Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 150 narodnih poslanika. Molim vas da, radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, ubacite svoje identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da imamo kvorum za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radmilo Mišović, Zaharije Trnavčević, Velimir Simonović, Zoran Anđelković, Slobodan Pavlović, Živanko Radovančev, Juhas Atila i Petar Mišić. Predrag Stojanović je najavio zakašnjenje. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2003. godini, koje je sazvano na zahtev grupe od 102 narodna poslanika, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Sedmog vanrednog zasedanja, sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Shodno članu 80. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od sedam dana zbog potreba da Narodna skupština, poštujući obavezu iz člana 8. Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora i člana 4. Zakona za njeno sprovođenje, usvoji tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, pre konstituisanja Skupštine Srbije i Crne Gore. Takođe, članom 6. stav 2. Zakona predviđeno je da se prva sednica Skupštine Srbije i Crne Gore održi u roku od pet dana od dana izbora poslanika, što znači najkasnije u ponedeljak, 3. marta 2003. godine, a članom 4. Zakona da se Povelja o ljudskim i manjinskim pravima donosi do konstituisanja Skupštine Srbije i Crne Gore, znači u postojećem sazivu Savezne skupštine. Kao što ste mogli da vidite, za Sedmo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini utvrđen je sledeći Dn e v n i r e d : 1. Tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, koji je podnela Komisija za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – TEKST POVELjE O LjUDSKIM I MANjINSKIM PRAVIMA I GRAĐANSKIM SLOBODAMA Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Gospođo Mićić, juče sam vas upozorio da je narodni poslanik dr Vojislav Šešelj podneo ostavku na mesto narodnog poslanika i da treba da nam omogućite, to je i njegova želja, da poslanička grupa SRS broji 23 narodna poslanika, s obzirom da ovog časa broji 22. Kako se situacija u Srbiji ubrzano razvija, nama će biti potreban svaki glas za obaranje Vlade Zorana Đinđića. I jedan glas može da presudi. Juče su dva glasa presudila o nekom vašem zakonu. Upozoravam vas da vi povređujete Zakon o izboru narodnih poslanika, član 88, koji kaže da poslaniku mandat prestaje danom podnošenja ostavke i da je Skupština dužna da na prvoj narednoj sednici, posle prijema obaveštenja, konstatuje da je narodnom poslaniku prestao mandat. Vi nam tu odluku zadržavate da ne bismo popunili poslaničku grupu SRS, izgovarate se na nekakav Administrativni odbor, koji u ovom slučaju nema šta da radi. Imate ostavku narodnog poslanika, imate u sali dovoljno narodnih poslanika da se odvija sednica na kojoj se to samo konstatuje. Posle toga će nam trebati Administrativni odbor da konstatuje da li naš predloženi kandidat ispunjava uslove iz zakona; vi znate šta je to: da ga je predložilo ovlašćeno lice, da on prihvata kandidaturu, da Republička izborna komisija kaže da nam pripada mandat itd. Molim vas da prestanete da igrate tu igru i da Narodna skupština konstatuje prestanak mandata narodnog poslanika dr Vojislava Šešelja, pošto nemate uporište ni u jednom aktu za odugovlačenje tog konstatovanja. Imam jedan predlog, po Poslovniku. Zamolio bih vas da danas pauza bude u 13,00 časova, zato što će se u13,15dr Vojislav Šešelj prvi put pojaviti pred Haškim tribunalom. Televizija će to prenositi. (Glas iz sale: Gledaćemo snimak.) Vas ne pozivam ni da gledate snimak, vi imate vremena za radovanje oko toga, ali je Srbija veoma zainteresovana kako će veliki Srbin i veliki srpski heroj da nastavi svoju borbu u Hagu. Mi ćemo to svakako gledati. Ako to vama ništa ne znači, nama mnogo znači. Hoćete li sat ranije ili kasnije otići na pauzu, vama to ništa ne znači.
Narodni poslaniče, mi smo o ovome juče raspravljali. Rekla sam vam da nema povrede Poslovnika, jer je potrebno da Administrativni odbor konstatuje prestanak mandata. To je u skladu sa članom 69. Poslovnika, koji kaže: "Odbor razmatra razloge prestanka mandata pojedinih narodnih poslanika i o tome podnosi Narodnoj skupštini izveštaj sa predlogom za dodelu mandata novom narodnom poslaniku, a na način propisan zakonom". Jedino što mogu, to je da, u skladu sa članom 73, sazovem sednicu Administrativnog odbora i da se o tome sačini izveštaj, nakon čega ću konstatovati ostavku narodnog poslanika dr Vojislava Šešelja. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Hoću da se Administrativni odbor izjasni o ovoj povredi.) Molim Administrativni odbor da se izjasni da li postoji povreda Poslovnika koju je istakao narodni poslanik Tomislav Nikolić. Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Tomislava Nikolića da u 13,00 časova napravimo pauzu. Za 59, protiv 76, uzdržana dva, nije glasalo 44, od ukupno 181 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila predlog da u 13,00 časova odredimo pauzu. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu. Primili ste tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, sa ispravkom, koji je podnela Komisija za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Takođe, primili ste, radi upoznavanja, i zaključak Komisije za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, sa sednice održane 24. februara 2003. godine. Pre otvaranja pretresa podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika, ukupno vreme za raspravu iznosi pet časova i da se raspoređuje srazmerno broju poslanika, koje poslaničke grupe imaju. Molim predstavnike poslaničkih grupa da podnesu listu sa prijavljenim govornicima. Otvaram pretres. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Dragan Jočić, kopredsedavajući Komisije za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovane dame i gospodo poslanici, nacrt povelje o ljudskim i manjinskim pravima, koji je pred vama, sastavila je Ustavna komisija uz pomoć posebne komisije sastavljene od stručnjaka, a na osnovu jednog teksta koji je i pre postojao kao predlog i koji je zapravo izradio u nekoj osnovnoj verziji Centar za ljudska prava. Rad na izradi ovog ustavnog akta obeležila je sasvim drugačija atmosfera, mnogo konstruktivnija, puna tolerantnosti prema drugačijim političkim shvatanjima i sa neuporedivo više saglasnostiu mišljenjima, nego što je to bio slučaj u gotovo sedmomesečnom radu Ustavne komisije koja je radila i ovaj prvi tekst. Razlozi za drugačiju atmosferu verovatno se nalaze u svesti svih njenih članova o važnosti ovog pitanja i uopšte o važnosti ljudskih sloboda i prava, a u okviru toga i posebnih manjinskih prava, o važnosti za punu integraciju u Evropu, i,što je najvažnije, za ostvarivanje jednog od osnovnih ciljeva državnezajednice, koji mora u njoj da se realizuje. Imajući u vidu trenutno stanje države i državne zajednice koju smo napravili, potrudili smo se da osnovna ljudska prava koja se garantuju na nivou zajedničke države moraju biti konsolidovana i u Povelji i na taj način učinjena evidentnim, bez obzira što ustavi država članica poseduju takve norme. U ovu povelju su ugrađeni izvori koji proizilaze iz međunarodnog prava, koji štite ljudska i manjinska prava, a to su Evropska konvencija o ljudskim pravima, određene međunarodne konvencije sačinjene od Saveta Evrope, Okvirna konvencija Saveta Evrope o nacionalnim manjinama i, u svakom slučaju, tu je inkorporiran i savezni Zakon o ljudskim i manjinskim pravima. Ono što će ostati u svakom slučaju kao nedorečeno, a moralo je da ostane tako, s obzirom da je državna zajednica jedna zajednica koja ima svoj ograničeni ili uslovni rok, to su neka pitanja koja nisu mogla da se definišu, a ova mala ustavna povelja, ili Povelja o ljudskim i manjinskim pravima, bila je vezana za osnovna rešenja. Samo da napomenem da je u članu 7. Ustavne povelje određen institut državljanstva koji je dosta rigidan. Po ovom članu, državljani države članice imaju jednaka prava i obaveze i u jednoj i u drugoj državi, osim izbornog prava. Ovo smo pokušali rešiti u ovoj povelji članom 43. Jedan od osnovnih i prvih zakona koji bi trebalo da donese ova skupština je i sigurno zakon o državljanstvu. Mi sada imamo dva zakona, jedan Zakon o državljanstvu Socijalističke Republike Srbije i jedan savezni. Po ovom rešenju, koje nije moglo ići šire nego što ga je ova ustavna povelja proširila, možemo doći u situaciju da jedan broj naših građana koji imaju državljanstvo ovde, gde su građani druge ili treće generacije, imaju državljanstvo na primer jedne države članice Crne Gore, budu u jednom momentu potpuno nezaštićeni i izgube izborno pravo. Prema tome, kada budemo usvojili ovaj dokument, nadam se da će se pojaviti od nadležnog resornog ministarstva prvi predlog zakona o državljanstvu. Ono što smo isto uradili u ovoj povelji, a probali smo da korigujemo onu prvu, to je domen koji se zove zaštita ljudskih prava. Po Povelji državljani, odnosno građani uživaju prava i štite se tamo gde su državljani. To znači da se, osim u određenom broju slučajeva, skoro sva prava i sva pravna zaštita iscrpljujuju u državi članici. Ovim bismo došli do jednog apsurda, ukoliko ostanu takvarešenja, a da nismo ovo uradili, da određenom građaninu budu povređena prava u državi članici, npr. u Crnoj Gori, da on ne može da nađe zaštitu na nivou državne zajednice i da, pošto uđemo u Savet Evrope, ode direktno na sud za ljudska prava u Strazburu. Tada bi se državna zajednica, ni kriva ni dužna, našla kao tužena, a ako on dobije spor u Strazburu štetu bi plaćala državna zajednica. U članu 9. stav 3. ovu smo anomaliju Ustavne povelje ispravili i u ovom momentu regresno pravo ili isplatu štete vršiće država članica koja je i povredila to pravo. Ono što je urađeno da se zaštite svi oni koji nemaju državljanstvo, to je u članu 35; uveli smo zapravo da dete rođeno na teritoriji Srbije i Crne Gore ima pravo na državljanstvo, ako drugog državljanstva nema. Uveli smo princip "jus soli", tako da će svako onaj ko bude, doslovno rečeno, ugledao sunce na teritoriji državne zajednice, postati njen državljanin. U odeljku tri govori se o pravima pripadnika nacionalnih manjina; čini mi se da u vezi s tim imamo najliberalniji zakon ili najliberalniju Ustavnu povelju u Evropi. Tu garantujemo i individualna i kolektivna prava u oblastikulture, obrazovanja, informisanja, upotrebe jezika. A, osim ovog naslova i prava nacionalnih manjina, s obzirom da su mnogi pripadnici nacionalnih manjina, a pogotovo što se u Crnoj Gori drugačije zovu pripadnici nacionalnih manjina, nego što je ovaj pravni međunarodni standard, uveli smo da može da se koristi sve ono što mogu i što žele da koriste oni koji pripadaju nacionalnim manjinama. Jednostavno, čini mi se da je ovaj dokument dobar i da je od strane OEBS-a dobio najviše ocene i da van ovog, bogami, ni teorijski se ne može, kako u pogledu ljudskih prava, tako i u pogledu manjinskih prava. Čini mi se da ovaj dokument - formalno mu se može naći određenih mana, ali ne toliko krupnih - predstavlja jedan dobar put ka demokratiji buduće državne zajednice. Hvala vam.
Zahvaljujem predstavniku predlagača. Pre nego što nastavimo raspravu o tekstu Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, želim samo da vam kažem da ću, u skladu sa članom 81. Poslovnika, odrediti današnji dan kao dan za glasanje, da bismo ispoštovali rokove koji proizilaze iz Ustavne povelje i Zakona za sprovođenje izbora, kao i rok da se Savezna skupština mora konstituisati u roku od pet dana od dana izbora saveznih poslanika. Dakle, u zavisnosti od dužine rasprave i dogovora, ali u svakom slučaju danas će biti dan za glasanje. Podsećam vas da je za usvajanje ove povelje potrebno 126, dakle, kvalifikovana većina. Molim vas da vodite računa o tome. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ. Izvolite.
Poštovani građani Srbije, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas ćemo raspravljati o konvenciji o ljudskim pravima i slobodama i pravima nacionalnih manjina. Ako je nešto dobro povodom usvajanja Ustavne povelje, onda je to povelja koja bi trebalo da reguliše i formuliše prava nacionalnih manjina i ljudska prava i slobode. To je ono što svakako treba pozdraviti i to je jedna novina u našem ustavnom uređenju; i, u svakom slučaju, to je pozitivan propis. Nažalost, uprkos tome što je gospodin Jočić rekao da je ova povelja usvojena sa visokim stepenom saglasnosti članova Ustavne komisije, lično smatram, a i stav je SSJ, da ona nije potpuna i da kao takva ne štiti dovoljno ni prava nacionalnih manjina, ali ni prava većinskog naroda u Srbiji i Crnoj Gori. Nažalost, tek kasno popodne smo dobili povelju o nacionalnim manjinama i ljudskim pravima. Razumem da je to moralo tako, s obzirom da je tek preksinoć Ustavna komisija usvojila ovu povelju, tzv. malu povelju, ali ipak mislim da je to malo vremena za narodne poslanike da bi kvalifikovano o tome danas diskutovali i da bi je usvojili ili odbacili. Po mom dubokom uverenju ona je nedovoljno kompletna, nije potpuna, i kao takva ne može biti dovoljna zaštita prava i ljudskih sloboda, ali ni prava nacionalnih manjina, a nažalost, ni prava većine u ovoj državi. Pokušaću, ukoliko dozvolite, da po pojedinim članovima ove povelje ukažem na nedostatke koje, nažalost, čini mi se da danas ne možemo ispraviti, jer nije obezbeđena mogućnost delovanja amandmanima, već samo diskusija o ovom tekstu. Na primer, što se tiče člana 27. koji govori o verskim zajednicama, tu se govori da su verske zajednice ravnopravne i odvojene od države, i to je sasvim u redu. Međutim, ovde se ne govori o tome na koje se to verske zajednice misli. Prošle godine imali smo primedbu jednog poslanika koji je rekao da su verske sekte po Ustavu takođe verske zajednice. Ja se sa time nikako ne mogu složiti. Ovde je trebalo precizirati i reći da se ovo odnosi na verske zajednice koje su tradicionalne i koje su utemeljene tradicijom na području na kome živimo. Dakle, Srpska pravoslavna crkva, Islamska verska zajednica, Katolička verska zajednica, protestanti, Anglikanska crkva itd. Znači, samo one koje su zakonom određene i čije je postojanje tradicionalno na našim prostorima. Ukoliko tekst povelje ostane ovakav kakav jeste, onda će mnogi pobornici verskih sekti reći da se termin verska zajednica odnosi i na verske sekte, što je neprimereno i što je štetno i po našu državu, a naročito po našu omladinu, jer po našem skromnom mišljenju, mišljenju SSJ, verske sekte su balast za ovu zemlju i treba ih zakonom zabraniti. Što se tiče prigovora savesti (to je član 28.), govori se o tome da nije obavezno služenje vojnog roka, a da onaj ko iz ubeđenja ne želi da služi vojni rok može da ispuni odgovarajuću civilnu službu u skladu sa zakonom. Pitanje je - da li se mi po ovom pitanju obaveznog služenja vojnog roka možemo postaviti kao npr. Holandija, Švedska ili neka druga država, koja nije dugo godina imala rat na svom području. Nažalost, mi se nalazimo na trusnom području. Kako reče jedan veliki pesnik i filozof - mi smo napravili kuću nasred puta, pa smetamo i jednima i drugima. U ovoj situaciji, u ovom vremenu, kada imamo nemire na jugu centralne Srbije, kada imamo situaciju na Kosovu i Metohiji, onakvu kakvu imamo, mislim da nije dobro da usvojimo ovaj član o prigovoru savesti. Mislim da je obaveza služenja vojnog roka čast, a ne samo obaveza svakog mladog čoveka da time ispuni dug prema svojoj domovini. Šta će se desiti ukoliko svi mladi ljudi odluče da iz ubeđenja ne služe vojni rok, šta u tom slučaju? Dakle, onda više nemamo našu vojsku, Vojsku Srbije i Crne Gore, kako se zove sada. Dakle, mislim da je prerano da sa ovakvim mišljenjem izađemo u Povelji o ljudskim pravima i slobodama. Što se tiče člana 30. koji govori o slobodi medija, ovde se govori da u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora nema cenzure. To je jako dobro, ali, nažalost, svedoci smo da se to ne poštuje, da većina urednika sluša diktate koji dolaze odozgo, iz vrha vlasti. Imamo štampane medije, koji su slični kao jaje jajetu. U prošlom režimu, koji se toliko kritikuje, ipak smo imali određene dnevne listove koji su bili naklonjeni opoziciji, kao što je bio "Danas", "Blic", "Glas javnosti". Imali smo listove režima "Politika", "Ekspres politika", "Novosti", "Borba". Ali danasgotovo svi dnevni listovi su naklonjeni vladajućem DOS-u, i to je valjda svima nama jasno. Prema tome, bilo bi dobro kada bi ova odredba povelje o manjinskim pravima i slobodama i pravima građana bila primenjena, ali ja sam tu veoma skeptičan, jer smatram da ima cenzure i da će je biti. Ima je, nažalost, i u Srbiji, nešto manje u Crnoj Gori, ali je ima u svakom slučaju i u Crnoj Gori. Dalje, u članu 33. piše - pravo na slobodne izbore; to je sasvim legitimno, normalno pravo za sve građane koji napune 18 godina. Ali, ovde ste zaboravili, gospodo iz Ustavne komisije, da tretirate izborno pravo naših građana koji žive u inostranstvu, dakle, naše dijaspore. Oni takođe moraju da imaju izborno pravo i sva druga prava koja imaju građani koji žive u Srbiji. Setimo se primera Hrvatske, setimo se da je HDZ došao na vlast glasovima njihovih građana iz dijaspore. Zašto mi nemamo naš srpski lobi u inostranstvu - zato što nikada nismo posvetili nimalo pažnje našim ljudima koji žive u inostranstvu. Zato smatram, i stav je SSJ, da smo morali da uzmemo u obzir građanska prava, koja se pre svega odnose na pravo da budu birani i da biraju, za naše građane koji žive u inostranstvu, dakle za našu dijasporu. Što se tiče državljanstva, ovde se otišlo mnogo dalje nego što to stoji u aktuelnom Ustavu Srbije i u Ustavu Jugoslavije, koji je do juče bio, praktično, važeći. Ovde piše da državljanin državne zajednice Srbija i Crna Gora ne može biti lišen državljanstva, proteran iz državne zajednice, niti izručen van njene teritorije, osim u skladu sa međunarodnim obavezama državne zajednice. Šta to znači - međunarodne obaveze državne zajednice? U Ustavu Srbije piše da građanin Srbije ne može biti proteran, lišen državljanstva i ekstradiran. Ovde se ide dalje u tom pogledu i piše da se može izručiti svaki građanin, u skladu sa međunarodnim obavezama. Koje međunarodne obaveze? Nadam se da će se sa tim složiti i gospodin ministar - to je veoma širok pojam. Šta znači međunarodna obaveza? Mi imamo Zakon o saradnji sa Haškim tribunalom, na saveznom nivou. U njemu piše da se građani koji su optuženi mogu izručiti, ali samo oni građani za koje je podignuta optužnica do onoga dana kada je taj zakon donet. Za sve ostale optužnice nema obaveze izručivanja. Ovom poveljom se omogućava izručivanje svih građana Srbije protiv kojih se podigne međunarodna optužnica iz Haškog tribunala. Dakle, ovo nije dobro i ovo je, praktično, protivustavni član, koji se protivi Ustavu Srbije, gde se jasno kaže da nijedan građanin ne može biti ekstradiran. U Ustavu Srbije se ne govori o tome da li će biti ekstradiran neko međunarodnoj organizaciji ili državi. Samo piše - ne može biti ekstradiran, i tačka. Dakle, ovde je Ustavna komisija ipak prekršila Ustav jedne od članica državne zajednice, Srbije. U daljem tekstu se govori o zaštiti nacionalnih manjina, i to je jako dobro. Mislim da to nije kompletno i dovoljno i da ovim Ustavna komisija nije zaštitila u dovoljnoj meri ni prava nacionalnih manjina, ali ni prava većinskog srpskog naroda u Srbiji i u Crnoj Gori. Navešću član 52. gde se kaže - u sredinama sa značajnom manjinskom populacijom; šta znači - značajna manjinska populacija? Pa,mislim da je to nedovoljno precizan termin, mada i Okvirna konvencija zaštite nacionalnih manjina Saveta Evrope govori o znatnoj populaciji. Međutim, to je trebalo procentualno izraziti, pa reći - tamo gde je većina, recimo, nacionalne manjine, u jednom području, oni imaju pravo na obeležavanje imena ulica, naselja, na svom jeziku. Dakle, gde su većina, a ne gde je - značajan deo populacije. To se može veoma široko tumačiti, a može se i zloupotrebiti. Dakle, mislim da ovo nije dovoljno obrađeno. Dalje se kaže - nacionalne manjine imaju pravo na određeni broj mandata u skupštini države članice i Skupštini Srbije i Crne Gore. Moram da vas podsetim da ste vi i pre usvajanja ove povelje praktičnoprekršili ovu povelju, jer koliko ja znam nijedan predstavnik Muslimana tj. Bošnjaka iz Skupštine Srbije uopšte nije zastupljen u Saveznoj skupštini. Zašto ste onda ubacili ovaj član kada ste ga praktično... (Predsednik: Izvinjavam se, narodni poslaniče, da li koristite i narednih 10 minuta? Da, hvala, ako dozvolite. (Predsednik: Izvolite.) Hvala. Dakle, zašto ste ubacili ovaj član u tekst ove male povelje, kada ste automatski prekršili osnovno pravo pripadnika nacionalnih manjina da budu zastupljeni u Saveznoj skupštini Srbije i Crne Gore. Nema nijednog Roma, nema nijednog Vlaha; u redu je, oni trenutno nisu zastupljeni u Skupštini, ali se možda mogao naći neki modus, makar i da prekršimo Ustav, pošto ga često kršite, da i njihovi pripadnici budu zastupljeni u saveznoj skupštini. Šta ovde predstavlja problem? Ovde predstavlja problem to što to ide naruku nacionalnim separatistima u Raškoj oblasti, Sandžaku, i na severu Vojvodine. Tu pre svega mislim na Sulejmana Ugljanina koji će sada imati adut, da njime maše pred svojim zemljacima, govoreći - eto, nas nisu uopšte uvažili, nismo u parlamentu, i mi sada imamo pravo da se borimo svim sredstvima za svoja prava nacionalne manjine. Dakle, idemo na ruku Sulji Ugljaninu i gospodinu Kasi koji na severu Vojvodine traži mađarsku regionalnu samoupravu. Mislim da ovo nije dobro rešenje i da time samo podstičemo one separatiste koji žele da odvoje deo Srbije od celine države Srbije i državne zajednice Srbije i Crne Gore. Zašto niste, recimo, poslušali ono što govori CESID? CESID je predložio, a to je i stav Stranke srpskog jedinstva, da stranke nacionalnih manjina treba da imaju manji cenzus za ulazak u parlament, da imaju cenzus od 2% a ne 5%, tako da recimo imamo predstavnike Roma, Vlaha, Mađara, Bošnjaka, a time bi se zadovoljila forma i postupilo bi se u skladu sa Okvirnom konvencijom o zaštiti nacionalnih manjina. Mi ne smemo pred ovim da zatvaramo oči. Ako tako budemo radili, onda ćemo samo ići naruku separatistima raznih nacionalnosti koji žele da odvoje deo Srbije od celine. Da, vidim da kažete da sam potpuno u pravu. Jesam u pravu, ali to se u praksi, nažalost, ovde nije dogodilo. Mi ne smemo da zatvaramo oči pred činjenicom da Okvirna konvencija o zaštiti nacionalnih manjina Saveta Evrope u članu 20. i članu 21. štiti prava većinskog naroda, pa se kaže u članu 20: "Od pripadnika nacionalnih manjina se traži da poštuju nacionalni ustav i drugo nacionalno zakonodavstvo", a dalje se kaže "pripadnici nacionalnih manjina, takođe, moraju da poštuju prava drugih"; u tom pogledu se mogu pomenuti situacije kada su pripadnici nacionalnih manjina u manjini nacionalno, ali čine većinu u okviru nekog područja države. Primer je Bujanovac. Mi ne smemo da zatvorimo oči pred činjenicom da odbornici albanske nacionalnosti u Bujanovcu, prilikom odavanja počasti minutom ćutanja srpskom policajcu, nisu hteli da ustanu. Šta to znači? To je nešto vrlo opasno. Da ste u ovaj tekst Povelje ubacili član 20. Konvencije o zaštiti nacionalnih manjina Saveta Evrope, onda bismo izbegli to i onda bi i Srbi, kao većina, bili zaštićeni tim članom. Vi to niste uradili i ova ustavna povelja, koja govori o zaštiti nacionalnih manjina, samo delimično štiti prava nacionalnih manjina, a uopšte ne štiti prava većine, prava većinskog naroda u Srbiji, što je jako loše rešenje koje nam se može obiti o glavu. Član 21. iste Konvencije o zaštiti nacionalnih manjina Saveta Evrope kaže - ništa iz ove okvirne konvencije neće se tumačiti tako da može značiti pravo na preduzimanje delatnosti ili vršenja dela suprotnih osnovnim načelima međunarodnog prava, a posebno suverenosti,jednakosti, teritorijalnom integritetu i političkoj ravnopravnosti države. Dakle, mi to nismo u ovoj povelji prepoznali i ova povelja, nažalost, ne štiti dovoljno niti prava nacionalnih manjina, a ni prava većinskog srpskog naroda. Zbog svega što sam izrekao, a čini mi se da sam se koristio argumentima i činjenicama,kao i posebnom Konvencijom Saveta Evrope o zaštiti nacionalnih manjina, smatram da je ova povelja, iako je dobra kao ideja i treba pozdraviti donošenje ovakve povelje, nepotpuna, nekompletna; mora se vratiti Ustavnoj komisiji na doradu, na dopunu, kako bismo imali jedan dokument koji će u potpunosti štititi ljudska prava i slobode, a posebno prava nacionalnih manjina i posebno prava većinskog srpskog naroda u Srbiji i Crnoj Gori. Zahvaljujem na pažnji.
Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grups SPS.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, ljudska i manjinska prava i građanske slobode su jedna za život ljudi veoma važna oblast, jako atraktivna i mnogo eksponirana, pogotovo u zadnjih petnaestak godina, što je pokazalo u tih 15 godina i svoje lice i svoje naličje. Samim tim postoji i potreba da se kaže nešto više i o jednom i o drugom - šta je to što naša zemlja ima, koje su to međunarodne konvencije koje smo prihvatili, potpisali, šta je to što smo uradili, a šta nismo, odnosno u čemu bi trebalo napraviti određena poboljšanja ako za to, objektivno, postoji potreba. Pre svega - nešto o ljudskim pravima. Otkako, što kaže narod, postoji i sveta i veka, postoji borba čoveka za ljudska prava. Sam ili u zajednici sa drugima čovek se stalno borio da proširi taj spektar prava i u tome, objektivno, i uspevao. Da ne pominjemo istoriju borbe čoveka da poboljša i uveća korpus ljudskih prava i ona dokumenta koja su tokom vekova doprinela da se posle Drugog svetskog rata u Organizaciji UN usvoje odgovarajuća dokumenta, koja služe kao pravni okvir za bilo kakvu priču o ljudskim pravima i građanskim slobodama. Da podsetim - posle Drugog svetskog rata usvojena je Opšta deklaracija o pravima čoveka, Pakt o političkim i građanskim pravima, Pakt o ekonomskim i socijalnim pravima, kao i brojna druga dokumenta kojima je uspostavljen, kako se to obično kaže, koherentan i celovit sistem zaštite prava čoveka, bez obzira na pol, jezik ili veru. To stoji u Povelji UN u glavi 1. član 1. Regionalne organizacije, kao što su OEBS, Savet Evrope, Organizacija američkih država i druge, takođe su imale objektivno značajnu ulogu u kodifikaciji ljudskih prava. Što se, pak, tiče unutrašnjeg pravnog poretka, ljudska prava i slobode su uključivani u ustavno-pravna akta u meri u kojoj su to dozvoljavali unutrašnji politički odnosi i u zavisnosti, normalno, od opredeljenja vladajućih snaga. U novije vreme odredbe o ljudskim pravima ratifikovanjem i potpisivanjem međunarodnih ugovora bivaju uključene u unutrašnje pravne sisteme država. Početkom DžDžI veka, sa promenom odnosa snaga u svetu, nestankom bipolarizma, ljudska prava postaju imperativ, najveća vrednost tzv. međunarodne zajednice. Logično je da čoveku treba da budu dostupna sva prava koja se odnose na građanska prava i slobode, ekonomska i socijalna prava, kao i druga prava vezana za životnu sredinu, razvoj i tako dalje. Ljudska prava treba da budu svim ljudima dostupna i svi, logično, treba da ih poštuju. To bi trebalo, a nije uvek; ljudska prava su objektivno postala predmet političke manipulacije. Zaštita ljudskih prava je postala izgovor za kršenje nacionalnog suvereniteta i teritorijalnog integriteta država, nelegalno i nelegitimno mešanje u unutrašnje odnose država. Takvih pojava je bilo i ranije, a sada ih je mnogo više. Mnogo je teoretičara, boraca za ljudska prava, humanista, i to širom sveta, koji govore o takvim zloupotrebama ljudskih prava. Ja ću samo pomenuti, između ostalog, i Noama Čomskog koji govori da je Amerika bila šampion posle Drugog svetskog rata u zloupotrebi ljudskih prava, kako on kaže, ljudskih prava kao nejasnog i nestvarnog cilja koji se nameće drugima, a radi jednog vrlo praktičnog cilja - to je ostvarenje američkih strateških interesa. Postoje brojni primeri u svetu koji govore da zapadne zemlje,predvođene Amerikom, sve ostale zemlje dele na dobre i loše, ne po kriterijumu kvaliteta ljudskih prava ili demokratskih odnosa u zemlji, već samo na osnovu toga da li služe američkim strateškim interesima, za uvoz njihovih proizvoda i za plasman kapitala. U novije vreme, posle 90-tih godina, zapadne zemlje, uključujući logično Ameriku kao lidera, ignorišu sve svoje unutrašnje probleme i opominju druge kako krše ljudska prava, prava etničkih zajednica, kako se bave svim drugim stvarima....
Narodni poslaniče, ja vas molim da se vratite na temu, imate određeni tekst.....
Recite vi meni, molim vas, tekst koji se ne može menjati, šta je on? On je povod za priču o ljudskim pravima i pravima manjina.
Da, to ne znači... možete da držite konferenciju za štampu i da držite predavanje o ljudskim pravima na konferenciji za štampu....
Onda, dajte da mi odmah glasamo i da završimo priču.
Molim vas da se vratite na temu dnevnog reda. Ja vam kažem da se ne držite teme, to je moje diskreciono ovlašćenje.
Nije tačno da se ne držim dnevnog reda, ovde je reč o ljudskim pravima i građanskim slobodama i pravima manjina....
Imate određeni tekst i molim vas da se ograničite u raspravi, već sedam minuta pričate mimo teme.
Molim vas, da bi se videlo šta sadrži ovaj dokument, moramo da znamo šta su ljudska prava; da bismo znali da li naša zemlja poštuje prava manjina, moramo da znamo koja su to prava manjina.
Naravno, niko vam ne brani, vi možete držati predavanja o ljudskim pravima, možete držati konferenciju za štampu, ali ovde imate konkretan akt i molim vas da o tome raspravljate.
Znam da je vama neprijatno da slušate, tačno, povodom konkretnog akta ja pričam. Vi možete da me sprečite, možete da mi zabranite, ali ne možete me sprečiti da govorim o ljudskim pravima, građanskim slobodama i pravima manjina. Dakle, nije važno, mi ovde danas raspravljamo o jednom dokumentu sa kojim želimo da pokažemo valjda i sebi i drugima da smo prihvatili nešto što se zove korpus ljudskih prava i građanskih sloboda i korpus manjinskih prava. Dozvolite mi da povodom toga kažem određene stvari; normalno, govorio sam o tome, zavisi ko kako sluša, ali neću da se osvrćem na to. Znači, važno je šta piše u dokumentima, ali je još važnije kako to ko primenjuje i kako to tumači. Ovo pominjem iz jednog prostog razloga što je naša zemlja Srbija, Jugoslavija, zadnjih desetak godina bila predmet međunarodnog interesovanja, vezano za ljudska prava, a kasnije i direktne zloupotrebe, vezano za brojne napise koji su se pojavili o kršenju ljudskih prava i građanskih sloboda i o kršenju manjinskih prava. Da li je to baš tako? Pokazalo se u ovih proteklih 10-tak godina da je to bio deo šireg scenarija, gde su nevladine organizacije (ne sve, čast pojedinim) u odbrani ljudskih prava pravile izveštaje, vodile kampanju, branile prava pripadnika određenih manjina, po pravilu određene etničke zajednice, da bi dokazale i pokazale da u Srbiji postoji kršenje ljudskih prava i manjinskih prava. To je iskorišćeno kasnije, 1999. godine, svi se sećamo, kao konkretan povod za intervenciju na Saveznu Republiku Jugoslaviju, uz obrazloženje da se želi sprečiti humanitarna katastrofa, odnosno da su ljudska prava iznad državnog suvereniteta i da međunarodna zajednica treba da primeni sve mere da se ta ljudska prava poštuju i humanitarna katastrofa spreči. Poznato je, to nije nešto što se ne zna, ali se retko i pominje da je to bio samo jedan izgovor, da uopšte nisu tačni podaci vezani za broj pripadnika manjina koji su tada napustili prostor Savezne Republike Jugoslavije i Kosova i Metohije; poznato je da je sam UNHCR davao veoma različite podatke, od nekoliko desetina hiljada do nekoliko stotina hiljada; i to jeste bio povod. O kršenju ljudskih prava se danas manje priča. O kršenju ljudskih prava se posle 5. oktobra gotovo i ne priča. Da li je moguće da ljudska prava nisu sada predmet interesovanja naše zemlje ili je u oblasti zakonodavstva načinjen tako krupan napredak da se može reći da je normativno sve u redu, ali u praksi nije. Praksa je u stvari pokazala da se iste norme u drugo vreme drugačije tumače. Niko ne pominje ljudska prava Srba, Crnogoraca, Roma, koji su proterani sa Kosova i Metohije, kojima nije stvorena mogućnost da se vrate u svoje domove, koji nemaju objektivno ni uslova da kao pripadnici ove zajednice, kao ljudi koji imaju svoja zajamčena prava budu u situaciji da se vrate na svoja ognjišta.Niko ne pominje i brojne druge primere kršenja ljudskih prava ili pogoršanih međunacionalnih odnosa; to je nešto što sada objektivno postoji, a ne pominje se. (Predsednik: Da li želite da koristite i narednih 10 minuta? Molim da se držite teme.) Da. Sastavni deo ove povelje o ljudskim i građanskim pravima i pravima manjina jesu i manjinska prava. Postavlja se jedno logično pitanje - šta je to što naša zemlja nije normativno uredila, ili obrnuto -da li je prihvatila sva međunarodna dokumenta koja su vezana za položaj manjina i da li ih poštuje. Kolega pre mene, a čini mi se i uvodničar, pomenuo jenekoliko međunarodnih dokumenata koji služe kao standard za uređenje pitanja prava položaja manjina. Tu je pomenuta i Okvirna konvencija o pravima nacionalnih manjina i mnoga druga međunarodna dokumenta. Moramo reći, jer se to svesno zaboravlja, da je naša zemlja Srbija, SRJ, potpisala sve međunarodne dokumente koji regulišu položaj manjina. Znači, objektivno naša zemlja jeste prihvatila standarde vezane za manjinsku politiku, ali, nažalost, imamo jednu paradoksalnu situaciju - da se od nas traži, i to upravo od onih zemalja koje to nisu učinile, da mi primenjujemo ono što one negiraju. Manje se zna da SAD, primera radi, ne priznaju nacionalne manjine, one priznaju samo etničke grupe, ali samo u meri u kojoj to ne dovodi u pitanje karakter sistema ili eventualno da se postave neka druga prava. Francuska ne priznaje manjine, niti je potpisala Okvirnu konvenciju o zaštiti manjina. Nemačka priznaje samo određene manjine, i to samo one koje su malobrojne, da bi što manji bio spektar prava i obaveza. Znači, naša zemlja jeste prihvatila te međunarodne standarde i primenjivala ih. Ovde ima mnogo poslanika sa prostora AP Vojvodine koji mogu posvedočiti da li je ili nije u našoj zemlji taj korpus manjinskih prava primenjen. Brojni su podaci koji vrlo taksativno govore šta je u protekloj deceniji učinjeno u poboljšanju manjinskih prava. Brojne škole, osnovne, srednje, mogućnost studiranja, otvaranje fakulteta na jeziku manjina, izdavačka delatnost, pravo u oblasti kulture, očuvanja jezika, sve je to nešto što objektivno doprinosi zaštiti pripadnika manjina. Na Kosovu i Metohiji je naravno bilo toga, ali imali smo jedan paradoksalan slučaj - da su pripadnici manjina krajnje selektivno koristili ta svoja prava. Postavlja se jedno logično pitanje, šta u ovoj povelji nedostaje ili da li ima u ovoj povelji nešto više u odnosu na ono što je bilo ranije da bi se mogao dokument oceniti kvalitativnim. Da li pripadnici manjina u ovoj zemlji imaju međunarodnim dokumentima zagarantovana prava? Imaju. Da li ih koriste? Da. Da li su zadovoljni? To je već subjektivno pitanje. Pre neki dan je na severu Vojvodine potpisan jedan protokol o saradnji devet opština po nacionalnom ključu. Postavlja se jedno logično pitanje - šta je to što pripadnici mađarske nacionalne manjine nemaju kao pravo ili šta je to što građani Srbije i ostali imaju, a što pripadnici mađarske nacionalne manjine nemaju, da postoji potreba da se njihov položaj i pravo unapredi posebnim protokolom? Ako je osnov za zaključenje protokola isključivo nacionalni, onda to, izvinite, nije nešto što može doprineti razvoju ove zemlje, poboljšanju odnosa u Vojvodini, a kamoli nešto što može koristiti budućnosti. Ovo govorim i u kontekstu izjava koje se mogu čuti čak i od čelnika ove vlade, i čak u današnjim novinama resorni ministar kaže - Vojvodina država. Ako će Vojvodina biti država, onda ovaj protokol objektivno jeste korak ka daljem cepanju Srbije i nazovi države. Niko ne govori o zloupotrebi manjinskih prava i niko ne pominje prava ljudi koji nemaju mogućnost da se vrate. Niko ne govori o pravima Srba, Goranaca, Roma i o svemu onome što se zbivalo u protekle dve godine. Zašto? Zato što se objektivno sve to želi zaboraviti. Ima možda još nedostataka koje ovaj dokument objektivno sadrži, ali mislim da je najveći nedostatak ovog dokumenta upravo u tome što ne sledi ceo sadržaj Okvirne povelje za zaštitu nacionalnih manjina, ne sadrži nijednu odredbu vezanu za obaveze pripadnika manjina. Ovo ne govorim slučajno. Mi smo, nažalost, imali to gorko iskustvo da su pripadnici manjina zloupotrebljavali manjinska prava i kao pripadnici manjina ponašali se krajnje loše prema pripadnicima većinskog naroda i prema državi. Najeklatantniji primer takvog odnosa su pripadnici albanske manjinske zajednice i njihovo ponašanje 90-tih godina u Srbiji i SRJ, kada su, ostvarajući neke druge interese, a sada se vidi i koje - stvaranje etnički čistog prostora i nezavisne države i verovatno stvaranje neke nove albanske države na Balkanu - krajnje selektivno koristili ono što im je država obezbeđivala. Tada je postojala i mogućnost, a oni su to oberučke koristili, da nabavljaju određena dokumenta, da koriste putne isprave ili slično, ali zato nisu želeli da ispunjavaju obaveze prema državi, nisu želeli da služe vojni rok itd. Ovo pominjem iz prostog razloga što Okvirna konvencija o pravima manjina sadrži pasus koji je pročitao i moj kolega Pelević, a kojisadrži vrlo precizno određenje da pripadnici manjina pored prava imaju i obaveze, a te se obaveze mogu svesti na četiri: da poštuju nacionalno zakonodavstvo, zakonodavstvo države u kojoj žive; da poštuju prava drugih građana, i onih građana koji su pripadnici većine, ali i drugih građana koji su pripadnici određenih manjinskih zajednica; da poštuju teritorijalni integritet i nacionalni suverenitet države. Mislim da je najveći minus ovog dokumenta upravo u tome što ne sadrži i ovo određenje. Zašto ovo kažem? Imamo, nažalost, u protekle dve godine mnogo primera baš na polju manjinske politike, koji se svesno prećutkuju, jer se naravno ne želi menjati nametnuta loša slika o prethodnim godinama, niti se želi promeniti tu bilo šta ili reći da je u prethodnom periodu manjinska politika bila dobra. Mislim da je ministar za manjinska pitanja sam priznao da je na području Novog Pazara u protekle dve godine bilo više incidenata nego u 10 godina pre toga, što govori o pogoršanim međunacionalnim odnosima. Logično je da se to stavlja u drugi plan i da se pokušava objasniti nekim drugim razlozima, ali pošto je čovek ministar on ne može da kaže, što je i tačno, da mi nemamo međunarodna dokumenta koja to pokrivaju. Ima i brojnih drugih primera koji govore da manjine ne smeju zloupotrebljavati manjinska prava, da treba da imaju sva prava koja im omogućavaju očuvanje manjinskih posebnosti, ali da pre svega manjine jesu pripadnici ove države, da su državljani ove države i da treba da poštuju ta osnovna ljudska prava i slobode. Dakle, kada se pogleda ceo ovaj dokument on jeste objektivno jedan spisak lepih želja, popis prava koji je sadržan u nekim međunarodnim dokumentima. On objektivno jeste nešto što naša zemlja ima, ali tu, sem jednog ili dva elementa, nije napravljen radikalno neki novi pomak. Čak mislim da u oblasti manjinskog pitanja on predstavlja korak nazad, da sadrži brojne slabosti koje se objektivno ne mogu opravdati. Možda će se pokušati da se one u nekom budućem periodu kroz razne zakonske akte, dokumenta prikriju, ali je činjenica da dokument nije konzistentan, da je objektivno površan, da nije rešio sva pitanja, odnosno da je neka pitanja ostavio za kasnije. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.) Hvala, završavam. Dakle, dokument koji se danas nalazi na dnevnom redu Skupštine jeste samo jedan spisak lepih želja, bez objektivne vrednosti, iz prostog razloga što je ogroman broj tih odredabaveć sadržan u dokumentima Srbije. Više SRJ ne postoji, vi ste je ukinuli, ali postoji u dokumentima Republike Srbije, u međunarodnim dokumentima koje smo prihvatili. Ovo je objektivno samo jedan dokument koji treba da zamaže oči i da služi kao jedna šarena laža, kao i svi drugi dokumenti koji su usvojeni unutar ove priče o državnoj zajednici Srbija i Crna Gora i njenom postojanju.
Za reč se javio narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, najpre da odmah konstatujemo da nas je Narodna skupština, kao što nam to čini uvek kada imamo neki ozbiljniji predlog zakona pred sobom, ponizila na taj način da ste skoro svi ovaj tekst dobili jutros na ulasku u salu Narodne skupštine Republike Srbije. To je akt diskriminacije narodnih poslanika. Znači, samo vi koji učestvujete u izradi povelje imate pravo godinu dana da je pišete, da javnost sporadično sazna o tome šta radite i kako teku vaši dogovori, a mi koji treba o tome da odlučujemo dobićemo tekst tako da ne stignemo da ga pročitamo, pa kada izađemo za govornicu da predsednik Narodne skupštine odmah kaže - ne govorite o temi. Možda predsednik Narodne skupštine zna ovaj tekst napamet, pa može da govori o temi, ali bih je pozvao da ovde govori 20 minuta i da je vi iz DOS-a opominjete kada god ne govori o temi, da vidite koliko bi puta uspela da ostane u temi. Moguće je da to može predsednik Narodne skupštine. (Predsednik: Kako bi bilo da se vi vratite na temu dnevnog reda?) Da se odmah razumemo, ovo nije nikakva novina, ovo ne ide ni korak dalje od postojećeg Ustava i ima sudbinu izmena Ustava Republike Srbije, za koji nam niko ne reče zašto ne valja, samo nam rekoše da mora hitno da se menja. Tako i ova povelja o ljudskim i manjinskim pravima, kao da manjinska prava nisu ljudska, i nju isto moramo da promenimo, a o njoj ne sme da se kaže ništa što nije po volji onoga ko sednicu vodi. Član 4. - odredbe ove povelje ne mogu se tumačiti tako da podrazumevaju pravo na ukidanje ovom poveljom zajamčenih prava ili na njihovo ograničenje, u većoj meri od one koja je propisana Ustavnom poveljom ili ustavima država članica. Već u članu 4. vi kažete da će ustavi država članica moći da odstupe od ove povelje toliko koliko to ustavi budu propisali. Pitanje je zašto se onda ova povelja propisuje, zašto ustavi država članica to nisu regulisali. Dalje, u članu 5. kažete - zajamčena ljudska i manjinska prava mogu se ograničiti pod određenim uslovima, čak i zakonom koji ima opštu primenu, a u članu 57. kažete da dostignuta prava uopšte više ne mogu da budu smanjivana. Otkud onda pravo da budu umanjivana članom 5? Član 6: "Po zvaničnom proglašenju ratnog ili vanrednog stanja, ako je opstanak državne zajednice ili države članice ugrožen, dozvoljene su mere odstupanja od ljudskih i manjinskih prava zajamčenih ovom poveljom i to samo u onom obimu u kome je to nužno u datoj situaciji". Podsećam vas, pre nepune četiri godine smo imali rat na teritoriji SRJ. Ko je od vas ostao miran, dok ste bili u opoziciji, i nije neprekidno i svakog dana upozoravao kako se krše ljudska i manjinska prava, iako je zemlja bila u ratnom stanju? Sada, kada očekujete da vi budete na vlasti kad izbije neki rat, predviđate da ograničite prava u meri u kojoj vi smatrate da je nužno, pa čak u stavu trećem kažete: "Odluka o odstupanju od ljudskih i manjinskih prava u slučaju proglašenja ratnog stanja donosi se uz saglasnost nadležnih organa država članica". Sada vas pitam koji su to nadležni organi država članica, ako se već konstatuje da Skupština Srbije i Skupština Crne Gore ili Skupština Srbije i Crne Gore nisu u mogućnosti da se sastanu. Kažete da odluku donosi Savet ministara. Sad me interesuje koji je to nadležni organ u državi članici koji će dati saglasnost da se smanje ljudska i manjinska prava? Članovi 7. i 8. su mogli da budu jedini članovi ove ustavne povelje. Razvezali ste priču, pišete o svemu i svačemu, a u članu 7. kažete: "Ljudska i manjinska prava zajemčena opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, kao i međunarodnim ugovorima koji važe u državnoj zajednici zajemčena su ovom poveljom i neposredno se primenjuju". Član 8: "Nije dopušteno ograničavanje ljudskih i manjinskih prava zajamčenih opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, međunarodnim ugovorima koji važe u državnoj zajednici i zakonima i drugim propisima na snazi, pod izgovorom da ona nisu zajamčena ovom poveljom ili da su zajamčena u manjem obimu". Šta će nam drugi tekst? Što posle razrađivati tekst koji se garantuje međunarodnim obavezama? Što niste samo napisali da Republika Srbija, odnosno državna zajednica Srbija i Crna Gora nema svoju povelju o pravima, primenjuje opšteprihvaćenu, primenjuje okvirnu konvenciju i sva pravila doneta u međunarodnoj zajednici, i po tome mogu da se donesu i zakoni i sve dalje da se razrađuje. Pravo na život - član 11. stav 2: "Zabranjeno je kloniranje ljudskih bića". Zar niste mogli da napišete neku lepšu rečenicu? Time će da se pohvali neko pred svetom i da kaže - mi zabranismo kloniranje ljudskih bića. Član 12. stav 2. direktno krši prava jedne manjine koja, nažalost, postoji i u Republici Srbiji. Kaže: "Niko se ne sme podvrgnuti mučenju". Gde su ovi vrli pravnici, kako ovo tumače? Znači, nema mazohista u Republici Srbiji, jer se takvi podvrgavaju mučenju. Vi ne kažete da niko ne sme nekoga da podvrgne mučenju, nego kažete da niko ne sme da se podvrgne mučenju. Šta ako on hoće da se podvrgne mučenju, šta ako hoće da se obesi? To samo govori o pismenosti onih koji pišu zakone i o pismenosti onih koji provode dane i noći raspravljajući, tobož, o tome. Otkud ova diskriminacija u članu 15, da policija ponovo može 48 sati da pritvori lice bez branioca, bez izvođenja pred sud. Pa, mi smo to u Saveznoj vladi, ministri SRS, jedva uneli u predlog zakona. Taj zakon je donet u Skupštini Savezne Republike Jugoslavije, da niko ni minut ne sme da bude izložen samo policiji. Godinu dana nam je trebalo da slomimo otpor policije i da se ustanovi da čim je čovek pritvoren odmah ima pravo na advokata i odmah se izvodi pred sudiju, a vi ponovo vraćate pravo policiji da 48 sati drži čoveka. To je ljudsko pravo koje vi uvodite sada u 21. veku. Član 16. stav 3. ponovo smanjuje prava i kaže: "Zakonom se određuju slučajevi u kojima interes pravičnosti zahteva da okrivljeni dobije branioca po službenoj dužnosti, ako nije u mogućnosti da nadoknadi usluge branioca". Do sada nije postojao uslov pravičnosti, nego je onaj ko nema materijalnih sredstava da sebi obezbedi branioca dobijao odmah branioca po službenoj dužnosti. Sad mora da dokazuje da će time biti obezbeđena pravičnost. - Pravo na pravno sredstvo. Gde vam je ovde pravo na zaštitu pred sudovima van zemlje, sudovima drugih država, tzv. međunarodnim sudovima? Da li građanin Srbije ili ove državne zajednice ima pravo da mu država pomaže i kad se spor vodi u inostranstvu, ili zbog Haškog tribunala to namerno izbacujete? Računate da niko od vas neće biti tamo. Varate se, samo što će vas da vode i da kmečite i da drečite. (Predsednik: Da li želite da koristite narednih 10 minuta?) Da. Član 25: "Jemči se pravo na sklapanje braka na osnovu slobodno datog pristanka budućih supružnika". Gde su vam ovde polovi, gde su ovde ljudska bića? Šta ako neko hoće da sklopi brak sa životinjom, pa ona kaže "me", a on kaže "da", pa je slobodno izražena volja budućih supružnika? Šta ako krenete da venčavate pripadnike istog pola i sklapate brak u kome biološki ne može da bude dece? Da li je to uvod u to? Da li ste pitali građane Srbije je lÄ hoće to, je lÄ hoće da preskaču vekove svog vaspitanja, svoje civilizacije i da uskaču u Evropu? Gde vam je ovde pravo na narkomaniju? To je već garantovano u pola evropskih zemalja. Ne stigoh jutros, imalo bi na svaki član. Zašto ste izbacili obavezu sredstava informisanja koja se finansiraju iz javnih prihoda ili iz obavezne pretplate da blagovremeno, objektivno, nepristrasno informišu građane? To je onaj diktatorski ustav imao. Možda nije poštovano, pitanje je i od ovoga što je ovde napisano šta će biti poštovano, ali zašto bar nije napisano. Gde je obaveza Radiodifuzne ustanove Srbije da objektivno, pravovremeno informiše građane Srbije o događajima? Ukinuo je komitet, Beba Popović, sekretarijati za informisanje. Sloboda okupljanja - ubacili ste jedan deo rečenice koji može da omogući zabranu okupljanja, a posebno srpskih radikala, jer mi ćemo ubuduće da vam smetamo svojim javnim okupljanjima. Pokazali smo vam to u nedelju, brojnošću i masom. Kaže - sloboda okupljanja može se ograničiti ako je to neophodno radi zaštite prava drugih lica. Mi se okupljamo da srušimo Vladu, a vi ćete da kažete - ugrožavate pravo Vlade da i dalje vlada. Hoćemo da održimo skup protiv predsednika Vlade, a vi kažete - ugrožavate njegovo pravo da bude predsednik Vlade. Gde vam je iskustvo iz vaših okupljanja? Mesecima ste blokirali saobraćaj i ugrožavali prava drugih i da li vas je neko sprečavao u tome? Nije, bogami, nego samo kada ste kontejnerima gađali policajce, a oni vam pokazali da su jači od vas. Za sve ostalo ste išli, duvali, zviždali, lupali i niko vas nije u tome sprečavao. Imali ste podršku SRS; kada su izvršili napad na prostorije DS-a mi smo prvi reagovali i rekli da to nije dozvoljeno, ili na prostorije Nove demokratije - mi smo reagovali i rekli da to nije dozvoljeno. Nije nam padalo na pamet da učestvujemo u zabrani vašeg okupljanja, posebno zato što ste bili u pravu. "Organizacije čije je delovanje usmereno na nasilno rušenje ustavnog poretka, ukidanje zajamčenih ljudskih prava ili izazivanje rasne, nacionalne ili verske mržnje mogu se zabraniti odlukom nadležnog suda". Zašto niste napisali - mogu se zabraniti odlukom nadležnog suda, u skladu sa zakonom. Šta to znači? Može da se sastane preki sud noću i da zabrani neku političku organizaciju, zato što je to vama po volji. Gde je tu postupak? Gde je procedura? Gde je dokazivanje? Vi ste zadržali član 19 - svako je nevin dok se njegova krivica ne dokaže. Ovako, odlukom nadležnog suda zabranjuje se politička stranka. Valjda u skladu sa zakonom i odlukom nadležnog suda. Član 35, opasan član; da li ste vi o tome razmišljali? Koliko zemalja u svetu, koje imaju slobodni vizni režim ulaska, dozvoljava da dete rođeno na teritoriji države automatski dobije državljanstvo? Mi smo država koja nema vize prema stranim građanima, ima slobodan režim, ne proverava se u kom mesecu trudnoće je žena koja stiže na granicu. Ona ulazi u zemlju i, daj bože, porodi se i rodi zdravo dete, jedno, dvoje, troje; obično te što će tako da ulaze po tri - četiri će da rađaju. Odmah postaju državljani bez propitivanja o državljanstvu roditelja. Još jedna stvar: ako će to da važi i retroaktivno, koliko će Albanaca steći državljanstvo čim stupi na snagu ova povelja? Ko će to da im daje izvode iz matične knjige rođenih, a Srbija da proveri jesu li verodostojni izvori; KFOR, UNMIK, njihovi organi lokalne samouprave, to je na lokalnoj samoupravi matični ured. Dobićete 500.000 izvoda iz knjiga rođenih za decu ili za odrasle koji će odmah postati državljani Srbije i državljani Srbije i Crne Gore, a vi znate da su automatski ta dva državljanstva vezana. Ili ne mislite više na Kosovo i Metohiju? To nam objašnjenje duguje vrli predlagač. "Državljanin može biti izručen u skladu sa međunarodnim obavezama državne zajednice". Kako se preuzimaju međunarodne obaveze? Istovremeno sa pravima. U kojim smo mi tomeđunarodnim organizacijama član? Odmah preuzimate obaveze, a članstvo, to vam je rečeno, 2013, 2014. A koliko ćenas onda biti živo? Mi sada odlučujemo o sudbinama ljudi. Potpuno poništavamo državnost i suverenitet Srbije, odnosno ove kvazidržave Srbije i Crne Gore i prihvatamo supremaciju svega što se u svetu napiše i donese kao odluka protiv interesa srpske države i srpskog naroda. Ne lupaj, ti znaš šta je Belorusija. Ovo je sramotni član:"Svako ko je prinudno raseljen u okviru teritorije Srbije i Crne Gore ima pravo na delotvornu zaštitu i pomoć, u skladu sazakonima i međunarodnim obavezama Srbije i Crne Gore".Zar će nas međunarodne obaveze da teraju kako da se ponašamo prema Srbima koji su pobegli iz Srpske Krajine, Republike Srpske i sa Kosova i Metohije? Zar to nije naša obaveza, šta će nama međunarodna? Još će neko da kaže - ne mogu da pružim pomoć, nije u skladu sa međunarodnom obavezom koju je prihvatila Srbija i Crna Gora. Ovo je deklaracija o pravu na rad, a o tome neću da pričam. Član 45. stav 1. i 2.su u koliziji. "Svako ima pravo na zaštitu zdravlja", a u stavu 2. kaže se da pravo na zdravstvenu zaštitu imaju deca, trudnice i stara lica. Otkud to ograničenje? Ako svako ima pravo na zaštitu zdravlja, nema više ograničenja. Svako, pa i trudnica, dete, i staro lice, i nezaposleni, i zaposleni. Šta ćemo sa odraslim čovekom koji ne ostvaruje pravo po drugom osnovu? Mrdate glavom. Čitao sam ja ovo na brzinu, ali sam shvatio. Otkud sada to? Po nekom osnovu mora da ima pravo na zaštitu zdravlja, ako ni po čemu, onda po Ustavnoj povelji. "Neće se smatrati diskriminacijom", član 49. stav 3, "oni propisi, mere i akcije koje su usmerene na obezbeđivanje prava pripadnika nacionalnih manjina, kada se nalaze u nejednakom položaju, da bi im se omogućilo puno uživanje prava pod jednakim uslovima". Molim vas, ko će preduzimati te mere i akcije? Lokalna samouprava? Organizacija nacionalnih manjina? Državni organi? Međunarodna zajednica? Vojska? Policija? Sudstvo? Ko? Ko to ima pravona mere i akcije za koje tvrdi da se sprovde u cilju dovođenja u ravnopravan položaj nacionalnih manjina? Ne znam kako ćete zakonima sve ovo regulisati, ali pravo na upotrebu svojih simbola na javnim mestima manjinama treba omogućiti, uz obavezno isticanje simbola države, a ne kao u Bujanovcu. Da li je to pravo Albanaca u Bujanovcu da istaknu albanske simbole? Jeste, ali tu mora da stoji srpska zastava. Ako nema zastave države, neće biti ni zastave pripadnikanacionalnih manjina, ili se ja baš ništa ne razumem.
