Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Odelstingets møter i dag og i morgen – og anser det som vedtatt. Presidenten foreslår Grethe Fossli. – Andre forslag foreligger ikke, og Grethe Fossli anses enstemmig valgt som settepresident for Odelstingets møter i dag og i morgen.
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Dette er en relativt kurant sak, med stor grad av enighet. Det vil fremgå av merknadene i innstillingen til Odelstinget i dag. Jeg skal derfor ikke holde noe langt innlegg for å utdype disse merknadene. De er klare og tydelige – og forteller om en bred enighet på området. Det eneste man kan spore av litt uenighet, er at Fremskrittspartiet og SV ønsker en sak til Stortinget der man gjennomgår opplysningspliktsreglene, sett i sammenheng med hva som allerede eksisterer av regelverk. Jeg tar opp dette forslaget på vegne av de to partiene.
Representanten Ulf Erik Knudsen har tatt opp det forslaget han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Fremskrittspartiet og 5 minutter til hver av de øvrige grupper. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Først vil jeg som saksordfører få takke komiteen for å ha vist stor fleksibilitet i en svært komplisert sak som angår mange, og så vil jeg takke Presidentskapet, som gav komiteen noe å bryne seg på. Dette har nemlig vært en komplisert sak. Jeg er ikke engang sikker på om den hører hjemme i vår komite, men nå er den her – en ny lov om innkreving av bidrag. Og sist, men ikke minst vil jeg takke departementet og statsråden, som har vist stor vilje til å finne løsninger på en komplisert sak. At det trengtes en ny innkrevingslov, er det liten tvil om. Det har vært gjennomført store endringer i bidragsordningene, og tidligere har man en rekke ganger lappet på det gamle lovverket fra 1955. Så at man nå får en ny og moderne lov tilpasset både det moderne samfunnet og de allerede foretatte endringene i bidragsordningen, blir nok mottatt med stor glede både blant advokater og Trygdeetatens innkrevingssentral. Mye har endret seg fra 1955 og fram til i dag. En av endringene i den nye loven er at man styrker innkrevingsmulighetene i saker hvor bidragspliktige har størst mulighet til å unndra seg bidragsplikt, dvs. i saker som involverer selvstendig næringsdrivende, eller der bidragspliktige arbeider i familiebedrift uten å motta lønn. Nå må jeg skynde meg å understreke at de aller fleste bidragspliktige gjør opp for seg. Det er derfor man nå har lagt seg på den linje fra lovgivers side at de som unndrar seg sine plikter overfor sine barn, ikke lenger skal kunne gjøre dette. Komiteens flertall, alle unntatt SV, er fornøyd med at man nå ikke legger det til det offentlige obligatorisk å kreve inn bidrag i de saker der partene ikke bodde sammen ved barnets fødsel. Det viser at også det offentlige har troen på at mennesker som har et felles barn, er i stand til å gjøre avtaler, til tross for at de ikke bor sammen. Komiteen er svært godt fornøyd med at man har lovfestet at bidragspliktige med liten betalingsevne gis mulighet til å inngå betalingsordninger for skyldig beløp. Fra mine år som gjeldsrådgiver vet jeg at dette har vært et problem tidligere, og at dette kan lette byrden for mange bidragspliktige med lav betalingsevne. Jeg vil igjen understreke at de aller fleste vil oppfylle sine forpliktelser, men når evnen svikter, kan det virke nesten uoverkommelig. Derfor er komiteen sikker på at ved at det gis mulighet til en betalingsordning for dem med liten betalingsevne, øker også betalingsviljen. Et flertall i komiteen går mot at det i lovforslaget gjennom § 36 d gis mulighet til å legge føringer for at det kan åpnes for å innføre gebyr i forbindelse med innkreving av bidrag, dette til tross for at man ikke har klart for seg hvordan disse gebyrene skal inndrives. Den store bidragsreformen skal evalueres til høsten, og hvis man da mener at det kan være behov for det på grunn av at omfanget er så stort at gebyr på innkreving kan være et virkemiddel for å få inn pengene, ja da bør dette legges fram i forbindelsen med denne evalueringen og ikke på det nåværende tidspunkt. Jeg ser at statsråden har kommet inn i salen. Jeg tror ikke statsråden hørte at jeg takket ham for at han på en fremragende måte fant løsninger på en del utfordringer vi hadde i forbindelse med denne loven. Jeg ville bare gjenta det. Ved å formulere også noen presiseringer i § 11 tredje ledd og § 21 tredje ledd gjør komiteen det helt klart hva som er intensjonen med opplysningsplikten, og gjør innkrevingen hos ektefeller, samboere og annen nær familie lettere å forstå. Likevel ønsker Fremskrittspartiet å være enda klarere i sin formulering, slik at det ikke er den minste tvil om hva som er ment. Derfor har Fremskrittspartiet et eget forslag vedrørende § 11 tredje ledd, der det heter at innkreving og opplysningsplikt «gjelder bare dersom det er særlig grunn til mistanke om at den eller de nærstående medvirker til forsømmelse av bidragsplikten». Dette for å sikre at disse paragrafene ikke blir brukt for å «snoke» i andres økonomiske forhold. Fremskrittspartiet kan heller ikke slutte seg til at Trygdeetatens innkrevingssentral skal kunne utvide motregningen i tilgodehavende på andre fordringer som bidragspliktige har hatt på det offentlige. Jeg vil presisere at det er utvidelsen vi er uenig i. Faren er at man kan sette bidragspliktige i en uholdbar situasjon ved at man motregner i pensjoner og trygd, særlig fordi man ofte i påvente av et trygdevedtak må få penger fra sosialkontoret. Som kjent er saksbehandlingstiden for å få et trygdevedtak bortimot ett år, og ett år på absolutt minimum betyr at det man får etterbetalt i trygd, også gir en muligheter til å handle ting som man ikke har hatt mulighet til å skaffe seg så lenge man har gått på sosialhjelp. Det er i stor utstrekning menn dette rammer, menn som for det første takler et samlivsbrudd dårlig, og som deretter ofte kommer i en eller annen form for psykisk uføre – jeg sier ofte, jeg sier ikke alltid. Dette kan også få som konsekvens at man kommer i et gjeldsuføre. Det er viktig at det offentlig tar høyde for dette og ikke bidrar til å forverre situasjonen slik at det til slutt ikke er mulig for den bidragspliktige å ha kontakt med barna sine, fordi det ikke er rom i økonomien for det. Aller vanskeligst blir det kanskje hvis man motregner i tilskudd til næringsvirksomhet, som jo er en forutsetning for at bidragspliktige i det hele tatt er i stand til å betale bidrag. Fremskrittspartiet vil advare mot at det offentlige bidrar til å skape vanskelige livssituasjoner for mennesker. Jeg fremmer med dette Fremskrittspartiets forslag i saken, og signaliserer at vi ønsker å stemme imot § 14 annet ledd, jf. § 22 annet ledd og § 23 annet ledd.
Representanten Karin S. Woldseth har tatt opp Fremskrittspartiets forslag. Presidenten regner med at statsråden tåler å få ros to ganger i samme innlegg.
Lov om bidragsinnkreving fra 1955 er moden for endringer. Det er liten tvil om at det har vært behov for denne lovtekniske moderniseringen som gjør at innkrevingsreglene i større grad tilpasses dagens virkelighet. Men jeg må slutte meg til det saksordføreren sier når hun gir uttrykk for at dette har vært en meget komplisert sak. Samtidig vil jeg gi ros til statsråd Høybråten, som har hatt et veldig godt samarbeid med komiteen, slik at vi har fått behandlet denne saken på en ordentlig måte. De foreslåtte endringene er et lite skritt i retning av å kunne sikre de barn som rammes av manglende betalingsvilje. Tallet på samlivsbrudd og antall bidragsberettigede har økt dramatisk siden loven ble innført i 1955. Samtidig har nye bidragsregler ført til økt bruk av private avtaler og private ordninger. Det er dessverre et faktum at enkelte bidragspliktige ikke ønsker å betale bidrag for sine barn, og de strekker seg langt for å unngå dette. Da er det for Høyre viktig å peke på at hensikten med å effektivisere innkrevingen er at barna skal sikres det underholdet de har krav på etter barneloven. Det er derfor viktig å merke seg at målgruppen for lovendringene er bidragspliktige som har betalingsevne, men ikke betalingsvilje. Det er heldigvis et mindretall av de bidragspliktige som forsøker å unndra seg sine økonomiske forpliktelser overfor egne barn. Desto viktigere er det da å sikre at lovverket ikke har smutthull hvor dette muliggjøres. Unndragelse fra bidragsplikten er uakseptabelt, og vi støtter derfor de innskjerpelser som disse lovendringene vi vedtar i dag, medfører. Dersom det er mistanke om at familiemedlemmer medvirker til at den enkelte bidragspliktige unndrar seg sin forsørgerplikt, ser vi det som rett og rimelig at adgangen til bidragsinnkreving utvides slik at den også gjelder samboere og nære slektninger. Det er viktig å påpeke at dette kun skal være aktuelt når den nærstående opptrer som bidragspliktiges arbeidsgiver, og det er opplysninger i saken som gir grunnlag for mistanke. Nok en gang vil jeg minne om at lovendringene gjøres for å øke betalingsviljen hos bidragspliktige som har økonomi til å forsørge sine barn. Regjeringens forslag til endringer innebærer både en forenkling og en modernisering av gjeldende regelverk, samtidig som de innebærer en skjerpelse for dem som urettmessig forsøker å unndra seg sin bidragsplikt. Alle disse endringene anser vi som svært fornuftige og som en god tilpasning til dagens virkelighet. Jeg tar opp forslaget vårt.
Representanten Afshan Rafiq har da tatt opp Høyres forslag.
Jeg vil også gi ros til statsråden for at han har vært såpass imøtekommende, slik at komiteen og statsråden sammen har fått til et lovverk som vi nå mener er veldig bra. Det er bra at bidragsinnkrevingsloven nå moderniseres, og at man foretar enkle grep for å effektivisere bidragsinnkrevingen. Bidragsgjelden pr. 31. desember 2003 var på over 3 milliarder kr. Det er et betydelig beløp, og det er uakseptabelt å ikke betale barnebidrag. Dette går ut over mange barn. Barns rett til forsørgelse er ikke sikret i tilstrekkelig grad. Forslaget styrker innkrevingsmulighetene i saker der den bidragspliktige har størst mulighet til å unndra seg bidragsplikten, dvs. i saker som involverer selvstendig næringsdrivende. Hensikten er å motvirke unndragelser ved at bidragspliktige tilsynelatende arbeider uten å få utbetalt lønn. Adgangen til bidragsinnkreving blir foreslått utvidet til å omfatte samboere og andre nære slektninger enn foreldrene. Hvis det er mistanke om at andre familiemedlemmer medvirker til at den bidragspliktige kan unndra seg bidragsplikten, er det rimelig at adgangen til bidragsinnkreving utvides til også å gjelde denne gruppen. Det er viktig å signalisere at unndragelse av bidragsplikten er uakseptabelt. Unndragelse vil føre til at barn ofte får det dårligere økonomisk. SV syns det er rimelig når vi nå endrer reglene, at man utvider «nære slektninger» til også å gjelde svigerforeldre. Mange gifter seg på nytt, og det er grunn til å tro at svigerforeldre på lik linje med foreldre kan se det hensiktsmessig å hjelpe den bidragspliktige til å unndra seg betaling av bidrag. Vi foreslår derfor å utvide definisjonen «nære slektninger» med «svigerforeldre» i § 3 siste ledd. SV vil stemme mot endringene i § 5 om at kravet om obligatorisk offentlig innkreving i saker der partene ikke har bodd sammen ved barnets fødsel, utgår. Vi ønsker fortsatt at det skal være en obligatorisk offentlig innkreving, fordi dette er saker der det ofte er et stort konfliktnivå, og vi mener at nåværende lov ivaretar dette godt. Det er alltid barnet som taper på et høyt konfliktnivå hos foreldrene, og det er grunn til å tro at det oftere er konflikt der foreldrene ikke bor sammen ved fødselen enn der foreldrene bor sammen. SV går også mot at det innføres gebyr i forbindelse med betalingsformidling. Det er allerede innført gebyr ved fastsettelse og endring av bidrag, og dette har også SV stemt mot. Vi mener derfor at bokstav d i § 36 må gå ut. Vi kan ikke se at dette er hensiktsmessig, det vil bare være en ekstra belastning i en allerede fastlåst situasjon. Jeg tar opp vårt forslag.
