Representantene Kenneth Svendsen, Kristin Halvorsen og Ane Sofie Tømmerås, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Det foreligger tre permisjonssøknader: fra representanten Ingvald Godal om permisjon i dagene 18. og 19. mai for å delta i møte i forsvarskomiteen i Den vesteuropeiske unions parlamentariske forsamling i Paris fra representanten Inger Stolt-Nielsen om permisjon i tiden fra og med 18. mai til og med 20. mai for å delta i en konferanse ved Wilton Park i Steyning i England fra representanten Steinar Bastesen om permisjon i tiden fra og med 18. mai til og med 28. mai for å delta som medlem av den norske delegasjonen til Den internasjonale hvalfangstkommisjonens 51. årsmøte på Grenada Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknadene behandles straks og innvilges.2. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden:For Nordland fylke: Arvid FalchFor Rogaland fylke: Bent HøieFor Telemark fylke: Gunn Marit Helgesen3. Bent Høie innvelges i Lagtinget for den tid han møter for representanten Inger Stolt-Nielsen.
Representanten Kjell Opseth vil fremsette et privat forslag.
Eg vil på vegner av representantane Torstein Rudihagen, Terje Knudsen, Øystein Hedstrøm og meg sjølv leggje fram forslag om at opplegget for oppretting av eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu blir lagt fram for Stortinget.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Kvinner sine liv har i løpet av dei siste 30 åra gjennomgått store forandringar. Etterkrigstida har ført med seg store samfunnsendringar. Historia veit vi noko om, og ho kan hjelpa til å identifisera politiske og sosiale endringar. Det er viktig å sjå nærare på kvinnekampen og utviklinga av kvinners og menns roller i historisk samanheng og sjå at det ligg langsiktige perspektiv i likestillingspolitikken. Målet for likestilling er ikkje fastsett ein gong for alle. For meg er det viktig at måla og verkemidla må endrast i pakt med tida og utviklinga. Likestillingslova har 20-årsjubileum i år. Det vil vi m.a. markera med ein konferanse 8. juni. Det er ikkje festen, men påminninga og vidare handling som er viktig i denne feiringa. Jubileet vil minna oss om kva vi har kjempa for, og kva vi i dag tar for gitt. Same året som vi fekk likestillingslova vår, vedtok FN Konvensjonen om å avskaffa alle former for diskriminering av kvinner. Konvensjonen vart forhandla fram av FNs kvinnekommisjon, der Noreg sidan 1946 har deltatt aktivt med å setta normer og standardar for det globale arbeidet for kvinner sine rettar. I år har Kvinnekommisjonen fremja forslag som sikrar at kvinner kan klaga saker om diskriminering inn for FN. Arbeidet for likestilling og likeverd er resultat av at politikk, økonomi og den sivile grasrota har sameina seg. Det er grunn til å rosa barrikadestormarane og slitarane. Utviklinga har skjedd som ledd i den generelle samfunnsutviklinga, og som resultat av sterkt politisk engasjement og deltaking. Kvinner har naturleg nok vore ueinige, både om mål og verkemiddel. Dette dreier seg om verdival, og om kvinner og menn i alle livssituasjonar og samfunnslag. Noreg har vore tidleg ute med å bana veg for at kvinner skal kunne ta del i samfunnet, særleg når det gjeld politikk. Våre erfaringar er etterspurde av andre statar og internasjonale organisasjonar. Men vi er ikkje berre bidragsytarar. Vi nyt òg godt av andre statar sine erfaringar med ei samfunnsutvikling som fremmar likestilling, og vi har eit fruktbart samarbeid med internasjonale organisasjonar. FN har vore eit viktig forum, sist markert ved den internasjonale