Det er meget positivt at det igjen er blitt enighet om en jordbruksavtale. Regjeringen og jordbruksorganisasjonene fortjener ros for enigheten og for innholdet. Årets og fjorårets oppgjør angir en inntektsutvikling som kan skape den optimisme som trengs for å sikre rekrutteringen til jordbruket. Oppgjøret er i samsvar med det løftet Stortinget gav i 1993 om en utvikling i inntekter og levekår på linje med den øvrige befolkning. Oppgjøret i 1997, som Senterpartiet ikke godtok, og som har vært nevnt i dag, var ikke i nærheten av å oppfylle dette løftet. Etter tre år da inntektsgapet i forhold til andre hadde vokst med 40 000 kr, gav avtalen et tillegg på 3,5 pst., på en årsverksinntekt på 125 000 kr. Andre grupper hadde oppnådd det dobbelte i kronetillegg, på en middelinntekt på 244 900 kr. I den situasjonen foreslo Senterpartiet å øke den økonomiske rammen med 400 mill. kr, eller 5 000 kr pr. årsverk. Det er Stortingets oppgave å se til at de retningslinjer Stortinget har fastsatt, bl.a. i jordbrukspolitikken, blir fulgt av Regjeringen. Dette er viktig ikke bare når det gjelder å rehabilitere nedlagte flyplasser. Det punktet Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet vil ta ut av årets avtale, er en regulering som tar sikte på å beholde den strukturen i melkeproduksjonen som Stortinget har bedt om, og da forholder saken seg helt annerledes. Norske bønder har bidratt til en positiv utvikling i norske matvarepriser de senere år. Materialer fra Statistisk sentralbyrå viser at norskproduserte varer har steget mye mindre enn importerte matvarer. Fra 1990 har matvarene som gruppe steget med 18,9 pst., mens de norske varene har steget med bare 8,3 pst. Den lave prisstigningen på norske varer er oppsiktsvekkende og stikk i strid med den særnorske prisstigningen som omtales av Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet i innstillingen. Konsumprisindeksen har steget nesten tre ganger mer enn prisene på norske matvarer etter 1990. I en undersøkelse som Landbruksdepartementet har fått utført, viste det seg at forskjellen mellom matprisene i Norge og Sverige tilsvarer akkurat differansen i moms. Ved nærmere undersøkelser viser det seg at grensehandelen av kjøtt fra Sverige og Danmark er stabil. Kjøttvolumet som kjøpes av privatfolk, har vært konstant siden 1989 ifølge undersøkelsene fra GfK Norge AS for Norsk Kjøtt. Det er ganske overraskende, sett i forhold til den massive reklamen som grensehandelen har fått gjennom utspill fra handelsstanden, og ved politiske utspill fra dem som vil ha helt fri grensehandel. Det er forstemmende at Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet er enige om å redusere avgiftene på sprit og tobakk for å redusere grensehandelen, men ikke på matvarer, noe som i tillegg ville være et håndslag til barnefamiliene, som bruker mest penger på mat. Jeg regner med at fakta om grensehandelen tillegges stor vekt i høstens stortingsmelding. Jeg synes det er grunn til å stoppe opp ved resultatene av jaget etter billigere mat. Dioksinskandalen i Belgia skyldes jakten på billigere fôr, slik det også var i forbindelse med kugalskap i England. Det blir uoversiktlig og vanskelig for kontrollørene når alle grenser er åpne. Ren mat og god helse henger nøye sammen. Det er umulig å sette en prislapp på matvaretryggheten. Jeg har en sterk følelse av at Ola og Kari Nordmann verdsetter denne tryggheten langt høyere enn flertallet på Stortinget gjør akkurat nå. Det er flertallet som ivrer for mest mulig grensefri mathandel, ut fra pristeorier. Den gunstige prisutviklingen har vært kostbar for norske bønder. I mange år var det liten vilje fra myndighetene til å påse at betydelige prisreduksjoner i jordbruksavtalen nådde fram til kassaapparatene. Dette har endret seg med sentrumsregjeringen. Prisdannelsen og prisutviklingen i hele verdikjeden vil bli overvåket av myndighetene i årene framover. Jeg stoler på at det ikke skal gjenta seg at bønder skal gi fra seg inntekt for at søkkrike matvarekjeder skal tjene enda mer. Det er positivt at hele komiteen stiller seg bak Regjeringens opplegg for WTO-forhandlingene som starter i november i år. Jeg synes det er positivt at Regjeringen har inntatt offensive standpunkt med sikte på å ivareta norsk landbruk, som drives under spesielle vilkår, og at man legger opp til at landbrukets multifunksjonelle funksjoner skal vektlegges ved utforming av støtteordninger. Komiteen har påpekt at uheldig tolking av tollregler fører til at importvernet, som er tiltenkt norskproduserte ferdigvarer som pizza og potetchips, blir ødelagt. Det er avslørende at Fremskrittspartiet ikke støtter en merknad om å rydde opp i slike forhold, når RÅK-industrien er svært opptatt av akkurat det. Landbruket lever i et skjebnefellesskap med mange. Mange undersøkelser viser at et stort flertall i det norske folk har stor forståelse for den betydelige satsing som trengs for å beholde dagens driftsformer og -omfang. Jeg tror denne forståelsen vil øke, også her i Stortinget. Jeg tror fortsatt at Fremskrittspartiet ikke vil finne et landbrukspolitisk grunnlag for å utnevne æresmedlemmer fra andre partier i denne perioden.
SV kommer til å stemme for landbruksavtalen, sjøl om vi vurderer den som en ikke spesielt god avtale. SV ønsker et norsk landbruk som produserer sunn mat på en miljøvennlig måte, og som får flest mulig arbeidsplasser og desentralisert bosetting for pengene. For å få det til kan vi ikke innrette politikken på stordrift, heltidsbonden og mer penger på produsert mengde. En må velge tilskudd som premierer det som gir flest arbeidsplasser, en miljøvennlig produksjon og kombinasjonsbrukeren. Det er to trender i landbruket. Den ene er fabrikkjordbruket med stordrift, få arbeidsplasser, stor miljøbelastning og overproduksjon. Den andre er småskala produksjon, nisje, med vekt på rein mat, arbeidsplasser, miljø, kulturlandskap, altså det multifunksjonelle. SV mener at vi må velge det siste, og det er også den eneste overlevelsesstrategi hvis en vil ha matproduksjon og landbruk i Norge som kan bety noe for bosetting og arbeidsplasser. SV er skuffet over at Regjeringa ikke har brukt muligheten for andre år på rad til å legge om norsk jordbrukspolitikk, fra Øyangen og fra stordrift og industri til multifunksjonalitet. For der ligger vår mulighet. Det er et større rom for det innenfor WTO enn det Norge bruker. Hvert år brukes det nå mye penger på å gå i gal retning. Det blir mer til de store og mindre til de små, færre arbeidsplasser og bruk og større overføringer til store bruk som kunne klare seg sjøl. I 1998 økte rammen med over 1 milliard kr, og resultatet var over tusen færre arbeidsplasser. Slik oppgjøret er nå, øses pengene ut til større og større bruk som ikke bidrar vesentlig til bosetting, sysselsetting og bedre miljø. Det er de store som har fått mest, og vi gir belønning til dem som investerer for å produsere enda mer av det vi har for mye av. Det mener SV må snus. Det må settes et tak på overføringene til hvert bruk. Vi har lagt inn et forslag om begrensninger på areal og årsverk. I motsetning til det Høyre og en del andre vil, nemlig å kutte i bunnen, mener vi det er riktig å kutte øverst. Støtte utover f.eks. to årsverk må fjernes. For noen må altså overføringene begrenses. Vi er i ferd med å stange i taket. Da må man sørge for å få gitt støtte til miljøtiltak og til sosiale ordninger og ikke gi støtte i gal ende. Vi i SV er litt oppgitt over at Regjeringa ikke bruker de mulighetene som fins innenfor WTO, for det blir ikke høyere under WTO-taket for f.eks. produksjonsstøtte. Tvert imot. Men for ordninger som går på miljø og velferd, gir WTO rom for økning. Et tak pr. bruk vil redusere overføringene, og det vil også redusere overproduksjon. Vi får et bedre miljø og flere arbeidsplasser for de pengene vi putter inn – mer av det som vi mener er samfunnsøkonomisk ønskelig. Vi funderer litt på hvorfor Regjeringa ikke gjør det. Maten er dyr, sies det, men både staten, Rimi-Hagen og bonden har fortjeneste. Kanskje det hadde vært lurt å se etter hvem det er som er blitt rik av dette. Både staten og Rimi-Hagen er ikke akkurat på konkursens rand, men småbøndene sakker akterut i inntekt. Da er kostnadskutt veien å gå, sier komiteen. Investeringsavgiften er fjernet, og nå angripes avgiften på kunstgjødsel. Det er tiltak med en grusom fordelingsprofil. Det er mye til de store, lite til de små, det er mangel på miljøpolitikk, og det fjerner den ene viktige muligheten til omfordeling som vi har innenfor WTO, som er lovlig, nemlig å legge avgifter på det som er miljøskadelig og gi det ut igjen på miljøtiltak og økologi. Jeg kan ikke helt skjønne hvorfor vi skulle gi fra oss et slikt virkemiddel helt frivillig og la være å bruke det, spesielt ikke i en situasjon der vi sier at vi ønsker å posisjonere oss inn mot det som er multifunksjonelt. Som oppgjøret er nå, sier man at man ønsker å styrke markedsstrategiene for å få mer økologisk mat fram til brukeren, og det er bra. Men vi synes det er helt bakvendt å ta penger fra omlegging til økologisk drift for å få dette til. Økologisk drift er uansett bra for miljøet. Hvis man nå gir et signal om å bremse på overgangen for å øke produksjonen ytterligere, er det et helt feil signal til markedet, både til forbrukeren, ikke minst til dem som skal få denne maten fram til forbrukeren, og til dem som skal foredle økologisk mat og gjøre den tilgjengelig og attraktiv for forbrukeren. Vi mener altså at hvis man ønsker å satse på økologisk mat, må man gi et entydig signal om en økning både i produsert volum og i det som skal fram til forbrukeren. Her er det langt igjen. Derfor har SV fremmet et forslag om å ha en målsetting på dette området. Jeg tar opp de forslagene som er omdelt i salen.
Karin Andersen har tatt opp de forslag hun refererte til.
Venstre er svært glad for at en andre året på rad har lyktes i å komme til enighet med organisasjonene i jordbruksforhandlingene. Vi skylder våre innbyggere en nasjonal landbrukspolitikk der vi har mest mulig kontroll med produksjonsformer og innholdet i maten. Det gjør vi best ved å ha et robust norsk landbruk. Men vi må erkjenne at på våre breddegrader og med vår topografi er det fra naturens side klare konkurranseulemper i forhold til de fleste europeiske land som vi konkurrerer med. Høyresiden i norsk politikk, med Fremskrittspartiet i spissen, vet vi ikke tar hensyn til det. Verre er det også hvis andre partier og meningsytrere går inn i glemselens land på samme måte som Fremskrittspartiet på dette området. Regjeringens mål for landbrukspolitikken og inntektsutviklingen er et norsk landbruk med variert bruksstruktur, og hvor yrkesutøverne skal ha en inntektsutvikling og sosiale ordninger på linje med det øvrige samfunn. Den manglende rekrutteringen til landbruket viser at disse målsettingene er store utfordringer. I en tiårsperiode har antall bruk i drift gått ned med en fjerdedel og antall årsverk med ca. en femtedel. Uavhengig av politiske vedtak skjer strukturendringene i landbruket. En har i flere tiår hatt utflytting fra Bygde-Norge. Dette er en sammensatt problematikk. Da er det underlig å lese merknaden fra Fremskrittspartiet, som skriver at utflyttingen har fortsatt også i Bondevik-regjeringens tid og deretter konkluderer med at selektive tiltak overfor en enkeltnæring ikke har hatt en positiv effekt for distriktsutviklingen. Her tenkes det selvfølgelig på landbruksstøtten. Jeg skulle ønske at den virkelige verden var like enkel som Fremskrittspartiets landbrukspolitiske og distriktspolitiske verden. En viktig politisk innsats i tiden som kommer, er å få redusert kostnadsnivået i næringen. Det er gledelig å registrere at denne regjeringen allerede har kommet godt i gang med det arbeidet. Bortfall av investeringsavgiften på 400 mill. kr og forslaget om fjerning av mineralgjødselavgiften på 165 mill. kr er gode tiltak i rett retning. Handelsgjødselen er i utgangspunktet så dyr, og det – kombinert med gjødselplanene – gjør at gjødselavgiften etter min mening ikke har en merkbar positiv miljøeffekt lenger, men er en ren fiskalavgift. Da er det riktig å ta den bort. Det neste grepet er å få innført lavere matmoms. Norge er det eneste land i Vest-Europa ved siden av Danmark som ikke anvender lavere momssats for matvarer enn for øvrige forbruksvarer. En redusert matmoms vil legge grunnlaget for tilpasning av priser og overføring til jordbruket, ved siden av at den også vil ha en gunstig virkning i forhold til grensehandelen samt den generelle pris- og lønnsutviklingen. I den forbindelse er det med stor undring Høyres syn registreres. Høyre setter spørsmålstegn ved om redusert matmoms vil komme forbrukerne til gode. Når den gjør det i andre land, hvorfor skulle den ikke ha samme effekt også i Norge? En registrerer også Høyres forslag om å øke bunnfradraget til 12 000 kr. Det er å ta fra dem som fra før har lite, og gi til dem som har mer. Bunnfradraget skulle heller ha vært fjernet. Det må være riktig i den situasjonen vi er i, å gi mer til de små og mindre til de store, og heller sette begrensninger på overføringene i toppen. Det som en derimot må fokusere på framover, er de som driver sine arealer og sine bruk kvalitativt dårlig, men likevel får fullt arealtilskudd. Kanskje kan det være berettiget med et minstekrav for omsetning for å kunne få overføringer fra staten. Dette er ting som må drøftes grundig, og som en må komme tilbake til i den bebudede landbruksmeldingen. Venstre vil påpeke at norsk landbruk i framtiden også har med trygg og ren mat å gjøre, og det er en tillitssak. Det har også å gjøre med framtidig sikkerhet for egen matproduksjon. Landbrukspolitikk må ses i vide og lange perspektiver. Årets jordbruksoppgjør er skritt i riktig retning, men det er fortsatt mye som må gjøres om et robust norsk landbruk skal sikres for framtiden. Det krever også at den grunnleggende forståelsen er til stede. Det har denne regjeringen.
Landbruket ivaretar viktige fellesskapsverdier, og det er nødvendig å opprettholde et aktivt og bærekraftig landbruk over hele landet for å sikre tilgangen på ren og trygg mat og for å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Landbruket er for mange distriktskommuner en bærebjelke for å sikre bosetting og næringsliv. Selv om de driftsmessige forhold kan være vanskelige, er dette også tilfellet i den nordlige landsdel. Skal jordbruket også i framtiden kunne fungere på denne måten, må vi fortsatt ha som mål et jordbruk som har økt inntjening, og som er mindre avhengig av overføringer. Men også i framtiden vil det være nødvendig med betydelige overføringer. For å bedre inntektsforholdene i landbruket må kostnadene også bli lavere. Det må fortsatt være rom for både store og små bruk, og støtte og tiltak må målrettes mot distriktene. De geografiske og klimatiske forhold i Norge gjør dette nødvendig. Jeg er glad for at dette også er flertallets holdning her i Stortinget, men mindretallets syn bekymrer meg. Etter min mening vil det ikke være mulig å opprettholde et livskraftig landbruk over hele landet dersom Fremskrittspartiets politikk skal legges til grunn. Når Fremskrittspartiet foreslår å avvikle systemet med jordbruksavtaler mellom staten og organisasjonene, betyr dette også at partiet vil avvikle jordbruket som næring i store deler av vårt langstrakte land. Dette har ikke noe med manglende driftighet hos gårdbrukerne å gjøre, men med driftsforhold. Jeg tror heller ikke at Høyres ensidige markedsstyrte jordbruk kan ha som mål å sikre denne næringen i alle deler av landet. Ny teknologi tas i bruk i landbruket, som i alle andre sektorer. Sysselsettingen i denne sektoren har derfor gått ned i hele etterkrigstiden. For å opprettholde sysselsettingen og øke verdiskapingen i distriktene er det nødvendig å legge til rette for nye arbeidsplasser. For å oppnå dette er det nødvendig med de stimuleringstiltak som bygdeutviklingsmidlene gir. Bygdeutviklingsmidlene skal bidra til å fremme lønnsom næringsutvikling på bygdene innen og i tilknytning til landbruket. Jeg ser av innstillingen at BU-ordningen viser positive resultater, og at satsingen på ny næringsutvikling har bidratt til bedre utnytting av gårdens samlede ressurser og til å styrke inntektsgrunnlaget på bruket. Dette er opplysninger som ikke overrasker meg, fordi jeg ved selvsyn har sett hvilken kreativitet dette tiltaket har utløst på bygdene, og hvordan virksomhet blir skapt ved hjelp av disse midlene. Ved hjelp av BU-midlene har det foregått en omfattende ressurskartlegging i mange bygder, og denne kartleggingen har avdekket muligheter som bygdene ikke har vært oppmerksom på tidligere. Dette har i sin tur skapt ny virksomhet og nye varierte arbeidsplasser i bygdesamfunnene. Spesielt er det viktig at BU-midlene kan bidra til å skape flere arbeidsplasser for kvinner i Bygde-Norge. Den tradisjonelle landbruksdriften i bygdene må fortsatt være basis, men det er viktig å skape et mangfold av arbeidsplasser som kan gjøre det attraktivt å bo i Bygde-Norge, og som kan sikre familiene et akseptabelt inntektsgrunnlag. Da ordningen ble innført, etter forslag fra tidligere landbruksminister Gunhild Øyangen, var det mange som latterliggjorde hele tiltaket. Blant annet ble det brukt betegnelser som «pynt» og «drops» om det disse midlene skulle brukes til, kan vi huske. Spesielt var Senterpartiet sterke i sin kritikk til dette nye og ukjente virkemidlet. Jeg har merket meg at Senterpartiet og de andre regjeringspartiene nå trykker BU-ordningen til sitt bryst, og man kan nesten få inntrykk av at de helst ville påtatt seg æren for at dette viktige tiltaket ble iverksatt.
Regjeringen har også i år kommet til enighet med Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag om en jordbruksavtale. Jeg mener dette er viktig, fordi det beste grunnlaget for gjennomføringen av landbrukspolitikken skapes gjennom en positiv dialog mellom næringsorganisasjonene og myndighetene. Den inngåtte avtalen har en klar distriktsprofil. Jeg er tilfreds med at flertallet i komiteen også mener at den profilen oppgjøret har fått, er i tråd med målene om å ivareta et distriktsbasert, småskala og miljøvennlig landbruk. I oppgjøret er det, som det vil bli i de kommende WTO-forhandlingene, lagt vekt på landbrukets mangesidige oppgaver: beredskap, opprettholdelse av bosetting og ivaretakelse av kulturlandskapet. At komiteens flertall gir sin tilslutning til den strategien Regjeringen har valgt i de kommende WTO-forhandlingene, legger et godt grunnlag for arbeidet internasjonalt forut for og i de kommende WTO-forhandlingene. Det har i betydelig grad vært fokusert på matvarepriser og grensehandel den siste tiden, også i debatten i dag. Det gjør også næringskomiteen i sin innstilling om jordbruksoppgjøret. Den økningen i målprisene det er lagt opp til i jordbruksoppgjøret, er moderat sett i forhold til pris- og inntektsutviklingen i samfunnet for øvrig og bidrar til en minimal økning i konsumprisindeksen. Jeg anser det videre som viktig å videreføre arbeidet med kartlegging av matvarepriser i hele matvarekjeden og mellom land som er påbegynt gjennom den rapporten som er utarbeidet av NILF, Statistisk sentralbyrå og ECON. Dette er et tema som vi vil komme tilbake til i stortingsmeldingen. Stortingsmeldingen vil ta for seg forbrukerretting av landbrukspolitikken, og i en slik sammenheng tror jeg også, bl.a. på basis av de siste dagers hendelser med hensyn til giftstoffer i fôr og matvarer, at matvaretrygghet og kvalitet vil måtte tillegges betydelig vekt framover. Jeg konstaterer at komiteen er opptatt av konkurransesituasjonen i meierisektoren og omleggingen av utjevningsordningen. Jeg vil understreke at dette er en stor og omfattende sak der det neppe vil være mulig å ha arbeidet klart til 1. oktober 1999. Jeg oppfatter komiteen dit hen at den mener det bør etableres en ordning som imøtekommer det dilemma at noen av de nye aktørene i konsummelkproduksjonen kan gå over ende økonomisk mens utredningsarbeidet om endringer i pris- og utjevningssystemet for melk pågår. Jeg vil selvfølgelig forholde meg til komiteflertallet i denne saken. Jeg ber derfor om at det må kunne vurderes på hvilken måte en mest hensiktsmessig skal ivareta intensjonen i merknaden fra komiteens flertall fram til et nytt system er på plass. Jeg vil komme nærmere tilbake til disse spørsmålene i tilknytning til St.prp. nr. 1 for 2000. Jeg legger videre til grunn at prinsippene om konkurranse på like vilkår skal være det bærende prinsipp i den varige ordningen. Selvfølgelig vil arbeidet bli gitt prioritet i departementets framdrift. Jeg er enig med næringskomiteen i at samdrifter i melkeproduksjon er ønskelig ut fra både økonomiske, faglige og sosiale argumenter. Det var også derfor det ved fjorårets jordbruksoppgjør ble etablert en egen tilskuddsordning for samdrifter. Dette medførte en betydelig bedring i de økonomiske rammebetingelsene for samdrifter. Samdriftsbruk har muligheter til å ta med seg hele sin melkekvote over i samdriften uavhengig av størrelse. Dette gjør samdrift til en fordelaktig driftsform, og det har vært en betydelig økning i antallet samdrifter i melkeproduksjonen. Dette gjør det også mulig å etablere store enheter, noe som ikke er intensjonen. Jeg oppfatter heller ikke merknaden fra flertallet i næringskomiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet og Høyre, dit hen at de er uenige i forslaget om å ha begrensinger for samdriftene, men at spørsmålet er av politisk betydning og dermed ikke kan avgjøres i et jordbruksoppgjør. Jeg tar til etterretning at næringskomiteens flertall på dette grunnlag går inn og endrer ett bestemt punkt i en inngått avtale, noe som er meget spesielt. Jeg vil samtidig peke på at jordbruksforhandlingene normalt innbefatter forhold av landbrukspolitisk karakter, og etter min mening forhold som har langt større landbrukspolitisk betydning enn dette. Innenfor de mål og retningslinjer for landbrukspolitikken som Stortinget trekker opp, er det i jordbruksforhandlingene at virkemidlene for gjennomføring av politikken blir utformet og de løpende prioriteringer blir ivaretatt. Kostnadsreduksjon i landbruket har vært en hovedstrategi i landbrukspolitikken de senere år. Her merker jeg meg at komiteen også mener at kostnadsreduksjoner er en riktig tilnærming i arbeidet for å skape et levedyktig landbruk. I de to siste oppgjørene er det lagt til grunn avgiftslettelser som gir en varig kostnadsreduksjon for jordbruket på til sammen 630 mill. kr. Med de begrensinger i inntektsdannelsen som jordbruket står overfor, er det behov for å se på landbrukspolitikken i helhet. Dette inkluderer også forhold utover det som er direkte knyttet til jordbruksoppgjøret, slik som det ble gjort med investeringsavgiften i fjor. En fjerning av miljøavgiften på kunstgjødsel vil senke kostnaden til jordbruket om lag 165 mill. kr. En slik fjerning av avgiften er ikke en del av avtalen, men et selvstendig forslag fra Regjeringens side. Dette forslaget ligger til grunn for den fremforhandlede avtale. Jeg tolker imidlertid merknaden fra Arbeiderpartiets medlemmer i komiteen slik at det vil være mulig å komme tilbake til en sluttbehandling når dette spørsmålet kommer opp i forbindelse med behandling av St.prp. nr. 1 til høsten, til tross for det som ligger som forslag til vedtak i revidert budsjett, som skal behandles i morgen.
Det blir replikkordskifte.
Først bare kort til det siste som statsråden var inne på: Jeg kan bekrefte at han tolker det rett. Arbeiderpartiet har ikke tatt stilling til spørsmålet om fjerning av kunstgjødselavgift og vil behandle det i forbindelse med høstens statsbudsjett og se det i sammenheng med det totale skatte- og avgiftspolitiske opplegget. Flere har vært inne på utviklingen av matvareprisene. I mitt innlegg var jeg ganske grundig inne på EUs Agenda 2000, som innebærer at EU har lagt en plan med en målsetting om å redusere sine matvarepriser med 15-20 pst. i løpet av en femårsperiode. Mitt poeng var der at dersom EU lykkes med sine målsettinger i Agenda 2000, vil prisforskjellen mellom norsk mat og EU-produsert mat øke med 15-20 pst. i løpet av en femårsperiode, dersom våre priser i samme periode er stabile. Jeg har to spørsmål til statsråden i den sammenheng. For det første: Er statsråden enig med meg i den virkelighetsbeskrivelse jeg nå gir av virkningene av EUs Agenda 2000? Og for det andre: Bekymrer dette statsråden, i den forstand at det sier noe om i hvilken retning norske matvarepriser må utvikle seg? Eller mener statsråden at norske forbrukere foretrekker norsk mat, uavhengig av eventuelle prisforskjeller?
Jeg tror det er helt klart at norske forbrukere ønsker så rimelig mat som mulig. Men samtidig tror jeg også at norske forbrukere er veldig bevisste i forhold til trygghet og kvalitet på det de kjøper. Det som står igjen å vite, er naturligvis i hvor stor grad det er økt betalingsvilje for den type produkter. Det har vi igjen å teste ut. En realitet er imidlertid at norske forbrukere etter hvert kjøper matvarer som er stadig mer bearbeidet – altså en større kostnad. Norske forbrukere kjøper i dag en større del av sine matvarer på bensinstasjonene, som har aller størst påslag i forhold til hva prisen reelt burde være. Slik sett har man også et valg i systemet pr. i dag. Så var det Agenda 2000: EU legger opp til delvis å kompensere dette over budsjettet, altså den kompensasjon bonden skal ha for prisnedgang. Jeg refererer til et oppslag i Landsbladet fra Danmark, som viser til at svineprodusenter i Danmark i inneværende år vil ha et driftsunderskudd på 90 000 kr. Det er klart at dette er heller ikke noe bærekraftig landbruk i forhold til dem vi skal sammenligne oss med. Og hvis disse prisene på nytt skal ned, vil det vel også i EU etter hvert bli et problem på hvilken måte en skal balansere markedsprisen i forhold til prisen til produsenten. Men dette er utfordringer som jeg som landbruksminister absolutt ser, og som vi vil måtte gi en bred behandling i forholdet til forbrukerpolitikken i forbindelse med den meldingen som Stortinget vil få til høsten, og debattere i vårsesjonen. Det er klart at det bekymrer meg at vi har dyre matvarer i Norge. Men samtidig må vi også være villige til å se på på hvilken måte vi skal nå de andre mål som vi har i landbrukspolitikken, og som har blitt understreket tidligere i debatten i dag.
Statsråden var også inne på dette prisutjevningssystemet i den nye markedsordningen for melk. Komiteen har lagt sterke føringer på dette området. Vi hadde høringer med bl.a. Gårdsmeierienes og Gausdalsmeieriets representanter i saken, og de mener at utjevningsavgiften er urimelig og bidrar til en anstrengt økonomi, noe selvfølgelig komiteen som sådan ikke kan ta stilling til. Men Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet peker i innstillingen på at det er et dilemma at de nye aktørene kan gå over ende, og at dette kan bidra til å vanskeliggjøre etablering av konkurranse innenfor foredlingsleddet. Hele komiteen mener at arbeidsgruppen nå må ha en rask fremdrift og avslutte sitt arbeid innen 1. oktober, mens flertallet – Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet – mener det skal foretas en avregning fra og med 1. juni når ny avgift er fastsatt. Statsråden sa at det var vanskelig å få gjort hele arbeidet før 1. oktober. Men mitt konsise spørsmål blir da: Mener statsråden det er mulig å foreta en fullgod gjennomgang av prisutjevningssystemet når det gjelder den delen som har med å kartlegge nivået på utjevningsavgiften å gjøre, om den er for høy, om det kan gå an å endre den fra 1. oktober, om det arbeidet kan være klart til da? Slik jeg ser det, burde ikke det være en umulig oppgave. Og hvis man ikke rekker å gjøre hele vurderingen og utredningen med alternativer, kan man da fortsette å vurdere andre måter å gjøre dette på i tiden etter 1. oktober? Jeg tenker da på de private aktørenes framtid.
Departementet har annonsert at gjennomgangen skal skje gjennom proposisjonen. Jeg har også registrert den pådriverrolle som flertallet i komiteen har gjort seg til representanter for. Fra statsrådens og departementets side vil vi gjøre alt for at dette arbeidet skal gjøres så raskt som mulig. Det jeg ber om forståelse for, er at det ikke er enkelt å få på plass en klar tilbakemelding fra statsråden til 1. oktober. Men intensjonen i komiteflertallets merknad, slik statsråden oppfatter det, er at dette ikke skal føre til at de private må gå ut av markedet eller gå konkurs før en får arbeidet på plass. Det jeg ber om, er at vi da må se på hvilke andre ordninger vi kan bruke i en mellomfase for å få dette til å fungere. Jeg tror at vi også skal være klar over at en endring av denne avgiften vil hvis det som eventuelt tas inn på konsummelk, blir for høyt, føre til at det blir mindre å fordele. Det vil med andre ord si at en annen privat aktør, f.eks. Synnøve Finden, vil få et annet bilde i denne sammenheng. Dette er i utgangspunktet et nullregnskap om fordeling, om de beløpene som er inne, er riktige. Det er klart at det må være private aktører også i framtiden – Tine er jo også en av de private aktører. Intensjonen er at dette skal være en konkurranse som må skje på like vilkår. Noen som da eventuelt velger å gi en utbetalingspris på 20-30 øre mer til produsenten, vil ha et dårligere utgangspunkt for å gå med overskudd. Slik sett er dette bildet komplisert med hensyn til på hvilken måte vi skal greie å få på plass den konkurransen vi ønsker for meierisektoren. Jeg vil uttrykke meg veldig tydelig: Dette er en konkurranse som vi ønsker vi skal få, men den må skje på like vilkår.
