Representanten Per Sandberg vil setje fram to private lovframlegg.
På vegne av representanten John I. Alvheim og meg selv vil jeg fremme forslag om lov om endringer i lov av 8. april 1981 nr. 7 om barn og foreldre § 3 og § 6, slik at saker om farskap skal avgjøres ved DNA-test, og om endringer i lov av 13. august 1915 nr. 6 om rettergangen i tvistemål § 412, slik at saker om farskap skal avgjøres etter reglene i barnelova. Jeg vil også på vegne av representanten Per Roar Bredvold og meg selv fremme forslag om lov om endringer i lov om pengespill av 28. august 1992 nr. 103 § 10, slik at etter at det er foretatt fondsavsettelser, skal selskapets overskudd fordeles med en halvdel til idrettsformål og en halvdel til kulturformål.
Lovframlegga vil bli handsama etter reglementet.
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 579]]
Etter ynske frå kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt og dei øvrige gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Gjeldende inndelingslov er foreldet på flere punkter og generelt lite tidsmessig. Loven gjelder etter sin ordlyd bare endring av kommunegrenser. Den omfatter ikke regler for endring av fylkesgrenser. Endringer av fylkesgrenser er blitt gjennomført ved analog bruk av loven, noe som er lite formålstjenlig. Ved behandling av St.meld. nr. 32 for 1994-95, Kommune- og fylkesinndelingen, debatterte Stortinget den 7. juni 1996 Innst. S. nr. 225 for 1995-96. Både Regjeringen og Stortinget gav uttrykk for at det ikke var behov for en inndelingsreform. Stortinget tok spørsmålet om behovet for en revisjon av inndelingsloven til etterretning. Den 23. mai 1995 fremmet representanten Morten Lund i forbindelse med en debatt om sammenslåingsvedtak følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at fremtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret, eller innbyggerne i en folkeavstemning, har gått imot kommunesammenslutning.» Dette er det konkrete grunnlaget for lovrevisjonen og samtidig det politiske grunnlaget fram til i dag. Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti står fortsatt på den samme politikken som i 1995. Alle partier gir uttrykk for at det er viktig å verne om lokaldemokratiet. Det er viktig å føre makt ut til folket. Det er derfor beklagelig at Høyre denne gangen ikke ønsker å stille seg bak forslaget fra de nevnte partier. Også Høyres medlemmer gir uttrykk for at erfaringene viser at man får best resultat gjennom frivillighet og ikke med tvang. Høyre forbeholder seg imidlertid retten til såkalt å skjære igjennom helt fastlåste situasjoner. Også Arbeiderpartiets medlemmer gir uttrykk for at det er nødvendig å stimulere til frivillige kommunesammenslutninger, slik at vi får sterkere kommuner som er i stand til å ta vare på flere oppgaver. Men i likhet med i 1995 ønsker altså Arbeiderpartiet å kunne påtvinge kommunesammenslutning når de finner dette formålstjenlig. Hele komiteen står i hovedsak bak den nye inndelingsloven, en lov som er en klar prosesslov, og som tar for seg en rekke områder som dagens lov ikke omfatter. Foruten en rekke saksbehandlingsregler gir loven anvisning på hvem som har initiativrett i spørsmål om grensejusteringer og sammenslåinger. Loven tar for seg formål og virkeområde og kommer med en rekke nødvendige definisjoner. Lovens bestemmelser om saksforberedelse er både nyttige og gode, og komiteen hilser da disse bestemmelsene velkommen. Loven vil også i motsetning til dagens lov ha bestemmelser når det gjelder fylker. Loven har bestemmelser for sammenslåing og deling av fylker, sammenslåing og deling av kommuner, justering av fylkesgrenser, justering av kommunegrenser og grensefastsetting. Videre har den bestemmelser for virkninger ved grenseendringer og særlige regler for gjennomføringsfasen. Den regulerer også det økonomiske oppgjør etter grenseendringer og tar for seg økonomisk kompensasjon og økonomisk tilsyn. Komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti peker på den urimelighet som ble begått mot de kommuner som ble tvangssammenslått i 1991. Disse nye storkommunene fikk bare beholde basistilskuddene for alle kommunene i to år, og har tapt vesentlig i forhold til dagens regelverk. Disse partier har da også bebudet at de i forbindelse med behandlingen av kommuneproposisjonen vil fremme forslag om tapskompensasjon til kommunene Arendal, Fredrikstad, Hamar og Larvik. Det behandlingen av denne loven dreier seg om, er hvilken politikk vi skal legge til grunn. Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at fremtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret, eller innbyggerne ved folkeavstemning, har gått imot kommunesammenslutning.» Jeg tar opp dette forslaget. Forslaget dreier seg om å vise respekt i handling for lokaldemokratiet. Jeg beklager at Høyre og Arbeiderpartiet ikke kan støtte et slikt forslag, ikke minst at Høyre har endret kurs i denne sammenheng. At Arbeiderpartiet er for en politikk som uvegerlig vil føre til sentralisering, er intet nytt.
Ivar Østberg har teke opp det forslaget han refererte.
Det er en helt nødvendig fornyelse av inndelingsloven – kommune- og fylkesgrenseloven, kan vi vel også kalle den – vi nå skal vedta. Dagens lov fra 1956 er mangelfull, og den etterlater tvil om framgangsmåten i konkrete saker. Den loven vi nå skal vedta, er en lov som klargjør framgangsmåten og prosessen når det gjelder fastsetting av kommunegrenser og endringer i kommune- og fylkesinndeling. Grensedragning mellom kommuner, for ikke å si kommunesammenslåinger, er ofte kontroversielle og svært følelsesladede. Derfor er det viktig å være veldig tydelig når det gjelder hvem som skal opptre som aktører, hva som er prosedyre for korrekt saksbehandling, hvem som kan treffe vedtak i ulike type saker, konsekvensene av endringene som foreslås, og gjennomføring. Denne loven vil ikke påvirke antallet kommuner eller fylker. Hensikten med loven er å skape større forutsigbarhet for dem som måtte bli involvert i denne type prosesser, og en mer effektiv saksgang. Lokaldemokratiet blir styrket ved at en lovfester at kommunestyret bør innhente innbyggernes synspunkter på et aktuelt inndelingsspørsmål, og at kommunestyret selv avgjør hvilken metode som skal brukes. Men det gis ikke pålegg om lokale folkeavstemninger. Et forhold til som det er viktig å understreke, er at det skal gis statlig kompensasjon for bortfall av rammetilskudd ved f.eks. kommunesammenslåinger. Til slutt til spørsmålet om tvangssammenslåing av kommuner. Loven gir Stortinget adgang til dette, men Arbeiderpartiet mener at det er viktigere å stimulere til frivillige kommunesammenslåinger enn å bruke tvang. Vårt motiv for at det på sikt kan bli færre og større kommuner er at de ved det blir mer robuste, og dermed kan ta på seg flere oppgaver – dette igjen for å ivareta den rollen vi mener kommunene skal ha, nemlig som det mest sentrale leddet i velferdssystemet vårt.
Det er gledelig at stortingsflertallet nå bringer oss et betydelig steg videre i den ryddeprosessen som startet med Christiansen-utvalget tidlig på 1990-tallet. Stortingsflertallet gikk nok litt i baklås i 1995, men likevel har den etterfølgende lovprosessen klargjort behovet og bildet med tanke på initiativrett og beslutningsmyndighet i de ulike inndelingssakene. Noen av oss har vært litt opptatt av Stortingets overordnede ansvar. Departementet har til slutt påpekt det selvfølgelige i at Stortinget uavhengig av lovtekst også kan ha en initiativrett, om det skulle bli aktuelt. Et enstemmig storting vedtar i dag en lovtekst med klar definisjon av hvilke inndelingssaker som skal til beslutning i regjering og i storting. Nå sier også flertallet at loven kan komme til anvendelse – en selvfølgelighet på mange måter, som mindretallet søker å forhindre med et ekstra forslag. Høyre har riktignok tidligere, som sagt i 1995, støttet et slikt forslag, nettopp for å understreke vårt engasjement for frivillighet når det gjelder strukturutviklinga i kommunesektoren. Og denne holdninga har Høyre fortsatt. Det har vel også Høyre dokumentert ved å være pådriver for ytterligere smøring i forhold til de frivillige prosessene gjennom å foreslå også regionaltilskuddet innlemmet i det gjeldende inndelingstilskuddet. Likevel er det slik at helt fastlåste situasjoner kan kreve Stortingets medvirkning, noe lovteksten nå tar høyde for – en lovtekst som alle støtter. Men noen finner det hensiktsmessig å bedyre at § 4 ikke skal komme til anvendelse. Senterpartiet har også en frykt for departementets initiativrett. Høyre har ingen skrekk for utredninger. Vi har selvfølgelig respekt for beslutninger, og der skal vi påakte at vår medvirkning skal være ansvarlig, slik vår oppførsel i også mindre inndelingssaker i nyere tid har vist. Det vises til fra saksordføreren og flertallet at dette er en prosesslov, altså at departementet kan la være å fremme saker som får en viss karakter som departementet finner uhensiktsmessig. Dette kan jo variere alt etter hvilket parti som sitter i regjering, men det må da heller ikke være tvil om at hvis Stortinget har den overordnede myndighet, kan også Stortinget etterspørre saker som eventuelt ikke når fram til Stortinget. Det er ikke noen annen praktisk konsekvens i første omgang av denne lovbehandlinga enn at om det skulle være lokaldemokratisk motstand i en utredet prosess, vil det nå være iallfall et minstekrav til begrunnelse for denne motstanden. I motsatt fall, hvis mindretallsforslaget blir vedtatt, vil vetoretten være absolutt – også en vetorett uten medfølgende begrunnelse.
