Presidenten vil foreslå at det velges to settepresidenter for Odelstingets møter i inneværende uke – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresidenter.
Jeg foreslår Heidi Grande Røys og Åsa Elvik.
Heidi Grande Røys og Åsa Elvik er foreslått som settepresidenter. – Andre forslag foreligger ikke, og Heidi Grande Røys og Åsa Elvik anses enstemmig valgt som settepresidenter for inneværende ukes møter i Odelstinget.
Representanten Per Sandberg vil framsette et privat lovforslag.
På vegne av representantene Signe Øye, Karin Andersen, Magnhild Meltveit Kleppa, Anita Apelthun Sæle, Kari Lise Holmberg og meg selv vil jeg fremme forslag om lov om endring i lov 4. juli 1991 nr. 47 om ekteskap, tiltak for å sikre kjønnenes like formelle rett til skilsmisse. Jeg vil også anmode om at Presidentskapet legger opp til et raskt referat av saken, kanskje allerede i dagens møte, slik at Odelstinget kan ha en framdrift, og at vi får et vedtak allerede på denne siden av sommeren.
Lovforslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidentene forslå at debatten blir begrenset til 1 time og 20 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre, Kystpartiet samt statsråden 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Barns rett til å bestemme over eget liv styrkes når Odelstinget i dag gjør Barnekonvensjonen til norsk lov. Dette skjer på de voksnes bekostning. Og det er bra – for både voksne og barn. Barn i Norge vet at de voksnes ord ikke er endegyldig lov. De krangler med oss om alt fra størrelsen på lommepengene til hvor ferieturen skal gå. Ikke uten grunn kalles den oppvoksende slekt «forhandlingsgenerasjonen». Barn vil bli hørt og tatt hensyn til når voksne skal ta avgjørelser som har betydning for dem. De vil at det skal være ålreit å være barn. At barns rett til å bestemme er nedfelt i Barnekonvensjonen artikkel 12, tenker de færreste på når diskusjonene i hjemmet går om leggetider, dataspill, kleskode og lekselesing. Barn er imidlertid selvstendige rettssubjekter med individuelle rettigheter, og derfor har FN utarbeidet egne menneskerettigheter for dem. Barnekonvensjonen er en av de mest sentrale menneskerettighetskonvensjoner som finnes. Den gir barn både sivile, sosiale og kulturelle rettigheter. Kristelig Folkeparti har lenge arbeidet for at nettopp denne konvensjonen skal innarbeides i vårt nasjonale lovverk. Vi er svært glade for at det nå skjer, både ved inkorporering gjennom menneskerettighetsloven og ved presiseringer i annet lovverk. Norge er et foregangsland i menneskerettighetsarbeid både på nasjonalt og internasjonalt plan. For at vi i framtiden – med troverdighet og tyngde – skal kunne fortsette arbeidet for individers frihet, for likeverd, respekt og den enkeltes medbestemmelsesrett, er det viktig at Barnekonvensjonen gjøres til en del av norsk rett. FNs komite for barns rettigheter har dessuten eksplisitt oppfordret Norge til dette. Barnekonvensjonen gis gjennom Odelstingets vedtak i dag samme status som Den europeiske menneskerettighetskonvensjon og FN-konvensjonene om sivile og politiske og økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. I Norge får konvensjonen nå høyere rang enn vanlig lov. Den gis status mellom Grunnloven og nasjonal lovgivning. Dette er et tydelig signal om hvilken stilling og verdi barn her i landet har og skal ha. Vår nasjonale lovgivning presumeres å være i overensstemmelse med menneskerettighetene. Dersom domstolene skulle mene at vårt regelverk er i strid med slike internasjonale minstestandarder, skal loven settes til side og menneskerettighetene gå foran. I Norge kompromisser vi ikke med verdenssamfunnets minstestandarder for individets rettigheter. På enkelte punkter er Barnekonvensjonen imidlertid noe vag, og dessuten henvender den seg flere steder direkte til myndighetene. For å sikre at Barnekonvensjonen får direkte betydning for barn i Norge, er det derfor nødvendig at konvensjonen ikke bare inkorporeres i lovverket, men at den også danner utgangspunkt for presis nasjonal lovgivning. Regjeringen foreslår i proposisjonen flere lovendringer for å gjøre regelverket tydeligere og i bedre samsvar med konvensjonen. Barns rett til innflytelse begrenser seg ikke til familien. Barnekonvensjonen forplikter politikere, offentlig ansatte beslutningstakere og dommere til å høre barn i saker som angår dem. For å sikre at barns meninger høres og tas på alvor, er det nødvendig å endre flere bestemmelser i ulike lover. Barnekonvensjonen gir barn «som er i stand til å danne seg egne synspunkter» rett til å gi uttrykk for egne meninger i alle forhold som berører dets liv, jf. artikkel 12. For å sikre barn denne rettigheten støtter Kristelig Folkeparti forslaget fra Regjeringen om å fastsette en sju års aldersgrense i barnevernsloven § 6-3 og i adopsjonsloven § 6. Barn som er fylt sju år, får ved dette rett til informasjon og anledning til å uttale seg i saker vedrørende barnevern og adopsjon. Det er viktig for meg å presisere at sjuårsgrensen kun er en veiledende aldersgrense. Også barn under sju år skal høres dersom de er i stand til å danne seg egne synspunkter og ønsker å uttale seg. Barneombudet har kritisert Regjeringens forslag om en sju års aldersgrense i barnevernsloven og i adopsjonsloven. Det hevdes at sjuårsgrensen strider mot Barnekonvensjonen, som ikke oppstiller noen aldersgrense for barns medbestemmelse. Kristelig Folkeparti ønsker å endre den praksis som i dag finnes i domstolene og i forvaltningen hva gjelder det å høre barn. Vi vil at flere barn skal høres. Skal vi nå dette målet – et mål vi har felles med barneombudet – er det viktig ikke bare å fjerne den eksisterende aldersgrense på 12 år, men faktisk gjennom loven å gi et tydelig direktiv om at yngre barn skal høres. Jeg tror ikke medbestemmelsesretten vil bli reell om aldersgrense fjernes helt. Faren for at den eksisterende praksis videreføres, er etter vår vurdering da overhengende. Nå tvinges beslutningstakere i domstolene, i barnevernet og i andre offentlige etater til å høre yngre og flere barn enn det de gjør i dag. Det er i barns interesse. Det er viktig at man fra det offentliges side legger forholdene til rette slik at barnet får en mulighet til å formidle sine synspunkter. Tilrettelegging kan f.eks. skje gjennom utarbeidelse av retningslinjer. Vi må også sikre at de som settes til å snakke med barn om adopsjon og saker etter barnevernsloven, har den nødvendige kompetanse. En kompetanseoppbygging i barnevernet vil etter min vurdering være nødvendig, ettersom man nå må høre langt yngre barn enn hva som har vært vanlig tidligere. Når kompetanse på området bygges opp i barnevernstjenesten, vil det trolig være mest hensiktsmessig om nettopp denne etaten gjennomfører de samtaler med barn som er nødvendige i saker etter adopsjonsloven. Vi mener imidlertid at det ikke er nødvendig å lovfeste en slik oppgavedeling. Etter Kristelig Folkepartis vurdering bør den endelige avgjørelsen om hva som er mest hensiktsmessig, være opp til lokaldemokratiet å bestemme. Det er imidlertid meget viktig at barn ikke føler seg presset til å uttale seg, eller til å måtte ha en mening om forhold som berører dem. Barnekonvensjonen gir rettigheter til barn, men pålegger dem ikke plikter. Ikke alle barn har det godt hos sine biologiske foreldre. Barnekonvensjonen artikkel 20 pålegger staten et særlig ansvar for disse barna. Samfunnet plikter å finne alternativt bosted for dem som ikke får den nødvendige omsorg hjemme. I forbindelse med at omsorgen for et barn overføres til andre enn foreldrene, krever konvensjonen at det skal tas «tilbørlig hensyn til» kontinuitet i barnets oppdragelse. For Kristelig Folkeparti er det viktig å påpeke at det kan forekomme tilfeller hvor det ikke er i barnets interesse at det plasseres i et fosterhjem som viderefører den biologiske families tradisjoner. Forholdene kan også tilsi at barnet bør plasseres i et hjem som har en annen etnisk eller religiøs bakgrunn enn barnets biologiske foreldre. Når dette er tilfellet, skal hensynet til kontinuitet tillegges liten vekt ved valg av omsorgssted. For å sikre at barnevernsloven § 4-15 forstås slik, har komiteens flertall foretatt en presisering i lovteksten. Det skal gå klart fram av loven at hensynet til kontinuitet kun skal tillegges «tilbørlig» vekt. Barnekonvensjonen artikkel 34 pålegger Norge å verne barn mot alle former for seksuell utnytting og seksuelt misbruk. Vern mot slike handlinger må bl.a. gis ved klare straffebud mot seksuelle overgrep mot barn. Vi har flere slike bestemmelser i straffeloven. Jeg er imidlertid glad for at Regjeringen i proposisjonen foreslår presiseringer i straffeloven § 204, som tydeliggjør hvordan bestemmelsen skal forstås når en sak omhandler såkalt barnepornografi. Ved at barn defineres som personer under 18 år, vil vi på en god måte oppfylle våre internasjonale forpliktelser på området og dessuten gi et tydelig signal om at barn ikke skal vurderes som seksualobjekter. Under behandlingen av Ot.prp. nr. 62 vil Odelstinget senere i dag heve strafferammen i pornografibestemmelsen fra to til tre års fengsel. Dette innebærer at strafferammen for medlemmer av organiserte pedofile nettverk blir på hele seks år. En slik utvidelse vil ytterligere styrke barns vern mot seksuelle overgrep. Derfor hilser Kristelig Folkeparti denne straffeskjerpelsen hjertelig velkommen. Barneporno er dokumentasjon på overgrep mot barn – verken mer eller mindre. Vi trenger et eget forbud mot barnepornografi. Jeg synes det er meget positivt at et overveldende flertall i justiskomiteen deler dette synet, og ser fram til at Stortinget får forslaget til en slik bestemmelse til behandling. Barnekonvensjonen artikkel 23 gir særlige rettigheter til barn med funksjonshemninger. I den forbindelse vil jeg understreke at Regjeringen i november 2002 nedsatte et lovutvalg som skal vurdere behovet for å bedre de funksjonshjemmedes rettigheter. Dersom dette utvalget mener at det er behov for en lov som sikrer likeverd og fravær av diskriminering for de funksjonshemmede, følger det av mandatet at forslag til en slik lov skal utarbeides. Arbeidet med å styrke rettighetene til barn med funksjonsnedsettelser står sentralt i utvalgets arbeid. En beslutning som omfatter en mindreårig, skal alltid tas ut fra hva som er til barnets beste. Det følger av barnekonvensjonen artikkel 3. Denne retningslinjen er i samfunnets og i de voksnes interesse. Barna er vår forsikring for videre foredling og utvikling av familien, av lokalsamfunnet og av landet som helhet, derfor må de behandles med forståelse, innsikt og respekt. Barn fortjener å bli tatt på alvor! Den innstilling som justiskomiteen i dag legger fram til avgjørelse her i Odelstinget, er en innstilling som fører til at barn i framtiden får det bedre i Norge.
Det er gledelig at FNs barnekonvensjon endelig blir innlemmet i norsk lov. Festtaler og enstemmighet må likevel ikke få oss til å glemme at for verdens barn er det meste ugjort. Det er nå i dag det kan gis en ny start. Konvensjonen styrker barns rett til å bli hørt i saker som angår dem. Barns mening skal tillegges vekt. Det er likevel et tankekors at konvensjonen innlemmes så sent. Barn er på mange måter verdens svakeste gruppe. Som gruppe krever de ingenting. De er fullt og helt avhengige av voksnes handlinger. Vi er mange som håper at verden skal innfri løftene til barna. Barn må settes tydeligere på agendaen. I tenkningen om markedstilpasning og globalisering er barns beste-standarden et fremmedord. Vi er på et felt vi ikke kan måle i noen valuta. Høyres nye slagord, «Mer igjen for pengene», passer utrolig dårlig også her. Når nå barnekonvensjonen innlemmes i norsk lov, gir dette barn rett til skole, helse, liv og beskyttelse. Å sikre rettigheter, helse og utvikling til verdens barn er nøkkelen til en bærekraftig utvikling i et land. Det er også nøkkelen til fred og sikkerhet i verden. Konvensjonen tar for seg er rekke viktige rettigheter og vern, deriblant bestemmelsen om barnepornografi. Dette har opptatt oss i Arbeiderpartiet. Barnepornografi er et alvorlig samfunnsproblem og må betegnes som forferdelige overgrep mot barna som rammes av denne industrien. Barnepornografi vil alltid være et produkt av overgrep mot barn, og befatning med barnepornografi er en ren utnyttelse. Etterspørselen etter slikt materiale opprettholdes av et marked der barn blir utsatt for nye og vedvarende overgrep, og det er noe som det må slås hardt ned på. Hittil har forbudet mot besittelse av barnepornografi vært regulert i den alminnelige pornografibestemmelsen, som er ment å skulle beskytte samfunnet mot umoralske, ubehagelige og støtende handlinger. Jeg vil på vegne av Arbeiderpartiet understreke at et forbud mot barnepornografi først og fremst må beskytte barna mot seksuelle overgrep. For å styrke barns rettigheter og vern mot seksuelle overgrep og utnytting har flere, også Arbeiderpartiet, fått gjennomslag for å løfte forbudet mot befatning med barnepornografi ut av den alminnelige pornografibestemmelsen. Vi imøteser Regjeringens forslag til lovtekst. Ved å få en egen bestemmelse i straffeloven om barnepornografi, vil vi tydeliggjøre at all form for og befatning med barnepornografi er forbudt og belagt med straff. Det er med andre ord mer enn en pornografisk forbrytelse som krever straffebud som tilkjennegir overgrep. Vi tydeliggjør at forbudet mot barnepornografi først og fremst skal beskytte barna mot seksuelle overgrep. En slik bestemmelse hører derfor ikke hjemme i en bestemmelse som bare er ment å beskytte samfunnet. Ved å løfte bestemmelsen om barnepornografi vil vi også gjennom kriminalstatistikken få fram hvor mange lovbrudd som begås på dette området. Ved at barnekonvensjonen nå innlemmes, med de endringer som er foreslått, styrker vi barns rettigheter på en rekke områder. Når vi har valgt å trekke fram barnepornografien spesielt, er det fordi det dreier seg om helt uakseptable overgrep. Jeg syns vi likevel i dag kan minne om barns generelle tilstand verden over. Internasjonalt sett mangler barn mye. Til sammen 14 millioner barn under 15 år har mistet én eller begge foreldre i aidsepidemien. Hver dag dør 4 000 barn som følge av sult. 150 millioner barn verden over er underernært. 2 millioner barn har de siste tiårene blitt drept som følge av krig. 6 millioner barn har blitt skadd som følge av krig. Rundt 180 millioner barn i alderen 5-17 år blir holdt i den groveste formen for barnearbeid. Hvert år blir 1,2 millioner barn utsatt for trafficking. Hver dag, også i dag, dør tusener av barn som følge av elementære sykdommer norske barn som en selvfølge er skånet for. Verden har en miljøbevegelse og en kvinnebevegelse. Nå er det barnebevegelsens tur. Arbeidet med Barnekonvensjonen her hjemme bør derfor nå gjøres til ikke bare et arbeid her i Norge, men i aller høyeste grad også til en mobilisering i Norge og i Europa når det gjelder barna under en annen verdenshimmel, som sliter langt mer enn de barna vi her står overfor. Arbeidet med Barnekonvensjonen her hjemme bør også medvirke til at konvensjonen gjøres kjent, og at bestemmelsene faktisk blir brukt. Det krever helt spesielle informasjonstiltak som er rettet særlig mot dem som skal vernes, nemlig barna. Arbeiderpartiet imøteser den behandling utlendingslovgivningen vil få framover, særlig med henblikk på barna. Det er grunn til allerede i dag å reise spørsmål om bl.a. barn av flyktninger i Norge blir tatt godt nok vare på, særlig i familiegjenforeningssakene, og om barn av utviste flyktninger får sine interesser tilstrekkelig ivaretatt. Det hjelper lite å bli hørt når resultatet kan være total atskillelse over svært lang tid. I en tid hvor vi kappes om å være mest resolutte og strengest mulig i kriminalpolitikken, glemmer de fleste av oss at barna blir stående alene tilbake. Dette har vi en plikt til å gå inn i og rydde opp i. Dette viser at lovarbeidet med Barnekonvensjonen må bli noe mer enn de rene festtaler. Vi må ikke glemme at barna er det viktigste vi har, og i den forbindelse er det på høy tid at vi i dag innlemmer denne konvensjonen i norsk lov. Den må ikke bli en sovepute. Vi er ikke ferdige med jobben. Det er nå det hele starter. Jeg tillater meg å ta opp det forslaget som Arbeiderpartiet fremmer sammen med Sosialistisk Venstreparti.
