Først vil jeg si at det er gledelig å se at det er et så bredt flertall som nå slutter opp om norsk Europa-politikk, bygd på EØS-avtalen, og at vi skal ha et tettest mulig forhold til EU på alle de viktigste samarbeidsområdene. Jeg vil også si at innstillingen markerer et viktig tidsskille i norsk EU-debatt. I 1994 ble EU av nei-siden fremstilt som en organisasjon som ville dele Europa, skape en festning mot resten av verden og også være dårlig for miljø og sosial rettferdighet. I dag sier et bredt flertall at man ønsker at EU skal utvides, noe som må bety at man mener at EU er bra for Europa og dermed også bra for Norge. Men det er nettopp denne utvidelsen som de fleste støtter, som skaper utfordringen for Norge nå. For det første vil en omfattende utvidelse av EU skape en enda større ubalanse mellom EU på den ene siden og EFTA på den andre siden, i det vi kaller EØS-samarbeidet. EFTA-pilaren vil bestå av tre svært små land, mens vi kan få opp til 27 land å hanskes med på den andre siden. Det er klart at det er noe nytt. Det vil bli mer krevende å få til særordninger og spesialarrangementer på en lang rekke områder når EU utvides. Vi merker allerede i dag at det er økende problemer med å ivareta interesser til andre land utenfor, når man skal ivareta interesser for langt flere land innenfor. Dette faller sammen med at EU-samarbeidet utvides i raskt tempo på områder som ikke dekkes av EØS. EØS-avtalen dekker stort sett det indre marked, som er regelstyrt, og der kommisjonen har initiativet. Dette blir en mindre og mindre del av EU-samarbeidet. Det som vokser, er det politiske samarbeidet, som er dynamisk, ikke regelstyrt, men politisk, og der Det europeiske råd har initiativet. Vi forholder oss altså i stor grad til kommisjonen, som på sett og vis tar færre initiativer, mens rådet, der vi ikke er med, overtar mer og mer av initiativet på en lang rekke politiske områder. Så EU ikke bare utvider seg når det gjelder antall medlemmer, men EU utvider samarbeidet. Jeg må si at jeg er litt skuffet over at debatten i så liten grad har tatt tak i disse utfordringene. Mange nøyer seg med kort og godt å si at EØS-avtalen vil bestå. Det er en juridisk avtale som ikke kan sies opp, og dermed basta. Det er riktig at den er en juridisk bindende avtale, men det hjelper lite hvis den politiske utviklingen hver dag gjør dette juridiske avtaleverket mindre betydningsfullt. Dette har f.eks. Island vært veldig oppmerksom på og satt i gang en stor utredelsesprosess i de store politiske partiene. Da jeg var på Island nå nylig, tok den islandske utenriksministeren et initiativ til at Norge og Island måtte sette seg ned og drøfte disse problemene alvorlig – for de ser meget alvorlig på det. Vi ble enige om å nedsette en embetsmannsgruppe i første omgang, for nettopp å gå mer konkret inn i hva dette egentlig kommer til å bety for oss som EØS-land. Så jeg mener at dette er noe vi faktisk må forholde oss til politisk på en annen måte enn å si at det ikke er noe problem. Jeg er litt forundret over at de som sørger for at Norge ble stående utenfor, i stedet er veldig opptatt av hva vi skal mene om dem som er innenfor, hva de skal gjøre med sin egen organisasjon. Og det er enda mer merkverdig når de samme partiene ikke ønsker noen medlemskapsdebatt i det hele tatt. Hvorfor skal vi da ha en mening om dette, hvis formålet ikke skulle være i det hele tatt å drøfte medlemskapsspørsmålet? En annen merkverdighet synes jeg det har vært i denne debatten – jeg må få si det, og her kommer jeg til et viktig poeng som utenriksminister: Sentrumspartiene mener at Regjeringen skulle ha beskrevet mer grundig de alleuropeiske organisasjonene. Men de samme partiene gjør jo ikke det selv i innstillingen. De er blitt utfordret til å si noe mer om det her i salen, men har ikke sagt noe mer om det. Kanskje årsaken er at det ikke er noe mer å si om det. OSSE er en viktig nok organisasjon, men man kunne jo spørre tidligere utenriksminister Vollebæk hvorfor OSSE måtte trekke tilbake sine observatører på Balkan, eller i Kosovo – NATO måtte rykke inn og overta ansvaret. Og nå er det ikke OSSE som tar initiativet for å stoppe en uheldig utvikling i Makedonia, men det er NATO og EU, og de går sammen. Solana og Robertson reiser sammen til Makedonia for å drive politisk diplomati. Jeg mener at dette er det veldig viktig for Norge å få tak i. Dette er bildet på det nye Europa som danner seg, nemlig at det er EU og NATO som hver for seg og sammen er hovedaktørene. EU utvider den stabilitets- og velferdssonen som vi, landene i Vest-Europa, har nytt godt av gjennom årtier, til å omfatte de fleste europeiske land. NATO utvider den sikkerhetssonen vi har vært en del av, til å omfatte stadig flere europeiske land. Og NATO og EU gjør dette i stadig tettere samarbeid med Russland. Dette er det nye mønsteret som vi utenrikspolitisk og som nasjon er nødt til å forholde oss til. Og da kommer jeg til poenget. For det ble sagt av Steensnæs at Norge er ikke isolert, vi deltar globalt og i Europa. Og Jakobsen sa at vi kan jo føre en uavhengig utenrikspolitikk. Jeg er nødt å spørre som utenriksminister: Hvor og på hvilket område kan vi utrette noe ved å være uavhengige i denne virkeligheten? Er det på Balkan? Vi kan ikke utrette noe som helst uten å samarbeide med EU og NATO. Er det i Midtøsten? Jeg vet veldig godt at det ikke er mulig å utrette noe uten i tett samarbeid med EU og med USA. Er det i forhold til Kyoto-forhandlingene? Er det i forhold til WTO? Eller er det i forhold til Russland? Den 17. mai fant det sted et toppmøte mellom EU og NATO. Jeg kan gi én positiv melding fra det møtet – det var at EU hadde satt alt inn på å få russerne til å ta nye skritt for å få til en multilateral avtale om atomsikkerhetssamarbeid oppe i nord, som er uhyre viktig for Norge. Vi hadde jobbet i forhold til EU for å få dem til å ta dette opp – et bevis på hva vi må gjøre hvis vi skal øve utenrikspolitisk innflytelse og få til noe for Norge. Og i den erklæringen som de utgav ser man et strategisk partnerskap mellom EU og Russland, f.eks. når det gjelder gass. Det er klart at hvis vi skal fremme våre nasjonale interesser, må vi forholde oss til slike realiteter. Det nytter da ikke å se bort fra det og snakke om at vi skal føre en uavhengig utenrikspolitikk. Vi må ha et samspill med de store aktørene som nå finnes på vårt eget kontinent, og som er i vår nærhet, for å få løst helt nære problemer som vårt land strir med, bl.a. oppe i Nordvest-Russland. Jeg må si dette såpass sterkt fordi det ikke nytter å se bort fra slike klare realiteter. Og man kan ikke henvise til at Kasakhstan og Turkmenistan – som jo er flotte land, bra land – ikke er med i EU. Det er bare det at de er ikke våre viktigste allierte. De viktigste allierte, og alle våre viktigste allierte i Europa, kommer etter hvert til å bli medlem av EU, hvis det går etter planen. Det er det Norge må forholde seg til. Og nå får EU muligheter til å trekke på NATOs ressurser, og EU og NATO vil stå i stadig tettere samarbeid med Russland. Dette er det nye bildet som tegner seg i Europa, og som vi må forholde oss til som nasjon. Da tror jeg det kan være klokt å ha handlefrihet. Og jeg tror det kan være klokt å ha en intensiv analyse og debatt om hva vi står overfor. Fra og med i dag vil Utenriksdepartementets internettsider, Møteplass Europa, reflektere hele bredden i Norges forhold til Europa og EU, og bl.a. her bringe innrapporteringer om hva som skjer ute, gjennom våre utenriksstasjoner. Det er ett tiltak av veldig mange. Men jeg tror vi er nødt til som nasjon nå å følge nøye med, hvis vi skal kunne klare å ivareta våre nasjonale interesser, og utføre noe også ute i verden.
Det blir replikkordskifte.