Forslaget til ny inndelingslov, som vi behandler her i dag, betyr at vi får en langt klarere lov enn den gjeldende inndelingsloven. Den nye loven beskriver på en tydeligere måte prosessen, initiativrett, utredninger, saksforberedelser og avgjørelsesmyndighet i saker vedrørende kommunegrensejustering, kommunedeling eller kommunesammenslåing. Denne lovreformen er både positiv og viktig. Fremskrittspartiet slutter seg derfor i all hovedsak til det foreliggende forslaget til ny inndelingslov. For Fremskrittspartiets del er det imidlertid viktig å understreke at enhver sammenslåing av kommuner bør baseres på frivillighet gjennom en bindende folkeavstemning i de berørte kommunene. Fremskrittspartiet er derfor sammen med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV med på forslaget som slår fast at prinsippet om frivillig kommunesammenslutning, som Stortinget vedtok 1. juni 1995, fortsatt skal gjelde, og at fremtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret eller innbyggerne ved folkeavstemning har gått imot kommunesammenslutning. Kommunesammenslutning er på en måte først og fremst en lokal sak, men det er selvsagt også en sak av stor nasjonal interesse. Det er derfor riktig at departementet tillegges initiativrett og saksutredningsmyndighet når det gjelder kommunesammenslåing. Dette er komiteen enig om. Fremskrittspartiet er slett ikke noen motstander av at kommunestrukturen i Norge endres slik at vi får færre og større kommuner gjennom kommunesammenslåing. Selv om dette kanskje egentlig ikke er en del av debatten, vil jeg kort få nevne at etter mitt syn er antallet kommuner i dag – 435 – for høyt. Dessuten er flere kommuner i Norge altfor små målt etter folketallet. Når nær 250 kommuner har under 5 000 innbyggere, og rundt 320 kommuner har under 10 000 innbyggere, taler det sitt klare språk. Men selv om denne debatten primært ikke skal dreie seg om kommunesammenslåing, tar jeg dette med for å anskueliggjøre potensialet for denne nye inndelingsloven. For øvrig støtter Fremskrittspartiet som nevnt i all hovedsak selve lovforslaget, etter å ha signalisert sine primære synspunkter i merknadene i innstillingen, der Fremskrittspartiet altså klart slår fast at kommunesammenslåinger skal være basert på demokratisk forankrede prinsipper gjennom bindende folkeavstemninger i de berørte kommunene.
Arbeidarpartiet stadfestar i dagens tilråding at deira vektlegging av lokalt folkestyre og ynske om større politisk engasjement hjå innbyggjarane i det enkelte lokale miljø har si klare grense. Når det gjeld kommunestruktur, noko som er så sensitivt i høve til tilhøyrsle, noko som har så mykje å seia for den enkelte sitt engasjement, tar Arbeidarpartiet omkamp i høve til 1995. I Regjeringa sitt forslag til inndelingslov vel Arbeidarpartiet å sjå vekk frå at eit breitt fleirtal i Stortinget 1. juni 1995 gjorde følgjande vedtak: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at framtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret, eller innbyggerne i en folkeavstemning, har gått imot kommunesammenslutning.» Høgre har snudd nå i vår og sikra fleirtal for at kommunar kan slåast saman med tvang, mot folkeviljen. Høgre talar ofte fint om valfridom, om tillit til enkeltmennesket, om behovet for å kvitta seg med statleg overstyring. Jan Petersen, som så ofte har halde fram fri vilje som grunnlag for kommunesamanslåing, er overkøyrd. Då dette forslaget var oppe til debatt i 1995, sa Jan Petersen m.a. følgjande: «Jeg leser forslaget slik at det helt sentrale elementet i det er prinsippet om bruk eller ikke bruk av tvang ved kommunesammenslutninger, altså et vedtak her mot det som er det klare flertall i lokalsamfunnet. På dette punktet vil jeg for mitt vedkommende anbefale Høyres gruppe å stemme for dette forslaget som nå er fremlagt. Jeg mener det er viktig at vi i overskuelig fremtid ser det som ikke aktuelt å slutte sammen kommuner ved tvang.» «Overskuelig framtid» – i dette tilfellet var «overskuelig framtid» å definera som seks år. Rett nok skal tvang berre brukast i spesielle tilfelle. Det blir meir enn spennande å følgja med på kva som skal definerast som spesielt i ei tid der Arbeidarpartiet stadig leitar fram nye stimuleringstiltak for å nå sitt mål om større kommunar. Senterpartiet vil ikkje at Stortinget skal overkøyra den lokale folkeviljen i slike saker. Vi vil ikkje gjera endringar som skaper dårlegare vilkår for det lokale folkestyret, for folks tilhøyring, for moglegheiter til likeverdige velferdstenester, for kampen mot sentraliseringskrefter, for arbeid med å sikra full sysselsetjing gjennom kommunane si rolle som drivkraft for lokal utvikling. Vi er ikkje imot endring, men vi synest at endringar, grensejusteringar og også samanslutningar av kommunar skal vera baserte på lokale initiativ og lokal semje. Mange kommunar har i dag utvikla eit godt interkommunalt samarbeid. Det synest vi er viktig. Det ynskjer vi å stimulera til. Det veit vi er eit svært godt alternativ i mange område til det å slå saman kommunar og på den måten medverka til større avstandar i mange tilfelle mellom dei som styrer, og dei som blir styrte. I mitt fylke er Nord-Jæren eit område der ein har ein felles arbeidsmarknadsregion, og der dette spørsmålet om samanslutning kjem opp med visse mellomrom, og der òg departementet har tatt initiativ til ei utgreiing i så måte. Då Høgre sitt landsmøtevedtak var klart, skreiv Stavanger Aftenblad på leiarplass: «I Stavanger Høyre gleder man seg over vedtaket. Vi frykter at det fort kan slå tilbake. I det siste har det vært en positiv utvikling i retning større praktisk samarbeid mellom kommunene på Nord-Jæren. Dersom trusselen om tvang igjen skal brukes som et ris bak speilet, kan det fort ødelegge tilliten og samarbeidsklimaet som er i ferd med å bygges opp. Dessuten: Dersom storkommune virkelig er en god ide, hvorfor stoler man ikke mer på overbevisningens kraft?»
Det viktigste med denne saken vi behandler nå, er at vi får på plass et ryddig og oversiktlig lovverk som skal regulere hvordan kommuner skal kunne slås sammen eller deles, eller hvordan man kan flytte grenser. Det er SV glad for. Så skiller flertallet og Sosialistisk Venstreparti, sentrumspartiene og Fremskrittspartiet lag der det dreier seg om hvorvidt dette skal kunne skje med tvang eller ikke. SV er ikke imot kommunesammenslåinger, men vi mener at det er uhensiktsmessig og udemokratisk å gjøre det imot en klar folkemening. Derfor har vi funnet det riktig igjen å være med på å gi en politisk forsikring om at dette ikke skal skje. Men SV er uenig med Senterpartiet når Senterpartiet er imot å gå inn for det Regjeringen foreslår, nemlig at kommuner som slår seg sammen, skal få lov til å beholde inndelingstilskuddet i ti år. SV mener at det kan være fornuftig med en del endringer i kommunestrukturen, og vi syns det er veldig positivt at det nå blir lagt inn mekanismer som gjør at man ikke får en økonomisk baksmell når man velger å slå seg sammen. Det mener vi er et veldig positivt trekk med det forslaget Regjeringen har lagt fram. Derfor velger SV sammen med sentrumspartiene og Fremskrittspartiet igjen å peke på den urimeligheten som ble begått mot Arendal, Fredrikstad, Larvik og Hamar da de ble tvangssammenslått. Det var ikke lite brudulje rundt de kommunesammenslåingene. Der var det svært delte meninger, og i ettertid har disse kommunene slitt veldig økonomisk. Nå er det slik at Regjeringen og flertallet er med på å legge om politikken. Man ønsker å bruke en annen teknikk når kommuner slår seg sammen. Denne nye politikken må jo bety at synet på hva som er rimelig og formålstjenlig i denne sammenheng, har endret seg. Det syns vi er viktig å slå fast. I den sammenheng ønsker vi å peke på at disse gamle urettene bør rettes opp. SV kommer til å fremme forslag om det i forbindelse med kommuneproposisjonen, og jeg regner med at det blir et forslag flere partier ønsker å stå sammen om. Det tror jeg også Regjeringen skulle vurdere seriøst, for det er ikke formålstjenlig at økonomien i en del av de kommunene som har gjort dette, skal være dårlig, og at det resulterer i et dårligere tilbud til befolkningen i de kommunene som har gjort det noen har tvunget dem til. Det syns ikke SV er noen særlig god politikk. Vi vil gi støtte til de nye prinsippføringene som blir lagt her. Vi mener at de er riktige, og at det som sagt må føre til at man revurderer og retter opp igjen noen av de skjevhetene som oppstod da det ble foretatt litt større kommunesammenslåinger forrige gang.