Representanten May Hansen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Samlivsbrudd er en utfordring både for de voksne og for barna som er involvert, og også for samfunnet som helhet. Økningen i antall samlivsbrudd må møtes med en offensiv politikk som setter barnas behov i fokus. Mange aleneforeldre har en anstrengt økonomi og en krevende hverdag. De sliter med å få tiden til å strekke til med hensyn til barn, jobb og husarbeid. Da er det ekstra viktig at den forelderen som ikke har den daglige omsorgen, bidrar både med tid og penger. Flere regjeringer har arbeidet med å få det omfattende forslaget til nye bidragsregler ferdig. Etter bred høring ble det endelige forslaget forelagt Stortinget i mars 2001. Forslaget om ny barnebidragsordning ble vedtatt av Stortinget i juni samme år. De nye reglene om fastsetting av barnebidrag tar utgangspunkt i hva det koster å ha et barn, begge foreldrenes inntekt samt mengden av samvær med barnet. Siden disse endringene var omstridte og det den gang også var vanskelig å forutsi om regelverket kunne ha utilsiktede konsekvenser, tok Kristelig Folkeparti allerede under komitebehandlingen til orde for at de nye reglene skulle evalueres etter at de hadde fått virke en tid. Til tross for en klart mer effektiv bidragsinnkreving enn tidligere, har bidragsgjelden forblitt om lag den samme i antall kroner. Det dreier seg om betydelige beløp; pr. 31. desember 2003 var samlet bidragsgjeld over 3 milliarder kr. De aller fleste betaler villig barnebidraget, vel vitende om at dette er til barnets beste. Imidlertid er det noen få som forsøker å unndra seg bidragsplikten, og disse må møte reaksjoner fra samfunnet. Barnet har behov for at både mor og far stiller opp, også etter et samlivsbrudd. Det er uakseptabelt at enkelte prøver å lure seg unna. Her vil Kristelig Folkeparti sette foten ned for barnas skyld. De som ikke ønsker å betale bidrag for sine barn, er ofte villige til å strekke seg langt for å unngå dette. En vanlig arbeidstaker har heldigvis små muligheter til å unndra seg bidragsplikten. Det legges ned trekk i lønn, og bare svært hyppige skifter av arbeid kan føre til at bidragsplikten unngås. For selvstendig næringsdrivende er derimot situasjonen en annen. Det er ingen fast arbeidsgiver å nedlegge trekk hos – vederlagene kommer fra diverse hold, og innkrevingssentralen vil ofte komme for sent inn i bildet. En selvstendig næringsdrivende som ikke vil betale bidrag, vil kunne finne ulike muligheter til å unngå dette, og man har sett diverse eksempler på dette i praksis. Denne typen unndragelser er årsaken til en uforholdsmessig stor andel av bidragsgjelden. Det er spesielt lett å unndra seg bidrag ved å samarbeide med foreldre og ektefelle. Kristelig Folkeparti vil bidra til å sikre de barna som rammes av manglende betalingsvilje, et underhold i samsvar med begge foreldrenes økonomi. Målgruppen for forslagene som er fremmet i denne proposisjonen, er bidragspliktige som har betalingsevne, men ikke betalingsvilje. Lovforslaget utvider adgangen til å innkreve bidrag fra kun å gjelde foreldre og ektefelle til også å gjelde samboere og andre nære slektninger enn foreldre. Det skal imidlertid fortsatt være en forutsetning at bidragspliktige arbeider i disse personenes bedrift under omstendigheter som normalt skulle føre til betaling av lønn. Adgangen til å innkreve bidrag gjelder bare dersom det er grunn til mistanke om at den eller de nærstående medvirker til forsømmelse av bidragsplikten. Loven som vedtas i dag, innebærer først og fremst en forenkling og modernisering av dagens regler. De nye tiltakene fokuserer særlig på å øke betalingsviljen hos skyldnere som har økonomisk evne til å forsørge sine barn, men som ikke vil betale. Hovedformålet med proposisjonen er å gjøre innkrevingen av barnebidrag mer effektiv enn i dag og dermed sikre de barna som rammes av manglende betalingsvilje, et underhold i samsvar med begge foreldres økonomi. Dette fortjener barna.
Senterpartiet er enig i at man foretar enkelte grep for å effektivisere bidragsinnkrevingen, bl.a. for å begrense muligheten til å unndra seg bidragsplikten. Bidragsinnkrevingen må alltid ha barnas beste for øye, samtidig som man sikrer bidragspliktiges og bidragsmottakers rettssikkerhet på en tilfredsstillende måte. I dag kan bidragsinnkreving også rettes mot foreldre eller ektefelle når bidragspliktige arbeider i disse personers bedrift. Senterpartiet mener samboere må omfattes av det samme regelverket som ektefeller på dette området, og støtter derfor at adgangen til bidragsinnkreving utvides til å gjelde bidragspliktiges samboer. Det er viktig å presisere at denne adgangen bare gjelder dersom det er særlig grunn til mistanke om at den eller de nærstående medvirker til forsømmelse av bidragsplikten. Til forskjell fra de andre partiene mener vi imidlertid at man går for langt når man foreslår at denne innkrevingsadgangen utvides til også å gjelde bidragspliktiges barn, barnebarn, besteforeldre, søsken, søskenbarn, onkel, tante, nevø og niese. Vi støtter videre forslaget om utvidet opplysningsplikt, slik at man ved mistanke om unndragelse nå kan kreve opplysninger fra skattefogden og fra dem det etter loven kan innkreves bidrag hos, og ikke bare opplysninger om og fra den bidragspliktige selv. Senterpartiet slutter seg også til forslaget om å utvide adgangen til motregning av bidrag mot fordringer som bidragspliktige har på det offentlige, som tilskudd til næringsvirksomhet, etterbetaling av pensjon og ulike stønader fra folketrygden. Vi støtter derimot ikke forslaget om at man skal åpne for å kunne ilegge partene gebyr i forbindelse med betalingsformidling, bl.a. fordi det allerede er innført gebyr ved fastsettelse og endring av bidrag. Da tar jeg opp Senterpartiets forslag som er inntatt i innstillingen.
Representanten Odd Roger Enoksen har tatt opp det forslaget han henviste til. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Forslaget til ny lov om bidragsinnkreving tar i hovedsak sikte på forenkling og modernisering av reglene på området. Det foreslås også enkelte endringer for å styrke innkrevingsmulighetene. Vi har særlig lagt vekt på tiltak i de få, men vanskelig sakene der bidragspliktige ikke ønsker å betale, og samtidig har muligheter til å unndra seg betaling. Jeg er glad for at komiteen i all hovedsak støtter Regjeringens forslag, og for det gode samarbeidet som har vært underveis i behandlingen av saken. Komiteen fokuserer bl.a. på innkreving hos nærstående personer i tilfeller der bidragspliktige arbeider i slike personers bedrift, tilsynelatende uten vederlag. Dette er rene unntakstilfeller, og komiteen foreslår endringer i lovforslaget som understreker dette. Utvidelsene på dette punktet er viktig for de barna som venter på bidrag. Av samme grunn er jeg glad for at komiteflertallet støtter forslaget om utvidet adgang til å motregne bidrag i bidragspliktiges krav på det offentlige. Jeg har merket meg at komiteflertallet går mot forslaget om å etablere hjemmel i loven for gebyr i forbindelse med innkrevingen av bidrag. Man går inn for at dette i tilfelle tas opp som en egen sak. Jeg er enig i at det er behov for å se gebyr ved innkrevingen i sammenheng med gebyrordningen ved fastsettelse og endring av bidrag. Forutsetningen bak lovforslaget har hele tiden vært at en gebyrordning i tilfelle skal utredes nærmere og sendes på alminnelig høring. Det vil derfor ikke innebære spesielle problemer at hjemmelen nå tas ut av lovforslaget. Jeg vil til slutt framheve at den nye loven ikke utelukkende retter seg i restriktiv retning mot den bidragspliktige, men at den også inneholder viktige forslag til beskyttelse for personer med svak betalingsevne. Jeg nevner særlig de nye mulighetene for en dialog med bidragspliktige for å etablere en god betalingsordning, og presiseringen av bidragspliktiges muligheter til å påklage avgjørelser under innkrevingen. Jeg føler meg trygg på at den nye bidragsinnkrevingsloven vil gi Trygdeetatens Innkrevingssentral et bedre grunnlag for å utføre det viktige og gode arbeidet som Innkrevingssentralen er satt til å gjøre: å sikre barn i delte familier et underhold i samsvar med begge foreldrenes økonomi og levestandard.
Presidenten registrerer at statsråden har fått så mye ros at flere av forslagsstillerne har vegret seg for å fremme sine forslag – men de er nå fremmet. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 392]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Bakgrunnen for denne saken er primært et nytt EU-direktiv. Det nye direktivet setter krav til Norge om implementering av hvordan en skal definere hva som går inn under begrepet «hjelp til ulovlig innreise, transitt og opphold». Samtidig blir Norge grunnet direktivet også oppfordret til å styrke de strafferettslige rammene, for å hindre hjelp til ulovlig innreise, transitt og opphold. I tillegg til dette har Regjeringen foreslått at det skal innføres en ytterligere begrensning for UNE til å omgjøre nemndvedtak til gunst for utlendingen. Komiteen står stort sett samlet bak de forslag som ligger til behandling, med enkelte unntak som jeg antar at de respektive partier vil redegjøre for selv. Formålet med innskjerpelse av definisjonen «hjelp til ulovlig innvandring, transitt og opphold» er å få en bedre europeisk samkjøring og praksis i slike saker. EUs definisjon av hva som kvalifiserer til hjelp til ulovlig innreise, transitt og opphold, er strengere enn dagens lovverk, og fokuserer også i sterkere grad på å ramme bakmennene i de organiserte nettverkene. Siden disse nettverkene opererer uavhengig av nasjonale grenser, er det viktig med en synkronisering av lovbestemmelsene, særlig med hensyn til den nøyaktige definisjonen av den aktuelle overtredelsen og unntakene som omhandles i direktivet, noe en samstemt komite stiller seg bak. På bakgrunn av dette stiller komiteen seg også bak forslaget om å fjerne kravet om at hjelpen til ulovlig innvandring må være begått i vinnings hensikt for at det skal være straffbart. En slik endring vil ifølge politiet gjøre det mye enklere å bekjempe ulovlig innvandring. Komiteen støtter videre Regjeringen i at hjelp til ulovlig innreise som omfattes av straffebestemmelsene, ikke bør begrenses til kun å gjelde hjelp til innreise til Schengen-territoriet, men også må gjelde hjelp til ulovlig innvandring som ikke har et Schengen-land som endelig destinasjon. Når det gjelder forslaget som omfatter de personene som på grunnlag av humanitær bistand hjelper mennesker ulovlig inn i landet, foreslår altså Regjeringen, sannsynligvis etter press fra humanitære organisasjoner, at en ikke kan straffe dem som står bak den ulovlige innvandringen, såfremt de har hjulpet utlendingen til å komme inn til det første trygge land. Fremskrittspartiet viser her til at den eksisterende nødrettsbestemmelsen er tilstrekkelig. I tilknytning til EU-direktivet har EU også fattet en rammebeslutning som gir en klar oppfordring til Norge om at strafferammen for alvorlige saker tilknyttet menneskesmugling bør settes til åtte år. På tross av dette forslår altså Regjeringen og flertallet i komiteen å opprettholde strafferammen på seks år for alvorlige saker, fordi man ønsker å bevare sammenhengen i den nasjonale lovgivningen. Her er det altså et flertall i komiteen som støtter Regjeringen. Fremskrittspartiet mener imidlertid at hensynet til sammenheng i nasjonal lovgivning på dette feltet må vike for strengere straffereaksjoner for menneskesmugling. Regjeringen foreslår i samme sak å begrense UNEs myndighet til å omgjøre negative vedtak til gunst for utlendingen, såfremt det ikke foreligger en situasjon som nevnt i utlendingsloven § 15 første ledd, internasjonale forpliktelser som gjør omgjøringen påkrevd, eller særlig sterke menneskelige hensyn. Regjeringen begrunner dette forslaget med at det i dag har utviklet seg en tendens til at alle som får avslag, anker, uavhengig av avslagets begrunnelse. Dette resulterer i unødig tilleggsarbeid for UNE samt en trenering av søkerens utsendelse. Et flertall i komiteen, men et mindretall i salen, går imot Regjeringens forslag på dette området. Jeg vil bare kort avslutte med å fremme de forslag Fremskrittspartiet står alene eller sammen med andre om i innstillingen.
Representanten Per Sandberg har tatt opp de forslag han refererte til.