Jeg merket meg utenriksministerens engasjement og det som nesten låt som en irettesettelse av en annen konklusjon, en annen vurdering enn det utenriksministeren selv har presentert i det dokumentet som Stortinget har til behandling, og det han selv presenterte som sitt syn i dag. Jeg synes utenriksministerens innlegg minner mer om et fast standpunkt enn et behov for den økte handlefrihet, som han argumenterte for. Og jeg synes en naturlig konklusjon på utenriksministerens innlegg var at han som leder av Det norske Arbeiderparti og utenriksminister burde anbefale overfor Stortinget at Norge søkte medlemskap i EU. Det ville være en naturlig konklusjon. Men det står det ikke i dokumentet, og det sa ikke utenriksministeren. Denne debatten startet med at flere av oss etterlyste en forklaring på at denne meldingen mangler en nærmere drøfting av to viktige parallelle prosesser i EU som ikke uten videre går sammen. Det ene er utvidelsen av EU, som krever fleksibilitet og tilpasning fordi de tolv landene som står på søkerlisten, har ulike behov. Det andre er fordypningen, med ulik vertikal integrasjon, som er problematisk for EU. Vi har fått forklaringen fra Haakon Blankenborg: For Regjeringen er det ikke interessant å diskutere dette, fordi vi skal ikke bli medlem av EU. For dem som har inntatt et fast standpunkt, enten de har et ja-standpunkt eller et nei-standpunkt, er det selvfølgelig uinteressant å diskutere dette. Men for de av oss som følger utviklingen i EU fordi det er viktig å vite om disse prosessene, er det ganske interessant hva alternativet til dagens løsning er. Kristelig Folkeparti og jeg selv er overbevist om at dette landet er godt tjent med den løsningen vi har funnet, men vi har hele tiden øye for den utviklingen som skjer i EU. Vi beklager at Regjeringen ikke har sett nødvendigheten av å analysere de viktige prosessene og sortere dem ut for Stortinget.
Man trekker en feil konklusjon når man sier at ifølge mitt innlegg burde man anbefale medlemskap i EU. Alle vet hva jeg mener ville være best. Jeg mener det er enda viktigere å få sagt dette som jeg sier, i en situasjon der vi ikke er medlem av EU. Hvis man virkelig ønsker å ta vare på EØS-samarbeidet, må man ha et blikk på hva en utvidelse vil innebære – nå når den kommer. Man kan ikke beskylde ledelsen på Island for å ville føre Island inn i EU, når de er enda mer bekymret for EØS-samarbeidet enn det vi er her i Norge. De har satt i gang en omfattende prosess og ønsker et samarbeid med Norge om dette for å analysere grundig hva dette kommer til å bety, så jeg synes situasjonen blir ganske absurd når man forsøker å avfeie slike vurderinger og plassere meg i en slik bås. Jeg kan ikke se at det tjener Norge i det hele tatt. Jeg kan ikke se at det tjener Norge at man ved denne type debatteknikk prøver å avfeie en fundamental debatt om dette. Vi vil gjerne drøfte hva fordypning betyr for Norge, men det er ikke svært viktig for oss. Jeg tror heller ikke det er tjenlig for vårt land at vi skal ha bastante oppfatninger om hva vi mener EU selv skal gjøre, så lenge vi ikke er medlem av EU. Men det har f.eks. stor betydning for oss om utviklingen går videre i den retningen som nå ser ut til å være tilfellet, nemlig at rådet overtar mer av initiativet. Det er av stor betydning, fordi det er kommisjonen som er viktig for oss i forhold til EØS-avtalen. Det er den som styrer det indre marked, og da er det svært viktig hvorvidt EU legger større vekt på rådet i fremtiden eller ikke. Dette er klart. Men vi må bare forholde oss til hva de gjør, og kan i svært liten grad påvirke hva de kommer til å gjøre.
Jeg ikke bare noterte meg utenriksministerens engasjement, jeg satte pris på det. Jeg tror det er riktig å understreke at stadig større deler av EU-samarbeidet foregår utenfor det området som vi kan påvirke gjennom EØS-avtalen. Blant annet gjennom Lisboa-strategien iverksettes det nå tiltak i tråd med felles målsettinger og fremdriftsplaner, men uten at man bruker EØS-avtalens regelbaserte rammeverk. Nasjonalstatene gjennomfører nå i realiteten nasjonale tiltak som sammen og i sum er et gigantisk europeisk løft for å styrke landenes konkurranseevne hver for seg og samlet. Det er riktig som utenriksministeren sa: Dette er dynamisk og ikke regelstyrt. I meldingen har man imidlertid skrevet følgende: «I den grad slike initiativer faller utenfor EØS-avtalens saksfelt, men samtidig virker direkte inn på konkurranseposisjonen i det indre marked, kan det føre til en relativ svekkelse av norsk næringslivs konkurranseevne.» Det er jeg enig i. Men svært mye dynamisk er det ikke å følge et islandsk initiativ og nedsette en embetsmannsgruppe. De initiativ som her tas, tas på klassiske, kjente næringsområder, der bl.a. næringsorganisasjonene, anført av NHO, har pekt på de konkrete utfordringene som går på hva vi skal gjøre i Norge. Det dreier seg om hele sektoren, fra skatter og avgifter til satsing på forskning og utvikling, teknologi, osv. – jeg kunne nevnt en rekke andre tiltak – med andre ord tiltak som ikke er fremmed i den norske debatten. Mitt spørsmål er: Har Regjeringen noe mer dynamisk å by på enn å vente på embetsmannsgruppen? Er de beredt til nasjonalt å ta imot en del av disse utfordringene? Det er helt opp til oss selv å gjøre det på nasjonalt plan, parallelt med at EU-landene gjør det på sitt plan.
Jeg må få presisere nærmere at det samarbeidet som vi har innledet med Island for å undersøke hva det som nå skjer, vil bety konkret for EØS-samarbeidet, nettopp går på selve EØS-samarbeidet og ikke på alt det andre som Per-Kristian Foss nevnte. Vi vil selvfølgelig ikke vente på Island eller andre når det gjelder hva vi skal gjøre i forhold til alle de andre spørsmålene. Det går altså konkret på hva det betyr for EØS-samarbeidet at EU utvides. At ubalansen i EØS-samarbeidet kommer til å bli enda større, og at det blir vanskeligere å få gehør for bl.a. deltakelse i komiteer, har vi allerede sett. Det er altså en del av dette vi ønsker å se på, hva det konkret vil føre til for EØS-samarbeidet. Men alt det andre er det svært viktig å få drøftet. Men det er klart at man må ikke bruke alt det som skjer i EU, til å få gjennomført bestemte politiske prosjekter som man selv har. For eksempel skyver NHO nå EU foran seg for å få nedsatt skatter og avgifter. Jeg må minne om at det helt klart ikke er slik at de som har de laveste skattene i EU-området, er de som har størst suksess når det gjelder næringspolitikk. Vårt naboland Sverige har ganske stor suksess på en god del områder nå, men det er jo det landet som har de høyeste skattene – og vesentlig høyere skatter enn Norge. Gjennomgående er det vel kanskje slik at de landene som har de høyeste skattene i Europa, faktisk er de beste velferdsstatene, og de har også en veldig dynamisk næringspolitikk. Jeg er fullt med på en nasjonal debatt om skatter og avgifter og mye annet, og jeg ser behovet for at vi hele tiden tilpasser oss situasjonen ute i Europa, men man må ikke blande kortene for mye her.
Jeg har registrert at utenriksministeren og lederen i Arbeiderpartiet stadig har luftet sine tanker om fremtidig norsk medlemskap i EU. Budskapet har vært pakket godt inn i uklare formuleringer. Det er gjort et stort poeng av at hvis situasjonen forandrer seg, så må man være åpen for på nytt å søke om medlemskap. Men det er ikke sikkert – kanskje skal vi søke om medlemskap, kanskje skal vi det ikke. Som utenriksministeren sikkert har registrert, er det altså et valg til høsten. Jeg synes det er uredelig av et parti å gå til valg uten å ha klargjort sitt syn på om Norge skal søke EU-medlemskap i neste stortingsperiode. For å få en slik klargjøring blir mitt spørsmål til utenriksministeren: Vil utenriksministeren anbefale Arbeiderpartiet å støtte Fremskrittspartiets forslag om at «Stortinget forutsetter at Norge ikke søker medlemskap i EU i neste stortingsperiode»? Eller vil han gjøre det klart her og nå at han synes Norge bør søke om medlemskap? Jeg synes faktisk det norske folk har krav på å få en avklaring fra Arbeiderpartiet.