Det er delte oppfatninger om behovet for en gjennomgang av kommunestrukturen her i landet. Det har vel debatten så langt vist. Men ikke desto mindre er jeg glad for at det ser ut til at vi kan komme til enighet når det gjelder saksbehandlingsloven på dette området; det er jo det Regjeringa har fremmet forslag om. Loven sier noe om framgangsmåten som skal følges hvis det blir aktuelt å gjøre endringer i kommuneinndelinga. Ellers er den, som det er sagt av flere her, verdinøytral og sier ingen ting om når det skal eller bør foretas endringer. Gjeldende lov om kommune- og fylkesinndeling er fra midten av forrige århundre, fra 1956. Loven har gitt god og utfyllende veiledning på noen områder. Det økonomiske oppgjøret f.eks. er beskrevet i detalj. Samtidig lar loven andre og like viktige spørsmål stå uløst. Den sier f.eks. ikke noe om hvem som kan ta initiativ, hvem som er ansvarlig for utredning av saker, og hvordan endringer rent praktisk skal gjennomføres. Forslaget til ny lov bygger på den tidligere loven, så langt den har fungert i praksis. Hvor det hittil har skortet på svar og klargjørende regler om framgangsmåten, er det nye regelverket blitt supplert og klargjort. Ingen er tjent med et lovverk som legger opp til krangel om prosess og beslutningsprosedyrer på et område som er ømtålig nok i utgangspunktet. Ønsket er at loven skal føre til større forutsigbarhet og enklere prosedyrer enn det som har vært tilfellet fram til i dag. Jeg har merket meg at det er en viss uenighet i komiteen om hvordan vi for framtida bør forholde oss til stortingsvedtaket fra juni 1995. Alle partier er enige om at frivillighet fra kommunenes side er det beste. Og når enighet blant kommunene ligger til grunn for et forslag om sammenslåing, kan Regjeringa fatte vedtak i saken. Slik er det også i dag. Dersom det imidlertid er uenighet mellom aktuelle kommuner om å slå seg sammen, innebærer lovforslaget at saken fortsatt må legges fram for Stortinget, som selvsagt står helt fritt til å vurdere hva som er den beste løsningen. Jeg er glad for at flertallet i komiteen er enig med Regjeringa i at det er viktig med gode økonomiske ordninger for kommuner som slår seg sammen. Inndelingstilskuddet betyr at ingen kommuner skal få reduserte statlige overføringer om de velger å slå seg sammen. Dette gjelder også for kommuner som etter sammenslåingen vil passere 3 000 innbyggere og derfor ikke lenger kvalifiserer for regionaltilskudd. Også merkostnadene ved selve sammenslåingsprosessen vil staten være med på å finansiere. Både inndelingstilskuddet og delvis kompensasjon for engangskostnader vil med dette lovforslaget bli lovfestet, noe som vil gi kommunene som vurderer sammenslåing, en forutsigbarhet når det gjelder den framtidige økonomiske situasjonen for den nye kommunen. Denne økonomiske tryggheten håper jeg skal bidra til at flere kommuner fordomsfritt vil vurdere sammenslåing som et alternativ når de diskuterer hvordan de i framtida skal sikre sine innbyggere et bredt spekter av gode velferdstjenester.
Det blir replikkordskifte.
Fyrst til sjølve lova. Det går fram av innstillinga at Senterpartiet stør eit oppdatert lovverk når det gjeld fastsetjing og endring av kommune- og fylkesgrenser. Det det er usemje om, er kven som skal ta initiativ, og hovudpoenget – som eg allereie har berørt i mitt innlegg – kven som skal ta den endelege avgjerda når det er usemje internt mellom kommunar. Etter vedtaket i dag har statsråden brei støtte i Stortinget for at departementet på eige initiativ kan vurdera grenseendringar og kommunesamanslåingar. Det er noko som Senterpartiet er sterkt imot. Vi meiner initiativet skal takast nedanfrå. Eg vil gje statsråden høve til å seia noko meir om kva planar ho har i forhold til kommunestrukturen framover. Det kan jo sjå ut på måten ho legg opp arbeidet sitt på, som om ho har konkrete planar om å ta initiativ i retning større kommunar. Det ber både innretninga av kommuneøkonomien og initiativ ho har tatt i forhold til spesielle geografiske område, preg av, f.eks. det som ho har sett i gong på Nord-Jæren. Kva umiddelbare planar har ho der i retning ein annen struktur?
Som sagt er denne loven helt nøytral i forhold til sammenslåingen av fylker og kommuner. Jeg har ingen liste som ligger klar oppe i Kommunal- og regionaldepartementet med hvilke kommuner jeg eventuelt skulle ønske å slå sammen. Jeg synes jo selvfølgelig fortsatt at frivillighet er det aller, aller beste. Denne loven og de endringer som blir vedtatt her i dag, indikerer jo ikke at det nå legges opp til noen storstilt tvangssammenslåing, bare så det er helt klart. Når det gjelder Jæren og det samarbeid som nå er på gang der med støtte fra Kommunal- og regionaldepartementet, som også har vært etter innstilling i kommunalkomiteen, er jo det et forsøk på å få til et forpliktende samarbeid på tvers av kommunegrensene. Jeg håper virkelig at det vil resultere i noe konkret. Jeg tror at de prosesser som er på gang der, er positive, ikke minst også i debatten omkring arealbruk osv. Det har jeg store forhåpninger til. Når det blir hevdet fra representanten Meltveit Kleppa her at kommuneøkonomien på en måte skulle være et bidrag til å få større kommuner, er det helt feil. Jeg har også hørt representanten Meltveit Kleppa si, både her og i andre sammenhenger, at vi legger opp til et opplegg som skal føre til mer sentralisering og større kommuner. Nå ligger jo kommuneproposisjonen til behandling her i huset, og vi får se hva som kommer ut av det. Men jeg syns jo det er litt underlig at den kritikken kommer gjentatte ganger fra Senterpartiet, som selv for ikke så lenge siden hadde ansvaret for nettopp Kommunal- og regionaldepartementet. Det er iallfall et faktum at bevilgningene til kommuneøkonomien, både for det året vi nå er inne i, og det som er foreslått for neste år, er høyere enn det Senterpartiet selv foreslo mens de satt i regjering. Så det å koble det til at vi nærmest skulle ha et ønske om å få større kommuner ved det kommuneøkonomiopplegget vi har lagt fram, syns jeg mildt sagt virker meget underlig.
Statsråd Brustad sa i sitt innlegg, og nå i replikkvekslingen understreket hun, at loven er verdinøytral. Det er jeg enig i. Jeg har beskrevet den som en prosesslov, og det har departementet også gjort. Jeg må presisere at den sier ikke noe om når man eventuelt skal sammenslå, og på hvilken måte, men er glad for de gode økonomiske ordninger med inndelingstilskuddet, som jo skal vare i ti år. I 1991 var det en tvangssammenslåing. Stortinget klarte da i 1995 å ha to tanker i hodet samtidig. De sa både at politikken skal være at vi ikke skal tvangssammenslå, og at det selvfølgelig er Stortinget – det sa nemlig flertallet i juni – som skal ha den endelige avgjørelse, det er naturlig. Er det da så urimelig å håpe på, når statsråden peker så tydelig på inndelingstilskuddet som vi jo fikk fram i forbindelse med en kommunesammenslåing i Vestfold, at den urett som ble begått mot Arendal, Fredrikstad, Hamar og Larvik – det er tidligere fremmet forslag om at de i hvert fall skal få en viss kompensasjon, og det ligger fortsatt innenfor tiårsgrensen, som et inndelingstilskudd skal vare – i hvert fall kunne godtgjøres med kompensasjon for tre år i tillegg, og ikke kun for de to årene som de fikk den gangen? Jeg kunne tenke meg å spørre statsråd Brustad om det er mulig å se med forventning fram mot en positiv holdning fra Regjeringens side i dette spørsmålet.
Det er jo slik at når en vedtar nye ting, vil det alltid være grensetilfeller eller ting som har skjedd før, som en gjerne kunne ha gjort annerledes, og ofte er det jo ting som har skjedd, som også er bakgrunnen for at noe endres. Og slik er det vel også kanskje ved endringer i det økonomiske oppgjøret når kommuner slår seg sammen på ulikt vis. Når vi har vært for å gjøre noe med det, er det fordi også vi har hørt ganske sterke argumenter fra kommuner der de har diskutert om de skulle slå seg sammen, og ett av argumentene mot det har vært at de taper penger på å gjøre det. Det er noe vi har tatt på alvor, og jeg er glad for at Stortinget har sluttet seg til det, slik at det nå i og for seg lønner seg å slå seg sammen, dersom kommunene finner det hensiktsmessig. Men min holdning til det som skjedde for noen år tilbake, enten det er i Arendal, Fredrikstad eller Hamar, er at jeg vil nok ikke anbefale at vi gir den nye ordningen som nå skal gjelde framover, tilbakevirkende kraft overfor de kommunene. Det var vel også en debatt vi hadde, så vidt jeg husker, under behandling av kommuneøkonomien for i år, og vi har i hvert fall ikke for vår del endret syn på det på dette tidspunktet. Men jeg er glad for at vi nå får til et opplegg for framtida som er bedre enn det som har vært fram til nå.