kvinnekonferansen i Beijing i 1995. EU driv òg viktig arbeid for å styrkja kvinner si stilling, med vekt på styrkt posisjon i arbeidslivet. Noreg tar del i prosessen gjennom EØS-avtalen. Kampen for demokratiske rettar var utgangspunktet for kvinnerørsla. Denne kampen vart vunnen tidleg i Noreg. Vi ligg på verdstoppen når det gjeld kvinner si deltaking i politikken. Kvinnerørsla på 1970-talet voks fram hand i hand med ein sterk studentvekst og auka etterspørsel etter arbeidskraft. Rørsla kravde rett for kvinner til utdanning og arbeid på lik linje med menn, og ho kravde ein offentleg likestillingspolitikk. Kvinner utgjer nesten halvparten av arbeidsstyrken og er ein sjølvsagd del av næringslivet og velferdssystemet vårt. I dag er likevel ikkje likestilling eintydig eit honnørord. Mange dreg på skuldrene, er uinteresserte og meiner at likestillingsengasjementet høyrer 1970-talet til. Eg meiner vi må ha meir respekt for det pionerarbeidet dei som har gått føre, har utført. I dag haustar vi fruktene av deira arbeid. For meg er likestilling eit verdispørsmål som må settast inn i eit menneskeretts- og menneskeverdsperspektiv. Likestilling er meir enn individuelle interesser og interessekamp. Likestilling dreier seg òg om at kvinner og menn sine verdiar er likeverdige, og det må inngå i verdifundamentet vårt. Kvinner og menn sine livskår er forskjellige, og kvinner og menn har tradisjonelt formidla ulike verdiar og haldningar. Vi treng at begge kjønn er med og brukar evner og vilje til å forma framtida vår. Likestillingsspørsmål inngår som ein sjølvskriven del av verdidebatten. Den politiske mobiliseringa av kvinner dei siste 30 åra er ei historie om suksess og framgang. Utviklinga har gått raskt. For 86 år sidan hadde kvinner ikkje eingong stemmerett. No utgjer vi nær halve Regjeringa. Kvinnene har utvida den politiske dagsordenen. Familiepolitikk er ei stor og viktig politisk sak, og dette er etter mi meining eit resultat av at kvinnene har inntatt viktige politiske posisjonar. Det nyttar å delta i politikken. Kvinner har tatt makt. Når det gjeld kvinners deltaking i politikken, er det lite grunnlag for å hevda at vi står framfor noko tilbakeslag. Regjeringa vonar at den nye maktutgreiinga vil gi viktige bidrag til ein løpande offentleg debatt om det norske demokratiet. Og i det ligg sjølvsagt både kvinners og menns deltaking i utviklinga av demokratiet. I tråd med Stortinget sine føresetnader er det oppnemnt eit råd for utgreiinga. Vi har ved samansettinga lagt vekt på ei balansert kjønnsfordeling, saman med ei rimeleg geografisk fordeling. Levande folkestyre og lokal mobilisering er viktig for Regjeringa. Alle må få høve til politisk påverknad, slik at både kvinner og menn får høve til å påverka kvardagen sin og utvikling av lokalsamfunnet sitt. I dag ser vi at folkestyret er under press. Vi må hindra at avgjerder meir enn før blir overførte til aktørar i marknaden, til kapitalsterke privatpersonar, organisasjonar og andre som ikkje står til ansvar for folket i val. Ei slik utvikling vil føra til overføring av makt frå arenaer der kvinner etter kvart har fått innpass, og til arenaer som nærmast er utelukkande dominert av menn. Vi må derfor aktivt setta oss imot maktkonsentrasjon på få hender og eitt kjønn. Jamn kjønnsrepresentasjon er ein av dei viktigaste føresetnadene for god politikk, og omfattar spørsmål om rettferd og om høve til å påverka. Dette er viktig for kommune- og fylkestingsvalet til hausten. Derfor støttar Regjeringa kampanjen for fleire kvinner i kommunestyra. Kampanjen blir driven av tolv kvinneorganisasjonar i samarbeid med Kompetansesenteret for likestilling. Kvinnerepresentasjonen i kommunestyra er i dag på 32,7 pst., altså litt over 4 prosentpoeng høgare enn etter valet i 1991. Stortinget vedtok nyleg endringar i kommunelova for å sikra likestillingsreglane. Berre ved val til formannskap og fylkesutval vil det vera tillate å vika frå prinsippet om 40 pst. representasjon av begge kjønn. 