Til det siste statsråden sa om at intensjonen er at alle parter skal behandles likt i forhold til dette med konkurranse innenfor meierisektoren, og at dette er noe man ønsker fra Regjeringens side: Hvis det er slik at Regjeringen ønsker det, er jeg helt sikker på at den greier å finne en ordning som er slik at man får den likebehandlingen. Jeg tror vilje ikke er uvesentlig i denne sammenheng. Statsråden var tidligere inne på dette med matvaretrygghet osv., og så argumenterer man for å bygge opp om det overføringsnivået som er nødvendig for å oppnå dette i forhold til pris på det norske markedet, og så sa statsråden at man ser at folk er villig til å betale, og at stadig mer kjøpes på bensinstasjoner. Og det er liksom en indikasjon på at folk er villig til å betale mye! Regjeringens holdning til åpningstidsloven vil jo føre til at stadig flere varer må kjøpes nettopp på bensinstasjoner, fordi forretningene skal stenge stadig tidligere. I innstillingen i dag er det en merknad fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre som peker på den utviklingen vi nå har hva gjelder næringsoverføringene til landbruket, hvor vi i løpet av de to siste årene har hatt en økning på 1 250 mill. kr. Målt i faste 1998-kroner er det altså første gang på 1990-tallet næringsoverføringene til landbruket øker. Og der sier komiteflertallet at de «vil peke på at dette ikke er i tråd med den utviklingsretning som beskrives i St.prp. nr. 8[[1992-93]] [[1992-93]] Hvilke tanker gjør statsråden seg ved at stortingsflertallet uttrykker at den linjen Regjeringen har valgt hva gjelder volum på næringsoverføringer til landbruket, ikke er i tråd med Stortingets vilje?
Jeg er tilfreds med at representanten Gabrielsen har sluttet seg til at hovedhensikten med denne gjennomgangen er at en naturligvis skal ha lik konkurranse. Det gjenstår ennå å få et endelig svar på om denne avgiften er galt fastsatt slik den er i dag, og komiteen viser også til at den ikke har noe grunnlag for å se om den er riktig eller ikke. Dette er altså en utjevning mellom forskjellige typer produksjoner for at de skal komme ut i null. Så vi får gjøre den jobben så raskt vi bare greier. Det er jo ikke sikkert at lengre åpningstider vil gi billigere matvarer. Det kan jo være at det også er en kostnadsøkende faktor når en må ha større bemanning over lengre tid for å selge disse matvarene. Så til den utviklingen vi har når det gjelder overføringer: Det er riktig at vi i landbrukspolitikken har mange mål. Et flertall sa i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 1998 at de var enig i Regjeringens målsetting om at de som jobber i landbruket, skal ha en inntektsutvikling som andre grupper i samfunnet. Det var da en tilslutning til at det skulle være politikken framover, og det er jo de virkemidlene en har for å prøve å finne fram til denne ordningen. Som landbruksminister har jeg ikke noe ønske om at vi skal ha en økning i næringsoverføringene. Dette blir en av de store utfordringene med hensyn til den meldingen vi skal drøfte, og komiteen sier i innledningen til sine merknader at de har valgt å skyve den store landbrukspolitiske debatten foran seg inntil denne meldingen kommer. Dette blir en av de store utfordringene Stortinget også får – Regjeringen får dem først, og så får Stortinget dem – nemlig de mange til dels motstridende målsettinger vi har for norsk landbruk, hva de skal oppfylle, og på hvilken måte vi skal greie å få til en inntektsutvikling også i landbruket, slik at det blir noen som vil være i det yrket. Den debatten får vi.
Statsråden la vekt på at rein mat og tilliten til at norsk mat var rein, var viktig framover for at forbrukerne skulle ønske seg det, og kanskje også være villige til å betale en høyere pris. Og da er jo både den spesielle og den generelle økologiseringen av landbruket viktig. Jeg har derfor et spørsmål som knytter seg til vårt forslag nr. 1, nemlig at Regjeringa har foreslått å fjerne miljøavgiften på kunstgjødsel. De har gitt et annet signal, de har økt miljøavgiften på plantevernmidler, og det er jo positivt. Men de tar altså vekk en mulighet både til en inntektskilde og til noe som kan gis ut igjen til generell økologisering. Ser ikke statsråden at det er uhensiktsmessig å gi fra seg et slikt virkemiddel som går rett inn i det som nå kalles multifunksjonalitet, ifølge WTO-avtalen, og som må kunne være med på å gi et signal om at norskprodusert mat er reinere enn annen mat, hvis man hadde klart å få ned bruken av kunstgjødsel generelt. Det blir lagt stor vekt på heltidsbonden, både fra Regjeringas og fra komiteflertallets side, og da må det på en måte bli mange færre bønder. Det betyr at det blir enda færre mennesker på bygdene, og det å være bonde blir en veldig ensom jobb. En blir gående på et bruk som skal være ens heltidsarbeidsplass, hvor en skal produsere mye og også få store overføringer, har jeg skjønt. Ser ikke statsråden, hvis vi skal legge vekt på levende bygder, at det hadde vært riktigere å satse på kombinasjonsbruk. Jeg tror at moderne mennesker kan tenke seg å leve slik, jobbe litt med landbruk, ha en annen stilling på si, og gjennom det få et bredere sosialt kontaktnett og oppleve forskjellige virkeligheter.
Som Stortinget kjenner til, er det i norsk landbrukspolitikk innført en veldig tydelig strukturprofil. Det vil si at det er de minste enhetene i forhold til arbeids- og produksjonsmengde som får det største tilskuddet pr. produsert enhet. Dette er en villet politikk, og det er nødvendig for å opprettholde et småskala landbruk. En del av de politiske signalene som er kommet fra et flertall her i dag, innebærer at også statsråden utfordres i forhold til den strukturen vi allerede har, og på hvilken måte vi skal utforme dette framover. Så til økologisering, kunstgjødsel og avgift: Det er ikke slik at det er avgiften som bestemmer om dette er miljøvennlig eller ikke, men det er hvor mye kunstgjødsel som brukes i selve produksjonen. Nå gir vi altså næringen en utfordring ved at vi krever en gjødselplan på alle gårdsbruk. Hvis landbruket, mot formodning, velger å øke bruken av kunstgjødsel til tross for at det er økonomisk ulønnsomt og miljømessig ikke riktig, får vi ta dette virkemidlet i bruk igjen. Nå gir vi en utfordring, og vi kan måle hvordan dette virker gjennom dette virkemidlet vi setter inn. Så vil jeg gjerne få føye til at vi har lagt opp til en miljøsatsing der man skal ha en miljøplan på hvert enkelt bruk, og vi bygger inn virkemidler for å møte det multifunksjonelle landbruket, som vi også skal markedsføre i forbindelse med WTO-forhandlingene. Dette har vi begynt på i årets oppgjør, og skal videreføre det gjennom meldingen. Dette er en strategi som jeg er enig med SVs representant i er viktig, så får vi se på symboler og på hva som er realiteten, og så får vi eventuelt gå inn og endre dette på et senere tidspunkt. Men det er veldig viktig at vi er med og reduserer kostnadene i norsk landbruk.
Det er slik at jordbruksoppgjeret i stor grad og etter alt å dømme i stadig større grad er politikkutforming. Først og fremst er det avgjerande for lønsmoglegheitene i jordbruket. Når det gjeld det siste, så møter sjølv ein som kjem frå eit jordbruksområde, ein del forklaringsproblem når det gjeld lønsnivået i mange miljø. Faktum er at det nå år om anna har vore aukande overføringar til jordbruket. Berre dei to siste åra har den offentlege innsatsen auka med nærare 1,8 milliardar kr. Likevel går talet på bruk ned og talet på gardbrukarar går ned, og spørsmålet går da på den enkle divisjonen som ikkje går opp: Kvifor har ikkje kvar bonde ei betre lønsutvikling enn det som går fram av dei tala som er lagde til grunn for jordbruksoppgjeret? Det andre er at det framleis er problem med å forstå at eit årsverk i jordbruket svarar til eit årsverk i anna arbeid, når ein ser at innanfor jordbruket kan ein og samme person miste kanskje to årsverk eller over det, noko som er umogleg i det øvrige yrkeslivet. Så attende til det med overføringane. Landbruksministeren svara tidlegare at han ikkje såg det som ønskeleg å auke overføringane. Ser landbruksministeren for seg at overføringane vil auke i same takta i åra framover? Eller er det andre grep som sikrar eit distriktsbasert, småskala og miljøvennleg jordbruk i Noreg òg i framtida?
Budskapet har i dag delvis vært at prisene på matvarer skal ned, overføringene skal ned, antallet utøvere i næringen skal helst ikke ned, og de skal ha en inntektsutvikling på linje med andre i samfunnet. Enhver skjønner at det her er en del motstridende mål. Hvis det er slik at samfunnet for øvrig bevilger seg en lønnsøkning på ca. 6 pst., og at det skal være like mange i denne næringen som før, må det gi seg utslag i uttelling av penger på ett eller annet punkt. Hvis det til og med er motvilje mot å være med og skaffe flertall for en kostnadsreduksjon i næringen, ber jeg om forståelse for at statsråden faktisk føler at dette er vanskelig. Men jeg skal jobbe med dette fram til jeg skal legge fram en melding. Jeg skal gå igjennom dette med beregning av årsverk, og se på hvor stor akkord som skal ligge i hvert enkelt årsverk, om det er rimelig slik det er i dag, eller om det bør endres. Ellers vil jeg legge til at for statsråden er det viktig å få sagt at landbruk ikke bare er produksjon av liter og kilo. Landbruk er det multifunksjonelle landbruk, landbrukets mangesidige oppgaver, og det pekes på noen flere muligheter. Jordbruksoppgjøret er en inntektsmulighet, ingen inntektsgaranti. Jeg har vært i kontakt med alle landets kommuner og invitert dem til konferanser – jeg har nå i løpet av to måneder vært i kontakt med ca. 1 000 mennesker – hvor Kommune-Norge forteller meg hva landbruket betyr, og det tror jeg er et viktig budskap også for Stortinget når de skal debattere dette videre. Her må vi være sammen om å finne kreative løsninger, slik at de mulighetene landbruket og arealet har, kan utnyttes på en mye mer kreativ måte enn det vi har greid hittil.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Årets framforhandla jordbruksavtale går etter Arbeidarpartiet sine vurderingar enda eit steg i feil retning. På to år med sentrumsregjering har statens utgifter til landbruksoverføringar totalt auka med vel 1,7 milliardar kr. Det er slik ein blir kortsiktig populær! Men kva står så næringa framfor i åra som kjem? Det politiske landskapet fortel at Høgre og Framstegspartiet ikkje ønskjer å vere med på desse overføringane. Det vil heller ikkje Arbeidarpartiet. Men dei forventar at den sittande regjeringa legg fram ein meir langsiktig og heilskapleg landbruks- og forbrukarpolitikk enn det ein så langt har sett, og sluttar seg derfor til den framforhandla avtalen på det punktet i år. Slik sett blir den stortingsmeldinga om landbrukspolitikken som er varsla til hausten, interessant lesing. Den må vel ha i seg vyar om korleis Regjeringa meiner norsk landbruk skal møte den internasjonale handelen og den aukande – for ikkje å seie den nesten eksplosive – grensehandelen vi har sett. Årets jordbruksavtale vil naturlegvis auke bøndenes inntekter for neste avtaleår. Men dersom ein tek ein annan innfallsvinkel med utgangspunkt i det norske rentenivået, kan ein, som eg, komme i heilt andre tankar. 1 pst. rentereduksjon gir bøndene 500 mill. kr i reduserte utgifter årleg. Det er vel i denne næringa, som i samfunnet elles, at ein rentereduksjon spelar størst rolle for dei som treng det mest. Eg er noko usikker på om årets jordbruksoppgjer er innretta slik. Noreg har i dag eit rentenivå som historisk sett har vore høgare. Ja vel, men i dag ligg renta om lag 3 pst. over renta i dei landa vi kan samanlikne oss med. 3 pst. utgjer om lag 1 ½ milliard kr i frie driftsmidlar berre til landbruksnæringa - årleg. Ja, denne regjeringa har utfordringar å ta fatt i. Om dei lukkast, vil landbruksnæringa i framtida bli ei tryggare og meir robust næring. Eg ser av innstillinga at ein samla komite går inn for å auke løyvingane til økologisk landbruk. Det er positivt. I ein landbrukspolitisk kvardag, der overproduksjon og distribusjon er utfordringane, er det eit paradoks at vi ikkje er sjølvberga med økologiske produkt. Alle naturgitte føresetnader ligg til grunn for det, og det er i tråd med gjeldande landbrukspolitikk, jf. St.prp. nr. 8 for 1992-93, Landbruk i utvikling. Det årlege jordbruksoppgjeret, som i dag er til debatt, fortel om ei regjering som har store problem med å få fram sin bodskap og sin politikk. I avisa Nationen 16. juni tar leiaren i næringskomiteen, Morten Lund, opp fleirtalet sin merknad om samdrifta i jordbruksavtalen. Han snakkar om «svik og illojalitet» i høve til avtalesystemet når han karakteriserer dette inngrepet frå eit fleirtal i komiteen, medlemene frå Arbeidarpartiet og Høgre, som går imot ei avgrensing på tre personar i samdrifta i mjølkeproduksjonen. Eg vil for eiga rekning seie takk og pris! Eg vil til slutt minne representanten Morten Lund om at Senterpartiet heller ikkje har heilt reint mjøl i posen når det gjeld å respektere inngåtte jordbruksavtalar. Forskjellen er berre at Senterpartiet sat i opposisjon og nærmast kasta pengar i millionklassa etter avtalepartnarane. Men det var den gongen det og itte nå!
Trass i at Arbeidarpartiet meiner at Regjeringa i årets jordbruksavtale har gått utover dei rammene Stortinget har gjeve, vil me støtta avtalen. Det er under sterk tvil, og det vert fylgt opp av ganske sterke merknader om at oppgjeret går i feil retning. Både matvareprisar og direkte subsidiar vil auka som ei fylgje av dette oppgjeret. Det er ikkje i tråd med det Stortinget sa ved handsaminga av St.prp. nr. 8 for 1992-93, og det er ikkje i tråd med utviklinga elles i Europa. Arbeidarpartiet reknar no med at Regjeringa ved neste krossveg fylgjer dei retningslinene som er trekte opp, og vonar at næringa sjølv tek innover seg dei utfordringane me står framføre i høve til andre land, i staden for å argumentera for høgare matvareprisar. Arbeidarpartiet stemmer imot eit punkt i avtalen – nye reglar for samdrift – me utset eit punkt til budsjetthandsaminga i haust – å ta bort kunstgjødselsavgifta – og me har merknader på ei rekkje område. Eg vil i resten av dette innlegget konsentrera meg om konkurransesituasjonen i meierisektoren og om samdrift i mjølkeproduksjonen. Det er i regelverket opna for konkurranse i meierisektoren. Få har prøvd seg, og dei har hatt til dels store problem. Arbeidarpartiet står fast ved at det skal vera ope for konkurranse, og at TINE ikkje lenger skal ha monopol. TINE har rolla som marknadsregulator, dei har både mottaks- og leveringsplikt. Det skal dei ha betalt for, og desse utgiftene må dei private aktørane ta sin del av. TINE er òg produsent, og det kunne kanskje vera ein idé å skilja ut marknadsreguleringsoppgåvene i ei eiga eining. Det bør etter mi vurdering verta eit tema på eit seinare tidspunkt. Stortinget sin føresetnad for konkurranse i meierisektoren har vore at denne konkurransen må skje på like vilkår. TINE-systemet skal korkje tena eller tapa på sine marknadsreguleringsoppgåver. Difor må det finnast eit pris- og utjamningssystem som ivaretek dette. Det er reist tvil om det noverande systemet og nivået på avgifter er rett, og det er sett ned eit utval for å vurdera dette. Det støttar ein samla komite. Stortinget kan sjølvsagt ikkje ta stilling til påstandane om at avgiftene er for høge. Det går likevel an å skjøna at dei har reagert på at dei ikkje har fått innsyn i korleis ein har kome fram til dei avgiftene som gjeld i dag. Arbeidarpartiet er glad for at ein samla komite føreset at òg dei private aktørane skal vera representerte i det omtalte utvalet. Eg har eit privat meieri i mitt nærmiljø, som eg har inntrykk av arbeider godt. Dei har ordna seg med både leverandørar og forbrukarar. Det kan likevel vera at Jæren Gardsmeieri ikkje er liv laga. Det kan eg akseptera. Det som ikkje er akseptabelt, er at dei går konkurs fordi dei får dårlegare konkurransevilkår enn TINE. Eit fleirtal i komiteen føreset at eventuelle nye avgifter skal gjelda frå 1. juni og gjerast opp i høve til dette. Det ville vera synd om nokon som synte seg å kunna overleva med ei eventuell ny avgift, no gjekk konkurs. Det vert hevda at jærbuen er arbeidsam og kreativ. Det er kanskje difor at me på mine kantar finn både privat meieri og mange døme på samdrifter. Det sist godkjende er eit storfjøs med 150 kyr og ein samla mjølkekvote på 750 000 liter. Det er eit topp moderne fjøs med gode vilkår for dyra, med samarbeid og arbeids-fellesskap mellom fem bønder, og med moglegheit for ordna arbeidstilhøve. Det har redusert investeringskostnadane monaleg, og det vil redusera dei statlege overføringane monaleg. Eg tykkjer fjøset er stort, kanskje i grenselandet av det me omtalar som meir industrielt orientert bruk. Det eg, Arbeidarpartiet og fleirtalet i komiteen ikkje skjønar, er at det er talet på aktørar som skal avgrensast, ikkje storleiken på bruket. Det er ikkje til å skjøna at ei samdrift med fem deltakarar med samla kvotar på 200 000 liter mjølk skal avvisast, medan ei samdrift med tre deltakarar og kvotar på 600 000 liter skal godkjennast. I tillegg undrar det oss veldig at dette er teke inn i jordbruksavtalen. Det høyrer heime i den landbruksmeldinga me skal få til hausten. Fleirtalet avviser difor endringar no, og viser til landbruksmeldinga. Me ser dessutan ikkje på spørsmålet om avgrensing av samdrift som ein detalj i norsk landbrukspolitikk. Til slutt vil eg peika på at komiteen er bekymra for situasjonen i pelsdyrnæringa. Eit fleirtal i komiteen ber Regjeringa fortløpande vurdera utviklinga og om næringa har behov for økonomisk hjelp for å koma over kneiken i marknadssituasjonen no. Det er ein føresetnad at støtte kjem den einskilde produsenten til gode, og at det ikkje fører til at næringa vert ei støtteavhengig næring på sikt. Delar av lov- og regelverk for denne næringa er svært gamle, og det er mogleg at det er naudsynt med ein grundig gjennomgang av det heile.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg er tilfreds med at staten har kommet fram til en ferdigforhandlet jordbruksavtale med Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Landbruket er en viktig næringsvei i store deler av landet vårt. Det vil fortsatt være behov for betydelige overføringer, ikke minst for å opprettholde et aktivt, robust og miljøvennlig landbruk i Distrikts-Norge. Dette er nødvendig for å sikre bosettingen og arbeidsplassene. Jeg mener at heltidsbonden og unge bønder i etableringsfasen skal prioriteres ved våre overføringer til landbruket. Jeg har registrert at komiteen er enig i at kostnadsreduksjoner i norsk landbruk kan være en riktig tilnærming i arbeidet med å skape et mer robust landbruk. Men i vår streben etter å fremme kostnadsreduserende tiltak vil det være meget viktig å ivareta målsettingen om et miljøvennlig landbruk. Vår beste strategi for å møte en stadig økende konkurranse vil være å slå ring om vår «Ren mat»-strategi. En av jordbrukets største utfordringer er overproduksjonen i norsk landbruk, nær sagt på alle våre produksjonsområder. Løsningen kan umulig være å eksportere overproduksjonen til våre naboland til dumpingpriser. Jeg er overrasket over å finne norskproduserte landbruksvarer i svenske dagligvareforretninger, som ved ordinært salg ligger ca. 30 pst. under prisene på samme produkt i Norge. Det vil være rett å satse sterkere på en økologisk matvareproduksjon. Mens det i deler av landet vårt er mangel på slike produkter, har man på andre steder problemer med å få denne produksjonen fram til forbrukerne. Vi er derfor glad for at komiteen vil prioritere arbeidet med markedsstrategier for økologisk landbruk. Privatiseringen av Arcus kan innebære at norske potetprodusenter mister en vesentlig del av sin omsetning, som går til norsk spritproduksjon. Jeg håper statsråden vil finne fram til løsninger som fortsatt vil sikre bøndene leveranser i overkant av 20 000 tonn poteter årlig, hvis Arcus blir privatisert. BU-ordningen har blitt en suksess. Det er viktig å bidra til at nye arbeidsplasser kan skapes innen og i tilknytning til landbruket. Jeg har registrert at landbruksorganisasjonene gjennom årets avtale er sikret innflytelse på hvordan avtalemidlene skal disponeres. Etter det jeg forstår, omfatter ikke dette skogbrukets organisasjoner, noe jeg sterkt vil beklage. Mange fylker, f.eks. Hedmark, har svært gode erfaringer med at også skognæringen er gitt medinnflytelse. Selv om det foreligger en ferdigforhandlet avtale, håper jeg statsråden kan bidra til at skogbrukets organisasjoner sikres innflytelse i disponeringen av BU-midler, i alle fall i de fylker som har et ønske om dette. Etter en viktig og positiv stortingsdebatt om vår skogpolitikk for bare en uke siden hadde jeg ikke trodd at næringen skulle bli tilsidesatt i dette arbeidet.
Årets jordbruksforhandlinger kom i havn med enighet om en avtaleramme på 1 140 mill. kr. Dette er andre året på rad at vi kommer fram til en avtale med begge jordbruksorganisasjonene. Jeg er selvsagt svært glad for dette. Utgangspunktet med et negativt inntektsoverheng inn i 1999 gjorde forhandlingene vanskelige. Avtalen gir jordbruket en inntektsvekst fra 1998 til 1999 på 2,8 pst., mens inntektsvirkningen av avtalen for avtaleåret er på 10 pst. At vi får slike utslag, har sammenheng med de kraftige svingningene i kostnadsutviklingen som renteutviklingen har skapt, men også fordi vi i fjor brukte en del engangsmidler. Skulle jordbruket i år ha fått en inntektsvekst på linje med det Arntsen-utvalget la til grunn, ville det ha ført til store utslag i neste års inntektsnivå. Denne problemstillingen var også jordbruksorganisasjonene klar over, og hadde den til dels innbakt i utformingen av sitt første krav. Det er ingen enkel situasjon at vi får så store forskjeller i inntektsvirkningen av en inngått avtale, avhengig av om vi måler virkningen på kalenderår eller avtaleår. Å komme ut av slike svingninger må gjøres over noe tid, og vil måtte håndteres av partene i fellesskap ved de framtidige jordbruksforhandlingene. En samlet næringskomite peker på de utfordringene vi står overfor med hensyn til prisnivået på norske jordbruksvarer. Inntektsveksten i jordbruket er en sum av hva vi gjør med priser på jordbruksvarer, ulike direkte tilskudd til næringen, importvernet og hvilken struktur vi ønsker at norsk jordbruk skal ha. Jeg er enig med næringskomiteen i at utfordringene er store. Omverdenen stiller krav til oss som vi må forholde oss til, og som vil få betydning for politikkutformingen framover. Den varslede stortingsmeldingen om landbrukspolitikken vil drøfte disse spørsmålene, og jeg håper vi kan få en god debatt i Stortinget som kan legge grunnlaget for stabile rammevilkår for næringen. Yrkesutøverne i næringen har fortjent det. Fremskrittspartiet har i komiteinnstillingen pekt på at de prinsipalt er imot hele jordbruksavtalen. Nå er ikke det noen overraskelse, men jeg har likevel lyst til å komme med noen kommentarer. På grunn av sin geografiske plassering ville størsteparten av norsk jordbruk ikke kunnet overleve uten betydelig importbeskyttelse og overføringer. Det norske samfunnet har likevel ønsket at vi skal ha et jordbruk her i landet, både av hensyn til matvareproduksjon og av hensyn til bosetting mv. Norske bønder er med andre ord satt til å utføre en oppgave de har fått av samfunnet, og hvor rammebetingelsene for utføringen legges av oss som politiske myndigheter. I en slik situasjon er det etter mitt syn både rett og rimelig at yrkesutøverne har en forhandlingsrett hvor deres rammevilkår og inntektsmuligheter kan behandles. Dette har noe med demokrati å gjøre, og jeg går egentlig ut fra at de fleste støtter et slikt syn. Landbruksavtalen vi diskuterer i dag, er i så måte et forhandlingsresultat.
Det blir replikkordskifte. Med bakgrunn i en forventet lang debattkveld i Stortinget vil presidenten foreslå at antall replikker begrenses til tre etter denne statsråden. – Det anses vedtatt.
Statsråd Dåvøy er også, så vidt jeg forstår, Regjeringens prisminister. Og det har i denne saken vært en lang debatt om utviklingen i norske matvarepriser, med særlig sterk fokusering på utfordringer knyttet til grensehandel. Vi ser også at Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon, HSH, uttrykker sterk bekymring for tap av norske arbeidsplasser som følge av at deres tall viser en grensehandel i 1998 på om lag 7 milliarder kr. Også fra arbeidstakersiden uttrykkes det stor bekymring for tap av norske arbeidsplasser som følge av den store grensehandelen vi har. Jeg har ikke tenkt å stille prisministeren noe landbruksteknisk spørsmål, men rett og slett spørre om den grensehandelen vi har når det gjelder matvarer, er noe som bekymrer statsråden. Hva slags strategier arbeider Regjeringen med i et samlet perspektiv for å kunne angripe de utfordringene – la meg si tap av inntekter og tap av norske arbeidsplasser som følge av at grensehandelen ser ut til stadig å stige?
Det er klart at det er vanskelig å svare på om det er tap av norske arbeidsplasser, om det er tap av inntekter, uten at man her har gjort nødvendige undersøkelser som eventuelt kan dokumentere det. Når det gjelder strategien til Regjeringen knyttet til disse spørsmålene, ønsker jeg å vise til den landbruksmeldingen som vil komme i løpet av høsten, og som jeg håper og tror skal kunne innlemme alle disse store, viktige spørsmålene, inkludert dette, i den helhetlige drøftingen. Det vil vi måtte komme tilbake til. Jeg kan ikke svare på om det er tap av arbeidsplasser; det er i så fall ikke dokumentert for meg.
Arbeids- og administrasjonsministeren kommenterte Fremskrittspartiets syn på jordbruksavtalen, at vi ikke ønsket den, og hun mente at landbruket hadde et spesielt ansvar, at det bærer deler av distriktspolitikken på ryggen. Vi har jo også andre bransjer som er relativt store – og har vært relativt store – i distriktene, f.eks. bygg- og anleggsbransjen, men vi har da vitterlig ikke en byggmesteravtale eller andre slike avtaler mellom staten og private næringsdrivende. Jeg erindrer også at Norman-utvalget for en del år siden så på dette med tilskudd pr. arbeidsplass i distriktene, og kom, så vidt jeg husker, til et beløp på et sted mellom 60 000 og 70 000 kr pr. arbeidsplass. Når vi vet at landbruket i distriktene koster mange ganger det pr. arbeidsplass, kunne det ikke da være klokt og fornuftig å vurdere andre måter å opprettholde bosettingen på enn å tillegge landbruket store deler av det ansvaret, når det koster sånne enorme beløp? Jeg vil minne om at fra 1975 til 1997 kostet landbruket totalt sett 500 milliarder kr når vi tar med skjermingsstøtten i den perioden, altså et enormt beløp, og samtidig ble antallet bønder i Norge halvert. Vi hadde norgeshistoriens største folkeforflytting fra distriktene til sentrale strøk. Ser ikke statsråden at det kunne være fornuftig nå at vi også i Norge etter hvert begynner å lete etter alternativer for å opprettholde bosettingen – til en langt rimeligere penge?
Det er riktig at vi gjennom lange tider har lagt opp landbruket vårt på den måten vi har gjort, og jeg gjentar at landbruket er avhengig av en del støtteordninger og tilskuddsordninger. Men vi er avhengig av vårt landbruk, både for bosetting, kultur, matvareproduksjon osv. Som alle er kjent med, er det også tilskuddsordninger knyttet til andre næringer på ulike måter, så i så måte er ikke landbruket den eneste.
Jeg la merke til at statsråd Dåvøy uttrykte at hun var veldig glad for at de hadde kommet frem til en avtale. – Nå har jeg lært meg det at statsråder i varierende grad lar seg begeistre, men at en statsråd uttrykker så stor grad av begeistring for å ha kommet frem til en slik avtale som dette, synes jeg kanskje er noe underlig. I innstillingen fra komiteen er det et flertall som mener at norsk landbruk ikke i lengden kan basere seg på en situasjon der Norge skal være det eneste landet med økning i matvareprisene. Statsråden var inne på dette med prisutslaget på bakgrunn av denne avtalen. I en flertallsmerknad står det: «Flertallet vil derfor peke på at en framtidig landbrukspolitikk ikke kan bygge på at matprisene hvert år skal stige på den måten de har gjort de senere årene.» Nå får Stortinget en landbruksmelding til behandling til vinteren som jeg antar vil bli ferdigbehandlet umiddelbart før Stortinget går fra hverandre om et års tid. Det betyr at en må anta at den landbruksforhandlingen som skal finne sted til våren, blir basert på St. prp. nr. 8 for 1992-93, som også denne forhandlingen er basert på. Da er mitt spørsmål: Vil prisministeren ta til etterretning stortingsflertallets syn om at en fremtidig norsk landbrukspolitikk ikke kan bygge på at matprisene hvert år skal stige på den måten de har gjort de siste par årene? Vil statsråden sørge for at vi når vi står her og diskuterer dette om et års tid, ikke er i den situasjon at stortingsflertallet uttrykker at Regjeringens fremforhandlede avtale er i strid med gjeldende retningslinjer gitt for norsk landbrukspolitikk?
Som gammel fagforeningsleder syns jeg det alltid er hyggelig når man får i stand en forhandlingsavtale, så jeg er faktisk glad for at vi kom til enighet med de to jordbruksorganisasjonene. I så måte er dette et forhandlingsresultat, det er ikke et diktat fra Regjeringen. Og vi er glad for å ha kommet fram til denne avtalen. Når det gjelder økning av matvarepriser og den bekymring som Gabrielsen har, også i forhold til at Stortinget tidligere har vært svært opptatt av dette, har også landbruksministeren i en del av sine svar i dag gitt uttrykk for at det slett ikke er noe ønske verken fra hans eller Regjeringens side at man får sterkt økte matvarepriser hvert år. Dette blir selvsagt en viktig del av landbruksmeldingen og den diskusjonen som Stortinget vil bli invitert til å delta i når meldingen skal behandles i Stortinget.
Replikkordskiftet er omme.