Det er rett som statsråden seier, at sjølve lova er nøytral. Det som då er spørsmålet, er: Er det som statsråden og Arbeidarpartiet elles gjer, nøytralt i forhold til ein framtidig kommunestruktur? Det er det då så visst ikkje! No er eg tilfreds med å ha fått klarlagt at det arbeidet som er sett i gong på Nord-Jæren, har som mål å styrkja det interkommunale samarbeidet. No er det frå før i dette området faktisk registrert over 50 samarbeidsprosjekt. Det kan heilt sikkert ha noko for seg å gjennomgå det som er etablert, og sjå på kva som elles trengst. Det synest nok eg at kommunane på Nord-Jæren så langt sjølve òg har vore veldig flinke til. Men det er bra at det ikkje er ein annan kommunestruktur som der er målet. Når det då gjeld kommuneøkonomien og innretninga der, må eg seia at eg er særs overraska dersom vi har ein kommunalminister som ikkje er klar over korleis det elementet som heiter fjerning av tapskompensasjon, i seg sjølv blir oppfatta i forhold til å vera eit inngrep òg når det gjeld ein annan kommunestruktur. Det er altså eit bortfall av inntekter på til saman 2 milliardar kr, og der dei kommunane som blir mest ramma, er nokre av dei minste kommunane i dette landet. Besøk nokre av desse kommunane og spør om dei oppfattar dette som ei støtte til ein framtidig sameleis struktur, eller om dei oppfattar det som ein direkte beskjed om å søkja samarbeid med andre, særleg når ein elles òg legg opp til stimulering i den retninga.
Jeg oppfattet det slik at så å si alle partier mener at når det gjelder kommunesammenslåing, er frivillighet det beste. Det flertallet kommer til å gjøre gjennom denne endring av loven, er å la det være opp til Stortinget å bestemme hvis Stortinget skulle mene det var riktig i enkelttilfeller å gjøre noe annet. Men å framstille det som om Arbeiderpartiet skulle være for en storstilt tvangssammenslåing av kommuner, blir selvfølgelig helt feil. Når det så gjelder debatten om kommuneøkonomien, kommer vi tilbake til den, så jeg skal bare si et par setninger om det – det kan hende det blir litt mer – og det er følgende: Den debatten mener jeg ikke handler om hvor store eller små kommuner vi skal ha. Det den debatten handler om, og så når det her snakkes spesielt om tapskompensasjon, er om vi skal sette alle landets kommuner i stand til å tilby et mest mulig likeverdig tjenestetilbud. Og når vi vet at den viktigste forklaringa på ulike tjenestetilbud mellom kommunene i dag er inntektssystemet, har vi to muligheter. Den ene er å gå inn og gjøre endringer i inntektssystemet, slik Regjeringa nå har foreslått, og det andre er å ikke gjøre noen endringer i inntektssystemet og la det fortsette å være som nå. Og da er i hvert fall jeg helt sikker på at det riktigste er å sørge for at alle kommuner, store og små, blir satt i stand til å tilby sine innbyggere et mest mulig likeverdig tjenestetilbud. Men resten av den debatten regner jeg med at vi kommer tilbake til ved en ganske nær forestående anledning.
Det denne loven legger opp til, er jo kommunesammenslåing. Hvis det ikke hadde vært det, hadde det neppe vært noen vits i å vedta denne nye loven her i dag. Så det er ingen hemmelighet at dette er et skritt på veien for å endre kommunestrukturen i Norge. Jeg la merke til at statsråden sa noe sånt som – hvis jeg ikke husker feil: Jeg har ingen liste over kommunesammenslåing i departementet. Men før jeg går videre vil jeg bare minne om at Norge i 1837, da formannskapsloven ble innført, var delt inn i godt og vel 400 kommuner. Så foregikk det en kraftig deling av norske kommuner helt frem til 1930-tallet, da vi var oppe i nærmere 750. Deretter var det en storstilt kommunesammenslåing på 1960- og 1970-tallet, og antallet kom på begynnelsen av 1990-tallet ned i 435. Det er klart at når vi har fått en slik lov, må det være visse ambisjoner om å slå sammen kommuner. Selv om dette kanskje ikke er en del av debatten, vil jeg utfordre statsråden på følgende: Synes hun det er altfor mange kommuner i Norge i dag? Kan hun si hva som er det riktige kommuneantallet i Norge? Er det 200 eller 250? Jeg har allerede signalisert fra mitt partis side at vi mener det er for mange kommuner i Norge, men at sammenslåing skal baseres på frivillighet. Nå ser det dessverre ut til at Arbeiderpartiet legger opp til at kommunesammenslåinger skal baseres på ufrivillighet.
Jeg må bare gjenta at den loven som blir vedtatt her i dag, er helt verdinøytral i forhold til kommune- og fylkessammenslåinger. Jeg tror det er veldig viktig at vi har et lovverk som er oppdatert til den virkeligheten vi lever i i dag, og at det ikke blir store diskusjoner om prosesser, økonomi o.l. dersom det skal gjennomføres kommunesammenslåinger – og i første rekke dersom det skjer frivillig, som jeg oppfatter at de fleste partier er enige om er det aller beste. Det er det det er snakk om i dag. Og som jeg sa: Vi har ingen liste over kommuner som vi absolutt ønsker å slå sammen, men jeg registrerer med interesse at det foregår ganske mange interessante diskusjoner og prosesser i mange kommuner. Jeg håper og tror at de endringer vi gjør nå, bl.a. gjennom å endre de økonomiske vilkårene for sammenslåing, også vil bidra positivt der en mener at sammenslåing er riktig og til beste for innbyggerne, for på den måten å ha et best mulig tjenestetilbud. Jeg tror ikke dagens kommunestruktur kommer til å se ut som nå om ti år. Men det er ikke det samme som å si, som det ble framstilt her av representanten Torbjørn Andersen, at vi nå har en lang liste med kommuner som vi ønsker å slå sammen. Frivillighet er det beste. Denne loven er som sådan helt nøytral, men den åpner for at Stortinget i helt spesielle situasjoner, dersom et flertall i Stortinget ønsker det, kan vedta noe annet. Men det er noe annet enn å si at vi nå skulle ha en lang liste med kommuner som står klar for sammenslåing.
Statsråden nevner at det foregår en del arbeid både med forarbeider til kommunesammenslåinger og med en del initiativ for å få flyttet noen kommunegrenser. En sak Stortinget har hatt på sitt bord før, har statsråden nå avgjort. Det hadde kanskje vært like greit å ta denne replikken til representanten Meltveit Kleppa, for hennes regjering gikk også inn for å flytte en grense mot et kommunestyres klare tilråding. Det fortsetter nå denne statsråden med å gjøre, og derfor har jeg behov for å spørre statsråden, i og med at lovgrunnlaget for hvordan kommuner skal høres når det dreier seg om slike saker, er litt utydelig slik det står i lovforslaget. Er det slik at alle parter i en slik konflikt skal bli hørt? Er det slik at de skal bli veid likt? Og har Regjeringen sett for seg hvordan slike målinger av folkemeningen skal kunne foregå? For det kan gjøres på svært mange måter, og man kan få nesten de resultatene man vil, hvis man spør på finurlig nok måte. Jeg husker godt da saken mellom Sande og Vanylven var oppe da Bondevik-regjeringen satt, og vi skulle diskutere grenseregulering. Den gang var Arbeiderpartiet meget opptatt av at de metodene som man brukte for å uteske folkemeningen, hadde en sånn kvalitet at man var sikker på at resultatet man kom fram til, var saklig sett riktig, og at folkemeningen hadde kommet fram. Kan statsråden redegjøre litt for hvordan hun mener slike prosesser skal foregå når det dreier seg om å finne folkemeningen ved kommunesammenslåinger?
Det kan jo hende at det er litt ulikt hvordan men velger å høre folk i kommunen, eventuelt i flere kommuner, alt avhengig av om det er grensereguleringer eller -justeringer mellom kommuner, eller om det er sammenslåinger osv. Jeg mener at man må ha et visst rom for kommunalt sjølstyre når det gjelder på hvilken måte man mener man best kan få innbyggerne i tale. Når det gjelder den konkrete saken med Sande og Vanylven, så var ikke det noen enkel avgjørelse. Vi kjenner alle forhistorien til det. Men jeg føler meg helt trygg på at alle sider som bør gås igjennom i den saken, nå er gått igjennom, at alle de som har ment noe om saken, har fått lov til å gi uttrykk for det. Men det går ikke an å ta det utgangspunkt at alle på en måte skal veie likt. Hvis vi skulle hørt like mye f.eks. på Vanylven kommunestyre som på Sande kommunestyre, så ville det ikke blitt noe. Det er jo sånn at man må ta en avgjørelse, og da vil noen være fornøyd, og andre vil ikke være fullt så fornøyd. Men jeg føler meg trygg på, etter rundene med ytterligere utredninger som skjedde etter at saken var behandlet i Stortinget sist, at den beslutning som nå er fattet, er den riktige beslutningen, til tross for at jeg vet at det er uenighet mellom Sande og Vanylven om det. Men det jeg bl.a. har lagt vekt på, er hva flertallet i Åram krins sjøl mente om den saka, og også de mange som har ment noe i prosessen, så det føler jeg meg veldig trygg på. Jeg tror ikke det er en helt klar mal for hvordan man skal høre innbyggerne, det vil nok variere litt. Og jeg tror som sagt også at man må ha litt rom for lokalt sjølstyre på det området. Men det er veldig viktig at alle sider av saka kommer fram før beslutninger fattes, enten det nå dreier seg om reguleringer og justeringer, eller det eventuelt skulle dreie seg om sammenslåinger.
Replikkordvekslinga er dermed avslutta. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taltid på inntil 3 minutt.
