Samme dag som evalueringen av allmennlærerutdanningene ble lagt fram i 2006, deltok jeg og flere andre i en debatt med daværende statsråd Øystein Djupedal på NRK. Da varslet den daværende statsråden en såkalt nasjonal dugnad for å få allmennlærerutdanningene på rett spor. Siden har det vært stille. Vi har ikke hørt så mye mer verken til den nasjonale dugnaden eller til hva Regjeringa konkret planlegger å gjøre for å rette på innholdet og oppfølgingen av allmennlærerutdanningene. NOKUT hadde mange ankepunkter mot utdanningene. Noe handlet om hvordan de utøves, altså innholdet i dem, men først og fremst hadde NOKUT mange negative bemerkninger å komme med når det gjaldt ledelse og styring ved institusjonene. Det var tydelig - og er det fortsatt - at institusjonene har dårlig oversikt over frafallsproblematikken. Det er mye som tyder på at det må satses mer på ledelse av institusjonene. Det er liten grad av åpenhet og innsyn, og mange mener at dette gjør at allmennlærerutdanningene står overfor langt større utfordringer enn bare spørsmålet om fireårig eller femårig utdanning. Spørsmålet som er nyttig å stille i denne interpellasjonsdebatten, er selvfølgelig hva Regjeringa gjør for å følge opp det som ble påpekt i NOKUTs evaluering. Det viser seg også at forutsetningene for å drive god lærerutdanning, varierer veldig fra institusjon til institusjon. Årsaken til det er selvfølgelig enkel. Det er varierende styring av institusjonene, og det er også varierende størrelse på institusjonene. Mange mener at det er lettere å drive i et større faglig fellesskap enn det er å drive i et lite faglig fellesskap. Så fikk vi i 2004 en ny allmennlærerutdanning. Den ble til på bakgrunn av tidligere evalueringer, der det ble klart at det særlig var behov for to ting: Det ene var større faglig fordypning, og det andre var mer spesialisering. Så viser det seg når vi får NOKUT-rapporten i 2006, at utdanningsinstitusjonene i stor grad har latt være å ta til følge den utdanningen som kom. Man har altså fortsatt som før og «latt som» den nye utdanningen ikke kom. Det er også mye av årsaken til at man ikke kan se så veldig mye mer spesialisering og faglig fordypning blant studentene i 2006-evalueringen enn det man kunne gjøre i 2002-evalueringen. En av de mest alvorlige tingene som rapporten gir tilbakemelding om, er det store frafallet i allmennlærerutdanningene. Det er stor variasjon. Det varierer mellom 11 pst. og 51 pst. ved enkelte allmennlærerinstitusjoner. 51 pst. frafall! Det vil altså si at mer enn halvparten av studentene faller fra. De aller fleste faller fra tidlig i studiet, gjerne i løpet av det første året, og spesielt faller mange fra etter det første møtet med praksis. Det er også noe av det som evalueringen peker på, at praksissjokket er stort. Det vil altså si at det er en vanskelig overgang mellom teori og praksis, og at tilknytningen til praksisfeltet er for svak. Det som er alarmerende, i tillegg til at frafallet er stort, er jo at institusjonene i veldig liten grad har kontroll med årsakene til frafallet, hvem som faller fra, og hva man skal gjøre for å få studentene tilbake i utdanning igjen. Og hvorfor er det alvorlig? Jo, det er alvorlig av flere årsaker. Institusjonene har liten eller ingen oversikt over om det er de beste eller de dårligste studentene som faller fra, de mest eller de minst motiverte, for det er jo mange årsaker til at man faller fra i et studium. Man vet lite om hvorfor de faller fra. Man vet også lite om hva som skal gjøres for å bringe dem tilbake til studiet igjen. Er det enkle tilrettelegginger som trengs? Eller er det et større opplegg som må til for å få dem tilbake? Når det er så stort frafall, forteller også det en historie om at vi kommer til å ha et økt problem med rekruttering av nye lærere i åra framover. Ikke bare har vi i utgangspunktet et behov for rekruttering - og kanskje også litt problemer med å rekruttere alle dem vi vil - men når vi i tillegg vet at de vi får inn på allmennlærerinstitusjonene, i stor grad også faller fra underveis, har vi en dobbel utfordring. Det er høyst betimelig av interpellanten å stille spørsmål om hva Regjeringa gjør for å følge opp ledelses- og styringsutfordringene ved institusjonene, og hva som gjøres for at man skal følge opp de tingene som NOKUT-evalueringen peker på. Vi kan ikke vente i to år til og vente på en ny lærerutdanning før vi gjør noe med styringsutfordringene.
Jeg vil starte med å takke representanten Gunnar Gundersen for at han tar opp et meget viktig tema i sin interpellasjon i dag: lærerutdanningen og tiltak for å kunne styrke dagens lærerutdanning. Vi vet at lærerutdanningen nok er en av de aller viktigste utdanningene vi har i Norge i dag. Læreren er den viktigste ressursen vi har i skolen. Lærerens kompetanse sammen med den kompetansen som skoleledelsen har, er avgjørende for kvaliteten i den norske skolen. Vi vet også at den norske skolen i dag ikke i stor nok grad makter å utligne de sosiale forskjellene. Vi har en skole som på mange måter er med på å forsterke disse. Vi vet også at land som vi liker å sammenlikne oss med, f.eks. Finland, er gode på å bruke skolesystemet til å utjevne sosiale forskjeller. Vi vet også at altfor mange barn går ut av skolen i dag uten å ha lært å lese og skrive skikkelig, eller uten å ha en god nok tallforståelse, og dette er alvorlig. Vi vet også at lærerne, gjennom sin utdanning, lærer bort det som de lærer at de skal lære bort. Det er viktig at vi har en utdanning som er relevant for praksis, og som binder teori og praksis sammen på en god måte. Det er viktig at vi bygger opp under ledelsen på de ulike institusjonene. Det er nødvendig å tenke på lærerutdanningen langs to baner - den kortsiktige og den langsiktige. Først til den kortsiktige: Vi er avhengig av at lærere som er ferdig utdannet denne våren og neste vår, er gode, og har hatt en utdanning som er relevant med hensyn til det livet som de skal ut til i skolen. Vi har, som andre har vært inne på, en NOKUT-evaluering som på mange måter viser at vi har store utfordringer innen norsk lærerutdanning, men vi vet også at nåværende statsråd og tidligere statsråd har grepet fatt i disse problemstillingene, og de lokale lærerstedene har tatt opp problemstillingene og videreutviklet lærerutdanningen under tett oppfølging av departementet - noe som Tora Aasland har redegjort for tidligere. Jeg kan f.eks. vise til Tromsø, hvor det er startet en forskerskole. Alle lærerstudentene skal gjennom denne forskerskolen. Det er også satt i gang et internt evalueringsprosjekt når det gjelder lærerutdanningen, og et eksternt prosjekt sammen med Universitetet i Tromsø for å ha en gjennomgang av hvordan man kan bedre lærerutdanningen på kort og lang sikt. Jeg er veldig glad for at statsråden følger opp de ulike læringsinstitusjonene på den måten hun gjør, og det er viktig at tiltakene i planene blir gjennomført på en god og konstruktiv måte. NOKUT-evalueringen viser at vi har mange utfordringer innen norsk lærerutdanning. En av dem er at man får et godt og tydelig ledelsesnivå. Frafallet innenfor lærerutdanningen er altfor høyt, gjennomsnittlig frafall er vel på om lag 40 pst. Vi er nødt til å få et veldig tydelig faglig trykk på lærerutdanningen. Når det gjelder lærerutdanningen, er det viktig at det er et tett samarbeid mellom utdanningsinstitusjonen og den lokale skolen, og at det er en god oppfølging av studentene etter endt utdanning. Som jeg innledningsvis var inne på, er det viktig å følge to spor i denne debatten. Det ene er det umiddelbare, som er satt godt i gang av nåværende statsråd og av tidligere statsråd Øystein Djupedal. For noen dager siden hadde komiteen et seminar om lærerutdanning, hvor bl.a. Astrid Søgnen, som representant fra Oslo kommune, sa at det var viktig å holde pusten og ta seg tid til å se på hvordan man kunne få en god lærerutdanning på lang sikt. Det gjør denne regjeringen med en stortingsmelding som er ventet rundt årsskiftet. Det er helt nødvendig at vi i framtiden får en lærerutdanning som står seg så godt at man rekrutterer de aller dyktigste blant oss til denne utdanningen. Vi hadde sist endring i lærerutdanningen for om lag seks år siden, men slik kan vi ikke fortsette. Det kan ikke være slik at vi får en lærerutdanning som skal endres av hver nye regjering. Kristin Clemet la fram planer om en lærerutdanning som vi beklageligvis nå er nødt til å gå inn og endre på. Slikt skaper ikke stabilitet, og lærerutdanningen fortsetter å være gjenstand for diskusjon blant politikere og blant folk ellers. Det er nødvendig at vi nå, med den stortingsmeldingen som kommer, får en bred og helhetlig diskusjon om hvordan vi aller best kan skape en lærerutdanning som står seg i framtiden.
Jeg vil også takke interpellanten for at han tar opp et viktig tema og en viktig debatt. Det er god grunn til utålmodighet i denne saken. Den tidligere statsråden - som vi har hørt referert til tidligere - rykket raskt ut da evalueringen var lagt fram, og lovte handling. Den har vi sett lite til. Det har ikke manglet på muligheter til å ta grep. Opposisjonen har i budsjettarbeid og i representantforslag gang på gang fremmet mange gode forslag til tiltak som kan settes i verk, men alle er dessverre blitt stemt ned. NOKUTs evaluering av lærerutdanningen har vist oss at vi ikke har en så god lærerutdanning som vi burde ha. Dette er svært alvorlig både for norsk skole og for de nyutdannede lærerne. Læreren er den viktigste suksessfaktoren i skolen. Flere partier har gått inn for å utvide lærerutdannelsen til fem år. Et forslag fra Venstre om dette ligger for tiden til behandling i komiteen, og her har Kristelig Folkeparti ikke konkludert endelig. Vi vil imidlertid advare mot å tro at bare en legger til et ekstra år, vil en ha funnet den endelige løsningen på hvordan vi kan få den lærerutdannelsen vi ønsker. Altfor ofte har løsningen i skolen vært å pøse på med flere timer, i den tro at det er en lettvint måte å forbedre skolen på. Senest i dette års budsjett har Regjeringen lagt inn fem timer ekstra til de aller minste elevene. Vi mener det viktigste for å forbedre skolen vil være å konsentrere seg om de timene vi allerede har, og skaffe nok lærere til disse. På samme måte mener vi i utgangspunktet at vi først og fremst må se på innholdet i den fireårige lærerutdannelsen vi har i dag. Skal det fylles på med et ekstra år, må en ha en klar formening om hva det året skal fylles med, og hva det skal brukes til. Et femte år må innebære en forsterkning av de grep vi velger å ta for de fire allerede eksisterende årene. Først når vi har det utgangspunktet, vil det kunne være fruktbart å diskutere det femte studieåret. Et av evalueringens viktigste punkter var påpekningen av at teori og praksis må knyttes bedre sammen. Vi vet at mange nyutdannede føler seg utrygge i klasseromssituasjonen. En snakker om det store praksissjokket når nyutdannede lærere møter klasserommet for første gang på egen hånd. Det er grunnen til at Kristelig Folkeparti har foreslått at det bør innføres en mentorordning for nyutdannede lærere. Det er ikke umulig å tenke seg modeller for hvordan dette kan bli elementer i en femårig utdanning. Å få tilbakemeldinger og innspill på hvordan en opptrer, og gjennomfører klasseromssituasjonen, mener Kristelig Folkeparti vil kunne gjøre det enklere og raskere for den nyutdannede å bli trygg på seg selv. Konkret vil dette gå ut på at alle nyutdannede lærere skal knyttes opp mot en erfaren lærer det første arbeidsåret. Sammen med denne mentoren vil de også kunne drøfte ulike problemstillinger, og mentoren vil kunne bistå direkte i undervisningen. På den måten sikrer vi at vi tar vare på og viderefører all den gode kunnskapen som erfarne lærere sitter med, samtidig som vi gjør overgangen fra studenttilværelsen til klasserommet enklere for den nyutdannede læreren. Tiden framover vil gi oss mange muligheter for å diskutere lærerutdanningen. Jeg ser fram til debatten som vil komme når Regjeringen en gang legger fram sin varslede stortingsmelding om denne saken. Vi må snart klare å få til en konstruktiv debatt som fører til resultater. Det ble referert til seminaret som komiteen hadde, og hvordan Astrid Søgnen bad oss puste, med hensyn til hvordan den framtidige lærerutdanningen ble seende ut. Men jeg husker også at den samme damen bad oss sette hurtig i gang med endringer i den inneværende lærerutdanningen, fordi skolen trenger gode lærere, neste år og i år, som er utdannet. Det betyr at vi ikke bare kan vente på en framtidig lærerutdanning. Vi er også nødt til å sette inn kortsiktige tiltak for å gjøre noe med den lærerutdanningen vi har i dag. En debatt der opposisjonen og posisjonen sammen kan klare å finne gode løsninger for å forbedre lærerutdanningen, er det vi trenger. Debattene som vi hittil har hatt, hvor opposisjonen foreslår og posisjonen henviser til noe langt der framme, fører bare til at vi ikke kommer noen vei. Det er ikke lærerne tjent med, det er ikke lærerinstitusjonene tjent med, og det er heller ikke skolen - eller Stortinget - tjent med.
Denne debatten foregår i en litt nedblåst tone, i den forstand at det står ikke så greit til, men alle er enige om at det skal bli bedre. De lærerne jeg møtte gjennom min skolegang, var ikke nedblåste. De visste hvor de kom fra, og de visste hva de ville. Det som nok er problemet, er at vi har som et betydelig felles ansvar å bygge status for norske lærere - jeg snakker både om de som er faglærere, og om de som er allmennlærere. Jeg vil gå rett på allmennlærerne, som jeg oppfatter er hovedpoenget her. For det første skal vi ha en debatt senere om lengden på utdanningen, og jeg vil gjerne gjøre oppmerksom på én ting fra Venstres side: Venstre har ingen planer om bare å legge opp til et år til av et eller annet som ligner på det vi har nå. Venstres resonnement rundt fem år, når vi kommer så langt, er en totalambisjon på vegne av det lærere trenger for å kunne henge med i den tiden som kommer. Jeg har fått høre av Utdanningsforbundet i Norge at utdanningsforbundene i hele Europa nå mener at en kommer ingen vei i årene som kommer, hvis en skal være god nok, uten de fem årene som ligger i en mastergrad. Jeg skal ikke gå i detalj om det, men både fordypning i fag og pedagogikk og, ikke minst, det å øve seg tar tid. Men jeg skal la det ligge, for det kommer vi tilbake til. Jeg skal isteden heller gjøre Astrid Søgnens ord på det seminaret som komiteen hadde sist fredag, til mine. Da tiltok hun seg retten til å tale på vegne av skoleeierne, og hun er jo skoleeier, som etatssjef for den store etaten vi har i Oslo. Hun sa følgende, og det blir min utfordring til statsråden nå: Hva vil statsråden gjøre for ganske umiddelbart å sørge for å gjennomgå rammeplanen for allmennlærerutdanningen, og at den henger sammen med Kunnskapsløftet? Dette var et av de temaene som har vært berørt av tidligere talere, men jeg vil si det helt eksplisitt: Det er å sette i gang et raskt arbeid, for å være helt sikker på at det er sammenheng mellom rammeplanen, Kunnskapsløftets forutsetninger og Kunnskapsløftets beskrivelser av ferdigheter og mål. Og Kunnskapsløftet handler ikke bare om å ha ferdighetene, men om å være god nok til å sørge for at man kan følge opp elever på en slik måte at man vet at de har ferdighetene. Det var i den sammenhengen, som har vært nevnt tidligere, at Oslo kommune laget et 50 timers kurs, for å være sikker på at alle som kommer ut, har alle de prakktiske ferdighetene med seg. Utfordring nr. 1: Hva er nå gjort for å sørge for at man sjekker ut at rammeplanen samsvarer i praksis med Kunnskapsløftet når det gjelder kravene som norske elever skal møte? For det andre sa Astrid Søgnen at det er nødvendig å gå helt systematisk inn og tenke seg studentkarrierer. Det betyr oversatt til en annen type språk at en må ha en type veiledning som gjør at folk ganske effektivt kommer gjennom det. Det er tidligere satt som et tema i statusrapporten for Kvalitetsreformen, første fase, at det er en del problemer med de korte profesjonsutdanningene. En del av disse problemene er at vi ikke er gode nok på veiledning. Vi har vært opptatt av veiledning i videregående skole. Det er selvfølgelig like viktig med god veiledning for studenter, enten de driver med fag eller de driver med profesjonsutdanning. Det er helt nødvendig for at man får progresjon i det man skal holde på med. Så sa Søgnen som det tredje, og jeg skal gjøre hennes ord til mine egne på dette punktet også: Gå nå gjennom alle studiespesialiseringene, for å være sikker på at de er så gode som vi nå forutsetter at de skal være. Det, sa hun, er det som man umiddelbart må gjøre hvis man skal ha ambisjoner som oppfyller det skoleeierne forventer når de skal ta imot lærere som skal stå i det løpet som heter Kunnskapsløftet. Det løpet handler om helt klare mål for ferdigheter som elever skal mestre. Da må vi vite at lærerne også er i stand til å mestre de samme ferdighetene, og ikke minst hvordan elever skal lære seg å mestre dem. Det er faktisk det mest brennende som vi kan gjøre. Så kan man si: Ja, det er en dugnad som man kan sette i gang fra et departement. Det er også en sak som retter et stort trykk på det interpellanten tok opp, nemlig hvordan man leder på lærerinstitusjonene, gjennom styrer og ledelse, for å følge opp dette. Men det er dette som er testen: Er det slik nå at rammeplanen faktisk forholder seg til Kunnskapsløftet? Det vil fort bli veldig mye prat rundt dette hvis man ikke har trykk på så praktiske ting. Skoleeiere må kunne forvente, når samfunnet satser så mye som det gjør på Kunnskapsløftet, og når vi har disse forventningene, at denne kvalitetssikringen blir satt i gang. Denne kvalitetssikringen er ikke debatten om morgendagens lærerutdanning, det er debatten om dagens lærerutdanning. Det er en debatt som ikke skjærer inn istedenfor en debatt om hvilke fagkrav en skal ha ved opptak, eller hva slags krav en skal ha til hvor god en skal være, men det er en debatt som går på hva man faktisk tilbyr i den undervisningen man har. Jeg har stilt tre konkrete spørsmål til statsråden, og jeg håper disse spørsmålene kan kvitteres ut, enten ved at det er gjort, eller ved at det vil bli iverksatt med stort trykk og klem, og med stort engasjement. Det var mine utfordringer til statsråden i debatten her i dag. Det ble bygd opp litt trykk under debatten om Veterinærhøgskolen, og nå kanaliserer jeg det konstruktivt også her.