Det er brei enighet om at utgiftene på dette området må begrenses, og da er spørsmålet om hvordan vi skal gjøre det. SV har fremmet et forslag om tak pr. bruk, og vi syns at det er fornuftig, både fordi det er lite fornuftig å gi subsidier og tilskudd til drift som økonomisk godt kan klare seg sjøl, og det kan man hvis man får støtte opp til et visst tak, f.eks to årsverk, og fordi vi ønsker å vri støtten slik at man ikke stadig vekk øker produksjonen, for det produseres for mye. Og jeg kunne tenke meg å spørre f.eks. Arbeiderpartiet, som undrer seg litt over kostnadsøkningen i jordbruket nå, om de kanskje kan se at dette er forklaringen, at vi ikke har noe tak, at man kan produsere mer og mer og ta ut mer og mer penger, og at man har en politikk som fremmer større og større produksjoner – at det er en del av det. Hadde det ikke vært lurt fordelingspolitisk å se på et slikt tak i stedet for å angripe nedenfra og ta de små først? Det ligger jo en viktig levende bygd-politikk bak det å kunne ha et kombinasjonsbruk, kunne kombinere forskjellige yrker og la helheten bli et levebrød. Det hadde også vært interessant å få en avklaring fra Arbeiderpartiet når det gjelder avgiftene. For det første er det virkningsfulle markedsmekanismer, så hvis avgiftene er høye nok, får man altså bruken av plantevernmidler eller kunstgjødsel ned, og det kan jo gi et signal i grønn retning, i rein mat-retning. For det andre er det et viktig omfordelingssystem, som vi har lov til å bruke innenfor systemet, og som ikke påvirker rammens størrelse. Derfor er det et viktig virkemiddel hvis man ønsker å gå både i riktig fordelingsretning og i grønn retning. Og så kan jeg ikke unnlate å si at jeg etter de siste to dagene i Stortinget sitter med en veldig rar følelse, og jeg har deltatt i mange debatter. Det dreier seg om hvordan Fremskrittspartiet framstår med utrolig mange ansikter. I dag: Hvis deres jordbrukspolitikk hadde blitt gjennomført, ville det tatt fra tusenvis av mennesker både hjem og arbeid, og ville lagt ned hele lokalsamfunn over natta. Det er ganske sterkt å være vitne til. Og i går, da det dreide seg om kommuneøkonomien, skulle de rasjonalisere og flytte og legge ned og privatisere i en sånn grad at veldig mange folk ville mistet tilbudet i lokalmiljøene sine, og de ville mistet jobben. Og de ville også der legge lokalsamfunn ned. De ville i tillegg ha et finansieringssystem som ville ført til at en måtte legge ned en masse sjukehus. Og på tampen av gårsdagen stod de fremst og kjempet for en lokalsjukehusavdeling, og sa at de kjempet for lokalsamfunnet! – Jeg blir meget forvirret, jeg håper at også velgerne snart ser alle disse forskjellige ansiktene.
I protokollen til den avtalen vi diskuterer nå, blir skogbruket bokstavelig talt kastet ut av BU-styrene av Bondelaget og Småbrukarlaget. Det kan virke noe unfair at en organisasjon som ikke er til stede, blir behandlet på denne måten, men desto større glede var det å høre innlegget fra Einar Olav Skogholt. Han har ved noen tidligere anledninger vist seg å være en enslig svale i Arbeiderpartiet når det gjelder distriktspolitikken, og med det forbehold at så ikke er tilfellet denne gangen, og med det håp om at så ikke er tilfellet denne gangen, vil jeg konstatere at det er et flertall på Stortinget som mener at skogbruket må være representert i de lokale BU-styrene, i hvert fall i skogfylkene. Det går jeg ut fra at også statsråden har merket seg. Ellers er jeg enig med dem som er glad for at det tross alt er blitt en avtale. Jeg kan allikevel si at det er skuffende, også sett fra mitt synspunkt, at ikke Regjeringen tok mer hensyn til flertallsmerknadene om at avtalen ikke bygger på de retningslinjene som ligger nedfelt i St.prp nr. 8 for 1992-93. Det synes jeg ikke er så farlig i og for seg, fordi den erkjennelsen vil måtte komme i tilknytning til den kommende jordbruksmeldingen og i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Og der kan jeg gjerne, med all mulig velvilje, forstå statsrådens hjertesukk om at dette ikke er lett. Han henviser til alle de motstridende målene, ønsket om større inntekter til den enkelte bonde, ønsket om lavere priser, ønsket om et multiprofesjonelt landbruk, ønsket om trygge matvarer – alle gode ønsker som vi alle sammen deler, men samtidig er dette ønsker som får Ole Brumm til å fortone seg som den rene skjære Tøffe Tom. Med andre ord: Statsråden vil på et eller annet tidspunkt bli nødt til å foreta disse valgene. Og jeg har selvfølgelig – som jeg sa – forståelse for at det ikke er lett. Men hvis jeg får lov til å si det, er det i vanskelige situasjoner viktig å prøve å finne ut av hvor en har sine venner. Og da vil mitt råd være at det første statsråden bør gjøre, er å se bort fra de merknadene som kommer fra de partiene som står bak hans regjering, forsøke å finne løsninger i samarbeid med Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i en krysning av de forskjellige hensynene. Det er der løsningen for den fremtidige landbrukspolitikken må finnes, og det håper jeg, for å gjøre trykket noe mindre, at statsråden tar innover seg så fort som mulig.
Partene skal ha honnør for at de også i år kom til enighet om jordbruksoppgjøret. De senere år har det snarere vært unntaket enn regelen. Styrking av miljøtiltak, satsing på økologiske produkter, forbedring av tidligpensjonsordningen og en potensiell varig kostnadsreduksjon for jordbruket er skritt i riktig retning. Det er også positivt at Regjeringen bidrar til videre utvikling av forebyggende tiltak rettet mot saue- og reindriftsnæringen, og at det legges vekt på dialog og medvirkning i forhold til de som bor og har næringsinteresser i områder med rovvilt. Store tapstall og dårlig prisutvikling har bidratt til at mange sauebønder gir opp. I Nordland har eksempelvis antallet vinterfôret sau gått ned med 10 000 dyr på tre år. Og arbeidsplasser forsvinner med en skremmende fart. Jeg tror omfanget av rovdyrplager denne sommeren vil bli svært avgjørende for om mange av sauebøndene fortsatt ser det liv laga å fortsette. Rimelige vilkår for å kunne fornye driftsapparatet er nødvendig. Det har vært knapt med midler i Landbrukets Utbyggingsfond til dette de siste år. I Nordland har knapt en tredjedel av søknadene om bruksutbygging fått innvilging. Det vil i gjennomsnitt bety under ett prosjekt pr. kommune i året, eller med dagens antall bruk hundre år mellom hver gang et bruk mottar offentlige bruksutbyggingsmidler. Enhver økning her er kjærkommen. Om vi liker det eller ei, lever vi i en omstillingstid. Spørsmålet er: Hva omstiller vi til? Mest mulig rasjonalisering og europeisering, hvis vi kan bruke det ordet? Eller kan vi gjøre oss større nytte av de fortrinn vi har her nord? Omstilling kan også bety utvikling. Og jeg tror vår store utfordring og mulighet ligger i renhet og kvalitet. Helse og miljø må stå i fokus. Det er framfor alt på disse områdene hele landet kan være med i konkurransen. Og skal vi få gehør for et multifunksjonelt landbruk, er det ikke et poeng å sentralisere mest mulig. Viktige stikkord er mangfold, merking og markedsføring. En parallell her er prioriteringen av arbeidet med markedsstrategier for økologisk jordbruk, nettopp for å få produksjonen fram til forbruker. I den anledning har jeg lyst til å ta med et sitat av journalist Mona Mathisen i Nordlys: «Når hamburgere som smaker som oppbløtte sponplater ene og alene ser ut til å selge på grunn av reklamen og distribusjonsnettet til kjedene, da må norsk landbruksnæring være i stand til å selge sunne produkter i en verden med regelmessige matskandaler.» Ikke så at alle skal gå over til å drive økologisk, men vi kan bli mer bevisst på vår mulighet til å gjøre bruk av de fortrinn vi har med ren natur, lite behov for plantevernmidler, god dyrehelse m.m.
Statsråden var i sitt hovedinnlegg inne på dette med kostnadene for norske matvarer og arbeidet som bl.a. NILF er i ferd med å utføre. Det ble fra statsrådens side presentert et forprosjekt den 3. juni om prisnivå og prisdannelse for matvarer. Matvareprisene i Norge er sammenliknet med prisene i Sverige og Danmark. Og denne undersøkelsen viser så langt at en gjennomsnittlig norsk handlekurv med mat er 12 pst. billigere i Sverige og Danmark enn i Norge. Mens Norge har en moms på 23 pst., er momsen på matvarer i Sverige 12 pst. Statsråden har da det resonnementet – som jeg har lest ut av pressemeldingen – at hvis momsen på matvarer reduseres til svensk nivå, er det grunn til å tro at en norsk matkurv vil koste om lag like mye. Slik vi ser det, vil ikke en differensiert moms med lavere sats på matvarer løse problemene med grensehandelslekkasjen til Sverige. For de produkter som er lokkevarer på matvaresiden for Ola og Kari nordmann ved handleturer til Sverige, er prisforskjellene så betydelige at lavere matmoms ikke monner. Prisforskjellene kan være mange ganger den høyere norske merverdiavgiften. Handleturen vil betale seg selv om vi fjerner momsen på matvarer i sin helhet. Dette gjelder en del oster, kjøttdeig, bacon i skiver, kylling, ribbe og mye, mye mer. En redusert matmoms vil i disse tilfellene ikke føre til merkbart lavere matpriser. Videre har Danmark den samme momssats som vi i Norge, men betydelig lavere matvarepriser. Utredningen NOU 1993:8, Bør merverdiavgiften differensieres?, konkluderte med at fordelingsvirkningen av å differensiere merverdiavgiften var meget beskjeden, og at en slik ordning ville innebære mer byråkrati og store kontrollproblemer. Vi tror at redusert matmoms i praksis vil bety økte indirekte subsidier til landbruket, fordi man vil ta ut mer i høyere matvarepriser. Selv om forbrukerne i tillegg til bøndene vil få noe av gevinsten, er det å redusere matmomsen en dyr og dårlig måte å gjøre dette på. Likevel vil vi støtte det arbeid som departementet har satt i gang for å øke kunnskapen om prisnivå og kunnskaper om norske matvarer. Fra Fremskrittspartiets side er det ønskelig å videreføre prosjektet og utdype arbeidet med analysen. Hele verdikjeden i matvaremarkedet bør utredes for å få fremskaffet en oversikt over prisforhold og muligheter for rimeligere matvarer. Dette er viktig og vesentlig, fordi en slik utredning kan gi svar på hvor stor del av prisen til forbrukerne de ulike deler av verdikjeden representerer fra jord til bord, eller fra vugge til grav. Ved å sammenlikne med andre land kan vi finne ut hvor våre matvarer er mest kostbare og få gjort noe med det. Det kan være grunnlag for opinionsdannelse og beslutninger her i Stortinget.
Jeg er glad for en jordbruksavtale som begge faglagene kan stille seg bak. Jeg har registrert i debatten at flere prøver å skjule seg bak WTO-avtalen med at den er begrunnelsen for at vi må ha ned jordbruksstøtten. Jeg vil si at vi har muligheter innenfor WTO hvis vi vil. Jeg syns også det er veldig viktig å trekke fram at norsk jordbruk har et klart fortrinn i verdensjordbruket. Vi har nemlig lite mangel på vann, og vann er faktisk den største jordbruksbegrensende faktor i verden. Jeg syns også det er viktig å trekke fram at landbruket gjør Norge grønt, og at reiselivet i Norge, som etter hvert er en ikke uvesentlig næring, høster stor nytte av de 12 milliardene vi investerer i jordbruksavtalen. Den norske jordbruksavtalen er et godt redskap for å sikre norsk matvaresikkerhet og norsk matvareproduksjon. Dette er en rullerende samfunnsavtale mellom staten og næringen, der man kombinerer forbrukerspørsmål og pris og kvalitet, inntektsspørsmål for næringen og statens ønske om matvaresikkerhet og nasjonal beredskap. Det er derfor forstemmende å høre et sånt flerstemt Rema/Rimi-kor her i salen, som i veldig stor grad fokuserer kun på elementet forbrukerpriser. Jeg tror ikke de har folket bak seg i denne ensidige fokuseringen på jordbruket. Næringen har en stor støtte, og alle undersøkelser på 1990-tallet viser også at befolkningen støtter norsk jordbruk, selv om det resulterer i høyere priser. Jordbruksspørsmålet er et langt viktigere spørsmål enn matvareprisene. Vi må ikke gjøre jordbruket smått. I det videre arbeidet er det viktig ikke å late som om jordbruket er en statsbedrift, men ta utgangspunkt i at gårdsbruket er en viktig del av Norges små og mellomstore bedrifter. Det er et stabiliserende element i sysselsettingssystemene i det store flertallet av norske kommuner og norske bygder. Mat er ikke et hvilket som helst produkt. Ethvert forsvar, ethvert land må sikre seg sin egen sjølforsyning. Det er derfor forunderlig å høre at både Fremskrittspartiet og Høyre, som er så veldig opptatt av Forsvaret i andre sammenhenger, er så lite opptatt av å bevare matproduksjonen i Norge og vår egen matvaresikkerhet. Gårdsbruk er ofte familiebedrifter innvevd i lokale sysselsettingssystem, og de kan ikke behandles som en telebedrift når man skal rasjonalisere dem. Det er klare grenser for hva man kan gjøre før man endrer både struktur, geografi og inntektsmuligheter. Det virker også som om noen ikke har skjønt forskjellen på lønn og inntekt. Jordbruk er en privat næring der man ikke får lønn, men man får inntekt. Jordbruksavtalen er en samfunnsavtale med en næring som representerer en stor og viktig verdiskaping, og som sikrer god forvaltning av nasjonens matproduksjonsmuligheter.
Jeg konstaterer at avtalen i hovedsak vil få sin støtte her i Stortinget. Jeg må også innrømme at debatten har vært ganske sprikende – den har gitt ulike signaler. Det er sagt fra enkelte at tyngdepunktene i norsk landbrukspolitikk ligger mellom Fremskrittspartiet/Høyre og Arbeiderpartiet, og statsråden må ta det til etterretning. Statsråden inviterer til et samarbeid for å finne løsninger i forhold til den drøftingen vi skal ha i Stortinget om landbrukspolitikken framover. Jeg avviser ingen, men jeg må si at jeg ser ikke for meg at denne regjeringen kan legge fram en melding som vil tilfredsstille Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Jeg håper derimot at det skal kunne finnes konstellasjoner her i Stortinget som har et bredere perspektiv i forhold til norsk landbruk framover, der vi ønsker å ivareta et landbruk i hele landet, og der vi også ønsker å gi vilkår for dem som er i næringen, slik at folk fremdeles kan være i bygdene. Vi snakker ikke bare om bonden som produserer. Vi snakker om foredlingsindustrien som foredler videre, vi snakker om maskinleverandøren som er med på verdiskapingen ute i distriktet, og på alt det som kommer i tillegg. Å snakke om overføringer til landbruket som sådant uten å ta med den verdiskapingen som skjer videre utover, blir feil. Jeg ber om at vi tar med oss de perspektivene når vi nå går inn i et så viktig arbeid som det er, og forsøker å legge noen nye retningslinjer inn i et nytt årtusen for norsk landbruk som også gir trygghet. Jeg bekrefter overfor representanten Hedstrøm at vi er opptatt av å videreføre den prisundersøkelsen som vi har satt i gang. Finansministeren har også sagt at det fra Finansdepartementets side vil bli gjort et arbeid i forhold til grensehandelen. Likedan skal man være klar over at den undersøkelsen som vi har gjennomført, viser at det også er en viss prisforskjell på varer i grenseområdene på svensk side og i andre deler av Sverige, men det er også å posisjonere seg opp imot noe en har lyst til å kjøpe. Jeg vil fortsette iherdig for å få ferdig en melding, slik at Stortinget skal få utfordringen til også å debattere norsk landbruk framover, og jeg skal love at det blir ganske vanskelige og tunge avveininger for de fleste av dem som ønsker et godt resultat for Bygde-Norge.
Jeg noterer meg statsrådens oppsummering av debatten og signalene, og for så vidt innstillingen, opp imot de innspillene som har kommet i forhold til det arbeid som man må anta foregår i Regjeringen når det gjelder landbruksmeldingen. Det at statsråden allerede nå signaliserer at han føler det vanskelig å tilfredsstille de signalene som har kommet fra Fremskrittspartiet, synes jeg for så vidt er rimelig, for det er klart at i den grad landbruksmeldingen skulle ha vært basert på dem, hadde det vel kanskje ikke tatt så lang tid å legge den frem heller. Nå er det slik at Randi Karlstrøm forsøker å gjøre et nummer ut av å plassere Høyre og Fremskrittspartiet i en og samme bås i forbindelse med denne landbruksavtalen. Det blir i realiteten uinteressant, for der har vi, i forbindelse med jordbruksoppgjørets årlige budsjett, i år lagt oss på et kutt på, så vidt jeg husker, rundt 600 mill. kr, mens Fremskrittspartiet har 6 milliarder kr. Så de er godt på den sikre siden. Det inntrykket jeg sitter igjen med, og som jeg tror det kan være greit å ta med seg i hvert fall etter denne landbruksdebatten – hvis man kan kalle den det – er at jeg, for å karakterisere debatten, opplever det som litt skyggeboksing når Stortinget diskuterer dette. Debatten, og for så vidt innstillingen, bærer bud om og preg av en viss grad av frustrasjon i Stortinget når det gjelder direkte innvirkning på det som går på landbrukspolitikken. Og når representanten Starrfelt sier at Arbeiderpartiet under sterk tvil vil gå inn for avtalen med ett unntak, så er det et relativt sterkt signal, som jeg tror statsråden gjør klokt i å legge seg på minne i forbindelse med det arbeidet som nå foregår. For det er relativt klare ord for pengene når det gjelder Stortingets syn på hele den utviklingen vi har innenfor jordbruksavtalen. Hvis Regjeringen skulle legge frem et opplegg som f.eks. skulle gå i retning av det Venstres Kongshaug sa, at man istedenfor å heve bunnfradraget burde fjerne det, så er det klart at da har Regjeringen et problem i forhold til Stortinget, med de eksplisitte uttalelsene som står i denne innstillingen. Jeg tror ikke det er noe slags gehør eller flertall i Stortinget for å etablere et norsk industrielt landbruk. Derfor synes jeg også at Regjeringen og regjeringspartiene i så stor grad som mulig skulle avstå fra å karakterisere i hvert fall Høyres standpunkt som noe i retning av det. Jeg vil også helt mot slutten si at jeg håper at vi får en balansert framstilling i landbruksmeldingen av beveggrunnene for hvorfor vi bør ha det overføringsnivået vi har, og at man ikke argumenterer for en gitt sum ut fra premisser som ikke helt stemmer med innspill. Når det gjelder bosetting i distriktene, skal en være klar over at vi i dag har 1/5 av det antall heltidsbønder vi hadde for inntil 20–30 år siden. Det bør en også ta til etterretning.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 4143]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til et hovedinnlegg på inntil 5 minutter på hver gruppe og på statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover de fordelte innlegg, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
En enstemmig komite er enig i at det må legges til rette for at også fiskere og fangstfolk kan påta seg både politiske og organisatoriske verv. Fiskerinæringen blir stadig mer kunnskaps- og kompetansebasert og er stadig under utvikling. Derfor er det også viktig at denne yrkesgruppen er med på å øke verdiskapingen – ikke bare i denne viktige næringen, men også i samfunnet generelt. Et slikt samfunnsengasjement må ikke være et hinder den dagen en ønsker å gå tilbake til fiskeryrket. I brevet fra statsråden, som er vedlagt innstillingen, nevnes som eksempel at i forskriften om adgang til torskefisket nord for 62oN i 1999, forskrift av 4.desember 1998 nr. 1109, er dette for inneværende år gjort på den måten at Fiskeridirektoratet kan dispensere fra det såkalte aktivitetskravet, dvs. kravet om en viss kvoteutnyttelse i 1997 eller 1998 for å kunne delta i 1999, når kravet ikke er oppfylt på grunn av tillitsverv i fiskeriorganisasjon eller politiske verv. Fiskeridirektoratet kan videre dispensere fra adgangsvilkårene i sin helhet når eier av fiskefartøy har hatt offentlige verv eller verv i fiskeriorganisasjon og disse vervene var årsaken til at fartøyeieren ikke fikk adgang til å delta i fartøykvoteordningen i dette fisket fra 1990. Komiteen er enig i at direktoratet fortsatt skal kunne dispensere fra aktivitetskravet, og at praksisen med å dispensere fra adgangsvilkårene i sin helhet må fortsette.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 4145]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vi presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
I proposisjonen som Regjeringen sendte Stortinget, ble det foreslått å opprette et luftfartstilsyn og å gjøre Luftfartsverket om til et statlig aksjeselskap. For Arbeiderpartiet er luftfartssektoren og flyplassene en viktig del av den helhetlige infrastrukturen i samferdselssektoren, på linje med veg, havner og jernbane. Utviklingen av Norge er avhengig av gode samferdselsløsninger. Uten et godt transporttilbud vil mange politiske målsettinger bli umulige å gjennomføre. Når vi vet hvor viktig samferdselspolitikken er for næringsutvikling og arbeidsplasser og for å opprettholde bosetting i hele landet, må vi ha en sterk politisk og samfunnsmessig styring av samferdselssektoren. Dette er bakgrunnen for Arbeiderpartiets syn i denne saken. Forslaget om å opprette et luftfartstilsyn fra 1. januar 2000 slutter alle partiene i komiteen seg til, med unntak av Fremskrittspartiet. Komiteens flertall legger til grunn at oppgavene til Luftfartstilsynet blir slik de er angitt i proposisjonen. Imidlertid er det nødvendig å understreke enkelte viktige forhold. Ved opprettelsen av Luftfartstilsynet er det viktig at det nye tilsynet har tilgang til kvalifisert personell. For å være sikker på at dette skjer, forutsetter komiteen at nødvendige fullmakter gis. I denne sammenheng vil det være nødvendig å vurdere om det er hensiktsmessig å flytte ansvaret for sikkerhetsklarering fra Luftfartsverket over til Luftfartstilsynet. I det nyopprettede Luftfartstilsynet er det viktig at det blir en effektiv ressursbruk for å begrense økningen av avgifter. Det er også nødvendig at det vises nøkternhet i arbeidet med å bemanne det nye tilsynet. Hvorfor er det behov for å opprette et stort antall nye stillinger? Det kan umulig alene være en følge av omorganiseringen. Flygeledertjenesten er mangelfull fordi det er for få flygeledere. Dette må vi gjøre noe med. Vi kan ikke ha en situasjon hvor bagateller gjør at fly ikke får lande og lette. Slikt må vi sette en stopper for. Nå har vi en god anledning til å gjøre noe med dette. Involverte parter – flygeledere, flyselskaper, politiske myndigheter – må sette seg sammen, slik at vi finner en løsning på flygelederbemanningen. Alt må gjøres for å få slutt – en endelig slutt – på mangelen på flygeledere, ikke bare på kort sikt, men også på lang sikt. All prestisje må legges til side, og jeg forventer at samferdselsministeren tar nødvendig tak i dette og sørger for at alle parter diskuterer hvordan mangelen på flygeledere kan finne sin løsning. Jeg leser for øvrig i Bergens Tidende at det er 610 som ønsker å bli flygeledere. Det finnes imidlertid bare 42 praksisplasser/lærlingplasser tilgjengelig. Dette må det kunne rettes på. Da forslaget fra Regjeringen kom om å gjøre Luftfartsverket om til et aksjeselskap, ble jeg overrasket. Forvaltningsbedrifter har tidligere blitt omdannet til statlige aksjeselskaper. Tidligere i måneden vedtok til og med Stortinget å åpne for å slå sammen og selge aksjer i Telenor og Telia. Men kan det sammenlignes? Nei, det kan ikke det. Tidligere endringer f.eks. i Telenor eller NSB har hatt bakgrunn i endrede forhold for bedriften – teknologiske endringer og konkurranse- og markedsforhold nasjonalt og internasjonalt. Ikke noe slikt har skjedd i forhold til Luftfartsverkets ansvarsområde, hvor staten i all hovedsak eier flyplassene, og hvor det heller ikke ligger an til noen endring. Derfor var det overraskende at sentrumsregjeringen foreslo å svekke den politiske og samfunnsmessige styringen av Luftfartsverket og dermed luftfartssektoren i Norge. Når luftfartspolitikk er basert på en kryssubsidieringsordning hvor økonomisk sterke flyplasser finansierer driften av de økonomisk svake, er denne ordningen avgjørende for å videreføre flyplasstrukturen med både stamflyplasser og et stort kortbanenett. Arbeiderpartiet mener denne ordningen har grunnleggende betydning for lufttransporten i Norge. Arbeiderpartiet vektlegger sterkt at denne ordningen videreføres og er underlagt politisk styring, slik at ikke bedriftsøkonomisk lønnsomhet på den enkelte flyplass er avgjørende for aktiviteten ved lufthavnene. Dette vil ikke etter Arbeiderpartiets mening bli like godt ivaretatt med Regjeringens forslag. Økende bruk av ikke statlig eide flyplasser vil svekke kryssubsidieringsordningen. Derfor er det nødvendig at Regjeringen vurderer hvordan ikke statlig eide flyplasser kan bidra til det samlede flyplassystemet. For Arbeiderpartiet har følgende vært avgjørende: Hvordan bevare politisk og samfunnsmessig styring? Hvordan bruke luftfartssektoren som distriktspolitisk virkemiddel? Hvordan ivareta politisk styring av kryssubsidieringsordningen? Etter en grundig vurdering fant ikke Arbeiderpartiet at disse avgjørende forhold ble godt nok ivaretatt i forslaget fra Regjeringen. Når heller ikke et flertall i Luftfartsverkets styre kan gi en entydig anbefaling om tilknytningsform, er jeg sikker på at Regjeringens forslag om å gjøre om Luftfartsverket til aksjeselskap ikke er rett. Derfor er jeg glad for at Regjeringens partifeller i samferdselskomiteen ikke støtter forslaget fra Regjeringen, og at de er enig i at det som ligger i proposisjonen, ikke gir en tilstrekkelig god begrunnelse for hvorfor det er nødvendig å svekke den politiske og samfunnsmessige styringen i en viktig samferdselssektor. Hvis vi skulle ha støttet Regjeringen, måtte vi jo fått en gevinst for norsk luftfartssektor – sektoren måtte blitt bedre for det norske samfunnet. Jeg er glad for at flertallet sender saken tilbake til Regjeringen. Imidlertid skal vi merke oss at sentrumspartiene ønsker denne saken tilbake til Stortinget i forbindelse med budsjettet for år 2000. Det er – vel å merke – etter kommunevalget. Langt bak i hodet har jeg en gnagende tanke om at sentrumspartiene etter valget endrer syn. Men jeg velger å tro at dette ikke er tilfellet. Til slutt: Statsråden burde ikke være overrasket over at komiteen sender sentrale deler av proposisjonen tilbake. Samferdselskomiteen har grublet og tenkt, og veid proposisjonen og funnet den altfor lett.