Jeg har behov for å kvittere ut noen av de merknadene som gjennom debatten er knyttet til Høyres holdninger i denne saka, og da spesielt det som har blitt sagt fra Senterpartiet om dette med «overskuelig framtid». Høyre kan godt leve med at «overskuelig framtid» er seks år, i alle fall når det dreier seg om et verbalforslag knyttet til lovanvendelse av en lovtekst som hele salen er enige om innholdet av. Såpass betenkningstid på å reformulere seg synes vi skal holde. Jeg tør påstå at Jan Petersen i dette tilfellet ikke er overkjørt. Med all sannsynlighet vil Høyres leder være på plass i det nye stortinget og vil påakte at hans grunnholdning om frivillighet i strukturspørsmål vil bli fulgt som hovedregel også i kommende periode. Men når det er sagt, har vi forskjellig ønske i Senterpartiet og Høyre om behovet for en endring i kommunestrukturen basert på frivillighet, visst har vi det. Jeg kan referere til en ikke så gammel prosess i mitt eget fylke under Senterpartiets statsrådtid, der det var anskueliggjort et betydelig innsparingspotensial som kunne komme innbyggerne til gode ved en frivillig kommunesammenslåing. Men hva var svaret til statsråden den gang? Jo, all innsparingseffekt skulle øyeblikkelig inndras til staten. Hva slags motivasjonsfaktor for en naturlig utvikling ligger det i en slik tilbakemelding fra et departement? Jeg bare lar spørsmålet henge i lufta. Det er klart at skal vi få en nødvendig utvikling, må vi også dyrke – la oss kalle det – de gulrøtter som vi har snakket om. Så er det et kompetansebehov i norske småkommuner. Det er ikke så lett å sette fingeren på hvor inkompetansen sitter, men det er et kompetansebehov. Og det er et innsparingspotensial som kan komme innbyggerne til gode. Det skylder denne salen å påakte, og prøve på en smidig måte å bidra til at dette kan tas ut. Så til slutt om interkommunalt samarbeid, som også vi i vårt landsmøteprogram snakker veldig engasjert om. Men det finnes en begrensning. Når vi ser alle de arter av interkommunalt samarbeid og selskapsdannelser vi har i dag, er det et klart symptom på at som hovedregel er norske kommuner for små i dag. Dette er symptomet, og det må vi ta innover oss. Hva slags direkte demokrati er det hvis dette skal være hovedbudskapet, at man skal gjøre synkrone og likelydende vedtak i alle kommuner for å komme noen vei, alternativt kjøre gjennom en selskapsdannelse. Når dette får et visst volum, er det ikke særlig bedre enn et flertallsdemokrati i en litt større kommune.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 580]]
Etter ynske frå kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt og dei øvrige gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikkordskifte etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Siden det fullt ut er enighet om de endringsforslagene som er fremmet fra Regjeringens side, tror jeg ikke det blir noen stor debatt. Grunnen til at jeg tar ordet, er at vi i innstillingen har fremmet et verbalforslag, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede organiseringen av en mer formell velkomstseremoni knyttet til tildeling av norsk statsborgerskap og legge forslag om dette frem for Stortinget i tilknytning til nye endringer i statsborgerskapslovgivningen.» Vi mener at det å få sitt statsborgerskap tildelt gjennom et brev i posten, slik det er i dag, ikke gir den riktige formelle eller høytidelige rammen rundt det å bli norsk statsborger. Vi mener det burde vært noe mer status knyttet til det. Vi synes også at det ville være naturlig at lokalsamfunnet benyttet denne anledningen til å ønske nye borgere velkommen til sin kommune eller til sitt sted. Siden det bare er Fremskrittspartiet og Høyre som står bak dette forslaget, føler jeg ikke behov for at vi skal ta det opp til votering, men vil be om å få gjøre det om til et henstillingsforslag i Stortinget. Jeg vil begrunne det med at hvis vi får tid til å tenke litt mer gjennom dette, vil flere se at det kan være gode grunner for å gjøre dette til litt mer av en høytidsdag enn det det er i dag. I dag blir det som en hvilken som helst annen type tillatelse man måtte ha fått etter å ha søkt et offentlig byråkrati, og det er det faktisk ikke å få innvilget stemmerett og full medborgerskapsrett i den norske samfunnet. Jeg tror mange lokalsamfunn også hadde tjent på å vise dette overfor mange av dem som bl.a. har kommet som flyktninger til Norge, som faktisk ønsker å bli norske statsborgere, og som har sagt ja til et forpliktende liv i vårt samfunn. Vi ser jo at nesten 50 pst. av de som har kommet som flyktninger på humanitært grunnlag, som har oppnådd kriteriene for å kunne søke om statsborgerskap, faktisk gjør det. Jeg synes egentlig vi gjør for lite ut av det å få nye statsborgere. Vi har mange merkedager i livet, f.eks. dåp, konfirmasjon og andre ting som vi synes er viktig. Det er så viktig at det ikke lenger bare tilhører de religiøse seremoniene, men man lager borgerlige seremonier for dem som ikke tror på Gud, til tross for at dette opprinnelig helt klart er religiøse seremonier. Kanskje vi også burde hatt en litt større seremoni knyttet til det å bli norsk statsborger og det å få stemmerett i det norske samfunnet.
Presidenten oppfattar at representanten Erna Solberg har teke opp forslaget, men ynskjer å gjere det om til eit oversendingsforslag. Etter forretningsordenens § 30 fjerde ledd blir forslaget å sende Stortinget, så presidenten vil minne representanten Erna Solberg om at det er i Stortinget forslaget må gjerast om til eit oversendingsforslag.
Sjølve forslaget og lovteksten er vi ikkje ueinige om. Det er ein samrøystes komite som gjer innstilling om at desse lovendringane både er rette, og naudsynte. I tillegg til det representanten Erna Solberg sa om ei ytre markering av at ein har oppnådd å få norsk statsborgarskap, er vi i Framstegspartiet av den meining at dei nye statsborgarane også burde erklære lojalitet til det nye fedrelandet sitt, erklære lojalitet mot Grunnlova vår, og også erklære lojalitet mot den samfunnsoppbygging, tradisjon og kultur som det norske samfunnet er bygt på. Dette synest vi er viktig, men vi ser at fleirtalet ikkje er villig til å gå inn på det no. Derfor er eg einig med representanten Solberg, at når dette forslaget kjem til Stortinget og skal handsamast der, vil vi gjere det om til eit oversendingsforslag, så det kanskje kan modnast i regjeringskvartalet. Det har skjedd før at forslag som ikkje har hatt fleirtal, har modnast i regjeringskvartalet og kanskje har kome tilbake og blitt noko av. For eg trur, som representanten Erna Solberg var inne på, at ei ytre markering av at ein har oppnådd norsk statsborgarskap, vil vere noko høgtidsamt og bety at ein har oppnådd noko som er litt spesielt i livet. Eg kan vise til at i USA er det ytre markeringar, og der har ein også lojalitetserklæringar til fedrelandet, grunnlova og samfunnsoppbygginga. Med desse orda støttar Framstegspartiet også innstillinga.
Det er to prinsipielt viktige forslag til endringer i statsborgerloven Stortinget har fått seg forelagt, og jeg er tilfreds med at innstillinga fra kommunalkomiteen er i overensstemmelse med Regjeringas forslag. Jeg vil derfor nå bare nøye meg med å kommentere forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet, der Regjeringa bes utrede organiseringa av en mer formell velkomstseremoni knyttet til tildeling av norsk statsborgerskap, og at forslag om dette bør legges fram for Stortinget i tilknytning til nye endringer i statsborgerlovgivninga. Det er vist til at et offentlig utvalg har gjennomgått endringer av utlendingsloven. Utvalget som det vises til, avgav innstilling 21. desember i fjor, og ble ledet av høyesterettsdommer Jan Skåre. De har som kjent kommet med forslag til en helt ny statsborgerlov. Etter at de nødvendige høringer nå etter hvert har vært foretatt, tar Regjeringa sikte på å komme tilbake til Stortinget med forslag til ny statsborgerlov. Forslaget om en egen velkomstseremoni vil bli vurdert i den sammenheng, derfor finner jeg det ikke naturlig å gå nærmere inn på det her og nå.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 584.]]
Etter ynske frå kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt og dei øvrige gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke. Første talar er komiteens leiar, Berit Brørby, på vegner av ordføraren for saka, som er medlem av Lagtinget.