21 minut.
Završavam. Nažalost, ne stigoh da vas pitam na koji način ćete obezbediti određeni broj mandata u skupštini države članice i Skupštini Srbije i Crne Gore, polazeći od principa neposredne reprezentacije. Pa, zar nisu pripadnici manjina u svim političkim strankama u Srbiji? Nećete valjda da ih izdvajate posebno, pa da im neka dodatna prava obezbeđujete; zar niste svi ponosni na pripadnike manjina koji su članovi vaših političkih stranaka? Ne znam kako ćete obezbediti, u članu 55, da uklonite izrazito nepovoljne uslove života koji posebno pogađaju pripadnike određene nacionalne manjine u ovoj siromašnoj zemlji. Mislim da biste morali sve budžete da uložite u to, da otklonite. I naravno, jemstvo stečenih prava, koja ugrožavate članom 5. Mislim da to treba da se otkloni. Mi nemamo prava na amandmane. Kad se skloni predsednik Skupštine, imamo pravo ponešto i da kažemo, a kad je predsednik Skupštine tu, onda ne smemo ni da govorimo. Trebalo je ozbiljnije na ovome raditi i mi ćemo glasati protiv ovog predloga povelje.
Reč ima narodni poslanik Dragan Tomić, poslanička grupa Narodni socijalisti.
Poštovana gospodo, narodni poslanici, mislim da je ovaj tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama mogao da sačeka i izradu Ustava Srbije, jer postojeći Ustav Srbije od člana 11. do člana 79. obrađuje ovu kategoriju po najvišim standardima, koji su u skladu sa stavovima Evropske unije i najvišim standardima najvećih država sveta. Mislim da pokušaj da prethodno rešimo ovo pitanje, bez rešenja kroz Ustav države, neće popraviti status nacionalnih manjina u Srbiji, a čini mi se, i dalje će ostati ugrožena prava građana srpskog naroda u sredinama gde se nalaze kao manjine, na teritoriji Srbije, i gde bi njihova prava trebalo da budu suverena, kao i ostalih građana koji žive na tim teritorijama. Ali, da pođem redom - za mene, u međunarodnom okruženju, u kakvom se sada Srbija nalazi, ima brojnih nerešenih pitanja, pitanja granica; brojni zahtevi unutar Srbije za bivšim pravima. Recimo, danas imate izjavu jednog ministra u Vladi, koji tvrdi da će Vojvodina biti država unutar države Srbije. (Poslanik iz sale: Zbunio se.) Ja ne bih uopšte rekao da se on zbunio, ali mislim da bi za ovo bar trebalo da podnese ostavku na mesto ministra u Vladi Republike Srbije, jer očigledno da su tu u pitanju neka prava, za koja lično mislim da nisu ugrožena; ne možemo tretirati Srbiju kao državu iz tri dela, već je moramo tretirati kao zajedničku državu svih građana Srbije, a postojeći Ustav kaže da je Srbija država građana. Mislim da su i u tom Ustavu postignuti viši standardi, koji su neophodni ovoj državnoj zajednici. Recimo, u američkom ustavu stoji jasno da je Amerika država američkog naroda, u Francuskoj - francuskog, u Nemačkoj - nemačkog. Pa logično bi bilo da sutra Srbija bude država srpskog naroda i građana Srbije, kao i građana koji žive u dijaspori. To pitanje je vrlo važno i mislim da nam je neophodno u nekom periodu koji sledi, a govorimo o vremenima koja su pred nama. Pred nama su i dalje složena politička vremena, kad je u pitanju celovitost i suverenitet ove zajedničke države. Postoje brojni zahtevi spolja ili iznutra, od određenih grupacija koje sebe vide na različite načine; neke vide u političkim organizacijama, a druge vide u nevladinim organizacijama svoja prava; npr. imate u kategoriji nevladinih organizacija propulzivnije ličnosti, više prisutne u medijima kada komentarišu neka od ovih pitanja koja tretiramo kroz ljudska prava, nego što to mogu opozicioni lideri velikih političkih organizacija ili, recimo, politički lideri partija na vlasti. Kad je u pitanju prigovor savesti, a on se odnosi na obavezu služenja vojnog roka, mislim da se prebrzo ušlo sa ovom temom na prostore Srbije, jer verovatno u dužem periodu Srbija neće biti pacifizirana kao država, niti će biti stvoreni uslovi da na ovakav način tretiramo ozbiljnu obavezu, pre svega građana muškog pola u Srbiji. U prethodnom periodu smo imali zakonsku obavezu, koja je na raznorazne načine zloupotrebljavana. Ovaj prigovor savesti tretiraću na jedan drugi način. Očigledno da ćemo najsiromašnijim slojevima ili porodično vaspitanim i svesnim ili nacionalno opredeljenim ljudima ostaviti obavezu da sami odluče da li će svoju decu slati u vojsku ili ne. U prethodnom periodu, u vreme mobilizacije 1999. godine, gradovi u okolini Srbije, recimo Bijeljina, Zvornik ili neki drugi gradovi u Makedoniji, Bugarskoj, Rumuniji, Mađarskoj, bili su prepuni mladih ljudi iz Srbije koji su provodili dane tamo, bežeći od obaveze služenja vojnog roka. Zašto tu postoje dvostruki standardi, ako se radi o istoj obavezi, a pravo na odbranu suvereniteta i teritorijalne celokupnosti spada u najviša svetska prava, prava na očuvanje državne zajednice. Niti je Srbija prebogata država, niti su građani Srbije previše bogati da mogu da imaju plaćeničke ili neke druge vojske; to će, čini mi se, ostati obaveza upravo onih koji ovu teritoriju smatraju svojom državom ili imaju dovoljno izgrađenu patriotsku crtu i obavezu da služe vojni rok. Pitanje je kojim putem Srbija treba da ide kad su u pitanju mediji. Očigledno da se, navodno, i dalje radi na slobodi medija, ali definitivno, evidentno je da mediji u Srbiji i dalje nisu slobodni. Kaže se - ne treba da bude cenzure, a evidentno je da je ona prisutna u medijima u Srbiji, ili je anahrono do te mere da je čak diskutabilno ono što je u medijima prisutno - da li možda uopšte to ne treba u nekoj fazi cenzurisati, ili neko ima političke potrebe da takve vrste novina ili medija funkcionišu ili postoje. U civilizovanim državama to se rešava porezom, pa kada im naplatite dovoljno poreza - kod nas se to kaže šund, a tamo se to reši porezom - ta vrsta medija onda može da funkcioniše, ako plaća višu stopu poreza. Državljanstvo spada u najvažnija pitanja. Čini mi se da nije baš najbolje tretirano, mislim da bi se ovo pitanje moglo kvalitetnije tretirati u ovom dokumentu. Nije do kraja definisano i mislim da bi trebalo Ustavom ovo definisati na bolji način, jer očigledno je da će državljanstvo Srbije moći da stekne ko god hoće, što nije baš uputno u ovom vremenu da tako bude. Postavlja se pitanje dijaspore. Mi zaista moramo jednom pred sebe staviti to pitanje dijaspore na jedan pošteniji način. Stalno se priča o dva do četiri miliona građana Srbije, koji žive van teritorije ove zajednice, nemaju pravo glasa, stalno ih nešto specijalno pozivamo da donesu svoj novac. Priča se da imaju oko 60-70 milijardi dolara u inostranstvu, pa dajte da im onda postrojimo i ova prava: prava da glasaju, da žive zajedno sa nama, da budu birani u ovaj parlament i da odlučuju o važnim državnim pitanjima, kad su u pitanju interesi svih građana Srbije. Nije važno ko će se naći na vlasti kada ti građani budu imali to pravo, ali mislim da će tek tada oni ovu državu prihvatiti kao svoju zajedničku i matičnu državu, iako stalno dolaze ovde, pokušavaju da učestvuju u privrednom životu, pokušavaju da grade i stvaraju, ali čini mi se da nismo naišli na jedan korpus odnosa koji će ih vezati zajedno. Naravno, i oni su podeljeni u inostranstvu kao i mi ovde, prema raznim političkim opcijama ili strukturama. Ali, ovaj standard bi trebalo da bude najviši i tu ne sme da bude podela. O svemu ostalom ćemo razgovarati potom, da li smo za kraljevinu, republiku, monarhiju ili za nešto treće, o tome neka rešavaju građani Srbije. Ali, i ovi ovde i oni tamo. Ono što bude rešeno to će biti obaveza svih - da živimo u takvoj zajedničkoj državi. Pravo na utočište za prinudno raseljena lica - mislim da tu nisu rešena prethodna pitanja. Pošli smo od Povelje Ujedinjenih nacija, pa smo doneli Rezoluciju 1244, ali je očigledno da je ona u članu 9. najviše redefinisana i ugrožena i kada su u pitanju interesi građana srpskog naroda, Roma i ostalih koji su izbegli sa teritorije Kosova. Čini mi se da su ta prava značajno ugrožena, a i ne vidi se perspektiva - kako će ta prava biti rešena, jer se stalno poziva na stavove međunarodne zajednice. Ovih dana imamo čak i izjavu da će ponovo biti podignut nekakav ustanak na teritoriji Bujanovca i Medveđe, kao i zahtev da se taj deo teritorije otcepi. Pravo na očuvanje posebnosti -pošto se mnogi pozivaju na Ameriku, vi u Americi možete da postavite zastavu... (Predsedavajuća: Da li nastavljate, pošto je prošlo deset minuta?) Da. Vi možete da postavite vašu zastavu, ali pored nje mora da stoji i američka zastava. To morate imati u Francuskoj, u Nemačkoj ili u bilo kojoj od država o kojima se ovde priča, a navodno imaju najviše svetske standarde. Na raznim područjima Srbije imate zloupotrebu simbola. Nemam ništa protiv da postojetakve vrste simbola koje će na određen način isticati posebnost neke zajednice, bila ona verske ili nacionalne vrste, ali definitivno ne pristajem, mi kao građani ne pristajemo na to da to bude suštinsko obeležje ili da se skandira i priča da je to neka druga država, a da je iza toga većinom najava da se ovog proleća traži otcepljenje ili prisajedinjenje Kosovu itd. Molim vas, to je klasičan terorizam. Ceo svet priča o terorizmu, a ovde se taj terorizam razvija kao pravo. Država mora da bude čvršća u vezi sa tim. Ne treba ovom poveljom da smanjujemo prava sopstvenog većinskog naroda na teritorijama gde je on manjina. Građani srpskog naroda na tim teritorijama moraju imati ista prava kao i građani koji žive kod mene u Mačvi ili u Čačku, Kragujevcu. U Bujanovcu moraju imati ista prava. Država je dužna da im obezbedi ta prava. Ona ne mogu biti niža, ne mogu biti manja i iz toga proizilazi onaj drugi deo - kakvo je pravo na zdravstvenu zaštitu, obrazovanje kao i ostala druga prava. Po mom mišljenju jedan od najviših standarda, a stalno pričamo o evropskim integracijama, jeste obaveza plaćanja poreza. Znate, onda nema karakter većinskih prava, ali kada se porez ne plaća onda su mnoga ljudska prava ugrožena, počev od prava na rad, na zapošljavanje, na zdravstvenu zaštitu i obrazovanje. U drugim tzv. civilizovanim državama ovo pravo je i obaveza i standard, kao i pravo da se plaća porez. To je obaveza kao jedan najviši evropski standard. Kod nas ga nema. Rekli smo da težimo najvišim standardima koji su ustanovljeni u Evropi, ali kada pominjemo obrazovanje, moram da kažem da smo zadržali tekovinu iz komunističkog perioda - obavezno osnovno obrazovanje. To je bio standard koji je važio u nekom drugom periodu. Ako se slažete, ostao je da važi i za budućnost u ovom novom veku. Zar nismo mogli ovaj standard podići na viši nivo obaveze, znači kada kažemo pravo na rad, onda je obaveza - srednje obrazovanje, jer iz tog obrazovanja će se crpiti i pravo na vaspitanje, kulturu, a pre svega pravo na rad. Ne verujem da će u nekom periodu koji sledi mnogobrojni građani Srbije sa osnovnim obrazovanjem moći da steknu pravo na rad, ali sa srednjim obrazovanjem, optimisti će reći - da, pesimisti će staviti znak pitanja. Prema tome, ovo je trebalo da bude izgrađeno u viši standard kao pravo. Na kraju, mislim da se preuranilo sa ovim dokumentom u želji da se strasti u Srbiji smire. Strasti se u Srbiji mogu smiriti na jedan najprostiji način - mora da postoji volja svih nas da živimo u zajedničkoj državi, da poštujemo najviše standarde koji postoje u Evropi i da na taj način kreiramo i sopstvene standarde u ovoj državi. Ako ne pođemo od osnovnih standarda koji su ustanovljeni, mada ovde postoje grupacije koje kažu - mi smo za evroatlantsku integraciju, dok druge kažu - mi smo za evropsku, mi treba da budemo za integraciju građana Srbije koji žive u zajedničkoj državi i da postignemo konsenzus oko standarda o kojima više nećemo raspravljati ovde, od najnižih do najviših. Mi treba da raspravljamo o onim drugim pitanjima koja se tiču boljeg života u različitim sredinama. Ali, bez prava da iko ičija prava ugrožava ili da ih smatra nižim pravima od prava građana drugih nacionalnih manjina. Ne možete na području Bujanovca, Preševa ili nekom drugom području tretirati pravo srpskog naroda kao niže pravo na zajednički život. To mora da bude najviše pravo i mora da bude zaštićeno od strane Vlade Republike Srbije i najviših državnih organa. Pa, onda se kaže - mi ćemo imati pravo na prigovor savesti. Kako da odbranimo pravo u ovom periodu ako se stvara uslov da na taj način tretiramo onog ko neće da služi vojsku, vojni rok. Ovim prigovorom savesti ugrožavamo druga prava i to nisu standardi Evrope. To su standardi nevladinih organizacija, nekih mirnodopskih udruženja i organizacija ili prebogatih država koje mogu da imaju plaćeničke vojske. Srbija to niti može, niti treba u ovoj fazi da obezbeđuje. Hvala lepo.
Najpre jedno obaveštenje - sazvana je 33. sednica Odbora za finansije, koja će se održati danas u 14,00 časova u sali 73 na trećem spratu. Sada reč ima narodni poslanik Nataša Milojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, drage kolege, konstatujući da smo možda malo kasno dobili ovaj tekst i poštujući obrazloženje predstavnika predlagača, odnosno člana Komisije za pisanje povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, mislim da je, a to misli i poslanička grupa Socijaldemokratske partije, ipak neophodno reći ili istaći nekoliko bitnih činjenica. Posle donošenja Ustavne povelje donošenjem akta koji se zove ovako - Povelja o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, mi smo zapravo definitivno pokazali da smo na putu gradnje jedne nove države i potpuno novih društvenih odnosa. Zato ovaj čin smatram gotovo istorijskim činom. Do sada smo govorili o državi u kojoj nismo tretirali ljudska prava nijednim od pozitivnih akata, počev od Ustava, na način na koji to ovaj tekst radi. Pokazali smo da smo spremni na progres u ovom tekstom, a progres se pre svega odnosi na napredak u međusobnim odnosima - ljudskim, humanim, a potom i međusobnim odnosima u nacionalnom ili etničkom smislu, i uvođenje jedne neprikosnovene, ne nove, ali potvrde kategorije koja se zove građanin i njegove slobode. Promene i usvajanje kategorije ljudskih prava ovim tekstom pokazuje respekt prema pravima koja su u društvu, priznaćete, i dalje prilično nepoznata kategorija, odnosno nedovoljno shvaćena. Podsetiću da u procesu tranzicije u kome se nalazimo i u procesima u koje stupamo, kao što su procesi asocijacije i stabilizacije, odnosno harmonizacije odnosa unutar članica buduće državne zajednice (još uvek govorim buduće, jer za koji dan treba da bude i formalno državna zajednica), mi postajemo i neprikosnoveno kandidati za evropske integracije, odnosno formalizujemo svoju buduću kandidaturu u procesu evropskih integracija. Podsećam javnost da niz kopenhagenskih uslova, kako se zovu, počinje sa tačkom 1. koja se zove - ljudska prava. Prema tome, svest komisije koja je radila na ovom tekstu, njen heterogeni sastav, a poznata vam je heterogenost tog sastava, meni uliva određeni optimizam. U kom pravcu? Da se konačno prepoznaju neophodni uslovi, koje mi kao društvo, ne samo kao državne tvorevine, moramo da ostvarimo, da ispunimo, da bismo bili dostojni važećih, nama poželjnih integracionih procesa u Evropi. Ono što je za nas socijaldemokrate takođe jako važno jeste da se definitivno tekstom ukida ili sankcioniše, kažnjava, vrlo jasno, svaki oblik dominacije, nacionalizma i diskriminacije. U jednom članu, ako se ne varam, to je član 14. poslednji stav, kažnjava se i nasilje u slučaju istražnog postupka prema kažnjenom, odnosno optuženom licu. To je potpuna novina. Podsetiću da je nasilje bila jedna, možda će biti prejak ovaj izraz, poželjna osobina pripadnika snaga unutrašnjih poslova u periodu do 2000. godine. Nasilje u istražnom postupku je bila jedna uobičajena stvar, o tome mogu stranice ispovesti ljudi iz "Otpora" da govore, kao što govore, a još uvek se neki postupci vode prema počiniocima nasilja, još uvek se u Sandžaku traže kazne za počinioce tog nasilja u tom postupku i još uvek te kazne nisu primenjene. Pozdravljam poslednji stav člana 14. u kome se ova vrsta nasilja kažnjava. Član 32. ponuđene povelje, kaže da se mogu zabraniti organizacije koje deluju u pravcu širenja rasne, nacionalne, verske i svake druge mržnje. To je takođe novina. U kom smislu novina? Ne kao zakonski ili čak ustavni tekst, nego odlučnost ovog teksta u članu 32, poslednji stav, govori da nećemo više tolerisati one koji posežu za nasiljem, bilo da su organizacije ili pojedinci, prema drugoj veroispovesti, drugoj naciji ili nekoj marginalizovanoj grupi. Nadam se da će se o ovome veoma razmišljati i da će svako ko iole pomisli da treba da primeni ovu vrstu nasilja razmišljati pre nego što se na to odluči. Činjenica da je tekst povelje, priznaćete, pisan u jednom roku koji je više nego kratak, u jednom periodu koji je više nego napet, govori i daje mi za pravo da kažem da ovaj tekst nije savršen. Gledam gospodina Jočića, jer je on obrazlagao, a ne odnosi se samo na vas, kolega Jočiću, ovo je jedna dobronamerna kritika, ne kritika radi nje same ili optužba - naprosto, postoje mesta u povelji koja je i te kako bilo potrebno doraditi, ispolirati, zato što neke odrednice izazivaju nedoumicu, odnosno ostavljaju mogućnost za tumačenje. Tumačenje može biti pozitivno, a isto tako može biti i negativno. Mogućnost za različito tumačenje dovodi do nerazumevanja. Primer je član 52, ako se ne varam, stav 3. kada je reč o pravima nacionalnih manjina, kada se simboli te nacionalne manjine mogu isticati na javnim mestima. Da, stoji na kraju tog člana da će se zakonom posebno urediti prava i obaveze. Ja samo upozoravam da taj zakon treba da se oslanja na ovaj tekst i da u istom smislu treba da bude odgovoran, podjednako odgovoran kao i pravedan. Nije na odmet reći i da je, ukoliko se pozivamo na opšte biračko pravo svakog građanina da bira i da bude biran, trebalo možda, a to je već neko rekao na određeni način, da se osvrnemo na pozitivnu diskriminaciju nacionalnih manjina u izboru za parlamente država članica, odnosno državne zajednice Srbija i Crna Gora. U tom smislu u članu 52, ne znam tačno koji stav, 7. ili 8, gde stoji - na određeni broj mandata u skupštini države članice, određen broj mandata treba da bude jasnije definisan. Određen broj mandata može da se tumači tako da nekome može biti mali određeni broj mandata, a nekome može biti preveliki. Zakonom će se to urediti. Molim da se tvorci i pisci tog zakona koji to budu uređivali, vrlo posvete tome i bave ovim na precizan način. Zašto to kažem? Moje kolege, kada smo o ovome kratko raspravljali pre sat ili dva, skrenule su pažnju na mogućnost da zakonskim uređenjem ovog teksta, odosno tamo gde se tekst poziva na zakone, dođe do novih nedoumica ili nesuglasica, ili da se tim novim zakonskim uređenjima ne erodira ili ne devalvira vrednost ovog teksta. Da se to ne bi desilo, mi na to upozoravamo i još jednom podvlačim - ovo je, po mišljenju socijaldemokrata u ovoj skupštini, prekretnica u društvenim i državnim odnosima. Ljudska prava jesu dominantna prava čoveka. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija.
Gospođo predsedavajuća, gospodo ministri kojih nema, dame i gospodo narodni poslanici, danas je 26. februar, praznik svetog Simeona mirotočivog, oca srpske državnosti, i krsna slava političke organizacije Nova Srbija. Svim članovima i simpatizerima Nove Srbije čestitam slavu. A sada o temi, pridružujem se onima koji su se žalili da su tekst ove povelje o ljudskim i manjinskim pravima dobili kasno. Ja sam se maločas upoznao sa njim i ako mi neka od ovih primedbi i promakne, to je prosto zbog brzine kojom sam tekst čitao. Poznato mi je da ovaj tekst "male ustavne povelje" kompletira onu Ustavnu povelju kojom su uređeni odnosi između dve države članice Srbije i Crne Gore u novoj državnoj zajednici, koja, hvala bogu, više nije Jugoslavija. Naravno, naše rezerve koje smo imali prema tom tekstu, prema Ustavnoj povelji, ostaju i sada, iako deklarativno Nova Srbija smatra da je tekst povelje o ljudskim pravima dobar, iz prostog razloga što su to neki stečeni evropski standardi o ljudskim pravima. Postoje konvencije koje to uređuju i postoje stare deklaracije, počev od Džefersonove deklaracije o slobodama, pa počev od Sretenjskog ustava Srbije koja je 1835. godine umela da napiše da i rob kada kroči u zemlju Srbiju postaje slobodan čovek. Iz tog razloga zaista univerzalno pravo azila za sve progonjene kojih ima u svetu jeste u Srbiji jedna tekovina i ona prosto nije istorijski domet ove vlasti. To je nešto što je pozitivno u našoj nacionalnoj istoriji i to je nešto što je zatečeno. Ja ću sada navesti otprilike neke prigovore ovom tekstu, svestan toga da to ne može nikakvog uticaja ostaviti, iz prostog razloga što se na postojeći tekst ne može amandmanski intervenisati. Ono što sam rekao za tekst Ustavne povelje i ovde stoji: zaista je nedostajao stilista koji bi tu stvar mogao malo da izbrusi. Recimo, u preambuli ove povelje kaže - opredeljene za demokratiju, mir i toleranciju, poštovanje ljudskih prava, vladavinu prava.... Narodna skupština... nije dobro upotrebljeno, nije "opredeljene" nego opredeljeni. Što se tiče manjinskih prava i sloboda, Srbija je taj nivo oslobodila posle srpske revolucije 1804. godine. Pre toga su stanovnici Srbije bili samo njeni podanici, odnosno podanici suverena. Opet prigovor vezan za član 4. - po odredbama članova ove povelje treba utvrditi ono što se može, a ne ono što se ne može. U principu, mnogo su lepše rečenice koje su afirmativne nego one koje su negativne. Član 21: "Niko ne može biti dva puta kažnjen za isto delo". To je stari pravni princip. Ne vidim potrebe zašto je samo tu ekskluzivno zadržana latinska sentenca ne bis in idem, da ne može dva puta, kada se to prosto moglo reći na ovaj način kako sam ja rekao srpski i da to bude svima jasno. Kada govorimo o slobodi udruživanja, stvar se može popraviti i da kažemo da svako ima pravo na slobodu udruživanja, neudruživanja i razdruživanja i stvar opet postaje jasna. Već sam govorio da je pravo na utočište, odnosno azil, u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora tekovina prava koje je Srbija imala u svojoj ustavnoj istoriji. Sada nešto o pravima pripadnika nacionalnih manjina. Generalna primedba ovom tekstu jeste što nije definisan pojam nacionalna manjina. To je prosto bilo potrebno. Mi moramo da znamo na šta se to odnosi. Slutim da su to oni građani ove zemlje koji imaju van nje matičnu državu, a ovde prosto žive, jer su zatečeni sledom istorijskih prilika ili konačno svojom slobodnom voljom, ali neka se to kaže. Doduše, taj termin kasnije ima nekih manjkavosti, jer šta ćemo da radimo za one koje smatramo nacionalnim manjinama, a nemaju svoju matičnu državu, recimo za Šokce, Bunjevce, Vlahe i Rome. U tom članu 47. zadnji stav kaže da pored termina nacionalne manjine mogu se ravnopravno koristiti drugi termini koje ustavima i zakonima utvrđuju države članice. Koji to drugi termini? Prosto smatram da preterana upotreba mnogo termina stvara konfuziju u našoj međusobnoj komunikaciji, a ono što stvara zabunu treba prosto izbegavati. Dakle, treba utvrditi standarde, šta je to i samo o tome govoriti. Ako to tako radimo, onda će nesporazumi u startu biti onemogućeni. Idemo na član 52. Opet prigovaram da se nacionalna manjina nije definisala. Ne znam na šta se odnosi pravo na upotrebu svojih simbola na javnim mestima. Ne znamo na koje se to odnosi. Mi nismo naveli spisak nacionalnih manjina i nismo definisali šta je to. Ali, sada ukazujemo na nešto što će biti paradoks. U ovom trenutku Srbi nemaju svoje simbole, jer su ih komunisti suspendovali, a ova nova vlast zadržala one komunističke. Prema tome, ono što je izvršeno kao nasilje sada nam se može vratiti kao bumerang. U ovom momentu nacionalne manjine imaju svoje simbole, jer ih njihove države imaju i one mogu da ih ističu, a mi ne znamo šta ističemo. Mi prosto nemamo šta da ističemo i u ovom momentu smo hendikepirani. Dakle, ovde su zaista zakinuta prava većinskog naroda ili matičnog naroda, ako to nekome ne bode uši. "Da u sredinama sa značajnom manjinskom populacijom", itd. "nazivi ulica i naselja, kao i topografske oznake budu ispisani na jeziku manjine" - slažem se i opet postavljam pitanje koje su to nacionalne manjine. Dokle god to ne utvrdimo, imaćemo problema da znamo o čemu se radi. U ovom kratkom izlaganju sam ukazao na neke manjkavosti ovog teksta. Generalno gledano, ono što u momentu predstavlja nivo dostignutih sloboda, ono što je usvojeno međunarodnim sporazumima i konvencijama, jeste tekst koji je sadržan u ovoj "maloj ustavnoj povelji" i on se, naravno, implementirazajedno sa Ustavnom poveljom koja je prethodila ovome. Prigovor da nije bilo dovoljno vremena prosto ne stoji. Bilo je više od devet, deset meseci da se dođe do ovog teksta, a nije trebalo napraviti neki poseban napor. Dovoljno je prepisati međunarodne konvencije koje uređuju ta ljudska i manjinska prava.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Prelazimo na prijave za reč u raspravi o Povelji o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Prvi prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Lazić, a posle njega narodni poslanik Miloš Lukić.
Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno da je popustila pažnja, malo nas i ima u sali, ali pokušaću da budem što kraći. Naime, u Republici Srbiji, koliko je evidentirano, ima 35 nacionalnih manjina i etničkih grupa. Za ceo ovaj period od Drugog svetskog rata naovamo Srbija je nekako predstavljala neku vrstu eksperimentalne zone kada su u pitanju međuetnički odnosi, odnosno kada je u pitanju status nacija i nacionalnih manjina. Kada kažem nacija, mi smo zaista nekim ustavnim rešenjima u jednom periodu imali takav galimatijas da smo brkali šta je veroispovest, a šta nacija; a kada je u pitanju odnos prema nacionalnim manjinama, bio je jedan klasičan odnos diskriminacije. Naime, mi smo imali poziciju da je jedna nacionalna manjina u tom periodu bila potpuno favorizovana u odnosu na ostale nacionalne manjine, mislim na albansku nacionalnu manjinu. Svetska i evropska međuetnička praksa ne poznaje taj odnos nacionalnih manjina ni po kvalitetu, a naročito ne po kvantitetu. Mi smo uzeli jedan primer albanske nacionalne manjine koja se u tom trenutku tretirala samo po kvantitetu i, naravno, da se ne bi osećala ugroženo, počela je da se vodi takva favorizujuća politika prema njima da su oni isticani u prvi plan, za razliku od ostalih nacionalnih manjina, što nam se kasnije osvetilo. Albanska nacionalna manjina je u tom periodu tretirana kao nacionalna manjina par ekselans, tako da su bili u većini kako u nekim tadašnjim društveno-političkim strukturama, tako i po pitanju majorizacije na drugom planu. Tu pre svega mislim na njihovu stopu nataliteta, koja je favorizovana iz samog vrha tadašnje države naše zajednice, pa čak je, ako se sećate dobro, Broz kumovao svakom osmom detetu. Da bi se to favorizovanje na neki način izdiglo na viši nivo, formiran je neki Fond za nerazvijena područja i Kosovo, gde se u to vreme dnevno slivalo u kasu Kosova oko 1,3 miliona dolara. Priznaćete, to je cifra od oko 500 miliona dolara godišnje. Nažalost, umesto da se koristi u prave svrhe, koristilo se po principu, što je jedan komunistički funkcioner iz onog vremena konstatovao, da se postigne evropski standard, ali sa azijskim natalitetom, ali se ta enormna stopa nataliteta kasnije i osvetila. Ovo govorim iz prostog razloga što u poslednje vreme ima dosta prizvuka kada je u pitanju odnos prema nacionalnoj manjini Bošnjaka i prema mađarskoj nacionalnoj manjini. Mi sve te zamke ovom ustavnom poveljom treba zaista da otklonimo, da se prema svim nacionalnim manjinama stvori jedan pravi evropski ili svetski odnos, kako god hoćete, ali nikako ne smemo da zapadnemo u tu zamku da ponovo favorizujemo određene nacionalne grupacije, jer će i to sigurno da nam se osveti. Zato ne stojim iza pozicije koja se ovih dana sprovodi u Vojvodini, a to je povezivanje nekih opština po etničkom principu, što bi izazvalo i objedinjavanje nekih albanskih opština, tu pre svega mislim na Preševo, Bujanovac i Medveđu. To ne znači da ne bi došlo po istom principu do objedinjavanja opština u Sandžaku, odnosno Raškoj, kada su u pitanju Novi Pazar, Tutin, Sjenica i ostala mesta sa većinskim bošnjačkim stanovništvom. Kad je to u pitanju, mislim da je potpuno u redu da prihvatimo taj univerzalni princip prema nacionalnim zajednicama i nacionalnim manjinama, da iskoristimo sve šanse koje nam se pružaju, ali u isto vreme i da raskinemo sa prošlošću i da raskinemo sa svim tendencijama potencijalne secesije.
Reč ima narodni poslanik Miloš Lukić, a posle njega narodni poslanik Melank Šandor.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, na donošenje povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama obavezuje nas, pre svega, član 8. Ustavne povelje. To je ono što formalno stoji. Međutim, nameće se nekoliko pitanja. Šta nas to tera da za ovako kratko vreme, za samo nekoliko sati od dobijanja jednog materijala pristupamo njegovom usvajanju i kako se oseća neko ko živi u državi Srbiji koja vekovima ima svoju državnost i koja je kao deo Jugoslavije, kao jedna od prvih članica Ujedinjenih nacija, učestvovala u donošenju mnogih međunarodnih konvencija o ljudskim pravima i uvek bila jedna od prvih potpisnica tih konvencija? Stvara se utisak da je to neko nama nametnuo. To je ono što sigurno ne prija nikome ko ovo sluša i ko danas treba da raspravlja o ovoj povelji. Sigurno da sadržina povelje ne bi trebalo da bude sporna, s obzirom na ono što reguliše i s obzirom da je to, u stvari, zbir svih onih propisa koje smo već primenjivali. Šta je cilj donošenja ove povelje? Pre svega, smatramo da je cilj da priznamo da se kod nas nisu do sada poštovala ljudska prava. To možda neko ko nije poštovao ljudska prava i može da prihvati, međutim, većina stanovništva ne bi trebalo da se pomiri sa tom činjenicom. Drugi cilj bi takođe mogao da bude da priznamo da nema pravnog kontinuiteta sa Saveznom Republikom Jugoslavijom i sa svim onim prethodnim Jugoslavijama koje su, kao što sam već rekao, učestvovale u donošenju mnogih međunarodnih konvencija, kao i u njihovoj primeni. Takođe, priznajemo da nemamo dovoljno dostojanstva kad sebi dozvoljavamo da za ovako kratko vreme usvajamo jedan ovakav akt. Ipak, kada je reč o ljudskim pravima, tu su kategorije koje se vekovima kristalizuju i vekovima se na njihovoj kodifikaciji radi, a mi u ovoj državi to radimo za nekih nepunih 24 sata. Čuli smo ovde ocenu da je ovo istorijski trenutak. Mi iz SSJ smatramo da ovo nije istorijski trenutak i da ova država ima svoje dostojanstvo, da je poštovala ljudska prava i da će ih poštovati i ubuduće. O tome koliko se poštuju ljudska i manjinska prava i građanske slobode, sigurno da uvek treba da razmišlja vlast. Znači, onaj ko je na vlasti je i odgovoran za sliku o toj državi. Ona slika koja se o ovoj državi bude širila svetom, pre svega, zavisiće od onih koji primenjuju ove propise. Ponoviću još jednom primedbe Stranke srpskog jedinstva, koje je već prof. Borislav Pelević izneo. To je nedovoljna zaštita nacionalnih manjina, nedovoljna zaštita većinskog stanovništva, neprecizna formulacija kod verskih sekti i verskih zajednica, odnosno formulacija verskih sekti na način da tu nisu obuhvaćene one klasične verske zajednice, već se ostavlja mogućnost da se taj spisak širi, što je vrlo opasno. Takođe, primedba SSJ odnosi se na prigovor savesti, odnosno civilno suženje vojnog roka. Naša primedba se posebno odnosi na prava dijaspore da biraju i da budu birani. Činjenica je, morate se svi složiti, da smo u pravu kada tražimo da naša dijaspora konačno dobije prava koja su joj zagarantovana Ustavom. Na kraju, članom 10. Ustavne povelje se kaže da se međunarodno pravo i međunarodni ugovori primenjuju neposredno, tako da se i ne vidi svrha ovako ishitrenog donošenja ove povelje. Postavlja se pitanje - koje su sankcije i ko ih primenjuje. Činjenica da će ove sankcije primenjivati međunarodna zajednica takođe govori da nam je ovo nametnuto i da verovatno moramo ovo da prihvatimo. SSJ neće glasati za ovu povelju.
Reč ima narodni poslanik Melank Šandor, a posle njega narodni poslanik Milorad Mirčić.
Poštovane dame i gospodo, prihvatanje ovog dokumenta o ljudskim pravima i slobodama svakako da bi sprečilo jednu apsurdnu situaciju da se buduća državna zajednica nađe u jednom pravnom vakuumu, u garantovanju svih onih ljudskih i manjinskih prava, koja su važna za jedno društvo, pogotovo društvo koje ima tendenciju da uđe u jednu širu evropsku integraciju, da ostane bez tog osnova koji, na kraju krajeva, kao osnovni dokument, čini i osnovu za sve ostale korake koji se preduzimaju donošenjem zakona. Svakako da je predlagač u ovom slučaju bio vrlo obuhvatan, da je adekvatno obuhvatio sve sfere ljudskih prava i sloboda. Predlagač se trudio da bez taktiziranja ovom poveljom u potpunosti prihvati vrednosti tog savremenog društva, pre svega pravo na život, kao osnovno ljudsko pravo, a zatim i sva ostala. U članu 3. koji govori o zabrani diskriminacije, navedeni su svi vidovi posredne i neposredne diskriminacije. Znači, diskriminacija u odnosu na boju, rasu, pol, jezik, verska uverenja i opredeljenja, starost. Međutim, jedna mala zamerka bi na ovom mestu možda bila prava, a to je da se zanemarilo pitanje diskriminacije prema osobama različite seksualne orijentacije. Mi ne možemo ostati slepi i gluvi na ono što se događalo, recimo, pretprošle godine sa ljudima koji su hrabro iskoračili u tom pogledu, da ulože svoj protest protiv diskriminacije. Znamo da je to bila jedna mučna situacija i ne vidim nekog razloga da se pitanje te diskriminacije pronašlo u ovoj povelji. Mogao bih da prokomentarišem još, na osnovu onoga što je prethodni govornik govorio, znači, verske slobode, slobode i misli, veroispovesti, a to je član 23; takođe, odvajanje od države. Ne bih se složio da samo četiri konfesije budu zastupljene u zakonskim aktima, jer mora se reći da se termin - sekta u savremenoj filozofiji, sociologiji i nauci većzamenjuje terminom - mala verska zajednica. Mislim da karakterisanje neke verske zajednice kao sekte nije pitanje koje bi moglo biti apsolvirano u ovom zdanju. Svakako, zastupamo mišljenje da, kao i kod svakog drugog udruživanja, ukoliko su ciljevi tog udruživanja, pa i delovanja u praksi, usmereni protiv osnovnih ljudskih prava, onih drugih, da takva udruživanja treba da budu stavljena pod neke zakonske regulative. Znači, ne vidim opravdanost tog straha od sekti, pogotovo kada nema jasne definicije sekti. Član koji utvrđuje državljanstvo, a mislim da je to član 35, državne zajednice Srbija i Crna Gora je isto ovde zadovoljavajuće formulisan, pa, kako u produžetku piše, sprečava izručenje državljana van teritorije državne zajednice, osim u skladu sa međunarodnim obavezama državne zajednice. Ovo "osim" podvlačim, zato što treba da budemo svesni da o našem udruživanju sa međunarodnom zajednicom teško da može biti reči ako ovaj pojam "osim" tu ne stoji. Imajući u vidu ove i mnoge druge pozitivne odredbe u ovoj povelji, želeo bih da dame i gospodu poslanike pozovem na izglasavanje ovog predloga. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, a posle njega narodni poslanik Ljubiša Maravić. Narodni poslanik Nenad Lemajić nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Maravić, a posle njega narodni poslanik Pal Šandor.
Uvažene kolege poslanici, već na prvi pogled se vidi zašto je tekst predloga ove povelje dostavljen nama poslanicima samo noć pred njegovo razmatranje. Dok se naša javnost mesecima bavila onim tekstom Ustavne povelje, dotle je u tišini pripreman daleko opasniji tekst za vitalne interese srpskog naroda u celini. Tema ljudskih prava je bila uvek interesantna i u prošlosti, a, kao što vidimo na primeru Iraka, interesantna je i danas. Međutim, moramo se takođe podsetiti da su povodom priče o ugroženosti ljudskih prava Slovenci i Hrvati rasturili našu bivšu zajedničku državu i formirali svoje nacionalne države. Do danas o tome niko više ni slovca da napiše. S druge strane, mi Srbi sve se češće i žešće optužujemo za nameru stvaranja velike Srbije, pa je u svrhu nasilnog dokazivanja ove teze čak i formiran tzv. Haški tribunal. To je sada sasvim očigledno u svetlosti činjenice da se u Ševeningenu danas nalazi, između ostalog, i pet bivših šefova srpskih država. Šta je sa albanskom vrhuškom? Vrhunski cinizam su najnovije optužnice protiv četvorice Albanaca koji su optuženi za zločine, navodno kršenje ljudskih prava, i sigurno jeste, ali ne nad Srbima, već nad Albancima. Znamo i sami da su Srbi bili najveće žrtve na prostorima bivše SFRJ. Jesam za poštovanje ljudskih prava, ali se plašim da ova povelja neznači ništa drugo do stvaranje pravnog okvira za dalje komadanje postojeće države. Želeo bih da budem sasvim precizan - ako je naša država država svih građana koji u njoj žive, pripadnici nacionalnih manjina imaju ista prava kao i svi ostali građani. Ako hoćemo da zaštitimo manjinska prava, onda dajte prvo da ustanovimo i neka prava srpskog naroda u sopstvenoj državi. To se posebno tiče nas Srba koji još uvek živimo na prostoru Kosova i Metohije, a još više onih nekoliko stotina hiljada proteranih Srba iz naše južne pokrajine, koje svetski moćnici već evo četiri godine lažu da je sve u redu, da nema šta da brinu, osim kada oni zažele da se vrate na svoja vekovna ognjišta. Onda im povratka nema, a o 800.000 prognanih Srba zapadno od Drine da i ne govorimo. Gde bejahu ti svetski i neki domaći dušebrižnici 1998. godine kada su šiptarske terorističke bande za veoma kratko vreme etnički očistile stotinu naselja na Kosovu i Metohiji, proterujući iz njih Srbe koji su tu vekovima živeli? Umesto da nam pomognu da odbranimo naša ljudska prava, oni nas zasuše bombama, pobiše na hiljade nevinih ljudi, žena i dece i uništiše nam stotinak milijardi dolara imovine koju su stvarale generacije pre nas. Vrhunac tog cinizma je floskula o izmišljenom kosovskom narodu čija smo ljudska i manjinska prava mi, tobož, ugnjetavali i gušili. Poštovane dame i gospodo, znam da sila boga ne moli i da silom naš neprijatelj može da nam nametne svašta. To ne znači da mi moramo da dajemo svoj doprinos. Zato predlažem da naš stav bude, bez obzira na naše raznolikosti, da njima kažemo doslovce: ispunite, gospodo iz svetskih centara moći, svoje obaveze iz Rezolucije Saveta bezbednosti 1244. Zatim, nemojte nas, gospodo, ucenjivati nekakvim Hagom da bi nam udelili sitniš iz vaših novčanika. Dajte nam umesto toga samo prave pare u znak pokajanja za zločine koje ste nam počinili i još uvek činite. Mi ćemo onda svi izglasati šta bude trebalo, s tim da je od interesa za naš narod i državu. Uvek smo u istoriji pokazivali da na ovim prostorima imamo kao narod najhumaniju dušu. Zato, dame i gospodo, treba svi jednom javno da kažemo da nismo toliko naivni da nas neko uteruje u zamišljeni zapadni Balkan kao drugorazrednu naciju, krivu za sve što ne valja na ovim prostorima, kao i da nam neko objasni kako će se ova povelja o zaštiti ljudskih i manjinskih prava i građanskih sloboda sprovoditi na prostoru Kosova i Metohije. Od 57 članova ove povelje koja nam je danas ponuđena, našao sam u 28 članova da se krše ljudska i manjinska prava na prostoru Kosova i Metohije. Krši se ljudsko dostojanstvo i slobodan razvoj ličnosti. Zatim, u članu 3. se kaže da jezabranjena svaka neposredna diskriminacija; zar Srbi, Romi, Goranci, Muslimani nisu diskriminisani danas na prostoru Kosova i Metohije? Ljudska i manjinska prava (kaže se u članu 7.) biće zajamčena međunarodnim pravom. Zašto se to međunarodno pravo ne poštuje na prostoru Kosova i Metohije? Sudska zaštita i uklanjanje posledica kršenja ljudskih i manjinskih prava (to se pominje u nekoliko članova) - danas se na Kosovu i Metohiji u zatvorima nalaze desetine Srba, koji već četiri godine čekaju na suđenje, a evo, vidimo ovde u pojedinim članovima da se govori o kršenju i nepružanju adekvatne zaštite. Pravo na život - u članu 11. se kaže da je neprikosnoveno. Pa, zar nama na Kosovu i Metohiji nije ugrožen život? Zatim, neposredna fizička i psihička zaštita - takođe je ugrožen integritet na prostoru Kosova i Metohije. Zabrana ropstva - u članu 13. se govori o ropstvu. Niko ne da objašnjenje šta je sa 1.300 kidnapovanih i nestalih lica sa prostora Kosova i Metohije, gde se ona nalaze?Ne nalaze li se na prinudnom radu, koji je zabranjen, kao što se kaže u članu 13? Pravo na slobodu i bezbednost; pravo na slobodu kretanja; na pravično suđenje; pravo na imovinu; u članu 24. se kaže "niko ne sme da uđe u tuđi stan", a sa prostora Kosova i Metohije je proterano preko 250.000 Srba, u čije stanove su ušli Albanci. Nepoštovanje slobode medija - albanski mediji danas imaju svoje televizijske programe gotovo 24 sata, a Srbi sa prostora Kosova i Metohije imaju samo polusatnu emisiju. Nije li to kršenje prava? Sloboda udruživanja - formirana je juče zajednica srpskih opština, svi su digli glas iz međunarodne zajednice protiv toga. Zašto nam se i to pravo uskraćuje? Pravo na slobodu kretanja - o njemu da i ne govorim. Pravo na rad (u članu 40.) - bez radnog mesta je ostalo 80.000 zaposlenih sa prostora Kosova i Metohije. Ko će njima da garantuje da će ovaj član 40. biti ispoštovan? Član 42. - socijalna davanja, socijalno osiguranje; zdrava životna sredina o kojoj se govori u članu 46. Niko ne govori o pojačanom oboljenju ljudi na prostoru Kosova i Metohije od karcinoma. Svi znamo da su na prostoru Kosova i Metohije američki bombarderi A-10 bacali osiromašeni uranijum. Ko će ovaj član da ispoštuje sutra? Sloboda izražavanja nacionalnog identiteta; zabrana diskriminacije, zabrana izazivanja rasne, nacionalne i verske mržnje, i da ne govorim dalje. Neko mora da da odgovor na ova pitanja, pre usvajanja Povelje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Pal Šandor (nije prisutan), posle njega reč ima narodni poslanik Dragan Marković. Umesto narodnog poslanika Dragana Markovića, reč ima narodni poslanik Petar Petrović, poslanička grupa SSJ (povreda Poslovnika).
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu Poslovnika član 82. stav 2.
Član 82. stav 2. glasi: "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika". Po elektronskoj evidenciji, član nije povređen. Reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, možda taj elektronski sistem to pokazuje, ali kada bismo se brojali, to bi veoma drugačije izgledalo. Kada pričamo o povredi ljudskih i manjinskih prava i građanskih sloboda, pre bismo mogli da se pitamo šta mi, kao država, činimo za naše ljude koji u jednom delu žive na prostoru državne zajednice Srbija i Crna Gora, a u nekom drugom delu izvan toga. Ovde se u jednom članu kaže: "Zabranjena je nasilna asimilacija"; pa, hajde da se pogledamo u oči, pa da kažemo koliko je to bilo Mađara u Vojvodini 1918. i koliko je bilo Srba u Mađarskoj 1918. i gde smo sada, i ko je to koga asimilovao; da li smo mi to tako nekakav svet koji pokupi sve druge, ili neki drugi kupe nas? Pre bismo mogli da pričamo da bi u ovoj državi i po ovom zakonu trebalo napraviti nešto kako da se zaštite Srbi u Srbiji. Ne vidim ja da su drugi posebno ugroženi, jer predugo traje to da je u Srbiji bila najveća sramota biti Srbin. Može neko sada da izađe i da priča drugačije, samo što je ovo jedna gola istina. To nije nikakvo srbovanje. Ali, ako se zalažemo za druge, dajte da se jednom založimo i za sebe, dajte da jedanput, bar kao drugi u Srbiji, prava imaju i Srbi. I, ako to postignemo sa ovim što će činiti deo ove povelje, mi ćemo jako puno toga napraviti, a ako nećemo, onda nam džaba i ovaj papir.
Reč ima narodni poslanik Stevan Kesejić (nije tu). Narodni poslanici Toma Bušetić i Sreten Mitrović, u okviru iste poslaničke grupe menjaju redosled, pa reč ima narodni poslanik Sreten Mitrović. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, reklamira povredu Poslovnika, u ime poslaničke grupe SSJ.
Gospođo predsedavajuća, vi ste malopre povredili član 82, jer sam reklamirao član 82. stav 2. Sada, za vaše obaveštenje, moram da ga pročitam: "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika", a ne šta je na ekranu. Prema tome, nema prisutna 84 narodna poslanika. Molim vas da se proveri ubacivanjem kartica da li ima 84 prisutna poslanika.
Nije nikakav problem, samo istaknete odgovarajuću povredu. Dakle, osim što nema povrede Poslovnika, kako ste istakli, jer smo i vi i ja pročitali isti stav. I još jedanput: "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika". Prva provera za kvorum je elektronski sistem, kako inače utvrđujemo kvorum da bismo mogli da počnemo rad, a ono što ste vi želeli verovatno prvi put, pa ipak drugi put sada, to je da predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe izražava sumnju u postojanje kvoruma; to je stav 6. člana 82, dakle, da ste se i prvi put pozvali na stav 6. člana 82. Zbog izražene sumnje narodnog poslanika Petra Petrovića, molim Narodnu skupštinu da utvrdimo da li postoji kvorum za rad. Konstatujem da imamo kvorum i zahvaljujem se narodnom poslaniku na intervenciji. Reč ima narodni poslanik Sreten Mitrović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Ustavom je Jugoslavija konstituisana kao građanska država u kojoj je ostvarivanje sloboda i prava bilo dostupno svim građanima. Saveznim ustavom ova koncepcija je posebno dopunjena izvesnim elementima kolektivnih prava, gde se priznaje pravo manjina na očuvanje i razvoj, kao i izražavanje njihove etničke, kulturne, jezičke i druge posebnosti, kao i na upotrebu nacionalnih simbola u skladu sa međunarodnim pravom. Građanima je garantovana ustavna sloboda izražavanja nacionalne pripadnosti, kulture i vere i upotreba maternjeg jezika i pisma, ali je dopušteno i pravo da se građani ne izjašnjavaju o nacionalnoj pripadnosti ili verskom ubeđenju. U grupu posebnih prava koja se odnose na pripadnike manjina spada i pravo na školovanje, informisanje na maternjem jeziku, pravo na isticanje nacionalnih simbola, pravo na upotrebu jezika pred državnim organima, pravo na osnivanje prosvetnih, verskih i kulturnih udruženja uz materijalnu pomoć države, pravo na održavanje kontakata sa matičnom državom i učešće u radu nevladinih organizacija, da mogu srazmerno da budu zastupljeni u javnim službama, organima državne vlasti i lokalne samouprave. Ne znam šta je ovde nedostupno nacionalnim manjinama i šta je ovde kršenje ljudskih prava. Donošenjem nove povelje nove zajednice države Srbije i Crne Gore usvojiće se sigurno i ova nova povelja o ljudskim i manjinskim pravima građana, ali se postavlja pitanje - da li će se ona primenjivati i da li će ova vlast uspeti da uspostavi poštovanje zakona i zaštitu ljudskih prava na celoj svojoj teritoriji? Kosovo i Metohija je deo ove državne zajednice, ali pod protektoratom međunarodne zajednice, te iste koja nam stalno drži predavanje o ljudskim pravima. Zbog ugroženosti ljudskih prava Albanaca doživesmo bombardovanje, a time i velike žrtve, razaranja, dolazak tzv. mirovnih snaga na prostor Kosova i Metohije. I sve to navodno pod zaštitom svih stanovnika koji tamo žive. Znamo šta se sve na Kosovu i Metohiji dešavalo sa njihovim dolaskom, a to se i danas, nažalost, ništa ne menja. Manjinsko nealbansko stanovništvo u delu svoje države pod prismotrom i uz prisustvo 50.000 tzv. mirovnjaka doživljava najveći genocid, progon, ubistva, zabrane slobode kretanja na svojoj teritoriji; ugroženi su pravo na rad, na govor, i ono najgore - pravo na život. Uz prisustvo mirovnjaka proterano je i etnički očišćeno od Srba oko 98 mešovitih sredina. Kosovo i Metohija i danas ostaju ono što su bili - teško bolestan organizam, koga pod lekarskom kontrolom međunarodne zajednice te međunarodne snage još nisu izlečile. Tri i po godine nije joj bilo dovoljno da bar započne sa realizacijom povratka prognanog i iseljenog stanovništva, da se stvore elementarni uslovi bezbednosti za manjinske zajednice, započne stvarna decentralizacija vlasti i otpočne sa dekriminalizacijom društva. Njeno prisustvo ima još samo svrhu fizičkog obuzdavanja najgorih, a prilično brojnih ekstremističkih nastojanja da se teritorija konačno očisti od Srba i da se njihova imovina, na ovaj ili na onaj način, zaposedne. U takvoj situaciji praktično je realnija linija manjeg otpora, postepeno popuštanje pod stihijom većinskog pritiska i faktičko pristajanje na projekat - nezavisno Kosovo. Sve to je prouzrokovano manjinskom albanskom zajednicom, koja je navodno u vreme vladavine Slobodana Miloševića bila lišena manjinskih prava.Potpomognuta stranim plaćenicima ta ista radi danas to isto i na jugu Srbije. Hvala.