Samferdselsdepartementet legger i St.prp. nr. 66 fram forslag om å opprette et luftfartstilsyn ved navn Luftfartstilsynet fra 1. januar 2000 og å endre tilknytningsformen for Luftfartsverket med virkning fra 1. januar 2000. Departementet foreslår også i proposisjonen å skille de aller fleste myndighets- og tilsynsoppgaver fra Luftfartsverkets forretningsmessige drift. Begrunnelsen for dette er å unngå habilitetsproblemer og at utenforliggende hensyn skal kunne bli tillagt vekt i myndighetsutøvelsen. Fremskrittspartiet ser det som meget formålstjenlig med en omorganisering av statens oppgaver innen luftfarten. Formålet med en slik omorganisering må være å skape helt klare og entydige ansvarsforhold og en fornuftig oppgavefordeling. Fremskrittspartiet finner den delvise omorganisering og meget uklare oppgavefordeling som foreslås i St.prp. nr. 66, lite tilfredsstillende og lite gjennomarbeidet. Fremskrittspartiet er særlig betenkt over at et statsaksjeselskap både skal være et myndighetsorgan og samtidig stå for forretningsmessig virksomhet. En utskilling av de rene tilsynsoppgavene i et eget luftfartstilsyn etter hovedmodell fra Konkurransetilsynet, Arbeidstilsynet, Kredittilsynet m.m. er imidlertid et fornuftig forslag. Slik Fremskrittspartiet ser det, ville en fornuftig organisering innen dette området og for øvrig andre tilsvarende samfunnsområder være følgende: Departementet bør stå for utformingen av lover og de viktigste forskrifter og de politiske avgjørelser og helhetsstyringen.Et direktorat står for den daglige gjennomføring, oppfølging og iverksetting av den vedtatte politikk samt utformer detaljforskrifter, regler og bestemmelser for dem som utfører en virksomhet eller produserer varer og tjenester innen sektoren, samt behandler konsesjons- og autorisasjonsordninger og avgjør søknader om slike. Detaljer om avgiftsspørsmål og eventuelle regler og ordninger for finansiering av virksomheter behandles også av direktoratet.En etat eller et verk skal stå for utførelse av bestemte oppgaver samt eventuell produksjon av varer og tjenester enten selv eller gjennom eierskap av aksjeselskaper som står for den rent forretningsmessige produksjon av varer eller tjenester.Den kontrollerende virksomhet legges til et uavhengig tilsyn som påser at alle aktører følger lover, forskrifter og regler. Slike tilsyn gjøres selvfinansierende ved avgifter pålagt den virksomhet som utøves innen området. En slik modell vil for luftfarten medføre at de deler av Luftfartsverket som er en ren myndighets- eller forvaltningsvirksomhet, legges til et luftfartsdirektorat, produksjon av tjenester som flygeledertjenesten og andre statlige tjenester samt utøvelse av eierfunksjon for lufthavnselskaper o.l. legges til Luftfartsverket som en etat, mens tilsynsoppgavene legges til det foreslåtte luftfartstilsyn. Den forretningsmessige virksomhet som f.eks. drift av lufthavnvirksomhet og andre luftfartstjenester som egner seg for det, bør organiseres som et aksjeselskap. Spørsmålet om de statlig eide lufthavner bør samles i et selskap, f.eks. Statens lufthavner AS, eller om hver lufthavn bør være et eget aksjeselskap eller datterselskap i et holdingselskap, må utredes og vurderes nærmere. Forslagene i St.prp. nr. 66 tilfredsstiller ikke de krav til klarhet i ansvarsfordeling og organisering av myndighetsoppgaver og forretningsvirksomhet som Fremskrittspartiet mener er nødvendig. Det kan ikke være forsvarlig eller fornuftig å plassere myndighetsutøvelse i et statsaksjeselskap. Opprettelsen av et luftfartstilsyn er i seg selv fornuftig, men det må da gjøres klart at hovedoppgaven må være å føre tilsyn med at regler, forskrifter, autorisasjoner og sertifikater som er vedtatt iverksatt av Luftfartsdirektoratet, blir fulgt av alle aktører. Slik Fremskrittspartiet ser det, er ikke en slik nødvendig klar avgrensning foretatt for det foreslåtte luftfartstilsyn. Fremskrittspartiet mener derfor at en omorganisering av tilsyn og myndighet i luftfarten bør vurderes nøyere, og fremmer derfor følgende forslag: «St. prp. nr. 66[[1998-99]] Om tilsyn og myndighet i luftfarten og om tilknytningsform for Luftfartsverket, sendes tilbake til Regjeringen.» Fremskrittspartiet vil subsidiært støtte forslaget om opprettelse av et luftfartstilsyn og tilbakesendelse av kap. 4-7. Videre vil Fremskrittspartiet subsidiært forutsette at alle myndighetsoppgaver faktisk skilles ut, og at det må være luftfartstilsynet eller Samferdselsdepartementet selv som skal representere norske myndigheter i internasjonale myndighetsorganisasjoner. Fremskrittspartiet vil understreke at etableringen av to nye virksomheter ikke bør føre til at de totale kostnadene økes, men har merket seg at Samferdselsdepartementet nå vurderer å åpne for at andre myndighetsoppgaver enn tilsynsoppgavene skal brukerfinansieres. Fremskrittspartiet støtter prinsippet om at de som genererer behov for tilsyn, skal betale kostnadene for det. Fremskrittspartiet vil også påpeke den store mangelen på flygeledere og forutsetter at det treffes tiltak for å bringe dette i orden, slik at de reisende slipper forsinkelser og innstilte fly av den grunn. Luftfartsverket unnlot å utdanne flygeledere i 1993, da vurderingen var at det ikke var behov for flere flygeledere. Fremskrittspartiet mener at denne vurderingen var feil, og at dagens vansker i lufttrafikken kunne vært unngått dersom ikke hele årskullet i 1993 hadde blitt sløyfet. Kontrollsentralen i Røyken, som kontrollerer lufttrafikken over Østlandet, har også hatt mangel på flygeledere, og Fremskrittspartiet er bekymret over at denne mangelen gjør at det også denne sommeren er ventet store forsinkelser i flytrafikken. Fremskrittspartiet synes det er naturlig at også utdannelse av personell innen luftfarten er et spørsmål for landets undervisningsmyndigheter på lik linje med andre yrkeskategorier, og ber Regjeringen utrede en overføring av ansvaret for utdanning av flygeledere til utdanningsmyndighetene. Fremskrittspartiet vil også forutsette at kapasiteten i utdanningen baseres på etterspørselen etter en slik utdanning, og ikke på en snever behovsvurdering. Fremskrittspartiet vil hevde at spørsmålet om at inntekter fra én lufthavn skal brukes til subsidiering av en annen, er et politisk spørsmål som bør håndteres av regjering og storting og administreres av detaljregler fastsatt av et luftfartsdirektorat og ikke av et statsaksjeselskap. Endringer i en flyplasstruktur og tilpasning av en infrastruktur bør gjennomføres av forvaltningsmyndighetene som et direktorat og/eller et verk, og ikke et aksjeselskap. Det bør også etableres et system hvor også andre enn staten bør kunne anlegge, eie og drive lufthavner, og myndighetsutøvelsen i slike spørsmål bør derfor ikke legges til et aksjeselskap som selv er en aktør og mulig konkurrent til andre lufthavner. Fremskrittspartiet viser til at det i telesektoren og i jernbanevirksomheten nettopp er gjennomført en oppdeling av de tidligere forvaltningene Televerket og NSB, med atskillelse av den forretningsmessige og konkurranseutsatte del, tilsynsoppgaver, myndighetsutøvelse, infrastruktur og administrasjon. Til slutt vil jeg vise til proposisjonen og ta opp Fremskrittspartiets forslag. Skulle forslaget mot formodning falle, vil vi subsidiært støtte komiteens tilråding til vedtak.
Christopher Stensaker har tatt opp det forslag han refererte.
Hovedtemaet i denne saken er opprettelsen av luftfartstilsynet som et eget forvaltningsorgan. Det skal etter planen skje 1. juli. Formålet er å skille ut tilsyns- og myndighetsoppgaver fra den forretningsmessige delen av Luftfartsverket, og det man ønsker å oppnå, er et skille av det forretningsmessige i forhold til utøvelsen av myndighet. Det er viktig at vi unngår habilitetsproblemer, og at utenforliggende hensyn skal bli tillagt vekt i myndighetsutøvelsen. Utviklingen har på flere områder gått i retning av et tydeligere skille mellom myndighets- og tilsynsproduksjon på den ene siden, og tjenesteproduksjon på den andre. Prinsippet om å skille ut luftfartsinspeksjonen fikk tilslutning allerede i innstillingen til Norsk luftfartsplan, Innst. S. nr. 228 for 1996-97. Det som kanskje vekker oppsikt i denne saken, er dessverre ikke at vi nå får skilt ut luftfartstilsynet. Jeg vil likevel understreke at dette tross alt er hovedsaken i den proposisjonen vi nå behandler. Det som imidlertid virkelig har fått oppmerksomhet, er spørsmålet om organiserings- og tilknytningsformer for det resterende Luftfartsverket. Regjeringen har foreslått at Luftfartsverket blir organisert som et statsaksjeselskap. I proposisjonen sier de noe om hvilke kriterier de har lagt vekt på ved vurderingen av selskapsform. Disse kriteriene er bl.a. konsernsamordning med Oslo Lufthavn Gardermoen, som allerede er et AS. Det forbauser meg litt at Arbeiderpartiet ikke ser og vurderer dette poenget i det hele tatt. Og da må jeg få lov til å replisere til representanten Faldet at det blir spennende hvordan Arbeiderpartiet vil vurdere dette etter valget. Videre peker Regjeringen på evnen til å tilpasse seg etterspørsel og evnen til rask omstilling, forretningsmessig frihet, økonomisk handlefrihet, personalmessige og bedriftskulturelle forhold og ikke minst behovet for samfunnsmessig styring. For Kristelig Folkeparti er det to viktige kriterier for valget av organisasjons- og tilknytningsform for Luftfartsverket. For det første må Luftfartsverket være i stand til å gi flyselskap og reisende et godt tilbud. Dernest må tilknytningsformen for Luftfartsverket – og det er minst like viktig – gi oss mulighet til å fortsette å drive distrikts- og utjevningspolitikk gjennom å bruke inntekter fra de mest lønnsomme flyplassene til nødvendige tiltak på de mange flyplassene som ikke er bedriftsøkonomisk lønnsomme. Departementet har i proposisjonen pekt på de mulighetene som ligger i statsaksjeselskapsformen. Denne selskapsformen gir større forretningsmessig frihet for Luftfartsverket. Aksjeselskapsformen gir helt klart gode muligheter for å bruke av inntektene fra Oslo Lufthavn Gardermoen AS til tiltak på flyplasser i Distrikts-Norge. Det er kanskje det viktigste argumentet. Det framgår videre av proposisjonen at det fortsatt skal være politisk styring av prioriteringene, bl.a. ved at en viderefører ordningen med en luftfartsplan eller, som vi nå snart får, Nasjonal transportplan, og videre gjennom såkalte § 10-planer. Samtidig har departementet i proposisjonen pekt på at denne saken har vært svært tid- og arbeidskrevende. Det framgår av proposisjonen at en rekke viktige spørsmål, som f.eks. åpningsbalanse for selskapet, har en planlagt å komme tilbake til i forbindelse med budsjettet for år 2000. Videre har et stort flertall i komiteen gitt uttrykk for et ønske om å vite mer om organiseringen av Luftfartsverket, ikke bare om tilknytningsformen, før en tar stilling til realitetene i saken. Siden det forsatt er en del uavklarte spørsmål, og fordi det viktigste i denne omgang er å skille ut Luftfartstilsynet, har vi fra sentrumspartienes side kommet til at vi kan utsette avgjørelsen om endelig organisasjons- og tilknytningsform for Luftfartsverket. Vi mener dette er et spørsmål som en kan komme tilbake til i forbindelse med neste års budsjett, slik som departementet i utgangspunktet hadde lagt opp til. På vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre tar jeg opp det mindretallsforslaget vi står sammen om i innstillingen.
Jan Sahl har tatt opp det forslag han refererte til.
St.prp. nr. 66 for 1998-99 omhandler, som flere har vært inne på, opprettelsen av Luftfartstilsynet som et forvaltningsorgan og omgjøring av Luftfartsverket til et AS. La meg starte med det det store flertall er enig i, nemlig å skille ut Luftfartstilsynet som ordinært forvaltningsorgan fra 1. januar år 2000. Høyre mener det er fornuftig, bl.a. for å unngå en del av de habilitetskonflikter som er nevnt i innstillingen. Men for å unngå slike konflikter er det ikke tilstrekkelig bare å skille ut oppgavene i ulike organisasjoner, men også at de ulike oppgavene og organisasjonene lokaliseres i forskjellige departement. Dette er grunnen til at Høyre mener at Luftfartstilsynet og Luftfartsverket bør ha ulik departemental tilknytning. Høyre har derfor fremmet forslag om å plassere Luftfartstilsynet i Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Det er ikke hver dag at partier som er med i en regjering, stemmer ned sine egne forslag. I dag opplever vi det, og man kan selvsagt spørre seg selv: Hvordan er dette mulig? De fleste ville tro at Regjeringen og samferdselsfraksjonen burde kunne snakke så mye sammen at slike situasjoner som vi nå opplever, ikke oppstod. Det hele virker, for å si det litt mildt, amatørmessig. Høyre har merket seg at det på flere områder innen samferdselssektoren er kommunikasjonsformer som er noe underlige, mellom sentrumsfraksjonen i samferdselskomiteen og Regjeringen ved statsråden. Jeg viser i den forbindelse til den debatt som foregår i media mellom statsråden og representanter for sentrum, knyttet til veibevilgningene. Jeg venter faktisk spent på neste akt i det skuespillet. Nå er denne formen for dobbelkommunikasjon i politikken velkjent. Det er grunn til å merke seg at uttalelser om økt satsing på samferdsel kommer to måneder før et kommunevalg. Tilsvarende signaler kom også våren 1997. Den gangen var det også to måneder til et valg. Etter valget var løftene om økt satsing på samferdsel glemt og borte. Det kan derfor være grunn til å ta de nye løftene med en ikke så helt liten klype salt. Så tilbake til selve saken. Statsråden har etter Høyres mening levert en grei og ryddig begrunnelse for at Regjeringen ønsker å omgjøre Luftfartsverket til et AS-selskap. Høyre støtter de fleste argumentene, som vi mener er både saklige og, som sagt, fornuftige. Jeg skal ikke gjenta alle argumentene her, men forhold knyttet til raskere markedstilpasning, forholdet til Oslo Lufthavn AS, muligheten til lånefinansiering for derved å få mer effektiv utbygging av infrastrukturen knyttet til våre lufthavner osv., er gode begrunnelser for å omgjøre Luftfartsverket til et aksjeselskap. Vi mener også at selve ordningen som vi har med konsesjon, som har vært nevnt, utmerket godt kan nyttes til å få nøyaktig samme styring over luftfarten i Norge som vi i dag har. Vi ser ingen svekkelse knyttet til den nye organiseringen. Men her får altså sentrumsregjeringen ikke støtte fra sine egne i Stortinget. At Arbeiderpartiet og SV heller ikke vil støtte et forslag om AS, er mindre til å undre seg over. Det er faktisk en liten historie for det, og det er også begrunnelse for det tidligere i forslag fra Arbeiderpartiet. Men at Fremskrittspartiet nå befinner seg sammen med de to venstrepartiene i et forsvar for den ineffektive forvaltningsbedriftens fortreffelighet, er mer enn overraskende. Det kunne være greit å få avklart hva Fremskrittspartiet mener i denne saken. Når man ser på flertallet, og det er sammensatt, oppfatter jeg det slik at der er et solid flertall for at saken skal gå tilbake til Regjeringen. Så er der altså et mindretall som ønsker at saken eventuelt skal vurderes på nytt igjen. Slik som jeg oppfatter Fremskrittspartiet, er de med i det flertall som sier at omgjørelse av Luftfartsverket til AS er en død sak, og jeg ber Fremskrittspartiet avklare sin holdning i salen, for jeg tror det vil være veldig viktig for det videre arbeidet. Høyre fremmer de forslag som vi mener er de rette, og stemmer for det vi mener er riktig. Derfor fremmer selvsagt Høyre Regjeringens forslag. Så noen få ord om flygelederne. Jeg vil bare si fra denne talerstol at jeg oppfatter det slik at det er bred enighet i komiteen om at nå må man få gjort noe med dette problemet. Jeg kan ikke her fra talerstolen si hvorledes denne løsningen skal være, men jeg vil gjerne si til statsråden at vi fra Høyres side vil gi full støtte til de tiltak han vil sette i verk for å løse dette problemet som rir norsk luftfart som en mare. De tiltak, om de også skulle være litt tøffe i kanten, vil få Høyres støtte. Dersom vårt og Regjeringens opprinnelige forslag skulle falle, vil Høyre stemme for det forslaget som åpner for en ny vurdering med sikte på omdannelse til AS. Høyre mener at sentrumspartienes forslag – i hvert fall i ord – innebærer større muligheter enn innstillingen II, og jeg ber om at voteringen blir lagt opp slik at Høyre får anledning til å votere slik som jeg nå har skissert.
Eg vil i innlegget mitt halde meg til å omtale saka som er til handsaming, og som er teken opp i St.prp. nr. 66, og eg vil ikkje gå inn på andre område innanfor samferdselspolitikken. Hittil har Luftfartsverket vore statens fagorgan i alle sivile luftfartssaker og også vore eit viktig element i totalforsvaret. Luftfartsverket ivaretek i dag samfunnet sitt behov for eit organisert luftfartssystem under politisk styring. Det er Luftfartsverket som har ansvaret for at tryggleiken i luftfartssystemet blir oppretthalden. Tilsynsverksemda er i dag ein viktig del av Luftfartsverket sine oppgåver. Den andre hovuddelen av oppgåvene er planlegging og utbygging av luftfarten sin infrastruktur og det å yte tenester til flyselskapa og andre brukarar. Senterpartiet ser det som heilt naturleg at tilsynsverksemda blir utskild frå resten av Luftfartsverket sine oppgåver, og at det blir danna eit Luftfartstilsyn som får ansvar for alle tilsynsoppgåvene. Dette vil gje ei ryddig og naturleg deling av dei oppgåvene som i dag ligg til Luftfartsverket. Eg vil i denne samanhengen streke under det som ein samla komite har sagt i merknadene, at det nye Luftfartstilsynet må få nødvendige fullmakter, slik at etaten er sikra tilgang på kvalifisert personell. Samtidig føreset komiteen at det blir utvist ei nøktern haldning i dette arbeidet. Dei oppgåvene som blir igjen etter opprettinga av Luftfartstilsynet, blir liggjande i det framtidige Luftfartsverket. Gjennom arbeidet med denne saka har det kome tydeleg fram gjennom høyringar og innspel at det er mange som har meiningar om organiseringa av Luftfartsverket. Det svært mange har peika på, er at ein bør vurdere den indre organiseringa av Luftfartsverket. Mange meiner det bør gjerast endringar med organiseringa, men det er ikkje så mange av dei som eg har snakka med eller fått informasjon frå, som meiner at ynsket om organisasjonsendringa blir imøtekome ved å endre tilknytingsforma for Luftfartsverket. Proposisjonen munnar ut i eit framlegg om å omdanne Luftfartsverket til statsaksjeselskap. Som ei naturleg fylgje av dette er det i proposisjonen lagt vekt på dei argumenta som talar for å gjere Luftfartsverket om til statsaksjeselskap. Frå Senterpartiet si side ynskjer vi ikkje å ta stilling til tilknytingsform for Luftfartsverket no. Vi meiner det først bør bli føreteke ei vurdering av den indre organiseringa og oppgåveløysinga, og så får Stortinget eventuelt på eit seinare tidspunkt ta stilling til tilknytingsforma. På bakgrunn av dette ser eg ingen grunn til å gå nærare inn i ein argumentasjon for den eine eller den andre tilknytingsforma.
Oddvard Nilsen får ordet utenom tur for å sette fram forslag.
Jeg beklager. Jeg glemte å sette fram våre forslag, og vil herved gjøre det.
Oddvard Nilsen har satt fram de forslag han refererte til.
Denne saken har to hovedingredienser. Den ene er kurant, den andre er pinlig. Først noen ord om den kurante – utskilling av Luftfartsinspeksjonen til et Luftfartstilsyn som ikke lenger er en del av Luftfartsverket. Det har vært et ønske lenge, også fra samferdselskomiteen. Jeg sa at det var en kurant sak, men den er ikke helt kurant. Vi står foran større kostnadsøkninger når det gjelder tilsynsoppgavene, og dersom de skal være sjølfinansierende, er det fare for sterke avgifts- og gebyrøkninger. Flere har advart mot det, men vi må også delvis regne med det. En av grunnene er dereguleringen av markedet. Det popper opp selskaper som har lyst til å prøve seg, selskaper uten bredt faglig miljø og erfaring. Det krever forsterka inspeksjon. Likeledes gis det konsesjoner til utenlandske selskaper, og sjøl om vi har internasjonale regler, trur jeg det ville være å lure seg sjøl å tru at kvalitetssikringa er like god i alle land. Det er viktig da å være litt avmålt, bl.a. i forhold til hvem man inngår «open sky-avtale» med. Dette betyr behov for økt inspeksjon, for vi skal ha topp sikkerhet innafor luftfarten i vårt land. Men så til det pinlige, nemlig forslaget om å omgjøre Luftfartsverket til aksjeselskap. Luftfartsverkets oppgaver er å bygge og drive flyplasser – infrastruktur. Begrunnelsen er ytterst tynn, syltynn. En grunn som angis, er at Luftfartsverket allerede i dag er sjølfinansierende. Joda, det ville også Vegdirektoratet ha vært, og vel så det, dersom det fikk bilavgiftene, ja, bare en del av dem. Men ville det vært lurt å gjøre Vegdirektoratet til et AS – og ikke lenger til en del av statsbudsjettet? Skulle Vegdirektoratet prioritere investeringer og vedlikehold sjøl når de var sjølfinansierende? Nei. En annen begrunnelse er at styret i Luftfartsverket har en vanskelig rolle på grunn av at budsjettet fastsettes av Stortinget, og at departementet har instruksjonsrett. Unnskyld meg, men Luftfartsverket og det flyplassnettet vi har her i landet, er ikke til for styrets del. Det er motsatt. Og fordi det dreier seg om grunnleggende infrastruktur, det dreier seg om prioriteringer med samfunnsmessige konsekvenser, skal Luftfartsverkets budsjett være en del av Stortingets budsjett og departementet skal ha instruksjonsrett. Det står i proposisjonen: «Luftfartsverket som eget selskap vil få større frihet til å disponere over konsernets samlede ressurser.» Ja, vil vi det? Vil vi at de skal ha den friheten, eller er det vi som skal gjøre det? Jeg mener sjølsagt det er vi, for det er ikke et forretningsmessig spørsmål om vi skal oppgradere de regionale flyplassene eller om vi skal bygge ekspedisjonsbygg og terminaler for at passasjerer skal gå tørrskodd om bord på store lufthavner. Det er et politisk prioriteringsspørsmål. Det kan være et spørsmål om distriktspolitikk bl.a., og jeg trur at Luftfartsverket som aksjeselskap ikke kommer til å tenke distriktspolitikk. De kommer til å tenke bedriftsøkonomi. Dette bør være vårt ansvar. Jeg syns det er helt uforståelig at et slikt forslag kan komme fra ei sentrumsregjering. Ja, jeg trur at sjøl ei høyreregjering ville kvidd seg for å komme med et slikt forslag. Nå støtter Høyre Regjeringas forslag, og det kan de jo trygt gjøre ettersom det ikke får flertall. Representanten Oddvard Nilsen koser seg naturligvis, det er jeg overbevist om, når han kan si at Høyre er det eneste partiet som støtter Regjeringa. Men jeg er overbevist om at han er like glad for at han ikke får flertall for forslaget, for jeg trur at han mener at dette er viktig infrastruktur som man bør prioritere politisk. Så han kan glede seg dobbelt i dag – han kan støtte Regjeringa, og være glad for at han ikke får flertall for det. Sjøl Fremskrittspartiet skjønner at dette er å gå for langt. Og jeg er ikke overrasket, i motsetning til representanten Nilsen, for jeg var på et møte hvor jeg hørte Fremskrittspartiets leder, Carl I. Hagen, si at infrastruktur er et samfunnsmessig ansvar, og han brukte veinett, telenett, Statnett osv. som eksempel på at slike ting burde staten eie og ha ansvar for. Så jeg er ikke overrasket over at Fremskrittspartiet mener at flyplasser på mange måter er et statlig ansvar. Jeg er heller ikke overrasket over at Høyre koser seg og er glad for at de ikke får flertall. Forslaget er endt i en luftfartspolitisk «crash»-landing ved høylys dag. De hadde trengt politiske flygeledere i denne regjeringa. Men jeg er veldig fornøyd med at sentrumspartiene ikke følger opp Regjeringas forslag, sjøl om de prøvde å dysse det ned ved å si at de ikke hadde tatt standpunkt ennå. Jeg trur at dette forslaget er begravd. Jeg håper derfor at vi ikke får se det igjen, verken fra denne regjeringa eller andre regjeringer. Og jeg vil advare mot å prøve å gjøre dette til en del av budsjettet til høsten, for sist høst måtte sentrumsregjeringa[[presidenten klubber]] delprivatisere Telenor for å få et budsjettforlik. Hva de skal gjøre i år og videre[[presidenten klubber igjen]]
Taletiden er omme.
Det ser ut til at vi i dag kan vedta å skille ut de aller fleste myndighets- og tilsynsoppgaver fra Luftfartsverkets forretningsmessige drift. Det nye Luftfartstilsynet skal ha tilsyn med Luftfartsverkets virksomhet. Det vil også i stor grad få delegert all luftfartsmyndighet, bl.a. få godkjennende myndighet ved fastsettelse av inn- og utflygingstraseer, unntatt når disse anses å være av særlig støyforebyggende karakter. Det foregår et utstrakt internasjonalt arbeid både for å harmonisere krav til fly og flyplasser og for å sette standarder av miljøpolitisk betydning. Departementet vil fortsatt ha det overordnede koordineringsansvaret for disse spørsmål. Luftfartsverkets hovedoppgaver etter deling vil være å planlegge, bygge ut, eie og drive lufthavner og yte lufthavn- og flyplasstjenester. Luftfartsverket må ha konsesjon for den enkelte lufthavn. Her vil det settes vilkår med hensyn til drift, teknisk/operativ standard i forhold til den flyrutedrift som forutsettes opprettholdt på stedet. Dette er alle partier enige om, bortsett fra Fremskrittspartiet. Det som derimot har skapt debatt, er tilknytningsform for Luftfartsverket. Her ønsker Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å utsette dette spørsmålet til høsten for at det skal ses i sammenheng med en vurdering av ytterligere opplysninger. Til grunn for en slik vurdering bør de samme kriterier som ligger til grunn for departementets vurdering i denne saken, brukes. Dette gjelder spesielt muligheten til å få en organisering som vil føre til en forutsigbar drift, gode muligheter til kryssubsidiering og evne til rask omstilling. Jeg håper, i motsetning til representanten fra SV, at Regjeringen til høsten kommer tilbake med denne saken, med en tilknytningsform som vil kunne ta inn i seg de utfordringer som Luftfartsverket står overfor, spesielt når det gjelder en kryssubsidiering fra Gardermoen til andre flyplasser.
Representanten Faldet har på en utmerket måte redegjort for Arbeiderpartiets syn, så jeg har ikke behov for å knytte ytterligere kommentarer til det, men bare vise til hennes innlegg. Jeg har bare lyst til å kommentere et par momenter som kom fram i debatten – det ene fra representanten Nilsen, som viste til at det er ganske oppsiktsvekkende det som skjer i dag. Ja, det er det – i to sammenhenger. Det er for så vidt oppsiktsvekkende at en sak blir sendt tilbake med støtte fra regjeringspartiene, men saken er også oppsiktsvekkende på en annen måte og videre enn det: Det er oppsiktsvekkende at denne regjeringen fremmer et slikt forslag. Det er det mest oppsiktsvekkende, nettopp på grunn av at det bl.a. kan føre til mindre fokusering i distriktspolitisk sammenheng, som representanten Faldet var inne på. La det være klart: Arbeiderpartiet har tatt standpunkt, og Arbeiderpartiet er imot å omgjøre Luftfartsverket til aksjeselskap. Jeg føler behov for å si det på grunn av at representanten Sahl kunne gi inntrykk av at Arbeiderpartiet, som følge av tilbakesendingen, ikke hadde et standpunkt i saken. Det er ikke riktig. I motsetning til i Kristelig Folkeparti er det altså slik i Arbeiderpartiet at vi pleier å ha det samme standpunktet både før og etter valg, så jeg kan berolige representanten Sahl med at dette standpunkt står fast, det er tatt, og det kommer til å stå fast både før og etter valget. Jeg syns imidlertid det er interessant at regjeringspartiene i sitt forslag i dag holder åpent for at man skal komme tilbake, men med veldig vesentlige ord inntatt – og det er at det står: «Stortinget ber Regjeringen eventuelt komme tilbake». Jeg må vise til at det også i det forslaget er full åpning for statsråden for å la være å komme tilbake til Stortinget, og han har med det full dekning også fra sin egen fraksjon og sine egne partier i Stortinget ved stemmegivningen i dag for å la være å komme tilbake. Jeg kan ikke se noen grunn til at statsråden skulle føle noe behov for å fremme denne saken på nytt, og vil gi det milde råd at han kanskje gjør bruk av det «eventuelt» som er inntatt i også det forslaget. La meg til slutt understreke at om man er imot å omdanne Luftfartsverket til aksjeselskap, betyr ikke det at man er imot omstilling i Luftfartsverket. Flere talere har påpekt at det kan stilles betydelige spørsmål ved ressursbruken i sektoren, og at det er behov for en gjennomgang av Luftfartsverkets virksomhet. Det forutsetter jeg at statsråden ser til blir gjort, uavhengig av hvilken organisasjonsform Luftfartsverket måtte komme til å ha.
Før jeg starter mitt ordinære innlegg vil jeg minne om at premissene i denne saken er lagt av andre regjeringer lenge før denne, og det vil innvirke på sluttresultatet når det en gang måtte komme. I Innst. S. nr. 226 har komiteens flertall sluttet seg til Regjeringens forslag om å skille tilsyns- og myndighetsfunksjonene som Luftfartsverket har i dag, fra den forretningsmessige drift, og å opprette Luftfartstilsynet fra kommende årsskifte. Når Fremskrittspartiet subsidiært vil støtte forslaget, står komiteen samlet bak innstillingens forslag. Etter dette blir Luftfartsverkets hovedoppgave – uavhengig av spørsmålet om tilknytningsform – å planlegge, bygge ut, eie og drive lufthavner og lufthavnanlegg på forretningsmessig basis, og å yte lufthavn- og flysikringstjenester til beste for brukerne og de reisende. Utviklingen med økt konkurranse i transportsektoren i Norge og internasjonalt stiller krav til klar rolledeling og profesjonell opptreden i den samfunnsmessige styringen av luftfarten. Jeg er derfor glad for Stortingets tilslutning. Arbeidet med å opprette Luftfartstilsynet fra 1. januar 2000 vil etter dette bli videreført, og Stortinget vil få forslag til budsjettbehandling på ordinær måte. Jeg har merket meg at Fremskrittspartiets medlemmer i komiteen mener forslagene, både under omtale av luftfartsmyndighetene og i selskapssammenheng, ikke tilfredsstiller kravene til klarhet i ansvarsdeling og organisering, og at det ikke kan være forsvarlig å plassere myndighetsutøvelse til et statsaksjeselskap. Dette må bero på en åpenbar misforståelse. Departementet foreslår i proposisjonens pkt. 2.4 klart og utvetydig å skille de myndighets- og tilsynsfunksjoner Luftfartsverket har i dag, fra den forretningsmessige drift. Videre kan siteres: «Et nytt luftfartstilsyn vil således få myndighet og tilsyn også overfor Luftfartsverkets anlegg og virksomhet, flyplasser, navigasjons- og kommunikasjonsanlegg, og mht produksjon av flynavigasjons- og lufttrafikktjenester m.m.» Det er således ikke statsaksjeselskapet som er tiltenkt myndighetsutøvelsen. Jeg tar til etterretning at komiteens flertall foreslår å sende proposisjonens kapitler 4-7 om tilknytningsform for Luftfartsverket – dvs. etter at tilsyns- og myndighetsfunksjonene er skilt ut – tilbake til Regjeringen. Jeg konstaterer samtidig at premissene for forslagene fra Arbeiderpartiet og SV og fra Fremskrittspartiet er helt forskjellige. Jeg har merket meg at medlemmene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre ber Regjeringen eventuelt komme tilbake til organisasjonsform og tilknytningsform i samband med budsjettet for 2000. Regjeringen vil måtte komme tilbake til saken i budsjettproposisjonen for 2000. Fremtidens luftfartsverk vil uansett ikke kunne bli som før etter utskillelsen av Luftfartstilsynet. Jeg gjør oppmerksom på at mangelen på en prinsippbeslutning nå vil kunne gjøre det vanskelig å iverksette en eventuell endret tilknytningsform for Luftfartsverket fra kommende årsskifte. Jeg viser bl.a. til at forslaget om statsaksjeselskap, eller eventuelt annen selskapsform, forutsetter at Luftfartsverket gis konsesjon for å eie og drive lufthavnene, og at konsesjonsbehandlingen krever bestemte prosedyrer og behandlingstid. For øvrig er alle de hovedpunktene saksordføreren påpekte, gjennomgått i selve proposisjonen og de samfunnsmessige styringsutfordringene vurdert. Jeg registrerer dermed at enkelte kapitler vil kunne bli tilbakesendt til Regjeringen av et flertall i salen, men med vidt forskjellige premisser.
Det blir replikkordskifte.