Det er helt riktig – saksordføreren er medlem av Lagtinget, derfor skal jeg si noen ord. Kommunalkomiteen og Stortinget har i denne perioden behandlet husleieloven flere ganger, og alle partiene har klarert sine synspunkter både i forhold til husleieloven og tvisteløsninger. Komiteen er selvfølgelig klar over at situasjonen på leiemarkedet er svært vanskelig både i antall boliger og rent prismessig. Flertallet, som består av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, viser til at forhold knyttet til utleieboliger og boligpolitiske virkemidler, også blir behandlet av det nedsatte Boligutvalget, som ennå ikke har avgitt sin innstilling. Når det har skjedd, vil Stortinget få seg forelagt en egen stortingsmelding om de boligpolitiske utfordringene. I en særmerknad fra SV blir det hevdet at det er Regjeringens og flertallets politikk at husleien i mange utleieboliger bør økes kraftig. Debatten i Stortinget tidligere i dag om SVs forslag om å sikre varige rimelige husleier i sosiale utleieboliger, viser med all tydelighet at vi er uenige om virkemiddelbruken, ikke om målene. Arbeiderpartiet har et program for sosial boligpolitikk som skal gi resultater hvis kommuner og andre benytter seg av de virkemidlene vi har lagt fram, og som Stortinget har sluttet seg til. Men man kan alltid diskutere dimensjoneringen av de ulike virkemidlene. SV sier videre at de ikke er imot den dereguleringen som har funnet sted, men at tidspunktet var feil, og at man burde vente til det var tilstrekkelig med boliger til de som må ha tilbud gjennom et skjermet leiemarked. Når vil det bli? Se hva som skjer f.eks. i Oslo. Her selges boliger som kommunen eier, til markedspris. Som sagt er vi imot at kommunen selger sine boliger. Vi mener rett og slett at de bør få en mer anstendig boligpolitikk. Vår regjering har, som sagt, lagt til rette for virkemidler som kommunene bør benytte seg av. Fordi også Arbeiderpartiet er bekymret over utviklingen på boligmarkedet, har vi økt både rammene til Husbanken, tilskuddet til bygging av utleieboliger og kommunenes tilgang på etableringslån med 50 pst. Med innstillingen følger et omfattende brev fra statsråd Brustad, der de forskjellige forslagene fra SVs Andersen og Halvorsen får bred omtale. Her er spørsmålet om klargjøring av gjengs leie omtalt. Påstanden fra Andersen og Halvorsen om at utleierens adgang til å kreve gjengs leie etter den nye loven er en utilsiktet uheldig konsekvens av den nye loven, blir tilbakevist. Bestemmelsen er bevisst utformet som den er, for å gi leierne bedre leieprisvern enn etter den gamle loven. Leierens botrygghet er viktig. Vi tror at i de fleste tilfellene vil leieren få tilbud om fortsatt leie, uten at dette lovfestes. Vi er helt avhengige av det private utleiemarkedet. Men vi vil heller ikke gjøre lovverket slik at folk vegrer seg for å leie ut fordi det er skapt et inntrykk av at de aldri vil klare å få avviklet leieforholdet. Flertallet går inn for at saken vedlegges protokollen. Vi får så se om det er aktuelt å se på denne delen av husleieloven når Boligutvalget er ferdig med sitt arbeid, og stortingsmeldingen legges fram.
Vi har hatt ein brei debatt om husleige og marknadspris etc. tidlegare i dag. Også i denne saka kan vi seia at intensjonen er god – den er ofte det i SV sine forslag. Naturlegvis har vi eit problem når det å bu vert så dyrt at mange rett og slett ikkje har råd til eige tak over hovudet. Når Kristeleg Folkeparti saman med eit fleirtal seier at «innføring av bestemmelser om leieregulering» eventuelt kan handsamast i samband med den komande stortingsmeldinga, som vert lagd fram etter at Bustadutvalet har gjeve si innstilling, er det ikkje fordi vi trur at strenge reguleringar av den generelle utleigemarknaden er løysinga på problema. Vi seier det fordi ei stortingsmelding jo kan ta opp dei aller fleste problemstillingane, og det gjev vi moglegheit til. Vi trur tvert om at for kompliserte og detaljerte pris- og detaljreguleringar av utleigeleilegheiter fyrst og fremst vil føra til at det vert færre utleigeleilegheiter, i tilfelle til skade for alle dei unge og nye på husmarknaden og for alle dei som av ein eller annan grunn må leiga og ikkje eiga. Det einaste som på lang sikt kan gje ein generelt rimelegare utleigepris, er at det er nok utleigebustader. Kommunale utleigebustader er sjølvsagt viktig. Når 73 pst. av slike bustader har ei kostnadsdekkjande husleige, er det neppe dei som er prisdrivande. I så fall vil det innebera at offentlege bygningar vert mykje dyrare enn dei som vert bygde privat. Vi har eit godt døme i Bodø på korleis ein kan få nok husvære. Der er Studentsamskipnaden nøgd med tilgangen og prisen på hyblane. I fjor fekk alle studentane i Bodø utan problem hybel eller leilegheit til ein rimeleg penge. Forklaringa er at kommunen har stimulert private til å byggja og leiga ut bueiningar. Det vert iallfall påstått. Ein kommune som ynskjer å minka presset på bustadmarknaden, må i tillegg til kommunal bustadbygging leggja til rette for privat bustadbygging og gjera det gunstig og attraktivt å ha ein utleigedel i bustadhus. Det må sjølvsagt vera mogleg å kjøpa tomt sjølv i pressområde, men store ekstraavgifter for å ha fleire bustadeiningar, slik mange kommunar har, er negativt. Trenden er at vi bur meir åleine på eit større og større areal, samtidig som nokre er huslause. Eg vil i denne samanhengen understreka at ein aktiv distriktspolitikk som motverkar at alle klumpar seg saman i bystrøk, er eit utmerkt tiltak for ein betre og billegare bustadmarknad. Eg vil leggja til at krisa i bustadmarknaden, t.d. i Oslo, eigentleg er av gamal dato. Eg budde i Oslo den gongen prisane på leilegheiter var regulerte. Den gongen hindra ikkje det at marknaden verka. Men ein betalte «under bordet», og berre dei med pengar på bok eller dei med rike foreldre kunne få tak i ei leilegheit. Det lærte meg at det er fåfengt å forsøka å regulera vekk marknaden. Eg anbefaler fleirtalet si tilråding.
SV foreslår her en strengere leieregulering enn det vi noen gang har hatt i Norge. De foreslår at man skal innføre en generell husleieregulering, eller avvik fra markedsleie, eller dagens definisjon av gjengs leie, for samtlige utleieboliger gjennom disse endringene i loven. Det er altså en sterkere regulering enn vi noen gang tidligere har hatt. Det er også en sterkere regulering enn det selv SV foreslo den gangen vi behandlet den nye loven om utleie av hus. I tillegg: Hvis man går igjennom dette forslaget, er det altså et utstrakt byråkratisk forslag til fastsettelse av husleie, hvor bl.a. departementet årlig skal gjøre undersøkelser i leiemarkedet for å kunne fastsette en differanse til fradrag for en del av verdien, altså årlige undersøkelser som skal være veiledende for hvordan man kan definere gjengs leie på ett av to definerte områder. I tillegg har jeg bare lyst til å si som et apropos til den debatten som delvis var i forbindelse med Dokument nr. 8:82 tidligere i dag – hvor Høyre i et tidligere utkast hadde skrevet at leien burde ligger under gjengs leie når huset er subsidiert, og det var da også et større poeng fra andre partier at det selvfølgelig måtte være kostnadsdekkende – at det er altså ingen ting i dette forslaget som faktisk sier at husleien i alle deler av landet skulle være kostnadsdekkende, dekket ved dette forslaget som er lagt inn. At Høyre er mot dette forslaget fordi vi er mot leieregulering generelt, tror jeg ikke det er noen som er i tvil om. Jeg var egentlig ikke i tvil om at de andre partiene heller ikke ville åpne for denne typen reguleringer. Men jeg ble i tvil om det siden man foreslår å legge forslaget ved protokollen og henviser til at disse spørsmålene skal behandles av det nedsatte boligutvalget. Jeg trodde at det var enkelte ting som burde ligge fast i boligpolitikken. Én av dem er at vi etter en stor lovgjennomgang, som har tatt mange år, har fått en ny husleielov, og at prinsippene for fastsettelse av husleie nå ligger noenlunde fast, og at ikke alle merkesteiner skal snus hele tiden. Jeg er derfor forbauset over at flertallet, inklusiv Fremskrittspartiet, velger å signalisere at man på en måte holder det åpent at man kan se på dette på nytt, ved at man vedlegger det protokollen og henviser til den fremtidige stortingsmeldingen. Hvis ikke det skal tolkes slik, synes jeg vi utøver en litt spesiell praksis for når vi vedlegger ting protokollen, og når vi faktisk avviser forslag. Derfor har Høyre foreslått at vi skal avvise dette forslaget. Substansen og innholdet i det er etter vår mening feil. Vi tror det ville gi helt feil utslag. Ett av problemene ville vært at der hvor man ikke har voldsomt press i markedsleien, ville dette kunne medført reguleringer som gjør at nødvendig vedlikehold ikke blir utført. Jeg har bodd i husleieregulert bolig og har opplevd at vinduet blåste ut om natten. Så jeg vet noe om hvordan dårlig regulering av husleier faktisk medfører dårlig standard i et «non profit» boligselskap. Det er derfor viktig å sikre at husleien faktisk også dekker nødvendig vedlikehold. Jeg er helt sikker på at intensjonene fra SV er de beste. Men intensjonene her er faktisk at skal vi gjøre noe med utleieproblemene og få flere utleieboliger, så må det altså bygges flere boliger i Norge, også for utleieformål. Det er vi faktisk enige om alle sammen. Men å regulere mer i den massen som er, i forhold til pris, er et inngrep i forhold til eiendomsretten, men det er av erfaring også et system som skaper problemer ved at det verken er målrettet når det gjelder hvem man når med den typen reguleringer, og at vi fort får en situasjon hvor man fryser fast leien på et nivå som gjør at boligene forfaller. Jeg vil få lov til å ta opp det forslaget som er inntatt i innstillingen.
Representanten Erna Solberg har teke opp det forslaget ho refererte til.