Na osnovu člana 84. stav 2. obaveštavam Narodnu skupštinu da na listi prijavljenih imamo još osam govornika i da imamo obavezu da završimo raspravu o Povelji o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Predsednica Narodne skupštine je zakazala sledeće vanredno zasedanje, te se podrazumeva da ćemo sledeće vanredno zasedanje imati odmah nakon okončanja rasprave o Povelji o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Bez glasanja ne možemo odlučiti da nastavimo da radimo i u toku pauze, mada lično smatram da bismo mogli da saslušamo sa strpljenjem i uvažavanjem još osam naših kolega, čime bismo ostali u tempu koji se podrazumeva za rad Skupštine. S obzirom na temu koju imamo, da li mogu da dam reč narodnom poslaniku Petru Petroviću i da zamolim da se saslušamo, s obzirom na važnost teme i da time damo značaj Povelji koja se praktično prvi put donosi. Obavezani smo rokovima. Da li ste saglasni s tim? Reč ima narodni poslanik Petar Petrović. (Jedan broj poslanika napušta salu.) Nažalost, narodni poslaniče, elektronskim sistemom smo utvrdili da nemamo kvorum, pa ipak ostajemo na tome da ćemo imati pauzu do 15,00 časova, pa ćete dobiti reč nakon pauze. Hvala vam puno. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo, nastavljamo rad sednice vanrednog zasedanja, prema prijavama za reč u raspravi o Povelji o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Da bismo utvrdili da li postoji kvorum potreban za rad ovog dela sednice, molim vas da svoje kartice ubacite u sistem za elektronsku identifikaciju. Konstatujem da imamo kvorum za rad i nastavljamo sa raspravom po redosledu prijavljenih narodnih poslanika. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, uz izvinjenje što je pozvan za govornicu, ali se nisu stekli uslovi u prethodnom delu. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Povelja o ljudskim i manjinskim pravima, koju je većina nas dobila jutros i velika većina nije do početka ovog zasedanja ni uspela da pročita sve članove Povelje. Prema stavu poslaničkog kluba SSJ nije moralo da se hitri ovoliko sa donošenjem ove povelje, iz prostog razloga što, po našem mišljenju, u ovojpovelji nema ničega novog i revolucionarnog u odnosu na ono kako je oblast manjinskih prava bila regulisana Ustavom SRJ, koju ste vi uništili, i Ustavom Republike Srbije, koji je još uvek na snazi i koji takođe u mnogim svojim članovima reguliše ljudska i manjinska prava srpskog naroda i svih etničkih zajednica i nacionalnih manjina koje žive na teritoriji Republike Srbije. No, šta je tu je, ja ću pokušati da izložim stav SSJ u odnosu na neke članove ove povelje koje je predlagač dao i kojima je regulisao ljudska i manjinska prava. Počeću od člana 3. gde se, između ostalog, kaže da su svi građani pred zakonom jednaki. Jeste to formalno, da su svi građani pred zakonom jednaki, ali u praksi je, dame i gospodo, sasvim drugačije. Građani koji podržavaju opciju DOS-a su u povoljnijem položaju u odnosu na ostale građane pred zakonom. Imate različite primere širom Srbije, iz mnogih gradova i sela, i možete da proverite da je to tačno. Dakle, ovo slovo na papiru mi iz SSJ zdušno podržavamo i želeli bismo da to bude baš primenjeno prema svim građanima Republike Srbije, odnosno prema srpskom narodu i svim etničkim zajednicama i nacionalnim manjinama koje žive na teritoriji Republike Srbije. Postavlja se pitanje u vezi sa članom 20, na koji takođe imamo primedbu. U članu 20. piše da se "niko ne može smatrati krivim ili kazniti za delo koje, pre nego što je izvršeno, nije bilo predviđeno zakonom kao kažnjivo". S obzirom da vi pripremate neke propise o kojima trenutno samo možemo da čitamo u štampi i slušamo preko raznih elektronskih medija, da se pripremaju zakoni koji će retroaktivno kažnjavati za neka učinjena dela, neke delikte, ili već šta (to popularno nazivati lustracijom, ili već kako) a koja prema sadašnjim ili prema ondašnjim propisima nisu bila predviđena, pitamo se da li će Povelja biti primenjena (i ovaj član) ovako kako i piše u ovoj ustavnoj povelji. Posebno želim da naglasim i da prenesem stav SSJ kad je u pitanju član 23, koji se odnosi na pravo na imovinu. Tu, između ostalog, stoji: "Jemči se pravo svojine i pravo nasleđivanja. Korišćenje imovine se može ograničiti zakonom, u skladu sa opštim interesom". Postavljam vam pitanje, dame i gospodo, kada ćete i da li ćete uopšte konačno doneti zakon o povraćaju neopravdano oduzete imovine svim građanima Republike Srbije posle 1945. godine - a sve partije u borbi za vlast u predizbornim kampanjama pričaju kako će jedan od prvih zadataka biti upravo donošenje zakona kojim će se vratiti neopravdano oduzeta imovina - upravo da bi se i primenio ovaj član koji ste predvideli u Povelji. Mi iz SSJ vam predlažemo da odmah, koliko sutra, stavite na dnevni red ove skupštine povraćaj neopravdano oduzete imovine građanima Republike Srbije. Kad je u pitanju član 28. (o tome je i predsednik SSJ govorio), radi se o prigovoru savesti, mi postavljamo jedno pitanje - da li oni, građani Republike Srbije koji žele da ostvare određena prava ravnopravno sa svim građanima drugih veroispovesti i nacionalnosti itd, bez obzira da li su pripadnici srpskog naroda ili nisu, žele samo da ostvaruju prava, ali ne i obaveze? Postavljamo pitanje - šta će se desiti ako sutra neko napadne ovu državu, a da se neko pozove na prigovor savesti i da jednostavno kaže kako ne može da nosi oružje, jer to njegova vera ili opredeljenje ne prihvataju? Onda mi pitamo - da li je govorio tako i taj prigovor savesti kad su u pitanjuodređena prava, koja se ostvaruju u ovoj državi, na osnovuove ustavne povelje, na osnovu Ustava i zakona? U član 36. ste stavili jednu sasvim nepotrebnu odredbu, a to je da se punoletstvo u ovoj državi stiče sa 18 godina. Pa valjda postoje drugi propisi koji regulišu tu oblast i kažu kada građani ove države stiču punoletstvo. Ako ste već hteli da ova odredba stoji ovde, zašto niste išli dalje pa da kažete šta je to mlađe maloletno lice, starije maloletno lice, mlađe punoletno lice itd. Koliko je nama svima poznato, to veoma dobro regulišu drugi pozitivni propisi, kao što je Krivični zakon Republike Srbije, Zakon o porodici itd. Na kraju, dame i gospodo, postavlja se pitanje, ako već ovde štitimo prava nacionalnih manjina, da li ovom poveljom treba da štitimo i prava pripadnika srpskog naroda u onim opštinama, gradovima itd. gde oni predstavljaju manjinu, odnosno gde su u manjem broju naseljeni od pripadnika nacionalnih manjina i etničkih zajednica. Nijednim slovom ovde niste to napisali. Istovremeno vas podsećam da bi trebalo ovde da primenite i princip reciprociteta, a to znači da pripadnici srpskog naroda treba da imaju u drugim državama u kojima žive i u kojima predstavljaju nacionalnu manjinu ili etničku zajednicu, već kako ih gde nazivaju, ista ta prava, koja nudimo pripadnicima nacionalnih manjina tih država. Da li Srbi imaju ista ta prava u tim državama? Mi iz SSJ odgovorno tvrdimo da to nije tako, da pripadnici tih naroda u Srbiji imaju daleko veća prava, nego što imaju pripadnici srpskog naroda u tim državama gde sada žive. I na kraju, ne mogu a da se ne osvrnem na izlaganje jednog uvaženog kolege ovde, koji je, između ostalog, rekao da postoji nova definicija verskih sekti, kad je u pitanju pravo na slobodu vere i veroispovesti, pa je rekao da su to male verske zajednice. E, pa, gospodo, mi iz Stranke, srpskog jedinstva ne možemo da podržimo takve "male verske zajednice", koje vrbuju mlade, nepunoletne građane Srbije, odnosno decu, gde se prinose žrtve, raznorazne, raznim hramovima i bogovima. E, gospodo, Stranka srpskog jedinstva nije za takvu slobodu vere i veroispovesti. Mi jesmo za to da svaki građanin ima pravo da slobodno ispoljava svoju veru, ali nismo za sekte koje su pogubne za srpski narod, odnosno za mladost Srbije. Na kraju, kada je u pitanju seksualna sloboda, svi oni koji zagovaraju seksualnu slobodu koja nije prirodna, ono što je vekovima, kada se zna šta rade pripadnici muškog i ženskog pola ove Srbije, tu seksualnu slobodu neka ispoljavaju na drugi način, ali nemojte da traže da to uđe u povelju, jer valjda znamo od vekova šta je to seks u ovoj državi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Tomislav Nikolić je govorio opširnije o pojedinostima i o pojedinim članovima, u celini, na kraju, u vezi ovog teksta, a ja bih samo nekoliko članova obuhvatio u svom izlaganju, pre svega kada se radi o pravu na slobodu i bezbednost. Srpska radikalna stranka je u Saveznoj vladi insistirala i uspela da se izradi jedan zakonik o krivičnom postupku koji bi bio usklađen sa svim evropskim standardima i sa krivičnim postupkom u zemljama sa najrazvijenijim pravnim sistemima. Mi smo u Saveznoj vladi tada uspeli da privilegije policije uskladimo i svedemo na onaj određeni minimum, u skladu sa evropskim standardima i, s druge strane, u skladu sa saveznim i republičkim Ustavom. Dame i gospodo narodni poslanici, iz ovog teksta se vidi da nema zaštite u krivičnom i prekršajnom postupku, naročito kada su u pitanju ljudska prava, bezbednost i slobode građana. Mi smo uspeli da u tom Zakoniku o krivičnom postupku,kada smo izvršili kodifikaciju, mada smo imali velike otpore u vezi tih zalaganja, ne dođe do usvajanja onih odredaba koje su se odnosile na diskreciona ovlašćenja organa unutrašnjih poslova. Mi smo u tom delu onemogućili dalje privilegije koje su se odnosile na lišavanje slobode naših građana, određivanje pritvora i vođenje istrage. Osim toga, mi smo uspeli da shodno uporednom pravu ugradimo i institut osumnjičenog. U Zakoniku o krivičnom postupku predviđeno je da osumnjičeni, koga pozivaju organi unutrašnjih poslova, ima biti pozvan pismenim pozivom. U pozivu mora biti naznačeno u kom svojstvu se to lice poziva i da ima pravo da uzme branioca iz reda advokata; da nije dužan da odgovara na postavljena pitanja i da ima pravo da se brani ćutanjem. Primećene su zloupotrebe u ovom delu, iako je donet novi Zakon o krivičnom postupku. U čemu se sastoje te zloupotrebe? Zloupotrebe se ogledaju u tome što se lica pozivaju i pitaju da li žele ili ne žele branioca, ali ako se građanin izjasni da ne želi branioca, onda se on poziva da napiše izjavu u vezi s čim je on pozvan u organe unutrašnjih poslova. Tim licima se ne saopštava da svojom izjavom u prostorijama organa unutrašnjih poslova mogu sebe dovesti u situaciju da budu danas-sutra optuženi i okrivljeni za određena krivična dela. U uporednom pravu ne postoji ovlašćenje organa unutrašnjih poslova, niti policije, da mogu određivati pritvor, mada se i u Povelji ističe da se uhapšeno lice ima sprovesti nadležnom sudu u roku od 48 časova. Šta to znači? Koja je to kategorija? Koji je to status naših građana kada se kaže - ima se sprovesti u roku od 48 sati nadležnom sudu. A, šta je sa njim u trajanju od 48 časova? Da li je on uhapšen? Da li je on lišen slobode? Jeste. Gde se on nalazi? Ne nalazi se on u hotelu. On je ipak lice koje je lišeno slobode i pritvoreno. Dalje, čak i Povelja ovde daje za pravo policiji da zadržava 48 sati i da donosi rešenje o zadržavanju. Kakvo je to zadržavanje? Kakva je to kategorija? To Ustav ne poznaje. Samo je sud ovlašćen da donese rešenje o određivanju pritvora, a to je pritvor, jer je lice 48 časova lišeno slobode. Ovde se govori i o nekom advokatu koji brani po službenoj dužnosti. Ta kategorija je kod nas kompromitovana do te mere da je to samo puka formalnost koja se pominje u Povelji. Kompromitovana je iz razloga što Ministarstvo pravde i Ministarstvo finansija ne finansiraju odbranu po službenoj dužnosti, a hiljade i hiljade odbrana je po službenoj dužnosti; zbog toga su te odbrane, po mojoj proceni, a i kolega, iskompromitovane i zbog toga je Ministarstvo za finansije dužno platiti odbrane po službenoj dužnosti, da bi se građanima obezbedila pravna zaštita. Ovako, možemo pisati u ovoj povelji sve i svašta, ali od toga nema ništa. Zbog toga se građanima ipak mora garantovati određena bezbednost i sigurnost, a policija se mora usaglasiti sa određenim ustavnim odredbama i sa uporednim pravom. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, teško je u ovom trenutku govoriti o ovom dokumentu jer je očigledno da cela Srbija prati početak suđenja Vojislavu Šešelju, našem kolegi poslaniku i bilo bi fer da smo prekinuli sednicu da taj početak otpratimo, jer, jednostavno, odbrana Slobodana Miloševića i Vojislava Šešelja u Hagu je i nacionalno i državno pitanje. Ali, očigledno je da nema dovoljno razumevanja za to. Kada je reč o ovom dokumentu, on ništa novo ne donosi u odnosu na sadržaje koji već postoje u Ustavu Srbije. Manjinska prava, ljudska prava, individualne, kolektivne i građanske slobode su u našoj zemlji i u Srbiji i u SRJ bili na najvišem nivou, po najvišim standardima Evrope i sveta. Ako se samo osvrnemo na manjinska prava, konkretno znamo da u Vojvodini više od tridesetak nacionalnih manjina živi harmonično sa većinskim srpskim narodom, jer je sve uređeno na najbolji način. Takva prava imali su i pripadnici albanske nacionalne manjine na Kosovu i Metohiji, ali znamo iz kojih razloga oni ta prava nisu koristili. Valjda je u Srbiji danas svakom jasno da na Kosovu i Metohiji svojevremeno nisu bila ugrožena ljudska prava, manjinska prava, već da se radilo o nečem drugom, znači da je agresija došla zbog konkretnih interesa NATO pakta. Kada je reč o samom dokumentu, odmah na početku u članu 5. imamo jednu suprotnost i kontradiktornost sa članom 9. Ustavne povelje. Veoma dobro znamo, upozoravali smo pre nekoliko dana kada smo usvajali Ustavnu povelju, da treba da se vodi računa o tom članu gde se kaže da se manjinska, ljudska prava, individualne i građanske slobode ne mogu smanjivati, odnosno da se dostignuti nivo ne sme smanjivati. Takvo rešenje u Povelji je pogubno i teško da sada može da se ispravi ovim dokumentom, jer da sve države zadržavaju mogućnost da se ta prava ili slobode ograniče i suspenduju. Naravno, pod određenim uslovima. Ti uslovi su, na primer, separatističke, oružane pobune, teroristički akti. Mi danas na jugu Srbije upravo imamo jednu takvu situaciju. Teško da, u skladu sa ovim dokumentom, država može i sme da interveniše. Primedbe su velike, primera radi, i na član 27. gde se govori o verskim zajednicama. Ovde je trebalo precizirati o kojim se verskim zajednicama radi, jer na mala vrata se otvara mogućnost slobodnog delovanja verskih sekti, a veoma dobro znamo da su verske sekte i te kako pogubno uticale na sve zemlje u tranziciji, u Rusiji pogotovo, tako da je naša sudbina slična sudbini svih tih zemalja. U sledećem članu se govori o civilnom služenju vojnog roka; mi sada imamo Hag kao Damoklov mač, pa onda civilno služenje vojnog roka, pa ko će ovu zemlju braniti. Očigledno je da se to nameće sa strane i da će imati dosta pogubne posledice i po narod i po državu. Ili, u članu 30. se govori da u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora nema cenzure, a ima cenzure. Teško da će se posle usvajanja ovog akta smanjiti cenzura, jednostavno sve je kontrolisano od strane predstavnika sadašnjih vlasti, tako da nikakvo unapređenje ne možemo očekivati posle usvajanja ove Povelje o manjinskim i ljudskim pravima. Kada govorimo o slobodi udruživanja u članu 32. gde se kaže da pojedine političke organizacije, a ovde se govori o organizacijama, mogu da budu zabranjene, vlast vrlo lako može da proglasi najozbiljnije političke protivnike za one koji žele da sruše ustavni poredak, bolje reći i čitavu Vladu, i da ih zabrani. Ovaj član je nedorečen i svakako treba na kraju ugraditi i rečenicu - u skladu sa zakonom. Kada govorimo o pravu na obrazovanje, ovde imamo da je osnovno obrzovanje obavezno; a šta je sa drugim, šta je sa srednjom školom, šta je sa fakultetom, da li je ovo korak nazad u odnosu na rešenja koja su postojala u sadašnjem Ustavu. Kada je reč o pravima nacionalnih manjina, imamo zabranu nasilne asimilacije. Veoma dobro znamo, to je izneto u prepodnevnoj raspravi, asimilacije nema u Srbiji, ali šta je sa asimilacijom našeg naroda u mnogim državama oko nas? U Mađarskoj je 300.000 Srba bilo 1918. godine, a sada ih je pet, šest ili 10.000. Kada govorimo o članu 52 - pravo na očuvanje posebnosti, pa u tački 2 - pravo na upotrebu svojih simbola na javnim mestima, a govorili smo i o tome; to je albanska zastava na jugu Srbije. Gde je srpska zastava? Šta je ova vlast uradila da se to promeni? Čović danas gostuje kod Robertsona, da li će nešto rešiti, da li neko sumnja uopšte da Šiptari nešto rade bez saglasnosti svojih mentora sa strane? Jednostavno, usvajanjem ove povelje neće se poboljšati položaj, pre svega onog dela naroda koji je najugroženiji, a to je srpski narod na Kosovu i Metohiji, to je srpski narod na jugu Srbije. Ovde se, pre svega, kroz ovu povelju brine briga za Vojvodinu, Rašku oblast i prave se problemi tamo gde nema problema, ali scenario je već viđen više puta u ovoj zemlji i naći će se neko iz tzv. međunarodne zajednice, izraziće zabrinutost za bilo koju odrednicu, vezano za ostvarivanje manjinskih prava. Taj scenario već znamo, tako je išao i ovih godina. Iz svih tih razloga nećemo glasati za ovu povelju.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Bora Drakulović.
Dame i gospodo narodni poslanici, iskoristio bih priliku da pozovem građane Srbije da upravo gledaju izjašnjenje predsednika SRS dr Vojislava Šešelja, na TV B92. Siguran sam i nadam se da će uspeti da rasturi taj antisrpski tribunal. Što se tiče predložene Povelje, moram da kažem da se donosi ponovo pod političkim pritiskom, a da ne znamo čemu služi, da ne znamo zašto je donosimo, jer ništa novo ne štiti ova povelja, nema prava, tzv. prava, ljudska prava najnovijih generacija, nema ničega što već nemamo deklarativnim normama zaštićeno u Ustavu Republike Srbije kao najvišem pravnom aktu naše zemlje i u drugim nižim pravnim aktima i ono što je zaštićeno Ustavom SRJ. Dakle, puko ponavljanje praznih fraza iz kojih bi neko trebalo da kaže kako se mnogo brine za ljudska prava i slobode, posebno za manjinska prava, kako to tobož ranije ničim nije bilo zaštićeno, pa sada su došli neki novi koji će to neuporedivo lepše i bolje i drugačije uspeti i umeti da učine. Osim ponavljanja normi koje već postoje u Ustavu Republike Srbije, u Ustavu SRJ, imamo i nekoliko ciničnih normi. Ciničnih, imajući u vidu našu svakodnevicu, našu pravnu praksu. Jedan od osnovnih pravnih instituta, kakav je pretpostavka nevinosti, po kojoj je svako nevin dok se njegova krivica za krivično delo ne utvrdi pravosnažnom odlukom suda, vidimo kako se izvrgava ruglu u običnom životu, u onome što radi DOS-manlijski režim. Svakoga dana se nađe neki pametnjaković koji će da soli pamet sudijama kako moraju da presude, kako moraju da deluju i šta da čine u određenom postupku, gde hoće a gde neće da isključe javnost sa sednice, kolika presuda mora da bude itd. Da vam ne pričam sada o čuvenom slučaju optužnica, a kasnije i pravosnažnih presuda protiv Radomira Markovića i nekih drugih ljudi iz Službe državne bezbednosti, gde se pod pritiskom javnosti prave tzv. kompromisne presude, gde se krše elementarna ljudska prava i slobode ljudi, gde kako ko vikne i rikne na televiziji i kako ko šta kaže, e, tako i takva presuda mora da bude, pa makar to sa pravom nemalo nikakve veze; pa se pojave geniji koji kažu da to može da bude i 40 godina, i smrtna kazna, iako u vreme izvršenja tog dela nije postojala ta kazna od 40 godina. Sve je moguće kada su DOS-manlije na vlasti, kada oni to na takav način shvataju. Govorite ovde o pravu na sklapanje braka, a nigde se ne kaže da je reč o muškarcu i ženi, već brak može da sklopi izgleda svako, i dve žene, i dva muškarca, reč je samo o supružnicima. To su neke nove demokratske tekovine. Zanimljiv vam je član 28. ovaj prigovor savesti, žurim pošto malo vremena imamo, gde se kaže da niko nije dužan da, protivno svojoj veri ili ubeđenju, ispunjava vojnu obavezu; dakle, ne mora to da bude iz verskih razloga, nego ima čovek ubeđenje, ne voli da nosi pušku, ne mora čovek da ispunjava vojnu obavezu; šta će nam vojska, šta će nam država, šta će nam bilo šta, kako kome padne na pamet, tako može i tako mora da se ponaša. Onda se kaže o slobodi mišljenja i izražavanja, to je takođe jedna deklarativna norma koja postoji i u Ustavu i u svim drugim zakonskim aktima - svako ima pravo na slobodu mišljenja i izražavanja, a ovo pravo uključuje slobodu da se govorom, pisanjem, slikom ili na bilo koji drugi način traže, primaju i šire obaveštenja i ideje. Preksinoć, posle veličanstvenog mitinga koji je organizovan kao ispraćaj dr Vojislava Šešelja u Hag .....
Molim vas da se vratite na temu.
Ja pričam o temi, nego vi mene pažljivo slušajte. Dogodilo se to da je svim televizijama, privatnim i državnim, naređeno da posle 19,00 časova izbace to iz glavnih vesti ili onoga, kako se to kaže, heda, i naređeno je da ne ide tonski Vojislav Šešelj. Ako kažete da to nije tačno, ja ću vam reći tačno na kojim televizijama i koji se urednici ispod svojih vesti nisu potpisivali, a mnogi se nisu potpisivali te večeri, jer su dobili tu naredbu.
Upozoravam vas da to nema veze sa temom dnevnog reda.
To ima veze, nego vi to ne razumete ili nije tačno, ako vi kažete, ali sve može kod vas. Ovde zaposleni imaju pravo na štrajk, u skladu sa zakonom, osim ako Gašo Knežević ne kaže ništa. Ili ćuti ili izađi za govornicu, pa kaži šta imaš da kažeš, ali ćuti, ćuti dok ne izađeš za govornicu. (Borivoje Katić, sa mesta: Reći ću.) (Milka Marinković, sa mesta: Nemoj da ti ja dođem tamo.) Kaže se - unapređenje uslova života, a u stavu 2: "Mere iz stava 1.ovog člana, kada to bude potrebno, predviđaju uklanjanje izrazito nepovoljnih uslova života koji posebno pogađaju pripadnike određene nacionalne manjine". Šta to posebno pogađa pripadnika određene nacionalne manjine? Šta to lošije živi Jožef Kasa nego što živi bilo ko drugi ko je pripadnik srpskog roda, ovde u ovoj sali? Šta to lošije živi? Šta to njemu fali? To što je on belosvetska lopuža i kriminalac i sada zbog toga treba svi ostali...
Na osnovu člana 101. Poslovnika Narodne skupštine izričem vam prvu opomenu, narodni poslaniče.
Što mi izričete opomenu? Što sam rekao istinu? Sada je Jožef Kasa ugrožen zbog ne znam ni ja čega. Šta je to njemu bilo kada falilo ili bilo kome drugom? Kažite konkretno, da vidimo. Na ovaj način se srpski narod srozava na nivo nacionalne manjine, ispod nacionalnih manjina, ispod prava nacionalnih manjina, da nismo isti. Njima će posebno da se poboljšavaju uslovi života. Zbog čega? Ceo narod živi loše, ceo narod živi u siromaštvu, ceo narod živi bedno i šta je to posebno što tu treba da se uradi. Moram da kažem da svašta što smo doživeli u ovoj državi pokazuje kako se vodi računa o ljudskim pravima i slobodama. Posebno donošenjem protivustavnih uredbi, zakona kojima se izručuju Srbi Haškom tribunalu. Još jednom pozivam, završavajući, sve one koji su gledali ovo da okrenu na B92 i gledaju izjašnjenje Vojislava Šešelja. Siguran sam da će imati mnogo toga da vide, kako se srpstvo brani i kako se hrabro i junački ponaša.
Reč ima narodni poslanik Bora Drakulović, a sledeći prijavljeni za reč je Ljubomir Kragović.