Arbeiderpartiet støtter Regjeringen både når det gjelder definisjon av hjelp til ulovlig innreise, transitt og opphold, og når det gjelder strafferammene om det samme. Men når det gjelder forslaget om å begrense UNEs mulighet til å innvilge omgjøringsbegjæringer, er Arbeiderpartiet ikke enig med Regjeringen. De materielle vilkår knyttet til internasjonale forpliktelser og beskyttelsesbehov foreslås opprettholdt som i dag, men lovens ordlyd for andre forhold foreslås endret fra «særlige menneskelige hensyn» til «særlig sterke menneskelige hensyn». Statistikk for 2002 viser at om lag 15 pst. av alle sakene som UNE mottok, var omgjøringsanmodninger. I hele 13 pst. av sakene ble vedtaket omgjort. Det er uomtvistelig at antall omgjøringbegjæringer har økt betraktelig. Arbeiderpartiet mener det er viktig å huske på at i utlendingssaker kan forholdene raskt endre seg etter et endelig vedtak, f.eks. gjennom en klart forverret situasjon, eller gjennom livstruende sykdom. I slike saker er det viktig å ha en ny adgang til prøving av saken. Arbeiderpartiet mener at retten til å søke asyl er absolutt. Hvis vi på den ene siden skal slå hardt ned på misbruk av asylinstituttet, må vi på den andre siden sikre rettssikkerheten til dem som har behov for beskyttelse. Jeg vil også minne om at selv om det er mange som anmoder om omgjøring, til tross for at det har vært liten eller ingen endring i de faktiske forhold etter at endelig vedtak ble fattet, er det et faktum at 13 pst. av sakene faktisk gjøres om. Det er også grunn til å merke seg at antall asylsøknader er nesten halvert det siste året. Det betyr at antall omgjøringsbegjæringer på sikt også vil reduseres. Arbeiderpartiet mener at dagens strenge praktisering av «sterke menneskelige hensyn» ikke skal strammes inn ytterligere. Ved en ytterligere innskjerping vil vi kunne oppleve det paradoksale at i en sak hvor UNE møter kritikk for anvendelsen av «sterke menneskelige hensyn» i en klage, vil ikke klagen kunne omgjøres – selv om de etter en ny vurdering skulle være enige i kritikken – fordi kriteriet nå vil bli skjerpet til «særlig sterke menneskelige hensyn». Arbeiderpartiet går imot en slik innstramming. Vi mener vi må være varsomme med å foreta ytterligere innstramninger, av hensyn til asylsøkernes rettssikkerhet. Dette ordet «særlig» innebærer en svært dramatisk endring, som vil ha en rekke negative konsekvenser og spesielt ramme flere sårbare grupper. Jeg skal nevne noen, f.eks. barnefamilier som har forblitt i Norge etter endelig avslag, ofte kombinert med ulike former for fysiske eller psykiske helseproblemer. Dette er stikk i strid med den ordningen som en enstemmig komite vedtok for barnefamilier i fjor sommer. Hvor er Venstre, og hvor er Kristelig Folkeparti i denne saken? Kommunalkomiteen innførte da en særordning for disse barna, fordi de ikke fikk opphold etter gjeldende praksis. Med den tilføyelsen som nå kommer til å bli gjort i kveld med støtte fra regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, vil det bli enda strengere. Disse barnas rettsvern vil med dette forslaget med andre ord bli drastisk svekket. Andre eksempler er kvinner som har vært utsatt for overgrep, og som først forteller om overgrepene lenge i etterkant, av forskjellige grunner. Men da vil terskelen for å få innvilget asyl være høyere. Til slutt: Arbeiderpartiet mener at det vesentligste virkemidlet for å unngå grunnløse omgjøringsbegjæringer vil være å effektivisere saksbehandlingen, i kombinasjon med effektiv uttransportering av søkere som har fått endelig avslag på søknad om asyl, ikke å gjøre et trangt nåløye enda trangere.
Stor reisevirksomhet preger den verden vi lever i, og landegrenser krysses i stadig større grad. Dette er et gode, men det medfører også store utfordringer. Ikke minst på innvandringsområdet ser vi nødvendigheten av en samordning og et samarbeid med landene rundt oss. De lovendringene som nå foreslås i utlendingsloven, er en følge av et EU-direktiv for å få en bedre europeisk samkjøring og praksis i saker som omhandler menneskesmugling – dette for å unngå å skape fristeder for bakmennene i de kriminelle nettverkene som står bak menneskesmugling. Altfor ofte avdekkes slike saker. Mennesker i nød blir kynisk utnyttet. Det er det verste med menneskesmugling. Men det er også bekymringsfullt at både asylinstituttet og reguleringen av innvandringen generelt kommer i miskreditt når omfanget av menneskesmugling er stort. Derfor er det viktig å styrke regelverket slik at det blir enklere å bekjempe denne virksomheten, og slik at en kan få slått hardt ned på bakmennene. Sidens dagens lovverk setter krav til at menneskesmuglingen må være skjedd i vinnings hensikt for at den skal være straffbar, mener vi i Høyre at det er riktig å stramme inn regelverket ved å ta vekk kravet om vinnings hensikt. Vi fjerner derved mulige smutthull for straffeforfølgelse. Vi aksepterer heller ikke menneskesmugling utenfor Schengen-området, og støtter at straffebestemmelsene også ivaretar dette. Å måtte flykte er en tragedie. Vonde og dramatiske menneskeskjebner ligger bak. Det er ikke vanskelig å forstå at mange vil hjelpe mennesker som er på flukt. Slik humanitær bistand må imidlertid ikke forveksles med menneskesmugling, som er straffbart. Rett nok har vi i dag en nødrettsbestemmelse som kan brukes for å skille disse sakene. Høyre ønsker likevel å ha en unntaksbestemmelse for humanitær bistand. Men det er viktig å utforme unntaksbestemmelsen slik at den ikke kan misbrukes og derved svekke bekjempelsen av menneskesmuglingen. Direktivet forutsetter en strafferamme på minst åtte år. Dette forplikter oss ikke. Vi kan vurdere dette i forhold til egen nasjonal lovgivning. Det er sammenhengen i vår nasjonale straffelovgivning som er grunnen til at vi i denne saken heller vil opprettholde strafferammen på seks år. Det har ikke manglet på medieoppmerksomhet rundt Utlendingsnemnda den siste tiden. En skulle tro at enkelte ikke hadde fått med seg at UNE faktisk ganske nylig har blitt evaluert, og at UNEs saksbehandling slik sett er godkjent. Rettssikkerheten er godt ivaretatt i den ordinære klagebehandlingen. Det bør slett ikke være noen selvfølge at utlendingen har et berettiget behov for å få et endelig vedtak vurdert på ny. Faktisk bør en stille seg noen spørsmål om hvorfor så mange oppfordrer UNE til å benytte sin kompetanse til å omgjøre det opprinnelige vedtaket. Det har nesten gått automatikk i å klage så lenge det er mulig. Når UNE avslår omgjøring i 87 pst. av sakene, må det være betimelig å begrense mulighetene for omgjøringsanmodninger til de tilfellene der det foreligger omstendigheter ifølge utlendingsloven § 15, eller der «særlig sterke menneskelige hensyn» tilsier det, eller eventuelt som følge av nødvendige internasjonale regler. Høyre støtter også dette.
Denne saken har to sider som er ganske forskjellige, men som likevel henger ganske nøye sammen. På den ene siden gjør vi det nå ved endringer i dette lovverket enklere å få dømt menneskesmuglere. Det er veldig bra. Begrunnelsen for å gjøre dette er todelt. Den ene er at vi vil slå ned på menneskehandel, den andre er at vi og Regjeringen vil slå ned på organisert menneskesmugling som en del av internasjonal organisert kriminalitet. Måten vi gjør det på, er flerfoldig. Vi gjør det f.eks. i mye større grad straffbart for mennesker som utsetter flyktninger for livsfarlige situasjoner, og det er veldig bra. Det er en veldig viktig ting vi gjør i Stortinget i dag, for dette har mange tragiske konsekvenser rundt omkring forskjellige steder i verden. Det er bare å se på båtene som går over Gibraltar, og det er bare å se på flyktningene som er stuet inn i containere fordi de har betalt mye penger til menneskesmuglere, og så har de omkommet på veien. Det er veldig bra at vi gjør de grepene her i dag. Men konsekvensen av å gjøre disse tingene på den måten som Regjeringen foreslår, og som flertallet i denne salen går inn for, er at det også blir vanskeligere å hjelpe flyktninger med å komme til Norge. Slik sett inngår de vedtakene vi gjør i dag, i den store politiske kursendringen som skjer i hele Europa, der vi strammer inn og gjør det vanskeligere og vanskeligere å finne veien som flyktning til Europa. Tidligere i dag hørte vi i en annen debatt om visum om hvordan visumregelverket er blitt strammet inn, slik at det blir vanskeligere og vanskeligere å komme på lovlig måte. Det har skjedd gjennom de siste årene – en enstemmig komite skrev det i sin innstilling. Vi har også sluttet oss til et Schengen-regelverk, som gjør oss til en del av et samarbeid, der vi vet at det er veldig sterke krefter innenfor EU-landene som bidrar til denne politikken som gjør det vanskeligere og vanskeligere for flyktninger å faktisk komme til Europa. Vi er en del av den politikken. Det blir vedtatt en lov nå som bl.a. sier at det i utgangspunktet er straffbart å hjelpe mennesker som er flyktninger med å komme til Norge, med mindre Norge er det første trygge landet de kommer til. Alle som vet litt om flyktningstrømmer til Norge – det gjør både ministeren og kommunalkomiteen – vet at veldig store andeler av disse velger ruter der Norge ikke er det første landet. Kommer man med visum til Norge, er selvfølgelig Norge det første landet. Kommer man over grensen fra Russland, er det selvfølgelig det første landet. Men ellers går veldig mange av veiene for å søke asyl i Norge gjennom andre land. Da er det, etter min oppfatning, skikkelig ille at vi nå lager et regelverk som gjør det straffbart å hjelpe mennesker med å komme til Norge. Jeg skulle gjerne ha utfordret Per Sandberg på hva han ville mene hvis jeg hjalp en politisk opposisjonell fra Cuba til Norge. Hvis dette var en ting som var planlagt og som man samarbeidet om, var dette en ting som i utgangspunktet kunne føre til at han kunne bli straffeforfulgt etter denne nye loven. Det synes jeg ikke er bra. Det synes jeg ikke er bra i det hele tatt. Men samtidig som vi gjør dette, gjør vi det vanskelig for de menneskene som er kommet til Norge og har søkt om asyl, å få opphold her. Innstrammingen som gjøres ved at man endrer begrepet «sterke menneskelige hensyn» til «særlig sterke menneskelige hensyn», er en innstramming som vi ikke vet konsekvensene av. Jeg synes at det i de sakspapirene som er framlagt for oss, i veldig liten grad er problematisert hvor mange mennesker det er blant de 13 pst. som får innvilget opphold etter omgjøringsanmodninger – altså hvor mange av de 13 pst. som faktisk ikke lenger ville få opphold med det nye regelverket som er innført. Der slutter jeg meg fullt ut til de betraktningene som Signe Øye kom med i sted. Vi støtter opp om alle forslagene som sørger for å gjøre det straffbart å drive med organisert menneskehandel, nettopp for å gå løs på det, og organisert kriminalitet gjennom menneskesmugling for å få has på det. Men vi er for at man skal kunne ha en mye større mulighet for folk til å hjelpe mennesker til å kunne søke flyktningstatus i Norge. For den politikken som vi fører nå, fører til at flere flyktninger kommer i hendene på menneskesmuglere, og det er det ingen som er tjent med.
Representanten Heikki Holmås har tatt opp det forslag han refererte til.
Eg skal innrømma at eg synest at denne saka er vanskeleg. Ordet «menneskesmugling» vert brukt om den mest brutale og inhumane utnyttinga av fattige verdsborgarar, og samtidig kan det bety ei ueigennyttig, medynksam hjelp til menneske i naud. Krigen sine grenselosar var i sistnemnde kategori, men det er ingen tvil om at beskrivinga av deira gjerning, som livreddarar for jugoslavarar, for russararar så vel som for jødar og nordmenn, hadde vorte ei heilt anna dersom andre verdskrig hadde hatt ein annan sigerherre. Det kjem faktisk av og til an på auga som ser. Det er viktig at dei som hjelper menneske i naud, forfølgde menneske, ikkje må verta straffeforfølgde. Lovverket er sjølvsagt slik at naudverjeretten gjeld. Ingen skal straffeforfølgjast på grunn av humanitær bistand. Men eg kan ikkje fri meg for tanken om at det vert eit stadig trongare nålauge å verta godkjend som grenselos inn i Schengen-området. Kristeleg Folkeparti var då òg imot at Noreg skulle verta ein del av Schengen, og dermed på eit vis EU si yttergrense, i si tid. Etterpå er verda berre vorten vanskelegare, og kontrollnivået er auka. Så vil eg gå litt over til den andre delen av denne saka. Den er òg litt vanskeleg. Det er ei lovendring som gjeld UNE. Det er nemleg slik at det å få buløyve, opphaldsløyve, arbeidsløyve, eller kva som helst eigentleg, i Noreg er som eit lykkelodd å rekna for mange av verdas underprivilegerte menneske. Derfor er det ikkje rart at dei fleste som får nei, bruker klageinstansen som er tilgjengeleg. Dei brukte departementet slik at belastninga på statsråden som hadde ansvaret for utlendingssaker, vart urimeleg stor. Så oppretta vi UNE, og då flytta trykket seg dit. Endringa som no er foreslått, er slett ikkje så stor. Å byta ut «særlige menneskelige hensyn» med «særlig sterke menneskelige hensyn» er neppe avgjerande. Dei beskrivingane som eg har fått av klagarar, har vore både særleg sterke, umenneskelege, hårreisande og faktisk grusame. Problemet for klagaren har vore at han eller ho ikkje har vorte trudd, at ein har sett på forfølginga som vanleg kriminalitet, at ein har vurdert situasjonen i heimlandet heilt annleis enn det som asylsøkjaren meinte var korrekt. Alle beskrivingane har vore meir enn særleg sterke – med tortur, valdtekt, fengsling, fangenskap, dødstruslar, trakassering, mordforsøk osb., osb. Det er faktisk ikkje grenser! Problemet for asylsøkjaren er sjeldan § 38 b eller c, men moglegheita for å dokumentera. Det er ille at alle, òg dei som aldri burde ha kome hit og søkt om opphald, ankar. Det gjer at dei som burde ha fått ei ny vurdering, dei som har nye moment, dei som har framskaffa dokumentasjon, og dei som burde få vera her, kanskje ikkje vert hørde, ikkje vert sett eller tekne omsyn til. Eg håpar at denne lille forandringa kan minska køen, men eg trur det eigentleg ikkje. Likevel anbefaler eg Regjeringa sitt forslag.