Husleieloven er justert noen ganger i den senere tid for å møte uforutsette husleieøkninger. Men SV mener tydeligvis at dette ikke har vært nok. SVs kullsviertro på at politikerne i 2001 fortsatt kan regulere seg bort fra ethvert problem, slår altså ut i full blomst med dette forslaget. Det å ha en ideologisk overbevisning om at politisk inngripen i form av reguleringer er et gode for utleiemarkedet, er i beste fall en tragisk misforståelse. Problemet er at det er nettopp denne typen reguleringer av utleiemarkedet som vi har hatt tidligere, og som SV nå vil gjeninnføre, som har skapt den ubalansen i leiemarkedet som SV nå bekymrer seg for. Over lengre tid var det lite lønnsomt å satse på utleie på grunn av husleiereguleringer i deler av landet, inntil dette altså ble endret i 1999. Den strenge husleiereguleringens tid er forbi. Men denne reguleringen førte til at vedlikehold og nybygging til leieformål f.eks. var lite interessant, og vi fikk betydelige mangler innen utleiemarkedet. Når så disse reguleringene i all hovedsak ble opphevet for litt siden, er det naturlig at leienivået vil bli justert opp til markedsnivå eller gjengs leie ganske raskt. Det var vel ingen som hadde trodd noe annet. Økte leieinntekter vil igjen gjøre det mer attraktivt å satse på å bygge flere utleieboliger, slik at utleietilbudet vil øke og presset på leieprisene vil kunne stabiliseres etter hvert og kanskje også synke. Økt tilbud av utleieboliger må stimuleres av en markedssituasjon med riktige leiepriser, slik at det blir attraktivt å bygge flere utleieboliger, og man vil oppnå bedre markedsbalanse mellom tilbud og etterspørsel, som i seg selv er prisregulerende over tid. En slik naturlig markedsbalanse mellom tilbud og etterspørsel av utleieboliger er det nødvendig å tilstrebe. Men skal man – slik SV vil – igjen gripe inn og regulere seg tilbake til fortiden og forstyrre markedsmekanismene, vil man oppnå å redusere utleietilbudet på sikt. SV bør ta innover seg at reguleringssamfunnets tid er på hell, og at politikerstyrte reguleringer er markedet underlegent, også når det gjelder tilbud som har med boligutleie å gjøre. Heldigvis er flertallet så fornuftig at de innser at det reguleringsforslaget SV fremmer, er ufornuftig, og man avviser det. Og det kan faktisk de som SV prøver å hjelpe, være glad for, for SVs forslag ville ikke stimulere til utleietilbud i det hele tatt. Således er det et dårlig forslag etter intensjonene. Når Fremskrittspartiet allikevel går inn for at forslaget vedlegges protokollen, betyr det at vi har et våkent sosialt øye for situasjonen for unge og vanskeligstilte på boligmarkedet, og vi vil med dette signalisere støtte til intensjonen i selve forslaget, men ikke gjennom de konkrete virkemidlene som SV foreslår.
Senterpartiet oppfattar forslaget som Odelstinget no har til behandling, som ei logisk oppfølging av Dokument nr. 8:82, eit forslag som er debattert tidlegare i dag, og som galdt eit regelverk som sikrar varig rimeleg husleige i sosiale utleigebustader. Vi oppfattar sjølvsagt at dette forslaget går noko vidare. Her er det eit klart og stort behov for fleire utleigebustader. Her trengst det ein forsterka innsats. Det handlar både om eigna og rimelege tomter, det handlar om ein gjennomgang av kommunane sin økonomiske situasjon og dei moglegheitene dei i dag har til å prioritera utleigebustader i forhold til svært mange andre oppgåver som kommunane har, og som skal løysast med for knappe midlar, og det handlar om ein gjennomgang av låne- og tilskotsordningane i Husbanken. Vi er med i det fleirtalet som avviser å gjera endringar no. Vi er med i det fleirtalet som anbefaler at dette Dokument nr. 8-forslaget blir lagt ved protokollen. Her er det vist til dei endringane som skjedde i husleigelova i 1999. Eg vil ikkje vera hundre prosent trygg, som Erna Solberg er, på at alt som der skjedde, var den beste løysinga. Eg synest det er naturleg at dei problemstillingane som det framleis er aktuelt å drøfta, som er knytte til utleigebustader og bustadpolitiske verkemiddel, blir behandla i Bustadutvalet, og at dei òg ser på erfaringane knytte til dei endringane som skjedde i 1999. Det er bakgrunnen for at Senterpartiet ikkje avviser dette forslaget i dag, men er med på å leggja det ved protokollen.
Leiemarkedet er altfor tøft for ungdom og for folk med dårlig råd. Da husleiereguleringsbestemmelsene ble opphevet i Stortinget for et par år siden, var SV det eneste partiet som stemte imot, og det var vi fordi vi så at det ikke var slik som regjeringen da sa i framlegget sitt, at de regnet med at det ikke skulle «få nevneverdige konsekvenser for de private parter», som det står i odelstingsproposisjonen. Det står til og med at for de leierne som etter hvert ikke kan betale de økte leieprisene, vil det for noen være et alternativ å flytte til en mindre og billigere bolig. Ja, hadde det vært så vel at det hadde vært mange billige boliger å flytte til, hadde ikke dette vært noe problem, men det er altfor få billige boliger. Og når flertallet nå igjen gjentar at vi må bygge flere boliger for at prisene skal gå ned, så sier jeg: Kom igjen! SV har fremmet forslag om det mange ganger. Men hver gang vi øker rammene, stemmer de som nå sier at vi skal bygge flere boliger, forslagene ned. Derfor mener SV at det er nødvendig å gjøre endringer i husleieloven, fordi husleieloven slik den er nå, virker prisdrivende. Husleieloven må jo fremme de samme politiske intensjonene som vi har ellers, nemlig at husleiene ikke må bli så høye at de stenger unge og vanskeligstilte ute fra boligmarkedet. Vi har tatt fatt i noen punkter når det gjelder dette. Blant annet mener vi at det er behov for en annen definisjon av hva som er gjengs leie. Slik det er nå, kan gjengs leie til og med noen ganger bli høyere enn markedsleie, hvis man tenker seg en situasjon der markedsleien går ned. Systemet med gjengs leie skulle jo være slik at den til enhver tid lå litt under og skulle representere et litt mer sosialt leienivå enn markedsleie, jf. debatten i stad. Det er kommunene som nå eier de fleste sosiale utleieboligene, og veldig mange av dem har valgt å gå fra det gamle systemet med generelle leiesubsidier og over på et nytt system med markedsleie/gjengs leie kombinert med kommunale bostøtteordninger. Det viser seg også i mange tilfeller at det på ingen måte veier opp. Den bestemmelsen vi ønsker å foreslå når det gjelder gjengs leie, ser jeg at noen betegner som en byråkratisk ordning. Men poenget med den er at det ikke skal være hver enkelt leietaker som skal måtte finne ut hva som er gjengs leie, for det er nemlig veldig vanskelig. Det er det flertallet legger opp til nå, mens vi mener at myndighetene faktisk bør ha et visst ansvar for å være med og definere dette. For det som viser seg nå, er at til og med svært elendige husrom blir utleid til en svært høy pris, fordi man antar at markedet har en høy pris. Så her er den enkelte overlatt helt til seg sjøl og får overhodet ingen hjelp. Vi mener derfor at vi må lage et system der gjengs leie til enhver tid er lavere enn markedsleie, og få et system på det der også myndighetene har et ansvar for å overvåke leienivået og sørge for at det er en uhildet instans som kan fortelle hva markedsleie og gjengs leie er. Vi ønsker også å få satt et tak på hvor mye husleiene kan øke i ett jafs. Da vi behandlet husleieloven forrige gang, måtte vi jo behandle den to ganger i ettertid fordi det hele tida viste seg at det var store hull i den som flertallet i Stortinget ikke kunne sitte og se på var der. Ett av de hullene som ble tettet igjen, var at man med opphevingen av den milde reguleringen lagde et system der husleien ved første gangs skriving av ny kontrakt ikke kunne øke med mer enn 25 pst. Det var for å gjøre overgangen mildere. Nå ser vi at husleien for mange etter den nye husleieloven øker med både 100, 200 og 300 pst., og for veldig mange er jo dette en bombe under privatøkonomien. Vi mener faktisk at det er et samfunnsansvar å sørge for at ikke enda flere får problemer på leiemarkedet. Og vi mener at det er viktigere å sørge for at folk kan klare boutgiftene sine enn at den som leier ut, til enhver tid skal få lov til å ta ut markedspris. Det er ingen tvil om at bestemmelsene slik de er i dag, virker prisdrivende i markedet. Så til forslaget om å gi leietakere et vern slik at de kan få skrive en ny kontrakt når boligen fortsatt skal leies ut. Jeg oppfatter at det er det forslaget som Regjeringen signaliserer mest positiv holdning til, og det er gledelig. Til slutt vil jeg ta opp det forslaget som er inntatt i innstillingen.
Representanten Karin Andersen har teke opp det forslaget ho refererte til.