Jeg vil ikke anbefale at man støtter det forslaget som Fremskrittspartiet har lagt fram. Det er fordi vi mener at man må ha en viss handlefrihet i neste stortingsperiode, basert på to forutsetninger. Den ene er selve utvidelsen. Først når vi får de første medlemskapsavtalene, vil vi kunne bedømme nærmere hvor mange det er som vil kunne komme inn i første omgang, og hvor raskt det vil kunne skje. På det grunnlaget kan vi foreta en analyse av hva vi bør gjøre. Da kan vi også se nærmere på om det har blitt noen endringer i det norske folks holdninger til dette. Det som jeg tror kan sies med ganske stor sikkerhet, er at dette spørsmålet ikke kommer opp til endelig avgjørelse verken her i Stortinget eller i en folkeavstemning i neste stortingsperiode. Tidsskjemaet vil ikke kunne være slik, for de første medlemskapsavtalene vil foreligge rundt 2002 og 2003, så må vi foreta en grundig analyse her hjemme av hva vi da skal gjøre, og hvis man kommer til at vi skal fremme en ny medlemskapssøknad, så kan det ikke skje før tidligst i slutten av perioden. Og så går det lang tid før man kan ha en folkeavstemning. Det er derfor helt klart at det neste stortinget ikke vil bli stilt overfor en slik avgjørelse. Dessuten er det ikke Stortinget som skal ta den avgjørelsen. Det er det folket gjennom en folkeavstemning som skal gjøre. Så man kan ta det helt med ro når det gjelder akkurat det. Det er verken Arbeiderpartiet, Høyre, Senterpartiet eller noen andre partier i denne sal som avgjør dette spørsmålet. Det er det det norske folk som suverent avgjør. Men vi som politiske ledere må ta ansvar for og analysere situasjonen etter som Europa utvikler seg. Det er det Arbeiderpartiet har sagt. Det er det vi ber folket om når vi nå går til stortingsvalg. Det sier vi klart fra om, og det synes jeg er en veldig klar melding til folket om hvor vi står i denne saken.
Statsministeren har tidligere i dag klargjort Regjeringens syn på spørsmålet om en eventuell norsk søknad om medlemskap i neste periode. Statsministeren sa at det ville være feil å si at vi skal søke om medlemskap i neste periode, man han understreket også sterkt at det ville være feil å utelukke en slik søknad. Dette er jo helt i tråd med det utenriksministeren har sagt tidligere, nemlig at det ikke kan utelukkes at det stortinget som velges i høst, vil måtte ta standpunkt til dette viktige spørsmålet, herunder også prosedyren ved en slik søknad. I utenriksdebatten tidligere i år var utenriksministeren og jeg enige om at det viktigste var om en søknad kan bli sendt i neste periode, ikke om det skjer i år 2003, 2004 eller 2005. Det avgjørende er selvsagt at det er det stortinget som skal velges i høst, som eventuelt – jeg understreker eventuelt – skal fatte en beslutning, både om prosedyren og en eventuell søknad. Mener utenriksministeren i lys av dette at EU-saken fortsatt har en helt naturlig plass i den kommende valgkampen? Og vil utenriksministeren bidra til at Arbeiderpartiet ikke denne gangen, på samme måte som i 1989, bevisst prøver å legge lokk over en helt naturlig debatt om en sak som kan bli aktualisert i neste stortingsperiode?
Jeg kan bare svare det jeg hele tiden har svart, at det er helt naturlig at dette spørsmålet drøftes i forbindelse med et stortingsvalg. Hva skulle man ellers drøfte hvis man ikke skulle drøfte virkelig store, avgjørende spørsmål for landet? Og ikke noe ville glede meg mer enn om man virkelig fikk de store spørsmålene opp på dagsordenen i forbindelse med et stortingsvalg, og ikke bare de små. Det er virkelig fundamentalt for Norge hva vi gjør i forhold til den rivende utviklingen som nå foregår rett utenfor vår stuedør. Så jeg kan bare svare at jeg skal gjøre mitt for at vi skal få en debatt om dette også i forbindelse med stortingsvalget. Jeg synes Senterpartiet her har holdt et ryddig løp ved at de har et klart standpunkt når det gjelder hva de ønsker å anbefale. At representanten Jakobsen også gang på gang sier at vi har klargjort hva vi vil gjøre, synes jeg er veldig riktig. I forhold til at vi skal gå til stortingsvalg, bør partiene klargjøre hva det er man ønsker å invitere folk til å være med på i neste stortingsperiode. Vi ønsker å invitere folk med på at Norge bør ha en handlefrihet til å analysere situasjonen, og eventuelt på bakgrunn av det kunne fremme en søknad, selv om tidsplanen vil være slik som jeg forklarte i forrige innlegg.
Jeg merket meg at saksordføreren tidligere i dag la vekt på at denne stortingsmeldingen ikke var noe studiehefte, og at det derfor var naturlig at en del temaer ikke var drøftet, som f.eks. den europeiske debatten om hvor langt EU skal gå i føderal retning. Men det slående med meldingen er nettopp at den i så stor grad minner om et studiehefte og i så liten grad inneholder forslag om konkrete tiltak, slik stortingsmeldinger gjerne gjør. I avslutningskapitlet uttrykkes målsettingen med meldingen slik: «Regjeringen har med denne meldingen ønsket å bidra til bred og løpende debatt og refleksjon om Norges stilling og norsk europapolitikk inn i det 21. århundret.» SV er enig i at slik debatt og refleksjon er viktig, men som vi skriver i innstillingen, ville en mer balansert melding vært en fordel for debatten. SV etterlyser f.eks. en drøfting av hvilke fordeler det kan ha for Norge å stå utenfor EU. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om han ser noen slike fordeler, ikke minst innen hans eget ansvarsfelt, utenrikspolitikken. Er det aldri en fordel etter utenriksministerens oppfatning at Norge kan innta selvstendige standpunkter i utenrikspolitiske sammenhenger som «utenforland»? Europa-meldingen inneholder som sagt ikke så mange konkrete tiltak, men dersom de forslag som er lagt fram av sentrum og SV, får flertall her i dag, vil det i hvert fall komme noe konkret ut av behandlingen av denne meldingen. Skulle derimot disse forslagene ikke bli vedtatt, vil jeg til slutt spørre utenriksministeren om han vil følge opp disse forslagene i en annen form og komme tilbake med nødvendige bevilgningsforslag i høstens budsjettframlegg, men med den intensjonen ivaretatt at en skal legge til rette for at organisasjoner og partier kan jobbe grundigere med EU-politikk, som etter hvert blir norsk politikk. Som tidligere sagt, mener SV det er på høy tid at vi får lagt bedre til rette for at norske organisasjoner og berørte miljøer kan arbeide mer systematisk med påvirkning i forhold til EU-beslutninger som får konsekvenser for oss.
Til det siste har jeg bare lyst til å si at akkurat det som Lisbet Rugtvedt her tok til orde for, har jeg ivret for så lenge jeg har vært med i politikken – fra jeg var partisekretær og til jeg ble partileder – at vi bør sørge for at det er bra med ressurser i organisasjoner og partier til nettopp å orientere seg og drive med arbeid rettet mot Europa. Så det er noe som jeg vil forsøke å følge opp. Jeg har ikke sagt at Norge ikke skal ta selvstendige standpunkter. Men det er dette konseptet om å føre en uavhengig utenrikspolitikk jeg prater om, for hvis vi på en måte forsøker å definere Norge som en aktør som kan forholde seg uavhengig til de viktige aktørene på sitt eget kontinent og globalt, da ville vi ikke oppnå noe som helst. Det er klart at vi kan innta selvstendige standpunkter, og det gjør vi jo også mange ganger, men det er bare ved å forholde oss til de store aktørene, EU, USA og særlig Russland, at vi har en mulighet for å få gjennomslag for det som vi ønsker. Vi må innse at i de aller fleste tilfeller stemmer faktisk norske posisjoner veldig godt overens med det som er EUs posisjoner, og det gjelder alt, fra vår Midtøsten-politikk til Balkan-politikk og Kyoto, så det blir merkverdig hvis vi på en måte da skulle se på EU som en slags motstander som vi må være uavhengig av. Det er det som det er veldig viktig å få fram. Hvilke fordeler det er ved å stå utenfor EU, tror jeg er veldig avhengig av hvilket ståsted man har. Det er selvfølgelig fordeler og ulemper ved både å være utenfor og innenfor. Noen vil si at det er en stor fordel at vi ikke er en del av EUs landbrukspolitikk – jeg er fullt villig til å være med på den diskusjonen – det samme gjelder fiskeripolitikken. Men jeg mener alt må ses i en helhet, og vi er ikke inne i en diskusjon der vi gjør det nå. Nå baserer vi oss på hva vi skal gjøre, gitt at vi har EØS-avtalen å forholde oss til.