En forutsetning for å kunne lære er at du er trygg - at ikke hodet ditt er fylt av frykt, f.eks. Den 20. november i fjor arrangerte Stortingets barnerettsnettverk Barnas spørretime i lagtingssalen. En av jentene som fikk stille spørsmål, sa følgende: «Mange ungdommer og barn som går på skolen hver dag har en hemmelighet som de ikke har noen som de kan fortelle det til. Kanskje de tør å si det til læreren, men læreren møter de ikke og vet ikke hvordan de skal reagere. Derfor må det komme inn i lærerutdannelsen, hvordan man skal håndtere det, både når det gjelder seksuelle overgrep og når det er andre former for mishandling.» Som medlem av Stortingets barnerettsgruppe, et nettverk av politikere fra alle partier her på huset, er jeg spesielt opptatt av barns rettigheter. I en viktig debatt om lærerutdanningas innhold og kvalitet vil jeg løfte fram behovet for å diskutere hvordan både førskolelærerutdanninga og lærerutdanninga kan fremme kunnskap om Barnekonvensjonen generelt og om vold og seksuelle overgrep mot barn spesielt. I Kunnskapsløftet blir basiskompetanse som sosial og kulturell kompetanse vektlagt, i tillegg til motivasjon for læring og læringsstrategier. Men for at målet skal bli innfridd om at «alle elever skal utvikle grunnleggende ferdigheter og kompetanse for å kunne ta aktivt del i kunnskapssamfunnet», kan vi kanskje i vår iver etter å fylle hodene til de unge med fagkunnskap glemme å ivareta dem som har hodet fylt med andre ting. I fjor kom det to viktige rapporter som jeg vil si litt om: NOVA-rapport 20/07, «Vold og overgrep mot barn og unge», og rapporten «Kunnskap gir mot til å se og trygghet til å handle», utgitt av Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress. Begge rapportene bør leses av berørte departementer, ikke minst av Kunnskapsdepartementet. Omfangsundersøkelsen fra NOVA er - utrolig nok - den første norske undersøkelsen av omfanget av familievold og seksuelle overgrep mot barn i Norge. Undersøkelsen er utført av Svein Mossige og Kari Stefansen, på oppdrag fra Barne- og likestillingsdepartementet - etter et opprinnelig forslag fra SV. Over 7 000 avgangselever ved 67 videregående skoler har svart. Rapporten fant, heldigvis, at de færreste ungdommer har vært utsatt for det, sjøl om mange - altfor mange - har vært det. Rapporten synliggjør at levekår og kjønn er risikofaktorer, og at erfaringer med seksuelle overgrep gir økt risiko for en rekke alvorlige konsekvenser: sjølmordsforsøk, sjølskading og spiseforstyrrelser, utagerende atferd, problemer knyttet til seksualitet i form av tidlig seksuell debut, å ha sex mot betaling, flere samleiepartnere, å tvinge andre til å ha sex samt psykiske problemer i form av dårlig selvbilde, angst, depresjon og dissosiasjon. Jeg rekker ikke å referere tallene i undersøkelsen, men syns det er viktig å markere et poeng i den forbindelse: Undersøkelsen er foretatt blant avgangselever i videregående skole. Det virker rimelig åpenbart at den heller burde vært foretatt blant elever på ungdomstrinnet for å få et mer dekkende bilde. Tross alt: Vi vet jo at drop-out-andelen blant ungdom som har det vanskelig, er langt høyere enn blant annen ungdom. NKVTS-rapporten «Kunnskap gir mot til å se og trygghet til å handle», initiert og delfinansiert av Redd Barna, kom i fjor. Den fikk ikke så stor oppmerksomhet som den hadde fortjent. Rapporten dokumenterer at lærere, førskolelærere og barnevernspedagoger ikke får tilstrekkelig kunnskap om barns rettigheter, vold og seksuelle overgrep - og samtalemetodikk. Dette kan føre til at de utsatte barna ikke blir sett og dermed ikke får den hjelpen de trenger. Rapporten viser at flertallet av de nyutdannede pedagogene ikke føler seg kompetente for en del av de oppgavene de kommer til å bli stilt overfor, og at de ikke føler seg kvalifisert til å samtale med barn. Forfatterne skriver: «Lærere og førskolelærere er i den særegne situasjonen at de ser barn daglig og over tid. Det gir dem anledning til å observere barnas trivsel, endringer i atferd, tegn på skader og andre signaler som kan tyde på om barna lever i en vanskelig situasjon. Dersom lærere, førskolelærere og andre som arbeider med barn ikke er i stand til å tolke barns ulike signaler, finnes det en risiko for at de vil vurdere barnas vansker ut fra individuelle forklaringer, som at barnet har lære- eller konsentrasjonsvansker, snarere enn å se etter årsaker i barnets livssituasjon. Svært få bekymringsmeldinger til barnevernet om barn utsatt for vold og seksuelle overgrep, kommer fra skoler og barnehager.» NKVTS-rapporten inneholder flere konkrete forslag: Ifølge lov om universiteter og høyskoler kan Kunnskapsdepartementet pålegge enkelte institusjoner et særlig ansvar for bestemte fagområder. KD kan også fastsette at bestemte emner inntil 20 studiepoeng skal inngå i en grad. Forfatterne mener at KD bør vurdere å gripe inn overfor utdanningsinstitusjonene med bakgrunn i ovennevnte bestemmelse. Videre foreslår de å implementere FNs barnekonvensjon i undervisninga. Forfatterne foreslår også at et eget emne om barn utsatt for vold og overgrep innføres i rammeplanene for allmennlærerutdanninga og førskolelærerutdanninga. Når det gjelder samtlige utdanninger, mener de at det bør avsettes et visst antall studiepoeng for å sikre at emnet får tilstrekkelig oppmerksomhet, og de foreslår implementering av praksis og ferdighetstrening i undervisninga, og at studiet må gi studentene tilstrekkelig innføring i hvordan de kan samarbeide, og hvem de kan samarbeide med når de møter utsatte barn. Jeg vil be komiteen og statsråden om også å ta hensyn til disse innspillene.
Et av de mest presserende problemene når det gjelder lærerutdanningen, er rekruttering til høyskolene som driver denne profesjonsutdanningen. Situasjonen ved institusjonene er nemlig slik at høyskolelektorer i nær framtid vil nå pensjonsalderen. Det gjør at arbeidet med å finne de beste og dyktigste til å bli lærerutdannere er svært viktig de kommende tiår. Dyktige lærerutdannere er avgjørende for å få dyktige lærere og en enda bedre skole. Da må vi hente de dyktigste lektorene med interesse for feltet fra grunn- og videregående skole. Det paradoksale er at for å bli høyskolelektor kreves det en høyere kompetanse enn for å være lektor i grunn- og videregående skole, men lønnen er lavere. En lektor med ti års ansiennitet må regne med å gå ned i lønn med noe som tilsvarer ca. 25 000-40 000 kr pr. år. Det gjør at det er svært vanskelig å rekruttere høyskolelektorer blant lektorene i grunn- og videregående skole. En lektor som går over til å jobbe som høyskolelektor ved en av lærerutdanningene, må altså regne med å gå ned i lønn, ikke opp. Kan statsråden sitte og se på at det er så lite attraktivt å bli høyskolelektor? Jeg er selvfølgelig helt klar over at rammene for hvilken lønnsplassering de enkelte stillingene har, blir fastsatt mellom partene i arbeidslivet etter forhandlinger. Men det er viktig å sikre rekrutteringen av undervisnings- og forskningspersonale til universiteter og høyskoler. Vi må ha de beste til å lære opp dem som skal undervise barna våre. Det kan ikke bare være opp til lønnsforhandlinger eller til at institusjonene vurderer hvilke lønns- og arbeidsvilkår som er mest konkurransedyktige. Dette er en alvorlig sak som vil få store konsekvenser. Så til bredden i lærerutdanningen. Allmennlærerutdanningsinstitusjonene har et ansvar for å utdanne lærere i alle obligatoriske fag. Nå ser det ut til at Universitetet i Stavanger vil legge ned musikkopplæringen i allmennlærerutdanningen. En kan stille spørsmål både ved lovligheten og ved klokskapen bak et slikt vedtak. Kan utdanningen kalles allmennlærerutdanning? Og hva vil skje med faget når en tar vekk utdanningen i faget? Lærerne i grunnskolen er utrolig sentrale når det gjelder å bygge kultur på grunnplanet. Musikk og sang har lange røtter i grunnskolen og har alltid vært et eget fag. UNESCO har gjort en undersøkelse i 60 land når det gjelder kunstfaglig opplæring. Den viser at musikk, drama og kunst i skolen gjør elevene bedre i matematikk og språk. Videre blir ungene mer kreative, mer aktive og får større selvtillit. Jeg håper at statsråden tar denne utfordringen på alvor. Allmennlærerutdanningen må ha fagtilbud i alle grunnskolens obligatoriske fag. Over tid tror jeg det vil få dramatiske konsekvenser for lærerkompetansen i regionen om lærerutdanningen mangler tilbud i et fag. Til slutt: Jeg vil innstendig be statsråden om å ta med budskapet om at lærerutdanning betyr tilbud i alle obligatoriske fag når hun nå skal forbedre allmennlærerutdanningen.
Først vil jeg gi litt ros til interpellanten, som har satt søkelyset på kvalitet i lærerutdanningen. Det har nå vært en evaluering, og i den forbindelse tar jeg ordet i saken. Barn er framtiden, heter det i hvert fall. Derfor er det viktig å sikre at det finnes god kvalitet i hele opplæringskjeden i et barns liv. Det er dessverre et faktum at altfor mange overgrep skjer innenfor hjemmets fire vegger. Arbeidet med barn innebærer et stort ansvar. Barnehagen blir ofte det stedet der barna kan gi uttrykk for sin redsel, og ved flere anledninger er det nettopp de ansatte i barnehagene som ser barnet, og kan melde fra når noe er galt. Derfor er det viktig å snakke om kompetanse og utdanning i en bredere sammenheng. Jeg har behov for å gi honnør til alle dem som jobber i barnehager og skoler for den fantastiske jobben de gjør. Vi har mange flotte pedagoger i den norske skolen. Når det diskuteres å bedre lærerutdanningen, må det ikke forstås dit hen at lærerne er for dårlige, men at det er et ønske om at kompetansen skal bli enda bedre. Jeg er glad for at statsråden har bekreftet at Regjeringen tar dette på største alvor, og er godt i gang med arbeidet. I den stortingsmeldingen som kommer, vil jeg be om at det fokuseres sterkere på barns rettigheter. Jeg vil også be om at førskolelærerutdanningen blir vurdert. Ansatte i barnehage og skole bør ha kunnskap om FNs barnekonvensjon, om barns rettigheter til å si fra når noe skjer i hjem og skole. Det er ikke nok for en lærer å være faglig dyktig - bare. Lærere jeg har snakket med, forteller at de må bruke mye tid av f.eks. matematikktimen til å roe ned elevene før de i det hele tatt er i stand til å ta imot kunnskap i faget. Det trengs dyktige førskolelærere i barnehagene som kan barns rettigheter, og det trengs dyktige pedagoger i norsk skole som ser hele mennesket. Barns rettigheter bør inn som et fag i lærerutdanningen, og for ikke å snakke om barns bruk av Internett, som er et stort område der det kreves større kompetanse. Barns hverdag er fylt med mange inntrykk, og det er viktig at det er trygge og dyktige voksne til stede i barns og unges hverdag. Som representanten Thorkildsen nevnte, har Stortinget begynt å feie for egen dør. Vi kan ikke stille krav til lærerne dersom ikke Stortinget selv tar barns rettigheter på alvor. Derfor er jeg veldig glad for at Stortinget har en barnerettsgruppe i arbeid. Der skal vi sørge for at vi i tiden framover setter søkelyset på barns hverdag og barns rettigheter.
Når stortingsmeldingen om lærerutdanningen kommer, blir det sikkert mye debatt i Stortinget. Vi ser i hvert fall at det er et ganske bredt engasjement. Men det som var mitt poeng, var hvorfor man skal gjøre det så vanskelig. Det var faktisk den daglige og jevnlige oppfølgingen av de resultatene vi har, og den informasjonen man har i sektoren, jeg var ute etter om man fulgte opp. Alle spørsmålene om lengden på utdanningen osv. tar vi sikkert når den tiden kommer, men her var det spørsmål om å fylle de fire årene som man nå faktisk disponerer over, med innhold og mening, og der peker NOKUT-rapporten på at det er noen betydelige utfordringer. Jeg har notert meg at i den verden vi nå er, i den politiske verden, er man veldig opptatt av å diskutere budsjetter, intensjoner og slike ting, men når resultatene kommer, er man ikke veldig opptatt av det. Det er på mange måter stikk i strid med den verden jeg kommer fra, hvor det er resultatene som teller. Det er slik, som Dørum sa, at debatten foregår - jeg tror han kalte det - «i en litt nedblåst tone», for det er veldig mye her som vi er nødt til å ta tak i. Og skal vi ha verdens beste skole, er jeg ganske overbevist om at vi også må ha verdens beste lærere, og dermed må vi også ha verdens beste lærerutdanning. Det er ganske krevende. Statsråden var inne på en god del prosjekter og forsøk som er satt i gang. Det er vel og bra, og det vil framskaffe mye god kunnskap, men igjen gjaldt ikke det de resultatene en faktisk ser med frafallsproblematikken, med strykproblematikken og gjennomføringsproblematikken, slik som NOKUT-rapporten er inne på. Der er man helt nede på det konkrete om hvordan institusjonene ledes og drives. Det tror jeg nok jeg langt fra føler meg trygg på at man fra departementets side har nok ressurser rettet mot, selv om man innkaller til noen konferanser og møter innimellom. Dette gjelder å sikre informasjonsutveksling mellom institusjonene, og det gjelder at den informasjonen som ligger der, faktisk brukes. Jeg ser også at mange høyskoler kanskje er mer opptatt av å bli universitet enn de er av - slik NOKUT-rapporten tydeligvis dokumenterer - å analysere de dataene og de studiene de allerede rår over. Det er nevnt også at målstrukturen er ganske komplisert, og i et slikt system blir finansieringssystemet veldig drivende. Jeg vil be statstråden om at hun retter mye oppmerksomhet mot dette. Det er gjennom de enkle tiltak, tror jeg, at man også forbedrer lærerutdanningen ganske betraktelig. Der dokumenterer NOKUT-rapporten ganske klart at det er mye å vinne.
