam predlagač kaže, je potpuno novi tekst, novi zakon, je nešto što ne može da se završi da se ta analiza napravi za dva dana. Samo sam pogledao šta je Ministarstvo sebi stavilo kao nadležnost. Tu sam našao u tački 11. i 12. jednu formulaciju koja je, naravno, postojala i ranije, a mislim da ne bi trebalo da postoji više, bar ne u 21. veku. Kaže -podržava, ministarstvo podržava. Voleo bih da mi neko objasni kako izgleda kako izgleda taj akt, šta to znači. Znači, naravno da to može da se kaže preciznije i na neki način koji je primereniji 21. veku. Naravno da potrošači u Srbiji nisu zaštićeni. Imamo primera koliko god hoćete. To neće rešiti ovaj zakon, nego striktna primena propisa. Imamo, recimo, primer računa za struju od pre nekoliko meseci. Bila je galama, bili su neki iznosi od nekoliko miliona ljudima koji teško da imaju više od pet sijalica, a onda je to nestalo. Niti je ko kažnjen, niti je javnosti jasno da li je taj novac vraćen, na koji način, da li su dobili svi koji su se žalili ili nisu. Imamo aflatoksine kao temu od pre godinu dana. Bio je rok, ne znam ko je obećao taj rok, ne verujem da je to ovo ministarstvo, ali neko iz Vlade je obećao da će do polovine 2014. godine biti napravljena laboratorija za ispitivanje kvaliteta mleka. Koliko se ja razumem, polovina godine je za neku nedelju, a nije formirana ta laboratorija, niti postoje najave da će biti. Naravno da je konkurencija važan faktor za zaštitu potrošača, zato što bez konkurencije oni koji učestvuju na tržištu mogu praktično da rade šta im padne na pamet. Moje pitanje je – šta je sa IKEA godinama, skoro deceniju? Šta je sa Lidlom? Šta je sa onima koji mogu da unesu konkurenciju u neke delove naše trgovine? Toliko o ovom zakonu. Potpuno je neozbiljno da se ulazi u neku dublju analizu. Što se tiče Zakona o elektronskim komunikacijama, još jasniji dokaz da je besmisleno da prvo ulazi u isti set zakona zajedno sa zaštitom potrošača i poštanskim uslugama. Ovde je tema zaštita slobode i podataka ličnosti. Ovaj zakon je već bio jednom na Ustavnom sudu i tu su doneti zaključci, mišljenja i odluke Ustavnog suda koje su ga proglasile praktično zakonom koji duboko negativno zadire u slobode i prava građana Srbije. Da li je to promenjeno sada? Da li vaše ministarstvo može da nam da neki stručni osvrt na to? Ne verujem. To nije vaša delatnost, to nije nešto što treba da radi vaše ministarstvo, a posebno takva tema ne može da se stavi preko noći na dnevni red bez jedne ozbiljne, široke rasprave. Već ima naslova po nekim medijima, koji su ovde već proglašeni za izdajničke ili ne znam kakve, da ponovo donosimo zakon koji će biti protivustavan. To nije dobro. Konačno, tu se pominje jedan deo koji se tiče set-top-boksova, koji bi trebalo da pomognu siromašnim ljudima da mogu da prate televiziju. Mislim da to ne treba da radite. Do sada je svaka pomoć te vrste bila zloupotreba u političke svrhe. To je posao za provajdere, za operatere. Naći će oni, ako to košta stvarno pet, šest, sedam, deset evra, naći će provajderi interesa da kupe to ljudima koji to ne mogu sami, da bi dobili potpunu pokrivenost celog našeg tržišta. Ponavljam, molim Vladu i molim vođstvo parlamenta da nas ne zove na vanredne sednice u roku od 48 sati o zakonima gde je potrebna javna rasprava, ozbiljno sagledavanje, stručna rasprava. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Orlić.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, podržavam zakone koji se danas nalaze pred nama. Izneću ukratko i razloge zbog kojih to činim, a postaviću i jedno pitanje, odnosno izneti jednu napomenu za ministarstvo. Podržavam navedene zakone zato što za neposrednu implikaciju imaju korist za naše građane. Prvo, u Predlogu zakona o zaštiti potrošača predviđaju se mere za unapređenje pravne zaštite samih potrošača. Dalje, uvode se nove opcije za potrošače, za postupanje u slučaju kada se dogodi bilo kakva sporna situacija, ali se vrši i definisanje nekih zakonskih rokova, opet na način koji odgovara samim potrošačima. Dodatno, uvode se i novi standardi koji proističu iz evropske regulative, a koji su stupili na snagu u periodu između donošenja prethodnog zakona i današnjeg dana, što je takođe za pohvalu. U Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama imamo više rešenja na kojima su stručna javnost i zainteresovane strane radili zajedno u prethodnom periodu i svi odgovori na sva postavljena pitanja su isključivo kvalitetni i dobri. O kojim važnim pitanjima je ovde tačno reč? Prvo, usvojeno je mišljenje Ustavnog suda po pitanju člana 128. aktuelnog zakona, znači, onog člana koji se tiče zadržanih podataka. Usvojeno je ovo mišljenje i predloženo je rešenje da sekroz uvođenje novog mehanizma, mehanizma kontrole, odnosno zaštite, kroz prisustvo neophodnog zahteva suda uvodi mehanizam da se otklone oni problemi koje je Ustavni sud prepoznao kao takve. Pred nama je rešenje kojim se predviđa spajanje dve agencije, dosadašnjeg RATEL-a i RAPUS-a u jednu novu agenciju. Kao što smo imali prilike da čujemo danas, reč je o novom koraku u pravcu racionalizacije, oko čega se svi ovde slažemo. Možda se ne slažemo u manjoj ili većoj meri o nivou ušteda koje će biti ostvarene, ali ušteda će izvesno biti i to nikome nije sporno. Zatim, potencira se racionalno i ekonomično korišćenje spektra na tehnološki nezavisnoj osnovi, što je takođe važan preduslov, preduslov da sutra kada budemo uvodili neka nova rešenja, nove sisteme, to bude na način koji je za naše građane najbolji i po odgovarajućoj ceni, opet posmatrano kroz prizmu interesa samih građana. Ono što mi je veoma drago, to je da smo kroz ovaj tekst zakona dotakli i pitanje naše obaveze da uspešno rešimo proces digitalizacije, da ga uspešno privedemo samom kraju u zahtevanom roku, što je, slažem se, vrhunski bitno, izuzetno bitno. U tom smislu se slažem sa komentarima koje su iznele kolege narodni poslanici i sa daljom elaboracijom od strane ministra. To je izuzetno važno ne samo zato što je naša važna međunarodna obaveza, već zato što je to suštinsko pitanje.Ukoliko ovaj posao privedemo kraju na pravi način, juna iduće godine ćemo imati terestrijanlni prenos, radio-difuziju na pravi način organizovanu i funkcionisaće, a da to ne uradimo na pravi način i dočekamo jun sledeće godine, nikome od nas ovde nije opcija. Zato pozivam da zajednički radimo na tome kako bismo ispunili zahtevane rokove da preduzmemo svaki potreban napor zajedničkim snagama i da ovo važno pitanje regulišemo na najbolji mogući način. Takođe, diskutovani su i kriterijumi za podršku socijalno ugroženim građanima kada je reč o nabavciSTB jedinici, odnosno set-top-boksova o kojima smo razgovarali danas, nije mi realno da može da postoji bilo kakva zamerka na ovakvo razmišljanje i ovakvo rešenje. Reč je o solidarnoj pomoći, o meri koja će predstavljati važno rešenje za ljude kojima je pomoć neophodna da bi opšte ostali integrisani prilikom prelaska na novi sistem difuzije, kako bi bili u prilici da i dalje prate program. U ovom predlogu, u ovakvom razmišljanju, dakle, u razmišljanju da se pomogne nema i ne može ni biti bilo šta sporno. Moje pitanje gospodine ministre je stvar o kojoj smo danas i diskutovali sa saradnicima, vašim saradnicima predstavnicima ministarstva na resornom odboru, Odboru za prostorno planiranje, infrastrukturu, saobraćaj i telekomunikacije, i verujem da smo u dosta dobroj atmosferi postigli visok nivo razumevanja u prirodi tog pitanja. Između ostalog, jedan od prethodnih govornika je napomenuo istu stvar. Reč je o načinu na koji je definisana u ovom zakonskom rešenju, precizno definisana uloga, odnosno status nove agencije. Ona se precizno i navodi kao uloga nezavisne regulatorne organizacije. To je nešto što je rešenje kakvo se od nas i očekuje, to je nešto što odgovara evropskim standardima. Kada je reč o usaglašenju naših pravnih tekovina sa EU, citiraću sada obrazloženje koje je dao predlagač za jedan od ovih zakona: „Direktiva EU predviđaju obavezno postojanje nezavisnih regulatornih tela u pomenutim oblastima. Dakle, u potpunoj je saglasnosti sa onim što se smatra za, recimo, obavezno rešenja“. U istom članu zakona nalazi se i dalje stav, koji je preuzet iz prethodnog rešenja. U tom stavu, reč je o stavu 3, do slovce stoji da agencija posluje u skladu sa propisima o javnim agencijama. Moje pitanje u vezi sa tim glasi – da li možda primećujete da postoji bilo kakav, neću reći, problem, već da li postoji mogućnost, okolnost da se sutra ovde postavi pitanje da li jedna stvar smeta drugoj, odnosno da li je ovim navođenjem obavezno da se postupa u skladu sa propisima o javnim agencijama, da li smo slučajno ušli u prostor nivoa nezavisnosti ovog regulatornog tela, koji se očekuje, ili nismo? Ukoliko ste, razmišljajući o ovom pitanju, već zaključili da tu nikakvih problema nema, zamolio bih da kratko prokomentarišemo, a ako pak smatrate da postoji razlog da bilo šta predupredimo po ovom pitanju, da možda utičemo na ovaj stav, pozivam da to učini samo ministarstvo, ne samo zato što je najpozvanije da se bavi ovim pitanjem, ne samo zato što će samo voditi razgovore koji mogu da dodirnu ovu temu, već zato što je to danas jedini raspoloživi mehanizam, ako treba da se bavimo ovim stavom. Da li treba ili ne, kažem još jednom, to je nešto o čemu finalnu reč treba da da ministarstvo. Zašto ne postoji drugi mehanizam? Reč je o preuzimanju materijala, doslovnom preuzimanju, iz prethodnog zakonskog rešenja o kome danas ne možemo da raspravljamo dalje kroz amandmane, odnosno da na njih utičemo, niti narodni poslanici, niti resorni odbori. Jedini način, ako smatrate da bilo šta treba da se učini, bude učinjeno, to je da to učini samo ministarstvo do dana kada budemo raspravljali o pojedinostima. Konačno, u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama, pored toga što se predloženim materijalom definišu mehanizmi koje je neophodno usvojiti kako bismo izvršili neophodnu, očekivanu, željenu, ciljanu fuziju ove dve agencije u jedno novo telo. Telo koje će svojim imenom istaći da je reč o regulatornom telu na način na koji se očekuje da bude definisano, da to uradimo od strane naših evropskih sagovornika. Ovde se dodatno obezbeđuje uvođenje novih usluga za poštanske operatere, što je takođe nesporno dobro, ne samo zbog bolje ponude, već zato što se na ovaj način direktno podstiče konkurencija, što je za naše građane kao korisnike značajno. Suma sumarum, tri zakonska predloga, a svaki sa sobom nosi rešenja koja predstavljaju unapređenje i poboljšanje u odnosu na stanje koje smo imali do sada. Iz tog razloga pozivam da ih svi podržimo, a što se tiče nedoumice koju sam izneo, uveren sam da će je ministarstvo na najbolji način otkloniti. Hvala.
Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Probaću da odgovorim na neka od pitanja koja su ovde pokrenuta. Krenuću od ovog poslednjeg. Prethodni poslanik iz Socijalističke partije je takođe otvorio to pitanje. U našem prvobitnom predlogu je bilo da RATEL, kao nezavisno regulatorno telo, ne podleže Zakonu o javnim agencijama. Sekretarijat za zakonodavstvo je smatrao da je to rešenje nemoguće iz pravnih razloga, jer RATEL mora da posluje ili po Zakonu o javnim agencijama ili po Zakonu o državnoj upravi. Stojimo na stanovištu da RATEL treba izuzeti, ali ne mislim da će u pravnom smislu to biti moguće uraditi. Tu kucate na otvorena vrata, ali ovde je pravni, a ne neki drugi problem. Gospodin Živković je spomenuo nekoliko stvari. Potpuno je tačno da Zakon o zaštiti potrošača neće rešiti probleme potrošača. Mnogo je dublja i kompleksnija priča, ali ono što smo nastojali ovim zakonom da uradimo, to je da ga osnažimo novim instrumentima, mehanizmima, učinimo ga efikasnijim nego što je bio prethodni zakon, mada je jasno da to nije nikakva garancija. Još mnogo preduslova treba da bude ostvareno da ovaj zakon u potpunosti zaživi u praksi. Što se tiče ovog Zakona o elektronskim komunikacijama i onom delu koji se tiče pristupa podacima. Imali smo dugu javnu raspravu i oko koga se vodila duga debata, pre svega nezavisnih regulatornih tela. Celu priču je pokrenuo Poverenik za informacije od javnog značaja. Na osnovu toga je Ustavni sud doneo ovu odluku o neustavnosti pojedinih rešenja prethodnog zakona. Smatramo da smo uvažili sve te predloge, sugestije i mišljenja koja su sada inkorporirana u tekst ovog zakona, uskladili ga sa članom 41. Ustava Republike Srbije. Druga stepenica jeste vođenje te evidencije o svim zahtevima koji se podnose za pristup podacima. Toj evidenciji će imati pristup i nezavisna regulatorna tela, a mislim da parlament može da ostvari odgovarajuću kontrolu nad tim pristupima elektronskim komunikacijama, odnosno zadržanim podacima. Stvorili smo dovoljan pravni osnov, dovoljnu zaštitu. Sada je na redu praktična implementacija ove odredbe. Što se tiče setoboksova, vaša zabrinutost stoji i delimo je i mi. Tu ima dva problema: da li možemo da obezbedimo pare za ovo i način na koji to da podelimo. Apsolutno ste u pravu. Postoji veliki prostor za zloupotrebe. U ovom trenutku, iskren da budem, nemamo to rešenje. Ne znamo kojim ćemo sredstvima raspolagati i ne znamo na koji se broj ljudi to odnosi. Istina, imamo dovoljno vremena da to uradimo, ali u ovom momentu nema sigurnog rešenja na koji način da se ti setoboksovi podele i da ne bude finansijskih i političkih zloupotreba. Ono što znamo, sve zemlje su pribegavale ovome i pomagale socijalno ugroženim kategorijama stanovništva u obezbeđivanju ovih uređaja, kako bi mogli da primaju digitalne signale. Ovde je bilo priče oko registra nacionalnih domena. Gospodine Radenkoviću, oko registra nacionalnih domena, u formalno pravnom smislu rešenje koje sada imamo je u skladu sa našim propisima i u skladu sa evropskim standardima. Da li je to rešenje racionalno? Odmah da vam kažem – nije. Apsolutno imamo jedno neracionalno rešenje, gde jedna privatna kompanija ostvaruje profit. Nije protivzakonito, apsolutno nije, čak je u skladu sa standardima EU. Imamo ovakve situacije, ali sa stanovišta državnog interesa imamo jedno neracionalno rešenje. Gospodin Ćirić je spomenuo nekoliko važnih pitanja, on to daleko bolje zna od mene, pristup mreži javnog poštanskog operatora. Ovo je, to sigurno bolje znate od mene, regulisano Trećom poštanskom direktivom. Tu direktivu su primenile neke zemlje iz regiona koje nisu članice EU, pre svega mislim na Makedoniju i Crnu Goru. Da li je to rizik za „Poštu Srbije“? Jeste, pre svega što se otvara žestokoj konkurenciji, a istovremeno ta konkurencija će verovatno otvoriti prostor za bolje, kvalitetnije usluge, veće je ulaganje u tehnologiju i razvoj samog javnog preduzeća. Prema tome, ovo jeste usklađivanje sa evropskom direktivom uz sve bojazni koje ste i vi izneli vezano za dalje poslovanje PTT, ali se nadam da će i PTT uspeti da i u ovoj konkurenciji pokaže svoju, hajde neću reći dominantan položaj, ali svoju realnu ekonomsku snagu. Bilo je takođe pitanje odnosa ovog zakona sa Zakonom o obligacionim odnosima, Zakon o zaštiti potrošača. Ovaj zakon je lex specialis u odnosu na Zakon o obligacionim odnosima i sve ono što nije uređeno Zakonom o zaštiti potrošačaprimenjivaće se Zakon o obligacionim odnosima i u tom pogledu nemamo nikakve pravne praznine. Takođe, na odnos potrošača i trgovca uvek će se primenjivati Zakon o zaštiti potrošača, pa čak i ako neki sektorski zakon definiše tu istu oblast, ali će se onda primenjivati ono što je povoljnije za potrošača bez obzira na rešenja u jednom ili drugom zakonu. Takođe, gospodin Ćirić je spomenuo neke primedbe vezane za položaj organizacije za zaštitu potrošača u ovom zakonu. Mi smatramo da smo ovde pronašli jedan balans između nekadašnjih rešenja, gde je sve bilo na državi, to je bilo u zakonu iz 2005. godine, apsolutno je država odnosno tržišna inspekcija imala najveća ovlašćenja u oblasti zaštite potrošača. Pošto to nije bilo u skladu sa evropskim standardima, izmenama zakona i donošenjem zakona 2010. godine sve je prebačeno na organizacije za zaštitu potrošača i to se pokazalo kao neefikasno u praksi. Sada smo došli do toga da tražimo jedno rešenje koje predstavlja kompromis između ove dve krajnosti. Dakle, da zakon učinimo delotvornijim, a da ni na koji način ne dovedemo u pitanje položaj, legitimnost organizacije za zaštitu potrošača koji imaju svoju ulogu, pre svega u podnošenju zahteva za zaštitu kolektivnih interesa u oblasti nepoštene poslovne prakse i nepravični ugovorni odredbi. Osim toga, organizacije za zaštitu potrošača su zaista u partnerskom odnosu sa državom i u ovoj situaciji zato što učestvuju u radu Nacionalnog saveta, zato što imaju same mogućnost da sve organizacije čine savet, poseban bez uticaja bilo kog državnog organa i što će učestvovati u radu i lokalnih komisija na lokalnom nivou po prvi put želimo da i u ovoj vertikalnoj strukturi budu zastupljene od opštinskih do centralnih organa vlasti u radu različitih komisija koje se bave zaštitom interesa potrošača. Mislim da sam odgovorio na većinu onoga što je ovde istaknuto. Hvala.
Zahvaljujem. Za reč se javio magistar Dejan Radenković. Po kom osnovu? (Narodni poslanik Dejan Radenković, s mesta: Mislim da imam pravo.) Ministar je odgovorio na pitanja svih.
Ministre, hvala na odgovoru. Uz puno poštovanje ne bih želeo da se dalje provlače tekstovi po novinama šta je RANIC i kako prihoduje i kako se troše pare. Pitao sam vas prosto - koji zakon reguliše njihov rad? Kako je došlo do toga? Možda je to i predmet za istražne organe. Kako je mogao ministar da poveri jednu takvu oblast nevladinoj organizaciji, tj. fondaciji, oni se zovu fondacija i oni upravljaju državnim resursima? Pošto nisam tada stigao, sada ću da vam kažem. Znate li kolika je prosečna plata bruto plata tamo? Po onome što ja vidim iz finansijskih izveštaja piše da su 22 miliona 254 je i ako dodamo još doprinose to će malo više izaći, ali 206.000 je prosečna plata za njih devet po ovom finansijskom izveštaju. Za upravni odbor je prosek 137.000 bruto. Da li je to normalno? Ovamo smanjujemo plate profesorima, zdravstvenim radnicima, a sada ćemo tamo da držimo neke ljude koji primaju ne znamo za šta pare. Za njih rade internet provajderi. Oni prihodoju nešto što je državno. Neću dalje da polemišemo. Molim vas da vidimo u narednom periodu da se prekine sa tom praksom. Ko zna još koliko ima takvih slučajeva u državi, a ovamo ćemo jadnom narodu, radnicima da krešemo plate. Moramo sistemski da pristupimo svemu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, naravno da je zadovoljstvo opozicije uvek kada se poslanici pozicije spore međusobno i sa Vladom koju podržavaju. Današnja rasprava, moje kolege su to više puta ponovile, jeste napravljena u jednoj nekorektnoj atmosferi. Zakone smo dobili za vikend, vrlo važne zakone, Zakon o zaštiti potrošača, to je sistemski zakon koji zahteva i analizu narodnih poslanika, ali i uvažavanje onoga što su eventualno zainteresovane strane, pre svega udruženja potrošača rekle o ovom zakonu i da vidimo da li su njihovi zahtevi uvaženi. To, ministre, nije ispoštovano i smatram da ste vi, koliko i predsednica Narodne skupštine, saodgovorni zbog činjenice da danas u ovoj atmosferi raspravljamo o jednom veoma važnom zakonu sa prilozima preko 300 stranica. Potrudili smo se čitajući za vikend i dan i noć da podnesemo 20 i nešto amandmana. Međutim, moram priznati da zasigurno nismo izanalizirali zakon do kraja, da ne govorim o još dva zakona o elektronskoj komunikaciji i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama. Ovaj vaš odnos, odnosno odnos Vlade prema Narodnoj skupštini nije nikakva novost. Tako nam stižu i ostali zakon, veoma važni. Tako su nam stigle i izmene Zakona o nacionalnim savetima. Tada je rečeno, iako je gotovo isti broj odredaba menjan kao i kod ovog zakona, polovina odredaba, da nisu išli u donošenje novog zakona pa su tada donete izmene i dopune, što znači da nemate jedinstvenu metodologiju kada je Vlada u pitanju. Međutim, da progovorimo nešto o ovom Zakonu o zaštiti potrošača i kakva je njegova uopšte svrha. Naime, da biste imali Zakon o zaštiti potrošača, morate imati potrošače. Je li tako? A potrošači su, prema Zakonu o zaštiti potrošača, fizičko lice koje na tržištu pribavlja robu ili usluge u svrhe koje nisu namenjene njegovoj poslovnoj ili drugoj komercijalnoj delatnosti. Gospodine ministre Ljajiću, vaša Vlada, ova i prethodna, učinila je sve da je takvih građana sve manje. Sve je manje građana koji mogu da pribave na tržištu dobra, pre svega koja se odnose za lične potrebe, kao što je najosnovnija hrana i sredstva za higijenu na tržištu, zato što su dovedeni na ivicu socijalne kategorije i oni ne pribavljaju dobra, oni idu na ručak u narodne kuhinje, ako ih ima. U tom smislu, vi ste u priličnoj meri, ne mislim samo vi, nego i vaša Vlada, obesmislili Zakon o potrošačima. Kakvu robu kupuju kada je kupuju? Najjeftiniju. Gde? Najčešće na crnom tržištu, na pijacama, najlon pijacama, buvljim pijacama, zato što nemaju novca da plate robu u redovnim prodavnicama. Takvih pijaca je sve više. Crno tržište je sve veće, veće nego ikada, gospodine ministre, a ne činiti ništa da ga suzbijete i da pomognete tim malim prodavcima da prežive, već ih dodatno opterećujete kako bi crno tržište bujalo i kako bi na pijacama cvetalo tržište proizvoda čiji kvalitet ne možemo da utvrdimo, proizvoda koji su najčešće vrlo sumnjivog kvaliteta. Gde su vam inspektori, ministre Ljajiću? Gde su inspektori Vladi Republike Srbije? Nigde ih nema. Imate mali broj inspektora, rascepkane inspekcijske službe i niko živi ne zna ko bi trebao da utvrdi pitanje, recimo, i da do kraja zaštiti potrošače kada su u pitanju nekvalitetni proizvodi i kada su u pitanju neki drugi problemi koji tište kupce. U tom smislu, mi smo dali u svojim amandmanima brojne predloge kako da se ovaj zakon popravi. Recimo, nema ništa o higijenskoj i zdravstvenoj bezbednosti u objektima u kojima se roba kupuje, a ona je, mogu vam reći, na veoma niskom nivou. Od onih korpi u kojima kupci drže robu, kolica, do traka na kasama, to niko ne kontroliše, čak i u lancima koji u svetskim nivoima predstavljaju nešto. U našem tržištu oni se ponašaju tako kako im je dozvoljeno, zato što država ne funkcioniše. Mi nećemo podržati ove zakone, pre svega iz razloga koje sam naveo i koje su moje kolege navele, a to je činjenica da nismo mogli da se uverimo da li su oni u skladu sa Ustavom i zakonom, naročito kada je u pitanju Zakon o izmenama i dopunama Zakona o elektronskoj komunikaciji. Zbog toga se nadamo da ovakvi zakoni, po ovakvoj proceduri, neće više stizati u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem doktoru Veselinoviću. Sada dajem redovnu pauzu od sat vremena. Nastavljamo sa radom u 15,00 časova.