Representanten Knut Storberget har tatt opp det forslaget han refererte til.
Ingenting er mer forfeilet enn et sitat fra den store kulturrevolusjonen i det kommunistiske Kina på 1960-tallet som fastslo: «Far står deg nær, mor står deg nær, men ingen står deg så nær som formann Mao». Hva er det viktigste for et barn i oppveksten? Det er de trygge og sosiale oppvekstvilkår en solid familie kan gi. Ingenting kan erstatte dette. Hjemmets trygge rammer skaper grobunn for et sunt utgangspunkt for en gradvis selvstendiggjøring av et barnesinn. Mor og far, og ingen andre, er de som har best forutsetninger for å vite barnets beste. I en stadig mer foranderlig verden, og kommunikativ verden, overøses barn med mengdevis av usensurerte impulser. TV, mobiltelefoner, Internett, blader og aviser massakrerer barnets sinn med usortert informasjon. Evnen til å håndtere disse impulsene er avhengig av barnets utvikling, av foreldrenes bevissthet, av omgivelsene rundt, som skolen og kameratflokken. Også økt institusjonalisering, kommersialisme, globalisering, endringer i familiestrukturer i tillegg til en overflod av informasjon former oppvekstterrenget. Bare for noen dager siden leste vi i Dagbladet om en undersøkelse som viste barn og ungdoms farlige nettvennskap, som gir seg utslag i at tusenvis av barn møter fremmede i skjul etter kontakt via Internett. Tusen norske barn kan på denne måten ha blitt utsatt for verbale eller fysiske overgrep. Det finnes heldigvis flere fellende dommer mot eldre gjerningsmenn som seksuelt har forgrepet seg mot barn. Dessverre er det langt flere saker som aldri blir oppdaget. Fra en dom i Frostating lagmannsrett i februar 2001 påpekes det: «I denne saken har man fått illustrert hvor lett det er å etablere kontakt over pratekanaler på internett mellom nysgjerrige, utprøvende mindreårige og andre som søker «seksualpartnere»». Hvem er det som har den største muligheten til å rettlede sine barn i bruk av f.eks. Internett? Ingen står nærere sine barn enn mor og far. Deres årvåkenhet blir avgjørende for hvordan barn takler skiftende impulser fra omverdenen. Produksjon av barnepornografisk materiale, som nå vurderes som seksuelle overgrep, blir nå straffbart etter de vanlige sedelighetsreglene. Domstolene har den siste tiden skjerpet straffenivået i denne type saker, i tråd med tidligere signaler Stortinget har gitt. Dessverre er det slik at den øvre del av strafferammen ikke tas tilstrekkelig i bruk. Behovet for politisk å fastsette nedre strafferammer øker i takt med domstolenes manglende benyttelse av det øvre sjiktet i strafferammen. Fraværet av nedre strafferammer skal gi domstolene en skjønnsmessig mulighet i noen saker, men ikke i alle, til å vurdere hver enkelt sak i forhold til hele strafferammen. Imidlertid er overgrep mot barn ytterst alvorlig og vil prege et menneske hele livet. I forbindelse med skjerpede straffebestemmelser vedrørende organisert kriminalitet vil f.eks. pedofile nettverk kunne bli dekket av forbundsbestemmelsen i straffeloven, dvs. en økt strafferamme. Politiet må gå aktivt inn i arbeidet med å avdekke og bekjempe barnepornografi på Internett. Om politiets etterforskningsarbeid systematiseres og styrkes, samtidig som etterforskningsmetodene og dataverktøyene revideres, vil mulighetene til å forhindre overgrep og avdekke gjerningspersoner øke. Et alvorlig dilemma er norske domstolers kompetansenivå, eller forskjellige krav til bevisbyrde, avhengig av sakstype. Selv om et overgrep ikke har tilstrekkelig byrde av bevis til en fellende strafferettslig dom, påvirker en strafferettslig dom utfallet av en sivilrettslig dom, selv om kravet som stilles til bevisbyrden, er annerledes. Barneombudet har tidligere kritisert spesielt politikerne for ikke å gjøre festtalene om til praktisk politikk. Barn bør være en betydningsfull premissleverandør for politiske beslutninger. Inkorporeringen av Barnekonvensjonen i norsk lov vil gi barns rettigheter samlet sett større status. Norge som en internasjonal pådriver i menneskerettighetsspørsmål vil få større troverdighet også i andre spørsmål. Ingenting kan erstatte trygge oppvekstvilkår. I Sarpsborg har politiet og forskjellige kommunale etater forpliktet seg til et samarbeid for å forebygge ungdomskriminalitet. Erfaringene er svært gode og nærmest oppsiktsvekkende. Tidligere har mye av det forebyggende arbeidet gått ut på å ha en egen strategi mot dem som kan tenkes å begå eller å ha begått et lovbrudd. Erfaringer fra Sarpsborg når det gjelder en slik strategi, avslørte at de utplukkede personer betraktet dette som en honnør og ble opplevd av andre som et statussymbol i vennegjengen. Den nye strategien går ut på å fokusere på rammebetingelsene for den kriminelle handling. Særlig fokusering på å gjenerobre det offentlige rom av ikke kriminell ungdom og problemungdom, økt sosial kontroll i skolen, fritiden og familien, det å gjøre ungdomsmiljøene gjennomsiktige og samtidig bygge relasjoner mellom de positive krefter i nærmiljøet var noen av ingrediensene. Trygge oppvekstvilkår blir ikke en realitet ene og alene med et styrket lovverk for barn. Det er innsatsen i nærmiljøet og samspillet mellom aktørene som på lang sikt vil avgjøre om vi lykkes med å gi bedre oppvekstvilkår for barn.
Det er viktig å inkorporere de konvensjoner Norge har ratifisert, i lovverket. Spesielt er dette viktig i forhold til befolkningens rettsoppfatning, for det er naturligvis også – med rette – av mange oppfattet som underlig å ha en situasjon der Norge som nasjon er forpliktet til å følge Barnekonvensjonen i forhold til andre nasjoner, men ikke på samme måte er bundet til å gjøre dette overfor sine egne innbyggere. Vi er glade for at Barnekonvensjonen nå inkorporeres, og har forstått at dette vel kan gjøres under mottoet «bedre sent enn aldri». Det er viktig at barn kan føle deltakelse der barn har mulighet og modenhet nok. Det at andre behandler og vurderer over ens hode uten at man har mulighet for selv å delta, er noe ingen føler seg komfortabel med. På den annen side er det også viktig at en ikke føler seg presset til å ta stilling, spesielt der lojalitetskonflikter i forhold til ens nærmeste oppstår. Jeg tror proposisjonen på mange måter har funnet den balansegangen. Når det gjelder aldersgrensene, framstår de som et godt utgangspunkt, men jeg har også forstått at modenhet fortsatt er det avgjørende. Når det gjelder barnevernssaker og adopsjonssaker, er det viktig å kunne uttale seg i egenskap av å være den som omhandles. Kanskje spesielt i barnevernssaker vil det være i barnets interesse å kunne delta, slik at en også kan påvirke og akseptere de avgjørelser som til slutt fattes.
Det er egentlig en stor glede å stå her i forbindelse med denne saken, fordi Norge nå tar det historiske grepet å inkorporere Barnekonvensjonen i norsk rett, i tillegg til at den synliggjøres gjennom delvis aktiv transformasjon. Dette er utrolig viktig, og SV har gått i bresjen for et slikt grep i mange år. Redd Barna er som kjent særdeles glad for det, og så vidt jeg vet, får vi til og med blomster etter at dette møtet er over. Det er ikke verst! Inkorporering av Barnekonvensjonen betyr særlig mye som en signaleffekt internasjonalt. Hva Norge gjør på dette feltet, er viktig. At Norge i tillegg synliggjør Barnekonvensjonen flere steder i lovverket, er også viktig for at vi skal kunne forstå bedre hvilke konkrete konsekvenser inkorporeringa faktisk har på forskjellige områder. Men jeg syns samtidig at vi kunne ha gått et skritt lenger. Vi kunne ha synliggjort Barnekonvensjonen flere steder i lovverket enn det som er gjort. Jeg syns det er litt passivt av Regjeringa. Når de først velger å ta et rimelig aktivt grep, mener jeg de kunne kjørt linjen helt ut og synliggjort Barnekonvensjonen flere steder. Det har SV gitt uttrykk for i sine merknader. Vi har hatt et nært og godt samarbeid med forskjellige organisasjoner i forbindelse med dette, bl.a. Redd Barna. Justiskomiteen har også vært utrolig heldig som fikk muligheten til å delta på et av de mest interessante seminarene jeg i hvert fall noen gang har vært på, som Barneombudet organiserte for oss. Det er et av de mest inspirerende seminarene jeg har vært på. Jeg lærte så mye om unger, og hele holdningen til dem som snakket for oss, var at barn er folk på lik linje med voksne og må tas på alvor på en helt annet måte enn det vi tradisjonelt har gjort. Og når det også da ble synliggjort hvordan vi i Norge har gått fra å ha en slik holdning til unger og til å profesjonalisere og umyndiggjøre barn i stor grad, er det et signal jeg mener vi bør ta skikkelig på alvor. Vi bør se nøyere på det framover, faktisk med et historisk og filosofisk blikk. Jeg syns også at justiskomiteen kunne ha vært tøffere når det gjelder aldersgrenser i forhold til lovverket. Vi burde ha fjernet aldersgrensen fullstendig, noe de aller fleste organisasjonene som jobber med barn til daglig, har anbefalt oss å gjøre. Jeg skjønner at Regjeringas intensjon er god, og at hensikten med forslaget er at man ved å sette en aldersgrense ønsker å sikre i hvert fall unger ned til den alderen, som nå blir sju år og ikke tolv. Men jeg tror det hadde vært bedre hvis vi f.eks. gjennomførte et forslag som SV har fremmet etter at Barneombudet bad oss om å ta tak i dette, om å sørge for en skikkelig barnefaglig kompetanse for alle som arbeider med unger, noe vi dessverre ble stående alene om, og at vi også skal sørge for å utvikle metoder som gjør at det blir mulig å høre barn på en skikkelig måte. For det som er blitt gitt til oss som et sterkt signal i løpet av denne prosessen, har faktisk vært at det ikke er ungene det er noe galt med når de ikke blir hørt, men at det er samfunnet, som ikke er tilrettelagt på en måte som gjør det mulig å skjønne hva det er unger vil. Samtidig mener SV det er ekstremt viktig at barn ikke blir presset til å uttale seg hvis de ikke ønsker det. Det er en rettighet som alle unger skal ha, men det skal ikke være en plikt for barna. I mange sammenhenger er det veldig ok for unger å slippe å ha en mening – det gjelder for så vidt voksne også! Barn skal sikres en slik rettighet, men det skal ikke være en plikt. Jeg tror at Norge har et stykke vei igjen å gå. Det sier bl.a. FNs komite for barns rettigheter, som jobber med å overvåke at Barnekonvensjonen tas skikkelig på alvor av statene som har ratifisert konvensjonen. Det er en del områder vi er veldig dårlige på. Det gjelder særlig i forhold til funksjonshemmede unger og deres like rett til deltakelse i samfunnet. Der er vi veldig dårlige. Og det gjelder ikke minst i forhold til utlendingsfeltet. Asylsøkerbarn, særlig enslige mindreårige asylsøkere som kommer til Norge, blir ikke ivaretatt på samme måte som norske unger. De er ikke underlagt barnevernsloven på samme måte som norske barn. Her står Fremskrittspartiet og SV sammen om en merknad om å sørge for at disse ungene får de samme rettighetene etter barnevernsloven som det norske unger har. Det mener jeg burde være en selvfølge. Det er nedsatt et utlendingslovutvalg som jobber med akkurat denne biten, og heldigvis er Barnekonvensjonen en del av mandatet til dette utvalget, som altså skal gjennomgå utlendingsloven på dette feltet. SV har også en del kontakt med Foreningen for Fangers Pårørende, som forteller om at barn ikke blir hørt i det hele tatt når det gjelder utkastelse av kriminelle utlendinger som har en tilknytning til Norge. Da blir ikke barna hørt. Mange fedre som har begått en kriminell handling, og som så har sonet og gjort opp for seg, blir kastet ut, uavhengig av forholdet til barnet. Det skjer ikke alltid, men det har skjedd, og det er et brudd på barns rettigheter i forhold til å ha kontakt med sine foreldre, sjøl om de altså ikke er norske. Det mener jeg vi bør ta på alvor. Det samme gjelder i forhold til barn av asylsøkere som kommer hit. De må bli hørt og deres rettigheter ivaretatt på en helt annen måte. Jeg syns det er synd at ikke SV har fått flertall for forslaget vårt om å utrede hvorvidt kompetansen til å utvise en utlending som har begått en kriminell handling, skal tillegges domstolene, i stedet for at det skal være et forvaltningsvedtak. Det skjer i Sverige – der er det domstolen som vurderer dette. Der mener man at man på den måten har en annen mulighet til å ivareta hensynet til menneskerettighetene, enn når det er forvaltninga som gjør vedtaket. Et minstekrav bør det i hvert fall være at forvaltninga tilføres den kompetansen som er nødvendig for å ivareta hensynet til barn, uavhengig av hudfarge og bakgrunn. SV er veldig fornøyd med at vi og Arbeiderpartiet sammen har fått med hele komiteen på at man nå skal ta bestemmelsen om barnepornografi ut av pornografibestemmelsen, og at vi nå skal få en annen definisjon av barnepornografi. Sjølve uttrykket «barnepornografi» er totalt misvisende, for dette dreier seg om dokumentasjon av seksuelle overgrep mot barn, og det bør også behandles på den måten i straffeloven. Vi kan ikke ha det slik at det står under samme paragraf som den som omhandler voksenpornografi – det blir totalt galt. Dette ordner nå komiteen opp i, og det er veldig bra. Jeg tar opp de forslagene SV har fremmet.
Representanten Inga Marte Thorkildsen har teke opp dei forslaga ho refererte til.