Senterpartiet sitt syn når det gjeld menneskesmugling, framgår av innstillinga. Vi er heilt klårt for tiltak imot organisert menneskehandel og organisert kriminalitet, men vi synest forslaget er for stramt når det gjeld å avverja at folk gir hjelp til å søkja asyl i Noreg. Så er vi i Senterpartiet ueinige i det forslaget som føreligg, og som gjeld avgrensing i Utlendingsnemnda si moglegheit til å omgjera endelege negative vedtak. Vi er ueinige i den ordlyden som blir endringa, frå «særlige menneskelige hensyn» til «særlig sterke menneskelige hensyn». Eg finn grunn til å understreka at det frå ulikt hald, frå mange organisasjonar og òg frå saksbehandlarar sjølve, er etterlyst ei utdjuping av omgrepet «særlige menneskelige hensyn». Det er mi overtyding at forholdet mellom saker i UDI og UNE ville vore annleis dersom UDI hadde hatt eit meir utdjupande lovverk, ei meir klargjerande rettleiing å halda seg til når dei skulle behandla dei sakene der ein kunne bruka «særlige menneskelige hensyn». Vi har etterlyst ei slik utdjuping fleire gonger. Vi ser at statsråden no, med tid og stunder, kjem til å vurdera dette nærmare, etter at Utlendingslovutvalet òg har føreslått det. Men i mellomtida kjem altså Regjeringa med denne endringa. Senterpartiet står saman med Arbeidarpartiet og SV i å seia at dei to viktigaste verkemidla for å unngå grunnlause omgjeringsoppmodingar er å effektivisera saksbehandlinga og å effektivisera uttransporteringa av søkjarar som har fått endeleg avslag på asylsøknaden. Det er jo òg slik at dersom fleire hadde hatt moglegheit til å få lagt fram saka si, kunne ein òg, på ein heilt annan måte enn i dag, hatt høve til i ein tidlegare runde å sjå på alle sidene av ei sak. Over påske kjem vi i saka om Ot.prp. nr. 31 tilbake til andre sider ved Utlendingsnemnda si verksemd. Det kunne vore ynskeleg å sjå alt dette som gjeld UNE, i samanheng. Eg vil berre seia no at eg registrerer at sjølv om UNE er evaluert, og sjølv om ein har lese evalueringane frå opposisjonen si side, og òg føreset at departementet har lese den evalueringa som er gjord, brukar departementet den fridommen som dei sjølvsagt har, til sjølve å velja kva for nokre av forslaga frå Evalueringsutvalet dei vil følgja opp. Og dei får altså dessverre støtte til det dei føreslår, av Høgre og Framstegspartiet, men òg – overraskande nok – av Kristeleg Folkeparti, som har stått for eit anna syn tidlegare.
Komiteens leder brukte i det forrige innlegget anledningen til å snakke om en sak som komiteen har avgitt innstilling til i dag, og som så vidt jeg vet, skal behandles 19. april. Jeg har bare lyst til å gjøre oppmerksom på at alle de store grepene fra evalueringen faktisk er fulgt opp, og det lovmessige ligger i den behandlingen som kommer 19. april. For øvrig pågår det behandling av noen saker, hvor det bl.a. er viktige vurderinger der vi også er nødt til å ha andre tilsynsinstanser inn for å komme helt i mål når det gjelder saksbehandlingsregelverket. Jeg vil ikke ha det hengende i luften at vi ikke følger opp forslagene. Vi har også summert dette opp i et brev til komiteens leder. De som ser det brevet, vil også se at hovedoppfølgingen ligger inne og er sendt til Stortinget. La meg i forbindelse med den odelstingsproposisjonen vi nå behandler, si at det er riktig at det er to forskjellige saker. Den ene saken dreier seg om Schengen-direktivet om menneskesmugling. Det er ingen tvil om at menneskesmugling i dag i store deler av verden er en del av den organiserte kriminaliteten. Det å være stram overfor menneskesmugling generelt betyr også at man er strammere og slår ned på inntektskilder innenfor den organiserte kriminaliteten som ikke bare dreier seg om asylsøkere, men som i like stor grad dreier seg om smugling av mennesker, f.eks. jenter som blir satt inn i trafficking, våpen som smugles, og narkotika som smugles. Alt dette henger sammen, og mange steder er det de samme økonomiske miljøene som bidrar til det. Det er viktig at vi har et felles arbeid innenfor Schengen for å forhindre at disse miljøene får fotfeste. De går ethvert sted der det er penger å hente. Med denne typen regler gjør vi det kanskje litt mindre gunstig, fordi straffen hvis man blir tatt, er betydelig høyere. Det er også slik at Regjeringen etter høringsrunden har lagt inn en nødbestemmelse, fordi vi har sett at det er behov for et lite luftehull. Det er en stram nødbestemmelse, men det er en nødbestemmelse som er klarere enn den allmenne nødretten som dreier om adgang til første asylland. I asylpolitikken er utgangspunktet at det er i det første sikre land du kommer til, du skal søke asyl. Det er det asylretten i utgangspunktet går ut på. Det er ikke slik at du kan bestemme deg for akkurat hvilket land i verden du har tenkt å søke asyl. I utgangspunktet er det det første asyllandet. Hele Schengen-samarbeidet bygger på at du skal komme deg i sikkerhet til et land hvor du ikke står i fare for å bli forfulgt eller returnert til et land hvor du kan bli forfulgt. Jeg mener denne snevre biten er viktig. Jeg mener f.eks. at det ikke er noen humanitær grunn for at man skal smugle mennesker fra Sverige til Norge som kanskje allerede har fått avslag på sin asylsøknad, fordi de politisk er uenig i at man har fått avslag og har et annet syn på det. Da går vi langt utover det som jeg mener er nødrett, og det som på en måte skal være snevre humanitære biter. Når det gjelder spørsmålet om omgjøringsbegjæringer, har jeg lyst til å si at jeg er helt enig i det som står i merknadene, og som også er sagt her fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, at det er viktig å effektivisere saksbehandlingen. Men jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at dette tiltaket er et tiltak for å effektivisere saksbehandlingen. Dette er ett av de store problemene. UNE har lang saksbehandlingstid fordi de er nødt til å behandle og gjennomarbeide en rekke saker der det gis falske forhåpninger, uten at det er nye opplysninger eller grunnlag for forhåpningene. Det resultatet vi håper vi skal få, er at de sakene som det reelt er nye opplysninger i, der det reelt er en endret situasjon, kommer fram. De andre sakene må man slutte å sende inn til UNE, basert på at de er umulige. Det kan det informeres sterkere om. Det er også et par ting i de merknadene som jeg reagerer på. For det første synes det som det er noe misforstått når man sier at man får en høyere terskel for innvilgelse dersom en sak opplyses tilstrekkelig i etterkant gjennom en omgjøringsbegjæring. Hvis en sak ikke er tilstrekkelig opplyst, er vedtaket ikke gyldig. Da er det ikke en omgjøringsbegjæring, men det er et nytt vedtak som fattes, basert på at saken egentlig er behandlet på nytt, fordi det opprinnelige vedtaket ikke er gyldig. Det er viktig å ha klart for seg forskjellen mellom gyldige og ikke gyldige vedtak på grunn av nye opplysninger, og det som er omgjøringsbegjæringer, hvor man ber om en ny behandling av saken, men hvor man i utgangspunktet har et gyldig vedtak, basert på at saken har vært godt nok opplyst i første runde. Det andre som jeg ser, er at man sier at man kommer i konflikt med intensjonene om å gi opphold til dem som med rimelig grunn kan påberope seg behovet for beskyttelse. Slik mener jeg ikke at det er. Det er faktisk slik at UNE kan omgjøre sine avslag dersom utlendingen kan frykte forfølgelse, som det er nevnt i flyktningkonvensjonen, eller står i nærliggende fare for å miste livet eller bli utsatt for umenneskelig behandling. Det vil ikke være mulig å avvise omgjøringsbegjæringer som inneholder den typen opplysninger eller den typen situasjonsbeskrivelse.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 398]]
Da ordfører for saken, Ivar Østberg, har sete i Lagtinget, gir presidenten ordet til Anita Apelthun Sæle.
Ivar Østberg er ordførar for saka, men han har ikkje sete i Odelstinget, så eg er hans «stand in». Valordninga for Sametinget slik ho er i dag, fører til svært store forskjellar i talet på manntalsførte og talet på stemmer bak kvar representant. Kristeleg Folkeparti meiner derfor at det er positivt at Regjeringa no foreslår å gjera noko med dette. Vi innfører ei ordning med fire utjamningsmandat, som skal gå til valkrinsar med flest godkjende stemmer ved valet. Sametinget har opplevd stadig svakare kvinnerepresentasjon. For å prøva å gjera noko med dette har Sametinget gått inn for at utjamningsmandata skal reserverast for det underrepresenterte kjønn, med ei sperregrense på 4 pst. Kristeleg Folkeparti meiner at det er uheldig at kvinner er underrepresenterte i Sametinget. Det er derfor viktig at Sametinget arbeider aktivt for å få inn fleire kvinner. Likevel meiner Kristeleg Folkeparti og dei andre regjeringspartia at ein ikkje bør regulera ved lov kjønnssamansetjinga i eit folkevalt organ som Sametinget. Etter vårt syn er det partia sjølve som må ta ansvar for at ein betre kjønnsbalanse på vallistene vert sikra. Ei ordning der utjamningsmandata vert reserverte for det underrepresenterte kjønn, vil for det fyrste ikkje vera tilstrekkeleg for å sikra reell likestilling. Tvert imot kan det verta slik at det vert ei sovepute. I staden for å satsa aktivt på å få opp kvinnerepresentasjonen på toppen av vallistene, kan ein lena seg tilbake og visa til at utjamningsmandata jo sikrar at kvinner kjem inn. Men 4 av 39 mandat er langt frå godt nok! For det andre er det problematisk å regulera kjønnssamansetjinga i eit folkevalt organ. Det er grunn til å minna om at vi ikkje har hatt slike ordningar for nokon andre val. Ein har i partia arbeidd med å få fleire kvinner som listetoppar, og sjølv om vi ikkje er heilt i mål, verken i kommunane eller på Stortinget – langt frå heilt i mål – er dette eit ansvar dei aller fleste partia i alle fall har teke innover seg. I tillegg er det likevel viktig at vi ser på om valordninga for Sametinget på anna vis kan endrast, for å gjera det lettare å få inn fleire kvinner. Sidan menn særleg er overrepresenterte på fyrsteplassen på vallistene, og dei fleste av listene berre får eitt mandat, kan t.d. det å gjera valkrinsane større opna for at fleire kvinner kjem inn. Kristeleg Folkeparti er derfor glad for at Regjeringa har gått inn for at ein no skal få ei større utgreiing av valreglane, slik at ein kan få eventuelle endringar på plass før valet i 2009. Det er etter vårt syn uheldig dersom lokale lister med stor oppslutning lokalt skal verta utelukka frå tildeling av utjamningsmandat. Vi ynskjer derfor ikkje at det skal innførast ei sperregrense for ordninga. Arbeidarpartiet seier i sine merknader at Sametinget sjølv skal bestemma sine eigne valreglar. Det er ein freistande tanke, men vi meiner at det er Stortinget som lovgjevar som må ta endeleg ansvar for utforminga av alle valreglar her i landet.