Det hørtes ikke ut som om jeg hadde klart å overbevise representanten Gundersen helt, men i hvert fall delvis. Jeg kan igjen forsikre om at dette er et arbeid som har meget stort trøkk i departementet. Det gjelder både det vi gjør løpende i oppfølgingen av institusjonene, og det gjelder det vi nå er midt oppe i med denne meldingen om lærerutdanningen, som det faktisk ikke er så veldig lenge siden vi bestemte oss for å legge fram. Vi så det som det eneste riktige å ta den nasjonale dimensjonen av dette alvorlig. Jeg skal kort kommentere noen av innleggene i debatten, som for øvrig har vært meget nyttige også for meg i mitt arbeid med disse spørsmålene. Det som ble lovt av min forgjenger Øystein Djupedal når det gjaldt den nasjonale dugnaden, var først og fremst rettet mot institusjonene selv, i og med at det var deres hovedansvar å følge opp det som er rammene og regelverket rundt dette. Det er, som sagt, blitt gjort ganske ettertrykkelig. Det har vært ganske mange både konferanser og møter med ledelse og styrer ved de ulike institusjonene hvor dette har vært meget viktige temaer på dagsordenen. - Så jeg mener at her har man tatt grep. Når det gjelder Ine Marie Eriksen Søreides påpekning av det store frafallet, er jeg veldig enig med henne i det. Det er meget bekymringsfullt, og det er også meget bekymringsfullt at vi faktisk ikke vet hvem det er vi mister. Det er vel kanskje ikke så problematisk å miste dem som ikke egner seg, men det er veldig problematisk å miste dem vi gjerne skulle hatt med videre. Dette har både med situasjonen med veiledning og oppfølging å gjøre, og det har med ganske mange andre forhold å gjøre. Universitetet i Stavanger har nå satt i gang et forsøk hvor de gjennom intervjuingen av nye studenter forsøker å gå i dybden på dette. Vi håper på å få litt hjelp når det gjelder å belyse både mulige årsaker og det å kunne følge opp på en bedre måte. Jeg er enig i at sannsynligvis er det her bare enda mer kunnskap som er nødvendig, samtidig som man må gjøre hva man kan for å forbedre hele utdanningen, slik at motivasjonen og oppfølgingen blir best mulig. Jeg kan love representanten Eriksen Søreide at man skal slippe å vente i to år til. Jeg er temmelig overbevist om at vi skal klare å få til et helhetlig grep før det, selv om jeg også forstår sektoren selv og ikke minst lærerne, som synes at det har vært mange reformer, og kanskje heller ønsker at man tar noen grep for å rette inn det som helt åpenbart er nødvendig. Jeg takker igjen for mange gode innspill. Jeg vil også vise til innleggene fra både Inga Marte Thorkildsen og Eirin Faldet om barns rettigheter, som er utrolig viktig. Den viktigste balansen vi har som en av utfordringene i hva vi legger inn i lærerutdanningen kvalitetsmessig, er behovet for på den ene siden å være god på de enkelte fagområdene og å kunne undervise i de enkelte fagområdene, og på den andre siden å kunne se hele mennesket, altså hele barnet, som Eirin Faldet var inne på, med alt det innebærer av sosial kompetanse.
Da er debatten i sak nr. 2 avsluttet.
Studietiden er på veldig mange måter en spennende og verdifull tid. En har en viss grad av frihet, tid til venner, mulighet for å få nye venner og mulighet til å studere fag som man endelig er interessert i, og som en kanskje ikke har fått tatt tidligere. Samtidig setter også studietiden store krav til den enkelte. Mange har dårlig økonomi og må jobbe ved siden av for å få endene til å møtes. Det kan være et stort prestasjonspress, hvor resultatet av det en leverer, vil kunne få konsekvenser for mulighetene en får senere i livet. Derfor er også studietiden en tid med stor grad av usikkerhet. Norsk Studentunion har den siste tiden satt søkelyset på studenters psykiske helsetilbud. Bakgrunnen for det er at vi de senere årene har fått flere urovekkende undersøkelser. De viser at forekomstene av psykiske lidelser er større blant studenter enn i befolkningen ellers. Helse- og trivselsundersøkelsen fra Studentsamskipnaden i Trondheim gir et hovedinntrykk av at de aller fleste studentene er aktive og ressurssterke. Det finnes likevel en god del som sliter, særlig i forbindelse med studiesituasjonen. De fleste trivselsmessige problemer i studiesituasjonen kan relateres til usikkerhet, bekymring, mangel på struktur i hverdagen, uklare framtidsplaner og dårlig selvtillit. En betydelig andel av studentene har symptomer på mulige angstlidelser. Hele en av fem trondheimsstudenter er i høyrisikoen for å utvikle angstlidelser. Dessuten er mange - og en økende andel - av studentene i en økonomisk sårbar situasjon, og de bekymrer seg over dette. Undersøkelsen viser at det forsterker stressopplevelsen i studiesituasjonen for mange. Jeg har lyst til å understreke at det er fordi vi har undersøkelsen fra Trondheim at vi bruker denne som eksempel. Det er ingen ting som tilsier at det vil være annerledes andre steder. En annen undersøkelse, nemlig Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse for studenter 2005, viser også at studenter har dårligere psykisk helse enn resten av befolkningen. En av fire studenter i Norge kjenner seg deprimert over egen situasjon. 13 pst. av studentene har dårlig psykisk helse sammenliknet med 8 pst. av befolkningen. Hvis man i tillegg ser spesifikt på kjønn, er det en høyere andel kvinner med nedsatt psykisk helse både blant studenter og i befolkningen for øvrig. Mens 16 pst. av de kvinnelige studentene har nedsatt psykisk helse, gjelder dette 10 pst. av kvinnene i befolkningen. Tilsvarende forskjeller for menn er 12 pst. og 7 pst. Studenttiden faller for de aller fleste sammen med overgangen fra ungdom til voksen. Dette er også tiden for en høy risiko for utvikling av psykiske lidelser. Muligheten for rehabilitering for enkeltindivider er størst dersom de fanges opp tidligst mulig. Samfunnsøkonomisk er også dette helt klart det mest lønnsomme. Selv om undersøkelsen peker på enkelte elementer, er det vanskelig å finne en entydig årsak til hvorfor forekomstene av psykiske lidelser er større blant studenter enn i befolkningen ellers. Men det er det. Jeg tror imidlertid at enkelte av fellestrekkene ved studenttilværelsen, som manglende sosiale rettigheter, prestasjonspress og dårlig økonomi, kan ligge bak. Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse peker på at en skjev tilgang på økonomiske ressurser kan forklare mye av forskjellene i psykisk helse mellom personer fra ulike sosiale lag. Selv om årsaksretningen er uklar, kan man likevel anta at lav inntekt kan gi dårligere psykisk helse. De fleste finner det svært ubehagelig å mangle nødvendige økonomiske ressurser til å betale regninger og kjøpe nødvendige ting som mat og klær. I den tradisjonelle fattigdomsforskningen er studentene tatt ut av analysen, fordi det antas at de befinner seg i en midlertidig lavinntektssituasjon. Selv om dette er riktig for de fleste av studentene, kan vi anta at den midlertidige livssituasjonen med dårlig økonomi kan gi utslag i dårlig psykisk helse. La meg ta et eksempel: En mannlig student på 20 år vil etter SIFOs tall ha forbruksartikler i størrelsesorden 6 830 kr. Med litt enkel hoderegning da, er det kun 1 730 kr igjen til husleie. Og hvis man har prøvd å studere i nærheten av store byer og andre steder, vet man at det går ikke opp i måneden. Et annet moment er at studiestøtten er lagt opp slik at den belønner dem som klarer studiene på normert tid ved at en større del av lånet gjøres om til stipend. Det har til hensikt å få en bedre studentgjennomstrømning. Kristelig Folkeparti var for den innføringen da den ble innført. En kan ikke utelukke at et slikt incentiv som i stor grad er ment som en gulrot for den enkelte, kan bli et åk, slik at det blir en betydelig større stressfaktor for noen. Årsakene til psykiske lidelser vil selvsagt variere fra person til person. Det er også interessant å se på ulike studentgrupper og om det finnes likhetstrekk innenfor gruppen. I Sverige har Sveriges Förenade Studentkårer sett litt på dette. De peker bl.a. på at studenter med barn er en gruppe som opplever en stor grad av stress. De har lite tid å spille på og må i stor grad planlegge barnepass, barnehage, skole og barnas fritidsaktiviteter for å få det til å henge sammen med studiene og eventuelt ekstraarbeid. Selv om det i all hovedsak er de samme lidelsene man finner blant studentene som i den øvrige befolkningen, har studentsamskipnadene mer enn noen andre kompetanse på hvordan studentlivets utfordringer kan arte seg. Det gjør deres tilbud spesielt viktige for studentene. Derfor er det alvorlig når mange av samskipnadene ser seg nødt til å øke semesteravgiften eller øke andelen til psykososial seksjon eller begge deler for å kunne opprettholde et tilfredsstillende tilbud til studenter uten for stor grad av egenbetaling. I de tre største byene, Oslo, Bergen og Trondheim, tilbyr studentsamskipnadene i dag studentene samtaler med psykososialt personell. Tilbudet klassifiseres som primærhelsetjeneste og knytter seg til kartlegging, rådgivning og behandling av lettere lidelser. Tjenesten kan sies å være rådgivende på den måten at studenter med behov for lengre behandling og undersøkelser, blir sendt videre i helsesystemet. Samskipnadene har derfor en svært viktig førstelinjefunksjon. Et annet viktig moment er at samskipnadenes tilbud i stor grad nyter tillit hos studentene. Jeg tror det anses som et tilbud med lav terskel, hvor det er lett å ta kontakt. Dessuten er nærheten til studentene på det enkelte studiested viktig. Samskipnadene mottar i dag midler gjennom statlige overføringer via helseregionene, modererte trygderefusjoner og fra semesteravgiften. Tall fra samskipnadene selv viser at det i for stor grad er forskjell mellom samskipnadene på hvor stor del de får i statstilskudd, og hvor stor del studentene selv må betale gjennom semesteravgift. Jeg mener det er behov for å se nærmere på modellene for tildeling av midler til psykososialt arbeid. Det bør utarbeides en mer rettferdig modell for tildeling av midler til psykososialt arbeid ved studentsamskipnadene. Målet må være å sikre studentsamskipnadene gode, langsiktige og forutsigbare driftsvilkår for å sikre drift av f.eks. psykososial seksjon. Et annet moment er at studentsamskipnadene i dag mottar langt mindre i refusjon fra det offentlige enn andre private og offentlige aktører, samtidig som de ivaretar en svært viktig samfunnsoppgave. Det er skremmende når undersøkelser fra Studentsamskipnaden i Oslo viser at så mange som tusen studenter ikke får konsultasjon ved første kontakt med helsetjenesten. Vi kan ikke sette menneskers psykiske helse på vent. Rask behandling og samtale med psykososialt personell er avgjørende for å fange opp studenter som befinner seg i en risikosituasjon. Samskipnadene må ha gode og trygge økonomiske rammer til å kunne gi alle den hjelp de trenger, helst ved første konsultasjon. Det er viktig at studenters psykiske helse tas på alvor. Jeg har derfor tatt initiativ til denne interpellasjonen i Stortinget. I interpellasjonsteksten ber jeg om svar på om statsråden vil se nærmere på studentenes situasjon og deres psykiske helse, og om nettopp modellene for tildeling av midler til psykososialt arbeid blant studenter er gode nok.