Jeg er glad for at en enstemmig justiskomite har sluttet seg til hovedprinsippene i Regjeringens forslag, både at FNs barnekonvensjon nå vil bli inkorporert i norsk lov gjennom menneskerettsloven, og at enkelte artikler vil bli transformert og synliggjort i annen norsk lovgivning. Jeg er videre glad for at komiteens flertall er enig i alle de konkrete lovendringene som Regjeringen har foreslått for å synliggjøre FNs barnekonvensjon bedre i norsk lovgivning. Det at Barnekonvensjonens bestemmelser synliggjøres og presiseres i den lovgivningen der de naturlig hører hjemme, vil bidra til å sikre at norske myndigheter overholder Barnekonvensjonen på en god måte. Jeg har særlig merket meg at en samlet justiskomite stiller seg bak forslaget om endringen i straffeloven § 204. Endringen av definisjonen av barn i forhold til barnepornografi vil gi personer under 18 år et bedre vern mot seksuell utnyttelse. Befatning med barnepornografi er i høyeste grad et grenseoverskridende fenomen. Framforhandlingen av tilleggsprotokollen til Barnekonvensjonen og den foreslåtte endringen av § 204 er derfor også et viktig eksempel på samspillet mellom internasjonal regelutvikling og harmonisering av nasjonale regler for effektivt å kunne bekjempe denne typen kriminalitet. Jeg har merket meg komiteens anmodninger om å utarbeide et eget straffebud om barnepornografi for å gjøre det helt klart at dette er overgrep mot barn og skal behandles på den måten, og om å utrede behovet for endringer i strafferammen for befatning med disse overgrepene for å skape rettsenhet med EU-landene. Jeg vil likevel understreke at også gjeldende straffelov markerer klart at seksuelle overgrep mot barn er forbudt gjennom reglene i lovens kapittel 19 om seksuallovbrudd, særlig §§ 195 og 196 om seksuelle overgrep mot barn. Nå har imidlertid flertallet i justiskomiteen i Innst. O. nr. 118, som behandles senere i dag, gått inn for å øke strafferammen fra to til tre års fengsel i straffeloven § 204, særlig med sikte på ulovlig befatning med barnepornografi, en endring som samtidig med forslag til ny § 60 a vil medføre at øvre strafferamme ved organisert virksomhet økes til hele seks år i fengsel. Komiteen har fremmet forslag om at Regjeringen skal foreta en gjennomgang av lovverk og praksis som angår barn med funksjonsnedsettelser, med sikte på å synliggjøre Norges forpliktelser etter Barnekonvensjonen. Regjeringen har nylig nedsatt et utvalg som skal vurdere behov for ny lovgivning som kan styrke det rettslige vernet mot diskriminering av funksjonshemmede og eventuelt fremme forslag til slik lovgivning. Det framgår av utvalgets mandat at utvalgets forslag skal ligge innenfor rammen av Norges internasjonale forpliktelser. Det er naturlig at funksjonshemmede barns rettigheter ses i sammenheng med dette arbeidet, og jeg vil gjøre utvalget oppmerksom på Stortingets vedtak og sørge for at det blir gjennomført. Jeg har videre merket meg komiteens merknader om innarbeiding av FNs torturkonvensjon, FNs kvinnekonvensjon og FNs rasediskrimineringskonvensjon, og særlig oppfordringen til Regjeringen om å prioritere arbeidet med innarbeiding av FNs rasediskrimineringskonvensjon. Som kjent har et utvalg utredet og kommet med forslag til en ny lov mot etnisk diskriminering. Forslaget har vært sendt på høring, og er nå til behandling i Kommunal- og regionaldepartementet. En lov mot etnisk diskriminering kan i seg selv ses på som en gjennomføring og synliggjøring av FNs rasediskrimineringskonvensjon og vil styrke det rettslige vernet mot diskriminering og rasisme i Norge. Det vil også bli vurdert om konvensjonen i tillegg skal inkorporeres i norsk lov, slik utvalget har foreslått. For Regjeringen er kampen mot rasisme og etnisk diskriminering et prioritert område. Det er særlig viktig i disse tider, hvor kampen mot terrorisme har kommet i fokus. Kampen mot terrorisme er viktig og nødvendig, men like viktig er det at de tiltak vi gjennomfører, er i samsvar med våre internasjonale menneskerettsforpliktelser, og at den ikke fører til diskriminering av, og fordommer mot, f.eks. muslimer generelt. Regjeringen ser derfor arbeidet med ny lov mot etnisk diskriminering som et viktig og prioritert arbeid og tar sikte på å fremme en proposisjon i begynnelsen av 2004. Jeg fant det riktig å knytte disse prinsipielle merknader til denne lille merknaden i komiteens innstilling, for jeg synes det er viktig også å si at det pågår et arbeid. Jeg vil imidlertid ved slutten av dette innlegget først og fremst konsentrere meg om det en rekke representanter har vært inne på – og som for meg ble ganske sterkt synliggjort på en høring som Barneombudet hadde, hvor jeg veldig klart fikk for meg det som jeg hadde trodd før jeg kom dit, og fikk forsterket mens jeg var der – at det er viktig at barn blir hørt. Det er et inntrykk jeg har tatt med meg. Synspunktene på hvordan dette ikke har vært tatt hensyn til, eller har vært feilvurdert i forhold til voksenverdenen, synes jeg på mange måter har kommet klart fram i en rekke representanters innlegg her. Jeg vil for min del understreke at jeg selvfølgelig støtter de refleksjoner som her er kommet fram. Barneombudets høring klarte på en utmerket måte i tillegg til det intellektuelle i hvert fall emosjonelt å gjøre det veldig tydelig for meg, ikke minst ved den måten det var organisert på, og ikke minst gjennom den måten som barn var delaktige på i det som skjedde i forbindelse med høringen. Utover dette har jeg ikke noen merknader. Jeg er glad for at Stortinget tar dette skrittet. Og selv om noen sier at det var på tide, får vi glede oss over at vi i fellesskap tok det opp av skuffen, at andre behandlet det med intensitet og glød, og at vi har fått en god innstilling som vi kunne behandle her i dag.
Det blir replikkordskifte.
Det er tatt opp av representanten Thorkildsen og også av meg i våre hovedinnlegg i dag, spørsmålet om situasjonen for barn av flyktninger i Norge. Jeg skjønner det slik, og er glad for, at Regjeringen peker på det arbeidet som skal gjøres i forhold til utlendingslovgivningen. Men det er to grupper barn som kanskje krever særlig oppmerksomhet også før arbeidet med utlendingsloven er ferdig – det gjelder barn av de foreldre som blir utvist, bl.a. på grunn av straffbare handlinger, og det gjelder familiegjenforeningssaker, særlig hva angår fosterbarn. Vil Barnekonvensjonens implementering i norsk rett i dag innebære at Regjeringen vil gå nærmere inn i dette arbeidet før utlendingsloven eventuelt endres, slik at ikke noen barn nå lider urett og ikke får det vernet som Barnekonvensjonen faktisk gir dem?
Jeg verken kan eller vil improvisere rett. Jeg tror det som jo er klart for alle her, er at utlendingslovgivningen gjennomgås. I den sammenheng skal man, som flere har pekt på, også se på barns situasjon – i ulike sammenhenger. Om det i tillegg skal gjøres noe utover det arbeidet som pågår, som er i full gang, er synspunkt som jeg vil ta med meg og drøfte med kommunalministeren. Men jeg vil ikke her i dag gå lenger enn å uttrykke meg på den måten.
Jeg er fryktelig opptatt av barns rett til å bli hørt. Jeg lurer på om det er slik at dersom endringen med sju års aldersgrense viser seg ikke å fungere i praksis, fordi det alltid er noen andre som definerer om barnet skal bli hørt eller ikke, om det er modent nok eller ikke – og dermed er det bare de aller mest ressurssterke barna som blir hørt – vil statsråden da revurdere sitt standpunkt og eventuelt gå inn for det som et massivt antall høringsinstanser har bedt om, nemlig at vi fjerner aldersgrensen totalt? Så en ting til, og det gjelder Wenche Siljeholm, som er psykolog og sakkyndig, og som var på høringen til Barneombudet. Hun var veldig opptatt av barnets rettigheter i barnefordelingssaker. Jeg anbefaler statsråden å ta en prat med henne om hvordan domstolene håndterer dette, og hvordan de praktisk, ved f.eks. å ha et bilde av en unge stående framme i rettssalen når det er en barnefordelingssak, kan vri oppmerksomheten bort fra kriging mellom foreldrene til at det skal handle om barnas beste.
Jeg er generelt av den oppfatning at vi mennesker alltid kan bli klokere med hensyn til hvordan vi behandler hverandre. Jeg har senest på et møte i Dommerforeningen i forbindelse med domstolsledere i Trondheim nylig snakket om hvordan man opptrer i rettssalen med normal klokskap. Det sier seg selv at i saker hvor barn er med, er det all mulig grunn til å understreke det ytterligere. Jeg tar med meg innspill som går på å utvide denne innsikten og denne refleksjonsevnen, som jeg oppfattet var det som lå i siste delen av representanten Thorkildsens innlegg. Men jeg kan ikke her og nå gå inn på andres lovgivning. Det som jeg kan svare på, er hvorfor vi har valgt en sjuårsgrense. Jeg skjønner det ideelle i at man ikke fastsetter noen grense i det hele tatt, fordi man da baserer seg på at man nærmest skal få den best mulige situasjonen. Det har vært min oppfatning, slik som det er kommet til uttrykk i proposisjonen, at det å ha en grense i hvert fall sikrer at man når dem ned til sju år, og at man deretter utøver et godt skjønn. Så er det slik med denne, som med alle andre saker, at vi skal lære av det som skjer underveis, for det er på den måten vi lager best mulig lovgivning i henhold til intensjonene.
Jeg takker for svaret. Jeg tolker det positivt. Vi kommer til å følge nøye med på dette framover, og jeg regner med at vi kommer til å få innspill også fra de organisasjonene vi nå har hatt kontakt med. Jeg har lyst til å spørre om en annen ting. Det gjelder det som representanten Storberget også var inne på i forrige replikk. Når det gjelder barn av utlendinger, vil jeg spørre helt konkret: Mener statsråden at Norge dersom barns beste etter Barnekonvensjonen underordnes utlendingsloven og hensynene som ligger der, i helt konkrete saker, som f.eks. dreier seg om utvisning, som f.eks. dreier seg om opphold, ikke kan akseptere det framover, nå som Barnekonvensjonen faktisk blir inkorporert i norsk rett?
Representanten stiller meg et spørsmål som krever at jeg faktisk åpent og i fristil skal gjøre en vurdering som egentlig er tillagt et utvalg – et utvalg som for det første skal se på utlendingsloven og på dens forhold til en rekke andre hensyn. Det at det arbeidet gjøres av kyndige mennesker, er noe jeg har respekt for. Det er et arbeid som vil gå sin gang, og som vil måtte ha de avveininger som er gitt i mandatet til utvalget. Så svarte jeg tidligere på et spørsmål fra representanten Storberget, som også var helt konkret, om det kunne skje noe før. Og da gjentar jeg gjerne det svaret: Det er noe jeg skal ta opp med kommunalministeren. Det er ikke noe løfte om at det skal skje noe konkret nå, men fordi spørsmålet er stilt, i en viktig debatt her, og fordi jeg synes man i hvert fall skal koste på seg en refleksjon, gjentar jeg at det spørsmålet lover jeg å bringe videre, slik som jeg tidligere har svart representanten Storberget.
Replikkordskiftet er slutt.
Det er gledelig at FNs barnekonvensjon endelig innlemmes i norsk lov. Å etterleve Barnekonvensjonen er det samme som å etterleve menneskerettigheter. Konvensjonen er ratifisert av land over hele verden. Det gjør den til et helt unikt instrument for bedring av barns vilkår. Konvensjonen er revolusjonerende i internasjonal sammenheng og går langt i å befeste barns rettigheter, eksempelvis retten til å bli hørt. Konvensjonen utfordrer vårt syn på barna og hva barndommen skal inneholde av rettigheter og plikter. Som representanten Storberget påpekte i sitt innlegg, er det viktig at konvensjonen nå ikke blir en sovepute etter innlemmelsen i norsk lov. Konvensjonen har også utfordringer knyttet til seg. Jeg vil påpeke hva barneombudet fokuserer på av utfordringer rundt innlemmelsen av Barnekonvensjonen: Å gjøre Barnekonvensjonens budskap reelt både i barnebefolkningen som gruppe og i det enkelte barns liv er ikke bare et ansvar for politikere, byråkrater og domstoler. Det er en hovedoppgave for alle som møter barn i sitt yrke. Ethvert voksent menneske skal vise respekt for barnets ståsted, erfaringer og meninger. Barnekonvensjonen må brukes som et aktivt instrument og skal gjennomsyre politiske vedtak på nasjonalt og lokalt nivå. Den skal brukes aktivt og ikke bli en hvilepute. Barnekonvensjonen tar for seg viktige områder for barns liv. Gjennom det vi i dag vedtar, som skjerpelsen av bestemmelsene om barnepornografi og retten til å bli hørt mer, gjør vi et viktig arbeid som vil berøre en stor og viktig gruppes hverdag og liv. Spesielt vil jeg bemerke viktigheten av å skjerpe og utheve bestemmelsen om barnepornografi. Å markere at barnepornografi er noe annet enn «vanlig» pornografi er viktig. Barnepornografi er alltid overgrep og utnyttelse av barn, og må alltid behandles som det. Lovendringen på akkurat dette feltet er nødvendig. Samfunnsutviklingen, flyten av informasjon og Internett er problemstillinger som er høyaktuelle. På begynnelsen av 1990-tallet var 300 000 personer koblet til Internett. I 2001 var over 200 millioner mennesker koblet opp. I 2005 forventes det at nettbrukerne overstiger 1,2 milliarder. Internett har over 2 milliarder sider. Rundt 670 millioner av disse sidene inneholder barnepornografisk materiale. Hvor mange lidende barn det er som skjuler seg bak disse tallene, vet vi ingenting om. Hvilke lidelser de er påført, er nesten umulig å forestille seg. Lovverket skal beskytte mot overgrep. Eget forbud mot barneporno markerer også aktiv avstand fra misbruk av barn, og kamp for vern av barns interesser. Arbeiderpartiet er glad for at poseringsbilder med barn skal være forbudt etter bestemmelsen om barnepornografi. Vi er også glad for en skjerping av straffen for salg, besittelse og eie av barnepornografisk materiale. Lovverket i dag har en uforholdsmessig lav strafferamme for slikt, lavere enn de aller fleste europeiske land. Ved at Barnekonvensjonen nå innlemmes med endringer, styrkes barns rettigheter på en rekke andre områder. Vi tar grep og tydeliggjør barnepornoen som uakseptabelt overgrep. Barneporno er ikke pornografi i vanlig forstand. Det dreier seg utelukkende om overgrep mot barn – utelukkende! Det er malplassert at den har vært satt i samme bås som pornografisk materiale generelt. Lovverket har en normativ effekt på samfunnet. Vi må ikke tro at lover er et virkemiddel som alltid vil kunne løse problemet med uønskede hendelser. Barn beskyttes best ved at det skapes holdninger i samfunnet som gjør det uakseptabelt at barn anses som seksuelle objekter for voksne. Overgangen er ikke skarp mellom seksuelle overgrep og annen seksuell utnytting. Barn har uansett krav på beskyttelse. Vi skal ikke si at det her til lands er greit at voksne bruker bilder av nakne barn som poserer. Derfor er det også viktig at poseringsbilder blir forbudt etter bestemmelsen om barnepornografi. Innlemmelsen av Barnekonvensjonen i norsk lov er historisk. I dag gjør vi mange grep for barns rettigheter. I morgen blir det opp til oss å etterleve dem.