Kommunalkomiteens flertall har tidligere pekt på at valgordningen for Sametinget bør sikre større samsvar mellom stemmer og antall representanter som blir valgt. Flertallet i komiteen har også tidligere understreket at det er uheldig at det er en så lav kvinnerepresentasjon i Sametinget. Her har vi også sett en negativ utvikling, som det er grunn til å peke på, og det er grunn til, ikke minst, å understreke viktigheten av at det legges til rette, både fra partienes side og myndighetenes side, slik at man kan få en jevnere kjønnsrepresentasjon. Det er grunn til å merke seg at Sametinget har ønsket å bøte på disse forholdene ved at det bør innføres utjevningsmandater, og at utjevningsmandatene bør forbeholdes det underrepresenterte kjønn inntil man når 40 pst. representasjon fra begge kjønn. Det grunnleggende prinsipielle spørsmål som må vurderes i dag, er nettopp om det er Stortinget som er best egnet til å vurdere hva som er mest representativt for den samiske befolkning, eller om det er den samiske befolkning selv som må avgjøre hva som er mest representativt for befolkningen. Arbeiderpartiet mener for sin del at når det gjelder spørsmål om valgordningen for Sametinget, herunder spørsmål om avgrensning av stemmeretten, valgkretsinndeling, mandatfordeling og også spørsmålet om utjevningsmandater, sperregrense og tiltak for å sikre en jevnere representasjon av kjønnene, er det prinsipielt riktig at den samiske befolkningen selv, gjennom deres folkevalgte organ, bestemmer. Arbeiderpartiet mener derfor at den grunnleggende målsettingen om at samene, gjennom Sametinget, selv skal bestemme over saker som spesielt angår den samiske befolkningen, oppfylles best ved å la Sametinget selv ha myndighet over disse spørsmålene, selv om den formelle beslutning selvsagt må treffes her i Stortinget. Arbeiderpartiet har i tråd med dette sluttet seg til Sametingets forslag om at det bør innføres fire utjevningsmandater, at disse forbeholdes det underrepresenterte kjønn inntil hvert kjønn oppnår minst 40 pst. representasjon, og at det skal være en sperregrense på 4 pst. for å oppnå utjevningsmandat. Så forutsetter vi at departementet må fastsette nærmere regler. Vi legger til grunn at ved anvendelse av sperregrense skal man legge til grunn som enhet de politiske grupperinger som ellers i Sametinget klart og i enhver sammenheng defineres som gruppe. Vi forutsetter at kåringen av representanter, valgt som utjevningsmandat, skjer som ved fordeling av utjevningsmandat ved stortingsvalg. Vi legger til grunn at den kandidat anses valgt som ved valgoppgjøret står på fremste plass av de ikke allerede innvalgte kandidatene på listen, men likevel slik at dersom et av kjønnene ikke har minst 40 pst. av plassene i tinget, skal det for det siste utjevningsmandatet være den fremste kandidat blant kandidatene av det underrepresenterte kjønn som anses valgt. Tilsvarende blir det for utjevningsmandat nr. 3, nr. 2 og eventuelt også nr. 1, i den utstrekning det er nødvendig for å nå opp til minst 40 pst. representasjon fra begge kjønn. På dette grunnlag tillater jeg meg å anbefale komiteens tilråding.
Det er bred enighet om at dagens valgordning for Sametinget fører til svært store forskjeller i antall manntallsførte og antall stemmer bak hver representant. Derfor er det et mål å få til en valgordning med større samsvar mellom stemmer og antall representanter som blir valgt. Jeg er kjent med at Sametinget mener at det er Sametinget selv som skal bestemme sine valgregler, men jeg har altså det prinsipielle syn at det er Stortinget som lovgiver her i landet som også må ta det endelige ansvaret for utformingen av lovverket. Høyre støtter forslaget om innføring av en ordning med fire utjevningsmandater til Sametinget til de fire valgkretsene som oppnår flest godkjente stemmer ved valget. Høyre er også enig med Regjeringen i at man ikke bør regulere ved lov kjønnssammensetningen i et folkevalgt organ som Sametinget. Etter min mening bør partiene og valglistene ha hovedansvaret for å sikre en best mulig kjønnsbalanse. Jeg vil vel også påpeke at en ordning der utjevningsmandatene forbeholdes det underrepresenterte kjønn, ikke vil være tilstrekkelig for å sikre reell likestilling. En slik ordning kan tvert imot bli en sovepute, slik at innsatsen som må til for å få kvinner representert på lik linje med menn, uteblir. I verste fall kan jo det innebære at kjønnsbalansen blir forverret. Selv om Sametinget har gitt et råd i retning av en slik ordning, vil jeg vise til at det var et betydelig mindretall i Sametinget som gikk imot dette vedtaket. Fra Høyres side vil vi heller ikke støtte forslaget fra Sametinget om en sperregrense på 4 pst. for tildelingen av utjevningsmandater. Det vil kunne utelukke lokale lister med stor oppslutning fra ordningen. Jeg er også tilfreds med at Regjeringen varsler at den vil bidra med en større og mer helhetlig utredning om Sametingets valgordning, og at eventuelle lovendringer kan komme på plass før valget i 2009. Jeg tillater meg på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti å fremme mindretallsforslaget som er gjengitt i innstillingen.
Representanten Hans Kristian Hogsnes har tatt opp det forslag han refererte til.
Jeg bad om ordet i denne saken for å gi en svært kort kommentar fra Fremskrittspartiets side. Jeg vil vise til Fremskrittspartiets merknader i innstillingen om at vi primært går imot hele lovforslaget, men at Fremskrittspartiet subsidiært vil stemme for forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Utover dette har jeg ikke noe behov for å ta del i denne debatten vedrørende selve innholdet, men etter en samlet helhetsvurdering har Fremskrittspartiet altså funnet å kunne gi subsidiær tilslutning til Regjeringens forslag i denne saken. Med denne klargjøringen vedrørende voteringen finner jeg ikke noen grunn til å forlenge debatten for mitt vedkommende.
For SV er det et prinsipielt viktig spørsmål å sikre at begge kjønn er likeverdig representert i folkevalgte organer. Det er vårt utgangspunkt i denne saken. SV er ikke fremmed for å bruke virkemidler for å få det til, og vi har sett at det har vært nødvendig å gjøre det i andre situasjoner for å få en balanse som ikke er der. Kvinnerepresentasjonen i folkevalgte organer er lav. Det er den også i Stortinget, men her har vi ingen slike regler. De fleste partier tar ansvaret for dette og sikrer noenlunde lik representasjon, men det er ett parti som ikke gjør det, og det er det som vipper kjønnsbalansen i Stortinget i dag, og som gjør at vi ikke har tatt noen skritt framover de siste årene. Det er leit. I Sametinget har den lave kvinnerepresentasjonen vært særlig synlig, men også i Sametinget har de partiene og gruppene som stiller liste, sjølsagt et politisk ansvar for å sikre at kvinnerepresentasjonen blir bedre enn i dag. Sjøl om Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet står sammen om forslagene om at de fire utjevningsmandatene skal gis til det underrepresenterte kjønn, opp til 40 pst. representasjon, betyr jo ikke det at jeg tror at dette er det eneste virkemiddelet som skal til for å løse dette. Fire representanter er jo i utgangspunktet ganske lite da, så jeg vil også slutte meg til dem som advarer mot at dette kan bli en sovepute. Det Sametinget som har bedt om slike regler, er også sammensatt av representanter fra de listene hvor man ikke har greid å prioritere kvinner ved sine nominasjoner. Det er en utfordring som jeg mener vi bør peke ganske sterkt på, fordi man har flere arenaer der man skal sikre dette. I tillegg har Regjeringen gjennom forskrift gitt Sametinget mulighet til å underkjenne lister som ikke har 40 pst. representasjon av begge kjønn. Det er et virkemiddel som jeg mener og håper Sametinget tar i bruk, for det er faktisk et kraftigere virkemiddel enn å sikre de fire utjevningsmandatene til det underrepresenterte kjønn. Argumentet om at slike virkemidler ikke er tatt i bruk i andre folkevalgte organer, blir brukt mot det å gå inn på dette nå. Jeg kan for så vidt forstå det hvis man ikke ønsker å bruke virkemiddelet, men SV oppfatter det sånn at når Regjeringen har gitt Sametinget en mulighet til å underkjenne lister som ikke har 40 pst. av hvert kjønn, er det en prinsipiell åpning for også å tenke slik i forhold til andre folkevalgte organer, hvis vi ikke oppnår likestilling på annen måte. Det kan jo ikke være sånn at man holder seg til ett prinsipp i forhold til Sametinget og til andre prinsipper i forhold til andre folkevalgte organer. Så fra SVs side føler vi en forpliktelse til å gå videre med dette og se på hvordan vi gjennom slike ordninger kan sikre bedre kvinnerepresentasjon også i andre folkevalgte organer. I realiteten er dette en prøveordning, fordi hele valgordningen skal evalueres og legges fram på nytt før neste valg til Stortinget og Sametinget. Derfor synes vi også det er mindre betenkelig å skulle fremme et slikt forslag som Sametinget nå sjøl ber om, for å få testet det ut. Det er litt leit at vi ikke får gjort det, for da hadde vi vært en erfaring rikere, både Sametinget og vi. Til slutt til spørsmålet om det er Stortinget eller Sametinget som skal vedta Sametingets valgordning. SV vil lytte til hva Sametinget mener, men vi mener prinsipielt at det er Stortinget som skal vedta valgordningen.
Det overordna prinsipielle spørsmålet her er om det er Sametinget eller Stortinget som avgjer Sametingets valreglar. Frå Senterpartiets side tek vi til etterretning at det er Stortinget som gjer det endelege vedtaket, men vi har i tidlegare innstilling gitt vårt råd til Regjeringa om å lytta til kva Sametinget sjølv føreslår. Vi synest det er bra at Sametinget no fremmar forslag om å retta opp den skeive kjønnsbalansen som er i Sametinget. Vi veit av erfaring at det i andre folkevalde organ utan tvil har vore nødvendig å ha eit visst regelverk. Det kan ikkje vera nokon særleg diskusjon om at både kvotering og det å stilla krav til kjønnsbalanse på listene har fungert, så vel som det er nødvendig med praktisk tilrettelegging for den enkelte som skal inn i politisk arbeid. Så til dei tre andre viktige spørsmåla. Det eine gjeld fire utjamningsmandat. Senterpartiet støttar sjølvsagt det. Men vi er òg einige med Arbeidarpartiet og SV i at det er Sametingets råd når det gjeld fordelinga av desse, som skal følgjast. Det neste spørsmålet er om det skal vera ei sperregrense, og kvar ho i tilfelle skal gå. Vi støttar Sametinget òg der, at det er ei nedre sperregrense for oppslutning på 4 pst. for å få del i desse fire mandata. Så til det tredje spørsmålet, om ein skal reservera utjamningsmandat for det underrepresenterte kjønnet inntil ein oppnår 40 pst. representasjon frå kvart kjønn. Vi står i lag med Arbeidarpartiet, SV og Sametinget om det. Det er jo kuriøst at forslaget frå fleirtalet i komiteen, som er i samsvar med Sametingets ynske, vert nedstemt i dag, mens det partiet som ynskjer å leggja ned Sametinget, og som sjølv ikkje har noko engasjement for å betra kvinnerepresentasjonen i folkevalde organ, iallfall ikkje formelt, er dei som avgjer denne saka i dag med si subsidiære røysting.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 400]]
Stortinget vedtok en ny valglov i 2002. Denne nye loven regulerte valgene til kommunestyrer og fylkesting i 2003. Kommunaldepartementet har gjennomført en evaluering av disse valgene, med særlig oppmerksomhet rettet mot den praktiske gjennomføringen. I Ot.prp. nr. 44 foreslår Regjeringen visse endringer i loven basert på de erfaringer og de funn de har gjort gjennom sin evaluering. Det dreier seg om en del områder. Det dreier seg om registrering av politiske partier. Det dreier seg om velgere med nedsatte sjelsevner eller nedsatt bevissthet, assistanse ved avgivelse av stemme, stenging av valglokale, uttrekk av listestemmer, mandatfordeling på valgdistriktene når det er samme fordelingstall, osv. En del slike ting er lagt inn her. Det dreier seg også om utdypninger, forklarende bestemmelser og presiseringer. Hvis jeg får lov til å komme med et par stikkord for enkelte av disse områdene, vil jeg nevne at når det gjelder registrering av politiske partier, foreslås det nå å ta denne registreringen ut av Enhetsregisteret. Grunnen til det er at de fordeler man trodde lå i en slik registreringsform, ikke slo til. I stedet gjenopprettes partiregisteret. Når det gjelder mennesker med svekkede sjelsevner eller nedsatt bevissthet som kommer til valglokalene, foreslår vi nå at bestemmelsen om behandling av stemmer avgitt av disse, som man altså antar lider av nedsatte sjelelige evner eller nedsatt bevissthet, blir opphevet. Når det gjelder stenging av valglokalene, gjelder, som i dag, at de skal stenges på et gitt tidspunkt, men at velgere som befinner seg utenfor lokalet, som står i kø og venter på å komme inn, og som er der på det tidspunktet, skal slippe inn og stemme. Da blir det vel slik at en av valgfunksjonærene går ut og markerer hvor køen slutter på det aktuelle tidspunktet. Dersom det etter et valg skulle oppstå den situasjon, ved fordeling av mandater eller utjevningsmandater, at det er samme fordelingstall, samme stemmetall eller samme kvotient, foreslås det at dette skal avgjøres gjennom loddtrekning. Når det gjelder klageorgan, skal Stortinget være klageinstans når det gjelder stemmerett og retten til å avgi stemme, mens Riksvalgstyret er klageinstans for de øvrige klagene. Kommunaldepartementet vil forberede sakene for Riksvalgstyret og påse at Riksvalgstyrets vedtak blir oversendt til Stortinget. Når det gjelder stryking av kandidater ved stortingsvalg, er det en ordning som har eksistert ganske lenge, men etter dagens bestemmelser kan dette kun skje gjennom at man stryker over navnet, noe som ikke lar seg registrere av optiske lesere, som nå er tatt i bruk. Derfor finner man altså grunn til å foreslå en ordning hvor man eksempelvis kan sette et kryss ved siden av navnet, eller noe annet som kan registreres av slike lesere. Det som blir bestemt, kommer til å framgå som en anvisning på stemmeseddelen, og så får folk gjøre det som denne anvisningen sier. Nå er det slik at loven gir ingen presis anvisning når det gjelder konsekvensen av disse strykningene. Men det er en sikker forståelse at dersom en kandidat blir strøket av mer enn 50 pst. av stemmegiverne på den aktuelle listen, gir dette et utslag. Rent teoretisk, om en kandidat skulle blir strøket av eksakt 50 pst. av stemmegiverne, antar vi at loddtrekning vil være en rimelig forståelse av Stortingets mening med denne bestemmelsen. Ved siste valg til kommunestyrer og fylkesting ble loven endret slik at kumuleringer også kunne gjøres på fylkestingslistene. Kommunaldepartementets undersøkelser viser at 98, 8 pst. av fylkestingsrepresentantene ble valgt inn i den orden de var satt opp fra partienes side. Nå betyr ikke dette at ordningen var uten interesse for velgerne. Det er relativt mange – hele 23 pst., har departementet funnet ut – som foretok rettinger på listene. Men effekten av disse rettelsene ble svært liten. En enstemmig komite mener at de resultatene vi kan se av den foreløpige evalueringen, er interessante, og vi imøteser den endelige rapporten. På grunn av den korte tiden det er igjen til kommende stortingsvalg, og at det fremdeles er begrenset erfaring med personstemmer, anbefales det at behandlingen av spørsmål om personstemmer ved stortingsvalg skal utsettes til etter fylkestingsvalget 2007. Til slutt: Det er en enstemmig komite som står bak denne meget kompliserte innstillingen.