All honnør til representanten Dagrun Eriksen for hennes engasjement i forhold til studenters velferd og psykiske helse spesielt. Det er et meget viktig tema. Jeg er svært glad for at hun som politiker engasjerer seg i det. Dette er i hovedsak et spørsmål for helsestatsråden, men det er klart at studenters situasjon er mitt ansvar. Jeg vil svare på denne måten: De regionale helseforetakene skal sørge for at personer med fast bopel eller oppholdssted innen helseregionen tilbys spesialisthelsetjeneste i og utenfor institusjon. Det står bl.a. i lov om spesialisthelsetjenesten. Tilsvarende skal kommunene sørge for nødvendig helsetjeneste for alle som bor eller midlertidig oppholder seg i kommunen, jf. lov om helsetjenesten i kommunene. Dette er de bærende prinsipper i organisasjonen av helsetjenester i Norge, og gjelder for studenter som for alle andre. Ved universitetene i Oslo, Bergen og Trondheim er det bygd opp særskilte studenthelsetjenester i regi av studentsamskipnadene, i tillegg til tilbudene fra de regionale helseforetakene. Disse finansieres ved øremerkede midler som er lagt inn i basistilskuddet til de regionale helseforetakene, samt ved takster. Fordelingen av tilskuddet til studentsamskipnadene gjenspeiler prioriteringene av tjenesten hos den enkelte samskipnad da tilbudet ble bygd opp. Tilskuddene til de tre studentsamskipnadene er en ordning som delfinansierer en velfungerende tjeneste, med spesialkompetanse på studenter og deres psykiske helse. På denne bakgrunn har derfor Helse- og omsorgsdepartementet i oppdragsdokumentet sitt til Helse Vest stilt krav om at tilskuddet til Studentsamskipnaden i Bergen økes med 1 mill. kr i 2008. Dette er bare ment som et eksempel på hvordan det skjer. I årets statsbudsjett for Helse- og omsorgsdepartementet foreslås det at det etableres en gruppe med representanter fra de regionale helseforetakene, studentsamskipnadene, studentorganisasjonene, Kommunenes Sentralforbund, Kunnskapsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet. Gruppen skal vurdere hvordan man kan samarbeide bedre om å gi et godt tilbud til studentpopulasjonen når det gjelder både psykisk helsearbeid og psykisk helsevern, som er en del av spesialisthelsetjenesten. Regionale helseforetak skal sørge for ansvar, og kommunenes ansvar for primærhelsetjenesten legges til grunn. Arbeidet er forankret i Helse- og omsorgsdepartementet. Gruppen er allerede i gang med sitt arbeid, og arbeidet vil ferdigstilles innen 1. juni 2008, altså i år. Det er også andre tiltak for unge og studenter med psykiske lidelser og problemer. Gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse 1998-2008 er det utarbeidet en Nasjonal strategiplan for arbeid og psykisk helse 2007-2012. Et av tiltakene i strategien er prosjektet «Studier med støtte», som er startet opp i Bergen. «Studier med støtte» er et tilbud til studenter og andre med studiekompetanse som har psykiske lidelser eller problemer. Det er et samarbeid mellom arbeids- og velferdsforvaltningen, altså NAV, Senter for arbeidslivsforberedelse og Studentsamskipnaden i Bergen. Studieprogrammet består av et forberedelsesprogram som skal klargjøre studentene til å gjennomføre høyere utdanning og til å gjøre riktige studievalg, og et støtteprogram som skal følge opp den enkelte student ut fra dennes behov. Det gis også tilbud om bistand i overgangen mellom studier og arbeid. «Studier med støtte» fokuserer ikke på behandling, men på studentenes ressurser. Prosjektet finansieres med midler fra Opptrappingsplanen for psykisk helse og skal utvides til å gjelde alle de store studiestedene i Norge. Når det gjelder spørsmålet om jeg vil se nærmere på studentenes psykiske helse og modellen for tildeling av midler til psykososialt arbeid blant studenter, legger jeg til grunn at representanten Dagrun Eriksen her mener fordelingen av tilskudd til studentvelferd som går fra mitt departement. I den nye loven om studentsamskipnader, som trer i kraft 1. august 2008, som Stortinget nylig har behandlet, har man videreført studentsamskipnadens autonome rolle. Til grunn for fordelingen av midlene ligger det samme prinsippet om at det er studentdemokratiet på det enkelte studiestedet som ved å være representert i styret til studentsamskipnaden skal være med på å bestemme hvilke velferdstilbud man ønsker på hvert studiested. Midler gitt til studentvelferd er ikke øremerket spesielle tilbud i dag. Disse midlene skal legge grunnlaget for generell studentvelferd. De skal supplere det generelle velferdstilbudet ellers i samfunnet og være en integrert del av det helhetlige læringsmiljøet ved utdanningsinstitusjonen. Studentsamskipnadene kan rent teoretisk, hvis de ønsker det, bruke hele tilskuddet til tiltak for psykisk helse. Derfor mener jeg at det er viktig at argumenter om dette kommer opp, slik at bevisstheten om at dette er et problem, er til stede. Når det gjelder disponering av midler fra semesteravgiften, vil jeg igjen referere til studentsamskipnadens selvbestemmelsesrett. Det er lagt til studentene å bestemme hva de trenger. Det er Kunnskapsdepartementet som godkjenner økningen av semesteravgiften. I søknadene til departementet har det ikke kommet klart fram at man har ønsket å øke semesteravgiften i den senere tid fordi man ville bruke mer på tiltak rettet mot psykisk helse. Slike signaler har vi ikke fått direkte. Rammevilkårene for å studere, både på det strukturelle, organisatoriske og individuelle nivå, er viktige faktorer for å få til et godt læringsmiljø. Jeg er enig i at det er et viktig tema som er tatt opp her. I Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse over studenters levekår 2005 kom det fram at studenter hadde en dårligere psykisk helse enn befolkningen for øvrig. Samtidig kom man også fram til at for å kunne si noe sikkert om hvorfor studenter oftere enn andre har nedsatt psykisk helse, ville det være nødvendig med en mer omfattende analyse enn det som ble utført i rapporten. I lys av det øvrige arbeidet på området vil jeg vurdere om det er behov for en ny undersøkelse når det gjelder studenters psykiske helse. Man ser jo her at det har kommet mange interessante og nyttige innspill til en slik vurdering.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for å høre at det er satt i gang tiltak på dette området. Etter at jeg bestemte meg for å levere inn en interpellasjon om nettopp dette temaet, har jeg fått ganske mange henvendelser fra både studentorganisasjonene og studentmedier som har vært meget opptatt av at denne saken settes på dagsordenen. Derfor er jeg glad for at også statsråden har dette på sitt bord og har ting på gang. Jeg er glad for å høre at det er satt ned en gruppe som koordinerer helselinjetjenestene. Det trenger vi på andre sektorer. Det trenger vi også for denne gruppen. Jeg er også glad for strategiplanen som er laget, med tiltak i forhold til studieprogresjon for studenter med psykiske helseproblemer. Når det gjelder dette med fordeling av midler, er det riktig forstått at det er den potten som statsråden disponerer. Jeg har bare lyst til å klargjøre en del ting som i hvert fall studentorganisasjonene framholdt for Kristelig Folkeparti da vi jobbet med budsjettet. Når staten kutter i sine tilskudd til studentbarnehager, og samskipnadene ikke ønsker å legge ned sine barnehager fordi de ser at disse tilbyr noe annet enn det andre barnehager gjør, vil det måtte gå ut over en del arbeid. Da blir det psykososiale arbeidet spesielt skadelidende. Man kan ikke legge ned barnehager for å få dette til. Jeg har også lyst til å belyse litt dette med Kvalitetsreformen, for det er klart at obligatorisk oppmøte og en tettere oppfølging av hver student vil være viktig for denne gruppen. Samtidig er det sånn at hvis det tar litt tid før du får hjelp til din psykiske helse, kan du ha en god del udokumentert fravær som gjør at det obligatoriske studiet ditt kan ryke. Det kan godt være at denne strategiplanen og dette studieprogrammet for studenter med nedsatt psykisk helse er noe som ivaretar dette, men jeg har også lyst til å be statsråden ta det med i det videre arbeidet med dette temaet. Det jeg tror kan være den største utfordringen på dette feltet, er at mange mener at dette er viktig, men at det er utfordrende å finne de gode tiltakene for å hjelpe denne gruppen. Derfor ser jeg fram til den debatten vi skal ha videre nå, og til at vi i salen i dag sammen kan være med og gi de gode tiltakene for å løfte studenter med nedsatt psykisk helse.
Jeg nevnte at det var gjort en del ting, bl.a. satt ned en arbeidsgruppe ledet av Helse- og omsorgsdepartementet. På det første møtet i denne arbeidsgruppen som skal se på framtidige løsninger for psykiske helsetjenester til studenter, kom det fram at studentsamskipnadene i Bergen, Trondheim, Oslo og Akershus, Stavanger og Agder mente at en i dag bruker en større andel av midlene til psykiske helsetiltak enn før. Det var bare Studentskipnaden i Oslo som kunne si at de brukte en større andel av semesteravgiften på denne type tiltak nå i forhold til for noen år siden. Så det er åpenbart en bevegelse her, og jeg tror den rette måten å gå fram på, er å bevisstgjøre studentene selv, slik at de gjennom representasjon i samskipnadene kan være med på å bestemme at flere av pengene som går til samskipnaden gjennom bl.a. semesteravgiften, går til slike tiltak. Jeg kan også kommentere litt av bakgrunnsmaterialet for undersøkelser som har vært, bl.a. Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse, om studenters levekår. Et interessant og viktig funn i denne undersøkelsen er at når man ser spesifikt på kjønn, er det en høyere andel kvinner med nedsatt psykisk helse både blant studenter og i befolkningen for øvrig, og relativt størst blant studentene. 16 pst. av de kvinnelige studentene har nedsatt psykisk helse, og 10 pst. av kvinnene i befolkningen ellers har det samme. Tilsvarende tall for menn er 12 pst. og 7 pst. I denne undersøkelsen antar man at det kan være dårlig økonomi som gir seg utslag i dårlig psykisk helse. Vi har tidligere her i denne sal diskutert studenter som er i en vanskelig sykdomssituasjon eller i en situasjon hvor de har syke barn, eller det er sykdom i nære relasjoner. Vi skal følge godt med på dette fra departementets side. Jeg vil som sagt vurdere en undersøkelse for å gå dypere inn i dette, men jeg tror det er veldig viktig å ha en tett kontakt med studentorganisasjonene, slik at bevisstheten om disse utfordringene, som vi må ta ganske alvorlig, også kommer til styrene hvor beslutningene tas i samskipnadene.
Jeg vil gi honnør til representanten Dagrun Eriksen for å ta opp et viktig tema i denne salen i de sene ettermiddagstimene. Når mange unge sliter med dårlig psykisk helse, er det grunn til bekymring. Bekymringen er i dette tilfellet spesielt rettet mot studenter. I fjor var det registrert 208 000 studenter ved utdanningsinstitusjonene i Norge, og det sier seg selv at dette er en mangfoldig gruppe med ulike og sammensatte problemer. Levekårsundersøkelsen fra 2005 viser at studenter generelt har dårligere psykisk helse enn befolkningen ellers. 13 pst. av studentene oppgir å ha dårlig psykisk helse, sammenlignet med 8 pst. av befolkningen generelt. Blant studentene med dårlig psykisk helse sier 11 pst. at studiesituasjonen er årsaken, det være seg eksamensstress eller følelsen av håpløshet med tanke på framtiden. Hele 18 pst. av de kvinnelige studentene føler seg nedtrykte og tungsindige i forhold til situasjonen. Når studiesituasjonen er årsaken til de psykiske lidelsene, vil dette ikke nødvendigvis være et vedvarende problem. Vi vet lite om årsaken til at nettopp studenter har dårlig psykisk helse. Det spenner fra kjønn, alder, om man har barn og til partner. I samfunnet generelt er årsakene til psykiske lidelser enklere å forstå. Lidelsene er relatert til inntekt, forhold på arbeidsmarkedet, utdanningsnivå og familieoppløsning. Gjennomgående, som også statsråden nevnte, har kvinner dårligere psykisk helse enn resten av befolkningen. Det samme gjelder enslige og enslige forsørgere. I levekårsundersøkelsen vurderer 87 pst. av studentene sin helse som god. Sykdom henger jo ofte sammen med den sosiale posisjonen i samfunnet, og gjelder de samme gruppene som nevnt tidligere. Utdannelse, inntekt og arbeidsforhold kan også relateres til sykdom og plager. Når man ser på årsakene til psykiske plager i samfunnet generelt, og hos enkelte grupper spesielt, er det ikke overraskende at studenter kommer spesielt dårlig ut. Man er i et stadium i livet der framtiden er planlagt, men veien dit kan føles lang og kronglete. Det er knyttet usikkerhet opp mot et framtidig yrke og en fast og trygg arbeidsplass. Utfordringen vår er å kunne gi dem som sliter, et godt tilbud om hjelp, uavhengig av om de er studenter eller ikke. Jeg mener at studentsamskipnadene bør kunne gi tilbud om hjelp til studenter som sliter psykisk. Hvorvidt selve behandlingen skal gis av studentsamskipnadene, er jeg i større tvil om, men det bør være mulig å søke hjelp og bli henvist videre uten at egenbetalingen er skyhøy. Det er viktig å sette i gang forskningsprosjekter som i større grad viser om psykiske problemer går over etter endt studietid, hvilken type psykiske lidelser studentene sliter med, om følelsen av håpløshet øker nær eksamen, og om engstelsen gradvis gir seg jo nærmere man kommer endt studium og målet om en grad er nådd. I tillegg til statsråden ønsker jeg å presisere viktigheten av prosjektet «Studier med støtte», som ble opprettet i Bergen høsten 2006. Målgruppen er unge mennesker som på tross av sin studiekompetanse ikke kan delta i studietilværelsen på grunn av en alvorlig psykisk lidelse. Prosjektet fikk støtte gjennom storbysatsingen i Opptrappingsplanen for psykisk helse og får nå støtte gjennom Nasjonal strategiplan for arbeid og psykisk helse, som varer fram til 2012. Satsingen skal resultere i bedre og flere tilbud for mennesker med psykiske lidelser. Prosjektet har vist at det er små tiltak som skal til for at unge mennesker med psykiske lidelser kan studere og fullføre en høyere utdannelse. Unge studenter gis et spesielt tilbud gjennom ventetidsgarantien i spesialisthelsetjenesten for barn og unge under 23 år med psykiske lidelser. Denne garantien ble innført av helse- og omsorgsminister Sylvia Brustad og gir tilbud om maks 90 dagers ventetid for å få hjelp. Det å ta høyere utdanning gir både økonomisk og sosial status og er en kilde til økt livskvalitet. Å være student er en midlertidig status hvor målet er en sikker jobb og økt inntekt. Lik rett til utdanning er det viktigste målet med norsk høyere utdanning og betyr også at de som sliter med psykiske lidelser, bør gis et tilbud om hjelp og oppfølging, uansett om problemet inntrådte før eller etter studiestart.
Jeg vil først få takke interpellanten for å ta opp en aktuell problemstilling. Lettere psykiske lidelser, angst og depresjon er den diagnosegruppen som øker mest i dag. Halvparten av alt langtidsfravær blant mennesker under 40 år faller inn under denne gruppen, og Verdens helseorganisasjon har varslet at depresjon i 2020 vil være på andreplass over de sykdommer som koster verdenssamfunnet mest. Jeg vil på det sterkeste advare mot å generalisere begrepet «psykiske lidelser». Det er store ulikheter innen psykiske lidelser, og ulikt lidelsestrykk tilsier også ulike behov for tiltak. På dette området som på andre områder som kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har behandlet, er det regelen om tidlig innsats som kan være avgjørende. Mennesker som går med ubehandlede psykiske lidelser, vil ha stor risiko for å utvikle kroniske tilstander, mens tidlig intervensjon og behandling gir god effekt. Det finnes en gruppe unge mennesker som på tross av sin studiekompetanse ikke har kunnet delta i studietilværelsen på grunn av en alvorlig psykisk lidelse, og disse studentene må selvsagt følges opp på en særskilt måte. I Bergen har en, som det er nevnt, som følge av Opptrappingsplanen for psykisk helse særlig hatt fokus på denne gruppen gjennom prosjektet «Studier med støtte». Dette arbeidet blir nå videreført fram mot 2012 gjennom Nasjonal strategiplan. Målsettingen er å støtte den enkelte ved å kompensere for eller eliminere funksjonssvikt, slik at mennesket opplever mest mulig selvbestemmelse og tilpasning i lokalmiljøet. Bergen var den første byen i Norge med dette tilbudet. Lik rett til utdanning er i Norge et viktig prinsipp. Gode studieordninger har bidratt til at det i utgangspunktet er mulig for mennesker fra alle sosiale lag å ta en høyere utdanning. Tiltaket i Bergen for studenter med moderate til alvorlige psykiske lidelser er i så måte viktig og nyskapende for å gjennomføre dette prinsippet. Mennesker med psykiske lidelser blir ofte møtt med mange fordommer. Det å ta en høyere utdannelse, eller bare det å ha den muligheten, er et viktig bidrag til å fjerne disse fordommene. På Helse- og omsorgsdepartementets egne hjemmesider står det at psykiske lidelser av typen depresjoner og angst av alle grader og typer i livstidsperspektiv rammer ca. 40 pst. av befolkningen. Tall fra NAV i 2006 viser at over 60 pst. av personene i aldersgruppen 18-29 år som mottar uføretrygd, har en psykisk lidelse, samt at andelen av denne aldersgruppen øker. Ifølge Statistisk sentralbyrås rapport «Studenters levekår 2005» har studenter gjennomgående dårligere psykisk helse enn resten av befolkningen. 13 pst. av studentene oppgir å ha dårlig psykisk helse, sammenlignet med 8 pst. av befolkningen generelt. Men er dette unikt for studenter? Nei, det er ikke det. Undersøkelser viser at mellom 10 og 20 pst. av ungdom mellom 15 og 19 år sliter med angst, spiseforstyrrelser og depresjoner. Ungdom er utsatt for et betydelig press fra flere kanter. Stort press og sårbarhet kan gi psykiske problemer. Det er vel og bra å se på studentenes situasjon, men jeg tror vi må inn på et langt tidligere stadium. Fra barna er små, legger vi vekt på ros og forsterkende atferd. Samtidig opplever mange en tomhetsfølelse og depresjon. Mange ber om hjelp fordi de opplever at de ikke har noen verdi selv om de ytre sett er vellykket. Vi ser at det er en økning i antall barn som har relasjonsskader. Det er viktig å skille mellom selvtillit og selvfølelse. Og det er viktig å jobbe med barns selvfølelse. Som Jesper Juul sier det i Aftenposten: «Han fikk masse ros under oppveksten. Som voksen sliter han med trangen til alltid å være flinkest og snillest.» Det er viktig å erkjenne at ethvert individ er unikt, og at individet blir anerkjent som den det er. Derfor er enhetsskole og likhetstanken elementer jeg mener går i feil retning og bidrar til å forsterke problemene. Mange unge er strenge med seg selv. De har klare oppfatninger om hvordan man bør være, og hvordan man bør se ut. Ved å tenke gjennom og bli bevisst på at vi alle er forskjellige, kan hver og en få mer plass til å være seg selv. Jeg tror det er viktig at lærere, skoleledere og ikke minst foreldre i langt større grad blir klar over problemstillingen. Det er viktig at psykiske lidelser avmystifiseres og alminneliggjøres. Og det skal Kjell Magne Bondevik ha: Det at han stod fram med sin sykdom, var et meget positivt bidrag i så måte. Det er viktig at alle aktører som har med barn, unge og studenter å gjøre, blir klar over at man må ta tak i de psykiske problemstillingene før de får tid til å utvikle seg til fastgrodde atferdsmønstre. Det er mange unge som sliter med noe som gnager, og som de ikke tør å sette ord på. Vårt bidrag må være å stimulere til større åpenhet og gjøre det lettere å akseptere annerledeshet.