De fleste barn og unge har gode og trygge oppvekst- og levevilkår med gode utviklingsmuligheter. Men det er også enkelte barn som ikke har det like godt. Barns rettigheter har de siste årene fått økt oppmerksomhet både i hverdagen, i lovgivningen og i forskningen. Det er utvilsomt en rett for et barn å bli hørt på demokratisk vis og tatt hensyn til. Synet på barn som selvstendige individer har vært gjenspeilet i FNs barnekonvensjon, der barns rett til medvirkning og deltakelse er blant hovedprinsippene. FN har vist seg å være en pådriver for å fokusere på barns, unges og kvinners rettigheter. Fokuseringen på barns rettigheter gjennom FNs barnekonvensjon er ett eksempel på hvordan FN-arbeid legger grunnlaget for bedring av barns og unges oppvekst- og levekår. Jeg tror det har en veldig stor signaleffekt i seg selv at FN fokuserer så mye på å gi alle barn tilgang til grunnutdanning og på å beskytte barn mot misbruk, utnytting og vold. Det er på tide at det skjer ting. Norge fikk anmerkning for at ikke Barnekonvensjonen var inkorporert da Norge rapporterte til FNs barnekomite. FNs barnekonvensjon gav verden et menneskerettighetsverktøy som spesielt tar opp barns situasjon. Konvensjonen slår fast at barn ikke skal diskrimineres, at all handling for og på vegne av barn skal være i barnets beste interesse, at alle barn har rett til liv, overlevelse og utvikling, og at barns synspunkter skal respekteres. Det som er så positivt nå, er at barn blir definert som aktører i kraft av egne rettigheter og egen verdighet. Barnekonvensjonen slår fast barns rett til deltakelse og deres rett til å bli hørt i saker som angår dem. Det er mange grunner til at barn bør delta, og en av dem er at barns deltakelse er viktig, ettersom de beslutninger vi tar i dag, påvirker barna i morgen. I den høringen som justiskomiteen hadde med Redd Barna den 24. april, synes jeg at Redd Barna på en veldig bra måte fikk fram hva inkorporering av Barnekonvensjonen egentlig betyr. Redd Barna understreket at inkorporering av FNs barnekonvensjon i norsk rett vil være en seier for barn i Norge, og at inkorporeringen vil ha betydning i Norges internasjonale arbeid, fordi det viser at Norge er et land som tar barns rettigheter på alvor. Og det skulle bare mangle om vi ikke gjorde dette nå, for Norge skal være et foregangsland i arbeidet for menneskerettigheter. Gjennom inkorporering viser Norge at barns rettigheter gis høy status. Det vil også gi Norge større troverdighet i internasjonalt arbeid. Konvensjonen omfatter hele spekteret av menneskerettigheter og omfatter alle barn. Noe av det viktigste med konvensjonen er at den anser barn som egne rettssubjekter, som selvstendige individer med særskilte rettigheter. Den gir barn, som er en spesielt sårbar gruppe, særskilt vern og bistand. Regjeringspartiene er veldig tilfreds med at det er så stor enighet i komiteen i denne viktige saken. Høyre og Kristelig Folkeparti er imidlertid litt overrasket over flertallet, som går inn for en gjennomgang av lovverket og praksis som angår barn med funksjonsnedsettelse. Jeg vil minne om hva Regjeringen har gjort på dette feltet, selv om jeg er ganske sikker på at flertallet vet hva Regjeringen gjorde den 29. november 2002, da den nedsatte et lovutvalg som skal vurdere behovene for en egen antidiskrimineringslov for bedre å sikre de funksjonshemmedes rettigheter, ikke minst ut fra Norges internasjonale forpliktelser. Utvalget skal utarbeide forslag til slik lov, og da vil arbeidet med å styrke rettighetene til barn med funksjonsnedsettelse stå helt sentralt. Til slutt vil jeg bare si at dette er en stor dag for alle barn i Norge, fordi vi senere i dag skal vedta at alle barn skal bli hørt og bli sett på som selvstendige individer med særskilte rettigheter.
De fleste barn i Norge har det, som flere har vært inne på, heldigvis bra. Likevel er jeg glad for at vi nå i Norge fullt ut gjør de grep som medfører at våre internasjonale forpliktelser i forhold til barns rettigheter gjennomføres. Barn er mer sårbare enn oss voksne, og trenger et ekstra vern. De trenger å bli tatt vare på og bli hørt når viktige avgjørelser om deres liv skal tas. Når vi i dag vedtar å inkorporere FNs barnekonvensjon i norsk lov, tar vi hensyn til nettopp dette. Jeg er også glad for at det stort sett er en samlet komite som følger opp dette med endringer i forvaltningslov og barnevernslov. Det er stor enighet på de fleste punkt. Det er viktig at Norge, som går i spissen internasjonalt i kampen for barns rettigheter og mot barnearbeid i den tredje verden og i resten av verden, nå selv følger opp ved å inkorporere og ikke bare ratifisere FNs barnekonvensjon. Når det gjelder uenigheten, har jeg merket meg at Fremskrittspartiet og SV har fremmet forslag om en lovbestemt rett til barnevernstjenester. Høyre synes det er viktig at barnevernet ikke skal ta mer av ansvaret fra familiene, men tvert imot jobbe for å bygge opp under og støtte familiene. I tilfeller der hjemmet ikke makter å ivareta omsorgsoppgavene, har samfunnet en særlig plikt til å tilrettelegge ordningen som sikrer at alle barn får gode omsorgstilbud og oppvekstvilkår, men jeg kan ikke se at dette forslaget om lovfestet rett, som også har vært fremmet både i familiekomiteen og i sosialkomiteen, er særlig godt begrunnet. Når vi ser på de forpliktelsene som påligger kommunene i dag, er det vårt syn at den lovfestingen av rettigheter vil ha liten reell betydning for brukerne av tjenestene. Etter vårt syn ivaretar reglene om barnevernstjenesten og kommunenes plikter – saksbehandlingsreglene, herunder klageadgangen til fylkesmannen og fylkesmannens tilsyn med kommunene – hensynet til barnet på en tilfredsstillende og hensiktsmessig måte. Derfor vil jeg sterkt advare mot at dette forslaget blir vedtatt. Vi vet jo ikke hva som blir vedtatt her i dag i denne salen, så jeg vil advare mot dette mindretallsforslaget. I dag har alle barn en individuell rett der det foreligger omsorgssvikt. Kommunene har plikt til å yte tjenester. Forslaget høres så tilforlatelig ut, men det kan få uante konsekvenser. La meg igjen få understreke at det er en selvfølge at kommunene i dag yter barn hjelp i saker om omsorgssvikt. Dagens regelverk er på dette punkt tilstrekkelig. Dette er først og fremst en gledens dag, og jeg har lyst til å påpeke et paradoks. Vi har denne våren også behandlet hundeloven – senest i dag – og vi husker alle hvor engasjert media, enkeltpersoner, organisasjoner og representanter var i denne saken. Vi hadde altså høring for hundeloven og Barnekonvensjonen på samme dag i justiskomiteen. Mens det var full sal og ganske hissige gemytter under høringen om hund, var det nokså tomt på tilhørerbenken under høringen om barn. Det var stort sett organisasjoner som jobbet med barns rettigheter, Barneombudet og andre, som var til stede under høringen. Videre vil jeg også si at vi har fått mailen vår neddynget av hundemailer – sinte hundeeiere har skrevet brev og sendt mail til komiteen. Jeg tror ikke vi har fått noen mailer fra foreldre eller barn i Norge som har vært opptatt av inkorporeringen av Barnekonvensjonen. Kanskje er det slik at i dagens samfunn, der vi har det veldig godt, har altså kjæledyrene blitt viktigere enn barna. Er det slik at hundene i dag skal ha bedre rettsvern enn barn? Det er slike refleksjoner en gjør seg. Men jeg vet at det ikke vil være slik. Jeg tror heller ikke at folk flest tenker slik. Men det er et paradoks at det mangler det samme engasjementet som en opplever når det gjelder kjæledyr, for barns rettigheter utenfor denne salen. Heldigvis vil Redd Barna og andre feire denne dagen. Jeg tror det er viktig at vi i Stortinget, sammen med embetsverket, Regjeringen osv., bidrar til at det blir kjent også blant barn at Barnekonvensjonen nå er inkorporert, og at det selvsagt utarbeides informasjonsmateriale tilpasset målgruppen, som viser at barn blir tatt på alvor i dette landet. Det har alle våre barn fortjent.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 858]]
Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 10 minutt til ordføraren for saka og 5 minutt til kvar av dei andre gruppene. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gitt høve til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Presidenten ser det som vedteke.
For meg har denne saken om styrket innsats mot tvangsekteskap vært veldig interessant å arbeide med, men også på mange måter veldig vanskelig, fordi det å møte ofre for tvangsekteskap, høre deres historier og sette seg inn i deres situasjon egentlig har vært forferdelig, og fordi jeg har fått høre historier som jeg egentlig ikke kunne tro er sanne, fordi de er så grusomme. Jeg har møtt flere ofre for tvangsekteskap som har forsøkt å motsette seg tvangsekteskapet og har opplevd å bli utsatt for kidnapping, vold og drapstrusler. Den belastningen de er påført, er vanskelig å begripe for oss utenforstående. De ofrene som jeg har møtt, har gjort et sterkt inntrykk, først og fremst fordi de er så tapre og kjemper en kamp for sin egen frihet. Jeg er derfor veldig glad for at Stortinget senere i dag kommer til å stemme sammen på nesten hvert eneste punkt i denne loven som styrker innsatsen mot tvangsekteskap. Det skal være frivillig å gifte seg. Ekteskap bør tuftes på kjærlighet. Frihet til å velge ektefelle er en grunnleggende menneskerettighet. Dessverre får ikke alle mulighet til å gifte seg av kjærlighet eller av egen, fri vilje. Det skremmer meg at tvangsekteskap forekommer så ofte i Norge, og at det er mye mer utbredt enn vi tidligere har trodd. Tvangsekteskap er brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Det er et overgrep mot det enkelte menneskets rett til selv å velge sin egen ektefelle. Å bekjempe tvangsekteskap er et samfunnsmessig anliggende og dermed også et samfunnsmessig ansvar. Men vi kan likevel ikke frita individet for ansvar. I siste instans er det den som forårsaker eller utøver tvangen, som er ansvarlig. Alle skal ha like plikter og like rettigheter her i landet, samtidig som man skal ha frihet til å hevde sine verdier, følge sine kulturelle tradisjoner og praktisere sin tro. Rammen skal være norsk lov og grunnleggende menneskerettigheter. For Høyre er det viktig at enhver skal få mulighet til å ta personlig ansvar, samtidig som den individuelle friheten som hver og en av oss har krav på, skal respekteres. En grunnleggende frihet for meg er f.eks. å ha muligheten til å bestemme over mitt eget liv og hvem jeg skal gifte meg med. Dessverre har ikke alle denne friheten. Jeg er veldig glad for at den loven som Stortinget i dag skal vedta, først og fremst er ment å motvirke tvangsekteskap. Dette er et av tiltakene i Regjeringens tiltaksplan mot tvangsekteskap. Lovendringene på strafferettens område er ifølge tiltaksplanen ett av flere tiltak for å forhindre tilfeller av tvangsekteskap. Jeg er glad for at komiteen står sammen om endringene på straffelovens område for å tydeliggjøre at tvangsekteskap er forbudt i Norge. Det skal ikke være noen som helst tvil om at det å tvinge noen til å inngå ekteskap er brudd på norsk lov. Muligheten til selv å velge den man skal gifte seg med, er en grunnleggende menneskerettighet. Når vi vet at slike overgrep stadig vekk skjer, ofte uten å bli anmeldt eller at ofre får hjelp, er det på tide at rettsstillingen til dem som rammes, styrkes. Tvangsekteskap er allerede i dag straffbart etter bestemmelsen om rettsstridig tvang i § 222 første ledd. Men komiteen ser et behov for å løfte fram tvangsekteskap i et eget straffebud og å tydeliggjøre at å tvinge noen til å inngå ekteskap er straffbart. Likeså har komiteen ønsket å presisere hva som skal regnes som tvang i relasjon til tvangsekteskap, og mener det er viktig at lovgiver gjør dette gjennom merknadene til loven. I saker som gjelder brudd på grunnleggende menneskerettigheter og alvorlige overgrep, bør vi som lovgivere veilede i forhold til hvordan loven skal anvendes. Komiteen oppfatter tvang som det å sette noen ut av stand til å handle frivillig, at den som inngår ekteskap, rent faktisk har vært utsatt for et press. Tvangen må dessuten ha vært utøvet ved rettsstridig atferd eller ved trussel om slik atferd. Et klart eksempel på rettsstridig atferd er f.eks. når noen har blitt utsatt for vold, for frihetsberøvelse eller for vanskjøtsel til vedkommende har akseptert å inngå ekteskap. Trusler og psykisk tvang er nok vanligere enn fysisk tvang ved tilfeller av tvangsekteskap i Norge. Psykisk tvang vil også kunne rammes av forbudet. Hvis man f.eks. truer noen med å avskjære vedkommende fra familien, vil det være et så sterkt press at trusselen er rettsstridig. Justiskomiteen har presisert i sine merknader at tvangsekteskap er noe annet enn arrangert ekteskap. Begrepet «arrangert ekteskap» henspiller etter mitt syn på at familien deltar aktivt for å finne eller foreslå kandidater til ektemake. Avgjørende for spørsmålet om det foreligger tvang ved arrangerte ekteskap, blir om forslaget til ektemake virkelig gir den unge muligheten til å takke nei. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Sosialistisk Venstreparti, støtter forslaget om ubetinget offentlig påtale i saker om tvang etter § 222 og om trusler etter § 227. I tilspissede situasjoner, hvor dialog er helt umulig mellom foreldre og barn, mener vi at det vil være en ytterligere belastning for den fornærmede dersom påtale krever dennes begjæring. Det er derfor avgjørende at den fornærmede fritas fra ytterligere press. Det vil nå skje ved at man fjerner påtaleansvaret fra dem som rammes, og overfører det til påtalemyndighetene. Barn skal sikres at det ikke arrangeres giftermål som bryter med barns rett til å være barn. For å bekjempe handel med og misbruk av barn er det også viktig at de som ikke respekterer barns rett til en fullverdig barndom, straffes. Den nye bestemmelsen om å gjøre det straffbart å inngå ekteskap med noen under 16 år eller medvirke til dette, mener komiteen er positiv og nødvendig. Komiteen er også fornøyd med de foreslåtte endringene i voldsoffererstatningsloven, og mener hensynet til en mer ensartet praksis blir bedre ivaretatt på denne måten. Når det gjelder lovendringene om tvangsekteskap, mener Høyre det er viktig å følge opp tiltakene i handlingsplanen og at endringene i straffeloven gjøres kjent blant befolkningen, både av allmennpreventive hensyn og av hensyn til den som utsettes for tvang i relasjon til inngåelse av ekteskap. Å motvirke at tvangsekteskap blir inngått, er ingen enkel jobb. Utfordringen nå er å få på plass tilfredsstillende kompetanse i hjelpeapparatet. Hjelpen som tilbys, må være alt fra krisehjelp i form av sikkerhetstiltak og terapeutiske tilbud til megling i familiekonflikter og videre oppfølging. Dette er et langsiktig arbeid, som krever at det forebyggende arbeidet prioriteres. Her er jeg trygg på at Regjeringen følger opp det gode arbeidet som er gjort, at den følger opp de tiltakene som er skissert i handlingsplanen, og at det forebyggende arbeidet blir prioritert like mye som sikkerhetstiltak og krisetiltak. Tvangsekteskapene er kompliserte saker, med mange involverte parter. En egen lovbestemmelse, som vi i dag skal vedta, er et skritt i riktig retning, men det vil aldri være nok til å kunne bekjempe disse alvorlige overgrepene. Det som blir avgjørende i tiden framover, er at de unge selv får muligheten til å bidra i dette arbeidet på sin måte, sammen med dem som makter å formidle de riktige holdningene inn til de berørte miljøene.