Bare noen korte merknader. Jeg har lyst til å understreke at jeg er glad for at kontroll- og konstitusjonskomiteen er enig i at erfaringene fra kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2003, evalueringen av valgene og høringsrunden har vist at det er nødvendig å justere valgloven på enkelte punkt. Det var mye støy i etterkant av 2003-valget, med nye lovregler, nye systemer. Jeg husker sågar at en av mine tidligere universitetslærere mente at vi nå burde innføre en ordning med valgobservatører i Norge, på grunn av det. Jeg er også glad for at komiteen deler departementets syn på viktigheten av at valgordningen holdes mest mulig stabil, av hensyn til både den enkelte velger og de mange valgmedarbeidere som skal stå for gjennomføringen av valget. Mye av sårbarheten, viser det seg, dreier seg om endringer i valgreglement og valgsystem. Man må sørge for at de som skal gjennomføre valget, kan reglementet godt nok. Det er altså ikke mangel på retningslinjer som først og fremst gjorde at det ble noen problemer med både valglister og annet, men kanskje at retningslinjene ble fulgt opp. Det er mengden av endringer på én gang som av og til medfører et problem. Derfor er jeg også glad for at vi får disse endringene som nå skal tre i kraft, i gang så raskt at vi får dem med i opplæringen av valgmedarbeiderne, for vi har skjønt at opplæring av valgmedarbeidere er viktig. Når det gjelder spørsmålet om velgerpåvirkning, viser jeg bare til saksordførerens innlegg. Vurderingen så langt viser at det ble ikke noen særlig store prioritetsendringer på fylkestingslistene. Ved kommunestyrevalgene har personstemmer betydning, selv om det er slik at de i hovedsak bare får betydning hvis partiene tillater dem å ha betydning, det vil si hvis partiene avstår fra å kumulere så mange at det reelt sett opphever muligheten til velgerpåvirkning. Jeg er enig i at vi ikke skal komme tilbake igjen med spørsmål om personstemmer ved valg til Stortinget før etter fylkestingsvalget i 2007, men personlig er det min oppfatning at det ville styrket det norske demokratiet betydelig. Jeg tror det ville endret politikken på en del områder, og det ville krevd en annen type aktivitet fra enkeltrepresentanter – fra den innadvendte partiaktiviteten til den utadvendte aktiviteten – og kanskje også gjort noe med maktforholdene i politiske partier, noe som jeg ikke ville synes var unaturlig. Derfor har jeg alltid vært varm tilhenger av personvalg. Det er også avhengig av hvor tersklene er, før det slår inn, før det reelt sett vil ha virkninger som i fremtiden kommer til å være betydningsfulle. Når det gjelder evalueringen av valget i 2003, ser jeg at komiteen har tatt til etterretning våre merknader om evalueringen. Det gjelder både oppslutning av forhåndsstemming og vurdering av de nye, enkle reglene om forkasting og godkjenning av stemmesedler, og at vi bør avvente Lokaldemokratikommisjonens tilrådning vedrørende lovendringer på områder knyttet til valgdeltakelse. Så vil vi også gjøre det vi tidligere har snakket om i Stortinget, sørge for en sterkere fokusering på gjennomføringen av valget også for ulike sårbare grupper, i form av informasjonstiltak knyttet til valget nå til høsten og også i fremtiden. Siden det er første gang at valg til Stortinget og Sametinget foregår etter et nytt regelverk i år, kommer vi også til å lage en husstandsbrosjyre som skal oversettes til flere språk, i tillegg til tv- og radiospots og annonser, for å nå frem. I tillegg legger vi opp til en informasjonskampanje som særlig er rettet mot førstegangsvelgerne, og vi samarbeider med Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet om brosjyrer til elevene i videregående skole i forbindelse med skolevalgene. Vi håper at det skal bidra til å øke valgdeltakelsen blant unge velgere, samtidig som jeg nok mener at det først og fremst er vi som politikere som har den viktigste oppgaven i å engasjere folk til å gå og stemme på oss, og ikke at det er departementets informasjonstiltak som kommer til å mobilisere massene til urnene til høsten. Der tror jeg det først og fremst er evnen til å gjøre politikken interessant og relevant som er den største utfordringen for oss.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til sakens ordfører fra Arbeiderpartiet og 5 minutter til hver av de øvrige gruppene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletiden. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Innst. O. nr. 61 til Ot.prp. nr. 28 for 2004-2005, om skogbruksloven, viser at det er et stort flertall som ønsker at skogen skal være en viktig næringsvirksomhet også i framtida. Behandlinga i komiteen viser at det stort sett er stor enighet om loven og lovens intensjon. Komiteens flertall er noe uenig når det gjelder behovet for en egen miljøforskrift, men det vil jeg komme nærmere tilbake til seinere i mitt innlegg. Komiteen viser til at det i Ot.prp. nr. 28 blir foreslått at eksisterende lov av 21. mai 1965 om skogbruk og skogvern ikke lenger skal gjelde, og at den nye loven skal erstatte denne. I proposisjonen foreslås det også å oppheve lov av 9. juni 1939 om husbruksskog og lov av 9. november 1956 om avgift på skogsvirke til fremme av fellestiltak i skogbruket. Komiteen understreker at dette er en oppfølging av St.meld. nr. 17 for 1998-99, jf. Innst. S. nr. 208 for 1998-99. Komiteen er helt enig i at det er behov for å endre loven, både i forhold til innhold og i forhold til språk. Loven blir også klarere i forhold til saksbehandling og forvaltning. Og det er bra, da vi vil ha forenklinger på områder der det er mulig å få det til. Slik departementet har utarbeidet loven, mener komiteen at til tross for lovens omfattende innhold er den både god og oversiktlig beskrevet. Komiteen understreker at skognæringa fortsatt skal være en næring med frihet under ansvar, men ser at næringa har flere hensyn å ta – i hovedsak er det skogen som næringsgrunnlag og skogen som rekreasjon. Komiteen er bekymret for fornying av skogen. Det er bekymringsfullt at skogplantinga har gått så sterkt tilbake. Skog er langsiktig investering for høsting til neste generasjoner. Det er ikke bra at omfanget av tilplantet areal i 2002 var på nivå med tilplanting midt på 1950-tallet. Vi er helt avhengig av at vi gjør en god våronn før vi høster, og slik er det også i skogbruket. Derfor må vi ha som mål å få større tilplanting. I og med at skogen er en så stor leverandør av råstoff til vårt næringsliv, som i aller høgste grad også betyr distriktspolitikk, er det ønskelig at vi får større avvirkning. Over lang tid har vi ligget på en avvirkning på ca. 10 mill. kubikk, men er nå nede i 7-8 mill. kubikk. Det er komiteens klare ønske at en burde få til større uttak, ikke minst for å sikre næringsvirksomheter råstoff. Komiteen er sjølsagt klar over at det må være lønnsomt for skogeieren å drive skogen, både som driver og som miljøforvalter. Framtidas skogeiere vil være både kvinner og menn. Organisasjonen «Jenter i Skogbruket» påpeker at det må legges til rette for at både kvinner og menn kan ha arbeid i og inntekt fra skogen. Komiteen slutter seg til den intensjonen. Det skulle bare mangle, vil noen si, men prosjektet «Jenter i skogen» viser at det lønner seg å jobbe bevisst i en næring som så langt er dominert av mannskultur. Komiteen har merket seg at departementet mener at den nye loven vil gi en helhetlig tilnærming til de skogpolitiske utfordringene og klarere rammer for eierens forvaltningsansvar og være et bedre verktøy for skogbruksmyndighetene. Komiteen har kommet med en del innspill under behandlinga av loven. Alle partier har vært enige om at formålsparagrafen ble noe endret. Det er derfor lagt vekt på at formålsparagrafen må gjenspeile et ønske om at skognæringa fortsatt skal ha en vesentlig plass i verdiskapinga av råstoffet som skogen gir. Det å sikre aktiv, lokal og nasjonal verdiskaping har derfor vært vesentlig, og komiteen tilrår § 1 endret i tråd med dette. Komiteens flertall er enig i at det må legges til rette for forynging innen tre år etter at hogsten har skjedd, slik departementet foreslår. Komiteen har imidlertid sagt at denne fristen kan utvides til fem år hvis det ut fra klimatiske og lokale forhold er forsvarlig. Jeg sa innledningsvis at det var stor enighet om loven, men da med ett unntak, og det gjelder behovet for en egen miljøforskrift. Her har komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet et annet syn. Vi viser til at alle de som gjennomfører skogsdrifter og tømmeromsetning, er miljøsertifisert etter ISO 14001-standarden. Levende Skog-standarder for bærekraftig skogbehandling er lagt til grunn. Det er også slik at alt tømmer som skal omsettes via offentlige kanaler, må ha utarbeidet miljørapport før hver eneste skogsdrift. Alt i alt mener vi som er i dette flertallet i komiteen, at det vil gi et dobbeltbyråkrati å innføre en slik miljøforskrift, likeså at en kan komme i den situasjon at enda mindre avvirkning blir resultatet. I merknaden fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti er det sagt at miljøforskrift ikke må føre til økt byråkrati. Etter mitt syn blir dette svært vanskelig, da en må forutsette at hensikten med å innføre miljøforskriften er å få en strengere praksis enn i dag. Da må jo forskriften medføre en eller annen søknad eller en melding med bekreftelse på et eller annet, og at en får en oppfølging med kontroll og rapportering. Da blir det etter min mening økt byråkrati. Dette flertallet, som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet representerer, ønsker at vi kan bruke det allerede eksisterende byråkrati til å videreutvikle næringsmulighetene innenfor skogbruket, ikke til passiv kontroll, men aktiv næringsveiledning. Da vil det være en mulighet for at mange distriktsarbeidsplasser blir opprettholdt og kanskje videreutviklet med bakgrunn i råstoff fra norske skoger. Med dette tar jeg opp komiteens tilråding.