Poštovani narodni poslanici nastavljamo sa radom. Po redosledu govornika, narodni poslanik Ivana Dinić. Da li je tu? (Ne.) Onda, Borislav Stefanović. Dobro, ni on nije tu. Izvolite gospodine Rističeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, zahvaljujem se pre svega ovima koji nisu tu, jer sam pre došao na red. Obično strpljivo čekam i obično budu polemike, pa mora da sačekam kolege da polemišu. Dakle, ja ću naravno glasati za ova sva tri zakona i pokušaću da obrazložim razloge za to. Po pitanju zaštite potrošača, verujem da će se povećati bezbednost potrošača prilikom nabavke, ali mi nećemo rešiti sva pitanja potrošača ovim zakonom. Dakle, i mnoge druge zakone treba zbog potrošača izmeniti, recimo, navešću primer mesa. Zamrznuto meso u Evropskoj uniji ima rok trajanja od šest meseci, a u Srbiji ima 12 meseci. Ako naši potrošači pojedu ono što u Evropi ima kraći rok trajanja i na određen način mi postajemo neka vrsta korpe za otpatke, da ono što oni ne pojedu u prethodnih šest meseci naši potrošači to kupe, a time se pošto sam predsednik Narodne seljačke stranke, direktno ugrožava proizvodnja mesa, jer takva vrsta mesa je daleko jeftinija nego ona koju mi proizvedemo i koja je u svežem stanju. Dakle, to direktno utiče na stanje našeg stočnog fonda na poljoprivrednu proizvodnju. Mi imamo tu praksu, treba štititi potrošače, moramo da ih zaštitimo na određen način i neku svoju proizvodnju na načine na koje nam je to dozvoljeno i na načine koji nisu suprotni propisima Evropske unije i drugim propisima. Dakle, trebali bi da obezbedimo na neki način svoju proizvodnju, da koliko možemo da seljaci pre svega proizvedu dovoljno poljoprivrednih proizvoda, dovoljno u ratarstvu, povrtarstvu, voćarstvu, stočarstvu, a da radnici prerade ono što mi na njivama i u stajama napravimo i na takav način dođu do solidnih plata, odnosno da vraćamo dugove, servisiramo neke svoje obaveze, a i da obezbedimo naše ljude da imaju dovoljno novca, dovoljno hleba i da mogu da nabave robu, da se na takav način zaštite socijalno i ekonomski, da imaju dovoljno novca da kupuju ne samo stranu robu, već da kupuju domaću robu, a da kroz kupovinu domaće robe ostvare i određene profite, određenu dodatnu vrednost koja će biti podeljena između seljaka i radnika, ali će novac na ovaj ili onaj način doći do svih nas. Mi treba u ime zaštite potrošača da izbegnemo sledeću praksu, da se enormno zadužujemo u inostranstvu i da za tuđi novac kupimo preko stranih trgovinskih lanaca tuđu robu, jer tu onda nema nikakvog razvoja domaće proizvodnje. Dakle, sem ovih predviđenih Zakonom za zaštitu potrošača, naravno, kao neko koji se bavi poljoprivredom predlažem da ubuduće više pažnje posvetimo domaćoj proizvodnji i da na naše tržište dođe što više robe. Što se Zakona o telekomunikacijama tiče, elektronskim telekomunikacijama, svakako da ću i njega podržati. Dobro je što se ove dve agencije ujedinjuju, da imamo jednu, donose se razne uštede itd, ali sam predložio i amandman da se višak prihoda upućuje namenski u budžet za razvoj informatike. Nadam se da će predlagač zakona tu vrstu mog amandmana prihvatiti, da taj višak prihoda bude namenjen ministarstvu koje se bavi telekomunikacijama, da razvoj informatike tu novu neku biznis oblast u potpunosti razvijamo, odnosno to je u poslednje vreme postalo veoma profitabilno svugde u svetu, pa i kod nas. Što se tiče telekomunikacija i operatera, podržavam i onaj deo gde je Ustavni sud proglasio neustavnim određeno snimanje podataka, ali moram da upozorim i operatere i one koji kontrolišu operatere, da ako slučajno čuju krčanje, da to nije kvar do opreme, da to nije kvar na frekvencijama, to obično krče creva narodu, pa ne moraju da menjaju opremu, a na to obrate pažnju, jer u poslednje vreme glad nije protesna pojava, već postaje opštenarodna pojava u Srbiji. Više se u Srbiji ne posti samo za vreme velikog posta, već nam je prethodni režim sa majstorima tranzicije omogućio da naš narod, radnici i seljaci, gotovo poste cele godine i da to više nije crkveno pitanje, već je pitanje propale politike. Što se tiče Zakona o poštanskim uslugama, svakako ću ga podržati. Ovde je bilo nekih prigovora po pitanju nekih doktorata, taj koji je umešao neke doktorate u ove tri oblasti sasvim je pogrešio, to nema nikakve veze sa tim i to je poslednja osoba koja treba da priziva doktore akademskih titula. Mislim, da je on pre svega pacijent za neku drugu vrstu doktora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivana Dinić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege narodni poslanici i poslanice, u okviru današnjeg objedinjenog pretresa, pažnju ću posebno obratiti na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama, jer smatram da je bezbednost u svim vrstama saobraćaja jedan od glavnih osnova za sociološki razvoj i napredak društva, prava i slobode svakog građanina ponaosob, posebno u informatičkom dobu, u kakvom mi danas živimo. Mišljenja smo da planirane izmene i dopune Zakona o elektronskim komunikacijama treba iskoristiti da bi se korigovale određene nepravilnosti, propusti i nedoslednosti u važećem zakonskom tekstu, koje su se ispoljile tokom njegove dosadašnje primene. Zakon o elektronskim komunikacijama je potrebno izmeniti i dopuniti tako da se odražava izmenjene i dopunjene odredbe u odnosu na one koje danas postoje u Evropskoj uniji u oblasti komunikacija, posebno u pogledu dela zakona koji uređuje bezbednost i zaštitu podataka, kao i pristup zadržanim podacima. Iskoristiću ovu priliku da još jednom istaknem da je Ustavom Republike Srbije zajamčena tajnost komunikacije ultimativna obaveza svih organa u Republici Srbiji. Na ovo smo više puta apelovali i zbog toga smatram da je ovaj predlog zakona zapravo jedan zdrav pravni temelj, za bezbedan razvoj elektronskih komunikacija. Posebno je bitno istaći da se do ovog predloga zakona došlo korespondencijom i dijalog sa širom stručnom javnošću, čija je nadležnost u oblasti elektronskih komunikacija. Podržavam volju i transparentnost rada nadležnog ministarstava da se izmeni aktuelni Zakon o elektronskim komunikacijama, u skladu sa Odlukom Ustavnog suda Srbije, jer će se njome regulisati zaštita osnovnih prava i sloboda, naročito prava na privatnost i poverljivost u pogledu obrade podataka o ličnosti u Sektoru elektronskih komunikacija, ali takođe i obezbediti slobodno kretanje takvih podataka i elektronskih komunikacionih uređaja i usluga. Upravo polazeći od Ustava Republike Srbije, nepovredivosti tajnosti komunikacija, značaj o bezbednosti podataka, ali i od ličnog ubeđenja da je krajnje vreme da se ova oblast adekvatno uredi, SPS će u Danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. Ono što bih možda istakla kao jednu konstruktivnu sugestiju, jeste propisivanje obaveze formiranja i vođenja registara pretplatničkih usluga javnih telefonskih operatora, uključujući i kupce SIM kartica, jer prisutna praksa otvara širok prostor za neograničene i masovne zloupotrebe, pretnje, prevare, a u mnogim državama i članicama EU, ovaj problem je rešen uvođenjem obavezne registracije prilikom kupovine SIM kartice na samom prodajnom mestu. Takođe, postoji još jedan benefit usvajanja ovog predloga zakona. Zapravo, radi se o tome da je Vlada Republike Srbije još 2012. godine preuzela obavezu da preispita postojanje potrebe zadržavanja regulatornih tela i da u skladu sa tim razmotri predloge kojim bi se racionalizovali i smanjili troškovi budžeta Republike Srbije. Jedinstvenim stavom i stvaranjem uslova za objedinjavanje delokruga nadležnosti republičkih agencija u jedno regulatorno telo, umesto u dva regulatorna tela, obezbeđena je veća efikasnost u radu organa državne uprave i drugih nosioca javnih ovlašćenja, što je i praksa većine zemalja EU. Takođe se i naša zemlja obavezala na prelazak sa analognog na digitalno emitovanje TV programa, najkasnije do juna 2015. godine. Ovo znači da je svakom domaćinstvu koje zavisi od zemaljskog prenosa potrebno da nabavi STB uređaj. To je uređaj koji predstavlja zapravo prijemnik za prijem digitalnog signala. Međutim, mi moramo da uzmemo u obzir i da budemo svesni teške ekonomske situacije u kojoj se trenutno nalazi Republika Srbija i moramo sagledati, ne samo stepen siromaštva, već i stepen geografske nedostupnosti mnogih područja i domaćinstava. Nažalost, mnogi naši građani nisu u mogućnosti da nabave i ugrade opremu za prijem signala digitalne televizije, ali to ne sme dovesti do toga da ti građani i te porodice budu socijalno isključene. Baš zbog toga i ovim predlogom zakona je predviđena pomoć Vlade Republike Srbije, po različitim modelima subvencija za ugrožene grupe stanovništva, u vidu finansijske pomoći za nabavku neophodne opreme, za primaoce socijalne pomoći, za porodice koje ostvaruju pravo na dečiji dodatak, pravo na dodatak za tuđu negu, izbeglice, interno raseljena lica, staračka domaćinstva na selu. Naravno, određivanje kriterijuma za definisanje ugroženih potrošača pri nabavci opreme za prijem signala digitalne televizije, vršiće se u skladu sa propisom o zaštiti potrošača. Zbog svega ovde navedenog, SPS će u Danu za glasanje podržati i glasati za sve predloge zakona u okviru ovog objedinjenog pretresa. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, imamo ovde tri zakona koja, kao što su neke moje kolege govorile danas, a ja sam siguran da se vi negde slažete, su zaista doneti potpuno neobjašnjivo po hitnom postupku. Nije nam jasno, voleo bih da nam odgovorite zašto je moralo ovako biti urađeno, zašto nije bilo temeljnije rasprave o svemu što se ovde predlaže, a što nije beznačajno i zbog čega ova vlada koju vi danas predstavljate ima taj manir u poslednje vreme da bez bilo kakve javne rasprave dostavlja zakonske predloge u Skupštinu. Ne razumem takođe potrebu da od svih ministara u Vladi Srbije, od svih obećanja, najava i svega ostalog, uvek se ministar Ljajić nađe kao ministar koji, čini mi se, agilno donosi regulativu iz svoje oblasti, a one silne najave i ogroman broj zakona, koji treba da dođe, nikako da ih ugledamo. Mi se često družimo sa vama, vezano za promenu propisa koje su mogle da se, bez ikakve ljutnje to kažem, ostave možda za mesec ili dva kasnije. To je meni neobjašnjiva stvar. Voleo bih ako možete, da se na to osvrnete. Ova regulativa koja postoji ovde je dosta jasna i precizna, vi ste se zaista potrudili, a moram da kažem da ima značajnog napretka, naročito, vezano za Zakon o zaštiti potrošača. Taj zakon je nov, ali ima jednu manjkavost koja je po meni značajna i koju vi znate, a to je nedostatak definisanja mogućnosti kolektivne zaštite potrošača kroz kolektivne tužbe. To je nešto o čemu niko od kolega danas nije govorio, a to je jedna od osnovnih stvari, a ako hoćete, u evropskom zakonodavstvu omogućava potrošačima da kroz kolektivnu tužbu dođu do ostvarivanja svojih prava i nadoknade štete. Ovaj zakon to nema u sebi, zato što je ta odredba neustavna i proglašena neustavnom od strane Ustavnog suda, ne znam pre kog vremena. Opet imamo sličnu situaciju kao kod nekih drugih ministara koji su ovde dolazili, da se oslanjaju na promenu nekog drugog propisa da bi moglo da se uradi nešto što je njihov domen, resor, što treba da predvidi za ostvarivanje prava i interese građana Srbije. U ovom slučaju, to je Zakon o parničnom postupku. To može da znači nekoliko stvari, ili ne postoji koordinacija sa Ministarstvom pravde ili Ministarstvo pravde nema vremena da se bavi Zakonom o parničnom postupku koji je odavno najavljen, ili vi prosto morate ovu stvar da regulišete, zato što je to evropska pravna tekovina i ako hoćete, nešto što život pritiska. Šta sada mi da radimo? Dok se ne promeni Zakon o parničnom postupku, ako sam ja dobro razumeo, stvar je u tome što su odredbe o kolektivnoj tužbi loše formulisane u Zakonu o parničnom postupku, te kao takve odredbe su odbijene i odbačene kao neustavne. Moguće je kroz organizaciju i kroz kolektivne mere Ministarstva, a vi znate da to postoji kao opcija, ali ona se pokazala kao nedovoljno nepreciznom i nešto što ne odgovara potrebama, pre svega, organizacija koje okupljaju i štite prava potrošača, a koje su razvijene u svim evropskim zemljama. Tu je samim tim i pitanje redistribucije i nadoknade štete između onih koji su pogođeni i samih organizacija. Sve su to stvari koje sada nisu izvodljive, u ovom zakonskom predlogu koji, osim toga, nema nekih značajnih zamerki, bar da ja kažem sa moje strane. Smatram da je ovo stvar od velikog značaja, da ljudi koji pokušavaju da se zaštite od značajnih kršenja prava potrošača oko namirnica koje ne odgovaraju svom sirovinskom sastavu, oko masovnih tehničkih problema koji postoje u tehničkoj robi, oko zaštite vezane za račune za struju koje smo gledali, a kao što su kolege govorile, ništa živo se posle nije desilo da javnost zna, niti je bilo ko odgovarao, ni za onakve račune za struju, ni za maltretiranje koje je priređeno građanima Srbije. Ovako kada nemate mogućnosti kolektivne tužbe, postavlja se pitanje ko će to da plati, koliko korisnika, oštećenih građana će moći da plati sudsku taksu, da uđe u proces samostalno, da tuži i da isteruje pravdu. U srpskim sudovima, poslovično, nažalost, neefikasnim, zatrpanim, nerešenim predmetima, iako su najavljivane reforme pravosuđa. Imamo endemski rast crnog tržišta i imamo užasne nedostatke naših inspekcijskih službi. Nedostaci su u broju izvršitelja, okviru njihovih nadležnosti, jedne situacije u kojoj ti ljudi, iako rade 48 sati dnevno, kao premijer, ne mogu da pokriju sve ono što treba da pokriju kao inspektori u našoj državi. Bez jasne, dobro definisane, motivisane i organizovane i brojne inspekcijske službe, nema demokratije u Evropi. Ne možete ostaviti nekome ko uporno krši prava građana ili u ovom slučaju prava potrošača, svest da on sam to promeni, zato što on misli da to tako treba ili ne treba. Treba da postoji efikasna inspekcijska služba, nema je sada ministre i vi to znate i to je ogromna šteta. Mislim da vi kao ministar biste trebali sada u ovom trenutku, po meni, da kažete nešto oko rešavanja problema kolektivnih tužbi, tj. nemogućnosti da se one primene. Ja znam da vi vrlo dobro znate u čemu je tu problem. To i jeste glavna zamerka, po meni, ovom nacrtu i mislim da bi mogla da se otkloni sadejstvom, koordinacijom između dva ministarstva i da se ta stvar već jednom reši, da ljudi mogu normalno, organizovano da dođu do svojih prava. U Srbiji u poslednje vreme, da budem precizan, u poslednje dve godine građani su pokazali visok stepen samoorganizovanja u zaštiti svojih prava, što znači dve stvari. Jedna je dobra, jedna je loša. Dobra stvar je da građani imaju svest o svojim pravima, da uče ubrzano kako da se izbore za ta prava nekada pred sudom u Strazburu, a nekada na nasipima sa vrećama peska. Ona druga loša stvar je da država nije organizovana na nivou kako su građani u stanju sami da se organizuju i to je porazno za državu Srbiju. To jeste rezultat višedecenijskog zapostavljanja ne samo donošenja regulative, već njegovog pre svega sprovođenja. Javašluk, neefikasnost, nerad. Jednostavno, država nam grca u ogromnim problemima. Kada na to dodate neefikasnu državnu upravu, kada na to dodate spore sudove, kada na to dodate javašluk u policiji onda imate ovo što imate danas i to je ta siva slika naše realnosti. Moram da se osvrnem na to. Mislim da je veliki problem sprovođenje zakona u praksi zbog ovoga. Mislim da je to suočavanje sa negativni završetkom jedne dobre ideje. Mislim da ste vi, ministre, u stanju da povežete niti između institucija, što nije jednostavno, da biste uopšte omogućili da ovaj propis zaživi. Bez instituta kolektivne tužbe, njegovog omogućavanja, ovo će ostati samo papir i ništa više od toga. Hteo sam da vas pitam i stvari koje se tiču onoga što jeste ogroman problem punjenja našeg budžeta, a to je rast sivog tržišta, crnog tržišta, kako god hoćete. Drago nam je da ste ovde i uvek se odazovete i dođete u Skupštinu lično, što mislim da je dobra stvar. Mogli biste da nam bar kratko kažete šta vi u vašem resoru u domenu onoga što vi radite planirate da se ta stvar nekako reši. Šta je bilo sa pokušajima uticaja na tržište, na marže, na sve ono o čemu ste i vi vrlo detaljno u javnosti pričali, što jako opterećuje naše građane? Na žalost, ne vi lično, ali često je odgovor iz Vlade bio – to je stvar tržišta, mi ne možemo da se mešamo. Sećate se da je bilo neuspešnih pokušaja sa SOS marketima. To se dosta neslavno završilo. Mene kao građanina zanima, ili ako hoćete kao demokratu, da li vi imate neki plan ili neku viziju, pošto sam primetio da ste se potrudili u svom resoru da uradite što više za kratko vreme bez traženja opravdanja u tom smislu sa žaljenjem jer ste deo režima i ja moram da pohvalim to? S druge strane, ovaj nedostatak, čini mi se da je i vama jasno, ne znam zašto smo to izbegli u dosadašnjoj raspravi, mora da se reši. Imamo objedinjavanje dva regulatorna tela. To je dobro. Isto tako, nismo čuli šta to konkretno znači za budžetske uštede. Čuli ste stvar koja se tiče ovoga fonda, fondacije Agencije za nacionalni domen, to je skandalozno. Koliko još ima agencija koje troše državne, naše, građanske pare i da niko nema kontrolu na šta ih troše, na kakva putovanja, koje plate? Mislim da morate pokušati da to rešite. Ja znam da su to Augijeve štale i da bi se to očistilo, neko će morati kao Herkules da se ponaša, što reče gospođa Pak. Ali, bojim se da je naš „Herkules“ zauzet u verbalnom ratu sa OEBS, tako da ćete morati vi, ministre Ljajiću. Takođe, mislim da smo bili suočeni sa obećanjem ukidanja mnogih agencija. Evo vam primer. Imamo sada nešto što je već rađeno i tokom prethodne Vlade u kojoj ste vi bili takođe ministar, a to je da se par agencija spoji, ali da se broj zaposlenih i troškovi ne smanjuju. Imamo sada sličnu situaciju. Ovo ne govorim o funkcionalnoj opravdanosti. Smatram da funkcionalno jeste opravdano, ali da li je opravdano da imate taj broj zaposlenih, ovakvo trošenje na određene stavke koje čini mi se nisu dovoljno transparentne. Suočeni sa ovim primerom, za koji mi je drago da je došao iz jedne od stranaka koje čine većinu, zaista čovek treba da se upita šta se tu dešava. Takođe, iskoristiću vaše prisustvo, iako znate da sam vrlo pozitivan bio prema vašem dosadašnjem radu u svim vladama u Srbiji, da vas pitam za ovaj slučaj doktora Božovića koji je konkurisao u vašem ministarstvu. Znate o čemu se radi. Ne bih išao u detalje. Samo ću reći da je u pitanju doktor elektrotehnike koji je imao prosek preko devet. Nije primljen kod vas, a navodno je primljen neko iz vaše partije koji je filozof po profesiji. Mislim da bi bilo zgodno da kada već navodno postoji organizovana medijska hajka na Vladu, evo vi bar taj segment raščistite ovde pred narodnim poslanicima. Mislim da bi bilo korisno. Molim vas ako možete da odgovorite oko crnog tržišta koje na žalost raste, siva ekonomija koja raste u Srbiji i da odgovorite oko omogućavanja kolektivnih tužbi za naše građane. Hvala.