Dette er en svært vanskelig lovsak. Det sies at landet skal bygges med lov. Det er helt sikkert at de vedtak som antakelig fattes i kveld vedrørende tvangsekteskap, ikke alene løser de utfordringene vi står overfor. Jeg deler fullt og helt saksordførers gode introduksjon i forhold til denne loven. Alene kan lovforbud og straff faktisk bare gjøre vondt verre. Selv om det etter Arbeiderpartiets mening er nødvendig med en lovfesting og straffesanksjonering av tvangsekteskap og også ubetinget offentlig påtale, er det grunn til å påpeke at slike utfordringer i hovedsak må løses på andre arenaer enn den strafferettslige. Til det kjedsommelige: Her er vi avhengige av kommunikasjon, ikke konfrontasjon, og også forståelse, ikke bare fordømming. En ensom satsing på strafferetten vil derfor ikke føre oss særlig videre. Stigmatiseringen er belastende og lammende nok fra før. Likevel vil et straffebud, sammen med de øvrige tiltak, ha allmennpreventiv effekt og en viss holdningsskapende funksjon. Det er viktig å si ifra hvor grensa går, og hva vi som nasjon aksepterer. I lys av dette arbeidet som Norge har nedlagt vedrørende menneskerettigheter og barnerettigheter, er dagens lovsak åpenbar for Arbeiderpartiet, og det er åpenbart et område for handling. For Arbeiderpartiet har det vært viktig at også utilbørlig press medtas i bestemmelsen om ulovlig istandsettelse av tvangsekteskap. Det er ikke alt som kan karakteriseres som trusler, verken fysiske eller psykiske. Også press hvor de yngste blir forespeilet utfrysing av familien eller andre sosiale problemer, vil klart være utilbørlig press som ikke umiddelbart rammes av bestemmelsens øvrige ordlyd. Dette kan også bidra til å lette noe på den bevisbyrde man måtte ha for å bevise de øvrige situasjoner i bestemmelsen. Så til det som er vanskelig i dette spørsmålet, og det syns jeg vi skal være åpne med, særlig i forhold til hvordan denne bestemmelsen skal forvaltes framover. Det gjelder spørsmålet om ubetinget offentlig påtale. Arbeiderpartiet har valgt å støtte forslaget om ubetinget offentlig påtale, men vi er stilt overfor særdeles vanskelige avveininger i dette spørsmålet. Det har ikke vært lett for noen av oss. Arbeiderpartiet ønsker å frita dem som utsettes for tvangsekteskap fra byrden ved anmeldelse. Samtidig er det et dilemma at påtalemyndighetens ubetingede offentlige påtale vil kunne resultere i at flere vegrer seg for å søke kontakt med det offentlige for å få hjelp. Mange vil ikke ønske sine foreldre straffet, selv om de trenger hjelp i sin situasjon. Opportunitetsprinsippet i forhold til strafferetten bør bidra til at påtalemyndigheten er varsom med å reise tiltale når fornærmede klart ikke ønsker det. Opportunitetsprinsippet i forhold til strafferetten, og kanskje særlig kriminalpolitikken, bør også lede hen til at dette bør vi som politikere og departementet se videre på hvordan går, hvordan praktiseringen av bestemmelsen blir. Hvis det viser seg at dette bidrar til å bremse de jentene og guttene som trenger hjelp fra det offentlige, i frykt for at man får en offentlig påtale overfor et familiemedlem, syns jeg man skal være såpass fri i de fleste politiske partier, at man bidrar til å reise saken på nytt for å evaluere ordningen. Regjeringa bør kanskje vurdere å komme tilbake til Stortinget med en straffefritaksregel, med forslag om at hvis den straffeforfulgte faktisk har bidratt til å belyse og løse saken, kan man kanskje innrømmes en viss form for straffefritak, slik at man demper noe av presset på dem som oppsøker det offentlige for å få hjelp. Jeg nevner dette som en mulighet som det er grunn til å be Regjeringa om å vurdere.
Det å sitte i justiskomiteen er en utfordring, men det er en spennende utfordring. Grunnen til det er at det er et utrolig bredt spekter av saker som kommer til behandling. Som vi har snakket om før i dag: Hvor viktig en sak er, er på en måte ikke avgjort før man finner ut hvor tungt den berører enkeltmennesker. Slik er det også med denne saken om tvangsekteskap. Det Stortinget er i ferd med å gjøre i dag, er faktisk å gi et viktig politisk signal som tydeliggjør vår politiske kurs i henhold til tvangsekteskap og hvordan vi skal forholde oss til det innenfor norsk lov. Jeg synes at saksordføreren, Linda Cathrine Hofstad, på en ypperlig måte har redegjort for innholdet i saken. Det viser bl.a. klart at tvangsekteskap i Norge er forbudt, og det har vært forbudt. Det blir tydeliggjort nå. Man tydeliggjør det bl.a. ved å ta inn et eget straffebud. Noen av oss er i alle fall overbevist om at dette bør og skal virke allmennpreventivt. Grunnen til at det er viktig, er at dette ikke løses, som andre har vært inne på, kun ved en lovregulering. Det som på sikt må inn, og som vil bidra til det, er et forhold mellom det straffemessige og det holdningsmessige aspektet. For det er klart at dette vil ta tid. Dette er mennesker som kommer til Norge med en annen kultur, og som har en annen bakgrunn. Når de skal assimileres i det norske samfunnet, må vi ha en åpning for og en forståelse for at ting kan bli vanskelig. Det betyr ikke at vi skal akseptere ulovligheter, men vi må nok ta innover oss at det vil kunne komme til å skje. Poenget må være at vi må bidra til at endringer oppstår gjennom påvirkning, men også gjennom en klar lov som viser til hva som er akseptabelt, og hva som ikke er akseptabelt. Derfor støtter vi det forslaget til endring som nå foreligger, om ubetinget offentlig påtale i forhold til tvang og trusler. Vi tror at det er viktig at man overfører ansvar fra den fornærmede til det offentlige. Hvis ikke tror vi dessverre at det fortsatt i altfor stor grad vil bli tiet i hjel, og det er ingen av oss tjent med. Det er et samfunnsproblem i Norge at vi har denne typen saker. Da må vi ha en åpenhet rundt det, og vi må ha vilje til å engasjere oss og vilje til å gjøre noe med det. Det gjør Stortinget gjennom denne behandlingen. Jeg tror også at dette vil være med og bedre rettssikkerheten til den enkelte. Jeg håper, og forutsetter også, at selv om det nok i enkelte sammenhenger vil bli vanskelig – familieforholdene er tette, det er vanskelig å bryte dem – skal dette være et verktøy for dem som ønsker hjelp til å bryte ut av en slik problemstilling for å komme seg videre og kanskje gjøre et valg, som saksordføreren var inne på, gjennom kjærlighet og ikke gjennom tvang. Det er en ganske vesentlig forskjell på de to inngangene til ekteskapet og kanskje også i forhold til hvor vellykket ekteskapet etterpå vil bli.
Mye har skjedd siden Fadime ble drept i et æresdrap i Sverige for ca. halvannet år siden. Mye har også skjedd siden en del tøffe jenter stod fram og fortalte om hvordan de har vært utsatt for tvangsekteskap og om trusler om andre typer overgrep, og også siden jentene fortalte om kjønnslemlestelse og andre overgrep som foregår i noen minoritetsmiljøer også i Norge. Dette er særdeles alvorlige saker, som krever et stort arbeid som må gå over lengre tid fra et samlet politisk Norge. Jeg tror at det aller viktigste vi kan gjøre, er ikke å bruke straffeloven i disse sakene, men å få på plass en god del tiltak som gjør at ungdom i utgangspunktet slipper å komme i den situasjonen, altså det som kalles forebygging. Jeg vet at Regjeringa omsider har startet et arbeid med å få opp kompetansen på dette feltet innenfor hjelpeapparatet. Da jeg sjøl i 1995 – tror jeg det var – for første gang møtte ei jente som var fra Tyrkia, og som skulle utsettes for tvangsekteskap, hadde ingen reagert der hun kom fra. Sjøl om alle visste hva som foregikk, var det ingen som turte å ta i dette med ildtang engang, fordi dette var så komplisert, så vanskelig. Det var også noen misforståtte holdninger om kulturrelativisme inne i bildet. Nå er dette borte. Slik som jeg oppfatter debatten nå, er ikke dette et interessant tema lenger. Nå er alle enige om at dette er noe som man virkelig skal ta tak i. Men jeg registrerer allikevel at Senter mot etnisk diskriminering har en noe underlig høringsuttalelse i forbindelse med denne saken, hvor man snakker om at dette dreier seg om å regulere det private, bl.a., noe de egentlig ikke syns er særlig all right. Det mener jeg bør være helt irrelevant i denne sammenhengen. Dette handler faktisk om å forhindre overgrep. Så vidt jeg vet, har det vært to straffesaker som gjelder tvangsekteskap i Norge. Det er altså ikke slik at det er lovverket det egentlig er noe i veien med, men det å håndheve det lovverket som allerede fins. Jeg mener at det viktigste denne regjeringa egentlig kan gjøre nå, er å få på plass en internasjonal avdeling av barnevernet, det er å sørge for at også de som f.eks. kommer hit på familiegjenforening med mennesker som allerede er bosatt her, ikke de som er flyktninger, men de som f.eks. kommer på familiegjenforening, må omfattes av norskopplæringstiltak og de introduksjonsprogrammene som nå er vedtatt. Jeg mener at det nå også bør bli slik at man bare har mulighet til å ha borgerlig vigsel i Norge, og så kan man heller ha en seremoni i sitt trossamfunn etterpå. Også det er gode tiltak. Når det gjelder dette med ubetinget offentlig påtale, er SV det eneste partiet som har gått mot dette. Det mener jeg er særdeles uheldig, all den tid det er så mange høringsinstanser som jobber med dette til vanlig, som går imot dette, rett og slett fordi det allerede i dag fins en mulighet til å benytte seg av offentlig påtale dersom man erklærer allmenne hensyn. UDI, Hordaland statsadvokatembete, Krisesentersekretariatet og ikke minst Oslo Røde Kors Internasjonale Senter og flere andre organisasjoner og etater advarer på det sterkeste mot å innføre ubegrunnet offentlig påtale som et virkemiddel. De mener at det viktigste nå faktisk er å benytte seg av det lovverket som allerede ligger der, og ikke å innføre noe nytt uten at vi egentlig vet hva konsekvensene vil bli for dem som blir berørt. Jeg vil anbefale å lese debattinnlegget som stod i Dagbladet den 27. mai 2003 om offentlig påtale mot tvangsekteskap, som er skrevet av Anja Bredal, som er stipendiat ved Institutt for samfunnsforskning. Hun påpeker noe av hovedproblemet, nemlig at dette kan føre til at en del barn som ikke ønsker at foreldrene deres skal bli straffeforfulgt, ikke tør be om hjelp, rett og slett fordi det er det som kan bli konsekvensen. De ønsker å slippe å bli giftet bort, men de ønsker ikke at foreldrene deres skal bli straffeforfulgt, og det mener jeg vi bør ta på alvor. Vi burde i hvert fall brukt mer tid på å vurdere dette ut fra et bedre grunnlag, og det ville i så fall kreve at vi hadde flere straffesaker å støtte oss til for å se hvordan dette funker. Når vi har to straffesaker, er det en smule tynt grunnlag. Jeg tar opp forslaget fra SV.
Representanten Inga Marte Thorkildsen har teke opp det forslaget ho refererte til.
Det er sjelden jeg opprøres sterkere enn når jeg møter mennesker som har vært utsatt for overgrep fra sine nærmeste. I tillegg til de skader selve overgrepet medfører, sliter disse menneskene ofte med at ugjerningen var et svik fra noen de var glade i. De føler ensomheten etter å ha brutt med overgriper, og de føler frykten for gjentakelse og for å la noen komme nær igjen. Som politiker er det lett å kjenne maktesløshet i møte med en slik virkelighet. Vi kan imidlertid bidra til å redusere antall overgrep gjennom å vedta et tydelig lovverk. Et tydelig regelverk vil ha sterk allmennpreventiv effekt og er dessuten viktig av pedagogiske hensyn. Ved å vedta lett tilgjengelige straffebestemmelser vil kunnskapen om hva som er forbudt i Norge, kunne nå ut til det brede lag av befolkningen og ikke bare være forbeholdt jurister og andre spesielt interesserte. Skal vi stoppe tvangsekteskap, må foreldregenerasjonen vite at bruk av tvang i forbindelse med ekteskap er straffbart. De må også vite at det å tvinge et barn eller en ungdom til å inngå ekteskap kan medføre fengsel i inntil seks år. For Kristelig Folkeparti har det vært veldig viktig å bidra til tydelighet rundt det faktum at tvangsekteskap er forbudt. Vi mener at dette best kan oppnås gjennom en egen bestemmelse i straffeloven som forbyr dette. Det er derfor veldig gledelig at Stortinget i dag støtter regjeringspartienes forslag om et eget straffebud mot tvangsekteskap i straffeloven § 222 annet ledd. Ekteskapsinngåelse skal skje ved frivillighet. Muligheten til selv å velge hvem man vil gifte seg med, er en grunnleggende menneskerettighet, som bl.a. følger av FNs Verdenserklæring om menneskerettigheter, artikkel 16. Jeg har med stor bekymring mottatt informasjon fra flere hold om at tvangsekteskap i Norge er mer omfattende enn man tidligere var klar over. Det er helt nødvendig å iverksette tiltak for å styrke rettsstillingen til dem som rammes. Lovtiltak er imidlertid ikke tilstrekkelig for å forhindre tvangsekteskap. Representanter fra minoritetsmiljøene forteller at trusler og psykisk tvang er vanligere enn fysisk tvang ved tilfeller av tvangsekteskap i Norge. En samlet justiskomite har i sin innstilling presisert at psykisk tvang vil kunne rammes av forbudet mot tvangsekteskap. For eksempel vil trusselen om fullstendig å avskjære en person fra familien om vedkommende ikke gifter seg, kunne utsette personen for et så sterkt press at trusselen er rettsstridig og rammes av forbudet. Ulike former for psykisk press som enkeltvis ikke er å anse som rettsstridig atferd i straffelovens forstand, skal vurderes samlet i relasjon til spørsmålet om det i det konkrete tilfellet har forekommet tvang. Jeg tør påstå at ungdommer som bor i Norge, med dette får et godt strafferettslig vern mot tvangsekteskap. Tiltale for brudd på forbudet mot tvangsekteskap vil ikke lenger avhenge av begjæring fra den fornærmede. Det skal nå være offentlig påtale i slike saker, som det er i de fleste andre straffesaker. Å tvinge noen til å inngå ekteskap er et alvorlig overgrep som innebærer brudd på vesentlige menneskerettigheter. Det er naturlig at det overlates til samfunnet å bestemme om et slikt overgrep skal sanksjoneres mot. Det vil dessuten kunne oppleves som en lettelse for offeret å slippe å ta stilling til om tiltale skal reises mot nærstående personer. Tilsvarende betraktninger ligger til grunn for at det er offentlig tiltale ved tilfeller av familievold. Mitt håp er at forbudet mot tvangsekteskap og den dertil hørende straffetrussel vil virke preventivt, slik at tiltale for brudd på regelverket ikke blir nødvendig. Det vil være best for alle parter. Om det skjer, avhenger av om foreldregenerasjonen følger loven. Gjør de ikke det, er det samfunnets plikt å straffe dem som forbryter seg mot barn og unges menneskerettigheter.