Replikkordskiftet er omme.
Norge er ikke bare geografisk en del av Europa, men også kulturelt og politisk. Det er derfor ikke et spørsmål om Norge skal ha en aktiv Europa-politikk, men hva den skal innebære. Norge skal føre en Europa-politikk som gjør oss til en aktiv partner i utviklingen av Europa, samtidig som vi ivaretar viktige nasjonale, politiske hensyn. Jeg mener at de løsninger vi har valgt når det gjelder tilknytning til europeiske organisasjoner og det engasjementet vi for øvrig har i Europa-politikken, så langt har ivaretatt disse hensyn. Men dette må selvsagt fortløpende vurderes. Vi skal derfor ikke være redd for en Europa-debatt, og den må selvsagt være mer enn en debatt om EU-medlemskap. Det vil likevel måtte være en grense for hvor ofte og hvor mange ganger vi skal ta medlemskapsdebatter som involverer hele folket gjennom en eller flere folkeavstemninger. Og for å ta dette først. Jeg kan ikke se at det foreligger grunner til å skape usikkerhet om Norges tilknytningsform til Den europeiske union i kommende stortingsperiode. Selv er jeg blant dem som ser argumenter både for og mot så vel medlemskapstilknytningen som EØS-tilknytningen. For meg er fordelene størst med dagens tilknytningsform, som baserer seg hovedsakelig på EØS-avtalen, og ulempene størst ved medlemskap. Slik ser jeg det også i årene som kommer. Utenriksministeren holdt et entusiastisk innlegg for Den europeiske union og dens rolle i Europa, og det er greit nok. Men innlegget bar preg av en beskrivelse som bare påpekte problemer ved ikke å være medlem, ikke en erkjennelse av de problemer EU selv sliter med, f.eks. et betydelig demokratisk underskudd og en arbeidsledighet som over lang tid og i gjennomsnitt har ligget klart over det vi har hatt i Norge og i de øvrige EFTA-land – for å nevne et par. En nyansert EU-debatt må ta innover seg slike problemstillinger. Den første utvidelsen av EU østover vil vi ha liten eller ingen erfaring med i neste stortingsperiode. Utvidelsen vil også være begrenset. Jeg mener derfor vi kan legge til grunn at vi ikke sender en ny medlemskapssøknad i neste stortingsperiode. Men det betyr ikke at alt skal være som før. Både i forhold til EU spesielt og Europa generelt er det behov for en aktiv politikk og prioriteringer. I forholdet til EU vil jeg for Norges vedkommende spesielt nevne ESDP, utviklingen av et sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid, som Norge har etablert en tilknytning til, og hvor vi aktivt må ivareta våre interesser bl.a. for å holde oppe den transatlantiske dimensjon. Schengensamarbeidet, som det var ulike syn på her i salen, har trådt i kraft. Det er viktig for Norge at vi nå aktivt følger erfaringene med hvordan dette fungerer i praksis. Kampen mot den grenseoverskridende kriminaliteten, bl.a. narkotika, er det viktig for Norge å delta i, og jeg ser fram til at Regjeringen legger fram en framforhandlet avtale med Europol om dette senere i vårsesjonen – så vidt jeg forstår. Jeg vil også spesielt nevne miljøvernproblematikken, et grenseoverskridende problem, en grenseoverskridende utfordring, hvor EU selvsagt er en viktig aktør, og hvor Norge hele tiden må stå på, bl.a. for å trekke EU inn i et arbeid med disse problemstillingene i nordområdene generelt og i forhold til Russland spesielt. Når det gjelder Europa-politikken for øvrig, utover samarbeidet med EU, så har Kristelig Folkeparti understreket de alleuropeiske organenes betydning. For det første var disse organisasjonene historisk viktige fordi de var en møteplass for alle europeiske land, også de nye demokratiene i Øst- og Sentral-Europa da jernteppet falt. Men for det annet har de fortsatt viktige oppgaver i årene framover. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid går spesielt langs tre dimensjoner – det politisk-militære samarbeidet, det økonomiske og miljømessige og det som går langs det vi kaller «den menneskelige dimensjon». Vi har sett at OSSE bl.a. har hatt en viktig rolle i Kosovo, i en lederrolle i arbeidet for menneskerettigheter, demokratiutbygging og rettsstatsprinsippene. Stabilitetspakten for Sørøst-Europa, også lagt under OSSEs tilsyn, har vært og vil være en viktig oppgave for OSSE. Når det gjelder Europarådet, har dette organet en spesiell og til dels unik kompetanse når det gjelder det langsiktige arbeidet for å skape stabile demokratiske institusjoner, minimumsstandarder og rettslig forutsigbarhet. Her vil det for Europarådet også i årene framover ligge viktige oppgaver. For Norge er selvsagt samarbeidet i NATO helt avgjørende, ikke bare for vår sikkerhets- og forsvarspolitikk, men – etter mitt syn – også for vår Europa-politikk. Partnerskap for fred har her gitt NATO-samarbeidet en ny og til dels alleuropeisk dimensjon, som betyr mye for tillitskapende tiltak og for økt sikkerhet i vår del av verden. Når det gjelder EUs framtid, ser vi en stadig utvidelse av arbeidsoppgavene, som også utenriksministeren pekte på, men også to prosesser med klare indre spenninger, nemlig utvidelsesprosessen og integrasjonsprosessen. Og jeg tror at disse to prosessene kan komme til å komme i konflikt med hverandre. Flere potensielle EU-medlemsland i øst har en økonomi og en samfunnsstruktur for øvrig som ikke på lang, lang tid vil kunne tåle den dype integrasjon som mange i EU nå ønsker. Spørsmålet blir da om EU vil åpne opp for at medlemmer kan gå ulikt langt i integrasjonen, noe de for øvrig allerede har gjort i forhold til Den økonomiske og monetære union, og at vi i så måte kan få et EU i flere hastigheter eller et Europa bestående av flere konsentriske sirkler. Det kan i tilfelle gi litt av et nytt Europa-kart. Dette har ikke Regjeringen gått særlig inn på i stortingsmeldingen. Jeg synes det hører hjemme i en debatt om det framtidige Europa, og i så måte synes jeg det er en mangel ved meldingen, en melding som for øvrig når det gjelder analysedelen, på mange måter er god, og som også vi har gitt uttrykk for at en i stor grad kan slutte seg til, og som i dag har vært framført av en utenriksminister med et så sterkt engasjement for Den europeiske union og medlemskap i den, at det egentlig bare var én naturlig konklusjon som manglet, nemlig at det burde Norge søke snarest mulig om. Det er derfor interessant å registrere at det gjør ikke Arbeiderpartiet, det gjør ikke Regjeringen. Men det hviler en usikkerhet over hva den vil gjøre i kommende periode, en usikkerhet jeg synes en ikke trenger å skape, med de erfaringer vi har fra EU-debatter for relativt kort tid siden.