Vet ikke statsråd Fjærvoll hvem det er som har det formelle ansvaret for Luftfartsverket i dag? Nå er det på tide at denne statsråd tar ansvar for sine fremlagte proposisjoner. Nå må denne statsråd slutte å gjemme seg i skjørtene på andre. Eller leser ikke nåværende samferdselsminister de proposisjonene han legger fram for Stortinget, før de kommer hit? Dette går over alle støvelskafter! Arbeiderpartiet er opptatt av geografisk likhet – noen må jo ta ansvar for distriktspolitikken i landet. Representanten Sahl er medlem av samme parti som samferdselsministeren, og Kristelig Folkeparti har altså sendt proposisjonen tilbake. Hvis statsråden lurer på hvorfor, kan han sikkert ta kontakt med egne medlemmer i samferdselskomiteen. Arbeiderpartiet synes dette er en tynn proposisjon, og det synes også flere i komiteen. Arbeiderpartiet støtter imidlertid Regjeringen når det gjelder Luftfartstilsynet. Men jeg undrer meg på hvorfor statsråden mener det er nødvendig med akkurat 120 ansatte første året. Hvorfor akkurat 120? Kan statsråden dessuten bekrefte at denne bemanningsøkningen ikke fører til vesentlig økning av avgifter for flyselskapene og dermed passasjerene?
Første del av saksordførerens innlegg skjønte ikke statsråden og kan derfor ikke kommentere eller bekrefte. Det eneste jeg kan bekrefte, er at statsråden nøye går gjennom alle proposisjoner og meldinger før de går til Stortinget. Denne har jeg gått nøye gjennom, den står jeg inne for punkt for punkt, og jeg vet nøye hva det står. Jeg kan ikke bekrefte at det ikke vil bli økte avgifter. Jeg kan ikke bekrefte at jeg har den endelige løsningen på forholdet mellom Luftfartsverket og Luftfartstilsynet. Det er jo derfor Regjeringen har varslet at den må komme tilbake til åpningsbalanse og budsjetter for disse til høsten. Derfor var det veldig viktig for Regjeringen å få signaler nå om hvordan vi skulle organisere det øvrige Luftfartsverket. Den beskjeden får vi ikke i dag, så vidt jeg kan skjønne, fordi Arbeiderpartiet sender tilbake saken med beskjed om at den skal begraves. Fremskrittspartiet sender den tilbake med beskjed om at den skal opp igjen. Og det regjeringspartiene har gjort, er å signalisere at dette må utredes videre og de konkrete budsjettvirkningene av det komme på bordet til høsten. Det er derfor jeg har måttet konkludere med at hvis II blir vedtatt, er premissene så sprikende at de signaliserer at vi skal gå i to forskjellige retninger. Denne statsråden har nøye vurdert kryssubsidieringen og virkningen av den. Statsråden ser egentlig i dag ingen annen praktisk løsning å opprettholde kryssubsidieringen mellom Oslo Lufthavn A/S – som en tidligere regjering og dette Stortinget har vedtatt skal være aksjeselskap – og forvaltningsbedriften Luftfartsverket på, enn å omdanne Luftfartsverket til en selskapsform. Da kan jeg ta ut konsernbidrag, og da kan jeg fortsette kryssubsidieringen, som blir vanskelig ellers.
I et tidligere innlegg stilte en spørsmål om Høyre mente at omgjøringen til et AS er riktig. Selvsagt mener Høyre det. Faktisk er det også slik at vi tror at enhver regjering fremmer de forslag som de mener er til beste for det saksområdet som saken gjelder. Når sentrumsregjeringen har fremmet dette forslaget, tar vi for gitt at de har ment det, og det understøtter det som går på Høyre også, at vi også tidligere har ment at dette er en fornuftig måte å gjøre det på. Men så var det dette med forholdet mellom statsråden og – la meg si – medlemmene til regjeringen i Stortinget, og det vedtaket vi kommer til å gjøre her i dag. Statsråden sa – og nå siterer jeg – at han hadde gått «nøye gjennom», «punkt for punkt», denne proposisjonen. Det må vel bety at statsråden er enig i alt som står der. Da er mitt spørsmål til statsråden: Kan han da forklare hvorfor hans egne medlemmer sender saken tilbake?
Statsråden har oppfattet det slik at regjeringsfraksjonen i Stortinget har henvist til det Regjeringen selv har skrevet i sin proposisjon, at det er en del uavklarte spørsmål knyttet til bemanning, knyttet til budsjettvirkninger og knyttet til en eventuell åpningsbalanse, som først kan klargjøres i budsjettet for neste år. Derfor er det naturlig å komme tilbake til dette da. Jeg ser på dette forslaget helt annerledes enn det begravingsforslaget som Arbeiderpartiet og SV legger fram. Jeg vil, når høsten kommer, uansett vedtak i dag, og Regjeringen vil, uansett vedtak i dag, måtte presentere et budsjettoppsett for Stortinget som går på Luftfartstilsynet og på rest-Luftfartsverket. Det er vi nødt til å gjøre, som et resultat av budsjettforskriften. Da må vi også klargjøre hvordan organisasjonsformen skal være. Skal det være forvaltningsbedrift, har vi ett utgangspunkt, blir det statsforetak, et annet, blir det statsaksjeselskap, det tredje. Det betyr med andre ord at det vedtaket som blir fattet i denne forbindelse, har budsjettvirkning. En forvaltningsbedrift – som ikke kan bli som i dag, fordi den endrer karakter ved utskilling av Luftfartstilsynet – vil måtte følge statens og statsbudsjettets rutiner. Det betyr bindinger på en helt annen måte når det gjelder adgang til finansiering, og når det gjelder adgang til låneopptak – selv låneopptak for å finansiere lønnsomme investeringer. Der ligger det en vesentlig hindring allerede i dag.
Jeg vil gjerne følge opp det første spørsmålet fra Eirin Faldet. Før statsråden begynte på sitt ferdiglagede manuskript, kom han med noen bemerkninger om at premissene for denne proposisjonen var lagt av tidligere regjeringer, og for dem som hørte hele åpningssekvensen, var det som om statsråden sa: Riktignok har jeg formelt fremmet denne proposisjonen, men hovedansvaret for den ligger egentlig hos de foregående regjeringer, som har gjort alt arbeidet, og egentlig er det ikke min skyld! Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden: Hva var hensikten med den åpningssekvensen om at premissene var lagt av foregående regjeringer? Hva var hensikten med å uttale det, hvis det ikke var for å prøve å redusere sitt eget ansvar og overføre det til tidligere regjeringer? Så sier statsråden etterpå, til spørsmålet om at han ikke engang har fått tilslutning fra sine egne partifeller i Stortinget: Det er jo klart at det er visse ting som man må komme tilbake til, som åpningsbalanse og budsjettmessige konsekvenser og slike ting. Men det har jo statsråden og departementet visst hele tiden! Det står faktisk i proposisjonen og i det tekniske sammendraget i innstillingen. Hvis det i tilfelle er problemet for regjeringspartiene her i Stortinget, så er det en eller annen krøll i kommunikasjonen mellom statsråden og regjeringspartiene. For det har alle vært kjent med hele tiden, og det visste statsråden om da han på vegne av Regjeringen la denne proposisjonen frem. Så har jeg lyst til å spørre: Han kan vel ikke egentlig si at forslag til vedtak II inneholder noe annet enn at Stortinget sender saken tilbake til Regjeringen for at den skal begynne på nytt med dette arbeidet? Det er vel det som sies, ingenting annet. Forslaget fra de tre regjeringspartiene er jo en nullitet i sitt innhold.
Når det gjelder Arbeiderpartiet og SVs forslag, som er innstillingens II, har Karl Eirik Schjøtt-Pedersen gitt begrunnelsen og vist hvor de står i denne sammenheng – at de ikke ønsker saken tilbake. Jeg bruker ikke mer tid på den begrunnelsen. Jeg er ikke av de statsråder som noensinne vil prøve å unndra meg ansvar eller skylde på andre. Derfor kan ikke min første uttalelse leses som annet enn at her har det vært en foregående prosess over lang tid, dit vi er i dag. Den prosessen startet egentlig med danningen av Oslo Lufthavn som et akseselskap, som en egen bedrift hvor personellet fra Fornebu, fra Gardermoen etc. ble overført til den strukturen. Et aksjeselskap handles etter aksjelovens bestemmelser. Dem tar man ut utbytte fra. Hvis statsråden skal ta ut utbytte fra Oslo Lufthavn som tilsvarer det vi tok ut fra Fornebu det siste året, må statsråden ta ut 400 pst. utbytte pr. år. Det er ikke teknisk korrekt å gjøre det. Da er det en fordel å ta konsernbidrag mellom morselskap og datterselskap. Det er forklaringen på det som har skjedd før, og så har dette storting allerede i høst signalisert tilslutning til utskilling av Luftfartstilsynet. Det betyr med andre ord at jeg følger opp det Stortinget tidligere har lagt som premisser. Det er det som kan leses ut av innledningen til mitt innlegg.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Representanten Oddvard Nilsen lurte på om Fremskrittspartiet var motstander av AS, og det er vi selvsagt ikke. Det vi mener, er at et AS ikke bør være et myndighetsorgan og samtidig stå for forretningsvirksomhet. Det må være et skille der. Det Fremskrittspartiet mener, er at man bør ha en tredeling, hvor departementet står for utformingen av lovene og forskriftene, og hvor man har et direktorat som står for den daglige oppfølging, og en etat eller et verk – som kan være et AS – som produserer varer og tjenester, enten selv eller gjennom eierskap i andre selskap. Spørsmålet om de statlig eide lufthavnene bør samles til ett selskap – f.eks. Statens lufthavner – eller om hver lufthavn bør være et eget aksjeselskap, må utredes nærmere, og det er ikke gjort i proposisjonen. Jeg syns heller ikke at proposisjonen tilfredsstiller de krav til klarhet, ansvarsfordeling, myndighetsoppgaver og forretningsvirksomhet som vi mener er nødvendig. Det kan ikke være forsvarlig eller fornuftig å plassere myndighetsutøvelse til et statsaksjeselskap. Vi hevder også at spørsmålet om inntekter fra én lufthavn skal brukes til subsidiering av en annen, er et politisk spørsmål og bør tas opp her. Det bør håndteres av regjering og storting og administreres etter detaljregler fastsatt av et luftfartsdirektorat og ikke et statsaksjeselskap. Endringer i flyplasstrukturen og tilpasning av infrastruktur bør gjennomføres av forvaltningsmyndigheter, som et direktorat. Vi vil vise til våre merknader i innstillingen, og ønsker selvfølgelig å få saken tilbakesendt til Stortinget i en mer konkret og gjennomarbeidet form.
Først en liten bemerkning til alle som er her oppe og advarer mot økte avgifter, spesielt ved Luftfartstilsynet. Jeg har lyst til å si at man også bør ha i bakhodet de økte oppgavene som kommer bl.a. gjennom deregulering av luftfarten, og at man ikke er så opptatt av kostnader at man glemmer sikkerheten. Men grunnen til at jeg gikk opp her, er at etter å ha hørt statsråden og representanter for sentrumspartiene, er min forvirring blitt tilnærmet total. Statsråden sier at det som er viktig for Regjeringen, er å få en prinsippavgjørelse i dag. Så leser jeg forslaget fra sentrumspartiene, hvor det står følgende: «Stortinget ber Regjeringen eventuelt» – eventuelt - «komme tilbake til organisasjonsform og tilknytningsform for Luftfartsverket i samband med budsjettet for 2000.» Det foreslår sentrumspartiene. De foreslår ingen prinsippavgjørelse av organisasjons- og tilknytningsform i dag. Men når statsråden skal forklare det, sier han at det man skal komme tilbake til til høsten, er åpningsbalanse, budsjettkonsekvenser og sånt. Nei, i forslaget fra sentrumspartiene står det at man eventuelt skal komme tilbake til organisasjonsform og tilknytningsform til høsten – altså ingen prinsippavgjørelse. Derfor sa da også representanten Jorunn Ringstad at siden man ikke tok standpunkt til det, ville hun ikke berøre det i sitt innlegg. Derfor snakker hun bare om Luftfartstilsynet, og ikke om organisasjonsformen for Luftfartsverket. Jeg vil be om at det her blir klargjort før denne debatten er over, hvem som har rett her. Har sentrumspartiene i sitt forslag fastsatt organisasjonsform – altså AS – eller holder de det åpent fram til høsten, når man eventuelt kommer tilbake til det? Eller er det sånn, som jeg har forstått det, at det tar man ikke standpunkt til i dag? Da har statsråden tolket det feil, for det betyr at det kun er Høyre i denne sal som foreslår en prinsippavgjørelse i dag. Arbeiderpartiet og SV har sagt at vi prinsipielt er imot AS. At det kan gjøres noe med organisasjonsstrukturen for øvrig, sier vi ikke nei til, men vi er imot AS. Så en kan si at Arbeiderpartiet og SV har tatt sitt prinsippstandpunkt til AS-formen, og Høyre har tatt sitt prinsippstandpunkt hvor de støtter Regjeringens forslag. Men jeg vil ha en avklaring: Hva mener egentlig sentrumspartiene? Mener de det som statsråden sa, eller det som representantene fra sentrumspartiene har formulert i forslaget, og sagt fra denne talerstol?
Det er ikkje ofte eg tek del i debattar som gjeld område der eg tidlegare sjølv har hatt eit ansvar som statsråd, men no føler eg eit sterkt behov for å gjere det. Når statsråd Fjærvoll seier at dette arbeidet med å omdanne Luftfartsverket til AS har gått føre seg i lang, lang tid, må han vel gå tilbake meir enn eitt og to år, og også inn i den tida eg hadde ansvaret for dette området. Eg vil berre seie at å prøve å skyve ansvaret over på tidlegare regjeringar på den måten, synest eg statsråd Fjærvoll skal halde seg for god til. Ein bør faktisk ta ansvaret for det ein fremmar sjølv, heilt og fullt. Så er det slik at forholdet mellom Oslo Lufthavn Gardermoen AS og Luftfartsverket som forvaltningsbedrift var vurdert den gongen Oslo Lufthavn Gardermoen vart skipa som eit aksjeselskap, men ein treng ikkje omdanne Luftfartsverket til AS av den grunn. Det er klart ein kan hevde at det er lettare å samspele mellom to aksjeselskap enn mellom eit aksjeselskap og ei forvaltningsbedrift, men det er godt mogleg å handtere dei utfordringane. Eg har vore med og omdanna mange forvaltningsbedrifter og direktorat til selskap, men eg skal ærleg vedgå at eg ikkje ser eitt tilfelle der grunngjevinga for å gjere det er så svak som for Luftfartsverket sin del. Dei er ikkje i konkurranse med nokon – med eit lite unntak, men det er så lite at det er ikkje verdt noko. Eg ser på Luftfartsverket som ei rein infrastrukturbedrift på lik linje med Statens vegvesen. Eg har ikkje høyrt nokon ta til orde for å omdanne Statens vegvesen til aksjeselskap, og då er det heller ikkje nokon grunn til å omdanne Luftfartsverket til aksjeselskap. Løysinga på det – som blir brukt som grunngjeving – kan ein finne utan å gå til det steget, slik at vi framleis i stor utstrekning kan ha kryssubsidiering mellom dei ulike lufthamnene.
Representanten Opseth kan umulig ha hørt hva jeg innledet med. Jeg snakket ikke om omdanning av Luftfartsverket til AS over lang tid, jeg snakket om omdanningen av Oslo Lufthavn til AS, som var gjort av tidligere regjeringer. Det går jeg ut fra at også protokollen kan vise. Det har nok rent en del vann i havet, og det har nok skjedd en viss omorganisering i det siste, også med tilslutning fra representanten Opseth i denne salen når det gjelder omorganisering på det leddet der det er enighet i dag. Og da kommer vi i den situasjonen at vi må vurdere konkret hvordan vi mest samfunnsnyttig kan utnytte det som er igjen. Det er det denne statsråden har prøvd å legge fram. Han er selv fra Distrikts-Norge, han har selv vært ute etter å finne løsninger som kan gagne alle. Og til Fremskrittspartiet må jeg si igjen, som jeg sa i stad: Les punkt 2.4 i proposisjonen. Der er det redegjort for alle disse spørsmålene som reises på nytt, og som det står om i merknadene. Når det gjelder regjeringspartienes begrunnelse, er det etter mitt syn ikke grunn til å reise tvil om at de sier vi vil komme tilbake til dette spørsmålet i forbindelse med budsjettet til høsten. Så har statsråden sagt i Stortinget, i tilknytning til flertallsforslaget, at da må man være klar over at et nytt luftfartsverk trenger konsesjoner for å drive lufthavnene, den enkelte lufthavn. Med så trang tidsramme vil det etter statsrådens vurdering ikke være mulig å komme i havn 1. januar 2000 med konsesjonsbehandlinger og de praktiske tingene. Det syntes statsråden det var riktig å orientere Stortinget om. Det spiller ikke avgjørende rolle for det vedtaket Stortinget måtte fatte, men det ville i ettertid kunne hevdes at statsråden ikke fullt ut hadde informert Stortinget om konsekvensene av de vedtak som ble gjort, hvis han ikke hadde nevnt akkurat dette. Man må gjennom en ganske omfattende saksbehandling – konsesjonsbehandling og løyvebehandling – når man endrer selskapsform. Statsråden føler ikke at det som foreligger fra regjeringspartiene, på noen måte er i kollisjon med det Regjeringen har sagt i proposisjonen. Det er Regjeringen som står bak det.
Jeg må si at jeg er litt forundret over Fremskrittspartiets handlemåte i denne saken. Representanter for Fremskrittspartiet har i dag sagt at de ønsker at Regjeringen skal komme tilbake til organisasjons- og tilknytningsform senere. Da må jeg få lov til å rette oppmerksomheten mot to av forslagene. I det ene står det at spørsmålet om endret tilknytningsform skal sendes tilbake til Regjeringen. Dette har Fremskrittspartiet varslet at de skal stemme for. Så har vi et annet forslag hvor det står: «Stortinget ber Regjeringen eventuelt komme tilbake til organisasjonsform og tilknytningsform for Luftfartsverket i samband med budsjettet for 2000.» Det er, så langt jeg kan huske, tilnærmet ordrett det Fremskrittspartiet sa fra denne talerstol. Dette har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme mot. Jeg må si jeg blir litt forundret over dette.
Kristelig Folkeparti er ikke i tvil om at denne saken har en fortid, og at denne fortiden spiller inn i de avgjørelser som skal tas i nåtiden. Et av hovedpoengene med at vi ønsket å få litt mer tid til å vurdere denne saken, var bl.a. å forsøke å få ut av Arbeiderpartiet hvordan de eventuelt skal få til denne kryssubsidieringen når de ikke vil gjøre om Luftfartsverket til et AS. Representanten Opseth var på talerstolen og gjentok en god del av det samme. Han sa at det er godt mulig å behandle denne forskjellen. Men spørsmålet er hvordan man skal behandle denne forskjellen. Det er en av de tingene som gjør at vi ønsker å bruke tiden fram til budsjettet for å se på hva som er Arbeiderpartiets alternativ i denne saken, for for oss er det først og fremst de distriktspolitiske spørsmål som her står i sentrum. Hvordan skal vi få tak i de midlene som det er mulig å få tak i for også å kunne beholde de flyplassene i landet som vi vet ikke er bedriftsøkonomisk lønnsomme? Så må det ikke være noen tvil om at vi forventer at Regjeringen kommer tilbake til dette i forbindelse med budsjettet, og at vi da skal ta endelig stilling til tilknytningsform.
Oddvard Nilsen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Denne debatten blir litt underlig etter hvert som den skrider fram. Statsråden går på talerstolen og forsvarer proposisjonen med alt han har av argumenter, hvert eneste poeng påpeker at alt som hans egne partifeller har brukt for å argumentere for utsettelsen, står i proposisjonen. Da sitter man igjen med det forvirrende inntrykk: Hva er det i denne proposisjonen som skal endres? Hva er det statsråden mener er feil, som han eventuelt skal komme tilbake til? Jeg tror dessverre at forklaringen er så enkel at her er det uenighet i regjeringsfraksjonen – kort og greit. Man har ikke greid å komme fram til enighet, og så har man altså måttet gjøre denne kanossagangen her i Stortinget. Den er høyst pinlig.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har hatt ordet to ganger før i denne debatten.
Jeg registrerer, i likhet med representanten Nilsen, at dette er en interessant debatt. Jeg følte også denne gangen behov for å kommentere hr. Sahls innlegg. Det skal ikke bli noen fast vane, men det kan være behov for å oppklare en del ting. Representanten Sahl mente åpenbart at han hadde behov for å avklare hvordan man skulle få til en kryssubsidiering uten at Luftfartsverket er aksjeselskap. Hvis det skulle være en avgjørende problemstilling, måtte man for det første stille det grunnleggende spørsmålet: Er det umulig å ta ut utbytte hvis man selv ikke er aksjeselskap? Selvsagt er det mulig. Selvsagt er det mulig for Luftfartsverket å ta ut utbytte fra Oslo Lufthavn, selv om Luftfartsverket ikke er aksjeselskap. Det er da ganske åpenbart. Det andre er at denne problemstillingen selvfølgelig har vært drøftet og vurdert ved opprettelsen av Oslo Lufthavn som aksjeselskap, og man har funnet tilfredsstillende svar på det, slik også representanten Opseth var inne på i et innlegg tidligere. Så den løsningen skulle være rimelig klar å få øye på. Så registrerte jeg at statsråden i sitt siste innlegg gjorde det klart at han ikke hadde noen problemer med regjeringspartienes forslag i salen i dag, og at det egentlig var Regjeringens forslag som her ble framsatt. Jeg registrerte at representanten Jorunn Ringstad i sitt interessante innlegg tidligere i dag gjorde det klart, som konklusjon, at hun og Senterpartiet ikke tar standpunkt til spørsmålet om aksjeselskap eller ikke. Det ble helt klart og utvetydig gitt uttrykk for det i det innlegget. Og det er jo det som er den naturlige konklusjonen på det forslag som framsettes fra regjeringspartiene. Kristelig Folkeparti tar ikke standpunkt, Senterpartiet tar ikke standpunkt, og Venstre tar ikke standpunkt. Det er ikke slik som statsråden kan gi inntrykk av, at her er man egentlig enig i det som står i proposisjonen, og så skal man bare utdype det mer. Man tar ikke et realitetsstandpunkt. Så er åpenbart statsråden noe bekymret for – skal vi si – konsekvensene av at det ikke er avklaring med hensyn til omdanning. Ja, jeg forutsetter at statsråden legger til grunn at Luftfartsverket videreføres i sin nåværende form inntil Stortinget eventuelt skulle ha gjort et annet vedtak, og jeg gjentar det jeg sa i sted: Jeg tror statsråden gjør mye fornuftig ved å bruke det «eventuelt», som også står i hans eget partis forslag.
Inge Myrvoll har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det er fare for at jeg må hente opp resten av gruppa som har taletid igjen, hvis man skal få avklart alt her. Jeg gleder meg også til å se referatene. Jeg ser fram til det, for jeg forstod statsråden på samme måte som representanten Opseth. Det får vi sjekke når den tid kommer. Så sa også statsråden at man skal komme tilbake til dette spørsmålet, og nå tolker jeg ham som at «dette spørsmålet» ikke er spørsmålet om åpningsbalansen eller de budsjettmessige konsekvenser, men at det var selve organisasjonsformen og tilknytningsformen man skal komme tilbake til «eventuelt», som det står i forslaget – «eventuelt». Men da vil jeg si at det å omorganisere en så viktig virksomhet som Luftfartsverket er ikke en sak i en budsjettbehandling. Det er en sak som krever en helt annen omfattende behandling, slik som da Telenor ble AS, Posten ble BA, NSB ble BA eller når noen skal fusjonere eller delprivatisere. Det er ikke noe som kan behandles i budsjettsammenheng. Jeg vil be deg se på det «eventuelt», og hvis du skal ha det som et forslag – hvis statsråden skal ha det som et forslag, bør han legge det fram som en egen sak. Jeg beklager bruken av «du», president!
Det får gå i kampens hete.
Sahl var litt opptatt av Arbeiderpartiets vurdering i forbindelse med omdanning til et aksjeselskap. Det er faktisk slik at Arbeiderpartiet ser ingen grunn til å gjøre om Luftfartsverket til et AS. Vi er godt fornøyd med den måten vi kan kryssubsidiere på i dag av hensyn til geografisk likhet i landet vårt. Det er også slik – hvis presidenten kan formidle dette til representanten Sahl – at hvis Oslo Lufthavn Gardermoen er et problem som AS oppe i dette, så er det mulig å gjøre om og innlemme Oslo Lufthavn Gardermoen i Luftfartsverket. Det er ikke noe problem. Men det fungerer faktisk greit i dag, og det er det som må være det viktige, at vi kan ha et geografisk mangfold i landet vårt, og at alle kan få et godt tilbud der de bor.
Må jeg først få minne saksordføreren om at Gardermoen så vidt er åpnet og tatt i bruk og ennå ikke har bidratt med noe i kryssubsidieringssammenheng, og ut fra vanlig aksjeutbyttemodell ikke ser ut til å kunne bidra med noe på en god stund. Det er dermed også svar til Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Jeg sa klart fra at det ikke er noe problem å hente ut vanlig aksjeutbytte, men skal jeg opp på samme nivå som det vi tok ut siste året bare på Fornebu, må jeg ta 400 pst. aksjeutbytte på Gardermoen. Derfor er det helt riktig, som Eirin Faldet nå antyder: Det er vurdert om det er fornuftig og mulig å endre struktur på Oslo Lufthavn Gardermoen AS. Det er etter statsrådens vurdering ikke fornuftig med en lånebelastning på ca. 10 milliarder kr med det som er lagt inn i strukturen på Gardermoen nå. Derfor har man valgt å se på andre løsninger. Så gjentar statsråden igjen at han oppfatter det slik – dersom regjeringspartienes forslag får flertall – at det ikke er tatt standpunkt til organisasjonsmodell, og at man da vil komme tilbake til dette i tilknytning til at Regjeringen presenterer de øvrige nødvendige budsjettall for å kunne trekke en konklusjon til høsten. Det er dette som er varslet i Regjeringens egen proposisjon. Statsråden har ikke sagt at det er noen feil i proposisjonen. Tvert imot har han sagt at grunnlaget for å fatte en beslutning hvis man ønsker det, er der. Det er ikke påpekt noen feil, men det er alltid noen som kan ønske seg flere utredninger, videre utredninger. Det er det jeg oppfatter ligger i Fremskrittspartiets forslag. Men når Fremskrittspartiet henger seg på Arbeiderpartiets og SVs II-forslag, og kanskje gir det flertall i kveld, har man bygd på premissene fra saksordføreren og fra representanten Karl Eirik Schjøtt- Pedersen om at når det gjelder organisasjonsstruktur og tilknytningsform for Luftfartsverket, skal dette være begravd for fremtiden. Og da forutsetter jeg at alle er klar over at dagens system uansett ikke kan fortsette uten endringer, i og med at selv forvaltningsbedriften Luftfartsverket, rest-Luftfartsverket, må få en annen struktur etter utskillingen av Luftfartstilsynet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 4146]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortingsproposisjonen vi behandler nå, inneholder mange saker. Innledningsvis vil jeg vise til at det bl.a. legges fram flere veisaker som på en eller annen måte er berørt av bompengefinansiering. I denne sammenheng er det til dels lokal uenighet om enkelte element i forbindelse med gjennomføringen av bompengefinansieringsordningen i flere av sakene. Flertallet i komiteen legger derfor vesentlig vekt på at det som hovedprinsipp bør være lokal enighet før saker om bompengefinansiering legges fram for Stortinget. Dette er et prinsipp som må vektlegges i arbeidet med slike spørsmål. Det legges videre vekt på at det etableres innkrevingssystemer som virker rettferdig på brukerne, men også at vi får et system som gir nødvendig inntektsgrunnlag i forhold til finansieringsplanene. Jeg skal kommentere noen av de konkrete sakene som ligger i proposisjonen. Når det gjelder utvidelse av bomstasjonene i Kristiansand, lå det allerede i kortene at denne utvidelsen kunne komme da Stortinget sluttet seg til at E18 i Kristiansand kunne bompengefinansieres. Flertallet i komiteen slutter seg til denne utvidelsen, selv om en del av trafikantene som passerer bommene, ikke vil benytte de nye veisystemene direkte. Begrunnelsen er bl.a. at dette gir bedre framkommelighet for dem som skal inn til sentrum, og at trafikken reduseres på sideveinettet, som er positivt for bomiljøet. Jeg er også glad for at vi nå kan komme videre med byggingen av E134 mot Kongsberg. Stortinget har tidligere stilt seg positiv til denne forskotteringen som det nå legges opp til. Når det gjelder saken om delvis bompengefinansiering av veisystemene i Hareid sentrum, må jeg nok med hånden på hjertet innrømme at jeg personlig var lenge i tvil om hvorvidt dette er en riktig løsning, først og fremst ut fra at dette kan føre til et ras av slike saker. For rundt om i landet er det mange sentre som har stort behov for utbedring av trafikkforholdene. Jeg tror det er viktig at vi har slike tanker i hodet. Vi kan i alle fall ikke få et system hvor vi har bomringer rundt ethvert tettsted i landet. Flertallet understreker i denne sammenheng at det er viktig at kostnadsoverslaget for dette konkrete prosjektet blir kvalitetssikret før avtalen undertegnes og byggingen starter. Når det gjelder bruk av overskuddsmasse fra Trekantsambandet til delprosjektet ny Rv 546 Huftarøy - Hundvåkøy i Austevoll kommune i Hordaland, er hele komiteen enig i at dette er fornuftig. Regjeringen vil ikke tilrå at det kan nyttes bompenger til å dekke kostnadene med denne flyttingen og utleggingen av massene. Begrunnelsen er at Regjeringen stiller spørsmål om denne veiforbindelsen faktisk vil bli realisert. Dette finner flertallet, Arbeiderpartiet og Høyre, underlig. Ny Rv 546 er faktisk omtalt i vegplanen for perioden 1998-2007, hvor prosjektet er forutsatt delvis bompengefinansiert. Med utgangspunkt i dette og at det faktisk er behov for å dekke kostnadene ved denne masseutleggelsen vil flertallet tilrå at det kan nyttes bompenger til dette formålet. I forbindelse med prioritering av prosjekter innenfor øvrige riksveger viser en enstemmig komite til behovet for å følge opp Rv 671 til Todalen i Møre og Romsdal. Dette er et oppstartet vegprosjekt som har vært en gjenganger her i Stortinget. Jeg håper nå at statsråden følger opp, slik at gjenstående arbeid blir gjennomført fortløpende. Da jeg leste proposisjonen under dette punktet, øvrige riksveger, må jeg si at jeg ble mildt sagt overrasket. Det vises her til behandling av vegplanen våren 1997, og det står: «For å kunne gjennomføre en slik satsing gikk komiteens flertall inn for å øke den fylkesfordelte rammen med 3 mrd. kr i vegplanperioden 1998-2001 og 7,5 mrd. kr i perioden 1998-2007. Komiteflertallet gikk videre inn for å øremerke 500 mill. kr til rassikring i den første fireårsperioden og 1 250 mill. kr i tiårsperioden. Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål.» Hva er dette for noe? Denne Regjeringen har sprunget ut av nettopp dette flertallet, og jeg kan ikke se at Regjeringen har foreslått eller vært i nærheten av å foreslå investeringsmidler for å følge opp flertallets forutsetninger fra 1997. Tvert imot har faktisk Regjeringen lagt seg under det som var Jagland-regjeringens investeringsramme for vegsektoren i perioden 1998-2001. Er dette et nytt eksempel på at Regjeringen fraskriver seg all innflytelse og legger alt i hendene på Stortinget? Eller er det et forsøk på å skjule at Regjeringen ikke har vist vilje eller evne til å følge opp lovnadene fra 1997? Ifølge representanten Ringstad er det nå slått fast at det er det siste. I Nationen den 15. juni slår hun fast: «Flertallet på Stortinget vil satse mer på samferdsel. Det nytter ikke når regjeringen ikke er med». Ifølge avisen anklager hun regjeringspartiene for direkte løftebrudd i forhold til det partiene var med på i forrige periode på Stortinget. Dette er meget interessant. Jeg har stilt meg spørsmålet: Er representanten Ringstad en modig kvinne, eller er det bare et spill for galleriet, for i dagens Nationen går herrene Steensnæs, Jakobsen og Kvassheim ut og «lover vei i vellinga for samferdsel»? Da koker kanskje det hele ned til å bli et valgkamputspill, iallfall når herrene uttaler at de ikke kan love at alle skal få det de ønsker, for utdanning og helse skal også ha sitt. Uansett har det vært interessant å observere det som har foregått i Nationen denne uken. Komiteens leder sa i debatten om forrige sak at han gledet seg til neste akt i denne føljetongen, og jeg må si meg så enig. Følg med! Men uansett vil jeg anbefale innstillingen.