Reč ima ministar Ljajić.
Što se tiče kolektivnih tužbi, ja nemam da dodam ništa od onoga što ste vi rekli. To je sve tačno. Ako pogledate naš prvi predlog zakona, vidite da ima institut kolektivnih tužbi. Mi smo smatrali da je to najbolji oblik zaštite kolektivnih interesa potrošača, ali vi ste sami naglasili da je Ustavni sud celo jedno poglavlje u Zakonu o parničnom postupku proglasio neustavnim, koje govori o kolektivnim tužbama i mi smo morali da menjamo tu glavu u zakonu i da bi napravili neki kompromis zadržali smo institut kolektivne zaštite potrošača u domenu nepoštene poslovne prakse i nepravičnih ugovornih odredbi. Inače, direktiva EU iz 2009. godine priznaje pravo, dozvoljava i sudski ili upravni postupak kada se govori o kolektivnim interesima zaštite potrošača. Pošto ovde u formalno-pravnom smislu nismo mogli to da uradimo, slažem se da je bilo bolje, ali naprosto postoji pravna prepreka koju u ovom trenutku mi nismo mogli da otklonimo. Što se tiče inspekcijskih službi, takođe nešto novo da vam kažem. Mi smo još za vreme one vlade pre 2012. godine, dakle, od 2008. do 2012. godine, vodili jednu unutrašnju debatu na koji način da reformišemo inspekcijske službe u Srbiji. Tu su dva modela provejavala kao moguća modela koja imamo u zemljama EU. Jedan je da imamo generalni inspektorat koji bi obuhvatio sve inspekcijske službe i drugi model koji je neko kompromisno rešenje, da postojeće inspekcijske službe reformišemo, modernizujemo i uspostavimo bolju koordinaciju nego što je sada, jer u ovom trenutku svaka od tih službi radi potpuno nezavisno jedna od druge, bez ikakve koordinacije i onda se dešava u praksi da u pet dana imate pet različitih inspekcija koje posećuju da li jednog privrednika, trgovca ili bilo koji privredni subjekat. Potpuno neracionalno, nelogično i, na kraju krajeva, stvara se jedan loš poslovni ambijent u zemlji. Sada su obe opcije na stolu. Sigurno da bi opcija generalnog inspektorata bila daleko bolja. Ne znam u ovom trenutku koliko je ona realnija, s obzirom na veći zahvat koji bi morao da se napravi. Generalni remont bi morao da se napravi svih inspekcijskih službi, a sami znate kakav je otpor. Veliki broj ljudi radi u tim službama koji se plaše svake promene, svake reforme. Ovde se radi o jednoj ozbiljnoj reformi. Bukvalno okretanje čitavog sistema naglavačke. Ali, sigurno je da jedna služba ne može da smanji sivu ekonomiju. Jedna inspekcija pojedinačno tu ne može ništa da učini. Mi smo formirali jednu posebnu grupu u ministarstvu koja se bavi smanjenjem sive ekonomije, ali verujte, od toga neće biti prevelike koristi ukoliko nešto generalno ne napravimo kada govorimo o svim inspekcijskim službama u zemlji. Što se tiče doktora Božovića, stvar stoji da je bio konkurs u ministarstvu. Čovek je tražio da dođe kod mene. Nisam znao kojim povodom. Ja sam ga primio. Pokazao mi je dokumenta da je konkurisao, da nije primljen i da je primljen čovek iz moje stranke. Istog momenta sam poništio konkurs. Verujte, nisam znao ko je primljen, ali je tačno bilo ono što je on rekao. Poništio sam konkurs. Konkurs je ponovljen, ne znam ko je primljen. Mislim da sigurno nije čovek iz stranke. Znam da smo se raspitivali za doktora Božovića u institucijama i firmama u kojima je radio. Možda nije lepo ovo što ću reći, ali smo dobili manje-više negativnu ocenu od svih gde je radio. Ne znam ko je primljen. Tu su ljudi iz ministarstva, možda oni mogu da mi pomognu, ali verujte, nemam pojma ko je sada primljen i da li je uopšte on konkurisao na tom ponovljenom konkursu.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovani gosti, ja bih hteo da uputim dve kritike na ove predloge zakona koji se tiču izvesnih principa, funkcionisanja ove Skupštine i želeo bih da zaista, čak i ako ste to možda i rekli, još jednom ponudite odgovore na ova pitanja. Smatram da su ovi predlozi zakona o kojima danas razgovaramo u okviru zajedničkog načelnog pretresa i po hitnom postupku suviše važni, sadržinski veoma ozbiljni, da bismo primenili i hitni postupak i da bismo o svim tim predlozima zakona, gospodine ministre, raspravljali u okviru zajedničkog načelnog pretresa. Pročitao sam obrazloženje. Smatram da je neprihvatljivo obrazloženje da se po ovim predlozima zakona raspravlja i odlučuje po hitnom postupku. Podsetiću vas kada je predložen hitni postupak prema Poslovniku Narodne skupštine Republike Srbije. Član 167. kaže: „Po hitnom postupku može da se donese zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide, a nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo bi da prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija, kao i radi ispunjenja međunarodnih obaveza i usklađivanja propisa s propisima EU“. Pažljivo sam čitao sadržaj ovih predloga zakona, kao i obrazloženje za hitni postupak. Na primer, u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskim komunikacijama se kaže: „Razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku: Donošenje ovog zakona po hitnom postupku predlaže se u skladu sa članom tim i tim, imajući u vudu maksimiziranje efekata uštede budžetskih sredstava u tekućoj godini i potrebu za uspostavljanjem organizacije i rada novoosnovane regulatorne agencije za elektronske komunikacije, poštanske usluge, itd, itd.“. U ovom obrazloženju, za ovaj predlog izmena i dopuna ovog zakona, ja ne primećujem bilo šta iz stava 2. člana 167. našeg Poslovnika o radu Narodne skupštine. Našim Poslovnikom, u članu 154. fino se predviđa redovni postupak, redovna procedura, koja podrazumeva da kada Vlada pošalje neki predlog zakona narodni poslanici imaju 15 dana da to čitaju, da se konsultuju i sa stručnim licima, da predlože možda u tom vremenskom periodu neka bolja rešenja. Mi ovde imamo situaciju da je Vlada poslala 6. juna, u petak, ko zna u koliko sati je to stiglo ovde, u subotu saznajemo da je sednica i već u ponedeljak o tri ozbiljna predloga zakona ovde treba i da raspravljamo i da odlučujemo. Gospodine ministre, smatram da nije dobra praksa da Vlada postupa na ovakav način. Smatrao sam da vi svojim nastupom, odbranom zakona iz svojeg resora možete da ponudite drugačiju i bolju praksu. I žao mi je što danas nemamo bolju praksu u odnosu na ono što Vlada radi od kada je formirana u ovih 40 dana. Druga stvar, žao mi je što moram da se držim i nekih principa u funkcionisanju Narodne skupštine i nemam vremena, jer imam samo pet minuta, da uđem u sadržinsku analizu ovih predloga zakona. Imamo obrazloženje o tome zašto je neophodan zajednički načelni pretres. Mislim da je takođe došao iz vaše poslaničke grupe, iz poslaničke grupe stranke čiji ste vi predsednik. Pazite, imamo tri predloga zakona. U obrazloženju stoji da su svi ti pred-lozi zakona međusobno povezani i uslovljeni. Ali, gospodine Ljajiću, kada ja čitam ovaj predlog zakona o zaštiti potrošača i kada čujem ovo obrazloženje, tim obrazlože-njem mi možemo da povežemo sve. Mi možemo ovde da sačekamo da Vlada pripremi predloge mnogih zakona iz ranih resora i da sve objedinimo u zajednički načelni pretres. Smatram da bi bio makar malo odgovorniji pristup i prema građanima Srbije, a i prema narodnim poslanicima koji zastupaju interese tih građana, da je Vlada ostavila malo više vremena. Ne verujem da će ovih 15 dana toliku uštedu da donesu budžetu, da nismo mogli 15 dana da iskoristimo da možda zajednički dođemo do mnogo bolje sadržine sva tri predloga zakona o kojima danas razgovaramo. Ako nije moguće danas bilo šta promeniti povodom ovoga, nadam se da ćete vi lično u budućoj praksi, u ime ove Vlade, nastupati tako što ćete nuditi mnogo bolju praksu. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar. Izvolite.
Zaista se izvinjavam zbog ovoga što je došlo vezano za hitan postupak. Nije bila nikakva namera da se poslanici ne upoznaju sa predlozima zakona. I sam sam govorio da je ova javna rasprava objektivno trajala jako dugo, čak i duže nego što bi to bilo primereno, jer bi ranije doneli sva tri zakonska predloga. Ali, u želji da i stručna javnost i svi zainteresovani daju svoj sud i ocenu, ona je trajala neuobičajeno dugo. Žalim što poslanici nisu imali prilike da se upoznaju. Prihvatam tu vrstu primedbe, ali nastala je iz želje da u narednom periodu usvojimo sva ona zakonska rešenja i predloge koje smo najavljivali proteklih dana. Očekujem da će iz Vlade stići novi zakonski predlozi. U ovom momentu su ovo bili zakoni koji su bili spremni za usvajanje, ali prihvatam primedbu da je bolje bilo da su se poslanici upoznali sa tekstovima sva tri zakonska rešenja.
Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege poslanici, želim da se uključim u ovu dosadašnju raspravu o Zakonu o zaštiti potrošača. Smatram da je taj zakon veoma važan, čak mnogo važniji nego što ga možda mi neposredno i doživljavamo. U mnogim situacijama smo bili do sada da ne obraćamo možda dovoljno pažnje na njega i da se prosto ležerno ponašamo u svakodnevnom i praktičnom životu. Mislim da je zakon izuzetno važan i značajan i u svakom slučaju, predlažem sada njegovo celovito predlaganje i donošenje, upravo što on, takav kakav je, dotiče svaki segment ljudskog života. U svakom momentu, gde god da se nađemo, bilo u prodavnici, kod nekih usluga koje dobijamo itd, važan nam je upravo taj odnos koji postoji između onoga ko je prodavac, ko je davalac nekih usluga i svi mi, bez obzira kada i u kom delu dana, smo u nekom trenutku i potrošači i korisnici usluga. Bili smo prisutni u prethodnim periodima da se događaju u svakodnevnom životu i da smo kao građani izloženi raznim vrstama zloupotreba, prikrivenih kvaliteta roba i proizvoda koje kupujemo, njihovog kratkog vremenskog trajanja, čak prodavanja njihovog kada istekne zakonski vremenski rok. Bili smo izloženi raznim oblicima reklame koja je čak sasvim pogrešno upućivala potrošača na određene proizvode, njegov kvalitet, dužinu trajanja, način njegove upotrebe, sam kvalitet proizvoda itd. Iz svih tih razloga, smatram da je zakon nužan i bez obzira što je ovo neka od „entih“ verzija, dobro je što je u ovoj prilici on usklađen i sa samom modernom i novom regulativom iz EU. Ono što smatram da je važno kada se o ovome govori jeste da zakon mora da da jedan određeni zakonski okvir. Ali, iza toga se postavlja pitanje – kako ćemo se mi kod njega dalje ponašati i njega primenjivati, kakve će sankcije proizvoditi u životu za trenutke i sve oblike ponašanja kada se on ne poštuje i kakve će posledice iza toga poštovati? Sam potrošač, odnosno svako od nas, kaograđanin, ne sme da bude doživljen od strane onoga ko daje uslugu ili ko je prodavac kao ciljna grupa koju treba prevariti, kao ciljna grupa koju na neki način treba omalovažiti ili ne dati mu uslugu onu koja je u deklaraciji ponuđena ili u samom tržišnom prometu. Kada je o ovome reč, na primer, mi smo imali iz života situacije da kupujemo voće i povrće koje je možda sumnjivog kvaliteta. Kako vršimo kontrolu njihove valjanosti, bilo da se radi, recimo, o tome da li je ono iz nekih područja koje nije dovoljno kvalitetno, koje je zagađeno, koje je upotrebljavano možda i pre proteka onog vremenskog perioda, karenca, kada je zakonom određena i propisana da se ona prodaje na tržištu, a znamo koliko takva roba negativno utiče na zdravlje svih stanovnika, posebno dece. Kako ćemo to sankcionisati? Kako će tržišna inspekcija reagovati u takvim situacijama i obezbediti da taj kvalitet koji dobijemo zaista bude zdrava hrana koju upotrebljavamo. Da ne govorim o tome kako su i da li su u dovoljnoj meri ispravni lekovi koji se primenjuju, da li je kontrola napravljena o tome, kako je istekao rok itd. Da ne govorim primere iz života kada imamo razne usluge. Sasvim slučajno ću pomenuti, recimo, taksi usluge koje se zloupotrebljavaju u nekim situacijama, gde smo sami svedoci takvih, naročito ako dođu građani iz drugih gradova ili drugih zemalja u naš grad, a to nije dovoljno sankcionisano. Dakle, tih primera ima beskrajno oni su u svakom delu segmenta. Kako se osećamo ili kako se čovek koji dođe u našu državu, naš grad, oseća i kakvu sliku o nama ponese? Mora se ne samo doneti zakon, nego i obezbediti način na koji će se pratiti i razviti jedna nova kultura, jedan nov način ponašanja i odnosa prema tome. Zato jako pozdravljam nacionalni registar prigovora, jako pozdravljam bolji položaj udruženja potrošača, koji ukazuje na obavezu samoorganizovanja građana, jačanje lokalne samouprave i naročito položaj tržišne inspekcije. (Predsedavajući: Gospođo Dragaš, vreme poslaničke grupe.) Zahvaljujem. Sve to smatram da je u ovom trenutku veoma važno, jedna odgovornost, kako će se građanin u državi osećati upravo proizilazi iz odgovornosti institucija koje ovaj zakon plasiraju i podržavaju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Biljana Hasanović Korać. Samo da vas podsetim da vaša poslanička grupa ima osam minuta. Izvolite.
Uvaženi ministre, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, do sada je u diskusiji bilo dosta analize Predloga zakona koji su danas pred nama. Moram da se vratim na način zakazivanja ove sednice i dostavljanja predloga zakona poslanicima. Imali smo samo dva dana, i to vikend, da analiziramo predloge ovako važnih zakona, što nas je ograničilo samo na naše znanje i iskustvo i onemogućilo da obavimo konsultacije sa stručnjacima i zainteresovanim grupacijama građana iz ove oblasti. Ovakav način rada već postaje manir ove vlade, bez ikakve ozbiljne potrebe za tim, a istovremeno predstavlja omalovažavanje Narodne skupštine i narodnih poslanika, jer nam šalje poruku da narodni poslanici ne moraju da proučavaju predloge zakona i ovako i onako biće izglasani od strane većine. Što se tiče predloga zakona o zaštiti potrošača, čuli smo od ministra i u diskusiji do sada bilo je reči i piše u obrazloženju da je važeći Zakon o zaštiti potrošača donesen 2010. godine predstavljao značajan pomak u smislu obezbeđenja visokog nivoa zaštite potrošača i usaglašavanja domaćih propisa sa pravnim tekovinama Evropske unije , s obzirom da je u taj propis ugrađeno 15 direktiva EU. Iz izlaganja ministra čuli smo da je bilo problema u primeni ovog zakona zbog specifičnosti u našem sistemu, kako u oblasti pravne regulative, tako i u praksi, pa da npr. nije stvorena sudska praksa koja je trebala da bude formirana. Pitam – da li je prilagođavanje, koje je izvršeno u tekstu ovog Predloga zakona, sa našim ostalim važećim propisima i sa našom ustaljenom praksom na štetu potrošača? Da li će izmene instituta iz važećeg zakona ipak biti na štetu potrošača? Da li će ograničiti neka od sada postojećih prava potrošača? Ovakav način stavljanja Predloga zakona u proceduru uvek budi sumnju, pogotovo kada se ima u vidu da nismo dobili izveštaj koje su sugestije i predlozi iz javne rasprave uvaženi i zašto, a koje nisu i zašto nisu. Takođe, Agencija za borbu protiv korupcije je dala mišljenje na Nacrt Zakona o zaštiti potrošača i o proceni rizika od korupcije za Nacrt zakona, a u kome se kaže da Nacrt zakona nosi visok nivo rizika od korupcije zbog određenih odredbi. Pitam – da li su te odredbe usklađene, da li su izvršene ispravke da se otkloni tako visok rizik od korupcije? Vlada nije našla za shodno da nas o tome obavesti. Značaj Zakona o zaštiti potrošača je nesumnjivo veliki. Potrošači smo svi mi, svi građani Srbije, jer svi imamo potrebe za nekom robom i za nekim uslugama. Kada se ima u vidu postojanje važećeg zakona, ne vidi se razlog za donošenje novog po hitnom postupku, pogotovo nije jasno šta je tu tako hitno kada se primena ovog zakona odlaže za tri meseca. Donosili smo razne zakone po hitnom postupku, kao što je nedavno bio Zakon o izmenama i dopunama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, zakoni koji su se odnosili na prava osoba sa invaliditetom, zakoni koji imaju za cilj sprečavanje nasilja nad ženama i decom, i slično. Svi oni su se odnosili na određene grupe koje imaju posebne karakteristike i potrebe ili koje su na neki način ugrožene. Nažalost, moram da kažem da će kod nas, ako se nešto bitnije ne promeni u politici vladajuće većine, potrošači postati zaštićena vrsta. Sve je manji broj građana koji imaju stalna mesečna primanja. Uveden je solidarni porez, priprema se smanjenje plata, pa čak i penzija. Sve to utiče na to da je veliki broj građana sveo potrošnju na kupovinu hleba i mleka i osnovnih životnih namirnica. Navedenim merama će se još više smanjiti potrošnja, a suprotno tome, bez povećanja potrošnje svega što je proizvedeno i usluga koje se nude, nema razvoja društva. Zato je Vlada trebala da da prioritet u odnosu na ovaj zakon propisima kojim bi podstakli proizvodnju, stvorili bolje uslove za poslovanje preduzetnika, malih i srednjih preduzeća, propisa u izdavanju građevinskih i upotrebnih dozvola,drugih propisa vezanih za privlačenje stranih investicija. Do sada preduzete mere na ovom planu su neznatne i nedovoljne, iako je vladajuća većina, u prethodnom mandatu, obećavala i isticala kao cilj otvaranje novih radnih mesta i zapošljavanje. Zapošljavanje je osnov za povećanje kupovne moći potrošača, a tek onda dolazi do izražaja njihova zaštita. Primer za to je što se u članu 2. propisuju osnovna prava potrošača, pa u tački 4. se kaže – mogućnost izbora između više roba i usluga po pristupačnim cenama i uz odgovarajući kvalitet. To je lepo, ali treba da postoji kupovna moć u društvu i proizvodnja koja će omogućiti taj izbor. U analizi efekta, u tački 8, postavlja se pitanje – da li akt stimuliše pojavu novih privrednih subjekata na tržištu i tržišnu konkurenciju? Nažalost, odgovor je ne. Ne, između ostalog, zbog kaznenih odredbi koje su, koliko sam stigla da proverim, zadržale iste iznose novčanih kazni za prekršaje, u istim rasponima, jer u ovakvim uslovima privređivanja, moram da kažem, predviđene kazne su izuzetno visoke, barem njihovi minimalni iznosi. Za to ću da iznesem jedan primer, jer sam zastupala preduzeće koje trguje semenskom robom i stočnom hranom i ima samo jedan maloprodajni objekt. Inspektor kada je došao zatekao je da je otpala cena i etiketa, jer su bile prilepljene selotejpom, jer čak ne sme da se buši drugačije, nisu mogli drugačije da zakače etiketu i cenu i pošto je to palo i nije bilo na vidnom mestu to preduzeće je kažnjeno. Minimalna kazna za pravo lice je 300.000 dinara. To preduzeće je odmah stavilo ključ u bravu i prestalo sa radom. Mislim da o svemu tome moramo da vodimo računa. Naša poslanička grupa Boris Tadić, Nova demokratska stranka, Zajedno za Srbiju i Zeleni – Srbije su analizirali i podneli amandmane, o kojima ćemo govoriti kada bude rasprava u pojedinosti i njima pokušavamo da utičemo da ovaj tekst bude bolji. Zbog načina na koji su dostavljeni ovi predlozi zakona za sada nećemo podržati u Danu za glasanje. Hvala na pažnji.
Reč ima ministar Ljajić. Izvolite.