Europa omorganiserer seg, og EUs antall medlemsland stiger. Av Europas 45 stater er nå 15 medlemmer av EU, tolv land forhandler om medlemskap og ytterligere fem land er gjennom Stabiliseringspakten for Sørøst-Europa potensielle medlemmer. Dessverre har Norges «utenforskap» satt oss i den situasjonen at vi seiler som blindpassasjer i en fredelig historisk prosess som vil gi Europas befolkning større utjevning sosialt, økonomisk og politisk. Jeg skulle gjerne sett at Norge, med våre økonomiske ressurser, våre politiske tradisjoner og vår historie, kunne vært en langt mer aktiv part. Høyre aksepterer selvsagt folkeavstemningen fra 1994, men jeg synes det er forstemmende at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre i innstillingen ikke vil innrømme EUs rolle som den sentrale kraften i byggingen av det nye og fredelige Europa. Det er jo EU som er den desidert tyngste aktøren med støtte til de positive endringsprosessene som er i søkerlandene. Det er EU-samarbeidet som er målet for stadig flere av de gamle kommuniststyrte landene, som er på jakt etter trygghet innenfor et demokratisk samarbeid. Ifølge Europa-meldingen skal EU i perioden 2000-2006 bruke 656 milliarder kr som støtte til søkerlandene, og i tillegg kommer bilaterale satsninger. I så måte blir Norges bidrag på 169 mill. kr over to år til søkerlandene heller puslete i forhold til EU-innsatsen. Høyre har ønsket, og vi ønsker det fortsatt, at Norge både skal ha politiske ambisjoner om å ta sin andel av ansvaret for utviklingen av Europa, og i tillegg vri økonomiske virkemidler til fordel for Øst-Europa. I så måte er det skuffende at Europa-meldingen ikke inkluderer ambisjoner og mål basert i et næringslivsfokus, ei heller at de næringsrettede virkemidlene som har vært brukt med vekslende hell, ikke blir vurdert på nytt. Med andre ord: Høyre er av den oppfatning at handlingsplanen langt fra er det krafttaket som Regjeringen mener den er, fordi den mangler både økonomiske virkemidler og ambisjoner om å bruke næringslivssatsning som en del av den økonomiske, sosiale og politiske støtten til endringsprosessene i bl.a. søkerlandene til EU. Høyre har etterlyst, og vi gjentar det gjerne, at Norge burde ha en langt klarere fokusering på Øst-Europa. Vi burde ha en kraftigere satsning og etablere sterkere relasjoner til landene som aspirerer til EU-medlemskap, kanskje spesielt de baltiske landene så vel som Polen. For Høyre har norsk innsats i Nordvest-Russland vært et satsningsområde. Dessverre har vi i gjentatte budsjettbehandlinger ikke fått flertall for økt satsning og større humanitær bistand. Høyre beklager at f.eks. Samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa har fått sine bevilgninger redusert, samtidig som både Europa-meldingen og Russland-strategien som ble lagt fram for et år siden, slår fast at økonomisk samarbeid og næringsutvikling skal være instrumenter i den bilaterale innsatsen. I så måte blir Regjeringens løfter i Europa-meldingen mindre troverdige hva gjelder Norges overordnede mål om at næringssamarbeid og bedrede levevilkår i Nordvest-Russland og Østersjøområdet skal være særlig synlig i Norges innsats i den nordlige dimensjonen. Europa-meldingen blir etter mitt skjønn både bleik og blodfattig i så måte. EUs nordlige dimensjon handler om Europas fokus på nordområdene, hvor vi som utenforland og nabo til Russland i aller høyeste grad blir berørt. Europa-meldingen har etter min mening en vesentlig svakhet ved at den ikke tar opp eller avklarer hvordan Norge skal følge opp EUs nordlige dimensjon. Barentsregion-organiseringen er vel og bra, men Norge burde vært langt mer offensiv i å få til en felles koordineringsenhet, hvor Norge, Finland Sverige og Danmark – altså de nordiske land – etablerte et tettere samarbeid om den nordlige dimensjonen. Dette er et område som Regjeringen etter mitt skjønn burde legge større vekt på. Høyre har mange ganger før, og jeg gjentar det gjerne, understreket den sentrale sammenhengen det er mellom et lands velferd og sosiale utvikling og dets næringsutvikling. For oss er f.eks. Attack et angrep på de fattigste og svakeste landene og et proteksjonistiske verktøy for å beskytte de rikeste. Økt handel og investeringer i Øst-Europa gjennom en skarpere næringslivsfokusering ville det vært sterkt ønskelig å kunne lese om i Europa-meldingen. Dessverre mangler det, og fra Høyres side vil vi i oppfølging ved en senere anledning legge sterk vekt på at næringslivsfokusering og satsning innenfor det økonomiske samarbeidet blir vesentlige elementer i vår Europa-politikk.
La meg få lov til å starte med å si at selv om det er en grundig melding som er til behandling i dag, er det, som flere andre har vært inne på tidligere, et stort savn når det gjelder de klare konklusjoner fra Regjeringen i disse spørsmål. Man peker på veldig mange viktige områder som det er nødvendig for nasjonen å ta stilling til, men svar på de utfordringer som ligger der, vil man ikke finne verken i meldingen eller i komiteens konklusjoner. Dog skal det sies til denne regjeringens goodwill at man har tatt et lite steg i rett retning fremover, i motsetning til i den forrige regjeringen, hvor vi var vitne til at europadebatten nærmest stod på stedet hvil. Dette var ikke nasjonen tjent med. Det er litt merkelig igjen å få presentert de samme innlegg som vi har hørt gjennom mange år, om nødvendigheten av å slutte opp om vår handlingsfrihet og vår såkalte selvråderett. Vi får hver bidige dag eksempler hjemme på den lokale arena, i den lokale pengehaug, på at selv ikke vår egen landegrense er til hinder for at vi får besøk av selskap, konsern osv. som finner engasjement innenlands like interessant som utenfor landets grenser, og vi ser eksempel på at selv bank- og kredittvesen nå fremstår mer eller mindre i filialisert form. Vi går mer og mer i retning av en situasjon hvor vi kommer til å se at EØS-avtalens status blir mer og mer forvitret. Og vi kan ikke forvente at vi skal ha den sympati og omtanke som vi en gang i tiden hadde når det gjelder Norges status i de videre nødvendige runder som vi skal ha for reforhandling av en del av innholdet i EØS-avtalen. Helt spesielt blir det når vi ser at av samtlige land i nord, unntatt Russland og Island, er det bare Norge som står uten EU-medlemskap, og når vi vet at europadebatten i Island sannsynligvis er kommet atskillig lenger enn det vi er vitne til her i dag. Vi ser også at samtlige av våre allierte i Europa er medlem av EU eller forhandler om medlemskap. Når det gjelder den militærpolitiske situasjonen, tyder svært mye på at USAs tilstedeværelse i og oppmerksomhet overfor Europa trappes ned, og at vi vil bli vitne til at vi også der i større grad i fremtiden risikerer å stå på gangen når de nødvendige beslutninger skal tas. Vi er tilskuere til EUs utvidelse mot Øst- og Sentral-Europa. Vi er tilskuere til EUs gigantiske miljøsatsing i de nye søkerlandene. Bare på miljøsektoren ser vi at EU investerer rundt 120 milliarder euro for å bringe de første av de nye søkerlandene opp på nødvendige miljøstandarder for at de skal få anledning til å selge varer og tjenester innenfor EU-markedet. Noen vil ynde å si at dette har vi råd til. Ja, for hver dag som går, knytter vi oss til den såkalte oljemasten. Vi har angivelig råd til å stå utenfor så lenge vi har en svært høy råoljepris, en høy gasspris, og vi kan smykke oss med en høy dollarkurs. Men det er grunn til å stille spørsmål om hvilket ansvar nei-partiene har tatt siden de sørget for den store seier i 1972 og 1994 i de områdene av landet der det var størst nei-flertall. Det var disse områdene i landet som skulle bli berget ved at vi skulle stå utenfor Europa. Hvis vi ser på statistikken i dag, viser klare tall at de kommunene som hadde størst nei-flertall, i dag faktisk har størst fraflytting. Det er ikke noen områder der vi har utstyrt aktørene med dårligere eksport- og rammebetingelser enn i de områdene som fikk det største nei-flertallet. Norsk fiskerinæring vil gå enda vanskeligere perioder i møte ved at vi ikke er i stand til å tilnærme oss en forhandlingsstatus som vil gi bedre markedsbetingelser, større deltakelse og større innflytelse over utviklingen. Så lenge vi har den holdning til vår tilknytning til Europa og EØS som vi har i dag, er det derfor soleklart at vi må glemme de målsettinger vi har hatt om at kystnæringen skal bli det nye, store, økonomiske lokomotivet. Det fordrer en langt bedre markedsadgang enn det vi har utstyrt oss med hittil. Derfor synes jeg at nei-partiene burde ta et større ansvar for de områdene som i dag preges av størst nedgang i befolkningstallet.