Innst. S. nr. 225 for 1998-99, som vi har til behandling i dag, føyer seg inn i en rekke med lignende saker som vi har hatt i år. Jeg kunne egentlig bare ha tatt fram manuskriptet mitt fra alle de andre bompengeinnkrevingssakene vi har hatt tidligere i år, og gjentatt det. Det ser dessverre ut til at denne regjeringen ønsker å bli kjent på samferdselssektoren som den regjeringen som skattla bilistene mest. Jeg har i alle år trodd at Arbeiderpartiet var bilistenes store skrekk, men må nå innrømme at denne samferdselsministeren og den forrige fra samme regjering nå går Arbeiderpartiet en høy gang! Her går man nå inn for ytterligere en økning i antall bommer rundt Kristiansand. Tre nye bomstasjoner setter man her opp, og det til og med på strekninger hvor bilistene ikke kommer til å benytte den nye vegstrekningen. Fremskrittspartiet har vært imot bompengeinnkrevingen i Kristiansand og ønsker ikke en utvidelse nå heller. Jeg vil her, som i alle de andre sakene, henvise til at bilistene innbetaler hele 38 milliarder kr i bilavgifter, mens statens utgifter til drift, vedlikehold og veiinvesteringer er kun 9,6 milliarder kr. I tillegg ønsker flertallet i dag også å ilegge brukerne av fergen mellom Hareid og Sulesund bompenger for å finansiere utbedring av trafikkforholdene i Hareid sentrum. Fremskrittspartiet er helt enig i at trafikkforholdene i Hareid sentrum bør ordnes, men vi er av den formening at dette er et statlig ansvar, og det skal da gå over samferdselsbudsjettet. Videre er det med stor skuffelse jeg ser at departementet allerede fra høsten 1999 vil legge til rette for en gebyrordning ved bruk av piggdekk. Fremskrittspartiet var som kjent imot innføringen av avgift ved bruk av piggdekk. Jeg vil henvise til Innst. O. nr. 6 for 1997-98. Det ser dessverre ut til å være denne regjeringens målsetting å legge alle slags avgifter og tvang på bilbrukerne. Det er da jeg spør: Kunne ikke samferdselsministeren og alle hans folk først gå inn og se hva de selv kan bidra med, istedenfor å legge alle byrdene på bilistene? Når blir gater vasket og rengjort? Går jeg fra Drammensveien og hit til Stortinget, drukner jeg i støv og møkk hver gang en lastebil passerer. Er piggdekkbrukerne skyld i det? Blir trafikklysene stilt inn slik at vi får en sammenhengende grønn bølge når vi kjører? Jeg merker i hvert fall veldig lite til det. Hva med avgiftslettelse for nye biler? Norge har vel Vest-Europas eldste og mest forurensende bilpark. Dette er bare noen eksempler, men jeg har ikke store forhåpninger om at noe av dette blir rettet opp. Det ser ut til at det isteden er enklere å pålegge en ny avgift.
Først til representanten Ola Røtvei, som bl.a. refererer fra Nationen i dag, til noen som har sagt noe om «vei i vellinga», og som er knyttet til parlamentariske ledere. Jeg må vel si at jeg regner med at Ola Røtvei også vet at journalister ikke alltid siterer nøyaktig slik det blir sagt, men kanskje som journalisten ønsker det skal bli sagt. Så til proposisjonen, som omfatter en rekke mindre saker. Det er greit å kunne registrere at Regjeringen stort sett får full tilslutning til alle forslag, og at det er så stor grad av enighet om så mange av sakene, slik også saksordfører Ola Røtvei var inne på. Jeg vil bare kort omtale noen av de sakene som det har vært en del diskusjon om, og starter med bompengeordningen i Kristiansand, med tre nye bomstasjoner. De nye bomstasjonene settes i hovedsak opp for å unngå for stor trafikkbelastning på vegene som går parallelt med E18. Nabokommunene er ikke spesielt begeistret for forslaget, ikke minst gjelder dette Vennesla kommune. Motstanden er særlig knyttet til en av disse tre bomstasjonene. Det er blitt hevdet at her vil bilistene på fylkesveg 1 inn til Kristiansand måtte betale for utbygging av E18, uten at de i det hele tatt bruker E18. Det blir også hevdet at dette strider mot vegtrafikklovens krav om at bompenger skal gå til tiltak som tilgodeser de bilistene som betaler. Fra Kristelig Folkepartis side mener vi likevel at utvidelsen av bompengeinnkrevingen er forsvarlig. Utbyggingen av E18 vil forbedre framkommeligheten og kapasiteten på det totale vegnettet i Kristiansand og vil forhåpentligvis redusere trafikkbelastningen og forbedre framkommeligheten i hele Kristiansand sentrum. Så til Buskerud, hvor vi nå skal komme et skritt videre med E134. Etter at Stortinget ikke gikk inn for å bygge en midlertidig tilknytningsveg mellom den gamle vegen og den eksisterende nye vegstrekningen, har det kommet lokalt initiativ om å forskuttere videreføring til Damåsen. Stortinget har tidligere stilt seg positiv til en kommunal/fylkeskommunal forskuttering med tilbakebetaling tidlig i perioden 2002-2005. Nå foreligger planene, og en samlet komite slutter seg til departementets forslag med tilbakebetaling i 2003 og 2004. En av sakene komiteen omtaler i innstillingen, gjelder deponering av masse fra Trekantsambandet. Austevoll Bruselskap AS har søkt om å få benytte overskuddsmasse fra Trekantsambandet til delprosjekt på den planlagte vegforbindelsen mellom Huftarøy og Hundvåkøy, og ønsker å finansiere deponeringen med bompenger på fergene til Austevoll. Departementet anbefaler ikke innkreving av bompenger til dette formålet. For Kristelig Folkeparti er ikke problemet forhåndsinnkreving av bompenger til prosjektet, men at en faktisk begynner å bruke av innkrevde bompenger før endelig vedtak om utbygging er gjort. Departementet har imidlertid ansett dumping av overskuddsmasse fra Trekantsambandet mellom Huftarøy og Hundvåkøy som den mest naturlige deponering, uavhengig av bompenger fra Austevoll, og departementet foreslår at deponeringen bør dekkes av Trekantsambandet – deponering av masse er Trekantsambandets ansvar. Jeg trodde faktisk dette var en god løsning for Austevoll. De får massen dit de vil ha den, men slipper å betale for den. Og jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet og Høyre har behov for å si i sin merknad at kostnadene med massedeponeringen kan dekkes inn ved innkreving av bompenger. I meldingen er det omtale av en del prosjekter som Stortinget tidligere har uttalt seg om, men som senere er havnet under fylkenes ansvarsområde. Jeg vil spesielt, som Ola Røtvei også gjorde, trekke fram veg til Todalen i Møre og Romsdal, der dagens veg skaper store problemer for den lokale hjørnesteinsbedriften. Stortingets signaler har vært svært tydelige, men i ettertid er denne vegstrekningen, som er en del av det øvrige riksvegnett, havnet under fylkets ansvarsområde og prioritering. Men en samlet komite ønsker altså en løsning som gjør at det arbeidet som gjenstår, blir gjennomført fortløpende, slik at arbeidet ikke stopper opp. Kristelig Folkeparti er opptatt av de mulighetene som ligger i økt utnyttelse av naturgass, ikke minst er det mange interessante muligheter innen samferdselssektoren. Det har vært planlagt å sette inn gassferge både i Rogaland og i Møre og Romsdal. Nå er den ene fergen i rute, den er bestilt, mens det er problemer i Rogaland. Det er teknisk vanskelig å benytte CNG som opprinnelig planlagt, og nå arbeides det med å kartlegge mulighetene for å utnytte LNG også i andre sektorer enn samferdsel. Dette kartleggingsarbeidet vil gi nyttig informasjon når en skal vurdere mulighetene for å skaffe til veie LNG til en gassferge også i Rogaland.
Innst. S. nr. 225 inneholder, som saksordfører meget greit gjorde rede for, en lang rekke saker. Jeg skal ikke kommentere alle, men ta for meg noen ganske få. Den første gjelder utvidelsen, eller oppsettingen av flere bomstasjoner til finansiering av E18 i Kristiansand. Høyre er uenig med flertallet, som ønsker å kreve inn bompenger fra bilister som ikke bruker veien som skal finansieres ved bompenger. Og dermed har jeg vel også sagt at jeg nok er ganske uenig i den tolking av veiloven som her legges til grunn. Høyre mener det er uheldig å utvide bompengeinnkrevingen på denne måten. Det svekker tilliten til selve bompengesystemet som sådant, og omgjør dette til det vi kan kalle for en generell veiskatt. Dette er Høyre imot. Høyre vil også peke på at det er stor lokal motstand nettopp mot denne utvidelsen, og det er også grunnen til at Høyre vil stemme mot punktene 2 og 3 i innstillingen. Det er gledelig at en nå har funnet en løsning som sikrer fremdriften på strekningen Hegstad - Damåsen i Buskerud fylke. La meg i denne sammenheng rose Buskerud, som har vist evne til å finne løsninger i en vanskelig bevilgningssituasjon i norsk samferdsel. Det fortjener de ros for! Når det gjelder bompengefinansiering, utbedring av trafikkforholdene i Hareid sentrum, merket jeg meg saksordførers ord, og jeg tenkte øyeblikkelig på sitatet om at jeg protesterer for all verden, men følger med på ferden. Denne saken er også Høyre imot. Vi mener det er meget uheldig å innføre et prinsipp om å finansiere utbygging av veier ved å innføre bompenger på fergestrekningene, spesielt når selve fergestrekningen ikke skal avvikles. Ved å akseptere dette prinsippet, som flertallet nå faktisk gjør, vil selvsagt fristelsen bli enormt stor til å innføre bompenger på flere fergestrekninger for å finansiere mer eller mindre fantasifulle løsninger knyttet til veistrekninger. Jeg aner hva vi nå står foran. Høyre vil peke på at også dette forslaget mangler helt – hvis en ser bort fra selve stedet hvor pengene skal brukes – lokal tilslutning. Det er også grunnen til at Høyre vil stemme mot punktene 5 og 6 i innstillingen. Høyre er glad for at en har funnet en løsning hva angår overskuddsmasse og prosjektet ny Rv 546 Huftarøy – Hundvåkøy. Høyre, sammen med Arbeiderpartiet, tilrår at kostnadene med denne masseplasseringen kan dekkes ved innkreving av bompenger, og regner med at departementet vil komme tilbake til den bompengesøknaden når det passer. I denne sammenheng vil jeg ganske enkelt bare vise til Norsk veg- og vegtrafikkplan og hva Høyre skrev i den forbindelse. Det er hele begrunnelsen for at vi selvsagt står på det vi den gang sa. Det er i innstillingen tatt opp en rekke prosjekter som Stortinget tidligere har prioritert, men som ikke er fullført, og som kanskje heller ikke fylkeskommunene har prioritert etter at ansvarsfordelingen mellom stat og fylke ble endret. Høyre mener det er nødvendig å se nærmere på disse forholdene i forbindelse med bl.a. Nasjonal transportplan våren 2000. Høyre er med i en felles komitemerknad som peker på de ulike prosjektene, men vil understreke at vi er innstilt på å komme nærmere tilbake til problemet både i budsjettet for 2000 og i Nasjonal transportplan våren 2000. Spesielt er det, som flere har vært inne på, strekningen i Todalen Høyre er bekymret over, fordi det er så vesentlige næringspolitiske grunner til å få realisert dette prosjektet. Men det er også andre prosjekter hvor det kan føles slik at Stortinget på en måte har løpt fra sitt ansvar, og det må vi rydde opp i – det synes i alle fall jeg. Høyre er med i en felles komitemerknad om bruk av gass i fergesektoren. Høyre vil understreke behovet for ytterlige satsing på dette området. I tillegg er det viktig å se om det er mulig å kombinere økt bruk av gass i samferdselssektoren med økt bruk av gass generelt sett. En slik dreining av bruken vil kunne få positive miljøeffekter, men i tillegg vil det kunne skape innovasjon knyttet til bruk av gass, som er overmåte viktig dersom en ønsker å utvikle ny næringsvirksomhet på kysten knyttet til gassproduksjon. Til sist er jeg glad for at flertallet understreker behovet for en frivillig overgang til piggdekk og derfor ikke ønsker å ta i bruk gebyrer. Det er Høyre meget enig i. Det var også grunnen til at Høyre i sin tid stemte mot lovforslaget som åpnet for innføringen av slike gebyrer. Vi trodde og mente at det ville være mulig gjennom positive virkemidler å påvirke holdningene, slik at bilistene lar være å bruke piggdekk og går over til å bruke piggfrie dekk. Det viser seg, som vi den gangen hevdet, at folk er fornuftige og at det går riktig vei. Selvsagt må det jobbes videre med holdningene, men vi håper at vi aldri ser disse gebyrene.
Saksordføraren hadde ein god og grundig gjennomgang av fleire av enkeltprosjekta som er omtala i den samleproposisjonen som er til handsaming. Mange av prosjekta er det dessutan ikkje dissens om i komiteen. Eg skal difor ikkje bruke så veldig lang tid, men berre knyte nokre kommentarar til eit par av dei prosjekta som er omtala. Den fyrste saka eg vil nemne, er bruk av overskotsmassen frå Trekantsambandet til delprosjekt ny Rv 546 Huftarøy – Hundvåkøy i Austevoll kommune i Hordaland. Heile komiteen står saman om at massane frå Trekantsambandet skal plasserast slik at dei kjem til nytte på eit seinare tidspunkt. Ut frå eit slikt resonnement er det naturleg at steinmassane blir plasserte mellom Huftarøy og Hundvåkøy. Eit stort fleirtal i komiteen, alle bortsett frå Framstegspartiet, slår òg fast at prosjektet Huftarøy – Hundvåkøy ligg inne i Norsk veg- og vegtrafikkplan for 1998-2007. Der blir det òg vist til at det vil vere aktuelt å starte opp prosjektet i perioden 2002-2007, og at føresetnaden er at prosjektet blir delvis bompengefinansiert. Det er altså stor semje om det meste i denne saka, både når det gjeld plasseringa av massane, og når det gjeld den plassen det aktuelle prosjektet har i Norsk veg- og vegtrafikkplan. På eitt punkt, nemleg det som gjeld kostnaden med masseplasseringa, er komiteen delt i eit fleirtal av Arbeidarpartiet og Høgre og eit stort mindretal av resten av partia i komiteen. Senterpartiet er med i mindretalet, som meiner at plasseringa av masse frå Trekantsambandet er Trekantsambandet sitt ansvar, også økonomisk. Vi finn det uvanleg ut frå tidlegare praksis å opne for at det skal brukast bompengar før endeleg vedtak om utbygging av prosjektet er gjort. Men bortsett frå denne økonomiske sida er det, som eg alt har sagt, brei semje om masseplasseringa og prosjektet sin plass i Norsk veg- og vegtrafikkplan. Den andre saka eg vil knyte nokre merknader til, er saka som gjeld prioritering av prosjekt innanfor dei andre riksvegane. Det er etter den arbeidspraksisen som no er i samferdselskomiteen, uvanleg at komiteen tek opp konkrete enkeltprosjekt på riksvegnettet. Men dei to prosjekta som er tekne opp under dette punktet, er prosjekt som har vore omtala av komiteen før denne stortingsperioden, men som ikkje har funne si løysing. Innfartsvegen til Kragerø har komiteen tidlegare bedt om at det blir gjort greie for seinast i budsjettet for år 2000, og dette reknar eg med blir fylgt opp. Når det gjeld det andre prosjektet under dette punktet, riksvegen til Todalen i Møre og Romsdal, har dette vore omtala ei rekkje gonger frå Stortinget si side. Ferdigstilling av denne vegen vil ha stor verdi for industrien i Todalsfjordbotn. Surnadal kommune har også fleire gonger peika på den store verdien ferdigstillinga av dette prosjektet har for kommunen, og det er som eit bevis på dette at kommunen har sagt seg villig til å forskotere inntil 5 mill. kr, eit vedtak som kommunen nyleg har stadfesta. I denne saka ber komiteen departementet leggje opp til at det arbeidet som står att, blir gjennomført utan at det blir stopp i arbeidet. Og eg reknar med at Regjeringa grip tak i denne saka. Så merka eg meg at representanten Ola Røtvei brukte delar av sitt innlegg til å kommentere oppslag frå Nationen sist veke. Det kunne vere litt av kvart å kommentere i Røtvei sitt innlegg, men eg skal likevel avstå frå lange kommentarar. La meg berre få seie at eg faktisk sat igjen med eit inntrykk av at representanten Røtvei nesten ikkje ynskte at det skulle komme meir pengar ut av det som har vore sagt. Men kanskje representanten Røtvei har starta arbeidet med å finne formuleringar som han kan bruke i ein kommande valkamp for å skape uvisse om andre parti.
En setning i dagens proposisjon gir grunn til atskillig ettertanke. Regjeringen får seg til å skrive: «Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål» I vanlig stortingsspråk betyr det at Regjeringen ikke har fått igjennom sitt ønske om å bevilge mer til veiformål. Og da må jeg spørre statsråden: Når har Regjeringen foreslått veibevilgninger som Stortinget har gått imot? Når? Og som representanten Røtvei sa: Når har regjeringen fremmet noe forslag med sikte på å innfri de løfter som regjeringspartiene gav før valget? Ved budsjettbehandlingen høsten 1997 fikk Regjeringen igjennom veibudsjettet uten at beløpet ble endret. Høsten 1998 ble veibudsjettet økt med 70 mill. kr utover Regjeringens forslag. Arbeiderpartiet foreslo sist høst å øke riksveiinvesteringene med 260 mill. kr utover Regjeringens forslag, men fikk ikke flertall for det. Så jeg spør igjen: Når har Regjeringen foreslått veibevilgninger som Stortinget har gått imot? Eller er det slik at statsråden skjuler seg bak andre, slik for så vidt representanten Faldet beskrev i et replikkordskifte tidligere i dag? Så spurte avisa Nationen i går samferdselsminister Fjærvoll om Regjeringen har løpt fra løftene som de var med på da veiplanen ble behandlet våren 1997? Da får jammen statsråden seg til å svare: «Regjeringen bevilger ikke en krone. Det var Stortinget som satte de forutsetningene.» Men mener statsråden at det er helt uinteressant for Regjeringen hvilken politikk Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har trukket opp i Stortinget, og hvilken politikk de har forespeilet sine velgere? Jeg forstår godt at Senterpartiets egen stortingsrepresentant Jorunn Ringstad i Nationen sist tirsdag anklaget regjeringspartiene for direkte løftebrudd i forhold til hva partiene var med på i forrige periode på Stortinget. For det er jo det det er! Men det er interessant at de nå også sier det selv. Og statsråden fortsetter å overraske. På spørsmålet om han er fornøyd med den profil som samferdselsbudsjettet fikk for 1999, svarer han: «Det vil jeg ikke uttale meg om.» Statsråden var da vitterlig medlem av den regjering som la fram budsjettet. Hvis han ikke kunne innestå for budsjettet, er det bare én konsekvens å trekke av det. Så jeg forutsetter at han stiller seg bak det vedtak i Regjeringen som han selv var med på. Men er det da den økningen i veiinvesteringene som Høyre tvang igjennom, som han har problemer med å forsvare? Det bør jo i så fall være meget interessant for dem som bidrog til budsjettforliket i samferdselskomiteen, med rammer langt lavere enn de selv hadde ønsket.
I mitt hovedinnlegg skal jeg konsentrere meg om selve innstillingen fra komiteen, og så vil jeg prøve å komme tilbake til noen av spørsmålene i et treminuttersinnlegg senere. Jeg har merket meg at et flertall i komiteen på de fleste punkter slutter seg til departementets forslag i St.prp. nr. 68, og det er jeg naturligvis glad for. Jeg vil derfor bare kort kommentere noen av komiteens merknader til enkeltsaker i innstillingen. Når det gjelder flysikkerheten på norsk kontinentalsokkel, vil jeg understreke at dette er et viktig og omfattende tema. Jeg vil derfor, som allerede kjent, komme tilbake til Stortinget i begynnelsen av 2000 med en grundig og oppdatert vurdering av dette saksfelt. Så over til den omtalte utvidede bompengeordningen i Kristiansand. I dag blir det foretatt bompengeinnkreving fra to bomstasjoner – på E18 ved Bjørndalssletta og på E39 ved Falconbridge – ved innkjøringen til Kristiansand. Utvidelsen omfatter bompengeinnkreving fra tre nye bomstasjoner på sidevegsystemet. Innkrevingen fra de nye bomstasjonene skal etter planen starte ved årsskiftet 1999-2000. En utvidelse av bompengeordningen vil redusere trafikklekkasje til veger uten bomstasjon og øke inntektsgrunnlaget. Jeg har merket meg at et flertall i komiteen finner det uheldig at det ikke er lokal enighet om utvidet bompengeordning. I dette tilfellet er det nabokommunene Vennesla og Iveland som er imot utvidelse. Jeg vil understreke at Samferdselsdepartementet legger stor vekt på lokal enighet i bompengesaker. Departementet har i denne saken lagt avgjørende vekt på at Kristiansand kommune, som vertskommune, og Vest-Agder fylkeskommune har sluttet seg til ordningen. En annen sak jeg vil kort kommentere, er prioritering av prosjekter innenfor øvrige riksveger. Stortinget har tidligere gitt uttrykk for en del vegstrekninger som skal prioriteres innenfor øvrige riksveger, mens det nå er fylkeskommunen som har et hovedansvar for prioritering på denne delen av vegnettet. Jeg har merket meg at komiteen i denne sammenheng ber departementet følge opp både innfartsveg til Kragerø og Todalsvegen. Departementet vil komme tilbake til dette i budsjettproposisjonen for 2000. Jeg vil likevel få nevne at det kan være noe tvil om hvorvidt Stortinget har prioritert innfartsveg til Kragerø ved tidligere anledninger. Dette er da også grunnen til at innfartsveg til Kragerø ikke er tatt med i oversikten i St.prp. nr. 68. Jeg har ellers merket meg at komiteens flertall åpner for at dumping av masser fra Trekantsambandet, som et delprosjekt på den planlagte bruforbindelsen Rv 546 Hundvåkøy – Huftarøy, kan bompengefinansieres. Jeg vil i denne sammenheng få knytte to kommentarer til dette: For det første er den vesentligste delen av kostnaden ved massedumping kostnader som bør dekkes av Trekantsambandet. Trekantsambandet må bli av med massene, og det finnes i dag ingen gode alternative dumpingsplasser. Merkostnadene for Trekantsambandet vil bli 1-2 mill. kr, noe som i St.prp. nr. 68 er foreslått dekket over budsjettet for øvrige riksveger i Hordaland. For det andre må jeg stille spørsmål ved om troverdigheten til bompengeinnkreving som finansieringskilde vil bli svekket dersom vi skal åpne for at man kan bompengefinansiere dette prosjektet. Det dreier seg altså om å bompengefinansiere dumping av stein i sjøen. Vegforbindelsen mellom Huftarøy og Hundvåkøy er ikke vedtatt startet opp. Den er heller ikke prioritert på topp blant planlagte bompengeprosjekter i Hordaland. Vi er nå i en situasjon med trange rammer på vegbudsjettet, hvor vi bl.a. ligger klart etter den utbyggingstakten som ble lagt til grunn i Norsk veg- og vegtrafikkplan 1998-2007. Et opplegg med bompengefinansiering av dette prosjektet i en slik situasjon vil lett innebære at prosjektet blir prioritert på bekostning av andre prosjekter som er høyere prioritert i Norsk veg- og vegtrafikkplan. Jeg har merket meg at komiteen ber Samferdselsdepartementet følge opp og bidra til at Norsk Gassforums arbeid knyttet til «Naturgassveien» blir gjennomført. Departementet vil følge opp sitt aktive arbeid knyttet til bruk av naturgass i transportsektoren, jf. de betydelige bevilgninger som er gitt til naturgassbusser i Haugesund, Bergen og Trondheim de senere årene, og forberedelsene til bruk av naturgassferjer, som er omtalt i proposisjonen. Når det gjelder Norsk Gassforums bredere arbeid knyttet til «Naturgassveien», går dette klart inn på Olje- og energidepartementets ansvarsområde, som generelt ansvarlig for å forvalte statens politikk i forhold til innenlandsk distribusjon og bruk av naturgass. Jeg vil derfor ta opp med Olje- og energidepartementet statens rolle i forhold til den omtalte søknaden fra Norsk Gassforum. Jeg kan forsikre om at bruk av naturgass i transportsektoren vil bli undergitt en faglig solid behandling i Nasjonal transportplan-sammenheng.
Når Stortinget på tampen av vårsesjonen ryddar opp i diverse samferdselssaker, er det mange der ute som blir letta. Samferdsel opptek alle, og når løyvingar blir gitt og oppfølgingar blir lova frå Stortinget si side, får vi i komiteen ofte stor takk og ære. Ja, det hender endatil at det dukkar opp både helsingar og blomster. Nå må ikkje dette forståast som at slikt gir forrang, men det fortel mykje om korleis det er å vere busett rundt omkring, og kor mykje tilgjenge betyr for folk og næringsliv. Slik sett er det gledeleg å merke seg at auka låneopptak både i 1999 og i åra framover vil gje ei meir rasjonell framdrift på vegstrekninga Gutu-Kopstad på E18 i Vestfold. Vi er alle klar over den spesielt ulykkesutsette vegstrekninga i Sande, og det må vere godt for innbyggjarane at anleggstida har ein ende. I Sande kommune har dei vore tolmodige, og har i år levd med anleggsverksemd over alt. Heldigvis sikrar dette framdrifta. Vi finn òg grunn til å minne om innfartsvegen til Kragerø. Ein samla komite forventar at departementet kjem tilbake med nye vurderingar i samband med budsjettet for år 2000. Den vegen var ein lovnad til byen da jernbanen vart lagd ned. Vi har der ein gamal lovnad frå den tida Johan J. Jakobsen var statsråd, som ikkje er innfridd. Som Buskerud-representant finn eg særleg grunn til å glede meg over at E134 Hegstad-Damåsen nå er i boks. Når alle gode krefter, politisk trøkk, fylkespolitikarar og næringslivet, som eg her vil rose spesielt, er med og dreg lasset i same retning, da blir resultatet bra. Ein ulykkesbelasta kjerreveg skal nå utbetrast med forskottering, og resultatet blir betre veg i nær framtid. Da har eg større bekymring for Drammenspakka. Eg håpar og trur at lokale politiske vedtak står ved lag, og at ikkje nokon politikarar byrjar å forkludre det som nå skal skje. Eg har m.a. sett at dobbeltbrua på E18 skal brukast nær sagt som pant for at heile Drammenspakka skal bli innfridd først. Eg trur det er meir fornuftig å ha tiltru til Stortinget som løyvande myndigheit, at lovnaden der står ved lag. Arbeidarpartiet er av den meining at pakka skal leverast ferdig. Overskridingane er urovekkjande. Men å tukle med godkjende planar er langt verre. Da kan fort andre prosjekt i vårt langstrakte land rappe kronene, for nå har også regjeringpartia forstått at samferdselsinvesteringar er gode valkampsaker, jf. utspel dei siste dagane frå representanten Jorunn Ringstad frå Senterpartiet. Men det er viktig å ikkje forlove seg i desse dagar. Vi kan alle bli møtt med våre lovnader etter den 13. september, og utfordringane vi står overfor, er nær sagt uovervinnelege. Vi pleier òg å vere rimeleg flinke til å minne kvarandre om lovnader som vi har gått ut med, jf. det som har skjedd i etterkant av stortingsvalet.
I den proposisjonen vi har til handsaming i dag, er det ei sak eg vil ta føre meg og snakka litt om. Det er bruken av overskotsmassane frå Trekantsambandet til eit delprosjekt Huftarøy - Hundvåkøy i Austevoll kommune. Austevoll er ein liten kommune i Hordaland med 4 500 innbyggjarar. Det er eit utal av øyar som skal bindast saman, ni som det bur folk på. Dei har mange bruer, to er ferdige, ei er under arbeid, og dette er den siste brua som skal binda kommunen saman. Det er ikkje snakk om at denne kommunen kan verta landfast på noko vis, men det er viktig at dei øyane det bur folk på i kommunen, kan verta bundne saman. Derfor er dette eit veldig viktig prosjekt for Austevoll kommune, og sjølvsagt for Hordaland. Og når det er slik at det er overskotsmassar på Trekantsambandet, så er det viktig å få plassert dei der. Eg er glad for at heile komiteen er einig i at det kan plasserast der – bortsett frå Framstegspartiet, som ikkje var einig i det heller. Ein kan visa til at dette prosjektet ligg i vegplanen, at det er aktuelt å starta opp prosjektet i perioden 2002-2007, og at det er venta at prosjektet delvis skal verta bompengefinansiert. Derfor er eg veldig glad for at Høgre og Arbeidarpartiet seier at dette kan dei vera med på å krevja inn bompengar til allereie no. Eg trur det er veldig viktig å gje desse signala til Austevoll kommune, slik at dei veit kva dei kan rekna med i framtida. Så har det vore sagt i debatten her at det ikkje har vore teke stilling til dette prosjektet enno. Men når eit fleirtal i komiteen, Høgre og Arbeidarpartiet, seier dette så klart som dei har gjort i merknadane sine, så ventar eg at det vert fleirtal for dette prosjektet her i salen, og at statsråden tek det til orientering og kjem tilbake med ei sak om det. Sjølvsagt kan ikkje det skje veldig fort, men i alle fall er det fleirtal for at dette prosjektet skal inn, og at ein allereie no kan bruka bompengefinansiering til det. Eg høyrde statsråden sin kommentar då han hadde innlegget sitt, men eg høyrde ikkje noka begeistring for denne merknaden. Det venta eg sjølvsagt heller ikkje, for partiet han tilhøyrer, er ikkje med på den merknaden. Men eg reknar som sagt med at når fleirtalet har skrive ein så klar merknad, så tek statsråden det til etterretning, og eg vil gjerne ha stadfesta at han kjem tilbake med ei sak på dette. Sidan sentrumspartia ikkje kan vera med på den merknaden, undrar eg meg på kva tidlegare leiar av samferdselskomiteen, som er frå Austevoll, meiner om desse partia i dag. Eg veit ikkje om han hadde konvertert om han hadde vore her, men eg trur i alle fall at han hadde sagt at det var dårleg gjort at dei ikkje kunne vera med på å gje eit handslag til Austevoll som – som sagt – er bunde saman av mange små øyar og treng eit handslag frå storsamfunnet for å kunna finansiera bruene sine. Dei har gjort ein kjempegod dugnad sjølve for å vera med og finansiera dette – og har òg tidlegare vore med på finansiering med bompengar.