Uvažene kolege poslanici, građani Srbije, ja ću biti zaista kratak, jer imam razloga da drugačije pristupim ovoj povelji o građanskim i manjinskim pravima, jer dolazim iz jedne od onih devet opština koje se udružuju. Zna se zašto, samo mi to kao nećemo da shvatimo. Dolazim iz opštine gde se, moram da kažem, krše prava građana, a da bih bio tačan i precizan navešću vam primer. Opština iz koje ja dolazim, Mali Iđoš, konkretno broji tri naselja: Feketić, Lovćenac i Mali Iđoš. Iđoš je maltene čisto mađarsko naselje, Lovćenac je čisto srpsko-crnogorsko naselje, a u Feketiću je 60%-70% Mađara i 30% Srba. Odbornici u Skupštini opštine Mali Iđoš ne mogu po izbornoj volji građana da učestvuju u radu, da bi bili poštovani, jer jednostavno su pokradeni. Naselje Lovćenac je preduzelo mere i traži izjašnjavanje referendumom da se izdvoji iz te opštine, jer ne može da trpi teror. To su ta manjinska prava koja oni imaju. Manjinska prava mi nemamo, mi smo ugroženi. Još jedan primer: "veliki vođa" te nacionalne manjine (koju ne osuđujem, jer građani su ispravni, nego nisu njihovi lideri koji to rade), potpredsednik Vlade - pre izvesnog vremena svi lokalni mediji u Subotici su objavili da je jedan portir dobio otkaz samo zato što mu se nije obratio na mađarskom, jer nije znao. To su ta prava i zato im treba dati veća prava nego nama. Tako mi živimo u Vojvodini, u tih devet opština, a vi iz Srbije to ne znate. Znate. Znate još nešto, u Vojvodini je 70% Srba, a Skupština Vojvodine nažalost predstavlja neverovatnu sliku: preko 60% poslanika u Skupštini Vojvodine su nesrbi. To su takođe ta njihova prava koja su ugrožena. Kao pripadnik Socijalističke partije, na čijem je čelu veliki čovek, veliki junak, Srbin Slobodan Milošević, tvrdim odgovorno, smejte se, da su sva građanska prava u ovoj zemlji svima bila jednaka, po najvećim standardima Evrope. Koja su dodatna prava koja imtreba dati, samo zato da bi poslužila za cepanje države? Hoće se federalizacija Srbije i zbog toga ti glasovi trebaju, zbog toga ti ljudi treba da sede u Vladi, u Pokrajini i svuda. Ako to ne shvatimo danas, shvatićemo jednog dana. Šiptari su krenuli sa puškom da urade to, oni puze ka cilju, ali puze mudro.
Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović, a zatim narodni poslanik Rade Bajić.
Poštovane kolege narodni poslanici, dobili smo Povelju o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Kažu da je ova povelja uslov za integraciju u Evropsku zajednicu i da su koristili tekst međunarodne povelje pri izradi ove naše povelje. Moram da konstatujem da je ova povelja urađena na brzinu, štura i nepotpuna, tako da nedovoljno štiti kako prava nacionalnih manjina, tako i ljudska prava, a naročito prava većinskog naroda u Srbiji. Jedino ispravno rešenje danas bi bilo da se vrati ova povelja na doradu. Termin ljudsko pravo je danas, a pogotovo u poslednjih deset godina, termin koji se najčešće koristi. Bilo bi lepo da se koristi kao namera boljitka za sve ljude, za kompletno čovečanstvo, ali nažalost to je termin koji služi da se pod nekim izgovorom o navodnoj ugroženosti ljudskih prava, a pre svega američkih ljudskih prava, u čemu su oni jedino iskreni, sprovodi globalizacija novog svetskog poretka. Da bi zaštitili neka navodno ugrožena ljudska prava u bivšoj Jugoslaviji snage novog svetskog poretka bombardovale su 78 dana i noći neprekidno, pri čemu su nam nanete ogromne ljudske i materijalne žrtve. Posledica tog bombardovanja je Rezolucija 1244 i Kumanovski sporazum, okupacija Kosova i Metohije i prisustvo 55.000 vojnika i policajaca KFOR-a i UNMIK-a. Šta je posledica? Kakvu su nam demokratiju doneli navodni mirovnjaci na Kosovu i Metohiji? Kakva su danas ljudska prava i građanske slobode na Kosovu i Metohiji? Gde su sada nevladine organizacije i zašto ne reaguju? Zato što nisu ugroženi američki interesi. To što je izvršen neviđen egzodus nad srpskim narodom i svima onima koji nisu Šiptari nije kršenje ljudskih prava i građanskih sloboda. Kršenje ljudskih prava i građanskih sloboda mora se garantovati samo za one koji su poslušni, za one koji žele da služe novom svetskom poretku i mondijalistima. Inače, ovaj predlog ima mnogo stvari koje su u suprotnosti sa Ustavom i u kojima stoji, a evo primer člana 1. - ljudsko dostojanstvo je neprikosnoveno. Svako ima obavezu da ga štiti, osim ako se ne radi o Srbinu na Kosovu i Metohiji. Dalje, član 14: "Svako ima pravo na ličnu slobodu i bezbednost". Ponovo samo ne za Srbe na Kosovu i Metohiji. Uhapšeno lice se mora bez odlaganja, a najkasnije u roku od 48 sati izvesti pred sud, što je suprotno sa postojećim zakonima, gde se mora odmah izvesti iz pritvora, jer samo sud može da odredi pritvor. Zatim, neka posebna jemstva. Zakonom se određuju slučajevi u kojima interes pravičnosti zahteva da okrivljeni dobije branioca po službenoj dužnosti ako nije u mogućnosti da plati branioca. Imali smo praksu na Kosovu i Metohiji da je na stotine nevinih Srba optuženo i držano od godinu do dve i tri godine u zatvoru, bez ikakve krivice, a onda pušteno. Nešto slično vi u ovoj povelji stvarate, da bi moglo tako i na široj teritoriji, a ne samo na Kosovu i Metohiji, da se radi. "Niko ne može dva puta biti kažnjen za isto delo". Ima više slučajeva u kojima je ovaj član u suprotnosti sa onim što se dešava u praksi. - Verske zajednice. Zašto se ne izuzmu verske sekte koje su veliko zlo za svaki narod i za svaku državu? - Pravo na slobodne izbore. Tu je trebalo da dodate stav tri, koji kaže da član 33. ne važi kada je DOS na vlasti, a predsedava Skupštinom gospođa Nataša Mićić. Inače, sad bi bili u jednoj predizbornoj kampanji za predsednika Srbije, jer su ovde građanima uskraćena prava da biraju i da budu birani.
Reč ima narodni poslanik Rade Bajić, a sledeća prijavljena za reč je narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Poštovani narodni poslanici, pred sam početak ili u toku sednice, da tako kažemo, dobili smo povelju o ljudskim i manjinskim pravima. Vrlo je neozbiljno što je tako kasno dostavljen materijal o kome ne može da se diskutuje, po principu uzmi ili ostavi. Niti možemo stavljati neke zvanične primedbe, niti ga možemo menjati. Naravno, svako od nas može da govori o ovim stvarima; svako ko dolazi iz multinacionalne sredine može da govori o pravima nacionalnih manjina, jer i sam živim među tim nacionalnim manjinama. Zaista, što se tiče prava nacionalnih manjina u ovoj zemlji, mislim da nije bilo zemlje gde je dostignut veći nivo u davanju prava nacionalnim manjinama. Oni koji su nam prigovarali, pogotovo u ovih zadnjih trusnih deset godina, kad su u pitanju nacionalne manjine, imali su zaista dvostruki aršin. Zbog tih, navodno, povreda nacionalnih prava su oni izvršili bombardovanje, a sad vidimo šta znači kad se ta prevelika prava daju nacionalnim manjinama. Imamo jug Srbije. Nažalost, iz ove zemlje, možda i iz ove sale, bilo je ljudi koji su prizivali i pozivali međunarodnu zajednicu zbog kršenja ljudskih prava nacionalnih manjina, a sada se isti zalažu da se u korenu saseku takvi pokušaji terorista na jugu Srbije. Kad je SPS i prethodna vlast pokušala na Kosovu da to uradi, svim političkim sredstvima, onda to nije bilo politički, nismo znali politički i nismo znali upotrebiti sva politička sredstva. Danas se došlo u situaciju da se protiv terora zaista mora odgovoriti na adekvatan način. Ova povelja o ljudskim pravima, pored toga što se amandmanski ne može ništa učiniti, ima nekoliko odredaba i članova koji su direktno protiv ove zemlje i protiv građana ove zemlje. Pomenuću samo neke članove. Recimo, član 28. - priznaje se prigovor savesti. Ovo je zemlja, kako je rekao jedan govornik, na trusnom području, na području gde se ukrštaju putevi svih sila. U ovim uslovima se može desiti da se nijedan pripadnik nacionalne manjine ne odazove, recimo, u vojsku. Zar se ne treba danas organizovati? Jednostavno, ako se jave takvi slučajevi, kao što je jug Srbije, zar se ne mogu pozvati narod ili građani ove zemlje da brane taj deo zemlje? Mislim da je ovaj prigovor savesti neprihvatljiv u ovom trenutku i u ovim uslovima. Kaže se da se rođenjem deteta priznaje državljanstvo. U normalnim uslovima da, ali da li znate da je u zadnje dve godine, a znate sigurno, preko 200.000 Albanaca iz Albanije došlo u ovu zemlju. Koliko se rodilo dece za dve godine? Sigurno 100.000. Znači da imamo još 100.000 državljana koji su protiv ove zemlje i koji su pristalice separatizma. Sutra će to biti jedna vojska. Jednostavno, i ovoga puta izgleda kao da se mi potpuno odričemo Kosova i naše zemlje, jer ovako nešto danas usvojiti, praktično, to je odsecanje jednog dela teritorije ove zemlje. U nekim članovima kažete da se mora poštovati pravo na život, pravo doma, pravo na imovinu. Šta ćemo sa onih 150.000-200.000 ljudi koji su proterani sa Kosova, šta ćemo sa pedesetak hiljada stanova i imovinom koja je uzurpirana, zauzeta, oduzeta? Kako će ovaj zakon stupiti na snagu kad ti ljudi budu tražili da se vrati njihova imovina i da se vrate na svoja ognjišta. Kažete - pravo na rad; zagarantovano je pravo na rad, čak i pravo na izbor profesije i rada. Mi ovde donosimo zakone koji su apsolutno protiv radnika i protiv prava na rad. Privatizacijom otpuštamo hiljade i hiljade radnika, bez ikakvog socijalnog programa i ostavljamo ih na ulicama, a ovamo kažemo da im je zakonom zagarantovano pravo na rad, socijalnu zaštitu i čak pravona izbor rada. - Sloboda medija. Apsolutno sam za i svako je za slobodu medija, ali šta imamo u zadnje dve godine. Nema slobode medija kad je sve pod cenzurom, a zabranjena je, kao, cenzura. Zar se može desiti da neko iz opozicije, u meri koja je dostupna pripadnicima vlasti, bude na televiziji? Naravno da ne može. Ranije je opozicionih listova bilo više nego režimskih listova; oni su se maksimalno svaki dan, što kažu, drvljem i kamenjemobarali na vlast. Danas se takve informacije ili takvi prigovori ne mogu ni pojaviti. Još nešto, ako već dajemo nacionalnim manjinama prava, da li imaju nacionalne manjine obaveze. Osnovno je da te nacionalne manjine poštuju nacionalno zakonodavstvo, da poštuju prava drugih građana, da li većinskih ili manjinskih, svejedno, da poštuju teritorijalni integritet i nacionalni suverenitet. Svedoci smo da su baš na teritoriji Srbije građani koji su nacionalna manjina, ali su u većinskom delu, izvršili takoreći otcepljenje i danas hoće svoju državu na teritoriji Srbije. To je to što smo mi davali sva prava, a drugi su nam jednostavno krojili kapu i govorili su da mi čak ne poštujemo ni osnovna prava. Danas vidimo kakva su prava kod njih i kako oni postupaju kad se ugrozi njihova teritorija.
Reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Todorović. To je poslednji prijavljeni za reč. Poslanička grupa SRS ima deset minuta.
Gospođo predsedavajuća, iskoristiću deset minuta, iako ste uskratili mogućnost mojim kolegama, gospodinu Mirčiću i Kesejiću da govore, jer su bili odsutni iz sale u trenutku kada ste ih prozivali, a veoma su se ozbiljno pripremali za ovu diskusiju. Očigledno vam se žuri. Na taj zaključak me navelo i to što ste i gospodinu Šandoru onemogućili da govori, iako sam ubeđena da se on baš nije bogzna kako za ovu temu pripremao. Dame i gospodo, da imamo ustav ne bi nam trebala ova povelja. Rasturili smo zajedničku državu, umesto ustava imamo neku ustavnu povelju, a ta ustavna povelja nas opet obavezuje da donesemo jednu drugu povelju, ne znači da će biti i poslednja, o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Sam naziv na neki način govori o kršenju ljudskih prava, jer potencira manjinska prava, kao da pripadnici manjina nisu ljudi. Mogao je da se nađe neki srećniji naziv ove povelje. Upravno zbog toga što se radi o ustavnoj materiji i zbog ozbiljnosti ove materije nije bilo u redu, ja to moram još jednom da potenciram, da poslanici u toku jutra, odnosno pred samu sednicu dobiju materijal da se ozbiljnije njime pozabave. Očigledna je namera skupštinske većine da rasprava ne traje dugo. Obezbeđena je poslanička većina za izglasavanje Povelje i treba samo preko toga preći, jedna tačka dnevnog reda manje. Bez obzira na to, uspela sam da uporedim sve ove norme u povelji sa normama iz bivšeg Ustava SRJ, još uvek važećeg Ustava Republike Srbije i da utvrdim šta to do sada nije bilo garantovano kao građansko pravo svih građana ove zemlje ili šta je to što manjine nisu imale, a pripadnici većinskog naroda, odnosno srpskog naroda jesu imali. Došla sam do zaključka da su se 52 člana starog Ustava SRJ bavila ovim pravima, građanskim pravima. Sada ova povelja ima ukupno, čini mi se, 57 članova. Ubeđena sam da je nivo zaštite prava građana, pa i građana koji pripadaju nacionalnim manjinama, i do sada bio veoma visok, odnosno najviši po svim standardima i da su svi međunarodni ugovori koji se tiču ovih prava bili ugrađeni u građanska prava i norme koje su regulisale tu materiju u postojećim ustavima, i savezne države i Republike Srbije. Osvrnuću se samo na nekoliko članova ove povelje koji su me posebno zaintrigirali. Dakle, neću ponavljati niti komentarisati one norme koje već postoje i koje su do sada važile. Jedna opšta opaska - moram da kažem da je jezik vrlo neprecizan i da su norme veoma konfuzne i više mi liče na neki loš prevod nekog stranog teksta,nego na nešto što je ova komisija zaista iz svoje glave i uradila. U članu 6. se kaže: "Po zvaničnom proglašenju ratnog ili vanrednog stanja, ako je opstanak državne zajednice ili države članice ugrožen, dozvoljene su mere odstupanja od ljudskih i manjinskih prava zajamčenih ovom poveljom i to samo u onom obimu u kome je to nužno u datoj situaciji". Mi, istina, nemamo proglašeno ratno ni vanredno stanje, ali još koliko prošle nedelje, Dušan Mihajlović je na Odboru za odbranu i bezbednost, sećate se, ukoliko ste bili prisutni ili ako ste mogli da dođete do te informacije, ako ste pogledali zapisnik, rekao da se očekuju nemiri od strane albanskih i šiptarskih terorista dole, ali da MUP nema sredstva da se suprotstavi tim napadima. Čović te iste teroriste naziva gangsterima i onda potpuno ostaje bespredmetna ova odredba Povelje o ljudskim i manjinskim pravima. Član 30. govori o slobodi medija. Kaže se, između ostalog, da u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora nema cenzure. Doduše, zvanične institucionalne cenzure verovatno i nema ili bar ne znamo da ima, ali ima i pretnji i ucena, i kao posledica toga ima autocenzure. Jer, kako inače da protumačimo stav medija da je u nedelju na mitingu SRS bilo između deset i petnaest hiljada ljudi, a bilo je preko 100.000 ljudi. Bilo bi verovatno i milion ljudi, samo da smo pozvali narod na rušenje Vlade Srbije. Član 38. - pravo na utočište u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora; u stavu 2. se kaže da svako ko je prinudno raseljen u okviru teritorije Srbijei Crne Goreima pravo na delotvornu zaštitu i pomoć, u skladu sa zakonima i međunarodnim obavezama Srbije i Crne Gore. Ova odredba, gospodo, krajnje je necelishodna i maliciozna. U ovakvom jednom aktu, a ponovo ponavljam da je ovo ustavno - pravna materija gde se govori o opštim pravima građana, ne treba potencirati i dodatno izdvajati raseljena lica, jer to upućuje na zaključak da oni nisu dobrodošli i nemaju ista prava kao svi drugi građani ove države. Član 40. - pravo na rad. Zaboravili ste ovde, gospodo, zaštitu za slučaj nezaposlenosti. Toga je bilo do sada u Ustavu SRJ. Član 45. - pravo na zdravstvenu zaštitu. Zaboravilismo da svako mora da ima pravo na zdravstvenu zaštitu. Član 50. - zabranjena je nasilna asimilacija pripadnika nacionalnih manjina. Nikada u istoriji srpskog naroda nije zabeleženo da je srpski narod i pokušao asimilaciju bilo kog drugog naroda. Srpski narod je uvek bio samo izložen genocidu. Danas pola miliona Srba živi u Srbiji, jer je moralo da napusti svoja vekovna ognjišta. Član 52. - pravo na očuvanje posebnosti - pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na upotrebu svojih simbola na javnim mestima. Ne kaže se - uz simbole države, državne zajednice ili države Srbije, to će verovatno biti u ustavu republičkom ili u skladu sa zakonom, bar. Zato ćemo imati opet onu pojavu koju smo imali u Novom Pazaru, da se vijori zastava sa ljiljanima, u Tutinu takođe. Imaćemo verovatno i očekujemo od Bele Tonkovića da će se i hrvatska šahovnica uskoro zavijoriti u Vojvodini i u Srbiji. Pravo na slobodu i na upotrebu svog jezika i pismaveć imamo. Bošnjačkijezik, čujemo da ga ima. Gospođa predsedavajuća i predsednik Skupštine vrlo često uvode neki novi govor u ovaj parlament. Pravo na udruživanje, član 53. stav 2: "Organizacijama i udruženjima pripadnika nacionalnih manjina se priznaje posebna uloga u ostvarenju prava pripadnika nacionalnih manjina". Zaista ne znam šta to znači posebna uloga, objašnjenja nema i mogu samo da pretpostavim da je namera bila da kolektivna prava budu iznad pojedinačnih. Toliko što se tiče samih odredaba ove povelje, s tim što je tčlan 57. član koji predstavlja posebnu opasnost, s obzirom da garantuje stečena prava nacionalnih manjina. Ne zaboravite na situaciju koja je na Kosovu i Metohiji i koja su prava Albanci i Šiptari stekli na Kosovu i Metohiji; hoćemo li ta prava zadržati i nakon što jednog dana vratimo Kosovo i Metohiju pod suverenitet (nažalost, ne mogu da kažem više ni SRJ) Republike Srbije.
Pravo na repliku. Pre nego što vam dam reč, samo da kažem, pošto ste imali prigovor da ne postupam u skladu sa Poslovnikom, obzirom da vam nisam dala reč. Važi jednako za sve poslanike, znači i poslanike DOS-a i poslanike opozicije: ako poslanik nije u sali kada ga predsedavajući prozove, nema pravo da dobije nakon toga reč zato što se u skladu sa članom 89. Poslovnika pravi redosled prema tome koliko je velika poslanička grupa i da li je za ili protiv. Osnovni je red da neko ko se prijavio za reč bude prisutan u sali. Ovo ne dajem vama objašnjenje, nego svim poslanicima. To je pravilo koje smo poštovali i koje ćemo poštovati. Sada imate pravo na repliku, pošto ste spomenuti od gospođe Pop-Lazić.
Poštovane kolege, naravno da mislim da je to malo drugačije, jer tamo kaže, 90 i koji član, da se rasprava ne zaključuje dok god ima prijavljenih. Mislim da je Skupština za to da se priča u Skupštini, dvoje - troje više koji će govoriti, to nas ništa neće koštati. Želeo bih da repliciram koleginici koja je tu moju nameru da se prijavim, pa onda to što nisam govorio, shvatila onako kako ne treba. Želeobih da kažem nekoliko rečenica o ovom setu problema. Mislim da posle Zakona o pravima nacionalnih manjina, posle Okvirne konvencije Saveta Evrope koja je od septembra obavezna i za našu zemlju i posle ove povelje ulazimo u fazu kada prestaje problem pravnog normiranja prava pripadnika nacionalnih manjina. Postavlja se osnovno pitanje - kako u stvarnosti ostvariti ono što je ovim aktima zagarantovano? To je zaista ključni i pravi problem. Ako bismo još ušli u fazu da decentralizujemo i na zdrav način regionalizujemo ovu zemlju, onda bismo ostvarivanje prava nacionalnih manjina mogli da svedemo na jedan mnogo prihvatljiviji i mnogo ubedljiviji nivo i da ga spustimo tamo gde taj problem može da se ostvari. Za mene je pomalo neshvatljivo da pokrajinski sekretar govori o tome da se prava nacionalnih manjina ostvaruju na maksimalan način, da to jeste upisano u zakone koje imamo, ali da, recimo, još uvek izvod iz matične knjige rođenih ne može da se dobije i na manjinskom jeziku, čak i onda kad je onaj ko je rođen upisan u matičnu knjigu rođenih sedamdesetih godina, baš na mađarskom jeziku i po mađarskom pravopisu. Recimo, u opštini Subotica, kao što je slučaj sa dve ženske osobe. Ili, kada nemate još uvek račune za struju ili formulare za porez na manjinskom jeziku, a govorimo o tome, i pogotovu pokrajinski sekretar, da je sve u najboljem redu. Prema tome, mislim da sve to treba ostvariti i na jezicima manjina i da se za to konkretno treba boriti, kada usvojimo sada ove tekstove. Inače, mislim da bi u članu 16. umesto da svako ima pravo da u najkraćem roku podrobno i na jeziku koji razume bude obavešten, bila bolja formulacija - na svom maternjem jeziku. Zatim, da treba u članu 23. izvršiti promenu Zakona o nasleđivanju, koji tamo kaže: "Onaj ko se nije odazvao mobilizaciji, ne može da nasleđuje". Inače, mislim da je najbolja formulacija iz člana 47. koja pominje kolektivna prava manjina, a to je ono za šta se DZVM zalagala od početka svog nastanka, a to je politički subjektivitet i kolektivna prava manjina; to je jedan veći stepen prava koje je ova država spremna da prizna. I naravno, mislim da u članu 52. treba izvršiti čitav niz konkretnih promena. To znači - promena zakona o obrazovanju, znači da treba obezbediti i mogućnost formiranja privatnih škola, i, recimo, Zakona o službenoj upotrebi jezika itd. Završićemo sa ovom poveljom fazu pravnog normiranja, ali treba krenuti u konkretno ostvarivanje prava nacionalnih manjina, onako kako je to ovde zapisano.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, poslanička grupa SPS, koja ima na raspolaganju još devet minuta; ovo je poslednji prijavljeni za reč.
Dame i gospodo, govoriti o ljudskim i manjinskim pravima u međunarodnim okvirima vrlo je opipljiva tema, vrlo je diskutabilna tema, zbog toga što se u međunarodnom pravu vrlo često ljudska i manjinska prava koriste za uslovljavanje, izvesne ucene, pritisak na zemlje koje treba da se nađu u sferi interesa onih koji su danas na svetskoj sceni toliko moćni da mogu da diktiraju poštovanje svojih uslova svima onima koji su slabiji od njih. To je svojevrsna potvrda krize međunarodnog prava. Međutim, svet u kome živimo jeste upravo takav i zaista je diskutabilno kada će se ti uslovi poštovanja ljudskih i manjinskih prava na međunarodnom nivou kodifikovati i poštovati na jedan uopšteni način koji će obavezivati sve. Primera za to imamo mnogo, počev od Kine, preko njihovih problema sa eventualnim nepoštovanjem ljudskih i manjinskih prava, za koje ih optužuju, posebno u sferi Tibeta, preko Indije, preko mnogih drugih zemalja, a neposredni primer imamo i osetili smo to i na svojoj koži, jer smo nebrojeno puta bili optuživani za kršenje ljudskih i manjinskih prava, i pored činjenice što je nivo ljudskih i manjinskih prava u našoj zemlji, dakle u SRJ i Republici Srbiji, na najvišem mogućem stepenu, posebno gledajući situaciju koja je u zemljama u našem bliskom okruženju. Podsetiću vas da pojedine zemlje koje su članice Evropske unije čak u svojim ustavima i ne poznaju pojam nacionalnih manjina. Među tim zemljama su i Francuska, i Turska, ali bogami i Bugarska. Zbog toga jedna ovako vrlo delikatna tema, koja je danas na dnevnom redu, mora da bude shvaćena u širem kontekstu i moramo da imamo u vidu sve ono što smo iskusili na svojoj koži u prethodnom periodu. Naime, ovaj tekst koji se nalazi danas pred nama, u vidu Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, samo je nastavak teksta koji je pre nekoliko nedelja bio pred nama, teksta Ustavne povelje državne nezajednice Srbije i Crne Gore, koja je još jedna potvrda da se ovde radi o neposrednoj primeni tuđe volje, a ne volje naroda, koji niti se pitao kod rasturanja prethodne SRJ, niti je narodna volja bila odlučujuća kod donošenja Ustavne povelje, niti je volja naroda konsultovana prilikom donošenja ili stavljanja u pravnu proceduru ovog teksta. Kao i prilikom usvajanja Ustavne povelje, ovde je bila presudna volja Havijera Solane; i ovaj tekst koji imamo danas pred nama verovatno je pisan negde u inostranstvu. Međutim, i pored toga, u ovom tekstu se nalazi jedna neposredna potvrda činjenice koja je nesporna, a to je da je nivo ljudskih prava u Srbiji i Jugoslaviji bio zaista na najvišem mogućem nivou, najvišem mogućem stepenu. Jer, nebrojeni primeri iz ovoga teksta potvrđuju da i prethodni tekst Ustava, koji ste poništili bez konsultovanja naroda, svojom voljom i voljom onih koji su vaši mentori, potvrđuje činjenicu da je zaista u našoj zemlji nivo ljudskih i manjinskih prava bio i te kako poštovan. Pored toga, podsetiću na ono što sam rekao prilikom usvajanja ili prilikom razmatranja teksta Ustavne povelje. Misao najvećeg pravnika Valtazara Bogišića ponoviću i sada: "Što se grbo rodi, vreme ne ispravi". Što više idemo u dubinu, u suštinu odnosa koji nastaju formiranjem državne "nezajednice" Srbije i Crne Gore, to ćemo više zapadati u jednu pravnu dubiozu, koja će na kraju dovesti do apsolutnog negiranja svih naših zakona i sve naše samostalnosti u oblasti donošenja zakona i propisa. Takođe ću vas podsetiti da korpus ljudskih prava ne obuhvata samo građanska i politička prava, kao i da je to regulisano mnogim međunarodnim dokumentima, među kojima su najvažniji paktovi o građanskim i političkim pravima, kao i pakt o ekonomskim i socijalnim pravima, donet 1966. godine na nivou Ujedinjenih nacija, a stupio je na snagu 10 godina kasnije, kada je dovoljan broj zemalja usvojio odredbe tih paktova Podsetiću vas, i moram da kažem zbog toga što imam obavezu i prema svojoj i prema svoj našoj deci, na koji je način ta međunarodna zajednica, koja nas je toliko optuživala za kršenje ljudskih prava, poštovala ljudska prava, posebno ekonomska i socijalna, svih nas u toku 10 godina sankcija i u toku onih 78 dana agresije na našu zemlju i bombardovanja Srbije i Jugoslavije. Zbog toga oni koji su toliko zabrinuti za ljudska i manjinska prava moraju malo da se pogledaju u ogledalo i da shvate da odredbe o poštovanju i o neminovnosti poštovanja ljudskih prava moraju da važe za sve, inače predstavljaju mrtvo slovo na papiru. U Srbiji i Jugoslaviji ta ljudska prava su i te kako poštovana. I ovaj tekst, kao što sam već rekao, jeste upravo potvrda da su ta ljudska prava na zavidnom nivou bila i ostala. Međutim, ono što zaista ne mogu da prihvatim, to je da se u ovom tekstu nalazi niz odredaba koje daju preširoka ovlašćenja, bez ikakvog potezanja pitanja obaveza. Naime, ako se malo pozabavimo pravnom strukturom i analizom onoga što se dešava isticanjem velikog broja građanskih sloboda i prava, a pri tom bez ikakvog pominjanja građanskih obaveza i dužnosti, postoji i te kakva pretnja anarhizacije društva, dovođenja društva u stanje haosa, gde će svako raditi ono što mu odgovara, bez poštovanja istog prava onoga koji živi pored njega. Međutim, živimo u vreme kada se zakoni zaista nedovoljno poštuju i mislim da je to osnova problema kojim treba da se bavimo, ali pošto je danas na tapetu ovaj tekst da se pozabavimo malo njime. Navešću samo nekoliko primera zbog kojih SPS, čiji se predsednik Milošević i te kako bori za zaštitu nacionalnih interesa i Srbije i Jugoslavije u Hagu, neće podržati ovakav tekst. Pa, gospodo, u članu 35. ovog teksta koji govori o državljanstvu se kaže da državljanin državne zajednice Srbija i Crna Gora ne može biti lišen državljanstva, niti izručen van njene teritorije, osim u skladu sa međunarodnim obavezama državne zajednice. Želim da vam stavim do znanja da u onom trenutku kada SAD pristanu na jednu ovakvu odredbu koja će se ticati njihovih državljana, kada SAD budu prihvatile obavezu da prihvate nadležnost stalnog rimskog međunarodnog krivičnog tribunala, onda možemo da govorimo o jednakim aršinima za sve i o poštovanju građanskih i ljudskih prava na međunarodnom nivou. Ovakva odredba o državljanstvu, da naši građani mogu biti izručeni bilo kome, u skladu sa međunarodnim obavezama državne zajednice, govori o tome da smo mi pod svojevrsnim protektoratom koga vi ozvaničavate na ovaj način. Takođe, tu se nebrojene loše odredbe: o mogućnosti zasnivanja braka među pripadnicima istog pola, o preteranim pravima pripadnika manjinskih zajednica koji mogu da se i na uštrb interesa zemlje u kojoj žive ponašaju tako da ističu svoje nacionalne simbole i obeležja bez isticanja državnih simbola i obeležja, ... (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.) Imam zaista mnogo dobrih prijatelja među pripadnicima nacionalnih manjina, posebno među pripadnicima bugarske nacionalne manjine, romske, mađarske, pa čak i albanske, i ne mogu a da se ne osvrnem na činjenicu da se naraslim apetitima susednih zemalja, čak teritorijalnim apetitima, upravo omogućava da se realizuju jednim ovakvim tekstom. Moramo da se zapitamo - da li je naša država u stanju da bez poštovanja principa reciprociteta daje nekakva nad prava nacionalnim manjinama u trenutku kada neke od tih zemalja... (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Zbog toga SPS neće glasati za ovaj tekst. Hvala na pažnji i strpljenju.