Jeg skal i hovedtrekkene konsentrere meg om den forsvars- og sikkerhetspolitiske utviklingen i Europa og vår tilknytning til denne. Vi har gjennom det som har skjedd innenfor EU, sett en utvikling som på mange måter bringer Norge i en meget spesiell og vanskelig situasjon. For tiden er vi ikke alene om dette, men vi deler et fellesskap med bl.a. Tyrkia og andre NATO-land som ennå ikke er medlemmer av EU. Den situasjonen har vi kanskje ikke i stor nok grad benyttet oss av fullt ut ved å danne de allianser som skal til for å øve press overfor EU i den dynamikken som nå hersker. Vi er i en situasjon hvor EU helt åpenbart vil kjøre et raskt løp for i hvert fall politisk å sikre seg kontroll over vitale deler av NATOs infrastruktur for å bruke denne i EU-ledede operasjoner – når og om de måtte finne sted. Det er ikke uten bekymring for oss, og bør ikke være det, for gjennom en slik utvikling mister vi på mange måter innflytelse. Vår innflytelse har så langt ligget i vår posisjon i Den vesteuropeiske union, og den har ligget i vår posisjon i NATO. Det er etter min og Fremskrittspartiets mening vesentlig at vi fortsatt er restriktive og – kanskje i større grad enn det som har vært gjort til nå – støtter opp om tyrkiske posisjoner når det gjelder det å avgi vitale NATO-komponenter på permanent basis til EU. Det er naturlig at man vil forberede slikt, basert på en avgjørelse i hvert enkelt tilfelle, og har avklart hva som kan skilles ut og deles ut. Men når man nå nærmest er i ferd med å gi carte blanche til EU, må man jo også spørre hvilken kontroll vi har med dette. Som sagt: Tyrkia har på den ene side ut fra sin posisjon sett det som vesentlig og viktig å ivareta sin forankring i NATO gjennom en politikk som mange kanskje har følt har vært noe krampaktig. På den annen side er det forståelig at Tyrkia nettopp reagerer slik, fordi Tyrkia vil – som oss – fortsatt være et slags flankeland, selv om den kalde krigens tid er forbi. Og i den tyrkiske politikk er det ikke så merkelig at man kikker på sine naboer og de trusler som finnes der, og kanskje er engstelig for at NATO gjennom den utvikling som nå skjer, kan svekkes. For oss, med vår posisjon i forhold til EU, er dette også etter min mening et tankekors. Et NATO som svekkes, vil uvegerlig også føre til en svekking av den støtte som vi også i fremtiden vil være – kanskje relativt sett – enda mer avhengig av. Her føler jeg at man fra Regjeringens side ikke har gjort nok for å trygge vår posisjon. Jeg skal vende litt tilbake til Vestunionen. Der har man i alle fall hatt en klar parlamentarisk forankring. Når det nå synes å gå slik at Vestunionens rolle overtas av Europaparlamentet, er vi altså fullstendig uten en forankring mot dette parlamentariske organ. Mitt spørsmål er: På hvilken måte kan man nå arbeide for at vi i større grad forankrer oss mot EUs beslutningsområde når det gjelder dette? Jeg føler at her har man ikke gjort tilstrekkelig for i størst mulig grad å få inngrep. Det man har gjort, er å love styrker. Men samtidig må vi jo stille spørsmål om hvilken kontroll vi selv kan utøve dersom norske styrker skal avgis til EU. Vi har en rekke uavklarte forhold knyttet til en slik overgang. I den situasjonen vi nå befinner oss, er det åpenbart for Fremskrittspartiet at vår avhengighet av USA relativt sett har økt. Det vil nødvendigvis måtte føre med seg at vi må være ganske lydhøre i forhold til hva USA måtte mene om sikkerhets- og forsvarspolitikk i tilknytning til Europa – også i områder opp mot Europa. Det vil selvfølgelig også virke inn på hvorledes vi forholder oss til kjøp og drift av militært materiell, idet dette nødvendigvis i en viss grad bør forankres mot den som vil være den mest sannsynlige store samarbeidspartneren. Jeg har pekt på at vi kanskje har vært forsiktige med å forankre den norske forsvars- og sikkerhetspolitikken i Europa, og vi føler vel at vi her møter en vegg – en vegg som nok skaper betydelige problemer, uansett hvordan vi forsøker å nærme oss den. Men det må i større grad være mulig å være mer tilbakeholdne med å love norske styrker når vi ikke samtidig har en hånd på rattet. Det burde også kunne være mulig å bruke Norges rolle som eksportør – ikke minst på energisiden – til å øve press mot dem som ikke ønsker at vi skal ha en slik innflytelse vi så langt har hatt i NATO og selvsagt også gjennom Vestunionen. Utenriksministeren hadde i sitt innlegg en tone som på mange måter fortalte at her var det EU-tilhengeren som talte. Det er forståelig nok. Men det blir litt vanskelig når man sier at man nærmest kan se bort fra å søke medlemskap i kommende periode, samtidig som man vil ha alle muligheter åpne. Det er forståelig at man i Arbeiderpartiet har en balanse mellom det man gjerne vil, og det man ikke tør. Således er det greitt at man som reven sørger for å ha flere utganger fra hiet. Så har man også sagt at det ikke vil bli aktuelt å fremme tanker om norsk medlemskap før det norske folk har gitt klart uttrykk for at man har endret holdning, og at et flertall – et klart flertall – gjennom en debatt og gjennom den daglige aktivitet gir uttrykk for at nå har ting endret seg. Men skal man påvirke det, er man nødt til å sørge for at argumenter som har rot i virkeligheten, og som er troverdige, bringes fram. Dessverre føler jeg, når utenriksministeren frembringer sitt budskap på denne måten, at han på en måte undergraver troverdigheten i et budskap som senere markedsføres, og som inneholder reelle problemstillinger som kanskje kan endre på den kurs det norske folk har valgt så langt. Da er troverdighet et avgjørende ord. Hvis man stiller seg slik at man mistenkes for å ha en annen agenda i det man produserer av nye argumenter som kunne påvirke debatten, ja, så mister man altså momentum. Og her har Arbeiderpartiet åpenbart skaffet seg et problem. Selv om utenriksministeren nå har pekt på en rekke områder som er utfordringer for Norge, så ligger dette hele tiden på lur: Er det slik at summen av disse argumentene er reelle, eller er det noen man kommer med for å forsøke å påvirke debatten i retning av EU-medlemskap fordi man gjerne vil, ikke fordi man må? Det er her jeg føler at Arbeiderpartiet i tiden fremover har et betydelig problem. Det at det reises en debatt om vårt forhold til EU, vår forankring innenfor EØS o.a., er viktig – det er det ikke noen særlig tvil om. Men da må det heller ikke reises tvil om intensjonene og realiteten i de problemstillinger som man bringer opp til overflaten. Det er nok av slike reelle problemer, men da må man møte dette på en måte som gjør at det ikke reises tvil om ektheten i argumentene. Det vil være en utfordring for Regjeringen, hvis man ønsker å bidra til en reell debatt om hvor utviklingen i Europa fører oss hen.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil tre minutter.
Bare ganske kort til slutt: På slutten av denne debatten er det kommet til uttrykk en oppfatning av at noen av oss som mener EØS-avtalen er viktig for Norge, skulle ha den enkle forestilling at denne avtalen skulle være det endelige svar på alle spørsmål og utfordringer i forhold til EU. Nei, jeg kan svare for meg selv og for Kristelig Folkeparti. Det er en kritikk som ikke treffer oss, og som ikke kan plasseres på oss. Jeg brukte en vesentlig del av mitt innlegg her i dag nettopp på å detaljere de fordeler jeg mener EØS-avtalen har gitt oss, og det er det bred enighet om. Men samtidig har jeg understreket at EØS-avtalen har sine klare begrensninger. Det er behov både for oppfølging innenfor rammen av EØS-avtalen og i tillegg for å supplere en avtale for å få inngrep i ulike politikkområder der EØS-avtalen ikke er anvendbar. Så har det blitt hevdet at noen av dem som ikke er tilhengere av at Norge skal være medlem av EU, skulle ha den oppfatning at vi kan drive en uavhengig utenrikspolitikk – hva det måtte være. Jeg tror ikke at noe land i dag med den globale samarbeidsstruktur en har innenfor utenrikspolitikken, kan drive det som måtte kunne få en slik betegnelse. Norge er medlem i NATO, og det vil koordinere mye av utenrikspolitikken. Som aktivt medlem i FN vil også det legge føringer for vår utenrikspolitikk. Det gjelder også OSSE, Arktisk Råd, Barentsrådet, og jeg kan nevne andre råd som Norge er med i. Det viktige er at en får til et aktivt samarbeid i utenrikspolitikken for å oppnå viktige felles mål som landet står sammen om. Jeg tror at vi som stadig er avhengig av å kunne veie fordeler og ulemper opp mot hverandre for å gjøre opp et regnskap når det gjelder Norges forhold til EU, har et mer – skal vi si – interessant liv. Vi har kanskje også behov for andre utredninger og drøftinger enn de som har et helt fastlåst ja-standpunkt eller et fastlåst nei-standpunkt. Det er utgangspunktet for at noen av oss har påpekt mangler i den meldingen som Regjeringen har lagt fram, og dermed holdt Stortinget fra å få en mer meningsfull og mer nyansert debatt enn den vi har kunnet ha her i dag. Til slutt: Jeg har lagt fram fire forslag på vegne av ulike partier. De har blitt kommentert både fra Høyre og fra Arbeiderpartiet på en positiv måte. Forslagene nr. 2, 3 og 4 vil jeg derfor gjøre om til oversendelsesforslag til Regjeringen. Forslag nr. 1 ber jeg om blir oversendt Presidentskapet uten realitetsvotering.