40-prosentregelen skal òg gjelda ved suppleringsval og nyval, og partia kan berre stilla med eitt listeforslag ved val til faste utval. Barne- og familiedepartementet har ansvaret for heilskap i likestillingspolitikken. Eg vil arbeida for at politikken blir utforma i samspel mellom ulike forvaltningsnivå og politikkområde. Regjeringa har derfor oppretta eit eige statssekretærutval for likestilling. Sjølv om det har skjedd mykje, er samspelet framleis for dårleg mellom statlege og kommunale styresmakter om å utvikla ein heilskapleg likestillingspolitikk. Eit mål for Regjeringa er at også kommunesektoren arbeider integrert med likestillingsspørsmål. Likestilling må heile tida stå på dagsordenen i fylkeskommunar og kommunar. Lokale styresmakter må legga planar for å styrka likestilling, m.a. ved å sikra sysselsetting for begge kjønn, sikra kommuneplanlegging på både kvinner og menn sine vilkår, og offentlege tenester tilpassa begge kjønn. Likestillingslova, som i år er 20 år, har gjort sitt til å skapa merksemd kring likestillingsspørsmål. Til dømes er kjønnsdiskriminerande stillingsannonsar eit sjeldan syn i dag, og kvinnedelen i styre, råd og utval som er oppnemnde av offentlege organ, steig frå ca. 20 pst. i 1980 til ca. 40 pst. i 1997. Endra samfunnsforhold og mange års erfaring med likestillingslova påkallar behov for endringar i lova. Eg ynskjer meg ei lov som er betre tilpassa dei viktigaste likestillingspolitiske utfordringane, og som kan vera slagkraftig inn i neste årtusen. Samtidig er det behov for gjennomgang og tilpassing av lova til nye internasjonale plikter, m.a. EØS-avtalen. Barne- og familiedepartementet har tatt initiativ til ei evaluering av lova i lys av desse pliktene. Noreg deltar også i år i eit nettverk for juridiske spørsmål og likestilling i EU. Regjeringa meiner at den kvinneretta profilen i lova må stå fast, men vil streka under at lova også kan brukast til fordel for menn der dette fremmar likestilling mellom kjønna. Arbeidslivet er det viktigaste feltet for lova. Her har det skjedd mykje positivt, og kvinners stilling er utvilsamt styrkt. Likevel tener kvinner framleis dårlegare enn menn. Vi ser også at klager over forbigåingar ved tilsettingar er blant dei sakene Likestillingsombodet hyppigast har til handsaming. Eit særleg problem er forbigåing av gravide kvinner. Regjeringa vil vurdera endringar i lova som kan gi auka likestilling i arbeidslivet, m.a. eit forbod mot seksuell trakassering, høve til å få erstatning når ein har vore utsett for kjønnsdiskriminering, og – noko eg vil koma tilbake til – styrking av likelønnsvedtaka. Likestillingslova opnar for kvotering, men pålegg ingen slik praksis. § 21 i lova om representasjon i offentlege styre, råd m.m. er ein kvoteregel, mens § 3 gir høve til å nytta ulike former for særbehandling, inkludert kvotering. Vi bør vurdera nærmare om vi kan bruka kjønnskvotering for å oppnå jamnare kjønnsfordeling innafor utdanning og arbeidsliv. Hovudavtalane i stat- og kommunesektoren gir plikter om moderat kvotering ved tilsettingar. I det private næringslivet er det opp til den enkelte bedrifta om dei vil nytta kvotering ved tilsettingar og