Samo jedna mala ispravka. Mi smo dobili primedbe različitih institucija, između ostalih i Agencije za borbu protiv korupcije, ali dobili smo primedbe na prednacrt zakona. Pre svega, ta primedba se odnosila na formiranje centra za zaštitu potrošača koji je trebao da ima ulogu javne agencije i ključnu ulogu u kreiranju zaštite potrošača, pa i u odnosu prema udruženjima za zaštitu potrošača. Potpuno smo izbacili taj deo zakona. Neće biti nikakvog centra za zaštitu potrošača, nikakve nove javne agencije. Tako da i ta je primedba otklonjena.
Reč ima narodni poslanik Svetislav Vukmirica.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, izrada novog Zakona o zaštiti potrošača nastala je od potrebe za sistemsku reformu u ovoj oblasti, što ne bi bilo moguće na drugi način. Takođe, novim zakonom će se otkloniti dosadašnje prepreke u njegovom sprovođenju i unaprediti sistem zaštite potrošača. Naime, uvođenjem nacionalnog registra potrošačkih prigovora, kao i sistema za prikupljanje, evidentiranje i rešavanje potrošačkih sporova, jačanje pravne zaštite potrošača, davanje ovlašćenja nadležnom ministarstvu da izriče mere u upravnom postupku radi zaštite kolektivnih interesa potrošača, potom propisivanje šireg opsega vršenja nadzora inspekcijskim organima, unapređenje vansudskog rešavanja potrošačkih sporova, kao i davanje ekskluzivnog prava evidentiranim udruženjima i savezima udruženja za zaštitu potrošača da podnesu zahtev za zaštitu kolektivnog interesa sigurno će podići kvalitet sistema zaštite potrošača. Predloženim Zakonom o zaštiti potrošača precizirana su ovlašćenja i poslovi koje obavlja Ministarstvo spoljne i unutrašnje trgovine i telekomunikacija. Između ostalog, to se odnosi na prepoznavanje nepoštene poslovne prakse, nepravičnih odredaba u potrošačkim ugovorima, preduzimanjem upravnih radnji u cilju zaštite kolektivnih interesa potrošača, izricanje mera za zaštitu u slučaju kršenja odredaba ovog zakona koji se odnose na nepoštenu poslovnu praksu i nepravične odredbe u potrošačkim ugovorima i vođenje nacionalnog registra potrošačkih prigovora. Novi zakon će znatno unaprediti rad udruženja za zaštitu potrošača koja bi u skladu sa novim zakonskim rešenjima trebala da ispunjavaju nove dodatne kriterijume kako bi mogla da budu finansirana budžetskim sredstvima, da postanu samostalan u svom radu i da im se na taj način stvori dodatni kredibilitet. Sa druge strane, jedinice lokalne samouprave će dobiti veću ulogu s obzirom da je uočavanje problema i potreba individualnih potrošača olakšana ukoliko se nalazi na lokalnom nivou. Takođe, potrošačima odnosno građanima Srbije koji se svakodnevno nalaze u ulozi potrošača bi se obezbedila efikasna zaštita uz manje troškove potrošačkih sporova. Ovom prilikom bih izdvojio neke novine, odnosno odredbe zakona koje i te kako idu u prilog potrošača, a odnose se na tržišnu inspekciju. Naime, novim zakonom se omogućava pravo prisustva potrošača prilikom utvrđivanja nesavesnosti, odnosno kvara robe, pravo da potrošač dobije zamenski proizvod, kao i da sva javna preduzeća moraju da imaju kol centre kako bi potrošači bili u mogućnosti da dobiju prave informacije. Zatim, uvodi se novi kraći rok za odgovor trgovca na reklamaciju potrošača, odnosno isti se smanjuje sa 15 na osam dana i uvodi se jasan i precizan rok u kojem trgovac mora da popravi određeni proizvod, odnosno umesto primerenog roka koji je do sada stajao, sada stoji – najkasnije u roku od 30 dana. Na kraju ovog prvog dela mog izlaganja želeo bih da istaknem i postojanje Udruženja potrošača u opštini Kikinda iz koje ja dolazim. Naime, u Kikindi od 2007. godine postoji predmetno udruženje pod nazivom Udruženje potrošača „Kikinda“, koje iz godine u godinu svojim aktivnim radom i čestim medijskim prisustvom skreće pažnju na sebe i stiče poverenje i kredibilitet kod građana. Trenutno na teritoriji AP Vojvodine pored Kikinde još samo par opština ima registrovano udruženje potrošača, a nažalost prethodna kikindska vlast nije prepoznala značaj ove organizacije. Ipak, od kraja 2013. godine, odnosno nakon promene vlasti udruženje potrošača polako dobija zasluženu pažnju. Predmetno udruženje podržalo je sadašnje lokalnu vlast u Kikindi u vidu realizacije projekta potrošačkog savetovališta i ujedno mu je omogućen besplatni prostorni prostor potreban za kvalitetan rad. Siguran sam da će ova saradnja između lokalne samouprave i Udruženja potrošača biti još bolje i sadržajnije, a sve u cilju zaštite osnovnih ustavnih prava svih građana. Što se tiče zakona o izmenama i dopunama Zakona o elektronskoj komunikaciji, prevashodni razlog za donošenje ovog zakona je racionalizacija rada Republičke agencije za elektronske komunikacije, RATEL, i Republičke agencije za poštanske usluge i stvaranje jednog umesto dva regulatorna tela, a sve u cilju obezbeđivanja efikasnosti u radu organa državne uprave i drugih nosilaca javnih ovlašćenja. Takođe, na to je uticala i praksa većine zemalja EU i regiona gde postoji jedno nacionalno regulatorno telo iz oblasti elektronskih komunikacija i poštanskih usluga. Predmetni Zakon o elektronskim komunikacijama je takođe izmenjen u skladu sa odlukom Ustavnog suda kojom je utvrđeno da pojedini delovi članova zakona koji se odnose na zadržajne podatke nisu u skladu sa Ustavom. U obrazloženju odluke Ustavnog suda stoji da zadržajni podaci predstavljaju podatke koji su obuhvaćeni pravom o nepovredivosti sredstava komuniciranja, pa je saglasno tome odstupanje od ovog zajamčenog prava prilikom korišćenja zadržajnih podataka moguće ostvariti samo na način predviđen Ustavom RS. Saglasno tome Ustavni sud je utvrdio da je jedino sud nadležan da ako je to neophodno radi vođenja krivičnog postupka ili zaštite bezbednosti RS na neodređeno vreme i način predviđen zakonom dozvoli odstupanje od Ustavom zajamčene nepovredivosti tajnosti pisama i drugih sredstava u komuniciranju u dosadašnjoj praksi u radu organa unutrašnjih poslova u vezi zadržajnih podataka, koji se odnosio na evidenciju osnovnih razgovora, odnosno na lociranje subjekata između kojih se vodi razgovor i geografske pozicije mesta sa kojih se vodi isti. Takođe se pratilo kretanje po baznim stanicama i sve se radilo na osnovu naloga i saglasnosti tužioca. Izmenama predmetnog zakona ustanovljava se obaveza da bez naredbe suda organi policije neće moći više da rade na poslovima koji se odnose na zadržajne podatke. Na ovaj način se ustanovljava obaveza izdavanje naredbe suda u vezi polova zadržajnih podataka, a koja je do sada bila neophodna samo u vezi snimanja elektronskih i drugih razgovora. Nesumnjivo je da će se na ovaj način obezbediti ustavno pravo svakog građanina na zaštitu privatnosti i da će predstavljati pravi oblik kontrole i neophodnu branu svakoj mogućoj zloupotrebi ovlašćenja od strane organa vlasti. Sa druge strane, saradnja između nadležnog suda i organa policije će se morati podići na najveći mogući nivo upravo zbog hitnosti postupka sa jedne strane i obaveze dobijene naredbe od strane suda sa druge strane kako ne bi došlo do usporavanja rada organa policije. Ubuduće će se morati više obratiti pažnja na saradnju nadležnih državnih organa i postojećih operatera imajući u vidu ustanovljenu obavezu operatera da zadržajne podatke bez obzira što se njima ne otkriva sadržaj komunikacije učine dostupnim nadležnim organima. Zahvaljujem se na pažnji.