Det er et selvfølgelig prinsipp i vår kultur og rettsorden at et ekteskap skal bygge på partenes frie vilje. Regjeringen har med bekymring registrert at det i den senere tid har framkommet informasjon som tyder på at dette ikke er like selvfølgelig i alle miljøer i vårt land. Tvert imot er det mye som tyder på at tvangsekteskap er et mer utbredt fenomen i Norge enn man tidligere har vært klar over. Arbeidet med å bekjempe tvangsekteskap har derfor fått høy prioritet i Regjeringen. Jeg er på denne bakgrunn svært glad for at en samlet justiskomite stiller seg bak Regjeringens forslag om å skjerpe straffelovgivningen på dette feltet. Et strengere og mer presist regelverk vil utvilsomt være et viktig bidrag til å nå de målene vi har satt oss. En annen sak er at utfordringene ikke kan møtes med lovendringer alene. Det har flere talere pekt på, og det er en grunnholdning jeg deler. Nettopp derfor er det som kjent utarbeidet en egen tiltaksplan mot tvangsekteskap, hvor forslagene til endring i straffeloven bare utgjør en begrenset del. Jeg er enig med komiteen i at det er viktig å spre kunnskap om tiltaksplanen og lovendringene, slik at tiltakene blir allment kjent, også i de miljøene hvor tvangsekteskap praktiseres. Jeg har godt håp om at dette vil ha allmennpreventiv virkning, slik også komiteen peker på. Siden tvangsekteskap også er straffbart etter gjeldende rett, så jeg det ikke nødvendig med noe eget straffebud mot denne type tvang. I proposisjonen ble det derfor foreslått å ta inn en presisering av den nåværende bestemmelsen. Justiskomiteen har i stedet valgt å løfte tvangsekteskap fram i en egen straffehjemmel. Også dette var for meg en mulig løsning. Jeg viser i den forbindelse til at en slik løsning ble trukket fram som et alternativ i det høringsbrevet som ble sendt ut i forkant av proposisjonen. Samtidig vil jeg uttrykke tilfredshet med at komiteen understreker at man i utgangspunktet skal vise tilbakeholdenhet med å gi egne straffebud for handlinger som allerede kan rammes av et annet straffebud, men at dette er et virkelig unntakstilfelle. Jeg er også glad for at et flertall av komitemedlemmene støtter Regjeringens forslag om å endre påtalereglene for tvang og trusler, slik at det nå blir ubetinget offentlig påtale i alle slike saker. De nåværende kravene om påtalebegjæring og allmenne hensyn er etter min mening til hinder for at slike saker får den strafferettslige oppfølgingen de fortjener. Det er viktig å hindre at endringene får utilsiktede konsekvenser, slik komiteens medlem fra Sosialistisk Venstreparti frykter. Jeg har imidlertid tro på at lovendringen ikke vil medføre at det nå blir satt i gang mange straffesaker mot den fornærmedes vilje. Den fornærmede vil fortsatt være et nøkkelvitne i slike saker, og uten noen form for samarbeid vil en straffeforfølgning bli svært vanskelig. Men ved at påtalemyndigheten får en plikt til på eget initiativ å ta tak i slike saker, vil arbeidet måtte prioriteres i langt større grad enn det som i dag er tilfellet i politi og påtalemyndighet. En slik utvikling er etter min mening både ønskelig og selvsagt. Etter mitt syn er det også en verdi i seg selv at den fornærmede fratas den belastningen det er å kreve en nærstående person tiltalt og straffet. Videre er jeg svært glad for at en samlet justiskomite stiller seg bak forslaget om å innføre et nytt straffebud som retter seg mot den som inngår eller medvirker til at noen inngår ekteskap med noen under 16 år. I slike tilfeller skal det ikke være nødvendig å godtgjøre at den mindreårige er tvunget til å inngå ekteskap. Mindreårige er lett påvirkelige og har vanskeligheter med fullt ut å forstå rekkevidden av en ekteskapsinngåelse. Medvirkning til slike ekteskap bør derfor være straffbart, uavhengig av om den mindreårige er utsatt for reell tvang eller ikke. Innføringen av et slikt straffebud vil ikke minst være et viktig holdningsskapende signal, og jeg betrakter det som et stort framskritt i bekjempelsen av tvangsekteskap. Jeg er også tilfreds med at en samlet komite støtter de øvrige forslagene i proposisjonen. Rettspraksis har vist at strafferammen for overtredelse av straffeloven § 155 om påføring av smitte og § 390 a om hensynsløs atferd i visse tilfeller har vært for lav. En straffeskjerpelse vil gjøre at lengstestraffen i de aktuelle straffebudene bedre avspeiler alvorlighetsgraden av handlingene, og en sentralisering av førstehåndsbehandlingen av søknader om voldsoffererstatning vil blant annet sikre en større grad av rettsenhet i disse sakene. Debatten om tvangsekteskap har bølget i Norge. Liksom representanten Thorkildsen husker jeg den gang man fornektet at det i det hele tatt fantes, og det var helt umulig å få det fram. Jeg husker også hvem som deltok i den debatten på mange måter. Senere kom vi inn i en debatt der det var en viss aksept for at det fantes. Jeg er enig i at vi antakelig nå er kommet dit hen at de fleste erkjenner at det finnes, og at vi må gjøre noe med det. Men i den debatten har argumentene bølget fram og tilbake. På samme måten som noen er redd for at dagens ubetingede offentlige påtale skal føre til at noen blir mer forsiktige, så er det andre igjen som mener at det kan være det riset bak speilet man trenger for å få til kulturendringer i familier som ellers kanskje ikke ville ha vært åpne for det. Det er et mangfoldig landskap. Når jeg har gått inn for disse forslagene, er det ut fra erfaringer og lydhørhet til landskapet, men jeg er enig med ulike talere i at man skal fortsette å ha den lydhørheten.
Det blir replikkordskifte.
Det statsråden sier, er jeg fullstendig enig i. Men hvorfor da ikke ta i bruk den muligheten vi allerede har til å ta ut offentlig påtale ved å erklære allmenne hensyn? Da ville man kunnet ha en fleksibilitet i lovverket som blant annet UDI mener er fryktelig viktig. De skriver i sine høringsuttalelser at dagens regelverk gir en mulighet til å reise påtale, men det gir også en anledning til ikke å reise påtale i de sakene der offeret ikke ønsker å reise påtale og kanskje heller ikke er tjent med det. Det er nøyaktig det samme som Krisesentersekretariatet sier. Jeg vil få lov til å nevne at jeg har erfaring fra en sak av denne typen. Der hadde jeg selv lyst til å kidnappe en jente for å «frigjøre» henne fra hennes egne foreldre, fordi jeg så hva slags press hun var utsatt for. Men hun bestemte seg for å forsone seg med foreldrene sine, og nå har hun et barn og er gift med en mann som hun er blitt glad i etter hvert. Jeg vil ikke kunne ta fra henne det valget som det faktisk er.
Det at en sak er kompleks, bør ikke frata noen en rett til å tale på vegne av den undertrykte med så klar røst at den undertrykte oppfatter samfunnets røst. I denne sammenhengen har jeg møtt såpass mange undertrykte – ikke bare i dette land, men også andre steder, at jeg vet at ett sted må samfunnets normer lyde så tydelig at de oppfattes. Jeg har sagt i innlegget mitt at det er ikke nok at det skjer gjennom straffebud eller ubetinget offentlig påtale. Det må skje gjennom kunnskap, dialog, informasjon, kontakt osv. – på alle mulige måter. Jeg er en sterk tilhenger av det, og jeg er ganske overbevist, gjennom å ha møtt mennesker som har møtt tøffe sider av tvangsekteskapskulturen, om at dette kan være til hjelp. Det er også helt avgjørende til syvende og sist at en aldri i noen som helst sak vil ha en sak uten et vitne. Man vet også at om man henvender seg til offentlige myndigheter, så har de taushetsplikt. Det er således mange måter man kan løse en sak på uten å havne i rettsapparatet. Men er man i nærheten av det, må rettsapparatet bygge opp en kompetanse – slik jeg la vekt på i mitt hovedinnlegg.
Jeg er for så vidt enig i dette også. Men det jeg mener er viktig, er at man foretar en konkret vurdering i forhold til offeret. Hva hvis offeret står i fare for å miste hele sin familie, hele sin slekt, alt som binder, alt det som gjøre et menneske til et menneske, og vedkommende sjøl ikke ønsker å miste dette, men ønsker å forholde seg til dette på andre måter – f.eks. ved å megle hos Oslo Røde Kors Internasjonale Senter? Mener statsråden at det er legitimt og fortsatt skal være mulig til tross for den lovendringen som flertallet vedtar? Jeg mener lovendringen er gal så lenge vi ikke har mer enn to saker å bygge vår kunnskap på, og at vi i stedet bør ta i bruk aktivt den muligheten vi allerede har til å ta ut offentlig påtale.
Selvfølgelig er megling legitimt, det er til og med i svært mange tilfeller klokt. Men da må meglingen også være reell. Den må være der, slik at den som deltar i meglingen og er den svakere part, føler at man har noen med seg. Jeg tar det for gitt at det er den type scenarioer representanten Thorkildsen spør meg om. Ja vel, da er min oppfatning at den lovbestemmelsen vi snakker om her, er et nyttig ris bak speilet. Jeg har, liksom representanten, også vært i kontakt med familier som er blitt snudd av viljesterke unger, for å si det på den måten. Jeg har også opplevd at det å ha et ris bak speilet kan påvirke noen, og jeg tror at kulturprosesser alltid tar lang tid. Men på et eller annet tidspunkt må noen sette ned en merkestein til fordel for den som blir offer, selv om virkeligheten er kompleks. Selvfølgelig er det legitimt å finne fornuftige løsninger. Det er alltid legitimt. Det er når man ikke finner løsninger som fritar for tvang, at hele den straffetenkningen som er reist av komiteen, og også foreslått av meg i proposisjonen, kommer inn. Men kan man få til frivillige løsninger, er det alltid bra.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg minner vel mer og mer om en møteplager, men jeg har lyst til å bore litt videre inn i dette. Betyr det som statsråden nå har sagt, at han mener at det kan være tilfeller der offerets ønske om ikke å forfølge dette i strafferettsapparatet skal telle mer enn samfunnets legitime og helt riktige behov for å markere at dette er dønn ulovlig? Eller mener han ikke det? Grunnen til at jeg spør, er at jeg vet at de som jobber med dette, bl.a. med megling, sier at en del av disse ungdommene for det første aldri ville tort å be om hjelp hvis de hadde visst at dette ville resultere i en straffeforfølging av foreldrene deres, og særlig ikke i tilfeller der foreldrene ville blitt utvist fra Norge på grunn av at strafferammen her er såpass stor at det kunne blitt konsekvensen dersom de ble domfelt. De føler også at de blir umyndiggjort, at deres ønsker faktisk ikke blir ivaretatt. Jeg vet det, fordi jeg har vært vitne i en hjemmevoldssak der den kvinnen som ble utsatt for vold fra sin eksmann, ikke ønsket å forfølge denne saken videre i strafferettsapparatet og trakk anmeldelsen. Men blant annet på grunn av at jeg hadde vært vitne, kjørte politiet saken videre, fordi de visste at dette kom de til å vinne ved at jeg vitnet. Det syntes jeg var vanskelig, for det var altså en kvinne som ikke ønsket å forfølge sin eksmann når det gjaldt dette, samtidig som det av allmennpreventive hensyn er ekstremt viktig at vi markerer at dette er ulovlig. Men poenget er altså å ivareta menneskers verdighet til tross for at de er ofre, og ikke umyndiggjøre og stakkarsliggjøre dem mer enn det som er strengt nødvendig, for da opplever de jo at de blir utsatt for doble overgrep, og det er jo ikke det som er hensikten med det vi prøver å få til her. Tvert imot prøver vi å ivareta menneskers rettigheter. Jeg mener at det også må være mulig å se for seg en situasjon der en familie f.eks. har bedrevet utilbørlig press overfor sitt barn, og hvor dette barnet har latt seg overtale og presse til å gifte seg, men hvor barnet seinere faktisk er glad for at det ikke valgte å gå til rettssak, men valgte å forsøke å forsone seg med familien sin igjen. Det må også være mulig, selv om jeg mener at det bør være unntakene og ikke regelen.
Alle som har vært på talerstolen, er enige om at tvangsekteskap er et grovt menneskerettighetsbrudd. For å sette en stopper for dette, må man ta det på alvor, og man må forvente at det offentlige har et ansvar. Jeg må si at Sosialistisk Venstreparti og representanten Thorkildsens argumentasjonen i forhold til ubetinget offentlig påtale skuffer meg. Når representanten Thorkildsen sier at vi umyndiggjør ofrene og tar fra dem deres verdighet og rettigheter, har vi helt forskjellige oppfatninger av hva dette er, for dette handler faktisk om å ta deres rettssikkerhet på alvor. Dersom man går til politiet eller hjelpeapparatet, som også har taushetsplikt i slike saker, er det ikke noen automatikk i at de går til direkte anmeldelse. Det er ikke slik. Høyre har faktisk tillit til at politi og påtalemyndighet i disse sakene utviser skjønn når man ser at det her er en mulighet for dialog, eller at det er mulighet for at offeret og familien kan komme sammen igjen. Og så vil jeg bare minne om, siden representanten Thorkildsen nevnte ORKIS, at de har vært veldig aktive på banen, også i forhold til brukerne av ORKIS når det gjelder å fronte hvor negative de er i forhold til offentlig påtale. Jeg er også skuffet over det ORKIS har sagt i media, at det nå vil bli vanskeligere for offeret å oppsøke hjelpeapparatet. Jeg trodde faktisk det var slik at hjelpeapparatet i disse sakene mer enn noen gang opprettholdt taushetsplikten. I disse sakene er det helt grunnleggende. Da må jeg si at jeg ble veldig overrasket over argumentasjonen til ORKIS og SV. Dette er snakk om tilspissede situasjoner, situasjoner som er helt umulige, der foreldre kommer med drapstrusler, der foreldre prøver å kidnappe disse barna – og så skal ikke påtalemyndighetene ta sitt ansvar og gå til offentlig påtale?