Jeg tillater meg å ta opp mindretallsforslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti, som er gjengitt i innstillingen. Det er en virkelig perspektivrik næring vi har til behandling i dag. Selv om dette har vært en næring som de siste år har vært preget av en betydelig stagnasjon, ser vi tendenser til at svært mange piler nå peker oppover. Det skal vi tross alt være glad for. Det blir meldt om betydelig hugstaktivitet i norske skoger for tiden. I enkelte svært drivverdige områder ser vi faktisk en rekordavvirkning, og man må tilbake til 1950-tallet for å finne lignende aktivitet. Det skyldes mange forhold, bl.a. de generelt økonomisk forbedrede rammevilkår, som også skogbruksnæringen tar del i, det skyldes økte priser, og vi ser også et kraftig fall i virkesimport fra Baltikum. Dette er en positiv tendens, som jeg synes vi er nødt til å gripe fatt i, noe jeg mener vi gjør gjennom behandlingen av denne saken. Det er rimelig opplagt for alle at norsk skogbruksnæring har et betydelig uutnyttet potensial. Vi får ta innover oss at det uutnyttede potensialet må vi fokusere kraftigere på. Det er mye å ta fatt i. Det er selvfølgelig en næring som preges av svært mange spredte og små eiendommer. Av de 119 000 skogeiendommer i Norge er bare et fåtall av såkalt drivverdig størrelse, og det er altfor få eiendommer som er store og robuste nok til å levere avvirkning. Det tyder på at vi må ta den næringsmessige biten rundt skogbruksnæringen enda mer på alvor og i større grad stimulere næringen slik at den kommer opp på et svensk/finsk nivå når det gjelder avvirkning. Vi kan langt fra si oss tilfreds med å være nede på et nivå på mindre enn 50 pst. uttak i forhold til den tilmålte tilvekst, når vi ser at våre naboland, som virkelig er stormakter på dette området, ligger på et prosenttall rundt 75. Saksordføreren var inne på miljøforskriften som tema. Jeg likte veldig mye av det jeg hørte, om fare for økt byråkrati når man fremmer forslag om forskrifter og nye lover, og de virkninger dette kan få. Jeg går ut fra at dette er en holdning som vil være gjeldende også på andre områder, hvor man ikke sjenerer seg for å fremme en serie med slike forslag. Nå tror jeg ikke det er noen stor grunn til bekymring i dette tilfellet. Dette må anvendes på en positiv måte, og jeg tror at en konkurranseutsatt næring som preges av krav til miljømerking og opprinnelsesmerking, som er vant til å leve i og rundt Levende Skog-vignetten, er godt forberedt på å leve i harmoni med miljøbegrepet, føre var-prinsippet osv. Jeg tror, og har også statsrådens løfte om, at dette skal bli en forskrift som skal utarbeides i nær kontakt og forståelse med de berørte organisasjoner og næringer, og som sannsynligvis vil kunne fremstå som et pre for norsk skogbruksnæring. Vi ser også tendenser til at forbedringen av skogavgiftsordningen gir resultater. Jeg tror også det er nødvendig at både Treprogrammet og mer aktivt arbeid rundt bioenergiutvikling innenfor skog- og landbruk må få en mer sentral plass også i behandlingen av jordbruksavtalen og i dialogen mellom stat og de berørte parter. Vi ser eksempelvis hvordan bioenergisektoren er blitt virkelig en gigant i utnyttelse i våre naboland, og potensialet i Norge er langt på vei det samme. Vi ser også hvordan skogbruksnæringen er blitt svært flink til å få på plass alternativ utvikling og attåtnæringer som er betydelige innslag i inntektsbildet i norsk skogbruksnæring.
Representanten Ivar Kristiansen har tatt opp det forslag han refererte til.
Stortinget og Regjeringen har ved flere anledninger de siste årene uttrykt bekymring for den lave aktiviteten i skogbruket. Ved behandlingen av skogmeldingen ble det uttrykt bekymring for de siste årenes lave aktivitet i næringen over lengre sikt. Investeringene faller bl.a. på grunn av lavere avvirkning, reduserte inntektsmarginer og usikkerhet om fremtidige inntekter, samtidig som konkurransen øker, het det da. Dette følges opp i forbindelse med statsbudsjettet for 2005, der utfordringen i skognæringen beskrives slik: «Den største utfordringen i skogbruket videre framover er å bedre lønnsomheten. Produkter og tjenester fra skogbruket må gi større avkastning, og det krever høyere foredling og økt markedsorientering i hele verdikjeden.» For å nå målet om økt aktivitet som ikke har en midlertidig karakter – tilfeldig oppsving – er det viktig å videreføre prinsippet om frihet under ansvar og i størst mulig grad unngå ytterligere offentlige reguleringer som kan virke aktivitetshemmende. Derfor er det gledelig at et flertall i komiteen, alle partier utenom Sosialistisk Venstreparti, ønsker å spisse formålsparagrafen slik at den i sterkere grad gjenspeiler den næringspolitiske verdiskapingen som skogen representerer. Fremskrittspartiet vil motsette seg enkelte bestemmelser i lovforslaget som kan svekke mulighetene for rasjonell drift. Lovforslaget gir bl.a. i § 4 hjemmel for en miljøforskrift. I innstillingen til skogmeldingen viste flertallet i komiteen, som den gangen også inkluderte Høyre, ved siden av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, til samarbeidsprosjektet Levende Skog og de gode resultater dette frivillige opplegget allerede da hadde medført. Disse partier ville at departementet skulle vurdere resultatet av en videreføring av dette frivillige prosjektet etter to år, og så ta stilling til om det var behov for en miljøforskrift i samband med en fullstendig gjennomgang av saksfeltet i forbindelse med en ny skoglov. I tiden som har gått etter dette, har miljøarbeidet fortsatt. Det har blitt supplert med Landbruksdepartementets prosjekt Miljøregistreringer i skog og videre implementert i sertifiseringsordninger som følges opp av Nemko og Veritas. Dette er nå utgangspunktet for sertifiseringen av all organisert tømmeromsetning i Norge. Fremskrittspartiet kan ikke se at det er tilkommet argumenter som skulle tilsi at standpunktene burde endres. Å innføre en miljøforskrift vil være å underkjenne næringens massive miljøsatsing. Vi ønsker å støtte opp om en videreføring av skognæringens aktive miljøarbeid fremfor å innføre en miljøforskrift. I forslaget til ny skoglov foreslås også en innskjerping av foryngelsesplikten. I § 6 første ledd heter det at nødvendige tiltak for å legge til rette for forynging skal settes i gang innen tre år etter at hogsten er skjedd. Fremskrittspartiet mener at en skjerping av foryngelsesplikten er å bevege seg bort fra prinsippet om frihet under ansvar. Heldigvis går hele komiteen inn for å utsette fristen til fem år. Selv om de øvrige partier setter visse betingelser for fristen, er det et langt skritt i riktig retning. Fremskrittspartiet fremmer et forslag om å gjøre femårsfristen generell. Det finnes faglige grunner for å avvente foryngelse i fem år. Gransnutebille, som er en sterk skadegjører på granplanter, trekkes eksempelvis mot lukten av hogstavfall. I utsatte områder venter man gjerne om lag fem år med å plante for å unngå biller. Nå som sprøytemiddelet som brukes i planteskolene for å gi planter beskyttelse mot slike biller, ikke lenger blir tillatt, har man få andre muligheter enn å la hogstflaten ligge noen år før tilplanting. Andre tilfeller kan være at man forventer naturlig foryngelse på noe lengre sikt enn tre år. Dette kan ikke trekkes i tvil rent faglig, fordi det ikke finnes fasitsvar. Da må det være opp til den enkelte skogeier basert på vitenskap og erfaring å forvalte egen eiendom slik han mener er forsvarlig. Når det gjelder meldeplikten, har alle partier, utenom SV, gått inn for å sette en tidsbegrensning for å avbryte planlagte tiltak som hogst eller foryngelse og stell av skog. Dette er svært positivt fordi det bedrer næringens handlefrihet og fleksibilitet. Hadde Regjeringens lovforslag gått igjennom, ville det sterkt redusert skogeiernes og skogentreprenørenes muligheter for raske tilpasninger til endringer i tømmermarkedet eller driftsforhold. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag referert i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp det forslaget han refererte til.
SV er et parti som i likhet med andre er opptatt av skogen, men i tillegg holder to av våre store forbilder til i skogen. Den ene er Ole Brumm, som holder til i Hundremeterskogen, og den andre er Robin Hood, som holder til i en annen skog. Det gjør at vi har lang tradisjon og god innsikt i forhold til den betydningen skogen har på mange områder i samfunnet. Og det er egentlig det denne saken handler om. Den handler om at skogen har en verdi på veldig mange områder, noe som krever at man har en bred tilnærming til hvordan man behandler en så viktig ressurs. Konflikten man da møter, er konflikten mellom næring og miljø. Jeg syns at departementets forslag til ny skoglov ivaretar dette på en veldig god måte. Vi i SV syns det er veldig positivt at man har fått inn en miljøforskrift. Vi syns også det er veldig bra at den kommer ut på høring, slik at de som blir berørt av en slik miljøforskrift, får sjansen til å være med på å utforme den. For på den måten kan vi unngå at man får konflikter i ettertid, ved at folk faktisk har sjansen til å være delaktig og til å få lov til å si sin mening om hvordan dette skal utformes. Sjøl om representanten Hedstrøm pekte på at SV ikke var så opptatt av næringsbiten, er vi opptatt av at det må drives næring i skogen. Vi har i alle år tatt ut betydelige ressurser fra skogen – ressurser som har blitt brukt både til å produsere papir, til å produsere tømmer og andre ting. Derfor er det også viktig at man fortsetter med det i framtiden. Men vi må innse at en del av de uttakene som har foregått, har foregått på en slik måte at det har skadet miljøet. Derfor er det nødvendig at man skjerper inn dette med meldeplikt, slik at de som er berørt av det, har sjansen til å protestere og si fra dersom det foregår uttak som ikke er bra i forhold til de miljøutfordringene som vi har i skogen. Jeg tror at skogen i framtiden fortsatt vil bidra til viktig næringsvirksomhet, sjøl om vi antakelig vil få en dreining etter hvert. Jeg tror at vi vil få mer og mer bioenergi ut av skogen. Vi vet jo at det er ett av de områdene der vårt naboland Sverige har vært veldig flinke. Jeg tror også at vi i Norge etter hvert vil finne måter å ta ut bioenergi på som gjør at vi får aktiv bruk av skogen på det området. Avslutningsvis vil jeg si at når man nå skal begynne å praktisere nye miljøforskrifter, er vi i SV opptatt av at den dialogen som på en måte er intensjonen bak disse forskriftene som skal ut på høring, videreføres. Vi ser altfor ofte at vi kommer i en konflikt mellom næring på den ene siden og miljø på den andre siden som ofte kan være unødvendig. Dersom man da legger til rette for en dialog i en tidlig fase, er det lettere å unngå unødvendige konflikter. Jeg tar opp de forslagene som SV har fremmet.
Representanten Inge Ryan har tatt opp de forslagene han refererte til.
I dag blir ei ny lov om skogbruk vedteken til erstatning for ei lov heilt frå 1965, ei lov frå 1939 og ei frå 1956. Skogen er ei kjelde til verdiskaping og sysselsetjing og ein heilt sentral faktor for å ta vare på jord- og vassressursar og biologisk mangfald. Skogen byr på verdiar for rekreasjon og friluftsliv, som er viktig for helse og trivsel. Skogen inneheld også mange kulturminne og er ein viktig del av landskapsbiletet. Trevirke er ein fornybar ressurs. Skog og treprodukt bind store mengder karbon. Auka utnytting av skogen ved bruk av varige treprodukt kan erstatte produkt som har større klimagassutslepp i produksjon eller bruk. Innafor rammene for berekraftig forvalting er det også eit potensial for å auke utnyttinga av skogen til energiformål. Dette synest Kristeleg Folkeparti er viktig. Formålet med lova skal vere å gi eit viktig signal til dei som driv næringsverksemd i skog, og til styresmakter på ulike nivå, om at skogbruksverksemd handlar om å få til ein balanse mellom økonomiske verdiar, miljøverdiar og sosiale og kulturelle verdiar. I komiteinnstillinga har ein kome med ei tilføying i formålsparagrafen der ein presiserer den verdiskapinga som skogen representerer. Lova legg opp til at skogeigar skal ha fridom under ansvar. Skogeigaren har såleis ansvaret for at alle tiltak i skogen blir gjennomførte i samsvar med føresegnene i skogbrukslova og forskriftene som blir gitt i medhald av lova. Skogeigaren skal etter forslaget også ha oversikt over miljøverdiane i eigen skog og ta omsyn til dei ved gjennomføring av alle tiltak i skogen. Departementet foreslår ein heimel for forskrift om kva som ligg i skogeigaren sitt miljøansvar. Dette får i dag fleirtal med støtte frå SV. Det er eg glad for. Eg er noko overraska over at Arbeidarpartiet og Senterpartiet ikkje vil vere med og få ei miljøforskrift. Ein må ikkje undervurdere det miljøarbeidet som næringa har gjort. Eg vil her vise til merknadene som fleirtalet har i innstillinga, og også til innlegget frå Ivar Kristiansen og representanten frå SV, som nettopp gav sine kommentarar til denne miljøforskrifta. Forskrifta skal, som normalt, ut på høyring, slik at ein får inn synspunkt, og slik at ein kan ha ein dialog, som også representanten Ryan var inne på. Skogeigaren vil få plikt til å sørgje for forynging av ny skog etter hogst. Departementet foreslår ein frist på tre år for at skogeigaren skal leggje til rette for nødvendige tiltak for fornying av skog. Dette blir vedteke i dag, men med ei presisering om at fristen for forynging kan utsetjast til fem år der det ut frå klimatiske og lokale forhold er forsvarleg. Departementet foreslår at forskriftsheimelen for frø- og planteforsyninga i skogbruket blir ført vidare i den nye lova. Kristeleg Folkeparti meiner det er viktig at det blir lagt godt til rette for verdiskaping og produksjon av varer og tenester med basis i skogressursane. Det er viktig med ein langsiktig strategi for denne viktige næringa.