Odelstinget har, slik flere har sagt allerede, flere ganger i løpet av de siste par åra behandlet spørsmål om leie og leiefastsetting. For Arbeiderpartiet har botrygghet og vern mot urimelige leier stått sentralt i slike vurderinger. Etter at den nye husleieloven ble vedtatt, har vi derfor vært med på endringer som sikrer leiere mot urimelige leieøkninger i overgangen fra gammel til ny husleielov, og vi har også jobbet aktivt for etablering av alternative tvisteløsningsorganer som kan ta hånd om konflikter i forbindelse med leie og leieøkninger. Husleietvistutvalget er nå etablert i Oslo, og behandlingstida der er kort. De signalene jeg hittil har fått om ordninga, er udelt positive. Husleietvistutvalget har imidlertid bare mottatt tre saker om leieøkning så langt, og dette gjelder spørsmål om kontraktene gir rett til regulering av gjengs leie nå. Husleienemnda i Oslo kommune har ikke mottatt noen saker om gjengs leie i inneværende år, og siden august 2000 heller ingen saker om leie i forbindelse med overgangen fra gammel til ny husleielov. Husleienemnda i Trondheim har hatt noen muntlige henvendelser om gjengs leie, men ingen saker er så langt brakt inn for nemnda. I Bergen har en takstnemnd oppnevnt av byretten nylig tatt stilling til gjengs leie i 58 kommunale boliger – i det alt vesentlige spesialboliger for eldre og psykisk utviklingshemmede. 42 leiere fikk redusert leia med fra 150 til 900 kr pr. måned – snittet lå på 400 kr – og noen ganske få fikk redusert leia med 800–900 kr pr. måned. Ni leiere fikk stadfestet at de betalte gjengs leie, mens sju leiere fikk melding om at de betalte en leie som lå under gjengs leie. Etter min vurdering indikerer disse opplysningene at den nye husleieloven, med etterfølgende justeringer, nå stort sett fungerer etter den intensjonen som et bredt flertall her i huset har hatt med lovrevisjonen. Tallene fra Bergen viser imidlertid at det var grunnlag for leiereduksjon i et ikke ubetydelig antall, og antall saker som er brakt inn for de ulike tvisteorganene, er selvfølgelig heller ingen garanti for at omfanget av problemene ikke er større. Etter at prøveprosjektet med Husleietvistutvalget i Oslo er evaluert, må vi etter min mening vurdere om det er ønskelig å utvide ordninga til også å gjelde andre byer, som f.eks. Bergen eller Trondheim. Boligutvalget vil drøfte spørsmål om leie og leieøkninger i sin utredning. Etter dette skal Regjeringa legge fram sin boligmelding. På bakgrunn av utvalgets tilrådinger vil vi komme tilbake til Stortinget med en bredere vurdering av disse spørsmålene. På denne bakgrunn og også under henvisning til mine vurderinger i brev av 11. mai i år til kommunalkomiteen, ser jeg ikke behov for ytterligere lovendringer på dette området nå. Jeg er også glad for å kunne registrere at det er bred politisk enighet om denne vurderinga.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden viser til noen av de sakene som har vært tatt opp, der leietaker har fått medhold og fått redusert leien sin. Det er bra at de ordningene vi har for dette, virker som de skal. Det er positivt. Situasjonen er nok slik at svært mange på leiemarkedet velger å betale en altfor høy pris fordi de ikke er kjent med de tvisteløsningsordningene vi har, eller fordi de ikke tør å ta en slik konflikt som det er, i redsel for å miste husværet og kanskje ende opp med en enda høyere husleie. Men spørsmålet mitt går på konsekvensen av de lovendringene vi gjorde sist, og de lovendringene som både Regjeringen og flertallet nå motsetter seg. Og konsekvensen av det er at veldig mange leietakere må belage seg på betydelige leieøkninger, fordi etter hvert vil det jo være flere og flere som får tegnet nye kontrakter etter den nye husleieloven, og da er det gjengs leie og markedsleie som gjelder. Da må jeg spørre om det er Regjeringens politikk. Mener virkelig statsråden at det nå er et politisk ønske om at husleiene i utleieboligene skal øke? For det er jo det som blir konsekvensen av det Regjeringen gjør, og også konsekvensen av at Regjeringen ikke er villig til å støtte noen av de forslag som SV fremmer, som ville gjort at leieøkningene hadde holdt seg på et langt lavere og mer fornuftig nivå. Hva er det som er bra med at husleiene øker så mye som de gjør i dag? Og hvorfor synes ikke Regjeringen at det er viktig å komme med konkrete tiltak som sørger for at dette ikke skjer?
La meg igjen si at jeg tror vi er enige om målsettinga, men vi er også i denne saka litt uenige om virkemidlene. Det er selvfølgelig ikke noe poeng for arbeiderpartiregjeringa at man skal få høyest mulig pris for disse leilighetene. Det er ikke det som er poenget, og det har jeg også sagt ganske klart tidligere i debatten i dag. Men jeg tror vi må erkjenne nødvendigheten av den omfattende debatten vi hadde her i huset om den nye husleiereguleringsloven, med to viktige presiseringer og justeringer i ettertid som jeg mener var helt nødvendige fordi vi oppdaget at det var ganske store hull i den loven vi først ble forelagt, og som vi vedtok. Bakgrunnen var jo at vi så helt klart at der det var sterkest regulering, var det svært dårlig vedlikehold, sånn at noen av boligene åpenbart hadde behov for et betydelig bedre vedlikehold enn det som var tilfellet. Da snakker vi bl.a. om private som leier ut. Det er jo klart at deres interesse for å vedlikeholde en bygning ikke vil være særlig stor hvis de ikke får litt høyere inntekter på den bygningen de eier. Det så vi også hadde skjedd i praksis i en del av de bygårdene som vi her snakker om. Derfor gikk vi inn for prinsippet om gjengs leie. Men her mener jeg også at det er grunn til å skille litt mellom private utleiere og kommunene. Det er derfor vi sier at det er viktig at man går inn og justerer med bostøtte, både kommunalt og statlig og eventuelt også med hjelp fra sosialkontorene. Men det er altså ikke slik at vi har noe ønske om at prisene skal bli skyhøye – på ingen måte. Men jeg har tro på det husleietvistutvalget som nå er etablert i Oslo, og som har kort saksbehandlingstid. Jeg tror det kan være behov for å informere enda bedre om den ordninga, slik at flere vet at den eksisterer, men så langt har erfaringa med utvalget vært udelt positiv. Jeg tror enda flere saker kan bli løst gjennom å ta dem opp der. Men jeg tror dessverre også på dette området at man med det forslaget som SV her har, som det er gode intensjoner bak, ikke vil oppnå det som egentlig er tanken bak det.
Et av argumentene som ble brukt for å fjerne husleiereguleringsloven, var at det gikk ut over vedlikeholdet i en del utleieboliger. Men også innafor det systemet var det fullt mulig å ta det opp med husleienemndene å få økt husleia hvis husleia skulle gå til vedlikehold og oppussing av leieobjektene. Det var ikke alle som gjorde det, og det kan man jo beklage, men framstillinga om at det ikke var mulig da, er ikke riktig. Det er heller ikke slik at når husleiene øker mye, øker kvaliteten på husværene tilsvarende. Der er det overhodet ingen nødvendig sammenheng. Nå tror jeg at svært mange av dem som leier ut boliger, har interesse av å holde bygningsmassen sin ved like, og at de nødvendigvis gjør det. Men økt husleie er ofte en god fortjeneste for dem som leier ut, og ikke noe mer enn det. Hvis man tar seg en liten tur og ser på Oslos utleieboligmasse, bør man ikke akkurat la seg imponere av kvaliteten på en del av den. Den står i hvert fall overhodet ikke i forhold til den prisen man må betale for å bebo disse husværene. Jeg undrer meg litt over hvorfor statsråden legger så stor vekt på akkurat den sammenhengen, og hvordan hun på en måte kan si at det er viktigere at man åpner opp for langt større fortjeneste for dem som leier ut, enn å verge de på boligmarkedet som har størst problemer med å klare de økte husleiene som har kommet, bl.a. som en konsekvens av oppheving av husleiereguleringsloven.
Representanten Karin Andersen er jo godt kjent med den debatten vi hadde i flere runder her i huset da vi behandlet og vedtok den nye husleiereguleringsloven. Representanten er også godt kjent med at de justeringene vi gjorde, førte til at vernet for leietakerne ble betydelig sterkere enn det opprinnelig var lagt opp til, også ved at det er satt noen grenser i forhold til hvor stor økning det er lov å ta pr. år. Det er klart at det er ingen automatikk her, at det å fortsatt stå på husleiereguleringsloven, slik flertallet nå gjør, automatisk vil føre til at vedlikeholdet på de stedene vi her snakker om, blir forbedret. Det er helt klart. Men jeg tror sjansen for at vedlikeholdet skal bli bedre, at det vil bli bedre opprustning av en del av disse leilighetene, er betydelig større med muligheten for å justere leien litt, samtidig som man hjelper de som trenger det, via andre virkemidler enn ved å regulere leien til et så lavt nivå som SV her ønsker. Da er det i hvert fall ganske sikkert – det har praksis vist oss – at vedlikeholdet vil bli svært dårlig på mange av de stedene vi her snakker om. For øvrig: Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, går Boligutvalget gjennom dette. Vi følger selvfølgelig med i utviklinga, og så vil Regjeringa komme tilbake med ei melding til Stortinget, og så får vi på det tidspunktet se om det skulle være behov for noen endringer. Men jeg synes ikke at det nå, bare ganske kort tid etter at vi har vedtatt en ny lov, er behov for å gjøre noen endringer.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk. Fleire har heller ikkje bede om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 585]] Tida for føremiddagsmøtet er omme. Forhandlingane vil no bli avbrotne, og nytt møte blir sett igjen kl. 18.