EØS-avtalen og konsekvensene av den kan karakteriseres med tittelen på en Dag Solstad-roman: «Forsøk på å beskrive det ugjennomtrengelige». Beslutningsprosessene og mengden dokumenter gir store utfordringer til interesseorganisasjoner og andre som ønsker å påvirke. Både utenriksministeren og talspersoner for Høyre og Arbeiderpartiet har uttrykt seg positivt om behovet for å legge bedre til rette for at organisasjoner og andre berørte lettere kan jobbe på en skikkelig måte med å påvirke EU i forhold til saker som får store konsekvenser for Norge. Jeg vil understreke at dette må følges opp med penger og med praktisk tilrettelegging. Siden viljen tydeligvis er så god, ber jeg om at de forslagene som er tatt opp av Senterpartiet og SV, blir omgjort til oversendelsesforslag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 3183]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3184]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3184]]
Stortingsmeldingen om Norges deltakelse i den 55. ordinære generalforsamlingen i FN starter med å referere Hans Majestet Kongen, som i hovedinnlegget på tusenårsforsamlingen sa at verdenssamfunnet må investere i De forente nasjoner. Dette var med henvisning til de håp og aspirasjoner om fred og trygghet for alle folk som er FNs verdigrunnlag. La meg understreke at enkelte av FNs viktigste underorganisasjoner i dag er underfinansiert, og at de har et prekært behov for at verdenssamfunnet investerer. Jeg hilser derfor velkommen den økningen i bistandsmidler som Norge nå kanaliserer gjennom FN-systemet. Mitt inntrykk er at FNs organisasjoner har en autoritet og en tillit som gjør at de kan bidra til en koordinering av utviklingsarbeidet i det enkelte land. Jeg var før påske i Pakistan, der jeg bl.a. hadde samtaler med flere FN-organisasjoner. Jeg fikk høre om de umenneskelige forholdene som afghanske flyktninger lever under i grenseområdene, flyktninger som for det meste er kvinner og barn. Kvinnene kan naturligvis ikke repatrieres til Taliban-regimet i Afghanistan. I vinter har disse flyktningene både sultet og frosset. UNHCR, FNs høykommissær for flyktninger, er nesten den eneste organisasjonen som kan jobbe blant akkurat disse flyktningene. Det betinger økte ressurser, økte bevilgninger. Vedtakene på generalforsamlingen om en ny bidragsskala vil forhåpentligvis føre til en styrket økonomi for verdensorganisasjonen. Forhandlingene i 2. komite om økonomi- og utviklingsspørsmål fokuserte under generalforsamlingen på økonomiske saker – i lys av det kommende høynivåmøtet om finansiering for utvikling – til forberedelsene til konferansen om miljø og utvikling, om gjeld, handel og utvikling, og til den forestående MUL-konferansen som ble avholdt i Brussel i forrige uke. Det er verdt å merke seg at u-landene la størst vekt på den internasjonale finansstrukturen, og man kom et skritt videre med kravet om sterkere representasjon for u-landene nettopp i Bretton Woods-institusjonene. I diskusjonen om fattigdomsbekjempelse la man fra norsk side vekt på godt styresett, handel, kamp mot hiv/aids og utdanning for jenter. Norge prioriterer sterkt grunnutdanning for jenter, men likevel er det altfor få utdanningsprosjekter som har hatt et kvinneperspektiv. Opplysning og skolegang for jenter og kvinner er helt avgjørende for kvinners utvikling og deltagelse. Vi prioriterer f.eks. kampen mot kjønnslemlestelse i Afrika, og har satt inn relativt store ressurser for å forebygge og bekjempe denne formen for mishandling av småjenter. Da er vi helt avhengige av folkeopplysning og kunnskap. Det samme kan sies om hiv/aids. Men generelt vil jeg understreke at utvikling i mange land i sør ikke er mulig uten at kvinnene får en annen status og sikres helse og utdanning. FNs 55. ordinære generalforsamling understreker den unike posisjonen som FN har som internasjonal organisasjon, med globalt medlemskap og globalt mandat. Så beskriver naturligvis meldingen det betydelige diplomatiske arbeidet som ble nedlagt forut for at Norge den 10. oktober ble valgt inn i FNs sikkerhetsråd. Realistisk, lavmælt og resultatorientert er stikkord som er blitt brukt i denne salen om Norges opplegg for arbeidet i Sikkerhetsrådet, der tillit er viktig, bl.a. gjennom dialog med toneangivende land i sør. Regjeringen definerte hovedmålsettinger for arbeidet i Sikkerhetsrådet som følger: fokus på sammenhengen mellom fred og utvikling FNs evne til å planlegge og gjennomføre fredsoperasjoner og – kanskje enda viktigere – særlig vekt på Afrika Jeg viser for øvrig til utenriksministerens redegjørelse om arbeidet i Sikkerhetsrådet og den påfølgende stortingsdebatten. FN ble i sin tid stiftet med de rykende ruinene fra annen verdenskrig som bakteppe. Drivkraften bak FN-pakten var en visjon om en verden der krig kunne forebygges ved kollektiv handling. Da FN-pakten trådte i kraft et halvt år senere, hadde verden imidlertid sett den første atombomben bli sprengt. Den kalde krigen var begynt. I dag stammer ikke lenger trusselen om kjernefysisk krig eller masseødeleggelsesvåpen fra kappløpet mellom superstater, men fra nukleært materiale og biologiske og kjemiske våpen i hendene på terrorister og uberegnelige regimer. Selv om vi ikke løser nedrustningsproblemene med resolusjoner – for det gjør vi ikke – var det likevel av stor betydning at Norge under den 55. generalforsamlingen stemte for New Agenda Coalition om nedbygging og eliminering av atomvåpen. Til slutt – for å gå tilbake til der jeg startet, til FNs økonomiske situasjon: Thorbjørn Jagland understreket i sin tale til generalforsamlingen at vi må lukke gapet mellom de oppgaver vi ber FN utføre, og de ressurser vi stiller til rådighet. Det bør det være en oppgave for oss å bidra til i det internasjonale samfunnet.
Jeg skal bare kort begrunne den særmerknaden som SV har i innstillingen til St.meld. nr. 33. I høst tok utviklingen i Midtøsten en dramatisk og tragisk vending. Ariel Sharons besøk på tempelhøyden 28. september ble dråpen som fikk begeret til å flyte over, og fikk det palestinske opprøret til å bryte ut. Opprøret bestod først og fremst av rasende og frustrerte palestinske ungdommer som kastet stein. Mange av oss ble sjokkerte over den brutaliteten som ble utvist fra israelsk side i forsøket på å slå ned opprøret. Bare det at israelske soldater valgte å skyte med skarpt inn i folkemengder, var ille nok. Det er ikke lett å glemme TV-bildene av den lille gutten som ble skutt i armene på faren sin en av de første dagene etter at opprøret var brutt ut. SV ønsket at Norge hadde vært tidligere ute med en klarere fordømmelse av Israels maktbruk overfor palestinerne i høst. SV har i merknaden til stortingsmeldingen vi nå behandler, satt spørsmålstegn ved om ikke Norge burde ha stemt for den resolusjonen som ble vedtatt i FN 20. oktober 2000 om «Illegal Israeli actions in occupied East Jerusalem» under en spesialsesjon. I meldingen opplyses det at viktige argument for å avstå fra å stemme var mangelen på balanse i teksten. Med tanke på den svært ubalanserte situasjonen mellom palestinere og israelere er det kanskje ikke så unaturlig at en slik resolusjon ikke er balansert med lik kritikk til begge parter. Som okkupant og som områdets sterke militærmakt er det Israel som må bære hovedansvaret for å få slutt på volden, selv om begge parter har et ansvar. Jeg tar forbehold om at det kan ha vært andre mer taktiske grunner for at Norge avholdt seg fra å stemme over den aktuelle resolusjonen, men bedømt ut fra innholdet i resolusjonen og de dramatiske overgrepene som Israel gjorde og gjør seg skyldig i gjennom måten det palestinske opprøret ble og blir taklet på, mener SV det også er argumenter som taler for at vi burde ha stemt for denne resolusjonen, som altså uansett ble vedtatt.