Ut fra dagens bestemmelser om allmenne hensyn kan det offentlige også selvfølgelig reagere, men man må fortsatt ha et vitne, og det vitnet vil da som oftest være den fornærmede. Den fornærmede er helt avgjørende. Også etter den spilleregelen som er foreslått her i dag, trenger man et vitne. Og den fornærmede vil være helt sentral. Vil den fornærmede ikke være vitne, har man ingen sak. Så det man gjør med dette, er – for å si det rett ut – å trekke opp en strafferettslig ideologisk utfordring som går inn i kjernen, at en norsk integreringsdebatt ikke bare handler om hvordan de som utgjør flertallet i denne salen her i dag, skal te seg for å unngå å diskriminere noen i forhold til jobb eller hudfarge, men at en norsk integreringsdebatt heller ikke aksepterer segregering. Man aksepterer altså ikke at man i en eller annen sammenheng praktiserer samlivs- og ekteskapskulturer som utsetter noen for tvang, like lite som man i vårt land historisk har gjort det, og endret det gjennom en lang, lang kamp. Og så kan man, etter min mening med mye unnfallenhet fra det norske samfunnet og mye unnfallenhet fra norsk kvinnebevegelse, si at omsider er frontlinjen også kommet til disse kvinnene. Når en frontlinje er kommet der, føler jeg at vi er med på å gi dem et virkemiddel. Men det virkemidlet hindrer ikke, så langt jeg kan forstå, at noen kan søke løsninger i fortrolighet med noen som kan bidra litt til å hjelpe til med å finne løsninger. Jeg har selv møtt dem, f.eks. i møter med skolerådgivere på videregående skoler i Oslo. De ender som oftest ikke noe sted, fordi det ikke er noen sammenheng, ikke noe trykk, ikke noe som helst. Det inntrykket jeg har dannet meg, er at et aktivt ris bak speilet er helt avgjørende. Jeg har også dannet meg det inntrykk at det er avgjørende at politi og påtalemyndighet bygger opp kulturkompetanse. Det er slik at den debatten vi nå har i Norge, og som gjerne testes ved den skillelinjen vi har nå, handler om at kompetansen, uansett hvor man er, skal bli bedre. Jeg vil gjerne minne representantene om at da jeg besøkte Storbritannia for tre år siden, diskuterte man tvangsekteskap blant femte generasjons innvandrere. Da begynte det så vidt å dukke opp til overflaten. I Norge har vi annen generasjon. Noe av det mest lovende i denne debatten er hvordan unge kvinner med annengenerasjons innvandringsbakgrunn uttaler seg i debatten og viser at det er et spenn i det å opptre frivillig, men de trekker altså frontlinjen mot tvang. Jeg er overbevist om at det er den mobiliseringen vi skal stole på, og da tror jeg at alle kloke rådgivingsgrupperinger fortsatt vil kunne klare å opptre klokt for å hjelpe folk til å komme ut av noe. Man befinner seg i et grenseland her, hvor folk har det ganske beinhardt. Jeg føler at det å møte dem på en forstandig måte ikke ekskluderes av dagens lovarbeid, men jeg føler at noen får et viktig hjelpemiddel i tillegg til dem de har fra før. Men fortsatt er det slik at jeg håper at kulturpresset som nå skal ligge på miljøene, vil underbygges videre. Det er det som er kjernen i debatten.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg har sittet og fulgt med i denne debatten, og det er mye rart man kan få høre fra denne talerstolen. Dette dreier seg ikke om kultur; det dreier seg om religion – enten man liker det eller ikke. Det er nå engang slik at muslimske kvinner skal gifte seg med muslimske menn, de kan ikke gifte seg med kristne. En muslimsk mann kan gjerne gifte seg med en kristen kvinne, for kvinnen og hennes barn er mannens eiendom. Slik lever de, og slik er det! Og dette prøver Regjeringen å integrere. Vi har prøvd å integrere dette i over to tusen år og ikke fått det til. Er det noen i denne salen som tror at Regjeringen greier å få det til? Nei, det tror i hvert fall ikke jeg. Først må man erkjenne at det er et religiøst problem man reiser, og at det tar lang tid å løse det. Det må man erkjenne, enten man vil det eller ikke. Men man foretrekker å lukke øynene, og sier at det er et kulturelt problem. Men det er ikke et kulturelt problem, det er et religiøst problem! Jeg tror det i hvert fall fra vår side er første gang det sies fra denne talerstol, og det må Regjeringen og de øvrige debattantene ta innover seg. Flertallet i denne sal må også ta det innover seg, for de sier at det er et kulturelt problem, og ikke et religiøst problem. Men det er jo det det i realiteten er.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 861]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til sakens ordfører og 5 minutter til hver av de øvrige gruppene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne lovproposisjonen handler om hvem som skal ha adgang til å frata noen førerkortet som følge av et straffbart forhold. Det foreslås at tap av føreretten overføres til domstolene og behandles som en del av straffesaken. Et annet viktig moment i denne lovproposisjonen har vært diskusjonen om hvorvidt tap av retten til å føre motorvogn skal gjøres til straff eller ei. Det har vært vektinger både for og imot. Regjeringen har konkludert med at det ikke skal regnes som straff. Det er også slik at Norge fra tid til annen endrer sitt lovverk for å harmonisere det med andre nasjoners lovgivning. Med denne framleggelsen og de endringene som ligger i kortene, vil Norge oppfylle Europarådets resolusjon av 15. oktober 1971 nr. 28, som anbefaler medlemslandene å la inndragning av førerkort avgjøres av den domstolen som behandler straffesaken. I forkant var denne proposisjonen selvfølgelig ute på høring som seg hør og bør. Et av de temaene som er diskutert – som jeg tidligere har nevnt – er om dette skal regnes som straff eller ei. Man må vel kunne hevde at responsen var delt. Men Regjeringen går som sagt inn for at det å miste sertifikatet ikke er en straff og har lagt opp sitt lovverk deretter. Det betyr bl.a. at det som domstolene ikke skal gjøre, er en del politimessige oppgaver, som går på fagkunnskap til den som ønsker å være trafikant og kjøre bli, og i forhold til kjøretekniske ting, i forhold til kjøretøykunnskapsmessige ting, edruelighet og skikkethet. Selvfølgelig skal legen fremdeles være den som har ansvaret for helsemessige forhold, om man er skikket og egnet til dette. Trafikksikkerhet er en ting som komiteen også har hatt et blikk på i forhold til dette, for det er viktig. Komiteen har merket seg det som Regjeringen sier, bl.a. at de «har merket seg at flere av høringsinstansene har pekt på muligheten for at antallet hovedforhandlinger vil øke, fordi den tiltalte håper på en mer liberal behandling i retten». Man er med andre ord redd for at retten kan ha en liberal holdning, som igjen vil kunne ramme trafikksikkerheten. Dette har komiteen vært opptatt av. Samtidig registrerer komiteen at Regjeringen så langt har håndtert dette på en fornuftig måte. Regjeringen sier bl.a.: «Selv om domstolsbehandling sannsynligvis vil føre til at det i noe større grad blir fokusert på den fleksibilitet i reaksjonsfastsettelsen som reglene åpner for, er det av trafikksikkerhetshensyn viktig å unngå en generell liberalisering av praksis.» I så måte synes komiteen at dette er dekket opp på en forsvarlig og god måte. Andre ting: Det ligger nå inne en endring i forhold til vegtrafikkloven § 33 nr. 3 som jeg tenkte jeg skulle si noen få ord om. I dag er det slik at hvis man nekter å bistå når det gjelder å ta utåndings- eller blodprøve, kan sertifikatet trekkes inn i minst to år. Denne lovregelen foreslår Regjeringen fjernet, ut fra at de mener at politiet har hjemmel for å få tatt prøvene hvis det er behov for det. Man registrerer videre at denne lovhjemmelen har vært lite benyttet i Norge, og et lovverk som i liten grad benyttes, bør man vurdere hensiktsmessigheten av. En annen ting som komiteen også har sett på, er dette med midlertidig beslaglegging av førerkort. For enkelte, og kanskje spesielt yrkessjåfører, er det et alvorlig inngrep når førerkortet beslaglegges. Derfor er det viktig at man har en rask, god og forsvarlig saksbehandling som gjør at den som får inndratt sertifikatet, så fort som mulig får avklart om det er et straffbart forhold, eller om det er slik at det ikke er straffbart og vedkommende kan komme tilbake på jobb. Komiteen har i den anledning bl.a. vist til et skriftlig spørsmål fra stortingsrepresentant Anne Helen Rui til justiskomiteen, om en sak hvor en person fem uker etter å ha fått beslaglagt førerkortet sitt fremdeles ikke hadde hørt noe. Det synes komiteen ikke noe særlig om, og vi regner med at ministeren vil påse at frister og regelverk overholdes, slik at de ikke rammer utover det som er ønsket med lovverket. Når man gjør endringer, vil det muligens dukke opp en del kostnader i forhold til innføringen. Dette ble drøftet, og man anså at det kunne bli kostbart, men på samme tid ser man at dette ikke vil bli de store utgiftene for domstolene. I så fall er jeg ikke så veldig bekymret. Nå har jo justisministeren og Regjeringen hatt et veldig trykk på saker til justiskomiteen, med masse ambisjoner og mange visjoner om å gjøre ting bedre. Det setter vi pris på, slik skal det være. Det som da blir utfordringen for justisministeren, er om han er i stand til å få gjennomslag i Regjeringen for å framskaffe midlene, slik at dette blir gjennomført på en god måte, og at det ikke bare blir gode intensjoner. Men dette regner jeg med at han kommer tilbake til når vi kommer til budsjettet til høsten. Når det så gjelder dette som går på straff eller ikke, er komiteen samstemt i det aller, aller meste, med unntak av en liten bit, hvor Fremskrittspartiet står alene. Det går på om tap av føreretten skal være straff eller ei. Fremskrittspartiet har konkludert med at et inngrep som dette er så alvorlig at vi synes det skal omgjøres til å være en straff. I den anledning mener vi at vi har dekning for det. Jeg vil bl.a. vise til Rettstidende 1977, side 1207, der Høyesterett henviser til professor Andenæs’ definisjon av straff: «Et onde som staten tilføyer en lovovertreder på grunn av en lovovertredelse, i den hensikt at det skal føles som et onde.» Hvis man snakker med noen som har mistet sertifikatet, er jeg rimelig sikker, ja særdeles sikker på at de føler det som et veldig onde å ha tapt føreretten. At flertallet likevel velger å si at dette ikke er en straff, tror i hvert fall jeg vil føre til at man også i denne saken dessverre vil oppleve å ha en større avstand mellom det som Stortinget mener er fornuftig, og det som folk ute opplever som fornuftig. Det vil dessverre kanskje føye seg inn i rekken av en del vedtak som gjøres i Stortinget, og som man har problemer med å kjenne seg igjen i ute. Men det er politikk, og slik skal det være. Jeg skal avslutte med å ta opp vårt mindretallsforslag, som jeg dessverre regner med vil bli nedstemt.
Representanten Jan Arild Ellingsen har tatt opp det forslag han refererte til.
Saksordføreren har foretatt en grundig gjennomgang av komiteens innstilling. Jeg skal derfor bare kommentere noen få punkt i innstillingen. Arbeiderpartiet støtter forslaget om at tap av føreretten avgjøres av domstolene som ledd i behandlingen av straffesaken. I likhet med de fleste høringsinstansene har vi funnet fordelene mer tungtveiende enn ulempene ved en slik omlegging av systemet. Det er viktig med en samordnet reaksjon. Den domfelte har behov for en hurtigere og samlet fastsetting av konsekvensene av den straffbare handlingen. Raskere avgjørelser gir en bedre preventiv effekt, og en slik omlegging vil kunne forhindre at det blir reist tvil om vedtakets gyldighet. Vi har registrert at høringsinstansene var delt i synet på om domstolsfastsatt tap av retten til å føre motorvogn skal være straff eller ikke. Det er på dette punktet, som saksordføreren var inne på, at komiteen deler seg. Arbeiderpartiet slutter seg til at tap av retten til å føre motorvogn ikke skal være straff, selv om avgjørelsen skal tas av domstolene. Det er meget tvilsomt hvorvidt det kan ha noen holdningsskapende virkning som fremmer trafikksikkerhetshensyn, at tap av førerett gjøres om til straff. Tap av retten til å føre motorvogn oppleves utvilsomt som inngripende, uavhengig av om sanksjonen regnes som formell straff eller ikke. Allerede ved å ilegge denne reaksjonen i en straffesak understrekes det klanderverdige ved handlingen som førte til reaksjonen. Det er vanskelig å finne holdepunkter for at etterlevelsen av trafikkreglene vil bli bedre om tap av føreretten gjøres om til straff. Vi slutter oss videre til at den nye ordningen bare gjelder reaksjoner som følge av en straffbar handling. Det er viktig at politiet beholder kompetansen til å frata noen retten til å føre førerkortpliktig motorvogn som følge av at vedkommende ikke lenger oppfyller vilkårene for førerkort. Det samme gjelder for reaksjoner som følge av manglende edrulighet eller sikkerhet. Som samferdselskomiteens «kårkall» vil jeg si at trafikksikkerhetsarbeidet står mitt hjerte nær. Derfor har jeg lyst til å understreke at hvilke resultater som oppnås i trafikksikkerhetsarbeidet, avhenger ikke bare av hvilke tiltak som prioriteres, men også av hvordan arbeidet utføres. Her i huset har vi et felles ansvar for å prioritere de tiltak som gir resultat. Det handler om å stille økonomiske ressurser til rådighet i trafikksikkerhetsarbeidet. Det handler rett og slett om å legge til rette for at arbeidet kan utføres. Holdningsskapende arbeid blant trafikantene er viktig, og det har gitt positive resultat. Derfor er denne lovendringen også en viktig brikke i å påvirke dette arbeidet i positiv retning. Helt til slutt: Trafikksikkerhetsarbeidet er et felles ansvar som vi må stå sammen om.
Høyre mener det er veldig positivt at Regjeringen nå kommer med konkrete forslag til endringer med hensyn til domstolsbehandling av tap av retten til å føre motorvogn. Det er ingen tvil om at det er behov for å endre norsk lovgivning slik at loven blir mer i tråd med andre lands lovgivning. Det er særlig et behov for en hurtigere og samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen og en økt preventiv effekt ved raskere avgjørelser, og et ønske om å ivareta rettssikkerhetshensynet. Dette er Høyre nå veldig tilfreds med kommer på plass. Selv om det ifølge proposisjonen ikke er grunnlag for å hevde at dagens ordning er i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjon, er det veldig positivt at vi nå får vedtatt et forslag som er i bedre samsvar med EMK. Norge er det eneste landet i Norden som lar politiet inndra førerkort. Tiden er derfor nå inne for en reform, og det er riktig at vi nå sørger for at det er domstolene og ikke lenger politiet som får anledning til å frata personer retten til å føre motorvogn. Å frata personer retten til å føre motorvogn i forbindelse med en straffbar handling er et så inngripende tiltak at det er riktig at det er domstolene som bør avgjøre dette. Når det gjelder beslag av førerkort som en midlertidig reaksjon, er det viktig at saksbehandlingen skjer på en god og forsvarlig måte. Det er viktig at domstolsbehandlingen utføres slik at saken ikke drøyer i tid, samtidig som domstolsprøvingen av beslaget er en viktig rettssikkerhetsgaranti. Spørsmålet skal behandles som ledd i en straffesak, men reaksjonen skal ikke gjøres til straff. Det mener Høyre er det riktige i denne sammenheng. Selv om det kan oppfattes som en straff i seg selv for den det gjelder, er det ingen holdepunkter for at etterlevelsen av trafikkreglene vil bli bedre om tap av føreretten gjøres til straff. Den domfeltes behov imøteses ved at det nå blir en hurtigere og samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen. Jeg er fornøyd med at komiteen slutter seg til at domstolsbehandlingen skal gjelde i saker hvor reaksjonen er en del av en straffesak, og at dersom tap av føreretten skyldes forhold relatert til vegtrafikkloven §§ 33 og 34 om manglende edruelighet eller skikkethet, så videreføres dagens praksis, hvor politiet har denne kompetansen. Selv om dagens praksis endres, er det viktig at trafikksikkerhetsaspektet ivaretas. I dag er politiets praktisering av reglene om inndragning av førerkort basert på en egen instruks. Av hensyn til trafikksikkerheten er vi enig i at det er veldig viktig å sikre dagens praksis, selv om det er domstolene og ikke politiet som skal avgjøre spørsmålet om føreretten skal tapes. Det er viktig at det gjøres helt klart i loven at en polititjenestemann kan foreta beslag på landeveien, såkalt midlertidig beslag, men at det videre er en klar regel om at en politijurist må treffe avgjørelsen om å opprettholde beslaget.
Kristelig Folkeparti er enig i at kompetansen til å frata noen retten til å føre motorvogn på grunn av straffbare forhold skal overføres til domstolene, og at avgjørelsen skal treffes i forbindelse med straffesaken. Overføringen av kompetanse skal bare gjelde for førerkortreaksjoner som er begrunnet i straffbare forhold. Et viktig spørsmål som reises, er om tap av retten til å føre motorvogn bør gjøres til straff. Her er Kristelig Folkeparti blant flertallet i komiteen, som konkluderer med at tap av føreretten ikke bør gjøres til straff. Det er også drøftet i proposisjonen om det bør gjøres enkelte endringer i reglene om beslag av førerkort, men det konkluderes med at de nye reglene bør få virke noen tid før reglene om beslag eventuelt endres. Dette synes å ha bred støtte. Det er fortsatt slik at en polititjenestemann kan foreta beslag på landeveien, og at en politijurist må treffe avgjørelsen om å opprettholde beslaget. Det er imidlertid viktig å presisere at regelverket må overholdes og ivaretas, slik at ingen utsettes for urimelige beslag. Det er grunn til å være tilbakeholdende ved tvil, særlig når førerkortinnehaveren har et sterkt behov for førerkortet. At inndragning av førerkort bør legges til domstolene, har vært drøftet i flere runder. Det ble bl.a. drøftet av Straffelovrådet i 1987. Påstanden om «et betydelig merarbeid» for retten stanset prosessen for 15 år siden. Da Strukturutvalget i NOU 1999:22 tok opp problemstillingen, og høringsinstansenes uttalelser var positive, syntes tiden å være inne for å vurdere om avgjørelsesmyndigheten for ulike førerkortreaksjoner burde overføres fra politiet til domstolene. Etter Kristelig Folkepartis syn er det viktig å vektlegge ønsket om en samordnet reaksjon, den domfeltes behov for en raskere og samlet fastsetting av konsekvensene av den straffbare handlingen og en mer betryggende behandling av spørsmålet. Et tilleggsargument er at en omlegging vil kunne forhindre at det blir reist tvil om vedtakets gyldighet i forhold til EMK. Vi anser det for så vidt klart at en ordning der domstolene avgjør førerkortreaksjonen som en del av straffesaken, er den som stemmer best med EMK. Skal tap av retten til å føre motorvogn gjøres til straff dersom kompetansen til å ilegge reaksjonen overføres til domstolene? Høringsinstansene var delte i synet på om domstolsfastsatt tap av retten til å føre motorvogn skal være straff eller ikke. Kristelig Folkeparti ønsker for sin del å opprettholde at tap av retten til å føre motorvogn ikke skal være straff, selv om avgjørelsen skal tas av domstolene. I forhold til EMK står en i nasjonal rett fritt til å bestemme om førerkortreaksjoner skal være straff eller ikke. Tap av retten til å føre motorvogn oppleves utvilsomt som inngripende, uavhengig av om sanksjonen regnes som formell straff eller ikke. Allerede ved å ilegge denne reaksjonen i en straffesak understrekes det klanderverdige ved handlingen som foranlediget reaksjonen. Jeg vil si meg enig med Sanksjonsutvalget i at straff bare bør brukes der det er nødvendig for å oppnå den ønskede effekten. I motsatt fall bør andre sanksjoner brukes i stedet. I nødvendighetshensynet ligger det, som utvalget påpeker, to underspørsmål. For det første: Må det være nødvendig å kunne sanksjonere ved overtredelser for å sikre at handlingsnormen etterleves i tilstrekkelig grad? For det andre: Må det være nødvendig at denne sanksjonen er straff? Det foreligger ikke holdepunkter for at etterlevelsen av trafikkreglene vil bli bedre om tap av føreretten gjøres til straff.