Det er et viktig tema som tas opp av interpellanten. Psykisk helse er et vanskelig tema, først og fremst fordi problemstillingene er komplekse og ofte veldig omfattende. I 2007 var det ca. 208 000 studenter registrert ved norske høyere utdanningsinstitusjoner. Det er et høyt tall, og det sier seg selvfølgelig sjøl at dette utgjør en veldig kompleks og sammensatt gruppe. Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse fra 2005 viser at studenters psykiske helse er dårligere enn hos befolkningen ellers, og at det ofte er studiesituasjonen som gjør den dårligere. Eldre studenter ser lysere på framtida enn yngre studenter, kvinner er mer bekymret enn menn, mens det å ha en livsledsager og det å ha barn er faktorer som virker i positiv retning. Forskjellene tyder på at studenter befinner seg i en situasjon som i veldig stor grad påvirkes av deres psykiske helse. Men det er ikke sånn at det nødvendigvis er et vedvarende problem. Nettopp i studiefasen er livet i tillegg preget av oppbrudd, et behov for mestringsfølelse, man flytter på seg, man er i en brytningstid i de aller fleste former, man sliter kanskje med å finne identiteten sin, og man er i ferd med å etablere seg som et selvstendig individ. Det skjer mye på en gang, og heldigvis er det sånn at de aller fleste studenter har det bra. Samtidig er det viktig å understreke at ikke alle former for psykiske plager som studenter har i løpet av studietida, kan avskrives med at dette er eksamensnerver. Ofte stikker det dypere enn som så. Det er mange som mener at dårlig psykisk helse er et økende problem i dagens samfunn. Det tror jeg til dels det er. Men jeg tror samtidig at grunnen til at vi ser flere tilfeller nå, også er at vi har fått større åpenhet rundt temaet. Det er mindre tabubelagt å stå fram i dag og si at man har psykiske problemer, enn det var for bare noen få år siden. Den åpenheten har også gjort at det er mye mer akseptert som en vanlig sykdom å ha psykiske lidelser. For at studentene skal få et godt og helhetlig velferdstilbud, er det viktig at alle instanser er med på å sikre et godt forebyggende tilbud, og ikke minst at tilbudet er til stede idet problemene oppstår. Prosjektet «Studier med støtte», som Studentsamskipnaden i Bergen har gjennomført, har vært nevnt av flere. Det viser at det ofte ikke er så store tiltak som skal til for å bedre situasjonen. Det viser at relativt små ting ofte er det som skal til for å få studentene til å fortsette studiene og til å fullføre en høyere utdanning. Prosjektet retter seg inn mot mennesker med moderate til alvorlige psykiske lidelser, og de som står bak prosjektet, understreker at det viktige er at studentene blir møtt med en forståelse for sin situasjon, der fokuset er på det de kan mestre, i stedet for det de ikke kan mestre på grunn av sin lidelse. Regionale helseforetaks sørge-for-ansvar for alle innbyggerne er det bærende prinsippet i organiseringen av spesialisthelsetjenesten i Norge, også for studenter. Ved universitetene i Oslo, Bergen og Trondheim er det, som det er nevnt, bygd opp særskilte studenthelsetjenester i regi av studentsamskipnadene, finansiert av de tre tilhørende helseforetakene, som kommer i tillegg til det ordinære tilbudet i alle helseforetak. Finansieringen av dette tilbudet ble overført fra det daværende Utdannings- og forskningsdepartementet til Helsedepartementet i 2004. Det var ca. 4 mill. kr det var snakk om som ble overført, og forutsetningen var at man skulle gi samskipnadene «ordinære drifts- og avtalevilkår», som det het, for å drive tilbudet de hadde, videre. Det som er viktig å understreke, og som gjør at det tilbudet er spesielt, er at veldig mange av dem som jobber med studenthelsetjenesten, erfarer at det å ha en lav terskel for å komme inn, det at man har en kombinasjon av et allmennlegetilbud og et psykososialt tilbud, er det som gjør at mange får hjelp, rett og slett fordi det ofte er den første kontakten med legen som er det avgjørende. Man kommer dit kanskje for å få hodepinetabletter eller noe annet, og så viser det seg at det er noe annet som plager en. Men da er det noen der som kan fange det opp, istedenfor at man først må gå til fastlegen sin og så må innom et annet tilbud etterpå. Det er et viktig poeng. Jeg syns det er betimelig at interpellanten spør om hvordan statsråden i samarbeid med Helsedepartementet kan sørge for at nettopp denne bredden i helsetilbudet til studenter kan ivaretas. For jeg er redd for at vi ser en utvikling som går i motsatt retning, nettopp at vi demonterer mange av de spesielle tilbudene vi har laget, som er designet spesielt for å rette seg inn mot studenter, og henviser studenter, som alle andre, til et fastlegetilbud og en spesialisthelsetjeneste i andre omgang. Grunnen til at disse tilbudene fungerer godt, er nettopp at de fanger opp hele studenten og hele mennesket.
Jeg vil aller først berømme representanten Dagrun Eriksen for å ta opp et utrolig viktig tema. Det å rette fokuset mot studentenes psykiske helse er utrolig viktig. Vi vet alle at studietilværelsen er spennende, lærerik, men også veldig krevende. Tidsfristene står for døren, det er eksamener og innleveringer hele tiden. Vi vet at det er utrolig viktig at vi har et godt utbygd velferdssystem, og det er våre politikeres ansvar å sørge for at dette er godt nok. Det er også viktig at vi har gode lavterskeltilbud, der studentene tidlig og fort kan bli møtt. Stortinget behandlet i 2007 Regjeringens forslag til ny lov om studentsamskipnader. Regjeringens forslag var basert på en rapport fra et utvalg som ble satt ned sommeren 2005. Det ble fra studenthold den gang gitt uttrykk for stor usikkerhet om hva som var formålet med å nedsette dette utvalget, og studentene gav uttrykk for bekymring for hva en endring i lovverket ville kunne medføre for studentsamskipnadenes rett, mulighet og evne til å skape velferdstjenester for studentene. Da Odelstinget behandlet ny lov om studentsamskipnader 29. november 2007, var denne usikkerheten ryddet av veien. Regjeringen hadde lagt fram et forslag som videreførte samskipnadenes rolle som tilbyder av velferdstjenester for studentene. Stortinget fastslo sågar å endre lovens § 4 andre ledd, noe som sikret at alle institusjoner skal være tilknyttet en studentsamskipnad, slik at alle studenter kan få glede av de tilbud en studentsamskipnad gir, som bolig, kantinedrift, treningssenter, helsetilbud m.m. Sistnevnte er særdeles viktig i forbindelse med dagens interpellasjon. Flere studentsamskipnader har opprettet egne psykososiale helsetjenester. Dette er gjort i både Oslo, Bergen og Trondheim. Ordningene er delvis finansiert gjennom statsstøtte, men også med bidrag fra semesteravgiften. Siden disse tilbudene er organisert gjennom samskipnadene og med et behandlingstilbud som retter seg nesten utelukkende mot studenter, har de ansatte kunnet spesialisere seg mot de problemene og utfordringene som studentene oftest møter i sin hverdag. I tillegg til å drive ren behandling har også flere av disse tjenestene kurs for studenter i forbindelse med f.eks. eksamensstress, å ta ordet i forsamlinger og veiledning av rådgivere som er i kontakt med studentene. Det er derfor liten tvil om at studentsamskipnadene utfyller det offentlige psykososiale helsetilbudet på en viktig måte. Dette er gode eksempler på hvordan man kan drive en effektiv og god psykososial tjeneste for studentene. Utdanningsinstitusjonene har det overordnede ansvaret for studentenes læringsmiljø og skal i samarbeid med studentsamskipnadene legge til rette for et godt studiemiljø og et godt helhetlig læringsmiljø. Samarbeidet mellom institusjoner og samskipnader innbefatter gunstige fristasjonsordninger og annen tilrettelegging for effektiv og god drift av samskipnadene. Institusjonene er gjennom lov forpliktet til å ta vare på studentenes helhetlige læringsmiljø. Universitets- og høyskoleloven § 4-3 fastslår dette. Det er styrene som har det overordnede ansvaret for dette. Samme lov fastslår for øvrig at studentene har krav på minst to medlemmer, eller 20 pst. representasjon, i institusjonsstyrene. Institusjonene er pålagt å ha et læringsmiljøutvalg, men er ofte organisert med lokale læringsmiljøutvalg på fakultets- og instituttnivå. Disse utvalgene deltar i planleggingen av tiltak vedrørende læringsmiljø og følger utviklingen i spørsmål som angår studentenes sikkerhet og velferd. Dette er viktige organer for å ivareta gode og helhetlige læringsmiljø for studentene, og dette vil bidra til en gradvis forbedring av studentenes læringsmiljø, fysisk som psykisk. Regjeringen har i denne perioden gradvis forbedret studentenes velferdstilbud. Dette var interpellanten, Dagrun Eriksen, mye inne på. Det bygges flere studentboliger nå enn før, og studiestøtten har blitt kostnadsjustert. I denne sammenheng har det imidlertid vært svært viktig, kanskje avgjørende, at studentsamskipnadene er sikret en god lov som sikrer de nødvendige forutsetningene for å jobbe videre med å forbedre studentenes psykososiale kår, i samarbeid med institusjonene og læringsmiljøutvalgene. I forlengelsen av dette er det betryggende og positivt at statsråd Aasland vil vurdere om det er nødvendig med nye undersøkelser rundt studentenes psykiske helse. Jeg tror at svaret på dette er ja.
Jeg takker for den debatten vi nå har hatt. Jeg tror, for å kommentere noe, absolutt at man bør vurdere mer forskning på hvorfor det er slik at det er en høyere andel av psykiske lidelser hos studenter enn i befolkningen ellers. Så har jeg også lyst til å si at det at vi kan ha en sånn type debatt i dag uten at det virker stigmatiserende på en hel gruppe, uten at alle tenker at studenter sliter med psykisk helse hele gjengen, det sier meg at vi har kommet utrolig mye lenger i forhold til åpenhet om at studenters situasjon er mangfoldig, og at psykisk helse er helt legitimt å diskutere i forhold til alle grupper. Det var ikke en selvfølge bare for få år siden. I mitt innlegg gjorde jeg litt rede for den forskjellen som finnes imellom samskipnadene med hensyn til hvor mye de får i statlige overføringer fra helseforetakene for å kunne gi et tilbud i psykososial seksjon. Jeg har lyst til å utfordre statsråden på om hun kunne tenke seg å ta kontakt med helse- og omsorgsministeren, som gjennom sin styringsmulighet overfor helseforetakene kan ta inn over seg at vi har fått nye universiteter både i Agder og i Stavanger som trenger en utfordring på dette, og også se til at man får en finansiering som gjør at dette tilbudet er mulig å gjennomføre. Som flere har vært inne på i sine innlegg, bl.a. Eriksen Søreide fra Høyre, er dette tilbudet ved studiestedene avgjørende, fordi det har en lav terskel og gjør det mulig å få hjelp tidlig. Det er jeg helt enig i, og derfor vil tildelingen av midler fra helseforetakene være av avgjørende betydning også inn i en slik sammenheng. Det er en del som har kommentert hvor viktig det er med åpenhet, og også med forbilder på dette området, for at vi skal kunne komme lenger. Jeg synes at vi har kommet noen skritt lenger. Jeg skulle ønske at vi hadde enda flere konkrete tiltak. Jeg skulle gjerne også ha utfordret statsråden på om det er mulig i samarbeid med samskipnadene å vurdere spesielle prosjekter rettet mot noen av institusjonene for å se om en kan komme enda lenger. Dette er selvfølgelig ting som bør gjøres sammen med helse- og omsorgsministeren, men jeg har registrert at statsråden ønsker å være studentenes statsråd, og da er nettopp dette noe hun kunne utfordres på.
Det er kommet veldig mange interessante innspill i debatten. La meg bare gi noen korte kommentarer. I forbindelse med de undersøkelser som har vært gjort, og at det er mulig at dårlig økonomi og vanskelige forhold i den sammenheng kan påvirke sannsynligheten for dårligere psykisk helse, vil jeg si at innsatsen fra Kunnskapsdepartementets side vel så mye er å forebygge som sammen med Helse- og omsorgsdepartementet å reparere skadene. Begge deler er viktig. Jeg har lyst til å nevne at vi i vår satsing på studentboligbygging har vært med på - forhåpentligvis - noe slik forebygging. Her er det en lavere husleie enn det er på det private markedet, og det generelle velferdsarbeidet som skjer gjennom studentsamskipnadene, og som gir noen billigere tjenester, er forhåpentligvis også med på å forebygge dersom det er dårlig økonomi som er et utgangspunkt. Men jeg tar gjerne utfordringen om å fortsette kontakten med helse- og omsorgsministeren. Alle læresteder er viktige her, enten de er små eller store, og det er viktig å følge opp i en helhetlig sammenheng fra storsamfunnets side. Det skal ikke bare være et sektoransvar, men også et helhetlig ansvar. Jeg tar også med meg Dagrun Eriksens forslag om eventuelt spesielle prosjekter, uten at jeg kan love noe spesielt om det, men det er en interessant tanke som jeg godt kunne tenke meg å drøfte med helse- og omsorgsministeren. En liten kommentar til slutt om hvor viktig det er å begynne tidlig. Jeg ble inspirert til det av representanten Gåsvatn som snakket om å begynne tidlig med oppfølging i skolen. Jeg tror han kanskje har misforstått litt, muligens med vilje, når det gjelder hva enhetsskolen egentlig er. Etter min mening er enhetsskolen ikke at alle skal bli helt like, men at alle skal ha like muligheter. Jeg kan ikke nok understreke også det han var inne på, at oppfølging så tidlig som mulig i skolen er usedvanlig viktig. Da tenker jeg på muligheten både til særskilt oppfølging av den enkelte elev i grunnskole, og for så vidt også i barnehage og videregående skole, og også i studentsammenheng, som vi forhåpentligvis har fått til noe bedre gjennom Kvalitetsreformen. Det å bli sett og det å bli fulgt opp så tidlig som mulig - vi kaller det tidlig innsats, og mener at det er viktig - er forhåpentligvis også en viktig del av forebyggingen når det gjelder psykisk helse. Men jeg tar med meg interessante innspill og vurderinger i den videre dialogen jeg har både med studentsamskipnadene, studentorganisasjonene og med helse- og omsorgsministeren.
Dermed er debatten i sak nr. 3 avsluttet.