Pošto na listama prijavljenih za reč više nema prijavljenih, pitam da li reč žele predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji to pravo nisu iskoristili?(Ne.) Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Dragan Jočić, želi reč?
Poštovana gospodo i gospođe poslanici, moram da kažem da me je tok današnje rasprave uverio da smo uradili dobar posao što se tiče ove povelje o ljudskim i manjinskim pravima. Jednostavno, ovo je nešto što mora ovako da bude, nije ni više, a ni manje nego što je bilo. Što se tiče odnosa Ustavne povelje, velike i male, i onoga što će biti u nekoj zakonskoj proceduri i u pogledu donošenja zakona, biće mnogo manje ludila nego što je bilo do sada između Ustava SRJ i Ustava Republike Srbije. Ovo što je bilo deset godina bio je jedan potpuni pravni galimatijas i mi pokušavamo sada to da uredimo. Ovom poveljom o ljudskim i manjinskim pravima mi smo na dobrom putu. Čini mi se je većina diskutanata koja je ovde govorila zanemarila činjenicu da ovo nije zakon, da delom Ustava ne može sve da se normira i ne može do preciznosti, do svih zakonskih minucija da se normira, ali mogu da se uspostave određeni okviri koji smo mi sami doneli. I, moram da podsetim na jedan savezni zakon o ljudskim i manjinskim pravima, koji je donet konsenzusom oba veća u prošloj godini, a za to je glasala i SPS u Saveznoj skupštini. Jednostavno, jedan deo tog zakona je potpuno inkorporiran ovde i on predstavlja dosta liberalan zakon. Neke su primedbe davane, a u isto vreme je i hvaljen Ustav SRJ, mada se mnogo toga što je u ovoj ustavnoj povelji nalazi i u prethodnom Ustavu, od braka do drugih normi koje jednostavno na određen način isto regulišu materiju. Ovde se govorilo i o verskim zajednicama, da se ovom ustavnom poveljom kao verske zajednice na mala vrata uvode sekte. Međutim, i u Ustavu Republike Srbije isto se pominju verske zajednice kao ustavna kategorija i u istom obimu se pominje brak. Ovde ništa nije nastrano, što u prethodnom Ustavu nije na isti ili na sličan način regulisano. Prema tome, ova ustavna povelja je dobra. Uzima dosta prava. Na nama je kakvu ćemo državnu politiku da vodimo. Davano je prava i prošlim Ustavom, pa danas imamo 60.000 Albanaca u Prištini. Znači da stvar nije u normi, nego u mudrosti vođenja državne politike. Predlažem da se ova ustavna povelja usvoji. Hvala.
Zahvaljujem se. Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik vas je samo pohvalio kako su vaši poslanici u Saveznoj skupštini glasali za Zakon o nacionalnim manjinama. Nemate pravo na repliku. (Narodni poslanik Žarko Obradović reklamira povredu Poslovnika.) Povreda Poslovnika? Nemojte da koristite to kao pravo na repliku. Izvolite, povreda Poslovnika.
Poštovane kolege narodni poslanici, u pravu je kolega Dragan Jočić, jesu poslanici SPS-a podržali Predlog zakona o pravima i slobodama pripadnika manjina u saveznom parlamentu, i dali su više amandmana kojima su poboljšali...
Niste dobili pravo na repliku.
... sadržaj tog zakona. Pogrešno tumačenje od kolege Dragana Jočića jeste u tome što smo mi danas rekli da nisu sve odredbe tog zakona koje regulišu...
Ne tumačite vi to da li se...
... zbog toga smatramo da je to najveći nedostatak ove odredbe. Hvala.
Narodni poslaniče, moram da vam izreknem opomenu pošto se niste pozvali na član Poslovnika koji je povređen, niti ste... a i zloupotrebili ste pravo da reklamirate Poslovnik da biste iskoristili pravo na repliku. Zaključujem pretres. Kao što sam u prepodnevnom delu sednice nagovestila, današnji dan je za glasanje pa ćemo pristupiti glasanju. Pošto smo obavili pretres teksta Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, sa ispravkom. Za 155, protiv 35, uzdržanih nema, nije glasalo 10, od ukupno 200 prisutnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila tekst Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama. Pošto smo obavili razmatranje i zaključivanje po ovoj tački dnevnog reda, zaključujem sednicu Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine. (Sednica je završena u 16,55 časova.)
REPUBLIKA SRBIJA NARODNA SKUPŠTINA STENOGRAFSKE BELEŠKE ŠESTO VANREDNO ZASEDANjE 26. februar 2003. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 16,55 časova. Predsedava Nataša Mićić, predsednik Narodne skupštine.)
Otvaram sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Pošto smo upravo glasali, a i na osnovu elektronskog izvoda, sednici prisustvuje 185 poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radmilo Mišović, Zaharije Trnavčević, Velimir Simonović, Zoran R. Anđelković, Slobodan Pavlović, Živanko Radovančev, Juhas Atila, Petar Mišić i Miroslav Markićević. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, Narodnog pokreta "Otpor", Nacionalnog demokratskog instituta, Udruženja univerzitetskih profesora i nastavnika Srbije - Sekcija "Kolubara" i USAID-a. Pozdravljam prisutne goste. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti rad. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini, koje je sazvano na zahtev grupe od 104 narodna poslanika, saglasno članu 79, stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Šestog vanrednog zasedanja sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Shodno članu 80. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od sedam dana zbog veoma značajnih pitanja koja se uređuju zakonima iz utvrđenog dnevnog reda ove sednice i potrebe da ih Narodna skupština što pre usvoji. Kao što ste mogli da vidite, za Šesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, koji je podnela Vlada Republike Srbije, i 2. Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori kao garantu prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj po zajmu gradu Kragujevcu, gradu Nišu i gradu Novom Sadu, koji je podnela Vlada Republike Srbije. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI (načela) Primili ste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Primili ste amandamne koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Srđa Popović, Vojislav Janković, Slobodan Radulović, Stevan Kesejić, Božidar Vučurović, Gordana Pop-Lazić, Petar Jojić, Nataša Jovanović, Aleksandar Vučić, Veroljub Arsić, Miroljub Veljković, Milorad Mirčić, Radič Joković, Zlata Đerić, Branislav Kovačević; zajedno narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić; zajedno narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević; zajedno narodni poslanici Radič Joković i Miodrag Stamenković, narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo i zajedno narodni poslanici Novica Đurašković i Zoran Bošković. Amandmani koji budu podneti do početka pretresa Predloga zakona biće vam naknadno uručeni. Primili ste mišljenje Vlade Republike Srbije o amandmanima. Primili ste izveštaje Odbora za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom, Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Na osnovu člana 142. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, Zakonodavni odbor je odbacio kao nepotpune amandmane na članove 43. i 49. koje je podnela narodni poslanik Zlata Đerić, pa ovi amandmani na osnovu stava 5. istog člana ne mogu da budu predmet rasprave na sednici Narodne skupštine. Na sednici Odbora za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom mišljenje su izdvojili članovi Odbora Miodrag Stamenković, Slobodan Tomović i Branimir Trajković. Na sednici Odbora za finansije mišljenje su izdvojili članovi Odbora Slavoljub Matić, Miodrag Stamenković i Miloš Todorović. Na sednici Zakonodavnog odbora mišljenje su izdvojili članovi Odbora Petar Cvetković, Slobodan Adžić i Đorđe Mamula. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Molim poslaničke grupe, odnosno predstavnike poslaničkih grupa da predaju prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Pitam da li želi reč predstavnik predlagača, ministar za privredu i privatizaciju, gospodin Aleksandar Vlahović? Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, pre godinu i po dana u ovom domu je usvojen Zakon o privatizaciji, za koji je, podsetiću vas, tada ogromna većina u parlamentu glasala. U međuvremenu Zakon o privatizaciji je efikasno implementiran u proteklom periodu i ja ću pokušati da vam dam vrlo kratku informaciju o tome šta smo mi do sada uradili, Ministarstvo za privredu i privatizaciju, Agencija za privatizaciju, iako redovno odbori Narodne skupštine Republike Srbije dobijaju kompletne izveštaje o toku privatizacije, sve potpisane ugovore. Dakle, pre godinu i po dana vi ste doneli zaista istorijsku odluku da privatizacija bude postavljena na jedan potpuno drugačiji način, koji treba da obezbedi korišćenje privatizacije kao strategiju za restrukturiranje srpske privrede. Kao što vam je poznato, tada smo rekli da je privatizacija jedna od strategija, a sve zajedno će doprineti da na kraju dobijemo efikasnu privrednu strukturu, efikasnu ekonomiju, konkurentnu privredu koja će spremno moći da se uključi u svetske ekonomske tokove. Podsetiću vas takođe da je, nakon decenijskog zaostajanja u realizaciji programa privatizacije, nakon manje-više neiskrenog pristupa procesu privatizacije, jednim zaokretom u pravcu prodaje kapitala i to većinskog kapitala, zaokretom u pravcu tretiranja privatizacije kao načina za prikupljanje investicija, kao načina za podizanje kvaliteta korporativnog upravljanja preduzećima, takođe definitivno potvrđena rešenost u ovom parlamentu za izgradnju tržišne ekonomije. Mi smo u prethodnih deset godina, tačnije od kraja 1989. godine, kada je donet prvi zakon o privatizaciji, koji se tada drugačije zvao, do 2000. godine, imali veoma skroman skok u procesu privatizacije. Tačnije, do danas je svega 60 preduzeća u privredi Srbije privatizovano na osnovu prethodnih modela privatizacije; pri tome, privatizovano znači privatizovan stopostotni iznos vlasništva, otplaćena i poslednja rata u skladu sa prethodnim zakonima o privatizaciji. Od sredine 2001. godine do danas u Srbiji je privatizovano 470 preduzeća, i to na način javnih transparentnih aukcija, javnih transparentnih tenderskih procedura; javnih, čak i toliko da jedna televizijska stanica redovno prenosi javne aukcije u skladu sa obećanjima koje je ovo ministarstvo dalo u momentu usvajanja Zakona o privatizaciji. Samo u prošloj godini kroz privatizaciju je u ovu zemlju ušlo ukupno 330 miliona evra novih investicija, a ukupni privatizacioni prihodi su samo u prošloj godini bili dva puta veći od planiranih. Zahvaljujući privatizaciji u 2002. godini, inostrani investitori koji su se pojavili kao kupci, strateški partneri za naša preduzeća, investirali su 240 miliona evra u srpsku ekonomiju. Neko će reći da je to malo, neko će reći da se radi o skromnim ciframa. Ja ću vas podsetiti da su zemlje, i to uspešne zemlje u tranziciji na samom početku u prvoj i drugoj godini tranzicije imale daleko skromnije rezultate u privatizaciji. Mađarska je u prvoj godini tranzicije, a mi tretiramo 2002. godinu sa aspekta privatizacije, kao prvu godinu tranzicije, imala svega 11 miliona dolara prihoda od privatizacije i nešto ispod 100 miliona dolara direktnih investicija koje su ušle kroz proces privatizacije. Podsetiću vas još jednom, 330 miliona evra investicija kroz privatizaciju je ušlo u ovu zemlju u 2002. godini i daleko veća cifra prihoda od privatizacije, pri čemu je onaj realizovan iznos prihoda od privatizacije bio negde oko 300 miliona evra. Privatizacija je javna i transparentna. Kroz privatizaciju, za razliku od alternativnih modela privatizacije, tačno znamo ko su kupci naših preduzeća. Način na koji je postavljen koncept privatizacije nam daje mogućnost da unapred prepoznamo potencijalne kupce, da izmerimo njihov nivo kredibiliteta, da procenimo ponude koje u jednoj konkurentnoj proceduri bivaju prikupljene od strane agencije uz pomoć finansijskog savetnika i da odaberemo najpovoljniju varijantu privatizacije za naša preduzeća. Nažalost, i dalje postoji zalaganje, čak i među stručnim krugovima, ali moram da priznam da su ti stručni krugovi u velikoj manjini, za alternativni model vaučerske privatizacije, koji nam naprotiv pruža jednu ogromnu opasnost da se koncentracija većinskog vlasništva obavlja bez da znamo ko je taj koji učestvuje u koncentraciji akcija, kakva je naša vlasnička struktura sutra nakon obavljenog procesa privatizacije. Naravno, kada smo koncipirali Zakon o privatizaciji trudili smo se da ugradimo sva pozitivna i negativna iskustva koja su druge zemlje u tranziciji, i to pre svega uspešne zemlje u tranziciji, imale tokom sprovođenja ovog veoma važnog i veoma odgovornog procesa. Tada smo rekli da ćemo tokom sprovođenja postupka privatizacije svakako imati i neka naša vlastita iskustva, kao i da će u datom trenutku kritična masa vlastitih iskustava inicirati ovo ministarstvo da predloži izmene i dopune Zakona o privatizaciji. Inače, uzgred da kažem, čak i uspešne zemlje u tranziciji su u proseku između 15 i 20 puta menjale prvobitni tekst zakona o privatizaciji, s obzirom da model privatizacije, takav kakav jeste, daje veoma efikasne rezultate. Naša namera nije, nakon usvajanja ovog teksta zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, da menjamo ubuduće pravila privatizacije. Naša vlastita iskustva su ukazala da postoje otprilike četiri grupe predloženih članova ovog zakona, koje bi trebalo da se inkorporiraju u prvobitni zakonski tekst. Najpre grupa koja se odnosi na jednostavne tehničke izmene zbog toga što su u međuvremenu nastale neke nove okolnosti koje, između ostalog, predstavljaju imperativ za usklađivanje zakonskog teksta. Poznato je da smo mi prava zaposlenih iskazivali 2001. godine u nemačkim markama. U međuvremenu nemačka marka je nestala kao valuta i zvanična valuta je evro. Makar zbog toga je potrebno izmeniti tekst Zakona o privatizaciji u tom delu. Druga grupa odnosi se na izmene koje su rezultat naše, za sada veoma uspešne, saradnje sa reprezentativnim sindikatima, a i mi smo se u Ministarstvu apsolutno složili oko tog pitanja, gde je napravljeno upozorenje da je neophodno razmisliti o svrsishodnosti postojanja stimulativne šeme u aukcijskoj privatizaciji. Podsetiću vas još jednom, naša namera kod stimulansa koji je ugrađen u aukcijsku privatizaciju je bila da što veći broj subjekata privatizacije direktno i samostalno pokrene proces privatizacije, a to znači da taj prerogativ ne koristi Ministarstvo, a naravno potencijalni kupac u svakom trenutku može da pokrene proces privatizacije. Mi već danas imamo 1.800 preduzeća koja se nalaze u procesu privatizacije. Smatramo da nije neophodno dalje održavati stimulativnu šemu i da ne treba kažnjavati posebno zaposlene radnike u tim preduzećima kod kojih nije započet proces privatizacije zbog toga što im je menadžment bio inertan, zbog toga što su bili sumnjičavi prema novom postupku privatizacije, zbog toga što jednostavno nisu imali kuraži da ranije započnu proces privatizacije. Predlažemo ukidanje stimulativne šeme i predlažemo da ubuduće svi zaposleni u malim i srednjim preduzećima, koja će biti privatizovana kroz aukcijsku privatizaciju, besplatno podele 30% akcija. Treća grupa promena odnosi se na drugačiji tretman, drugačiju raspodelu realizovanih prihoda od privatizacije. Kao što znate, mi smo u prvobitnom tekstu predložili da prihodi od privatizacije dominantno odlaze u budžet Republike Srbije i da se iz toga finansiraju namene prethodno predviđene Zakonom o privatizaciji. Na samom početku tranzicije u želji da se očuva, održi budžetska ravnoteža, koja je osnova za makroekonomsku ravnotežu, bilo je sasvim opravdano da se najveći deo prihoda od privatizacije usmeri u budžet Republike Srbije i da bude iskorišćen radi održavanja makroekonomske ravnoteže. Danas, kada možemo slobodno reći da je stabilan makroekonomski ambijent obezbeđen, i ne samo da je obezbeđen u kratkom roku, nego se i održava u dugom roku, danas apsolutno postoji potreba da se na drugačiji način ostvari preraspodela prihoda od privatizacije. Zbog toga predlažemo da se 50% sredstava ostvarenih od privatizacije usmeri za razvoj privrede, za razvoj infrastrukture u Republici Srbiji, s tim što predlažemo da se 50% prihoda koji su realizovani privatizacijom preduzeća sa teritorije AP Vojvodine upravo usmeri za razvoj privrede i infrastrukture AP Vojvodine. Sledstveno tome, 50% ukupnih prihoda ostvarenih na teritoriji Republike Srbije biće usmereno upravo za ovu svrhu. Druge odredbe koje se odnose na raspodelu prihoda od privatizacije ostaju iste, s tim što se ukida ranija odredba koja je govorila da teritorijalna autonomija prema sedištu subjekta privatizacije ima pravo na 5% prihoda, jer je taj procenat u međuvremenu višestruko uvećan ovim predloženim zakonskim tekstom. Četvrta grupa promena se odnosi na one članove zakona koji u suštini znače tehničko pojednostavljenje procesa privatizacije. To tehničko pojednostavljenje je obuhvaćeno najvećim brojem amandmana, odnosno članova zakona koji vam je danas dat na razmatranje. Ja ću podvući samo nekoliko. Prvo, bliže definišemo ko je kupac, ko ne može da bude kupac društvenog preduzeća, odnosno subjekta privatizacije, pa tako kažemo da matično preduzeće ne može da bude kupac zavisnog preduzeća i obratno; da domaće ili strano fizičko ili pravno lice koje ima obaveze prema subjektu privatizacije ne može da se pojavi kao potencijalni kupac. Ne brinite, nismo do sada imali situaciju da je bilo koji kupac imao obaveze prema subjektu privatizacije, ali smo imali naznake o mogućnosti učestvovanja kupaca koji imaju obaveze. Naravno, takvi procesi nisu bili realizovani i želimo da ih na ovaj način zakonski sankcionišemo. Sledeća grupa članova bliže određuje način na koji će se pristupiti privatizaciji velikih državnih sistema, neprivrednih delatnosti, privatizaciji u sportu, pa na taj način uvođenjem dva člana ovog zakona direktno dopuštamo da posebni zakoni definišu i drugačiji procenat kapitala koji će biti ponuđen na prodaju i isto tako posebni zakoni definišu srazmerno tome drugačiji procenat kapitala koji će biti predmet besplatne podele. To je, dame i gospodo, sasvim opravdano s obzirom da sutra, nakon realizacije programa restrukturiranja npr. elektroprivrede Srbije neće 70% kapitala (i to ne celog sistema) biti predmet privatizacije, već će neki delovi sistema izdvojeni u posebne pravne jedinice biti trajno u državnom vlasništvu u jednom relativno dužem vremenskom periodu, da bi se očuvala stabilnost sistema; drugi delovi sistema neće biti privatizovani u iznosu od 70% kapitala, već u nekoj drugoj srazmeri. To isto tako znači da i odnos, odnosno porcija kapitala koji se nudi za besplatnu podelu radnicima u ovim preduzećima, mora da bude definisana posebnim zakonom koji tretira tu posebnu delatnost. Isto važi za neprivrednu delatnost, kao i za privatizaciju u sportu. Očekujem da će zakon o sportu dati bazične veličine kapitala koji treba da bude obuhvaćen procesom privatizacije. Sledeće je nešto što se odnosi na privatizaciju, odnosno na ona preduzeća koja su privatizovana po svim prethodnim modelima privatizacije, izuzev po modelu iz 1997. godine. Imamo ne više od 20 slučajeva preduzeća koja su većinski privatizovana po zakonu iz 1989, iz 1991, a koja nisu koristila beneficije zakona iz 1997. godine. Takva preduzeća, zaposleni u takvim preduzećima imaju mogućnost i dalje da 30% preostalog društvenog kapitala besplatno podele. Međutim, nerealno je očekivati da će vanberzanska aukcija za 20 ili 22% dati odgovarajuću konkurenciju. Radije je poželjno da se sav iznos kapitala uputi u akcijski fond, da se 70% od preostalog iznosa proda preko berze kroz ponudu pojedinačnih porcija ili organizovanjem inicijalne javne ponude, što će reći - trajna akontacija akcija na berzi, a nakon toga besplatna podela preostalog dela od 30%. Zbog toga i predviđamo takvo rešenje za tako mali broj preduzeća. Sledeća grupa promena se takođe odnosi na usaglašavanje knjige akcionara sa privremenim registrom. Kao što znate, zakon iz 1997. godine je na velika vrata uveo radničko akcionarstvo, kao i svi prethodni zakonski dokumenti. Međutim, iako je to bila obaveza, nikada nije ustanovljen centralni registar hartija od vrednosti. Tek donošenjem ovog zakona o privatizaciji, zakona o akcijskom fondu, mi smo pristupili privremenoj organizaciji, nadam se vrlo uskoro i centralnog registra, s obzirom da usvajanje Ustavne povelje daje mogućnost da ta oblast bude na republičkom nivou. Mogu da vas obavestim da je više od 600 preduzeća prijavilo svoju vlasničku strukturu, svoje knjige akcionara i evidentiralo u privremeni registar. Ali i dalje imamo određeni broj preduzeća koja izbegavaju da prijave vlasničku strukturu, plašeći se da će doći do poništavanja prethodnih procesa zbog toga što su eventualno učestvovala u nekim pravno nedozvoljenim aktivnostima. Na ovaj način mi definišemo rok u kome ta preduzeća moraju prijaviti vlasničku strukturu i u kome će, ukoliko ne prijave vlasničku strukturu, snositi ne samo sankcije zabrane trgovanja tim akcijama, već i neke druge sankcije koje su predviđene ovim zakonom. Sledeća grupa promena odnosi se na kažnjavanje izuzetaka. Dame i gospodo, po našem dubokom shvatanju, zakoni se pišu da urede jednu oblast, da sankcionišu jednu oblast i da, sasvim na kraju, sankcionišu one koji se ponašaju protiv duha i intencije koju je zakonodavac hteo da ima. U dosadašnjem sprovođenju procesa privatizacije primetili smo da ima izuzetaka koji opstrukciju u privatizaciji provode na način da se višestruko uvećavaju zarade od momenta početka procesa privatizacije. To uvećanje zarada apsolutno nema nikakvu ekonomsku opravdanost. Radi se o tome da poslodavci vrlo rado pristaju da potpisuju tako uvećane zarade i tako pripremljene kolektivne ugovore. Najčešće, što je praksa pokazala, efekat takvih aktivnosti jeste neuspešna privatizacija. Nakon što se privatizacija proglasi neuspešnom, kolektivni ugovori se menjaju i zarade se vraćaju na prvobitni nivo. To nije ništa drugo nego opstrukcija procesa privatizacije. Tu opstrukciju ne prave zaposleni u preduzeću, ona dolazi direktno od menadžmenta društvenih preduzeća. Potpuno ih razumem, ali, naravno, ne želim da takva aktivnost ostane nesankcionisana. Potpuno je razumljivo da jedan deo menadžmenta društvenih preduzeća želi trajno da ostane bez ikakve vlasničke kontrole, jer samo bez vlasničke kontrole su oni gazde u svojoj kući, samo bez vlasničke kontrole su oni mali bogovi u društvenim preduzećima i mogu sami da donose odluke, bez opasnosti da ih bilo ko upita kakvi su rezultati poslovanja, zašto su takve odluke donete itd. Otuda je intencija da se privatizacija nikada ne desi sasvim razumljiva, ali neprihvatljiva sa aspekta ovog ministarstva za privredu i privatizaciju. To znači da će ubuduće, svuda tamo gde je proces privatizacije u toku, agencija davati saglasnost na povećanje zarada, pri čemu agencija apsolutno nema nikakvu nameru da sprečava povećanje zarada, ako je rezultat povećanja ekonomske aktivnosti preduzeća i povećanja profitabilnosti, niti da sprečava korekciju u skladu sa rastom cena na malo, nego jednostavno želi da postavi barijeru za potencijalnu opstrukciju privatizacije. Sasvim na kraju, predloženo je da ubuduće potpisnici ugovora budu dve strane: Agencija za privatizaciju i kupac. Mnogi su protumačili da je to tendencija Ministarstva za privredu i privatizaciju da eliminiše subjekt privatizacije, što nije tačno. Mi razlikujemo proces privatizacije od samog čina potpisivanja ugovora. Čin potpisivanja ugovora je čin razmene međusobnih prava i međusobne odgovornosti strana potpisnica ugovora. Kupac ima vrlo jasna prava i vrlo jasne obaveze. Pravo jeste da mu se obezbedi prenos vlasničke titule, da mu se da garancija za istinitost podataka koji se nalaze u tenderskoj dokumentaciji ili u programu aukcijske privatizacije. Njegova obaveza jeste da se u svemu ponaša prema prihvaćenom i garantovanom investicionom i socijalnom programu. Dakle, obaveza je da investira, da ispunjava uslove i odredbe socijalnog programa, da održi kontinuitet. U protivnom, Agencija, druga strana ima pravo da raskine ugovor i da sav novac dobijen od prihoda od privatizacije trajno preuzme, bez vraćanja tom kupcu; ima pravo da aktivira garancije, prvoklasne bankarske garancije, ukoliko kupac ne ispunjava obaveze u pogledu socijalnog investicionog programa; ima pravo da dva puta godišnje kontroliše izvršenje obaveza kupca; i, ima obavezu da obezbedi prenos vlasničke titule, ima obavezu da garantuje za istinitost podataka itd. Do sada nismo uspeli da identifikujemo niti jedno pravo, niti jednu obavezu subjekta privatizacije koju on preuzima činom potpisivanja ugovora. Ja bih i vas zamolio da mi kažete da li postoji. Nema prava niti obaveza, jer subjekt privatizacije, upravo zbog neidentifikovane svojine, ne može ni da garantuje, jer nema čime da garantuje. S druge strane, subjekt privatizacije svoja prava ostvaruje kroz pripremu socijalnog programa oko koga se saglašava sindikat unutar preduzeća, rukovodstvo preduzeća, dakle menadžment i, s druge strane, Agencija. Dakle, to je čin potpisivanja ugovora, čin međusobne razmene prava i obaveza. Dame i gospodo narodni poslanici, šta je sa procesom privatizacije? Više je nego poželjno za one koji sprovode postupak privatizacije da subjekt privatizacije aktivno učestvuje u postupku privatizacije. To se i dešava. Kako, na koji način? Kroz pripremu programa privatizacije u aukcijskoj privatizaciji, kroz pripremu tenderske dokumentacije u delu investicionih i socijalnih zahteva, kroz odlučivanje predstavnika subjekta privatizacije u tenderskoj komisiji. Napominjem, ne jedan, nego dva - jedan predstavnik subjekta privatizacije koji je po pravilu direktor preduzeća, i drugi predstavnik reprezentativnih sindikata iz subjekta privatizacije. Gospodo draga, iskustvo govori da su od pet članova tenderske komisije četiri iz preduzeća (na ovaj ili onaj način iz preduzeća), jedan predstavnik subjekta privatizacije, jedan radnik, jedan predstavnik lokalne samouprave, ako je Vojvodina u pitanju jedan predstavnik autonomne pokrajine, ako je centralna Srbija u pitanju ili još jedan predstavnik lokalne samouprave ili načelstvo okruga. Samo jedan, na insistiranje poslaničke grupe DSS, a to je predsednik, dolazi iz redova članova Vlade. Samo je predsednik tenderske komisije ministar Vlade. Ko onda odlučuje o prihvatanju ponude? Subjekt privatizacije kroz svoje predstavnike u tenderskoj komisiji. Prema tome, niti je do sada, niti će od sada Ministarstvo, agencija i svi oni koji su odgovorni za sprovođenje postupka privatizacije eliminisati subjekt privatizacije, naprotiv, još više će učestvovati u procesu privatizacije i to pre svega okupljeni oko svojih sindikalnih organizacija. Kao što znate, imamo jako dobru saradnju sa sva tri reprezentativna sindikata i do sada se nikada nije desio niti jedan problem oko imenovanja članova tenderske komisije. Dakle, to je suština članova koji treba dodatno da doprinesu posebno tehničkom pojednostavljenju ovog procesa. Do sada smo imali oko 470 privatizovanih preduzeća. Naša namera jeste da u ovoj godini privatizujemo hiljadu malih i srednjih preduzeća kroz proces aukcijske privatizacije i do 50 velikih sistema tenderskom privatizacijom. Od 470 pomenutih preduzeća 22 su velika preduzeća privatizovana u tenderskoj privatizaciji. Mnogi su posumnjali da je proces privatizacije spor, mada je bilo i onih koji su govorili da je brz. Gospodo, nije proces privatizacije spor. Proces privatizacije nije jedna linearna ravna funkcija gde se svake godine privatizuje isti broj preduzeća, nego je podeljen u dve faze. Faza jedan - izgradnja jakih institucija, da bi privatizacija mogla da se sprovodi dosledno poštujući transparentnost, javnost, jednakost svih kupaca i poštujući pravilo da tržište određuje vrednost kapitala. Mi smo taj posao odradili u drugoj polovini 2001. i u prvoj polovini 2002. godine. Druga faza jeste zrela faza privatizacije u kojoj se broj privatizovanih preduzeća rapidno povećava, kao i preduzeća koja su u tom procesu. Samo u ovoj godini ima hiljadu privatizovanih preduzeća, u protekloj negde oko 300, u narednoj godini još 1200 preduzeća i do polovine 2005. godine nema više društvenog kapitala, biće privatizovan na način koji garantuje najefikasniji model privatizacije, što nije mišljenje Ministarstva za privredu i privatizaciju, iako sa ponosom ističemo da imamo jedan efikasan model privatizacije, nego pre svega mišljenje onih koji su na ovaj ili onaj način učestvovali u koncipiranju modela privatizacije u drugim zemljama u tranziciji. Molim vas da glasanjem za ovaj zakon pomognete da privatizaciju zaista imamo kao strategiju, kao način restrukturiranja srpske ekonomije i izgradnje jedne kvalitetnije i konkurentnije privrede. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? (Ne.) Da li žele reč poslanici koji su izdvojili mišljenje na sednicama odbora? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula. Izvolite. Vi niste ni u jednom odboru, u to sam sigurna.