Presidenten gjør oppmerksom på at den reglementsmessige tiden for kveldsmøtet straks er over. Presidenten vil imidlertid foreslå at dette møtet fortsetter inntil dagens kart er ferdigbehandlet. – Det anses vedtatt. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg sitter med en beklemmende følelse av at Stortinget holdes for narr i saken om de gassdrevne fergene i Boknafjordsambandet og oppfølging av intensjonene bak vedtaket om «Naturgassveien», for Stortinget har gang på gang bekreftet sin vilje til å satse på gassferger og tilhørende infrastruktur, og gang på gang kommer departementet tilbake med nye utsettelser. Jeg finner det nedslående, på grensen til uakseptabelt, at Regjeringen vil trenere denne saken frem til Nasjonal transportplan for 2002-2011 kommer til behandling. I St.prp. nr. 1 for 1997-98 stod det om gassferger at prosjekteringen hadde tatt lengre tid enn ventet. For fergen til sambandet Mortavika – Arsvågen ville det først kunne inngås byggekontrakt i 1998. Nå, halvveis i 1999, og etter at disse fergene har vært etterlyst gang på gang, inviteres Stortinget til å skyve hele prosjektet ut i tid. Det er vanskelig å tolke dette annerledes enn at denne regjeringen ikke har vilje til å iverksette Stortingets beslutning om gassdrevne ferger i Boknafjordsambandet. I brev fra Vegdirektoratet til Samferdselsdepartementet av 26. mars i år står det en del om dette. Det står: «Alle offentlige utredninger om mulig anvendelse av energiressursen naturgass i større utstrekning i fastlandsnorge har konkludert med at dersom dette skal bli en realitet, må det satses på distribusjon av gassen i flytende form». Videre står det: «Et prosjekt av omfang og varighet som vi mener må til for å gjøre gassferjeprosjektet til mer enn en god, men dårlig gjennomført tanke, kan etter vår oppfatning bare sikres med staten som pådriver og finansiell garantist.» Det heter videre: «Dersom man velger en slik satsning, kan bygging av gassferjer til flere ferjesamband i Rogaland og Hordaland være aktuelt, noe som igjen ville legge forholdene til rette for gjennomføring av visjonen om «Naturgassvegen».» Her er så mange ting som peker i samme retning. Det står videre: «Det verste som kan skje for naturgassprosjektet vil derfor være om man stanser med den ene ferjen. Dette vil gi en signaleffekt til samferdselssektoren om at satsing på alternativer til dagens løsninger egentlig ikke er aktuelt.» Det står også i en konklusjon: «Som neste fase anbefaler vi investering i et minikondenseringsanlegg som f.eks. Gasnors alternativ C, sammen med investering i gassferje for bruk i sambandet Mortavika - Arsvågen i Rogaland. Investeringen vil også gi reserveforsyning av gass til ferjen i Møre og Romsdal.» Jeg synes dette brevet fra Vegdirektorat til Samferdselsdepartementet viser klart at her er det grunnlag for å gå videre med gassferger før transportplanen skal behandles. Og jeg forventer at det i budsjettfremlegget for år 2000 er tatt inn elementer som viser at arbeidet skrider fremover.
Statsråden har et inntrykk av at det siste innlegget bygger på en del misforståelser om hvor vi nå står i gassferjeprosjektet. Jeg henviser også til sammendraget på side 5 i innstillingen. Det er allerede kontrahert er ferje som skal settes inn på et konkret samband. Vi har registrert at det opplegget som gjaldt gassbruken i Rogaland, ikke lot seg gjennomføre med den gasstypen som var foreslått. Vi prøver da en annen løsning i dette området. Når det gjelder «Naturgassveien», redegjorde jeg for det i mitt innlegg. Transportsiden, det som gjelder Olje- og energidepartementet, vil jeg ta opp med det departementet, så samarbeidet er intakt. La meg kort kommentere noen av de spørsmålene som er kommet. Til Karl Eirik Schjøtt-Pedersen vil jeg bare kort måtte si at statsråden har å forholde seg til de budsjetter som han får tildelt, og dette stortinget vedtar. Det betyr med andre ord at fra min side vil det i tiden framover bli lagt nøye vekt på at de prosjekter jeg fremmer for Stortinget, holder når det gjelder rammer, så godt som mulig. Jeg vil altså legge opp til at prosjektene skal være på +/- 10 pst., som også Stortinget tidligere har ønsket, og at vi unngår de enorme overskridelsene som spiser av etterkommende prosjekter. Det har vært en belastning for vegsektoren over mange år. Så etterlyste representanten Frøiland begeistringen rundt Austevoll og stentipping etc. når det gjelder overskuddsmasse fra Trekantsambandet. Jeg var meget begeistret. Det er bare det at jeg ser at det må være klart hvem det er som skal betale dette. Dette er det Trekantsambandets jobb å gjøre, de skal bekoste dette – det er deres overskuddsmasse, og de har ikke så mange andre steder å tippe den. Det som måtte bli ekstrakostnader, skal vi dekke over posten for øvrige riksveger. Når Stortinget så måtte beslutte gjennomføring av det prosjektet som representanten Frøiland talte om, vil det være helt naturlig at bompenger vurderes. Denne statsråden ser bompenger som en god løsning for å komme raskere i mål med en rekke prosjekter, slik at andre prosjekter i køen kan rykke fram. Så ønsker jeg komiteens leder Oddvard Nilsen og representanten Thore Aksel Nistad lykke til i sine forsøk på å oppdra bilistene i Norge til å redusere piggdekkbruken. Det er nemlig det også Regjeringen vil. Det vi har gjort, er å skaffe en hjemmel, for hvis man ikke greier denne oppdragelsesoppgaven innen 2002 og piggfriandelen er nådd ca. 80 pst., vil det være naturlig at avgift innføres. Greier man dette, er det ikke aktuelt å innføre avgift.
Når jeg tar ordet til et treminutters innlegg sent på kveld, er det for å kommentere Karl Eirik Schjøtt-Pedersens innlegg her. For n"te gang får vi oppleve at representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen overser realiteten i den saken vi behandler, og velger å bruke tiden til å male opp igjen på sentrumspartienes løftebrudd og udugelighet. La meg nå på nytt slå fast at Kristelig Folkeparti ikke har noen problemer med å innrømme at vi ikke har oppfylt alle våre løfter i det vedtatte planverk. For meg er det viktig å understreke at ærlighet varer lengst, og dette har vi også sagt til våre velgere på en ærlig måte. Jeg tror også våre velgere skjønner det. Og jeg tror også at i denne sal var det bred enighet om at innstramming var nødvendig for å berge norsk økonomi. I tillegg sliter vi med store bindinger og med store overskridelser på flere av de prosjektene som også opposisjonspartiene i denne sal må ta ansvar for. Et av de prosjektene ble åpnet i denne uken, og har dessverre medført at bevilgningene til Finnmark, til øvrige prosjekter, har måttet lide. Jeg ser med glede fram til og ønsker å se hvordan Arbeiderpartiet, som jeg skjønner ønsker seg tilbake til regjeringskorridorene, i framtiden skal få fart på samferdselssektoren. For så vidt kan jeg forstå det nå som renten går ned, oljeprisen er god og arbeidsledigheten er mindre enn den har vært de siste ti år. Og vi kan jo spørre oss om den hadde vært det hvis ikke vi hadde måttet ta sjansen på å bryte noen av de løftene vi opprinnelig gav. Jeg tror historien vil vise at vi tåler den sammenligningen som kommer den dagen Arbeiderpartiet skal forme samferdselspolitikken.
Jeg registrerer at representanten Sahl har gjort det til en egen sport å forsvare Regjeringen mot den påvisning av realiteter som jeg har funnet behov for å gjøre i en del saker. Vi får sikkert atskillige muligheter til å komme tilbake til det i den resterende delen av perioden. Men så sier representanten Sahl at undertegnede ikke kommenterer realiteten i saken. Men det er jo nettopp det jeg gjør. Jeg har tatt utgangspunkt i de formuleringer som statsråden i en tidligere sak understreket at han sjekker veldig nøye før de går videre til Stortinget, og hvor statsråden – og Regjeringen – uttaler: «Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål.» Mer konkret enn å gå direkte inn i proposisjonen kan jeg dessverre ikke være. Da er ikke mitt poeng i denne saken først og fremst at Regjeringen har brutt løfter. Det har den gjort, og jeg har vist til at representanten Jorunn Ringstad nå selv på vegne av regjeringspartiene har erkjent at det har man gjort, riktignok ikke med den samme entusiasme som det representanten Sahl legger for dagen – representanten Ringstad beklager det i noe større grad enn det Sahl gjør, har jeg registrert – men mitt poeng er at statsråden skyver Stortinget foran seg. Statsråden dekker seg bak Stortinget, som også representanten Faldet var inne på i en tidligere replikk i dag. Og så sier statsråden at han forholder seg til det budsjettet han får fra Stortinget. Selvsagt! Det er elementær konstitusjonell rett. Men det er ikke det som er poenget. Det som er poenget, er jo: Når statsråden velger en formulering som «Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål», så er det altså å si at Regjeringen hadde ønsket å få tilslutning i Stortinget til økte bevilgninger, men det har dessverre ikke vært mulig. Det er jo ikke det som er situasjonen. Regjeringen har jo fått mer i Stortinget til veiformål enn den har bedt om, på grunn av at Høyre og Fremskrittspartiet har presset opp bevilgningene – riktignok ikke så langt som Arbeiderpartiet gikk inn for til riksveiinvesteringer i fjor høst, men de har altså presset opp bevilgningene til veiformål samlet sett i forhold til det som Regjeringen foreslo. Så sitter Regjeringen og sier at det ikke har vært flertall for økt satsing. Mitt spørsmål er da: Når har Regjeringen foreslått økt satsing? Når har Regjeringen foreslått noen bevilgning til veiformål som de ikke har fått tilslutning til i Stortinget? Hvis Regjeringens representant kan påvise ett eneste eksempel, er det interessant. Da er mitt poeng: Hadde det ikke være mer redelig fra statsrådens side og skrevet at Regjeringen har ikke funnet rom til å foreslå mer til veiformål, eller det som hadde vært enda mer rimelig; at Regjeringen har ikke sett det mulig å holde sine veiløfter. Det er fullt mulig å formulere seg på en slik måte, og det hadde vært å ta ansvar for sine handlinger. Men det statsråden gjør, og som representanten Faldet viste til i andre saker også, er at han skyver Stortinget foran seg som om det er Stortinget som har problemer i forhold til disse bevilgningene. Hadde det ikke vært greit å ta ansvar for egne handlinger og ikke prøve å skyve ansvaret over på andre?
Jeg skal ikke si at statsråden dekker seg bak andre, men det brevet som jeg siterte fra i mitt innlegg, var altså fra Vegdirektoratet til Samferdselsdepartementet, så jeg går ut fra at også statsråden kan ha lest dette. For når statsråden fremstiller det som om det er et nytt problem at man må bruke flytende naturgass i en gassdreven ferge i Boknafjordsambandet, LNG-gass, da er jo ikke det riktig. I brevet jeg siterte fra, anbefaler de at det iverksettes tiltak for å få på plass infrastruktur på Haugalandet for å kunne benytte disse fergene, og de er jo nettopp basert på LNG. At disse fergene skulle gå på LNG, har vært kjent i mange år. Og den teknologien som ble utviklet for den gassdrevne fergen som er bestilt til fergesambandet i Møre og Romsdal, har faktisk kostet ganske mange penger å utvikle. Og det anbefales at disse investeringene i teknologi spres utover flere ferger, at det kontraheres flere gassferger basert på LNG, og det anbefales at det settes i gang investering i infrastrukturtiltak på Haugalandet, slik at det herfra kan produseres LNG for ferger i Boknafjordsambandet, at man kan være både en leverandør til eventuelle ferger i et samband i Hordaland og også en reserveleverandør for det allerede vedtatte fergeprosjektet i Møre og Romsdal. Det går klart frem av det brevet som jeg har fått en utskrift av, og som er adressert til Samferdselsdepartementet. Det er dette vi ber statsråden ta på alvor, en anbefaling som kommer fra fagetaten, og som bygger opp under vedtak som Stortinget tidligere har fattet og senere bekreftet gjennom vedtak og komitemerknader. Vi synes det er beklagelig at Regjeringen vil skyve dette utover denne stortingsperioden, og faktisk overlate til neste storting å finne bevilgning til disse helt nødvendige investeringene, hvis vi skal ta vedtakene som Stortinget tidligere har fattet, på alvor. Men det er altså Regjeringens plikt å legge frem et budsjettforslag som imøtekommer de vedtak som Stortinget tidligere har fattet.
Statsråden må gjenta at her må det ligge til grunn en liten misforståelse, eller at noen snakker forbi hverandre. Dette er et forsøksprosjekt, hvor man nå har kontrahert den første ferjen. Det er også gjort rede for ekstrakostnader til prosjektet som vil bli dekket. Vi arbeider videre med prosjektet i Rogaland for å finne tilsvarende løsninger. Når det gjelder Norsk Gassforums arbeid, har jeg også vist til at departementet vil følge opp sitt aktive arbeid knyttet til bruk av naturgass i transportsektoren, jf. de betydelige bevilgningene som har gått til naturgassbusser i Haugesund, Bergen og Trondheim de senere årene, og forberedelsen ved bruk av naturgassferjer, som er omtalt i proposisjonen. Men statsråden regner med at når man gjør forsøk, skal man også høste erfaring før man går ut i større skala. Det neste prosjektet som står for tur, er Rogaland. Men når det gjelder hvem som skal bygge opp infrastrukturen på land, på selskapenes hånd, er det denne statsrådens mening at Olje- og energidepartementet har et ansvar for å forvalte statens politikk i forhold til innenlandsk distribusjon av naturgass. Det er dette samarbeidet Samferdselsdepartementet nå forsøker å etablere og gå videre på. Det er altså ikke noen trenering, ikke noe forsøk på å utsette eller skyve bevilgninger, men vi har noen tekniske og teknologiske utfordringer. Så til representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Jeg har aldri hatt behov for, verken som stortingsrepresentant eller som statsråd, å skyve noen foran meg. Det betyr med andre ord at jeg har aldri skjøvet og aldri kommer til å skyve Stortinget foran meg i argumentsammenheng. Derimot har jeg gjentatt gang på gang at når det gjelder det budsjettet jeg skal håndtere, enten jeg har vært statsråd da det ble vedtatt, medlem av Regjeringen da det ble vedtatt, eller dette har oppstått på en annen måte og jeg har kommet inn i den posisjonen jeg har her, har jeg ansvaret for å følge det opp, holde rammene og også presentere prosjektene. Den neste utfordringen for oss alle kommer rundt budsjettet for 2000. Jeg oppfatter representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen slik at han gjerne vil være med og se på noen av formuleringene og hvordan dette kan uttrykkes på en slik måte at det ikke misforstås i selve teksten. Den utfordringen tar jeg gjerne. Det som står i proposisjonen, er bare konstatering av et faktum.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 4146]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4147]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4147]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til et hovedinnlegg på inntil 5 minutter fra hver gruppe og fra statsrådene. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover de fordelte innlegg, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Etter at Saga i sitt arbeid for å styrke sin egenkapital har søkt etter ulike allianser, la Hydro den 10. mai frem sitt startbud til Sagas aksjonærer i et bytteforhold mellom Hydro-aksjer i forhold til Saga-aksjer i et styrkeforhold 3:1. Vi kjenner alle historikken etter den tid. Denne prosessen har vedvart lenge etter at proposisjonen ble fremmet, og vi har sett at Elf har kommet på banen. Hydro har igjen høynet sitt bud, og det samme har Elf gjort – høynet og endret sine premisser for sitt kontantbud. Vi har også sett at denne saken har tatt en helt annen vending enn den egentlig burde. I utgangspunktet handler denne saken om to forhold. Det ene er en fullmakt til Regjeringen til å få midler til rådgivingsbistand, og det andre forholdet er, som en konsekvens av dette, at aksjemajoriteten på generalforsamlingen i Hydro ber om fullmakt til å akseptere at statens aksjemajoritet reduseres fra 51 til 43 pst. i Norsk Hydro. I tillegg til denne saken ligger jo det at det ikke lenger vil bli tre uavhengige norske oljemiljø hvis den siste løsningen blir akseptert. Vi reduserer samtidig det mangfold som har vært med på å skape Norge til en særdeles vellykket oljenasjon på mer enn en måte. Denne saken burde i utgangspunktet være meget kurant. Hvis det hadde vært opp til Sagas aksjonærer å stelle med dette, ville man vært fritatt for den politiske innblanding som vi har sett, både fra regjeringshold og fra politisk hold i Stortinget, hvor dette på et tidlig tidspunkt, altfor tidlig, har vært presentert som en ønsket løsning. Det har næringsministeren og olje- og energiministeren klart uttalt. Dette har gitt som resultat, blir det hevdet fra flere troverdige hold, at man dessverre har blitt fritatt for en situasjon hvor flere utenlandske store, tunge aktører har meldt sitt bud, i og med at man har sett på dette som en politisk ønsket løsning, og at det ikke var opp til Sagas aksjonærer alene å avgjøre dette forhold, og at man må ha såkalte politisk gode kontakter som kan være med på å bestemme sluttresultatet. Det har vært en sammenblanding av politiske roller, sammenblanding av interesser og ulike motiv, som slett ikke er tjenlig for nasjonen Norge. Sett fra Høyres side må gjerne Hydro by på Sagas aksjer, men det må skje fullstendig uten statlig innblanding og statlig dirigering. Det er Sagas aksjonærer som må få lov å bestemme i denne saken. Det som har skjedd i løpet av de siste tre ukene, er rett og slett at Norge som nasjon har fått et preg hvor det omdømmet man har hatt internasjonalt, etter min oppfatning er blitt klart svekket. Man har ved denne prosessen bidratt til å få nokså mange mørke signaler inn i debatten, og det har vist seg at den politiske troverdighet og stabilitet som tidligere har preget dette bildet, som via internasjonale selskaper har vært med og bygd opp oljenasjonen Norge, nå står relativt truet tilbake. Vi har sett at det indirekte kan bli som sluttresultat i dag at det er statlig kapital som er med på å kjøpe opp og nærmest nasjonalisere det private selskapet Saga. Og det er slett ikke ønsket fra statens side. Denne saken hadde vært meget kurant hvis det hadde vært opp til Sagas aksjonærer å avgjøre hvem som skal inn i dette bildet. Den hadde vært kurant for Høyre også hvis det ikke hadde vært sånn at flertallspartiene ikke bare nøyer seg med en merknad hvor de gir Regjeringen fullmakt til å kjøpe seg tilbake fra 43 opp til 51 pst. igjen, men man må sågar ha det inn i et eget romertallsvedtak, II. Det betyr at man glatt slår fast at det er staten som forestår indirekte oppkjøp av Saga Petroleum ASA. Det andre forholdet er at man glatt gir klarsignal og fullmakt til Regjeringen om at man skal bruke 7 til 9 milliarder kr av statens penger til å kjøpe seg tilbake i Norsk Hydro ASA. Det må ikke overraske noen som sitter i flertallsposisjon, at man i dag er meldt inn til EU-kommisjonen, og at saken dermed neppe lenger vil være til noen særlig stor glede for Hydros aksjonærer. Helt til slutt: På denne bakgrunn stemmer Høyre selvfølgelig imot innstillingens forslag I og II. Tiden tillater ikke å begrunne hvorfor vi også stemmer mot Fremskrittspartiets forslag.
Av debatten i media og no også av det representanten Ivar Kristiansen sa, kan ein få inntrykk av at det er regjering og storting som har medverka til at Saga blir lagt ut for sal. Det er jo ei fullstendig forvrenging av fakta. Det er jo Saga sine aksjonærar som har medverka til at selskapet er lagt ut for sal. Saga sine eigarar har fullt høve til å medverka til at selskapet framleis blir eit privat selskap –venteleg eit privat norsk selskap – om dei vil. Arbeidarpartiet ønskjer eit mangfald på sokkelen. Det vil vi nok ha, same kva som måtte skje med Saga. Men vi ønskjer framleis tre norske oljemiljø, og, som sagt, vi ønskjer også at Saga skal halda fram som eige selskap. Likevel er det korkje Regjeringa eller Stortinget si mynde å bestemme nettopp det. Det er det Saga sine eigarar som kan bestemme om dei vil gjere det. Det er også slik at det vi drøftar i dag, er først og fremst om Hydro skal kunne få delta og eventuelt få kjøpe Saga dersom aksjonærane vel å selje, og dei vel å selje til Hydro. Nettopp så enkelt og så komplisert er det. Skal Hydro kome i ein slik posisjon at dei får kjøpe Saga, må dei ha fullmakt til ei kapitalutviding, og då har dei valt å gjere det på den måten at dei tilbyr Sagas aksjonærar aksjar i Hydro. Det ville vere litt merkeleg dersom Stortinget skulle velje å hindre Hydro i å vere ein aktør på dette området. For det er jo slik at då vi oppretta Saga i si tid, var det fordi vi ønskte eit tredje norsk privateigd selskap. Så langt ligg det ikkje til rette for at det blir resultatet i framtida. Anten reknar eg med at vi endar opp med to norske oljemiljø, eller så endar vi opp med at Saga blir eit utanlandsk selskap. Dermed har vi i alle tilfelle heller ikkje tre norske miljø igjen i framtida. Men dersom Hydro får fullmakt til å kjøpe opp Saga, vil statens eigardel gå ned frå 51 pst. til 43 pst. Det er i og for seg ikkje dramatisk. Staten vil framleis ha kontroll med dei vesentlege avgjerdene i selskapet. Når vi har vore med på å gje Regjeringa ei fullmakt til å kjøpe seg opp igjen til 51 pst., er det ei fullmakt. Det er ikkje noko pålegg. Regjeringa kan nytte den fullmakta om dei vil, og når dei vil.
La meg først få lov til å ta opp Fremskrittspartiets forslag, hvor vi uttrykker det klare ønske at Statoil ikke skal få anledning til å delta i kjøp av Saga. Det er fordi vi som eier ser at Statoil har mer enn nok med å få orden på eget hus og ivareta de oppgavene de allerede har på sokkelen. Det nye styret og den nye konsernsjefen som kommer, får mer en nok å gjøre med å gjøre det de skal på en skikkelig måte, om de ikke skal begynne å bale med en slakting av et meget godt fungerende selskap. Så vil jeg få lov til å erklære meg uenig i omtrent alt det Kjell Opseth sa. Det han sier, er dessuten heller ikke riktig. Denne saken er forelagt for Stortinget, men ikke for Stortinget som myndighetsutøver på normal måte. Hadde vi utøvet vår myndighet, hadde vi i tilfelle bedt Konkurransetilsynet se skikkelig på kjøpet av det børsnoterte selskapet Saga, i hvilken grad man eventuelt kunne ha brakt inn hensynet til konkurranse for å kunne si nei. Det hadde vært myndighetsutøvelse. Det som er forelagt Stortinget i dag, er forelagt oss i vår egenskap av eier av omtrent 51 pst. av aksjene i Norsk Hydro. Det er eierfunksjonen som vi nå holder på med. Da kan det ikke være slik som Kjell Opseth sier, at man framstiller Hydro som et selskap som vi ikke har noe med å gjøre. Begrunnelsen for å eie aksjene har nettopp vært at man skal utøve et aktivt eierskap. Det er ikke slik at Saga-aksjonærene har utbudt selskapet til salg. I et børsnotert selskap vil det alltid være eiere som selger sine aksjer, og noen som kjøper. Det som setter et selskap i spill på den måten, er at noen kommer med et formelt tilbud til alle aksjonærene om å kjøpe alle aksjene – minimum en viss prosentandel for at tilbudet skal stå ved lag. Det var det som satte dette i gang, og det kom ikke fra aksjonærene i Saga. Det kom fra ledelsen og styrene i Statoil og i Hydro. Dette hadde ikke skjedd – det ville i hvert fall ikke gått så langt – hvis eieren hadde sagt nei. Det hevdes ofte at verken Hydro eller Statoil gjør store, viktige ting uten å ha sjekket med sin eier at eieren sier ja. Og eieren her er den norske stat. Verken Hydro eller Statoil ville ha kommet på tanken om å komme med et «takeover bid» overfor Saga hvis de ikke på forhånd hadde fått signaler om godkjennelse fra Regjeringen, som igjen tydeligvis har snakket med Arbeiderpartiet og sikret seg ryggdekning. Dette er en statlig overtakelse av et børsnotert selskap – det tredje norske oljemiljø – som aldeles ikke ble satt i gang av storting og regjering. Det var en rekke industrimennesker og store deler av det norske folk som kjøpte aksjer i det som var begynnelsen på det som i dag er Saga Petroleum. Jeg syns dette er leit i en tid hvor vi nettopp trenger konkurranse på sokkelen og å åpne muligheter for nye selskaper som er spesialister på forskjellige områder. Haleproduksjon har vært nevnt som én ting. Det er også andre elementer på norsk sokkel som nå er modne, og nettopp derfor trenger man forskjellige miljøer som tenker forskjellig. Kanskje et miljø av og til får noen nye, fine tanker som de andre ikke har kommet på. Det er konkurransen mellom oljemiljøene både på det teknologiske, det finansielle og de andre områdene som hører med til det å være et oljeselskap, som vi burde stimulere, i hvert fall hvis vi skulle tenke som nasjonalforsamling og som myndighetsutøver. Men i tillegg kommer det som jeg nevnte, at når vi ser på vår eierrolle i de to selskaper, tror jeg ikke det tjener selskapenes interesse, og det ser også ut til at Hydro faktisk har tapt. Aksjeverdien av statens eierandel i Hydro har gått dramatisk ned etter at dette tilbudet kom. Det er altså ikke en eneste fornuftig grunn til at Hydro og Statoil skal gis tillatelse til å kjøpe Saga – ikke én eneste fornuftig grunn! Men det er en masse innvendinger. En av dem er å bevare disse tre oljemiljøene og forvalte norske eierinteresser bedre enn det man gjør i det som kommer fra Regjeringen. Vi stemmer imot I, II og III og for vårt eget forslag.
Representanten Carl I. Hagen har tatt opp det forslag han refererte til.
Det blæs friskt rundt Hydro i dag på grunn av engasjement på Island og i Europa, og på bakgrunn av annonsekampanjar i Europa mot Hydro frå Elf, etter det eg har høyrt. Men det er kanskje å venta, i og med at Hydro er Noregs største børsnoterte selskap og eit av Nordens leiande industriselskap. Det er heller ikkje uventa at Hydro er interessert når Saga er til sals. Årsaka til at Saga er til sals, er, slik eg les det iallfall, svake resultat i 1998, ei gjeld på 13,5 milliardar kr og ein eigenkapital på 7,2 milliardar kr. Dette står om enorme verdiar, og vi veit kanskje litt meir i morgon om kva utfallet kan verta. Men når staten faktisk er majoritetseigar, og tilbodet til Saga går på ei kapitalutviding i Hydro retta mot Sagas aksjonærar, der Hydros eksisterande aksjonærar ikkje deltar, ja då er det heilt nødvendig at næringsministeren får den fullmakta som er formulert i vedtakets I. Elles blir Hydro, som jo er eit aksjeselskap, som eg sa, hindra i å vera med på å by på Saga. Det må vera urimeleg. Eg synest det er underleg at korkje Høgre, slik eg forstod Kristiansen, eller Framstegspartiet ser det, og går mot innstillinga. Kristeleg Folkeparti er ikkje glad for at mangfaldet i norsk oljeverksemd kan verta redusert. Eg for min del såg gjerne at Saga vart oppretthalde og vidareført som eige selskap. Men her er det marknaden som bestemmer. Kommersielle vurderingar må liggja til grunn. Det er sant som Ivar Kristiansen, som er ordførar for denne saka, seier, at det er Saga sine eigarar – aksjonærar – og eventuelt styret som avgjer dette. Når det så gjeld II i vedtaket, vil eg understreka at Regjeringa her får ei fullmakt, altså ei tillitserklæring. Staten er og kjem til å vera ein stor aksjonær i Hydro og får altså fridom til å forvalta denne formuen. Det betyr ikkje at det finst noko fordekt pålegg om at staten skal kjøpa seg opp igjen, slettes ikkje. Den kontrollen ein måtte ynskje å ha med Hydro, vil ein kunna utøva med redusert eigardel også. Men Regjeringa slepp å koma til Stortinget dersom den eventuelt skulle finna det aktuelt å kjøpa aksjar i Hydro igjen. Eg forstår at høgrepartia ikkje ynskjer at staten skal kjøpa seg opp til ein fleirtalsposisjon igjen. Statleg eigarskap i norsk næringsliv er framtredande. Men denne regjeringa er glad for dei fullmakter som den får, og vil garantert bruka dei med forstand.