Odelstinget er i dag med på å sette punktum i en lovsak som har blitt utredet i en årrekke. Spørsmålet om å la domstolene, og ikke politiet, bestemme tap av retten til å føre motorvogn på grunn av straffbare handlinger ble vurdert av en arbeidsgruppe så tidlig som i 1975. Ytterligere utredninger som i større eller mindre grad berører problemstillingen, har senere kommet til, i 1981, 1984, 1987 og 1999. Høringsbrevet som ligger til grunn for lovforslaget som nå behandles, ble sendt ut 20. september 2002. Underveis har det vært en klar tendens i retning av stadig større støtte til en reform. I 1975 var det bare den Norske Advokatforening som støttet forslaget, mens forslaget under høringen i 2002 fikk massiv støtte. Ordbruken «tap av retten til å føre motorvogn» er ikke tilfeldig. Departementet la i proposisjonen vekt på å unngå å bruke den tradisjonelle betegnelsen «inndragning av førerkort». Ikke er det tale om inndragning slik dette begrepet brukes ellers i strafferetten, og strengt tatt er det tapet av føreretten, og ikke førerkortet, som er det sentrale. Den nye terminologien gjenspeiler realiteten på en bedre måte. Jeg er glad for at Odelstinget slutter seg til forslaget som Regjeringen har fremmet. Domstolsbehandling vil føre til en hurtigere avgjørelse, en enda mer betryggende behandling av saken og en samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen. Den nye ordningen vil også være i bedre samsvar med Den europeiske menneskerettskonvensjon, selv om det ikke er grunnlag for å hevde at dagens ordning er i strid med konvensjonen. Den eneste bekymringen reformen har voldt meg, er hensynet til domstolenes arbeidsbyrde. Domstolenes arbeidsbelastning er stor. I en slik situasjon bør det utvises varsomhet med å legge ytterligere oppgaver til dem. I likhet med justiskomiteen har jeg imidlertid ikke sett hensynet til domstolene som noen avgjørende innvending mot forslaget som nå behandles. Spørsmålet om tap av føreretten skal behandles som ledd i en straffesak, og forholdene som har betydning for om føreretten skal tapes, gjør seg i stor grad også gjeldende i straffesaken. Merbelastningen for domstolene vil derfor i den enkelte sak normalt bli begrenset. Dessuten åpnes det for at tap av retten til å føre motorvogn skal kunne vedtas ved forelegg i de tilfeller hvor bot er den rette reaksjon for trafikkforgåelsen. Men viktigere er det at tap av retten til å føre motorvogn ofte har stor betydning for den enkelte, og når grunnlaget for tapet er straffbare handlinger, er avgjørelsen i saken av en slik art at den er en typisk oppgave for domstolene. En presset arbeidssituasjon for domstolene må avhjelpes på andre måter enn ved å la andre organer behandle saker som naturlig hører under dem. Som det framgår av innstillingen og av debatten her i dag, har spørsmålet om hva slags rettslig status tapet av føreretten skal ha, blitt viet stor oppmerksomhet under behandlingen av lovforslaget. Som det framgår av proposisjonen, kan det anføres gode grunner for begge løsninger. Jeg er svært tilfreds med at flertallet i justiskomiteen deler departementets standpunkt om at reaksjonen ikke skal være straff. Avgjørende for mitt syn har vært at det ikke er holdepunkter for at den preventive virkningen blir sterkere om reaksjonen gjøres til straff. Ut fra min grunnholdning om at man bør være varsom med å kriminalisere lovovertredelser dersom andre rettslige reaksjoner gjør samme nytten, gikk jeg derfor – i likhet med tilrådingen fra Sanksjonsutvalget, under ledelse av ass. riksadvokat Hans-Petter Jahre – inn for at tap av føreretten ikke burde gjøres til straff. Jeg har under hele lovarbeidet vært opptatt av at reformen som nå behandles, ikke må føre til svekket trafikksikkerhet. Dette fikk oppslutning under høringen. I dag er politiets praktisering av reglene forankret i en håndhevingsinstruks, som legger detaljerte føringer på utmålingen av rettighetstapet. En slik løsning gir stor forutsigbarhet, sørger for en ensartet praksis og hindrer at den enkelte førers behov i for stor grad preger utmålingen. Av hensyn til trafikksikkerheten er det viktig konsekvent å luke ut sjåfører som begår straffbare forhold i trafikken. Når nå domstolene skal behandle tap av føreretten, kan ikke praksis lenger styres gjennom håndhevingsinstruksen. Som varslet i proposisjonen vil jeg derfor sørge for at det blir utarbeidet en ny forskrift, som viderefører retningslinjene i dagens håndhevingsinstruks. Politidirektoratet vil få i oppdrag å forberede et utkast som skal sendes på høring. Jeg har godt håp om at vi på denne måten kan oppfylle intensjonene i proposisjonen og ivareta trafikksikkerheten, samtidig som domstolene blir en garantist for at vi unngår urimelige resultater i den enkelte sak.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 862]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Når vi i dag behandler saken om statlig overtakelse av konfliktrådene, er det etter et langt utredningsarbeid i forkant, der Statskonsult allerede i 1996 anbefalte at organiseringen av konfliktrådene innebar at ansvaret skulle plasseres ett sted. I NOU 2000:22 anbefalte Wilhelmsen-utvalget at staten overtar ansvaret for konfliktrådene. Det er altså det Regjeringen nå følger opp, og de fleste høringsinstansene, så å si alle, har sluttet seg til forslaget om å overføre konfliktrådene fra kommunene til staten. Jeg synes det er spesielt viktig å sitere hva Kommunenes Sentralforbund har skrevet: «Kommunenes Sentralforbund anser konfliktrådene for å være en del av rettspleien, og rettspleien for å være et statlig ansvarsområde. Konfliktrådene bør derfor omgjøres til statlige organer.» Dette er komiteen samstemt enig i. Ordningen med konfliktråd har blitt en viktig del av rettspleien. Den foreslåtte omleggingen vil styrke ordningen. Økt bruk av konfliktråd er spesielt et viktig virkemiddel i kampen mot barne- og ungdomskriminaliteten. En statlig overtakelse av konfliktrådene vil etter komiteens mening gjøre det enklere å utvikle konfliktrådsordningen i tråd med samfunnsutviklingen og i forhold til den øvrige rettspleien. I og med denne omleggingen vil også antall konfliktråd bli redusert, fra 36 til 22. Konfliktrådene skal følge politidistriktsgrensene, med unntak av Oslo og Akershus, hvor det blir ett konfliktråd. Dette er noe komiteen støtter. Det er viktig at en ved denne omleggingen fortsatt får en lokal forankring. Det skal opprettes et sentralt sekretariat for konfliktrådene, og det skal samlokaliseres med det nye konfliktrådet for Oslo og Akershus. Dette er også noe komiteen støtter, da en vil få et sterkt og levedyktig fagmiljø for konfliktrådene i Norge. Den lokale tilknytningen til kommunene og kommunestyrene er viktig, og komiteen er enig i at meglere fortsatt skal rekrutteres i alle landets kommuner. Det er viktig å ha meglere som er lokale, som kjenner de lokale forholdene, og som kan gjøre en god jobb i forhold til den aktuelle sak. Ansatte som blir berørt av denne omleggingen, har alle krav på ny stilling i staten. I justiskomiteen håper vi og forutsetter at den opparbeidede kompetansen i konfliktrådene blir videreført. Komiteen har også sagt noe mer generelt om bruken av konfliktråd. Vi ønsker at det skal være økt bruk av megling i konfliktråd og ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med et forslag om økt bruk av konfliktråd, og at anvendelsesområdet for konfliktrådene utvides. Slik vil en kunne oppnå at konfliktrådene utnyttes fullt ut som meglende organ. En lik praktisering av bruk av konfliktråd fra kommune til kommune er nødvendig for å unngå forskjellsbehandling avhengig av bosted. Forskjellig praksis i kommunene i dag gjør at noen blir tilbudt konfliktråd, mens andre likeverdige saker ikke blir det. Derfor hilser komiteen en statlig overtakelse velkommen som et virkemiddel for et mer likt tilbud over hele landet. Bruk av konfliktråd er spesielt viktig med tanke på førstegangskriminelle, og særlig unge kriminelle. Konfliktrådet er i stor grad et tiltak som forebygger senere kriminalitet. Økt bruk av konfliktråd er i tråd med et ønske om å prøve å unngå fengsling av førstegangskriminelle. Konfliktrådet er en viktig del av strafferettspleien og et viktig tiltak mot mindre lovbrudd, særlig opp mot yngre førstegangskriminelle. Det er et mål at flest mulig saker tas inn i konfliktrådet, og da spesielt i forhold til førstegangskriminelle. Vi ber derfor departementet foreta en vurdering av hvordan det er mulig å gjøre bruk av konfliktråd obligatorisk i visse typer saker, og komme tilbake til Stortinget med dette. Til slutt har jeg lyst til å si at justiskomiteen har hatt mange saker til behandling i dag, og statlig overtakelse av konfliktrådene, som det er enstemmig oppslutning om, viser at komiteen er opptatt av hele spekteret i strafferettspleien. Vi ønsker å benytte oss av megling. Vi ønsker å benytte oss av samfunnsstraff, men vi ønsker også – nå snakker jeg ikke nødvendigvis på vegne av hele komiteen, men på vegne av Høyre – å bruke straff, og det vil vi komme tilbake til når vi nå senere skal behandle saken om organisert kriminalitet og gjengangerkriminalitet. Men det er viktig å understreke at når det gjelder førstegangskriminelle, ungdom som har havnet utpå, er det viktig å ta i bruk virkemidler som gjør at en kan hindre en videre kriminell løpebane, og der tror vi konfliktrådene spiller en veldig viktig rolle. Vi er derfor glade for at vi nå får en statlig overtakelse og en enhetlig praksis.
Jeg kunne ha sluttet meg til saksordførerens gode innledning om konfliktrådene, og særlig det siste han sa. Dette er en avgjort viktig sak for oss, og den fortjener kanskje større oppmerksomhet enn det vi nå gir den, og det samfunnsdebatten gir saken. For det første er selve omorganiseringen klok rent praktisk, administrativt og ikke minst i forhold til det saksordføreren også var inne på, om på mange måter å løfte konfliktrådsbehandlingen inn i strafferettskjeden og gi den en mye mer synlig og bedre plass enn det den har hatt. Jeg tror det i stor grad handler om å gi behandling i konfliktråd mer status. Dette er også et skritt i den retningen. Arbeiderpartiet er veldig glad for at det er en samlet justiskomite – vi har også med oss Fremskrittspartiet, som senere i dag vil foreslå 30 års strafferamme for 16-17-åringer som begår gjentatte forbrytelser, og som kanskje kan gå i konfliktrådet i stedet – som stiller seg bak de kommentarene og innspillene som er kommet, og som faktisk gjør denne saken viktigere enn det den synes å være. Vi har behov for konfliktrådsbehandling, først og fremst fordi i mange av de konfliktene som særlig førstegangskriminelle og yngre mennesker kommer opp i, trengs det i mye større grad konfliktdemping og tiltak som kan reparere de skadene som fornærmede er blitt påført. Så ikke bare fornærmede i mange straffesaker, men også gjerningsmenn og -kvinner vil ha stor nytte av å få behandling i konfliktråd, der man faktisk vil få til konfliktdemping og reparasjon. Derfor er det viktig at det er en enstemmig komite som i dag sier i sin innstilling – det må departementet merke seg – at man ønsker en økt bruk av konfliktråd, og at dette er viktig, og, som komiteen sier, at det er et mål at flest mulig saker skal kunne tas i konfliktråd. Det er en sterk formulering. Dette kan bidra til å rette opp noe av den skjevheten vi ser når vi sammenligner Norge med andre nordiske land i forhold til bruken av alternative straffereaksjoner – særdeles viktig. Særlig glad er jeg for at det også er en samlet komite som ber Regjeringa vurdere obligatorisk bruk av konfliktråd i visse saker. Jeg tror faktisk det må til på en del områder – særlig på bakgrunn av at jeg har sett vekslende praksis fra distrikt til distrikt. Man vil kunne rette på noe ved å få færre konfliktrådskontorer knyttet opp mot politiet, helt klart. Men det at man får kjøreregler i forhold til noen obligatoriske områder, vil kunne bidra til at man slipper denne forskjellsbehandlingen fra distrikt til distrikt, som nye reformer ofte resulterer i, men også forskjellsbehandling innad i distriktene. Man har sett at noen 16-17-åringer får én reaksjon for det samme forholdet, mens andre helt tilfeldig må gå i retten og få en plett på sitt rulleblad – grovt urettferdig. Slik sett tror jeg de grep som departementet har foreslått, og som justiskomiteen i dag slutter seg til, vil bidra til likebehandling. Det vil også bidra til at vi kan få en større andel av reaksjonene, slik komiteen gir uttrykk for, i konfliktråd, og det vil gagne dem som er fornærmet ved de straffbare og klanderverdige handlingene.
Når jeg tar ordet, er det ikke fordi jeg har tenkt å tilføre nye momenter i debatten, men nettopp for å understreke, slik det har vært sagt allerede av både komiteens leder, sakens ordfører og representanten fra Arbeiderpartiet: Dette er en viktig sak. Det er nødvendig at vi i de mange sakene vi i dag har framme, understreker det, slik at det ikke bare skal forstås som et enkelt pliktløp, hvor man gjør noe uten at man mener så mye med det. Dette er faktisk en sak vi mener mye med. Det er viktig at vi kan forsøke å forhindre kriminelle løpebaner, særlig hos unge mennesker som er førstegangskriminelle, og som kanskje gjennom fengselsvesenet kan komme til å få impulser, vil jeg nesten kalle det, til å fortsette sin kriminelle løpebane. Vi har hørt mye om det i ulike fengselssammenhenger, det foregår påvirkning fra eldre kriminelle som fører til at yngre går videre på sin kriminelle løpebane. Derfor er det viktig at vi kan gripe fatt i problemstillingen på en annen måte. Og konfliktråd er nettopp en slik måte å gjøre det på. Konfliktrådene har, som det har vært understreket, hatt sin forankring i kommunene – noen med entusiasme fra kommunenes side, andre uten entusiasme og kanskje til dels med motvilje. Derfor er det så riktig og så viktig at Regjeringen har foreslått at dette skal gå over på statens hender. Det er også flott at komiteen er samlet og enstemmig i den innstillingen som foreligger i dag. Jeg tror også, som det har vært understreket, at å samle det på statens hender vil føre til en mer ensartet praksis. Jeg tror at dette også kan føre til – særlig dersom man gjør slik som komiteen anbefaler, bruker konfliktråd i flere saker enn det som har vært tilfellet til nå – at vi får hindret flere personer i å utvikle en kriminell løpebane. Det er en meget viktig sak vi har på dagsordenen, og det er viktig at vi fatter nettopp det vedtaket vi i dag gjør, og det er viktig at vi gjør det enstemmig.
Den reglementsmessige tiden for formiddagens møte er straks over. Møtet heves, og nytt møte settes kl 18.