Å studere i utlandet er ikke noe norske studenter gjør bare fordi de ikke finner det studietilbudet de ønsker, hjemme. Det er heldigvis slutt på den tida da nordmenn reiste ut for å ta utdanning først og fremst fordi utdanningen ikke fantes i Norge, eller fordi utdanningskapasiteten var for lav. Når vi snakker om studier i utlandet i dag, legger vi sterk vekt på egenverdien, kulturforståelsen, et globalisert arbeidsmarked og en grenseløs verden. Vi vet at stadig flere arbeidsgivere, både offentlige og private, stiller krav om internasjonal forståelse, om språkkunnskaper utover det vanlige og om evne til å samarbeide med arbeidstakere på den andre siden av kloden. Evne til å se ulike perspektiver og vilje til mobilitet blir i stigende grad sett på som tilleggsmomenter - og i mange tilfeller krav - ved ansettelser. I tillegg til at studiefinansieringen for skolepengestøtte ble lagt om i 2004, lanserte den forrige regjeringa et annet viktig tiltak for å øke antallet utenlandsstudenter, med særlig vekt på å få opp antallet som studerte i ikke-engelskspråklige land. Det ble innført støtte til et såkalt tilretteleggingssemester, så studenter kan få støtte til et semester med språkopplæring før de setter i gang med selve fagstudiene. Poenget med det var selvfølgelig å øke studentmobiliteten til land som er våre viktigste handelspartnere. Utviklingen i antallet norske utenlandsstudenter har de siste årene gått i feil retning, og tendensen er dessverre ikke avtakende. Mens det i studieåret 2003-2004 var 15 064 studenter ute på helgradsstudier, har tallene sunket jevnt til dagens nivå. Per 1. august 2007 var bare 11 116 studenter ute på helgrad. Den eneste fagretningen som har vist en betydelig stigning, er medisinstudenter, men det skyldes altså for lav studiekapasitet her i Norge. Uten medisinstudentene, som teller 2 300-2 400, ser statistikken enda mer dyster ut. Nedgangen er størst i engelskspråklige land, kanskje spesielt i USA, men det gjelder selvfølgelig også viktige land som Tyskland og Frankrike, hvor det nå er historisk få norske studenter igjen. Politisk rådgiver i Kunnskapsdepartementet, Kyrre Lekve, karakteriserer i Dagsavisen 6. mars denne nedgangen som «beskjeden». Jeg vil gjerne vite hva statsråden tenker om denne negative utviklingen. Antallet delgradsstudenter har holdt seg relativt stabilt i den samme tidsperioden. Ved behandlingen av stortingsmeldingen om studier i utlandet i 1997 uttrykte Stortinget et ønske om at delgradsstudentene burde bli flere, men vedtok samtidig at det ikke skulle gå på bekostning av antall helgradsstudenter. Heller ikke i Kvalitetsreformen er det uttalt at en delgradssatsing skal gå på bekostning av helgradsstudentene. Muligheten for det ene bør ikke utelukke muligheten for det andre. I Dagens Næringsliv 14. mars slår den samme politiske rådgiveren i departementet, Kyrre Lekve, derimot fast at det er tverrpolitisk enighet om å prioritere delgrad foran helgrad. Hel- og delgradsstudier er komplementære, og det er vanskelig å sette dem opp mot hverandre, rett og slett fordi de gir ulik kompetanse. Det er rimelig å anta at det språklige og kulturelle utbyttet øker med antall måneder og år man er ute. Det foreligger lite forskning på utbyttet av de norske delgradsstudentenes utenlandsopphold, sett i forhold til helgradsstudentene. Ifølge NIFU STEP er satsingen på delgradsstudier i begrenset grad fundert på fakta om hvilket individuelt eller samfunnsmessig utbytte denne typen utvekslingsopphold gir. Studentene peker på finansieringen som det største hinderet for å ta et helgradsstudium i utlandet. Den generelle interessen for å ta helgrad ute oppleves som stor, men det er veldig mange som rygger når de finner ut hvor mye lån de risikerer å pådra seg, eller for den del at de overhodet ikke mottar lånekassefinansiering for deler av utdanningen. Vi har mange ganger i denne salen berørt førsteårsproblematikken, og jeg tror ikke vi gjør det for siste gang i dag. Det er helt åpenbart at den har stor betydning for muligheten til å ta helgradsstudier ute. Nettopp fordi inngangsbilletten er for dyr, hjelper det ikke om resten av prisen på studiet er til å leve med. Du kommer ikke inn, og da hjelper det ikke med hva man ellers måtte få av støtte. Veldig mange studenter faller dermed fra før de i det hele tatt har fått begynt, og det blir forbeholdt dem med god økonomi å ta et helgradsstudium i f.eks. USA eller en del ikke-vestlige land. Dette harmonerer dårlig med den tverrpolitisk vedtatte målsettingen om at det skal være lik rett til utdanning for alle, også for dem som velger å ta studier i utlandet. Selvfølgelig er det flere aspekter som er viktige når vi ønsker økt studentmobilitet, men både den nordiske Kela-undersøkelsen og den europeiske Eurostudent-undersøkelsen peker på finansiering som et av de viktigste hindrene og den viktigste faktoren. Støtte til førsteåret i USA, det såkalte freshman-året, og førsteåret av bachelorgrad i ikke-vestlige land er viktig for å få opp rekrutteringen til helgradsstudier i utlandet. Styrking av stipendandelen og av skolepengestøtten er også et tema som vi helt sikkert kommer til å diskutere igjen i denne salen. Kunnskapsdepartementet har ved flere anledninger den siste tida, spesielt gjennom aktivitet i mediene, referert til nye strenge kvalitetskrav for utenlandsstudier. Mitt spørsmål til statsråden er hvilke konkrete krav som er tenkt innført. Mener statsråden at utenlandsopphold av kortere varighet automatisk gir høyere kvalitet enn utenlandsopphold av lengre varighet? Eller er det sånn at når politisk ledelse i Kunnskapsdepartementet refererer til kvalitetskrav, er det ut fra et ønske om nok en gang å forsøke å begrense utenlandsstudentenes valgfrihet? Jeg regner med at det er flere enn meg som husker at daværende leder i KUF-komiteen, Rolf Reikvam, søkte å begrense antallet norske studenter som reiste til Australia for å studere. Det er jo fristende å spørre om den samme skepsisen til studier i Australia fortsatt gjelder i SV. For ifølge Dagsavisen 6. mars uttaler altså statsrådens politiske rådgiver Kyrre Lekve følgende: «Nedgangen i utenlandsstuderende er beskjeden og det meste av nedgangen skyldes færre helgradsstudenter i Australia. Dette er ikke et problem fordi mange av studiene ikke imøtekom de kravene Norge stiller til kvalitet. Det ble litt for mye «beach university», sier Lekve.» Det har ikke vært noen begrensing i antallet støtteberettigede utdanninger i Australia på grunn av kvalitetskrav. Det regjeringsoppnevnte Lykke-utvalget konkluderte allerede i 2001 med at standarden på australske universiteter er høy, og den står overhodet ikke tilbake for den norske. Det var et mål med finansieringsomleggingen i 2004 at man skulle få til en bedre geografisk spredning, men målet var jo ikke at studentene skulle reise hjem igjen isteden. The Times World University Rankings for 2006 viser de 200 beste universitetene i verden. Av disse 200 universitetene var 13 australske. 12 av de 13 kom alle foran det eneste norske universitetet på lista, nemlig Universitetet i Oslo. I tillegg vet vi at Universitetet i Oslo falt noen plasser på rankingen fra 2006 sammenlignet med året før. Det er med andre ord litt typisk norsk å tenke at vårt utdanningssystem er nesten perfekt og holder en meget god standard og høy kvalitet, mens institusjoner i andre deler av verden, i andre land, ikke kan måle seg med de norske institusjonene. Dessverre viser jo både virkeligheten og statistikken at situasjonen er motsatt. I veldig stor grad sliter norske universiteter og utdanningsinstitusjoner med å opprettholde den kvaliteten norske studenter får når de reiser ut for å studere. Det er jo også et paradoks hvis australske læresteder etter Regjeringas mening egentlig ikke holder mål, hvorfor det da er greit å sende delgradsstudenter dit. Om noen få måneder får Stortinget seg forelagt en stortingsmelding om internasjonalisering av utdanning. Jeg ser fram til å få den til behandling, men jeg må nok også innrømme at jeg ikke er spesielt optimistisk med hensyn til innholdet i den. Uttalelsene fra den politiske ledelsen i departementet den siste tida tyder jo ikke på særlig stor forståelse for situasjonen, og heller ikke særlig stor forståelse for alvoret i den. Det er fristende å utfordre statsråden til allerede nå å si noe om innholdet i stortingsmeldingen og hva Regjeringa vil med den meldingen som skal legges fram for oss høsten 2008. Ut fra de signalene som er sendt ut, kan det virke som om Regjeringa ikke lenger anser studentmobilitet som en viktig del av internasjonaliseringsstrategien. Mitt spørsmål til statsråden er altså hvordan Regjeringa vil bidra til at flere studenter tar utdanning i utlandet, og spesielt helgradsstudier.
Dette er en interessant dag med mange viktige utdanningspolitiske spørsmål - en maratondebatt, kan vi vel kalle det, men det er viktige spørsmål også denne interpellanten tar opp. Jeg har lyst til å presisere at i forbindelse med Kvalitetsreformen ble det understreket at økt internasjonalt aktivitetsnivå er nødvendig for å få nye impulser i norsk universitets- og høyskolesektor og for å øke kvaliteten i norsk høyere utdanning. Det står selvfølgelig jeg for, og det står også Kunnskapsdepartementet og Regjeringen bak. I Kvalitetsreformen ble det presisert at ett av tiltakene for økt internasjonalt aktivitetsnivå var at alle høyere utdanningsinstitusjoner skulle kunne tilby studenter som ønsker det, et studieopphold i utlandet som en del av et norsk gradsstudium. Så der ble altså delstudentene framhevet som en viktig del av den økte internasjonaliseringsaktiviteten man gjerne ville ha. Internasjonaliseringsstrategiene i Kvalitetsreformen var mer enn å sende norske studenter på delstudier. Dette var kanskje det nye som ble understreket, men strategiene inkluderer også: flere utenlandske studenter til Norge internasjonalt forskningssamarbeid og forskermobilitet, både inn til og ut fra Norge internasjonale perspektiver i norske utdanningstilbud internasjonalt pensum engelskspråklige programmer m.m. Det er viktig å ha dette perspektivet når vi snakker om internasjonalisering og Kvalitetsreformen. Jeg vil også minne om at det vil bli lagt fram en stortingsmelding om internasjonalisering av utdanning. Det vil da inkludere videregående opplæring, fagskoleutdanning og høyere utdanning. Den meldingen som nå er under arbeid, vil ha en bred tilnærming til problemstillingene, med en helhetlig vurdering av mål og virkemidler, som seg hør og bør i slike meldinger. Ved siden av mobilitet er det viktig at vi ikke glemmer at internasjonalisering også skal bety noe for det store flertallet studenter som ikke velger å ta hele eller deler av studiene ute. God kontakt mellom land og god kontakt mellom kulturer har også et bredere perspektiv enn bare student og studier. Når vi snakker om studentmobilitet, er det viktig å skille debatten om gradsstudier og delstudier i utlandet, da vi har ulik politikk, utvikling og årsakssammenhenger for de to studentgruppene. Jeg skal derfor begynne med å si noe om delstudier, der det altså har vært et klart mål å øke antallet studenter etter Kvalitetsreformen. I studieåret 2002-2003, da Kvalitetsreformen ble innført, var antallet delstudenter i overkant av 5 200. I studieåret 2004-2005 var antallet nesten 6 650, mens antallet i 2005-2006 var på drøyt 7 000 delstudenter. Dessverre hadde vi en nedgang til 6 564, for å være helt nøyaktig, i 2006-2007. Vi kjenner ikke årsaken til nedgangen - det er selvsagt ingen ønsket nedgang fra vår side heller - men noe kan forklares ved at det totalt sett var færre studenter i høyere utdanning i Norge dette året. Foreløpige tall for 2007-2008 tyder på at vi kanskje får en oppgang igjen. Oppgangen i antall delstudenter er i tråd med målsettingene i Kvalitetsreformen. Men vi ønsker større mobilitet enn hva vi har oppnådd, særlig innenfor europeiske programmer og til andre land og områder som er viktige for Norge, som f.eks. USA. Norge har gått inn i EUs handlingsprogram for livslang læring med stor styrke, men vi ser lav norsk utnyttelse i Erasmus. Norske studenter kan få ca. 1 500 kr i stipend pr. måned gjennom Erasmus, i tillegg til studiefinansieringen gjennom Lånekassen. Likevel utnyttes ikke ordningen fullt ut. Nedgang i mobilitet på delstudier er en felles trend for hele Europa, men man vet ikke årsaken. Studier i Europa viser imidlertid at det ikke bare er økonomi som spiller inn. Også mangel på personlig motivasjon, for dårlige språkkunnskaper og manglende tilrettelegging for mobilitet i hjem- og mottakerland blir trukket fram som viktige faktorer, som interpellanten også selv var inne på her. Kunnskapsdepartementet har lagt fram en strategi for økt utdanningssamarbeid med Nord-Amerika, dvs. USA og Canada. Målet er økt samarbeid mellom norske og nordamerikanske høyere utdanningsinstitusjoner, med studentmobilitet som én av samarbeidsaktivitetene. Vi har også initiativer overfor andre land som vi håper vil bidra til økt mobilitet. Jeg kan jo referere fra en meget fersk runde i Latin-Amerika som har resultert i Memorandums of Understanding med Argentina, Chile og Brasil, og vi har tilsvarende på gang overfor India og Kina. Vi ønsker også økt samarbeid med Russland, ikke minst som en del av nordområdestrategien. Så til gradsstudiene: Vi har sett en nedgang i antallet gradsstudenter i utlandet siden ca. 2003-2004 fra drøyt 15 000 til drøyt 12 000 studenter. Nedgangen i antallet gradsstudenter har ikke vært intendert, men det lå heller ikke spesifikke mål om økning i Kvalitetsreformen. Vi kjenner ikke årsaken til de siste årenes nedgang, men vi ser samme trend i de andre nordiske landene. Årsakene til nedgangen må undersøkes. I forbindelse med stortingsmeldingen om internasjonalisering av utdanning setter Kunnskapsdepartementet nå i vår gang en studie for å se nærmere på dette. Diskusjonen rundt støtte til det såkalte freshman-året - som var en ordning som ble endret for ca. 20 år siden - det vil si første året av bachelorutdanninger i USA og også første året av bachelorutdanninger i en del andre land, har dominert i det siste og i mange år. Jeg mener at dette er en uheldig avsporing av en viktig debatt. Manglende støtte til freshman-året kan ikke være den eneste årsaken til nedgangen i antallet gradsstudenter. Støtten til freshman-året ble som sagt tatt bort for over 20 år siden, mens nedgangen i antallet gradsstudenter i USA begynte mye senere. Den største nedgangen i antall norske gradsstudenter til utlandet siden toppåret 2002-2003 gjelder studenter til Australia, som også interpellanten var inne på. Av en total nedgang på nærmere 3 000 studenter utgjør nedgangen i norske studenter til Australia nesten 2 200, så det er langt færre som drar til Australia nå enn da man nådde toppen i 2002-2003. Jeg er bekymret for at den offentlige debatten som nå går om studier i USA og freshman-året, skal skremme bort potensielle studenter. Det er svært gode muligheter til å ta utdanning i utlandet - også i USA. Norge har blant verdens mest sjenerøse støtteordninger for utdanning i utlandet. Det fikk vi bekreftet på vår reise i de latinamerikanske land. Norske studenter der var meget tilfreds med sin studiestøtteordning når de sammenlignet seg med studenter fra andre land. Dessuten er mange amerikanske læresteder villige til å ta norske studenter opp i andre året av bachelorutdanninger. I tillegg omfattes over 50 læresteder i USA av tilleggsstipendordningen. Tar man utdanning ved disse lærestedene, får man støtte også til freshman-året. Dette er informasjon som ikke kommer så tydelig fram til studentene. Representanten Ine Marie Eriksen Søreide etterlyser tiltak som kan bidra til at flere studenter tar utdanning i utlandet. Tiltak for økt studentmobilitet og særlig økt antall gradsstudenter blir selvsagt ofte et spørsmål om studiefinansiering. Her vil den nevnte stortingsmeldingen gjøre rede for bakgrunnen - som vi trenger for å ha enda bedre grunnlag for tiltak - og tiltak i forhold til økt studentmobilitet vil både bli drøftet og foreslått her. Siden jeg ble utfordret på dette området, skal jeg gi noen foreløpige vurderinger. Vi har i dag en politikk i studiefinansieringen som prioriterer delstudier og mastergradsutdanning framfor gradsutdanning på bachelornivå. Jeg tror dette fortsatt er en fornuftig prioritering. Jeg tror heller ikke at et ensidig søkelys på støtte til freshman-året er den beste og mest effektive løsningen. For eksempel vil en tilnærming der Bologna-landene sammen øver press på læresteder i USA slik at de tar opp europeiske studenter til andre året i bachelorgraden, kunne spare studentene for ett års studier og tilsvarende lånebyrde. Dette må jeg få lov å komme nærmere tilbake til i stortingsmeldingen, men vi er altså ikke det eneste landet som har den ordningen vi har. I Bologna-sammenheng er vi ganske mange som har det samme utgangspunktet nettopp fordi disse utdanningene i Norge og f.eks. i USA ikke matcher hverandre på år. Jeg tror også at informasjonstiltak om de mulighetene som finnes, og veiledninger som gjør søknadsprosessene enklere, vil senke terskelen for å velge studier i utlandet. Til dette med kvalitetskrav, som interpellanten var inne på: Det er ingenting fra vår side som sier at vi skal fire på noe der. Vi stiller de samme kvalitetskrav overalt, både til egne og til utenlandske studier, for å få nødvendige ordninger innenfor studiestøtten. Vi ønsker større mobilitet. Vi ønsker flere studenter til utlandet, og ikke minst ønsker vi at flere studenter fra andre land også får muligheten til å studere ved norske læresteder.