Reč ima Ninoslav Stojadinović. Na raspolaganju još 20 sekundi. Ninoslav Stojadinović nije tu. Reč ima Biljana Ilić Stošić.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, uvažene kolege poslanici i poštovani građani Srbije, koliko je problem zaštite potrošačkih prava živa i delikatna oblast pokazuje i podatak da se nakon samo dve godine posle usvajanja zakona koji je ovu oblast regulisao javila potreba za njegovim izmenama, i to u meri koja zahteva donošenje potpuno novog zakona. Pozitivno je i to što je predlog ovog zakona proizašao kako iz strategije zaštite potrošača do 2018. godine, tako iz veoma žive i transparentne javne rasprave održane sredinom prošle godine, čime je u ovaj predlog i te kako ugrađeno mnoštvo primedbi iz te rasprave. Zato je Predlog zakona o zaštiti potrošača primer kako treba da se kreira institucionalni okvir uopšte u bilo kojoj materiji. Ne bih se upuštala u detaljno komentarisanje članova ovog Predloga zakona, već bih za ovu priliku istakla samo šta je njegova suština. Kao prvo, Predlog zakona o zaštiti prava potrošača je proistekao iz konkretne potrebe iskazane u proces unapređivanja potrošačkih prava koja se ne mogu osnažiti bez toga da ih prati institucionalni okvir i uporište u sistemskim propisima. Kao drugo, mislim da je dobro što se paralelno sa jačanjem institucionalnog okvira zaštite potrošača istovremeno daju i sve veće ingerencije jedinicama lokalne samouprave. Njihovi organi i institucije po definiciji su bliži građanima i to bi mogla biti dobra osnova za verovanje da će se efikasnije rešavati eventualni sporovi iz oblasti osiguranja i zaštite prava potrošača. Nadalje, veoma je dobro što se precizno definišu kontrolni mehanizmi za praćenje ostvarivanja prava potrošača. Posebna tekovina ovog zakonskog predloga je i jačanje uloga, ali i istinskih ovlašćenja kako asocijacija udruženja koja se bave ovom oblašću, tako i naročito civilnog sektora kome se pruža institucionalna i zakonska podrška da deluje, ne samo na planu edukacije potrošača u vezi sa njihovim pravima, nego i u formalno-pravnoj ulozi u vansudskim, ali i u sudskim potrošačkim sporovima. Ako sam dobro razumela, organizacije građanskog društva postaju svojevrsni, uslovno rečeno, advokati građana koji zastupaju njihove interese. To je više nego odlično rešenje iz niza praktičnih razloga. U najkraćem, većina građana objektivno i ne poseduje mogućnost, da tako kažem, da stvar istera do kraja, čak i u slučajevima kada je povreda njihovih elementarnih prava i više nego očigledna. Uostalom, u potrošačkim sporovima nije samo prioritet potvrda potrošačevog prava pred relevantnim institucijama, nego i pre svega preventivni karakter eventualnih sankcija, koje bi na potencijalne prekršioce trgovce pre svega trebalo da imaju odvraćajući efekat, tj. da proizvedu efekat nečinjenja povreda potrošačkog prava jer će u tom slučaju uslediti sankcije. Uvođenje nacionalnog registra potrošačkih prigovora i njegova dostupnost svima putem interneta odličan je institut i mehanizam koji će značajno smanjiti kršenje potrošačkih prava, a isto tako omogućiti i jačanje pomalo zaboravljene etičke kategorije trgovačkog ugleda, kao i stalno podizanje svesti da je relacija prodavac – kupac prirodno društvena pojava i da unapređenje potrošačkih prava ne znači suspenziju prava trgovaca. Ono što je za ovu priliku ipak najbitnije jeste da nakon usvajanja ovog zakona on postane svojevrsni okidač za početak sveopšte edukacije, najpre samih potrošača, ali i svih drugih učesnika u kupoprodajnom procesu. Svakom potrošaču moraju da postanu dostupne kvalitetne i upotrebljive informacije o tome šta su njegova prava. Time bi se izbegla praksa prevelike potrebe za bilo kojim oblikom arbitraže, nepotrebno obostrano iscrpljivanje i neracionalno angažovanje resursa vansudskih, a naročito sudskih. Jer, ne treba smetnuti s uma činjenicu da su potrošači uglavnom ozlojađeni sopstvenom nemoći usled predugog pada kupovne moći počesto skloni ponašanju koje prevazilazi okvire zaštite njihovih prava, zato što je potrošač uvek u pravu, sem kada nije u pravu, jer najčešće nije dovoljno bogat da kupuje jeftine stvari, već ih kupuje zato što drugačije ne može, pa je onda, sa konkretnim povodom ili ne, osetljiv i na samu pomisao da bude prevaren. Tako da, u samom kontekstu zaštite prava potrošača kod nas, nije tek pitanje unapređenja njihovih prava, nego i pre svega jedan od mehanizama zaštite standarda građana. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala. Uvažena predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, veoma važni zakoni su pred nama. Ne mogu da razumem argument – nećemo da glasamo zato što je navodno nešto po hitnom postupku, a suštinski kada se polemiše o zakonu, posebno o Zakonu o zaštiti potrošača, niko nema nikakav kritički osvrt na tekst. Zapravo i ne može da ima, jer mora da prizna da odavno ovako dobar zakon nismo imali. Moram da čestitam i samom ministarstvu i ministru i uopšte celoj Vladi na predlogu ovakvog zakona. Izuzetno dobre stvari su ovde definisane. Apelujem na građanstvo, na sve one koji su se do sada možda bunili kakav je trenutni Zakon o zaštiti potrošača, da ovo obavezno pročitaju, da skinu sa skupštinskog sajta kada bude usvojeno, kako bi znali kakva su njihova prava. Mislim da bi samo ministarstvo moralo malo više da uradi na edukaciji građanstva, vezano baš za ovaj zakon, jer on izvanredno štiti potrošača. Ono što smo čuli ovde kao neku vrstu zamerke, to je – hajde da možda ne glasamo za taj zakon zato što je pitanje da li će on biti primenjiv, zato što smo u nekom prethodnom periodu ustanovili da nam je sudstvo loše, da nam je državna uprava loša i administracija. To jeste sve tačno, ali što je neko napravio takav haos u svim tim institucijama, to je nešto drugo. Sam zakon kao zakon je izvanredan i apelujem na vas da, što se tiče primene, on i te kako bude primenjiv, odnosno da ne možete da imate nikakvo opravdanje što se tiče same primene zakona. Voleo bih samo čisto da nam malo pojasnite razlike između nepoštena poslovna praksa, obmanjujuća poslovna praksa i nasrtljiva poslovna praksa. Mislim da će tu nekada u samoj arbitraži, odnosno u nekom vansudskom sporu sami ljudi koji budu odlučivali o tome imati dosta problema da razlikuju te vrste poslovne prakse. Mislim da bi tu možda mogla radi javnosti da se daju čak i neka tumačenja ministarstva, ali to naravno ostavljam na vama. Drago mi je što je država potpuno stala iza potrošača, pre svega zato što i u samom sporu, ako dođe do suda, država stoji iza potrošača i uvek je potrošač u pravu, nikada se ne stavlja na stranu trgovca. Ovaj zakon će izazvati priličan potres među trgovcima, zato što će od sada morati i te kako da poštuju ove norme i mislim da ćete od njih samih imati veliki, veliki problem. Inače, gospodine ministre, ja sam predložio da u članu 24. po pitanju zaštite maloletnika Vlada da amandman kako bi postao sastavni deo zakona, a to je da se ubaci ova odredba za igre na sreću. Zaista smatram da po pitanju zaštite maloletnika, bez obzira što sam Zakon o igrama na sreću definiše da niko ko ima ispod 18 godina ne može da dobije tu vrstu usluge, recimo da se kladi ili da učestvuje u bilo kojim igrama na sreću, ali ne bi bilo loše i ovim zakonom pojačati tu vrstu zaštite, tako da apelujem da vaše ministarstvo tako nešto uradi. U svakom slučaju, ne verujem da iko može da vam da bilo kakve zamerke, posebno na sam postupak zaštite, vezano za potrošačke prigovore i vansudske sporove, i uopšte kada dođete pred sud.Jednostavno, odavno država Srbija ovako dobar zakon nije imala i mogu samo da konstatujem da ću veoma, veoma drage volje ovako nešto podržati. Što se tiče ova druga dva zakona vezana za telekomunikacije i za naše poštanske usluge, tu moram da primetim neke stvari. Sami zakoni su dobri, ali sa nekim stvarima lično nekada ne mogu da složim, a to je po pitanju nadzora nad samim radom agencije. Dobro je što se spajaju RATEL i Agencija za poštanske usluge, mislim da je to i celishodno i dobro, ali do sada smo imali tu situaciju da pod plaštom nezavisnog regulatornog tela zapravo imamo situaciju da niko živ nema pojma šta ta agencija radi. Onda doživimo jedan takav skandal, kao što se dogodio sa SOS kanalom. Ako se setite, država Srbija je strahovito tu bila oštećena. Setite se da je SOS-u kanalu data neispravna frekvencija i država je morala da plati naknadu SOS kanalu. Ovde se navodi da je agencija pod nadzorom ministarstva, ali se sada tu dovodi u pitanje – pa, kako je to onda nezavisno, ako je ministarstvo nadgleda? Drugo, sam izbor direktora takve agencije, meni lično smeta jer jesam pristalica da se ide na konkurs, ali da Upravni odbor bude konkursna komisija, meni je to malo bez veze. Mislim da bi bilo sasvim uputno da ako već Skupština bira članove Upravnog odbora na predlog Vlade, da makar jedan član Skupštine, odnosno resornog odbora ili, recimo, neki član još iz ministarstva, budu u toj vrsti komisije, kako bi se izabrao direktor na što transparentniji, na što bolji način. Ako ostavimo da sam Upravni odbor bira direktora, mislim da ćemo tu imati jako velikih problema. Što se tiče prelaska na analogno emitovanje, zaista apelujem da to počne što brže da se radi. Mi moramo da ispunimo neke stvari koje nam EU zahteva i uopšte Evropska komisija. Mislim da je to već trebalo ove godine da se završi. Dobro je što mi ovo produžavamo, ali plašim se da ukoliko budemo ovako neaktivni, da ćemo doći sledeće godine u situaciju kada ćemo možda opet morati nešto da produžavamo. Nadam se da tako nešto neće biti, neće se dogoditi. Slažem se da ogroman broj domaćinstava nema sredstava da kupi televizor koji ima digitalan signal. Sve je to tačno, vi ste tu potpuno u pravu, ali znate šta, postoje neka pravila koja vladaju u svetu, koje vladaju uopšte u Evropi. Ako smo se opredelili da idemo ka EU, ako smo se opredelili da idemo ka nekim savremenim tokovima, prosto moramo da se prilagodimo tome da imamo televizor koji ima digitalni signal, jer analogni signali će se svuda ugasiti. Zamolio bih vas da razmislite o ovome što sam stavio kao neku vrstu zamerke. U svakom slučaju dobri zakoni, vredi ih podržati i u danu za glasanje sigurno će cela poslanička grupa SNS drage volje glasati za sva tri ova zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da) Reč ima ministar dr Rasim Ljajić, izvolite.
Najpre nekoliko odgovora gospodinu Đukanoviću, on je potpuno u pravu da moramo puno više da radimo na upoznavanju javnosti sa sadržajem i odredbama ovog zakona, sa pravima potrošača i u tom pogledu očekujemo pre svega saradnju sa udruženjima za zaštitu potrošača kao nosiocima najvećeg dela ovih aktivnosti. Što se nepoštene poslovne prakse tiče, nažalost ima je u izobilju, svakodnevno smo svedoci tih primera, svakodnevno dobijate u novinama liflete različitih kompanija i trgovaca koji vas pozivaju da tog dana je popust od 15% ili 20% na njihove proizvode, a kada odete u tu radnju vidite da od sniženja nema ništa. To jeste zapravo obmanjujuća poslovna praksa. Te prakse ima i te kako i na našim javnim emiterima, da svakodnevno vas bombarduju sa reklamama da ukoliko koristite neki šampon kosa samo što vam nije probujala. Ukoliko koristite neki lek bićete izlečeni od svih mogućih bolesti, da određeni lek ili proizvod ima sertifikat nadležne državne institucije, najčešće medicinske i čitav niz sličnih primera. Takođe, nepravične ugovorne odredbe. Imate ugovore sa mobilnim operaterima, pa raskinete te ugovore, a onda nekoliko meseci posle toga treba da plaćate neke dažbine o kojima niste obavešteni. Sve ovo sada pokušavamo da dovedemo u jedan okvir, da damo tržišnoj inspekciji mehanizme da može u ovakvim situacijama da pokreće i izriče upravne mere i rešava probleme na najdelotvorniji mogući način. To do sada nije bio slučaj. Vrtelo se sve između trgovca i potrošača. Organizacije za zaštitu potrošača imale su mali manevarski prostor da realno mogu nešto da naprave. ` Sve u svemu, imamo dobro normiran zakon, dosta solidne instrumente za njegovo sprovođenje. Neko je to danas dobro rekao – treba nam celokupna kultura nova koju treba da kreiramo, da gradimo, da nam ukupni ambijent, senzibilizacija javnosti, značaj potrošačkog pokreta generalno, da jačamo kapacitete udruženja za zaštitu potrošača bez kojih čitav ovaj posao ne možemo da dovedemo do kraja. Treba nam aktivno učešće trgovaca u svemu tome, jer hteli smo da imamo zakon koji će štititi potrošače, a neće štetiti trgovcima. Čini mi se da smo taj balans uspeli da dobijemo, a na kraju krajeva to je i javna rasprava pokazala i verujem da taj zdrav kompromis može da bude i preduslov da zakon bude zaista primenjiv u praksi. Zahvaljujem svima. Još jednom izvinjenje za ovo što je zakon poslat po hitnom postupku, na to što poslanici nisu mogli da se upoznaju, ali takođe očekujem da ćemo u danu kada budemo raspravljali o pojedinostima, o amandmanima, biti spremni da prihvatimo sve one amandmane koji će poboljšati tekst Predloga zakona.
Zahvaljujem ministru. Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačke 1. do 3. dnevnog reda. Sutra u 10,00 časova nastavljamo sa radom. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 92 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 95 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Laslo Varga. Izvolite.