Som flere allerede har vært inne på, står norsk skognæring for både betydelig sysselsetting og en stor verdiskaping. Det er viktig med et lovverk som både bidrar til å opprettholde en høy aktivitet i skogbruket og sørger for at nødvendige miljømessige forhold ivaretas. Jeg mener det lovforslaget som Odelstinget har til behandling i dag, i tilstrekkelig grad ivaretar begge disse hensynene. Loven er lagt fram på en ryddig måte. Med de presiseringer som et flertall i komiteen har gjort på en del vesentlige punkter, ivaretar loven disse hensyn på en god måte. Det er ingen tvil om at aktiviteten i skogbruket kan økes betydelig. Skogplantesalget er redusert, og omfanget av tilplantet areal i 2002 er dessverre på nivå med det man hadde midt på 1950-tallet. Tilveksten i skogen er omtrent tre ganger så høyt som uttaket. Nå har aldri uttaket vært så høyt som tilveksten, men det er muligheter for en betydelig økning i uttak. Dagens nivå på uttak av tømmer er betydelig lavere enn det var for noen få år siden. Jeg er hjertens enig med dem som sier at det er nødvendig at det blir tatt tilstrekkelig miljøhensyn i forhold til skogsdrift. Men jeg er uenig i det som det sannsynligvis kommer til å bli flertall for her i salen i dag, at det er nødvendig med en egen miljøforskrift. Det arbeidet som er gjort fra næringens side på selvstendig grunnlag, er etter min oppfatning tilstrekkelig. Det er helt nødvendig både i forhold til markedsadgang og i forhold til den troverdighet som denne næringen skal ha, at man ivaretar miljøhensyn på en god måte. Det mener jeg i hovedsak blir gjort i næringen. Selvsagt kan det finnes unntak, og selvsagt kan ting alltid bli gjort bedre. Det er også et ansvar som næringen har. Men det har over de siste årene skjedd store forbedringer på dette området. Derfor ser ikke Senterpartiet behov verken for en egen miljøforskrift eller en hjemmel til å gi en slik forskrift på dette tidspunktet. Et flertall i komiteen, et mindretall i Stortinget, ønsker også å gjøre endringer i forhold til det loven sier om fornying, hvor det normalt skal være tre år. Senterpartiet mener på linje med Arbeiderpartiet at det ville være en fordel om man kunne ta større hensyn til klimatiske og lokale forhold enn det som ligger til grunn i loven. Jeg er også fornøyd med at et stort flertall i komiteen begrenser kommunenes mulighet til å avbryte tiltak i forbindelse med planlagte prosjekt i skogen. For øvrig slutter jeg meg til det som saksordføreren redegjorde for, der Senterpartiet og Arbeiderpartiet står sammen i innstillingen.
Regjeringen Bondevik I la fram skogmeldingen, St.meld. nr.17 for 1998-99, Verdiskaping og miljø – muligheter i skogsektoren, og regjeringen Bondevik II legger fram proposisjonen om en ny skogbrukslov. Jeg er glad for at vi har fått anledning til å sikre en viktig kontinuitet i dette arbeidet. Ved behandlingen av St.meld. nr. 17 tok Stortinget stilling til hvordan skogbrukspolitikken skulle være i årene som kommer. Når Stortinget i dag behandler ny skogbrukslov, er dette en oppfølging av den politikken som ble lagt til grunn, en oppfølging som etter min mening representerer en viktig milepæl i norsk skogpolitikk. Lovgivning er uttrykk for langsiktige veivalg, og dagens lov trådte i kraft for 40 år siden. Det bør være et mål for den loven som behandles i dag, at også den vil vise seg livskraftig i mange år. Gjeldende skogbrukslov tar sikte på langsiktig ressursforvaltning. Beregninger viser at skogsektoren samlet sett har levert verdier til det norske samfunn som langt overstiger verdien av dagens oljefond. Utnytting av skogressursene har potensial for å skape større verdier enn i dag. Den nye loven må derfor ta sikte på at skogressursene og skogsektoren også framover bidrar til næringsvirksomhet og velferd for både oss og dem som kommer etter oss. Loven må følgelig ikke unødig hindre næringsvirksomhet med basis i skogressursene, men den må samtidig, i samspill med andre skogpolitiske virkemidler, sikre et fundament for helhetlig bærekraft som ivaretar både næringsmessige og miljømessige forhold. Forslaget til nye regler bygger på Stortingets merknader til skogmeldingen, og det er lagt hovedvekt på skogressursenes betydning for verdiskaping og miljø. Jeg er glad for merknadene fra næringskomiteen viser at det også i dag er bred enighet om hovedlinjene i skogpolitikken. Jeg deler komiteens bekymring for det lave aktivitetsnivået i skogbruket, og jeg er enig med komiteen i at innpassing av miljøbestemmelser, enten dette gjøres i lov eller i forskrift, byr på vanskelige avveininger. Jeg merker meg at det er ulike meninger i komiteen om å fastsette en slik miljøforskrift. Etter min vurdering bør loven suppleres med en miljøforskrift som danner et sikringsnett og setter minimumsrammer for miljøhensynet i virksomheten. Som det framgår av proposisjonen, skal imidlertid en slik forskrift ikke medføre nye byrder på skogeiere som aktivt følger opp skogbruksnæringens eget arbeid med miljøsertifisering. Forskriften om dette – om hjemmelen faller på plass i Odelstinget i dag – tar jeg i så fall sikte på å sende ut på høring før sommeren. Den skal ikke svekke motivasjonen for næringens frivillige miljøinnsats, og de som er tilsluttet dagens sertifiseringsordning, vil tilfredsstille kravene i denne kommende forskriften. Jeg vil også legge vekt på å få fram et nytt regelverk om skogfond, det som i gjeldende lov heter skogavgift, slik at dette kan tre i kraft fra 2006. Jeg er, som nevnt, glad for at vi har en bred oppslutning om dagens skogpolitikk. Dette gir et godt grunnlag for langsiktig og miljøvennlig næringsvirksomhet basert på et fornybart, miljøvennlig og i mange tilfeller vakkert råstoff. Slik utnytting av ressursene vil være til beste for landet og distriktene, og for dem som driver i næringen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 402]]
Da er vi klare til votering.
Under debatten har Ulf Erik Knudsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak der man gjennomgår opplysningspliktreglene, sett i sammenheng med hva som allerede eksisterer i finansavtaleloven og kredittkjøpsloven, med sikte på at disse blir forenklet og samordnet, uten at endringene reduserer forbrukervernet.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslag nr. 1, fra Afshan Rafiq på vegne av Høyre og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 4, fra Odd Roger Enoksen på vegne av Senterpartiet
Presidenten vil her først ta opp forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «§ 3 siste ledd skal lyde: Med nære slektninger menes barn, barnebarn, foreldre, besteforeldre, svigerforeldre, søsken, søskenbarn, onkel, tante, nevø og niese.»
President! Jeg vil bare gjøre oppmerksom på at voteringsanlegget fortsatt er i uorden, så man må korrigere avstemningsresultatet i tråd med det.Feil på voteringsanlegget hos representanten Holmberg – begge knappene viste «for».
Det innebærer da at forslaget fra Sosialistisk Venstreparti er forkastet med 61 mot 10 stemmer. Det voteres over innstillingens forslag til § 3 siste ledd. Presidenten har forstått det slik at Senterpartiet vil gå imot.
Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil gå imot.
Her foreligger det to forslag. Presidenten vil først la votere over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «§ 11 tredje ledd skal lyde: Bidrag pålagt en som arbeider i ektefellens, samboerens, foreldrenes eller andre nære slektningers bedrift, kan innkreves hos de nevnte personene. Dette gjelder bare dersom det er særlig grunn til mistanke om at den eller de nærstående medvirker til forsømmelse av bidragsplikten.»
Presidenten vil så la votere over forslag nr. 4, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «§ 11 tredje ledd skal lyde: Bidrag pålagt en som arbeider i ektefellens, samboerens eller foreldrenes bedrift, kan innkreves hos de nevnte personene.»
Det voteres over innstillingen til § 11 tredje ledd. Fremskrittspartiet har varslet at de vil gå imot.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil gå imot.
Fremskrittspartiet har varslet av de vil gå imot.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil gå imot.
Presidenten vil så ta opp forslag nr. 1, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, til § 36 bokstav d. Forslaget lyder: «§ 36 bokstav d skal lyde: Ileggelse av gebyr i forbindelse med innbetaling og utbetaling av underholdsbidrag, som i tilfelle blir å innkreve av Innkrevingssentralen sammen med bidraget eller ved avregning i utbetalinger av bidrag.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Per Sandberg på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 3, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet
I overskriften er lovens nummer falt ut. Det skal være: «I lov 24. juni 1988 nr. 64» osv. Presidenten vil først ta opp forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «§ 38b annet ledd fjerde og femte punktum oppheves.
Her foreligger det et forslag fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, forslag nr. 2. Forslaget lyder: «§ 47 tredje ledd bokstav b skal lyde:b) hjelper utlending til å reise inn i riket eller til annen stat. Dette gjelder likevel ikke dersom hensikten er å hjelpe utlending som omfattes av loven § 15 til å reise inn i riket.»
Jeg vil be om at forslaget stilles opp som et alternativ til innstillingen.
Presidenten tror vi er på riktig kurs ut fra det opplegget vi har kommet fram til. Presidenten skjønner at det spørres, men vi må splitte opp senere slik at dette skal bli korrekt. Presidenten tror dette resultatet blir slik det skal være i forhold til SVs ønsker. Det voteres over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
President! Jeg ber om at stemmetallet blir korrigert.
Da er forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forkastet med 56 mot 15 stemmer. Det voteres så over komiteens innstilling til § 47 tredje ledd bokstav b andre punktum. Her vil Fremskrittspartiet stemme imot.
President! SV og Senterpartiet står sammen her. Jeg vil i utgangspunktet anta at SV og Senterpartiet kunne tenke seg å stemme mot dette, fordi vi har vårt eget forslag.
Presidenten foreslår at vi tar voteringen om igjen. Da får Senterpartiet og SV stemt slik de ønsker. Det voteres da nok engang over komiteens innstilling til § 47 tredje ledd bokstav b andre punktum. Her ønsker Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet altså å stemme imot.
Da voteres det over § 47 tredje ledd bokstav b første punktum. – Komiteens innstilling er enstemmig vedtatt. Heikki Holmås – vær så god!
President! Dette vil vi stemme imot.
Utfordringen var altså å få riktig stemmegivning fra Fremskrittspartiet, som var for en del og mot noe annet. Men nå tror presidenten vi kan konkludere med at resultatet er blitt riktig.
Jeg vil be om at man tar siste votering på nytt. Så kan SV og Senterpartiet stemme imot.
Da voterer vi over § 47 tredje ledd bokstav b første punktum på nytt. Ut fra det som nå er kommet fram, skal altså Senterpartiet og SV stemme imot.
Skal vi nå våge å påstå at vi har fått riktig resultat? – Det har vi.
Her foreligger et alternativt forslag, forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Innledningen til § 47 fjerde ledd skal lyde: Med bøter eller med fengsel inntil åtte år straffes den som»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Hans Kristian Hogsnes satt fram et forslag på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti.
Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Sameloven § 2-4 nytt annet ledd skal lyde:Det velges i tillegg fire utjevningsmandater som fordeles til de fire valgkretsene som har oppnådd flest godkjente stemmer ved valget. Sametingets valgnemnd utpeker utjevningsmandatene og samtlige vararepresentanter.» Fremskrittspartiet har varslet at de vil støtte forslaget.
Jeg ber om at stemmetallet korrigeres!
Da får vi korrigere stemmetallet. Forslaget er dermed vedtatt med 40 mot 31 stemmer.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Ivar Kristiansen på vegne av Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti
Det foreligger et forslag til et tredje ledd i § 4, forslag nr. 1, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «I lov om skogbruk skal § 4 tredje ledd lyde:Departementet kan gi nærare forskrifter om omsyn skogeigaren skal ta i høve til miljøet.»
Det foreligger så et forslag til et fjerde ledd i § 4. Det er forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «I lov om skogbruk[[skogbrukslova]] skal følgende bestemmelser lyde:§ 4 fjerde ledd:All slutthogst som ikkje er ein del av ein godkjent plan, skal meldes til og godkjennast av skogbruksmyndigheitene. Godkjente planer skal gjerast offentleg kjent.»
Til § 6 første ledd annet punktum foreligger et alternativt forslag, forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil gå imot.
Til § 11 tredje ledd foreligger det et avvikende forslag fra Sosialistisk Venstreparti, forslag nr. 3. Forslaget lyder: «§ 11 tredje ledd: Har kommunen ikkje gitt svar på meldinga innan 3 veker frå den dagen da meldinga kom fram til kommunen, eller gjort vedtak med heimel i §§ 6 tredje ledd, 8 andre ledd eller forskrift i medhald av §§ 4 eller 7, kan det meldte tiltaket setjast i verk i samsvar med dei reglane som gjeld etter lova. Om kommunen treng meir tid for å ta stilling til tiltaket, kan kommunen avbryte fristen ved å gi melding om dette.»
Vi kommer så til kapittel 3. Her foreligger et forslag, nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti til ny § 12. Forslaget lyder: «§ 12:Befolkninga skal gis høve til innsyn og deltaking i alle planer og tiltak som kan virke inn på skogens miljøverdier. §§ 12 til 26 blir §§ 13 til 27.»
Hr. president! Korrigering!
Forslaget er dermed forkastet med 58 mot 12 stemmer.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.