Jeg takker for svaret fra statsråden. Jeg minner om at Stortinget på midten av 1990-tallet vedtok en stor og viktig målsetting om at halvparten av norske studenter skulle få mulighet til å ta hele eller deler av sin utdanning i utlandet. Vi har ca. 200 000 norske studenter innenfor høyere utdanning, og det betyr at halvparten av disse 100 000 på en eller annen måte skulle kunne være i befatning med utdanning i utlandet. Når vi da ser på tallene - 11 116 studenter ute i helgradsstudier og ca. 6 500 ute i delgradsstudier - er vel ikke det i nærheten av å oppfylle de målsettingene vi satte. En av årsakene, i tillegg til spørsmålet om freshman-år og førsteåret av bachelorstudier i ikke-vestlige land, er at finansieringssystemet kan se ut til å ha en større innvirkning på rekruttering til delgradsstudier enn til helgradsstudier, og at vi da må vurdere dem når stortingsmeldingen kommer. Jeg er enig med statsråden i at internasjonalisering skal bety noe også for dem som ikke får muligheten til å ta utenlandsopphold. Men det er ingen motsetning mellom å la internasjonalisering få en betydning for alle studenter ved alle institusjoner i hele Norge, og samtidig legge til rette for mest mulig utveksling av studenter mellom Norge og andre land. Statsråden bruker også som eksempel - og det syns jeg er veldig interessant - at ett av hindrene for å dra ut er at norske studenter har for dårlige språkkunnskaper. Det prøvde jo den forrige regjeringa å gjøre noe med ved å innføre obligatorisk 2. fremmedspråk på ungdomstrinnet, nettopp for å sette elevene bedre i stand til å lære seg språk, få dem til å velge språk på videregående og fordype seg i språk i høyere utdanning. Det ville vært et vesentlig bidrag til at flere ville følt seg trygge nok språklig til å velge studier i utlandet. Det fjernet jo den nåværende regjeringa med et pennestrøk - det var vel noe av det første Øystein Djupedal gjorde, nesten før han fikk satt seg i stolen i Y-blokka. Det har altså betydd en rekrutteringskrise for språkfag både på videregående nivå og ikke minst i høyere utdanning. Helt til slutt vil jeg knytte et par ord til Nord-Amerika-strategien, som jeg støtter fullt ut. Jeg syns det er veldig viktig at man lager den typen strategi, fordi vi vet at særlig i forhold til USA har vi store utfordringer. Men samtidig kunne jeg ønske at man istedenfor å bruke store summer på å lage en strategi, likså godt kunne bruke de pengene på å løse den utfordringen som trykker mest for studenter som er på vei inn til USA, nemlig støtte til freshman-året. Jeg syns også det er et ganske stort paradoks når statsråden framhever at på 50 institusjoner i USA som står på tilleggsstipendlista, kan man få støtte til freshman-året. Men da er det ingen grunn til at man ikke skulle få det ved de øvrige institusjonene i USA også, når man først har godtatt at ved 50 institusjoner er freshman-året på nivå med norsk høyere utdanning. Hvorfor kan man ikke da godta det ved alle de andre institusjonene i USA? Det ville være et bidrag til å få flere studenter ut.
Jeg tror interpellanten og jeg kan være enige om at noen av de relativt ambisiøse mål som ble satt på midten av 1990-tallet og kanskje til og med senere enn det, etter hvert har behov for en liten revurdering. At halvparten av alle norske studenter skulle ut, er jo et flott mål. I Kvalitetsreformen har man senket ambisjonene noe og snakker mer om å få deler av studiene i utlandet. Men det kan jo faktisk også hende at vårt eget utdanningstilbud, ikke bare gjennom Kvalitetsreformen, men også gjennom den store oppbyggingen som er gjort parallelt med og for så vidt uavhengig av den på våre læresteder, har blitt slik at man mener at man får et godt studietilbud i Norge. Nå skal man ikke bli seg selv nok på det, for vi vil gjerne at de unge, studentene, skal ut, men jeg bare nevner at det kan være en av forklaringene på at vi faktisk har fått et bedre tilbud her i landet til mange av de studentene som tidligere ikke hadde et tilbud her i landet. Jeg tror nok også jeg vil være litt varsom med å gi diskusjonen om 2. fremmedspråk all skyld for at man føler at man ikke har språkkunnskaper nok. På vår reise i Latin-Amerika var det helt åpenbart at de norske studentene som skulle gå på universiteter i de landene, måtte der, når de kom, gjennom språkkurs, for all undervisning foregikk selvfølgelig på landets eget språk, enten det var spansk eller portugisisk. Her står vi vel foran en diskusjon om på hvilken måte man skal stimulere unge mennesker, for så vidt mennesker i alle aldre, til å åpne seg overfor andre språk og andre kulturer. Jeg synes det er veldig mange interessante innspill også i denne debatten som vil være til stor hjelp i vårt arbeid med å få et enda bedre grep på hele internasjonaliseringsstrategien knyttet til studenter. Så jeg ser fram til å høre resten av debatten, og vil komme tilbake kanskje senere i den, men iallfall i en stortingsmelding om dette med internasjonalisering av studier.
Representanten Eriksen Søreide prøver seg på en spansk en. Det at man knytter et obligatorisk 2. fremmedspråk til hvorvidt språkkunnskapene til utenlandsstudenter er gode nok, blir en merkelig sak. For de som tar 2. fremmedspråk på ungdomsskolen, er nettopp de som tar studiespesialisering og blir studenter. Det Høyre derimot vil gjøre, er å tvinge folk som skal gå yrkesfag og ta fagbrev til å ta et obligatorisk 2. fremmedspråk. Jeg synes at den spanske der ikke holder mål i forhold til det som er virkelighetens verden, og det tror jeg Eriksen Søreide vet veldig godt. Det er bred politisk enighet om at det er positivt at norske studenter reiser ut og tar hele eller deler av utdanningen i utlandet. Ikke bare kan det være faglig og sosialt verdifullt for den enkelte, men det kan også bidra til at norske læresteder, næringslivet og samfunnet som helhet får et løft. Jeg er glad for at Regjeringen er tydelig på det området, og sier klart ifra at man ønsker at flere skal studere ute. Dessverre har vi sett en nedgang i antall utenlandsstudenter i den siste tiden, noe som ser ut til å være en trend ikke bare i Norge, men også i andre europeiske land. Det er en utvikling vi følger nøye. Det har vært mye fokusering på freshman-året i USA. Det er en utfordring, kanskje særlig med hensyn til nivået på freshman-året, som etter norsk og europeisk standard er mer å sammenlikne med videregående opplæring. På sikt vil kanskje derfor den beste løsningen være å få avtale med amerikanske læresteder om at en bør kunne begynne direkte på andreåret av bachelorutdanningen. I så måte vil jeg vise til det statsråden sa, at det er ikke slik at man ikke får støtte til freshman-året. Det er faktisk slik at over 50 læresteder i USA omfattes av tilleggsstipendieordningene. Hvis man tar utdanning på de lærestedene, får en også støtte til freshman-året. Hovedhensynet som ligger til grunn for hvilke studier i utlandet som skal gi studiestøtte, er kvalitet. Det er det viktig å holde fast ved. Likevel bør man kunne ha en debatt om hvilke kriterier som skal ligge til grunn for studiestøtte. Det er viktig når vi diskuterer dette temaet å slå fast at vi jevnt over har en veldig god offentlig studiefinansiering for våre utenlandsstudenter. OECD slår faktisk fast at Norge er et av de land som har mest gavmilde ordninger i så måte. Som et resultat av Kvalitetsreformens tydelige prioriteringer av internasjonalisering arbeides det med at antall studenter skal øke. I den forbindelse må det nevnes at det vil bli lagt fram en stortingsmelding om internasjonalisering. Her vil vi få rikelig anledning til å diskutere hele feltet og vurdere mål og virkemidler.
Interpellanten, Ine Marie Eriksen Søreide, retter søkelyset på et område som blir viktigere og viktigere. Jeg deler hennes bekymring for den negative utviklingen. Mens det på verdensbasis blir stadig flere som tar utdannelse utenfor eget hjemland, er antallet norske studenter som tar en hel grad i utlandet, det laveste på ti år, noe som også er blitt påpekt i interpellantens innlegg her på talerstolen. Antall norske teknologistudenter i utlandet er halvert siden 2004, altså på godt og vel tre år. Det er kostbart å studere i utlandet, men det er blitt mye verre etter at reformen i 2004 innebar at man droppet den gamle gebyrstipendordningen, der utvalgte studier og læresteder ble støttet. I stedet innførte vi en ordning med mer faglig valgfrihet, der nesten alle studentene skulle få tilgang på lån, men vi tok i samme omgang og reduserte stipendandelen, noe som har vist seg å få store konsekvenser. En student som f.eks. studerer i Storbritannia, vil fort sitte igjen med 400 000 kr i lån på en bachelorgrad, mens en som tar sine studier i Norge - samme studieretning og fag - vil sitte igjen med omkring 150 000 kr. Før 2004 var lånebyrden faktisk omtrent den samme etter fullførte studier. Jeg kan ikke la være å bore litt i dette med finansieringen, da dette i mine øyne helt klart er en av de viktigste pilarene for å få flere studenter til å søke utdanning i utlandet. Jeg vil påstå at det ligger mye politikk fra Regjeringens side i at studentene nå presses vekk fra helgradsutdanningen og over til et ønske fra Regjeringens side om kortere deltidsopphold i utlandet. Hadde det bare vært slik at man kunne forskyve det. Det har jo vist seg nå at det ikke er tilfellet. Er det da en villet politikk fra statsrådens side, fordi vi vet at norske utdanningssteder taper penger på at nordmenn velger utlandet? Statsråden snakket om spanskkurs, i forbindelse med at hun hadde vært i Latin-Amerika, for å få lov til å studere der. Jeg tror det er veldig viktig å få lov til å prøve seg når en er hjemme, ved å ha mulighet for tospråklig utdanning i ungdomsskolen. Og jeg tror det kan være barrierer hvis en ikke har fått prøvd seg, mot at en i det hele tatt tør å søke utdanning i utlandet, hvis en da ikke først har hatt muligheten til å teste seg litt på hjemmebane. Så jeg tror faktisk det er veldig viktig. Men det som kanskje overrasker oss mest, er den totale mangel på forståelse av verdien av den kompetansen som utenlandsstudentene tilegner seg. Det er et tankekors at Norge går bakover i antall studenter som tar studier ved utenlandske institutt, når vi ser at samfunnet rundt oss i større og større grad internasjonaliseres og globaliseres. Den kunnskapen og ballasten våre studenter får med seg hjem etter endt studium, kan ikke bare måles i antall poeng og grader, men kanskje vel så viktig er nettverksbygging, flerspråklighet og det å verdsette økt mobilitet. Vår industri og våre bedrifter er mottakere av norske studenter etter endt studium. Hva kan være mer verdifullt enn å ha søkere med den type breddekunnskap? Vi vet også at Regjeringen har varslet en internasjonaliseringsmelding til høsten, noe vi imøteser med spenning. Selv har jeg vært så heldig å ha mange år i utlandet. Jeg har vært på utenlandske universiteter og sett hva man tilegner seg, og hva det har gitt meg av kunnskap og utvikling på områder der jeg aldri hadde kunnet få det i Norge. Det å kunne se Norge utenfra er faktisk gull verd. Jeg vil også tro at jeg aldri hadde tatt steget inn i den politiske verden hvis jeg ikke hadde vært i utlandet og hadde ønsket å endre ting - en har kanskje sett noe fungere i utlandet som vi ikke har i Norge i dag, til noens fortvilelse. Viktig er det også at den internasjonaliseringsstrategien som det nå har vært lagt opp til, og de endringene som måtte komme med den nye meldingen, ikke viser seg kun å være for de få, at muligheten til å ta en hel utdannelse kun skal være tilrettelagt for de akademisk og økonomisk mest ressurssterke studentene. Det harmonerer faktisk dårlig med tankegangen om lik rett til utdanning. Utenlandsstudier er snart noe som kun er forbeholdt studenter med de mest bemidlede foreldre. Dette rimer lite med det regjeringspartiene har programfestet. Hvis Regjeringen skal lykkes med denne internasjonaliseringen og denne meldingen, og ikke minst de grepene som en må ta, så bør en begynne å lytte til dem som kjenner hvor skoen trykker. Da kan en kanskje lykkes.
Det å ha utenlandsstudenter har en verdi både for landet og for den enkelte. Og det at vi nå ser 3 000 færre helgradstudenter i løpet av de fire siste år, bør bekymre. Jeg er selv utenlandsstudent, og har vært ute i fem år. Det er ingen tvil om at det drar med seg veldig mye bra. Man får språk, kultur og samfunnsforståelse for helt andre land, og en innsikt i ting som er godt å ha med seg. Det gir internasjonalt nettverk, og det gir vilje til mobilitet hos den enkelte. Toleranse, tillit og den type ting er heller ikke til å forakte når det gjelder andre kulturer. Sett i lys av dette er det litt smålighet over den norske debatten rundt dette med utenlandsstudenter og dette med «freshman year» og støtte til studenter. Vi bruker jo milliarder på en del andre prosjekter uten at analysene er så veldig dype, og vi lar også andre bruke milliarder på våre vegne. Så det å da ikke kunne gå inn med 4-5 mill.kr for å løse opp det med «freshman year», er et paradoks i seg selv. Representanten de Ruiter var inne på det med å få anerkjent norsk utdanning og få den godkjent som «freshman year». Det fikk vi faktisk den gangen jeg var utenlandsstudent i USA. Det sier vel kanskje litt om utfordringen også i norsk skole. Men jeg tror statsråden er inne på et godt poeng, når det gjelder at det kanskje er å forenkle debatten kun å knytte det til «freshman year». Her må man kanskje se med nye øyne på hele problematikken. Hvis det er sånn - og det tror jeg de fleste innser - at det å ha utenlandsstudenter har en verdi i seg selv, må kanskje også samfunnet være villig til rett og slett å innse at det trengs litt ekstra støtte for å stimulere til akkurat det. For vi vet at vi kommer til å møte en enda mer åpen, en enda mer konkurranseutsatt og en enda mer globalisert verden framover. Norge kommer til å bli et land som blir enda mer spesialisert, og som er nødt til å være uhyre produktivt for at framtidens unge skal kunne bære det velferdsnivået vi faktisk er ute etter. Da gir dette med økt tilgang på informasjon og en bredere kulturforståelse ute en verdi i seg selv. Så hadde jeg tenkt å ta opp en litt spesiell utfordring. For i USA er det faktisk mest vanlig at alle universitetene har undervisning gjennom hele året, enten som fire «quarters» eller som to semestre og et «summer semester». Mange norske studenter velger å studere hele året. De velger å utnytte hele året, men Lånekassen definerer et studieår til ti måneder, og betaler ikke støtte for dem som da velger å bruke sommeren til å kutte ned på den studietiden de faktisk må være der. Det synes jeg er et rent praktisk problem. Da betales det altså ikke ut støtte til studiepenger for dem som velger «summer semester». Det vil jeg anbefale at man løser opp i ganske fort, eller at man i hvert fall tar det med seg inn i det arbeidet som nå gjøres rundt internasjonalisering og den type problemstillinger. Ellers ønsker jeg statsråden lykke til med den meldingen som skal komme. Jeg tror det er et viktig tema som er tatt opp, og her bør vi ha mye fokusering på å øke mobiliteten til norske studenter.