Jeg skal ikke skli inn i en debatt om Midtøsten, det hører ikke hjemme her, men bare gi uttrykk for at Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens politikk på dette området. Vi syns Regjeringen gjør en god jobb ved å balansere og ha en rolle i Midtøsten. Da er det viktig å ha tillit hos begge parter. Jeg vil også vise til Mitchell-rapporten, som vel ble offentliggjort i dag, hvor en beskriver kritikkverdige forhold hos begge parter, og hvor bare opphør av voldshandlinger kan få partene til forhandlingsbordet og bringe en endelig fredsløsning. Jeg tok i grunnen bare ordet for å spørre om utenriksministeren kunne kommentere de opplysninger som fremkom i pressen for et par dager siden når det gjelder det britiske initiativet med hensyn til sanksjonsregimet i Irak. Av pressen fremgikk det at dette nærmest var et britisk fremstøt som var drøftet med amerikanerne, og utenriksministeren kommenterte det slik i pressen at det syntes som om Norge ikke var blitt informert om innholdet i det. Men utenriksministeren kommenterte det på den måten at han antok at dette var helt på linje med det initiativ Norge selv har tatt som leder av sanksjonskomiteen, et arbeid som jeg syns Norge har tatt seg meget godt av, hvor Norge har gjort en god jobb og allerede har fått løst opp i situasjonen. Men jeg var litt overrasket over at det foregår drøftinger om disse vanskelige spørsmålene uten at Norge som leder av sanksjonskomiteen og nå også som medlem av Sikkerhetsrådet var informert om de initiativ som her ble tatt.
Bare noen merknader til representanten Rugtvedts innlegg. For det første vil jeg understreke at Arbeiderpartiet tar klart avstand fra den voldsbruken som skjer i Midtøsten, og vi erkjenner også ganske klart at det er en ubalanse mellom okkupant og okkupert. Så vil jeg vise til det jeg sa om vårt arbeid i Sikkerhetsrådet og vårt arbeid i FN generelt sett, at vi ønsker å være resultatorienterte og realistiske, og at det vi gjør, skal skape tillit. Når det gjelder det resolusjonsforslaget, var det slik at Norge og en rekke andre vestlige land, ikke minst Storbritannia, Nederland, Tyskland og Danmark, var bekymret for at spesialsesjonen og resolusjonen skulle virke negativt inn på den videre utviklingen i regionen, og man var også opptatt av om spesialsesjonen og resolusjonen skulle undergraves ved den nye posisjonen som FNs generalsekretær hadde fått i fredsprosessen. Så vil jeg vise til at etter at denne saken har vært oppe i FN, har vi fått Mitchell-rapporten, som bl.a. veldig sterkt kritiserer bosettingen på Vestbredden. Jeg vil også understreke at vår egen utenriksminister har hatt veldig stor påvirkning når det gjelder formuleringene i den rapporten, og jeg vil nok mene at innholdet i Mitchell-rapporten er betydelig mer verdt enn en hvilken som helst resolusjon som fremmes. Og jeg tror kanskje at vi av og til skal forholde oss til den rollen som vi har i en gitt situasjon, i hvert fall må vi forholde oss til den rollen hvis vi ønsker resultater av det arbeidet som vi nedlegger.
Jeg ville bare svare på det spørsmålet som Steensnæs stilte. Vi var selvfølgelig informert om det britiske forslaget, men når jeg sa det jeg sa, var det fordi jeg tok forbehold på grunn av at jeg ikke visste alle detaljer i det papiret som ble lagt på bordet akkurat på det tidspunktet. Men ellers kan jeg si at det forslaget som britene la fram, kunne like godt Norge ha lagt fram. Det var basert på de tanker og ideer som vi hadde fremmet allerede i februar for den amerikanske utenriksminister, som vi hadde utviklet videre, og som da var fremmet overfor de andre fem faste medlemmene. Når britene har lansert det, er det fordi at det er riktig at en av de fem faste medlemmene tar ansvaret for å drive dette, og nå er det i høy grad en dialog mellom de fem faste medlemmene av Sikkerhetsrådet som skal til for at man skal få alt dette igjennom. Det er et visst håp om at det skal kunne lykkes, men det er fortsatt en god del gjenstående problemer her mellom de fem faste medlemmene av rådet. Når det gjelder spesialsesjonen, har jeg bare lyst til å si at jeg synes det må være et prinsipp at Norge stemmer for det som er i samsvar med norsk politikk. Vi kan ikke stemme for resolusjoner som ikke er i samsvar med norsk politikk som har bred forankring i denne salen. Hvis vi skulle ha stemt for resolusjonen i spesialsesjonen, hadde vi rett og slett trukket opp en annen linje i Midtøsten, og det følte ikke jeg at vi burde gjøre i forbindelse med den spesialsesjonen. For øvrig synes jeg det er ganske viktig å merke seg det som står i FNs charter, nemlig at generalforsamlingen har overlatt ansvaret for fred og sikkerhet til Sikkerhetsrådet, og man bør derfor være forsiktig, synes jeg, med å tromme sammen til spesialsesjoner, spesielt på områder som opplagt har ligget inn under Sikkerhetsrådet. Så det i seg selv var ikke noen god ting, følte vi, og når man kom til det punkt at man heller ikke var i stand til å forhandle om en fornuftig tekst, så var det ikke noe annet å gjøre for oss enn å stemme imot den teksten.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 3184]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3184]]
Under debatten er det satt fram seks forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Einar Steensnæs på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre forslagene nr. 3 og 4, fra Einar Steensnæs på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 5, fra Lisbet Rugtvedt på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 6, fra Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet Under debatten er forslagene nr. 1–5 omgjort til oversendelsesforslag, og teksten endres i tråd med det. Forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre, lyder i endret form: «Det henstilles til Presidentskapet å utrede opprettelse av et norsk parlamentarikerkontor i Brussel.» Forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å ta initiativ til å opprette Norges Hus i Brussel med sikte på å formidle informasjon, styrke innsynet i og gi kunnskap om saker som har relevans for norske borgere, næringsliv, organisasjoner og media.» Forslag nr. 3, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å ta initiativ til en evaluering av de demokratiske prosessene knyttet til EØS-avtalen med sikte på å gjøre disse mer åpne, tilgjengelige og inkluderende. Forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å gi en samlet årsmelding til Stortinget over implementering av EØS-relevante vedtak i forskrifter og lover samt gi en oversikt over norske EØS-saker fremmet av ESA og over EØS- saker reist for EFTA-domstolen eller norske domstoler. Forslag nr. 5, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «1. Det henstilles til Regjeringen om å opprette en økonomisk støtteordning som organisasjonene kan søke støtte fra til kompetansebygging i EU-spørsmål og til påvirkningsarbeid i forhold til EU.2. Det henstilles til Regjeringen å utvikle rutiner for å informere relevante organisasjoner på et tidligst mulig stadium om EØS-relevante saker som kan ha direkte interesse for organisasjonene.3. Det henstilles til Regjeringen å vurdere om det bør gis økt økonomisk støtte til partienes EU-arbeid.» Presidenten foreslår at disse forslagene oversendes Regjeringen uten realitetsvotering – og anser det som vedtatt. Presidenten vil så la votere over forslag nr. 6, fra Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget forutsetter at Norge ikke søker medlemskap i EU i neste stortingsperiode.»
Det foreligger ikke noe referat.