Budući da je pre pola sata usvojena Povelja o ljudskim pravima, a pre više od mesec dana Ustavna povelja, mislim da ovaj zakon nije u skladu sa pomenutim dokumentima, jer je i dalje moguća prodaja otete imovine po različitim osnovama. Smatram da bi privatizacija te imovine morala da se obustavi do daljnjeg, jer uskoro će za ovu državu biti, kada je reč o kršenju ljudskih prava, nadležan i sud u Strazburu. O tome bi moralo da se povede računa, jer ovde je većinom usvojena Povelja o ljudskim pravima, pa će biti vrlo interesantno ako se bude kršila u praksi. Nedavno je jedna televizija javno prenosila kako članovi familije bivšeg vlasnika, a sada potencijalni naslednici, ulaze u Privrednu komoru Srbije, prekidaju postupak privatizacije i postavljaju pitanje šta je sa njihovom imovinom. Imovina je ipak prodata. Dakle, oduzeta po drugi put. S druge strane, ovaj predlog zakona nije dovoljno jasan, odnosno u članu 11. nalazi se jedna nezakonitost, jer se preduzeće koje se prodaje ne pominje ni kao pravni subjekt u procesu pregovaranja, niti u procesu zaključivanja ugovora. Zato smatram da bi preduzeća koja su predmet privatizacije morala da budu takođe strana ugovornica. U tom smislu, dosadašnje privatizacije su sporne. Toliko.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Tomović, koji je takođe izdvojio mišljenje na sednici Odbora za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom. Zatim reč ima narodni poslanik Adžić, pa Miodrag Stamenković.
Poštovana gospođo Mićić, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, razlog zbog koga sam izdvojio svoje mišljenje pre svega je principijelne prirode, jer kada smo prvi put o ovoj materiji raspravljali u ovom parlamentu, a tada se radilo o izmenama i dopunama Zakona o transformaciji, glasao sam protiv predloga da se taj zakon promeni. Sledeći put kada smo raspravljali o Predlogu zakona o privatizaciji, a to se sada već tako zove, na Vidovdan prošle godine, takođe sam glasao protiv predloga tog zakona, navodeći neku argumentaciju usput. Pretprošle, izvinjavam se, zahvaljujem na pomoći. Dakle, ako bih sada glasao za nešto što predstavlja izmene i dopune zakona sa kojima se nisam složio kada sam nudio argumente sa ove govornice zbog čega tako mislim, bio bih jedan od onih koji kažu - imam svoje mišljenje, a sa njim se ne slažem. Pošto to tako nije, hoću da vas kratko podsetim zbog čega sam ja i onda, kada smo raspravljali o Predlogu izmena Zakona o transformaciji i o Predlogu zakona o privatizaciji, glasao protiv tadašnjih predloga. Naime, mislio sam i sada mislim da Zakon o transformaciji nije bilo nužno menjati, jer svetska praksa i naročito praksa razvijenih zemalja, a tu pre svega mislim na SAD, poznaje primer tzv. radničkog akcionarstva. Tada sam rekao da postoji u SAD jedna asocijacija koja se zove ESOP - kasnije ću reći, ako nekoga zanima, šta to znači. U okviru te asocijacije je 11.500 preduzeća, u tih 11.500 preduzeća je osam miliona zaposlenih ljudi, a kapital tih 11.500 preduzeća je 500 milijardi dolara; hiljadu takvih preduzeća se kotira na berzi. Tada sam želeo da kažem zašto smo morali da menjamo taj zakon, zašto nismo mogli nešto od toga što tamo postoji da inkorporiramo u tadašnji predlog promena ili izmena tog zakona o transformaciji. To, naravno, sa argumentacijom kakva jeste, tog trenutka nije prihvaćeno. Postoji mehanizam odlučivanja u ovom parlamentu i ja to ne komentarišem. Posle toga smo raspravljali o Zakonu o privatizaciji. Ja sam i tada, vezujući se za ono što je bilo ranije, rekao da ne mogu baš da se složim sa premisama tog zakona o privatizaciji, jer ta rešenja koja se nude, po mom mišljenju, nisu bila povoljnija za zaposlene građane od rešenja koja su bila sadržana u starom zakonu. Kao dokaz, preduzeće je tada imalo pravo da 60% kapitala podeli besplatno, a tim novim zakonom koji smo tada usvojili prava građana izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u bilo kom preduzeću, a takođe i prava zaposlenih da u svom preduzeću dobije besplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima, nisu više bila poštovana. Naveo sam da se ukidaju popusti pri kupovini akcija, mogućnost kupovine akcija na 72 rate, pravo zemljoradnika na pravo prvenstva, pa i na pravo konkurisanja za besplatne akcije u zadrugama i poljoprivrednim preduzećima. Izostali su popusti od 1% za svaku godinu staža RVI, potpuno se ukinuo model dokapitalizacije, a time i sva prava po osnovu dokapitalizacije, što je i sada suštinska primedba na ovaj aktuelni zakon i na sve ovo što se sada misli da bi se njime popravilo. Dakle, dokapitalizacija, bez ikakvih komentara mora postojati. Ako neko hoće da kupi neko preduzeće, neka ga kupi, ali ne po bagatelnoj ceni, nego neka kaže - ono vredi toliko, ja ću dodati još toliko pa ću ga tada kupiti. Dakle, sve su to bile stvari koje smo mi tada nudili, za koje smo se zalagali. Te stvari, naravno, iz razloga koji su veoma dobro znani, nisu prošle. Pošto nisu prošle, a ovim izmenama i dopunama ne nudi se nešto što bi uticalo da se poboljša to za šta smo se mi zalagali, mi ne možemo ni to prihvatiti, i to je razlog što sam izdvojio svoje mišljenje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Adžić.
Poštovane kolege, kao član Zakonodavnog odbora izdvojio sam mišljenje kada se Odbor izjašnjavao o zakonu u načelu, iz razloga koje je naveo moj kolega Đorđe Mamula, i ja bih samo dodatno objasnio neke stvari. Znači, reč je o izmenama Zakona o privatizaciji. Ovim predlogom se želi da se preciznije regulišu neka pitanja koja nisu mogla da se razreše postojećim zakonom. Podsetio bih da je Zakon o privatizaciji, onda kada je donesen, trebalo da bude donesen u pratnji zakona o denacionalizaciji. To nije učinjeno i mi danas sprovođenjem Zakona o privatizaciji imamo sprovođenje jedne nepravde, a nepravda se sastoji u tome što se ugrožava jedno od osnovnih ljudskih prava, a to je pravo na imovinu. Povelja o ljudskim i manjinskim pravima, koju smo danas usvojili, u poglavlju - prava i slobode, u članu 23. kaže: "Jemči se pravo svojine i pravo nasleđivanja. Niko se ne može lišiti svojine, osim u javnom interesu utvrđenom na osnovu zakona, uz naknadu koja ne može biti niža od tržišne". Dakle, ukoliko smo danas usvojili ovu povelju, nadam se da se iskreno zalažemo za sprovođenje te povelje. To podrazumeva ne samo da poštujemo buduće pravo na imovinu, već i da u svim onim situacijama gde je pravo na imovinu ugroženo, to bude ispravljeno. To je moguće samo donošenjem zakona o denacionalizaciji, a potom usklađivanjem Zakona o privatizaciji. Znači, rešenje bi bilo da se ove izmene Zakona o privatizaciji povuku, da se donese zakon o denacionalizaciji, a da se potom uskladi Zakon o privatizaciji sa zakonom o denacionalizaciji. Iz tih razloga nisam glasao za ovaj predlog zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Uvažena predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, da je priprema ovog Predloga o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji potrajala malo duže, verovatno bi ponestalo odbora koji bi bili matični za njegovo razmatranje. Da vas samo podsetim, pre godinu i po dana Odbor za industriju je bio matičan za Zakon o privatizaciji. U međuvremenu je formiran Odbor za privatizaciju, pa pošto oba ta odbora ne funkcionišu zbog poznatog manipulisanja poslaničkim mandatima, onda je proglašen matičnim Odbor za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom, koji je juče veoma ozbiljno i argumentovano prodiskutovao o ovom zakonu, i posle dvoipočasovne rasprave odbio ga u načelu. Posle toga na prečac je proglašen matičnim Odbor za finansije koji je danas veoma brzo, bez diskusije, sa izlobiranom većinom, prihvatio ovaj zakon. Samo toliko o pripremi. Inače, što se tiče Odbora za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom, mogu reći da je veoma odgovorno pristupio ovome, jer je taj odbor u stvari odbor koji je najbliži evropskim integracijama. Da vas podsetim, u Evropu ne možemo ići sa takvim bremenom na leđima, kakvo je breme koje šest decenija nosimo, a to je oteta imovina. Pravo na imovinu je jedno od osnovnih ljudskih prava. Sa, kršenjem tog prava nećemo u Evropu. Prema tome, kao što su i prethodnici rekli, mi smo nabrojali da od Drugog svetskog rata do danas ima čak 39 zakona i nekih zakonskih akata kojima je oduzimana imovina našim građanima. Koliko je to ogroman problem vidite svakodnevno. Čak se i na aukcijama, gde se prodaju preduzeća, pojavljuju poznati vlasnici, čije se pravo krši. Međutim, uz veoma niske cene na licitaciji ta imovina se rasprodaje. Sada sa ovim predlogom zakona mi ubrzavamo, jer je to osnovni cilj, između ostalog, proces privatizacije. Do kraja ove godine treba da bude privatizovano već 60% društvene imovine, a problem denacionalizacije odlažemo za neka druga vremena. Ne slažem se sa gospodinom ministrom kad kaže da je novčana nadokanada najbolji način za rešavanje denacionalizacije. Izvinite, kakva novčana nadoknada i kada, i iz kojih sredstava? Očigledno ćemo odložiti problem za neka druga vremena, tako što ćemo sve rasprodati, a onda staviti na dnevni red pitanje denacionalizacije. Hoće li biti para - garantujem vam da neće. Zašto? Pa, ista ta imovina, pre svega je tu reč o poslovnom prostoru, ne govorim o firmama, o toj restituciji gde se može drugačije rešavati, prodaje se na aukcijama po veoma niskim cenama. Pa kako ćete pravično nadoknaditi nekome pravnom vlasniku novcem, ako kod prodaje uzimate desetinu vrednosti od toga? Koga ćemo globiti da bismo to isplatili? Isto će proći, znači, kao i lokalna samouprava koja treba da dobije 5% sredstava iz prodaje odnosno privatizacije. Evo, pitajte se samo, koliko predsednika opština ima u ovoj sali, da li je ko jedan dinar primio za prethodnih godinu i po dana, a dosta toga je privatizovano. (Glasovi: Jeste.) Nije. Ne verujem da je i taj jedan. Znači, sva sredstva se slivaju u budžet. Naš budžet, dame i gospodo, iako smo tranzicija sa ogromnim problemima, i ja to razumem, jeste kesa u koju koliko god da sipate ne ostaje ništa, proteče, ne ostaje ništa na površini. Prema tome, skeptik sam i za onih 50% sredstava koja treba da se prebace na ime razvoja. Mi znamo da Fond za razvoj nema ni dinara, da nema novca da nadoknadi kredite koji su dati u prošloj godini, a da ne govorimo o novim sredstvima za ovu godinu itd. Mislim da sam vam naveo dovoljno razloga da shvatite zašto sam izdvojio svoje mišljenje kada se glasalo o ovom zakonu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branimir Trajković. Izvinite, izvolite ministre. Reč ima ministar gospodin Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, najpre da vas obavestim da kada je Zakon o privatizaciji usvajan u 2001. godini pored Zakonodavnog odbora još su dva odbora razmatrala ovaj zakon pre nego što je on ušao u skupštinsku proceduru. Prvi je bio Odbor za industriju, a drugi Odbor za finansije, naravno i Zakonodavni odbor. Isti takav postupak je ponovljen prilikom usvajanja ovog predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona, s tim što pozdravljam odluku Narodne skupštine da i treći odbor, Odbor za ekonomske odnose sa inostranstvom, između ostalog treba da pre razmatranja na Skupštini razmotri ovaj predlog. Prema tome, ova prvobitna procedura je u potpunosti ispoštovana na isti način kao što je bio slučaj kod usvajanja Zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Ovo govorim zbog javnosti i radi istine; takav je bio prethodni postupak, i taj prethodni postupak je u potpunosti ispoštovan i prilikom ulaska ovog zakona u parlament. Drugo, kada je reč o novčanoj nadoknadi bivšim vlasnicima, mene iznenađuje da poslanik koji je prethodno glasao za rešenje o novčanoj nadoknadi, koje je implementirano u prvobitnom Zakonu o privatizaciji, sada dovodi u pitanje način kompenzacije bivših vlasnika. Mislim da se u tom delu nalazi jedan veliki izvor za tzv. politički populizam, za demagogiju, a u suštini niko od vas nije spreman da izađe i da prenese iskustva drugih zemalja u tranziciji - na koji način su se odnosili prema problemu denacionalizacije. Vi vrlo dobro znate i mi smo to najmanje stotinu puta objasnili - zašto novčana kompenzacija kod privatizacije preduzeća. Ponavljam - iz tri razloga. Prvo, zbog toga što ta preduzeća po svojoj veličini ne odgovaraju preduzećima koja su bila nacionalizovana 1945. godine ili po bilo kom drugom osnovu oduzeta od bivših vlasnika. Kada nešto nije uporedivo po veličini nemoguće je izvršiti fizički povraćaj. Drugo, zbog toga što su sva ta preduzeća, ili najveći deo tih preduzeća, danas u ogromnim finansijskim teškoćama. Vraćanje imovine u fizičkom obliku svelo bi se na vraćanje svih finansijskih problema, na prenošenje svih dugova na bivše vlasnike ili njihove naslednike. Da li je to način za ispravljanje istorijske nepravde? (Glasovi: Jeste.) Da li je vraćanje "Braće Krsmanović", na primer, preduzeća iz Paraćina koje se godinama nalazilo u stečaju, koje godinama nije radilo, sa svim dugovima, bivšim vlasnicima, rešenje za ispravljanje nepravde iz 1945. godine ili bivši vlasnici treba da dobiju ono što su vrednosno imali u momentu nacionalizacije i u momentu oduzimanja imovine? Rešenje ponuđeno kroz novčanu kompenzaciju je automatski u prvobitnom tekstu zakona ispraćeno načinom formiranja fonda za restituciju. Podsetiću vas, jer su neki od vas to zaboravili, 5% ukupnih prihoda od privatizacije izdvaja se na posebni uplatni račun budžeta Republike Srbije u tzv. Fond za restituciju i tih 5% je danas, dame i gospodo, 15 miliona dolara. Tih 15 miliona dolara se ne koriste ni za koje druge svrhe već će biti iskorišćeni za kompenziranje bivših vlasnika. Da bismo ušli u taj proces, koji smo, još jednom napominjem, prvi put otvorili donošenjem ovog zakona, prvi put se pominje priča o denacionalizaciji i u Zakonu o privatizaciji, neophodno je definisati postupak; to će biti definisano Zakonom o restituciji, jer nije u pitanju samo nacionalizacija - tu je i konfiskacija, agrarna reforma, eksproprijacija. Zakon o restituciji će definisati postupak nadoknade i između ostalog dokazivanje prava za naslednike bivših vlasnika, ko je taj ko ima pravo da bude novčano obeštećen; i, taj postupak će biti propisan. Odgovorno tvrdim da Ministarstvo finansija, koje priprema zakon o denacionalizaciji, danonoćno radi na formulisanju jednog koncepta, koji neće biti samo prazno obećanje predizborne priče radi, nego koncepta koji će moći da se realizuje, koncepta koji konstatuje kolika je budžetska snaga Republike Srbije i koliko i kojom dinamikom možemo ući u novčano obeštećenje za drugu oduzetu imovinu. I, odmah da vam kažem, građevinsko zemljište će biti fizički vraćeno zato što je gradsko građevinsko zemljište i građevinsko zemljište najjednostavnije vratiti, ali princip novčane kompenzacije će ostati kod preduzeća, ostaće kod druge imovine koja je u međuvremenu teretnim poslovima u trgovini promenila više puta svoje vlasnike. Moram da vam kažem da je kod nas način obeštećenja, fizičkog ili novčanog, mnogo komplikovaniji nego u svim drugim zemljama u tranziciji koje nisu ništa uradile ili su uradile veoma malo na tome. Zašto? Zato što smo mi, gospodo, 50-tih godina predali fabrike radnicima, a zemlju seljacima i samim tim država 2001, 2002. i 2003. godine obeštećuje nešto što je u međuvremenu sistemskim zakonom izašlo iz državnih ruku, upravo ovim principima - fabrike radnicima, zemlja seljacima. I, da vam kažem - odgovornost jedne države i jedne vlade nije u tome koliko obeća nego da ono što obeća ispuni. Svakako će zakon o denacionalizaciji pružiti mogućnost novčane kompenzacije, pružiće mogućnost vrlo jasne procedure za novčano obeštećenje. I, još nešto, vi tih primera imate: kada se u privatizaciji pojave hoteli koji nisu promenili svoj oblik i veličinu od 1945. godine, Ministarstvo i agencija te objekte, takva preduzeća stavlja van procesa privatizacije. Pa, tako je, zašto ne priznati. (Komentar iz sale se nije čuo.) Hotel "Ekscelzior", hotel "Astorija", hotel "Splendid", hoteli po unutrašnjosti Srbije, gde ima uslova za to, zatim hotel "Prag", nisu na listi za privatizaciju, baš zato što su postojali zahtevi bivših vlasnika da se privremeno zaustavi privatizacija do donošenja zakona o denacionalizaciji. Isto je urađeno sa svim drugim objektima i ugostiteljskim preduzećima; pa, na primer, neka ne brinu bivši vlasnici hotela "Beograd" u okviru preduzeća "Morava" u Čačku,jer taj hotel privatizacijom preduzeća "Morava" nije privatizovan. On je samo dat na korišćenje tom preduzeću, ali nije deo imovine preduzeća koje je privatizovano. Tako radimo kod svakog slučaja, uprkos mnogim kritikama, a ja još jednom ponavljam: to ima zajedničku notu, a to je jedan politički populizam, to je demagogija koja koristi ovaj teren da bi se blamirao uspešni proces. Druga stvar, što se tiče novca za lokalnu samoupravu, gospodo, Ministarstvo finansija, tačnije trezor izdvaja direktno za finansiranje lokalne samouprave 5% od prikupljenih prihoda od privatizacije. [[Žagor.]]
Molim vas da ne dobacujete ministru, opominjem vas.
Međutim, hajde da vidimo kako izgleda budžet Republike Srbije za 2002. godinu i za 2003. godinu, koliko novca se izdvaja za stimulacije u privredi, za subvencije u agraru, za subvencije za javna preduzeća koja ne mogu da zasnuju svoju ekonomsku računicu u postojećem stanju; jer, podsetiću vas, 2000. godine gotovo da struje nismo imali. To je rezultat izraubovanosti iz prethodnih javnih sistema. Gospodo, šest i po milijardi dinara se usmerava ka privredi u 2003. godini. Sedam i po milijardi dinara je odvojeno u tranzicioni fond, odakle Vlada Republike Srbije finansira socijalne programe koji postoje u preduzećima sa ekonomskim i tehnološkim viškom, ne bi li ta preduzeća pripremila za proces restrukturiranja i proces privatizacije. Sedam i po milijardi dinara je budžetska pozicija koja se izdvaja u okviru Ministarstva za poljoprivredu za subvencionisanje poljoprivredne delatnosti. Koliko novca za subvencionisanje javnih preduzeća? Kada sve to, gospodo poslanici, saberete zajedno, to je višestruko više od ostvarenih prihoda od privatizacije.Trista miliona evra u prošloj godini je svega 18 milijardi dinara, saberite samo ove tri pozicije i toje više od 18 milijardi dinara. Ja sam na taj način hteo da vam pokažem da, u suštini, budžet jeste jedno centralno mesto gde svi prihodi, i poreski i prihodi od privatizacije, treba da budu sabrani, ali jedna odgovorna, socijalno prihvatljiva tranziciona politika odgovorne vlade mora da konstatuje da restrukturiranje privrede podrazumeva subvencionisanje velikih sistema u postupku restrukturiranja. Jedna odgovorna uloga Vlade konstatuje da je neophodno podići javna preduzeća, restrukturirati ih, stvoriti uslove da budu samoodrživa, ekonomski profitabilna, pa tek onda pristupiti privatizaciji. Gospodo, imovina preduzeća i kapital se ne rasprodaje, nego se u transparentnim, konkurentnim procedurama kupci nadmeću za vrednost kapitala. Ako vam je lakše, na osnovu svih prethodnih koncepata privatizacije prikupljeno je za deset godina oko 25 miliona maraka; toliko o rasprodaji.Samo u prošloj godini privatizacijom oko 300 preduzeća, prodato je 300, prikupljeno je 360 miliona evra, 300 miliona odmah, a 60 na otplatu, a knjigovodstvena vrednost tih preduzeća je bila 270 miliona evra. Pa, sada vidite da li se taj kapital rasprodaje ili se on u ravnopravnoj transparentnoj utakmici privatizuje na najefikasniji način za privredu Srbije. Dakle, meni je jako žao što moram da vam kažem, ne vama, koliko onima koji bi više voleli da učestvuju u mutnim radnjama, u komercijalnim transakcijama, da otapaju kapital, ali neće moći. Neka izađu lepo na crtu i neka se međusobno takmiče, neka odgovorno prihvate rizik kupovine preduzeća, neka odgovorno uđu u proces privatizacije i neka pokažu svoj preduzetnički duh. Nema povlašćenih, nema onih koji će unapred dobiti povlašćene uslove ili neka prioritetna prava, kao što je bio slučaj 1997. godine, kada nigde nije bilo nikakvog tendera, prodade se "Telekom", kao što je bio slučaj sa "Galenikom", pa onda iza toga godinama i godinama oni koji dođu moraju da ispravljaju štetu, a tu štetu su napravili neki prethodnici. Hvala vam.
Dame i gospodo, ovim smo završili današnji rad; po članu 81. Skupština zaseda do 18,00 časova. Nastavljamo sutra u 10,00 časova.