Et av hovedmålene med Kvalitetsreformen er økt internasjonalisering. Det er et konkret mål å øke antallet delgradsstudenter, altså studenter som tar deler av sin grad i utlandet, med hovedvekten av utdanningen fra et norsk lærested. Også Høyre har sluttet seg til denne målsettingen. Formålet med økt internasjonalisering er minst tredelt. For det første har det en verdi i seg selv. Gjennom studieutvekslingsprogrammer kan studenter fra forskjellige kulturer og nasjoner komme sammen og få økt forståelse og respekt for hverandres bakgrunn og kulturer. Også i et utviklingsaspekt er internasjonalisering viktig, både fordi norske studenter vil kunne bidra til å stimulere til faglig kvalitetsutvikling i utviklingsland - og senere benytte sin spesialkunnskap i arbeidslivet - og også fordi studenter fra utviklingsland får anledning til å studere ved norske institusjoner, og vil kunne dra nytte av sin ervervede kunnskap til gagn for sitt nærmiljø, sitt land og sin region. For det tredje vil studentutveksling og internasjonalisering virke kvalitetshevende på norske institusjoner. Studentene kan vende tilbake til videre studier i Norge, med nye kontakter og nye nettverk, med faglig, språklig og kulturell kompetanse, som vil heve den faglige kvaliteten ved lærestedene. En slik nivåheving vil også styrke norsk arbeidsliv og kvaliteten på norsk forskning. Interpellanten henviser til en nedgang i antall utenlandsstudenter. Det er naturligvis uheldig om utviklingen er at færre studerer i utlandet. Her har institusjonene et særlig ansvar for å informere studentene og oppfordre dem til å studere en periode i utlandet. Tettere oppfølging og veiledning er nemlig også et mål i Kvalitetsreformen, og dette bør medføre en økt bevissthet om muligheten for å studere i utlandet. Det er veldig ulikt fra institusjon til institusjon hvor stor andelen av studenter som studerer i utlandet, er. Et godt eksempel på en institusjon som er veldig god på internasjonalisering, er Norges Handelshøyskole i Bergen. Men samtidig skal vi ikke se oss blinde på kvantitative størrelser. Norske institusjoner stiller strenge krav til den faglige kvaliteten ved utenlandske samarbeidsinstitusjoner. Eksempler her er Universitetet i Oslo og Universitetet i Tromsø, som har fått i stand bilaterale masseutvekslingsavtaler med UC Berkeley, et av verdens fremste samfunnsvitenskapelige universiteter. Jeg er også kjent med at mye av nedgangen i andelen utenlandsstudenter skyldes at færre studenter søker seg til del- og helgradsstudier ved universiteter hvor sol og sommer vektlegges i vel så stor grad som selve studiet og det faglige innhold. Det er likevel god grunn til å følge situasjonen nøye videre. Jeg forutsetter at institusjonene fortsetter arbeidet med å utvikle gode programmer for studentutveksling med institusjoner som holder et faglig tilfredsstillende nivå. Nettopp slik kan vi nå Kvalitetsreformens mål om at internasjonalisering også skal medføre en kvalitativ nivåheving hos norske studenter, kandidater og institusjoner. Både jeg og sikkert også de andre her salen, bl.a. interpellanten, vil følge utviklingen videre, både i kvalitet og i kvantitative størrelser. Jeg ser fram til stortingsmeldingen om internasjonalisering, som statsråden vil legge fram om kort tid. Jeg håper at en i denne stortingsmeldingen vil fokusere sterkt på nordområdene og på en tettere tilknytning til våre naboer i øst. Dette er viktig for handelen vi har med disse områdene, og for kulturell og kunnskapsmessig utvikling.
Jeg vil takke interpellanten for at hun tar opp dette temaet. Noe av bakteppet for denne debatten er det oppropet vi mottok i slutten av februar, hvor både student-, arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjoner uttrykte en stor bekymring, og bad om konkrete tiltak for å få flere til å studere i utlandet. For Kristelig Folkeparti er det en avgjørende oppgave å bidra til utvikling av Norge som kunnskapsnasjon på et høyt internasjonalt nivå. Samtidig er dette ikke i motstrid til at vi ønsker å oppmuntre studenter til å ta deler av eller hele utdannelsen i Norge. Det er ingen tvil om at utenlandsstudenter på mange områder også er en veldig viktig og stor ressurs for landet når de kommer tilbake etter endt utdanning. For det første betyr et utenlandsopphold mye for den enkelte student personlig. Opplevelsesaspektet må på ingen måte undervurderes. Det er spennende å få lov å oppleve andre kulturer, lære språk, knytte kontakter og få venner for livet. Impulsene en får ved et studieopphold i utlandet, vil være unike. For det andre har det en direkte kunnskapsgevinst for landet vårt. Det faglige utbyttet studentene tar med seg hjem, vil selvsagt være stort. Samfunnslivet og arbeidslivet blir mer og mer internasjonalisert, noe som gjør at samarbeidet over landegrensene blir en naturlig del av arbeidslivet og samfunnslivet. Avstandene har rett og slett blitt kortere. Det gjør det viktig å ha internasjonal erfaring, og utenlandsstudentene blir derfor attraktive på arbeidsmarkedet. Som det påpekes i interpellasjonsteksten, «viser de siste tallene fra Lånekassen at vi nå har det laveste antallet helgradsstudenter ute på ti år». De siste fire årene har det vært en nedgang på 3 000 studenter. Dette er i Kristelig Folkepartis øyne alvorlige tall, særlig når vi vet at situasjonen i resten av verden er ganske annerledes. Her stiger antallet studenter som tar utdanning utenfor eget hjemland, kraftig. Det kan være flere årsaker til denne nedgangen, men jeg tror ikke en kommer utenom at økonomi er en avgjørende faktor. Det er i dag i mange tilfeller et stort økonomisk løft å studere i utlandet. Lånebyrden knyttet til skolepenger er høy og bidrar nok til at mange rett og slett ikke tør, eller har økonomi til, å dra ut. Et annet moment i dette er at lånebyrden er ekstra høy for studenter på bachelornivå. Det får konsekvenser, nettopp fordi bachelorutdanningen utgjør det aller viktigste rekrutteringsgrunnlaget for videre studier i utlandet. Jo lenger man venter med å ta opphold i utlandet, jo høyere blir terskelen for å gjøre det. Kristelig Folkeparti har i de siste budsjettene vært opptatt av studiestøtten til ikke-vestlige land. Dette dreier seg ikke om de store beløpene i budsjettsammenheng, men det får likevel konsekvenser. Jeg er enig i at det er svært viktig at flere tar studieopphold i de store og viktige landene, som f.eks. USA, England, Frankrike og Tyskland. Problemene med manglende støtte til freshman-året i USA er tidligere nevnt. Flere av disse landene har verdens ledende utdanningsinstitusjoner, samtidig som de er noen av våre viktigste samarbeidsland når det gjelder både forskning og næringsliv. Men det er også viktig at vi får flere studenter med studieerfaring fra land i Asia, Latin-Amerika og også Afrika. Det gis f.eks. ikke støtte til førsteårsutdanning i land som Kina, Japan og Russland, fordi dette året ikke er på nivå med det første året av høyere utdanning i Norge. Jeg tror vi taper på en slik ordning. Landene jeg nevnte, er svært viktige land å få impulser fra og knytte samarbeid med. Det må derfor være mulig å finne ordninger som på den ene siden ivaretar det avgjørende kriteriet at et studium som skal motta støtte, må være godkjent av NOKUT, og på den andre siden har tiltak som stimulerer til at studenter også kan velge å studere i disse landene. En økt internasjonalisering gjør det viktig å legge forholdene til rette for en større grad av utveksling av kunnskap, studenter og ansatte. Jeg forventer at den kommende stortingsmeldingen som statsråden har varslet, adresserer utfordringene på en god måte og gir en konkret plan for hvordan Regjeringen kan bidra til at flere studenter tar studier i utlandet. Det underlige med denne debatten er at jeg tror opposisjonen, næringslivet, arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjonene og studentorganisasjonene er mer bekymret enn de som faktisk sitter med makten, nemlig Regjeringen. Jeg hører en uttrykt bekymring i festtaler, men det ligger også mange forklaringsfaktorer inne som ikke gir meg en beroligende følelse av at bekymringen er like stor hos Regjeringen som den er hos oss.
Jeg har lyst til å starte med å si at det er et viktig og interessant tema som diskuteres her i kveld. Det er etter mitt skjønn svært viktig med et internasjonalt fokus i det norske utdanningssystemet. Det er viktig fordi det har en egenverdi utover det å hente kompetanse og impulser utenfra, fordi vi selvsagt er en del av en stadig mer global verden, og da er vi nødt til å forstå den verden som vi lever i. Det er få andre måter å gjøre det på enn å oppleve den. Derfor er det ikke bra med et redusert antall utenlandsstudenter ute. Det er heller ikke bra at de reduksjonene vi har sett de siste årene, til dels har vært forholdsvis store. Statsråden sa at internasjonal mobilitet skal bety noe for alle, også for dem som er her hjemme. Det er jeg helt enig i, og jeg kan ikke forstå at det kan bety noe annet enn at vi også er nødt til å få flere utenlandsstudenter inn i Norge for å bruke våre utdanningstilbud. Internasjonalisering er nødt til å virke begge veier. Som sagt opplever vi vel alle sammen at kampen om den internasjonale kompetansen har hardnet. Spesielt for et lite land som Norge, som er så avhengig av å ha nøkkelkompetanse på en lang rekke områder, er det viktig å spille på lag med verden. Vi trenger impulser, vi trenger tradisjoner, vi trenger kunnskap, og vi trenger kultur. Dette tror jeg er helt avgjørende for at vi som samfunn skal lykkes i framtiden. Derfor blir det slik at noe av det viktigste vi kan gjøre nasjonalt, blir å få økt internasjonal fokusering. Men det betyr også at vi er nødt til å fokusere på økt egen attraktivitet; det er nødt til å være attraktivt å komme hit, like mye som det er attraktivt å dra ut. Der er det grunn til å uttrykke bekymring over utviklingen. Jeg har lært at i forhold til hvor mange som drar ut, er det færre som kommer hit. Vi ser også at i den grad norske læresteder er med på de internasjonale rankingene, går det nedover. Jeg har også lyst til å si at dette er nødt til å ha et bredere spekter enn bare universitetsnivå. Det har lett for å bli slik at det er universitetene og spisskompetansen vi diskuterer, men dette bør også være strategier som er svært viktige og sentrale for høyskolesystemet. Jeg har et generelt inntrykk av at vi som nasjon og med vårt eget utdanningssystem og den kompetansen vi besitter, av og til kan være nok hjemme alene, og for meg, som følger med i Adresseavisen til daglig, framstår det vel nærmest som en like stor overraskelse hvert år når nobelprisen innenfor en del disipliner deles ut, at ingen av dem havner i Trøndelag. Det burde de jo ha gjort. Derfor blir det slik at når vi diskuterer dette, må rammevilkårene være gode nok. Vi er nødt til å avstemme rammevilkårene etter de målene vi setter oss. Derfor ser jeg selvsagt fram til den stortingsmeldingen som Regjeringen kommer til å legge fram på dette området. Heller ikke jeg tror at diskusjonen om støtte eller ikke støtte til et «freshman year» er det som er utslagsgivende. Det er uansett en ordning som har vært slik i over 20 år. Det er mange som skal ha skyld her - hvis man skal fordele den - og det vil være synd, synes jeg, for denne debatten hvis det koker ned til det.
Jeg vil først få takke for en god debatt. Dette er et tema som mange har meninger om. Og det er jo slik at vi, når vi diskuterer utenlandsstudier i dag, er veldig opptatt av særlig noen ting. Vi er opptatt av samarbeid, av evne til mobilitet, av kultur og av språkforståelse. Vi vet at grensene bygges ned rundt oss på alle måter, og vi er avhengige av å være konkurransedyktige i Norge, også på en del av de områdene hvor det ikke var så stort behov for det for 15, 20, 30 år siden. Og det trykket kommer ikke til å avta; det kommer snarere tvert imot til å øke. Samtidig vet vi at vi er midt oppe i relativt omfattende europeiske prosesser som trekker i retning av økt mobilitet og økt mulighet for å reise ut. Vi prøver å få til at det strukturelt legges opp til at flere kan dra ut, fordi man samkjører utdanningssystemene, gradssystemene og karaktersystemene, slik at det blir lettere å flytte fra land til land og studere. Det er noe norske studenter burde få muligheten til å utnytte, istedenfor at man er i en situasjon hvor mange føler at de ikke får reist ut og studert. Vi vet også at vi er mye mindre flinke enn f.eks. svenskene til å tiltrekke oss utenlandske studenter i Norge. Mens de i Sverige har et én til én-bytteforhold omtrent, der de sender 26 000 studenter ut og får 26 000 utenlandske studenter inn til Sverige, er tallene i Norge helt annerledes. Vi tiltrekker oss langt færre enn vi gjerne skulle ønske, og det er en sammenheng her. Selvfølgelig er spørsmålet om freshman-år og støtte til førsteåret av bachelorgrad i ikke-vestlige land bare en del av diskusjonen og en del av problemstillingen. Men jeg mener fast bestemt at det er en såpass viktig del av problemstillingen for en del av de landene vi snakker om, at jeg tror vesentlige deler av problematikken kunne vært bøtt på ved at man gjorde noe med dette. Regjeringspartiene stod sammen med en samstemt opposisjon ved behandlingen av budsjettproposisjonen for 2006, der vi sa at det var viktig å få endret reglene i forhold til freshman-år og støtte til førsteåret av bachelorgrad i ikke-vestlige land. Regjeringspartiene hoppet etter hvert ut, men opposisjonspartiene har stått fast på dette, og opposisjonspartiene har i sine alternative budsjetter bevilget penger til det. Representanten Freddy de Ruiter mente at jeg tok «en spansk en». Jeg vet ikke om det var et forsøk på ordspill. Men jeg skulle ønske at flere norske elever kunne ta en spansk en - eller en tysk en eller en fransk en eller hva det måtte være, rett og slett fordi vi har manglende språkkompetanse i norsk skole, og det kommer til å bli et vesentlig hinder for å reise ut. Det er ikke fordi Norge er helt eksepsjonelt, men fordi vi står i en negativ særstilling mens alle andre land i Europa går i stikk motsatt retning av Norge - ved at man lærer mer språk tidligere. Norge går i den retning at vi skal lære færre språk og lære dem seinere enn det de gjør i andre land. Det er en utvikling som jeg tror ikke kommer til å bidra til at tallet på norske utenlandsstudenter går i taket. Men jeg er spent på å se stortingsmeldingen. Jeg takker for den debatten vi har hatt her i dag, og jeg tror vi kommer til å få en interessant debatt også til høsten når meldingen kommer.
Jeg takker også for debatten. Mitt inntrykk er, til tross for den statistikken som var utgangspunktet for interpellasjonen, at dagens ungdom gjerne vil ut, og at de ikke er redde for å reise ut. Jeg synes ikke vi skal ha noen konkurranse i hvem som er mest bekymret over at de ikke reiser ut. Jeg tror vi alle er enige om at det bør være mer tilstedeværelse i utlandet av norske studenter, enten de er på hel- eller deltidsstudier, og vice versa - utenlandske studenter i Norge. Med respekt å melde - det var ikke uten grunn at jeg hadde med meg representanter fra forskningsmiljøer og universiteter her i Norge til latinamerikanske land og undertegnet i alt elleve avtaler om utveksling av studenter mellom institusjoner i Norge og institusjoner i latinamerikanske land, og undertegnet såkalte Memorandums of Understanding med myndighetene i de landene. Hva var hensikten? Å få økt studentutvekslingen og få flere med i et forskningssamarbeid. Den norske finansieringsordningen anses bl.a. av OECD for å være blant de mest generøse i verden. Norge er f.eks. et av få land som gir stipend ved siden av lån til dekning av skolepenger i utlandet. Dette gjør at norske studenter er veldig populære i land der det kreves studieavgift, dvs. i hovedsak de engelskspråklige landene. De utenlandske universitetene og høyskolene har svært gode markedsføringsbudsjetter i forhold til dette. Det som er litt bekymringsfullt, og som var en viktig del av diskusjonen mellom oss fra Norge og de fra de latinamerikanske land, er at utdanningen er gratis her i Norge, men det koster litt mer å bo her. De har en større økonomisk utfordring i å komme til Norge enn det vi har ved å komme til land der det etter norske standarder er svært rimelig å bo. Vi må prøve å få noen gode utvekslingsordninger som gjør at vi kan få flere studenter fra andre land også til Norge. Jeg vil også minne om at studentene velger dette selv. Vår oppgave er å motivere dem, legge til rette både når det gjelder den ene og den andre form for rammevilkår. Som sagt, vi har et veldig godt studiefinansieringssystem. Noe av det viktigste og mest grunnleggende her skulle være tatt vare på. Det ble også gitt som tilbakemelding til oss av norske studenter som var i utlandet - de følte at staten hadde omsorg for dem. Det får være avslutningen på denne debatten. Staten vil fortsatt ha omsorg for norske studenter og sørge for at de har det bra og lærer noe i utlandet, og for at flere norske studenter kommer til utlandet og bringer med seg hjem kunnskap både om språk, fag og kultur. Samtidig håper vi inderlig at vi også skal få flere utenlandske studenter til Norge.
Dermed er debatten i sak nr. 4 avsluttet, og dagens kart er ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? - Møtet er hevet.