Sagas styre har anbefalt aksjonærene å godta Hydros bud. Høyre vil i Stortinget forby Hydro å kjøpe disse aksjene på den måten Hydro vil at kjøpet skal skje. Så mye har Høyre imot statlig eierskap at de vil at markedskreftene skal overkjøres fullstendig i dette eksemplet. Saga har vært sterkt ønsket og prioritert, og det er ingen i Stortinget som har antydet at tre store norske aktører på sokkelen ikke er en fordel. Saga har blitt prioritert ved tildelinger, kanskje er Saga det norske selskap som har fått mest statlig hjelp opp gjennom tidene. Eierne i Saga har lagt selskapet ut for salg. De ønsker ikke å fortsette som nå på grunn av svake resultater og store finansielle utfordringer framover. De ønsker å få til et samarbeid med eller bli en del av et annet eller flere selskap. Hydro har på forretningsmessig grunnlag lagt inn kjøpstilbud i samarbeid med Statoil. Hydro har gjort kjent hva konsekvensene blir for de tre selskapene. Det vil bli 800 færre årsverk totalt, men det står i den proposisjonen vi har fått fra Regjeringen, at ekspertisen vil bli tatt vare på. Styret i Saga har anbefalt at aksjonærene handler med Hydro. Gjennom handelen vil statens eierandeler bli redusert. Staten vil tape kontrollen med Hydro, og vil gå fra 51 pst. eierandel og ned til om lag 43 pst. En redusert eierandel for staten i Hydro ble vurdert senest i 1994, da egenkapitalen i Hydro ble utvidet med 5 milliarder kr. Komiteens flertall sa den gang: « … syner til at staten eig 51 pst. av aksjane i selskapet. Med den verdi selskapet har for vårt industrimiljø, sysselsetting og valutainntjening bør staten fortsatt eige ca. 51 pst. av aksjane i selskapet.» De hensyn som her er nevnt, har ikke blitt mindre viktige de seneste årene fram til nå. De blir etter min mening viktigere for staten dersom Hydro overtar Saga. Hydro har vært en lønnsom investering for staten. Jeg stoler på at et større Hydro blir mer lønnsomt – jeg har den tilliten til dem som leder Hydro. Senterpartiet vil gi Regjeringen fullmakt til å kjøpe seg opp til over 50 pst. dersom Saga-kjøpet blir en realitet. Vi ønsker å få et klarsignal på det nå. Det skal være et signal om at staten ikke er på vei ned mot 33 pst., slik noen kanskje vil oppfatte det som skjer nå. Et annet forhold her er hensynet til å unngå ny uro omkring Hydro-aksjene på børsen. Høyre sier i sitt innlegg at denne saken burde ikke ha utviklet seg som den har gjort det. Jeg vil påstå at det er markedet som har styrt i denne saken. Sagas aksjonærer har styrt, i tillegg til markedet. Mangfoldet er vi enige om, men det gjelder også i andre næringer, og på de områdene har jeg ikke hørt at Høyre har vært så skeptisk de gangene vi har hatt anledning til å diskutere slike forhold i Stortinget.
En del av bakgrunnen for denne saken er man nødt til å ha med seg når man nå skal diskutere om staten skal la Hydro få muligheten til aksjeutvidelse. Saga har gjennom flere år hatt dårlige resultater, og vi hadde også gjennom vinteren en situasjon med lav oljepris, som har gjort at det har vært spekulert i pressen og i oljemiljøet på om noen kom til å by på Saga. Det har vært en offentlig kjent sak at Saga på en måte lå ute for salg. Det har også vært en del av bakgrunnen for dette. I tillegg dreier dette seg om strukturen i norsk oljenæring, en struktur som Stortinget stadig vekk diskuterer. Det har vært et ønske fra Stortinget, også fra SV, at vi skulle bevare tre oljemiljøer, og de tre oljemiljøene har så langt bestått av et heleid statlig selskap, et halvstatlig og et privat. Det har også vært en struktur som SV har vært positiv til, og som vi mener har vært riktig. For SV har dette vært en vanskelig sak – det må jeg gjerne innrømme, fordi vi ser, skal vi si, både negative og positive sider ved det. Vi var positive til at Elf la inn et bud på Saga når Saga først var «i spinn», som det vel heter i de kretser, både fordi det kunne bidra til at Sagas organisasjon og Sagas kompetanse kunne videreføres i størst mulig grad, og også fordi det ville bidra til at Hydro kunne forbli 51 pst. statlig. Det er ikke noen tvil om at Hydros bud og det budet har fått sin utforming av, nemlig at man ønsker å bytte aksjer, har vært sterkt motivert av at Hydro ønsker å komme under 51 pst. statlig aksjemajoritet. Vi har altså fra SVs side ønsket både at Hydro skulle bestå som et eget selskap, og at Hydro skulle bestå som et 51 pst. statlig selskap. Derfor var vi også positive, som sagt, til Elfs bud, som kunne innfri to krav. Den løsningen som vi nå har, og som vi nå skisserer, betyr, også etter at Hydro har kommet med sitt nye bud, at Hydro vil bli et mindre statlig selskap enn det vi ønsker, og det er også fare for at Sagas organisasjon i stor grad forsvinner, og at Saga forsvinner som et eget selskap. Dessverre er det realiteten vi må forholde oss til, en realitet SV egentlig ikke liker, men en realitet vi er nødt til å se i øynene. Det betyr også at det hviler et ansvar på Sagas aksjonærer. Det er helt urimelig å si at dette ansvaret er et politisk ansvar alene. Hvis aksjonærene i Saga ønsker en annen løsning enn den løsningen som Stortinget i dag diskuterer, har Sagas aksjonærer faktisk muligheten til det. Det er et privateid aksjeselskap, som har muligheten til å si at man anbefaler et annet bud enn det som er høyest, og så har man også muligheten til å si at man ikke ønsker å selge. Det betyr at det Stortinget egentlig diskuterer, er strukturen i norsk oljenæring, om man skal åpne for, når Saga først er «i spinn», at strukturen skal endres. Det ønsker jeg egentlig ikke, men de kortene er delt ut, og de kan ikke gis tilbake. Ut fra en totalvurdering ønsker da SV, slik situasjonen er, å gi denne fullmakten. For SV er det da viktig – i motsetning til for de talerne som har vært her før, som også støtter flertallsinnstillingen – å presisere at for oss er det viktig at staten kjøper seg opp i Hydro. Modellen med et 51 pst. statlig Hydro har vært en suksess. Det har vært en industrisuksess for Norge – det har bidratt til betydelig industriell vekst for Norge. Hydros modell har vært et mønster, ved at staten har vært en passiv aksjonær, men samtidig, hvis den situasjonen skulle oppstå, har hatt muligheten til å diktere hvordan betingelsene skulle være. Det har ikke staten gjort, men dette har bidratt til at Hydro har sitt hovedkontor i Norge, det har bidratt til industriell vekst og impulser til det norske samfunn ved bl.a. kompetanseoppbygging, som SV har vært positiv til. Vi frykter at det vi nå ser, er et statlig nedsalg i Hydro, og at en over tid også vil komme lavere enn de 43 pst. som vil være resultatet av denne byttingen av aksjer knyttet til Saga. Det beklager vi, så derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden som skal holde sitt innlegg etterpå, og si: Hvordan vil han benytte den fullmakten? Vil han aktivt gå inn for å si at staten skal kjøpe seg opp igjen i Hydro? Som sagt, ut fra en totalvurdering velger vi å støtte dagens innstilling. Det er og har vært en vanskelig problemstilling for SV ut fra det jeg her har sagt. Jeg hadde gjerne sett, som er vårt primærønske, at det fantes et tredje, privat oljemiljø i Norge på nasjonalt eierskap. Den muligheten er det ikke Stortinget som har spilt over ende, det er Sagas aksjonærer, som har lagt Saga ut for salg. Det beklager jeg sterkt, men slik er situasjonen, og det er en realitet SV, som andre, må forholde seg til.
Norsk Hydros ønske om å erverve aksjene i Saga Petroleum er en sak som reiser både politiske og forretningsmessige spørsmål, og som har måttet behandles svært raskt. Saga var etter hvert kommet i en noe svekket situasjon og hadde selv tatt skritt til å finne nye strategiske allianser og nye aksjonærgrupperinger som kunne bidra med kapital. Sagas muligheter til å fortsette som et selvstendig selskap ble dermed usikre. Når Hydro i denne situasjonen har valgt å satse på å overta selskapet, er dette en forretningsmessig avgjørelse som er truffet av styret og bedriftsforsamlingen i Hydro. I og med at overtakelsen ikke skulle finansieres gjennom låneopptak, men ved at mye av betalingen skulle være i Hydro-aksjer, ble den imidlertid også en sak for generalforsamlingen. Staten, ved Nærings- og handelsdepartementet som aksjonær i Norsk Hydro, ville ikke kunne stemme for en kapitalutvidelse uten etter fullmakt fra Stortinget. Hydros styrebeslutning om å prøve å overta Saga Petroleum ASA ble kjent 10. mai. Proposisjonen om saken ble lagt fram 28. mai og behandles som kjent i Stortinget i dag, 17. juni. For staten som medeier i en internasjonal industriell virksomhet, er det svært tilfredsstillende å vise at man kan treffe beslutning i en så stor sak så ekspeditt. Komiteen har understreket betydningen av at budene på Saga-aksjene får foregå uten at politiske myndigheter griper inn i prosessen, og at kravet til likebehandling gjennomføres. Dersom Norsk Hydro av kommersielle grunner til slutt får tilslaget på Saga Petroleum, er komiteen enig med Regjeringen i at det er naturlig at staten gir avkall på aksjemajoriteten i Norsk Hydro. Staten vil med en eierandel på rundt 42-43 pst. fortsatt ha en kontrollposisjon som aksjonær i selskapet. Jeg vil ellers understreke at den kommersielle prosessen rundt overtakelsen av Saga-aksjene fortsatt er spennende, og inneholder flere uavklarte spørsmål. Det er positivt at Hydro har funnet fram til et samarbeid med Statoil om dette, og at det tilbudet overfor Saga-aksjonærene som nå er fremsatt, kommer fra de to i fellesskap. Det franske oljeselskapet Elf konkurrerer imidlertid med Hydro og Statoil. Begge har hatt en tilbudsfrist overfor de norske aksjonærene i Saga som utløper 18. juni, men Elf har nå forlenget sin frist med en uke. Regjeringen uttalte i proposisjonen at man fortløpende ville vurdere behovet for å fremme forslag for Stortinget om fullmakt til å øke statens eierandeler i Hydro til over 50 pst., og næringskomiteens flertall foreslår et formelt vedtak der «Regjeringen gis fullmakt til å kjøpe aksjer i Norsk Hydro ASA opptil 51 pst. statlig eierandel, på det tidspunkt Regjeringen eventuelt finner det aktuelt.» Dette har foranlediget en henvendelse fra Oslo Børs, som påpeker at fullmakten vil kunne påvirke kursen på Hydro-aksjen. I denne sammenheng vil jeg vise til det som er uttalt både i proposisjonen og i innstillingen, hvor det ikke er innvendinger mot at staten gir avkall på aksjemajoriteten i Hydro og går ned til det nivået som er skissert på 42-43 pst. Her vil staten fortsatt ha kontroll over forhold av fundamental karakter i Norsk Hydro. Dersom flertallsforslaget blir vedtatt i Stortinget, vil departementet legge til grunn at denne fullmakten vil ha varighet over noen år. Regjeringen vil fortløpende kunne vurdere behovet for å øke statens eierandel i Hydro, men det foreligger i dag ingen konkrete planer om slike aksjekjøp.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Arbeiderpartiet og sentrumspartienes forslag om å øke statens eierandel i Hydro dersom selskapet får kjøpe Saga, må være et av de mest vanvittige forslag som er fremsatt i denne sal. Forslaget er et eksempel på hvordan det går når Arbeiderpartiets klokketro på statlig eierskap kombineres med Senterpartiets frykt for utenlandsk kapital. Kjell Opseth uttalte i sitt innlegg at «vi ønskjer også at Saga skal halda fram som eige selskap». Det er ikke sant. Arbeiderpartiet var det første partiet i Stortinget som tok til orde for den såkalte slakten av Saga. Jeg var selv på Thorbjørn Jaglands pressekonferanse, hvor han uttalte: Staten må ta grep. Staten må samordne sine interesser og sørge for at Sagas verdier blir tilført Statoil og Hydro. Han kunne ha lagt til: Sann mine ord. For det er det som nå er i ferd med å skje. Så langt er det ikke fremført et eneste argument for hvorfor staten skal bruke 7-10 milliarder kr av skattebetalernes penger, eller av de fremtidige pensjonspengene, for å kjøpe opp et privat selskap. Hvorfor er det nødvendig for staten å ha aksjemajoritet i Hydro? Det er ikke én eneste representant som har vært oppe på denne talerstol og forklart hvorfor. Jeg deltok i debatt med representanten Morten Lund tidligere i dag og stilte ham spørsmål om han kunne nevne et eneste eksempel på at staten har brukt sin majoritetspost i Hydro. Det kom ikke noe svar. Det taler for seg. Høyre har stilt seg åpen for at Hydro skulle kunne legge inn et bud, men det har vært under den klare forutsetning at statens eierandel skal ned. Det er helt nødvendig for å opprettholde balansen mellom statlig og privat kapital og statlige og private interesser på norsk sokkel. Med det forslaget som nå ligger inne, vil konsekvensen kunne bli mindre mangfold, mindre konkurranse og mer stat. Det er å ta flere skritt tilbake i både norsk oljepolitikk og på norsk sokkel. Og hvordan tror Arbeiderpartiet og Senterpartiet at dette oppfattes i markedet og blant de utenlandske selskapene? Jo, i Norge tenker vi norsk, og vi tenker statlig. Det er ingen invitasjon til de utenlandske selskapene om å investere kapital, både menneskelig og i reelle verdier, på norsk sokkel. Det er verdier som Norge har behov for. Det er ikke det signalet sentrumspartiene og Arbeiderpartiet sender ut i dag.
Høyres tidligere to talere har redegjort for de spesielle forhold knyttet til Saga-situasjonen. Jeg skal ta opp et par punkter av mer prinsipiell karakter. Jeg må si at avslutningen på Sponheims innlegg hørtes ut som om det, i den grad han skulle ha skrevet det selv, måtte ha vært skrevet med påholden penn. Denne fullmakten vil vare i noen år, sier han, men han har ingen planer om å benytte den. Det som i hvert fall er sikkert, er at dette har skapt usikkerhet på opptil flere områder. Det er for meg komplett uforståelig på bakgrunn av den eierskapsmeldingen som denne regjeringen la frem, som vi behandlet for fire måneder siden, og som omhandlet både dette med offentlig eierskap, privat eierskap og blanding av rollene som regulatør og eier. Der står regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet sammen om samtlige merknader i den innstillingen, mens Arbeiderpartiet plasserte seg relativt tradisjonelt. Det var imidlertid før hr. Lund ble leder i næringskomiteen. Jeg må si jeg reagerer ganske ettertrykkelig på den holdningen som denne innstillingen som nå behandles, gir uttrykk for hva gjelder å gi denne fullmakten som Regjeringen på ingen måte har bedt om. Tvert imot – Sponheim sier helt klart at et oppkjøp til 51 pst. ikke er ønskelig, som det står i den proposisjonen som vi behandler. Så hvorfor er det nødvendig for regjeringspartiene å være med på å gi Sponheim en fullmakt som han ikke har bedt om å få, når han har advart mot konsekvensene av å nyttiggjøre seg den fullmakten som han får gjennom den innstillingen vi i dag behandler? Det har vært antydet mistanker om at dette forslaget skulle vært iscenesatt av Arbeiderpartiet. Jeg har ikke noen eksakt viten om hvordan dette er kommet på bordet, men jeg mistenker sterkt et av regjeringspartiene. Etter å ha hørt representanten Lund, har jeg vel i realiteten fått bekreftet den mistanken jeg hadde. Det er vel faktisk heller ikke slik som representanten Sæle sa, at Regjeringen ikke trenger komme til Stortinget med noen sak for å kjøpe seg opp til 51 pst., basert på at de har denne fullmakten. Det kunne vært greit å få statsrådens svar på om det forholder seg slik som fru Sæle sa, eller om Regjeringen trenger en bevilgning i Stortinget. Jeg vil anta at man trenger en bevilgning når man bruker 8-9 milliarder kr til aksjekjøp. Det skulle jeg jo definitivt tro.
Eg vil berre få lov å seie til representanten Hagen og hans sterke understreking av kva denne saka dreier seg om: Det kan ikkje herske nokon tvil om at denne saka dreier seg om å gje Regjeringa ei fullmakt til å stemme for ei kapitalutviding i Hydro – og berre det. Så forstår eg at representanten Hagen tillegg meg og Arbeidarpartiet andre motiv enn dei vi har. Nei, eg står ved – også til representanten Sanner – at vi skulle gjerne sett at Saga heldt fram som eit eige selskap. Når eg brukte det folkelege uttrykket at Saga var lagt ut for sal, er eg fullstendig klar over at i innvigde kretsar heiter sal å kome i spel. Det var faktisk skjedd lenge før Hydro la inn eit bod på Saga. Men like fullt er det framleis aksjonærane som avgjer om Saga skal halde fram som eige selskap, om dei skal godta Hydro sitt tilbod eller Elf sitt tilbod. Det er det ikkje opp til Stortinget å avgjere. Eg synest det er grunn til å slå det fast. Så til denne fullmakta som eit fleirtal no gjev Regjeringa til eventuelt å kjøpe seg opp igjen. Ja, eg står ved det som Arbeidarpartiet har vore med på i innstillinga. Vi har gjeve ei fullmakt til Regjeringa til å kjøpe seg opp om dei finn det føremålstenleg, og når dei finn det føremålstenleg. Det er ikkje noko pålegg. Det synest eg det er all grunn til å understreke. Så til denne påstanden om 8-9 milliardar kr. Det blir jo sagt på ein slik måte at ein skulle tru at dette gjekk ut over skular og sjukehus. Men dette er ei omplassering av statens kapital og såleis under streken, som vi i innvigde kretsar veit kva betyr. Dermed får det ingen innverknad på dei andre aktivitetane i samfunnet. Men det betyr ei omplassering av statens kapital, ja.
La meg først få lov til å si at jeg setter pris på den siste bemerkningen til Kjell Opseth, hvor han understreket at en fullmakt ikke nødvendigvis behøver å bli benyttet. Men jeg ser heller ikke noen grunn til at vi skal gi Regjeringen noen fullmakt til senere kjøp av aksjer i Hydro. Det er visst enkelte som går rundt og tror at man må ha 51 pst. for å ha kontroll. Så vidt jeg vet, har det aldri vært mer enn 65 pst. av aksjene representert på en generalforsamling i Hydro, og da har man mer enn nok kontroll med 42-43 pst. Men det merkverdige er jo: Hvorfor i all verden skal man ha kontroll, når flertallet i denne sal later som om det Hydro nå gjør, er noe som ikke vedrører eieren, som om det liksom er noe vi skal tillate Hydro der ute? Den kontrollerende eier er denne salen her, og det er i realiteten denne salen som sier ja til at Hydro kan kjøpe opp Saga. Den øverste reelle sjef for hva Hydro gjør, er denne sal, som i dag kontrollerer 51 pst. av aksjene. Da må ikke dette flertallet som går inn for at Hydro skal kjøpe, late som det er generaldirektøren og styret i Hydro som gjør det. Hvis denne sal ønsket å utøve sitt eierskap, kunne man si nei, slik som Fremskrittspartiets stortingsgruppe vil gjøre. Så sier Kjell Opseth at Saga kom i spill før Hydro kom med sitt tilbud. Vel, det som opprinnelig begynte å skape denne situasjonen, kan man like gjerne si var at Statoil – som mange har sagt er statens forlengede arm – begynte å kjøpe aksjer i Saga. De første skriveriene kom da Statoil kjøpte seg opp til 20 pst. av Saga og man begynte å lure på hva hensiktene til staten var. I dag har altså hensiktene fremstått relativt klart. Staten, representert ved stortingsflertallet – alle unntatt Høyre og Fremskrittspartiet – ønsker å slakte Saga. Det er ingen troverdighet hos Kjell Opseth når han sier at han skulle ønske man kunne beholde de tre selvstendige miljøene. Hadde Arbeiderpartiet sluttet seg til Høyre og Fremskrittspartiet, hadde man bevart også Saga.
Etter å ha lyttet til debatten, er jeg sannelig ikke styrket i min tro på at flertallspartiene helt har forstått hva som er hovedproblemet i denne saken. Det er ikke som Morten Lund og andre sier, at Høyre vil forby Hydro å by på Saga eller andre selskaper. Det er ikke der problemet ligger. Problemet ligger heller ikke i det å skulle gi fullmakt, som det går fram i innstillingens I. Når flertallspartienes representanter på samme måten som næringsministeren slår fast at vel er dette en fullmakt, men ikke noe pålegg, for å sitere en av representantene, må jeg spørre hvorfor i himmelens navn man ikke har nøyd seg med å ha dette kun som en merknad, men sågar vil ha det inn som premiss for hele saken. Opseth sier at dette kan man bare ta, og endre statens balanse. Man kan selge huset, og så ta pengene og flytte dem til banken. Men det er ikke det denne saken dreier seg om. Poenget er å få fram det bildet at det er staten som betaler fakturaen. Det er staten som via et politisk signal om at dette er en ønsket løsning, legger premissene for hele saken, og som kommer til å sende hele saken inn til EU-kommisjonen til endelig avgjørelse og uttalelse. Uten politisk forkvakling og innblanding, uten politisk styring, hadde denne prosessen fått gå sin egen gang, på egne premisser. Det hadde denne saken stått seg på. De som kan mest om dette, nemlig et privat selskaps egne aksjonærer, vet sannsynligvis mer om forretningsmessig drift og på et annet nivå enn det denne forsamling kan utvise på dette tidspunkt, og ville være de som best kunne avgjøre Sagas videre skjebne. Men nå sender man denne saken ut på en meget usikker seilas, og det er ikke bare Oslo Børs" styre, men også EU-kommisjonen kommer til å ha sterke synspunkter på dette. Det er det som er prosessen, og det er det som er hovedpoenget i denne saken. Det er en løsning som Høyre selvfølgelig ikke ønsker å være med på.
Det er denne salen som avgjør om Saga-aksjonærene skal ha én eller to mulige kjøpere av aksjene sine. Det er heldigvis flertall for at det skal finnes to, at de skal kunne velge mellom to. Men Høyre og Fremskrittspartiet, som ønsker å stemme imot I, vil altså forby Hydro å være en mulig kjøper, for Hydro kan ikke kjøpe disse aksjene uten at de får lov til å utvide aksjekapitalen sin. Det er deres oppskrift, som de har funnet fram til. Den oppskriften er ikke god nok for Høyre. Jeg forstår det slik at hvis statens eierandel i Hydro varig går ned til 43 pst., er dette greit for Høyre. Men hvis det ikke skjer, skal aksjonærene i Saga tape ti kroner pr. aksje. Det er det som Høyre vil bestemme. Nå trenger vi ikke Høyres støtte for å sikre at aksjonærene kan velge fritt mellom et tilbud som gir 135 kr og et tilbud som gir 125 kr, og der det ene er knyttet til å beholde Saga som et litt utvidet selskap, mens det andre er knyttet til at Saga forsvinner som selskap. Den muligheten får aksjonærene i dag. De velger fritt mellom to. Det synes jeg er en fin måte å la markedet fungere på.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 4147]]
Da er vi klare for votering.
Under debatten har Erik Solheim på vegne av Sosialistisk Venstreparti satt fram fem forslag. Solheim har under debatten gjort kjent at han ønsker forslagene oversendt Regjeringen uten realitetsvotering. De vil da få innledningen «Det henstilles til Regjeringen». Forslag nr. 1 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å arbeide for at WTO underlegges FNs organer, for å sikre at avtaler under WTO ikke undergraver internasjonale avtaler i FNs regi.» Forslag nr. 2 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å arbeide for at ILOs minimumsstandarder for arbeidslivet, som forbud mot barnearbeid, forbud mot tvangsarbeid, rett til fri organisering, krav om minimumslønn, standarder for helse og sikkerhet, forbud mot fysisk avstraffelse, begrensinger i arbeidstiden, ingen diskriminering på bakgrunn av rase, kjønn, religion, seksuell legning, nasjonal tilhørighet, handikap, eller politisk eller fagforeningstilknytning, innarbeides som en del av WTOs regelverk.» Forslag nr. 3 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å arbeide for at reglene som tillater avvik fra WTO og CODEX-standarder[[standarder for matkvalitet]] Forslag nr. 4 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å legge til rette for større åpenhet om forhandlingene i WTO, samt å arbeide for større åpenhet i WTOs organer.» Forslag nr. 5 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen i WTO-forhandlingene å arbeide for internasjonale drivstoffavgifter.» Presidenten foreslår at forslagene oversendes Regjeringen uten realitetsvotering – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå at utenriksministerens redegjørelse om de kommende WTO-forhandlingene i Stortingets møte 25. mai 1999 vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Her har Fremskrittspartiet og Tverrpolitisk Folkevalgte varslet at de vil stemme imot.
Under debatten har Erik Solheim satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Det foreslåtte beløp økes med 650 mill. kroner, slik at det totalt bevilges 1 mrd. kroner til en gjenoppbyggingsplan for Balkan.Regjeringen bes om å komme tilbake til Stortinget med planer for og rapport om bruken av disse pengene.» Komiteen hadde innstillet: På statsbudsjettet for 1999 gjøres følgende endring: KapPostFormålKroner0192Fred, forsoning og demokrati71Tilskudd til det tidligere Jugoslavia og ODA-godkjente OSSE-land, kan overføres, økes med 350 000 000fra kr 633 000 000 til kr 983 000 000
Det voteres alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Sosialistisk Venstreparti.
Presidenten er blitt gjort oppmerksom på en feil i innstillingens tilråding. Riktig kapittelnummer for Sjøforsvaret skal være 1732.
Under debatten er det satt fram 9 forslag. Det er: forslagene nr. 1 – 4, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 5 og 6, fra Ansgar Gabrielsen på vegne av Høyre forslagene nr. 7 – 9, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslagene nr. 1 – 6 er inntatt i innstillingen, og forslagene nr. 7 – 9 er omdelt i salen. Det voteres over forslagene fra Sosialistisk Venstreparti, deretter over forslagene fra Fremskrittspartiet, så over forslagene fra Høyre, og til slutt over innstillingen.
Ein einstemmig næringskomite har sagt at den vil avventa å ta stilling til ulike landbrukspolitiske problemstillingar til vi behandlar landbruksmeldinga. Den skal vi behandla til hausten. Forslaga nr. 8 og 9, frå SV, gjeld slike problemstillingar, og vi bed derfor SV om at desse vert oversende til Regjeringa.
Karin Andersen nikker – presidenten oppfatter det slik at forslagene nr. 8 og 9, fra Sosialistisk Venstreparti, er omgjort til oversendelsesforslag, og innledningen endres i henhold til det. Forslag nr. 8 lyder da i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å innføre et øvre tak for overføringer til hvert bruk.» Forslag nr. 9 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å lage en plan for hvordan økologisk matproduksjon og økologiske varer solgt til forbruker skal utgjøre minst 10 pst. av markedet.» Presidenten forslår at forslagene oversendes Regjeringen uten realitetsvotering – og anser det som vedtatt. Presidenten lar så votere over det gjenstående forslag fra Sosialistisk Venstreparti, forslag nr. 7. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til hvordan en innafor WTO-avtalens rammer kan øke miljøavgifter på for eksempel sprøytemidler og kunstgjødsel, og tilbakeføre pengene til økt økologisering av landbruket.»
Det voteres over forslagene fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om gradvis reduserte tollsatser for import av jordbruksvarer med sikte på å oppnå reell konkurranse fra industri- og utviklingsland i det norske markedet.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å videreføre en ordning med omsettelige produksjonskvoter for kumelk slik at alle kvoter som blir innmeldt for salg i 1999 om mulig selges ut igjen. Ordningen begrenses ikke til kommune- eller regionnivå, men gjøres landsomfattende.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til side arbeidet med å utforme et auksjonssystem for MUL-importen av kjøtt.» Forslag nr. 4 lyder: «a.Forslag til ny jordbruksavtale bifalles ikke.b.Eksisterende ordning med jordbruksavtale oppheves.c.Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket i forbindelse med det ordinære statsbudsjett uten forutgående forhandlinger.d.Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å disponere jordbrukssubsidier for den resterende del av inneværende budsjettår med en ramme på 2 550 mill. kroner lavere enn på det vedtatte budsjett på kap. 1150 til gjennomføring av jordbruksavtalen.»
Det voteres over forslagene fra Høyre. Forslag nr. 5 lyder: «Bunnfradraget i støtteordningen til jordbruket heves til 12 000 kroner.Avsetningen til Landbrukets utviklingsfond reduseres med 100 mill. kroner[[Kap. 1150 post 50]] Kap. 1150, post 74 reduseres med kr 476 868 000.» Forslag nr. 6 lyder: «1. Systemet for prisfastsettelse av produksjonskvoter for melk endres fra administrativ fastsettelse til markedsbasert fastsettelse. 2. Ved salg av kvote betales lik pris for alle literne uavhengig av kvotens størrelse. 3. Dagens ordning med inndragning av kvote som overstiger 200 000 liter fra produsent som ønsker å avvikle melkeproduksjonen avvikles. 4. Taket for maksimumsproduksjon på 130 000 liter etter oppkjøp av kvote fjernes, samtidig som systemet med regionsvis inndeling beholdes. 5. Systemet med primæromsetning av produksjonskvoter på regionsnivå gjeninnføres.» Fremskrittspartiet har varslet sin støtte til disse forslagene.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram 4 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Jan Sahl på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstreforslag nr. 2, fra Christopher Stensaker på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 3 og 4, fra Oddvard Nilsen på vegne av Høyre. Presidenten foreslår at det først voteres over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, deretter over forslagene nr. 3 og 4 fra Høyre, så over innstillingens I, og til slutt alternativt mellom innstillingens II og forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. – Ingen innvendinger er kommet mot dette, og slik vil det bli gått fram. Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «St.prp. nr. 66[[1998-99]] Om tilsyn og myndighet i luftfarten og om tilknytningsform for Luftfartsverket, sendes tilbake til Regjeringen.»
Forslag nr. 3, fra Høyre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at Luftfartsverket blir organisert som statsaksjeselskap fra 1. januar 2000 i samsvar med de prinsipper og hovedretningslinjer som framgår av St.prp. nr. 66[[1998-99]]
Forslag nr. 4, fra Høyre tas opp til votering. Forslaget lyder: «Luftfartstilsynet legges under Arbeids- og administrasjonsdepartementet.» Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme for dette forslaget.
Presidenten har forstått det slik at Fremskrittspartiet nå vil støtte innstillingen subsidiært.
Her foreligger et forslag, nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen eventuelt komme tilbake til organisasjonsform og tilknytningsform for Luftfartsverket i samband med budsjettet for 2000.» Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Presidenten har forstått det slik at Høyre vil støtte forslaget.
Her har Fremskrittspartiet og Høyre varslet at de vil stemme imot.
Her har Fremskrittspartiet og Høyre varslet at de vil stemme imot.
Under debatten har Carl I. Hagen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at Statoil ikke gis anledning til å kjøpe Saga Petroleum ASA eller andeler i felt som dette selskapet besitter.» Høyre har varslet at de vil stemme for forslaget.
Her har Fremskrittspartiet og Høyre varslet at de vil stemme imot.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det foreligger ikke noe referat.