forfremmingar. Kjønnskvotering blir av mange oppfatta som eit kontroversielt verkemiddel i arbeidslivet. Undersøkingar viser at kvotering sjeldan eller aldri blir nytta ved tilsettingar og opprykk. Det einaste området der kvotering er tatt i bruk, er i politikken, og det har vore eit nyttig og effektivt verkemiddel. Frå 1998 opna likestillingslova for avgrensa kvotering av menn. Regjeringa er opptatt av mangelen på rekruttering av menn til omsorgsyrke, og vedtok sist juli ei forskrift som kan gi særbehandling av menn i samband med undervisning av og omsorg for barn. Dette opnar for å oppmoda menn til å søka og – under elles like vilkår – å føretrekka ein mann ved tilsetting. Likestilling vedkjem barn og unge. Sjølv om gutar og jenter i dag har like rettar og sjansar på dei fleste område, er det kjønnsforskjellar når det gjeld val av utdanning, yrke og deltaking i fritidsaktivitetar. Det er òg forskjellar mellom jenter og gutar i omfanget av problemåtferd knytt til vald, kriminalitet og bruk av rusmiddel. Det er i dag fleire kvinner enn menn som tar høgare utdanning. Jenter vel i stor grad andre, og samla sett færre, utdanningsretningar enn gutar. Jentene er i fleirtal i estetiske fag, lærarutdanning, økonomi, administrasjon, samfunnsfag, jus og helseutdanning, og framleis i mindretal innanfor teknologi, realfag og utdanning i primærnæringane. Dette får konsekvensar for seinare yrkesval. Jentene må bli motiverte til å velja utdanningsretningar som gir kompetanse for etablering, leiing og drift av næringsverksemd. Undervisningsopplegget som elevane får tilbod om, kan ha mykje å seia både for jentene si interesse for fagfeltet og for seinare yrkesval. Det er derfor viktig med både rekrutteringstiltak og tiltak retta mot sjølve undervisningsopplegget. IT er eit område i samfunnslivet som er heilt sentralt. For å forhindra nye sosiale skilje mellom dei som har PC heime, og dei som ikkje har, og mellom gutar og jenter, er det viktig at skulen fylgjer den teknologiske utviklinga nøye og maktar å integrera utviklinga i undervisninga. Gutar og jenter er jamt over like aktive i dei frivillige barne- og ungdomsorganisasjonane, men det er skilnad på kva aktivitetar dei er med på, og korleis dei bruker fritida si. Vi veit ikkje om kommunane prioriterer aktivitetar for gutar og jenter likt. Regjeringa vil fylgja dette opp gjennom kontakt og dialog med frivillige barne- og ungdomsorganisasjonar, ungdomsgrupper og kommunar. Tilskotsordningar til Ungdomstiltak i større bysamfunn og til Ungdom i distrikta skal betra oppvekst og levekår for born og ungdom. Gjennom tilskota blir det lagt vekt på likeverd og like høve for jenter og gutar, og fordommar, rasisme og diskriminering skal motarbeidast. Jenter med innvandrarbakgrunn er ei gruppe som deltar mindre enn annan ungdom i organiserte fritidsaktivitetar. Regjeringa har gitt støtte til eigne aktivitetar for dei, og talet på søknader til prosjekt retta mot jenter med innvandrarbakgrunn, er aukande. Ungdom i dag er lite opptatt av tradisjonelle likestillingsspørsmål. Men dei er samtidig opptatt av at jenter og gutar skal ha like sjansar til deltaking i og tilgang til fritidsaktivitetar. Over 70 pst. av norske kvinner i alderen 25-60 år har inntektsgivande arbeid. Dei siste 20 åra har det vore ein formidabel auke i kvinner si utdanning og deltaking i lønna arbeid – ei gledeleg utvikling. Vi har likevel framleis ein kjønnsdelt arbeidsmarknad. Trass i ei viss utjamning er det eit kjenneteikn for den kjønnsdelte arbeidsmarknaden at kvinner og menn tar ulik utdanning og utfører ulikt arbeid. Også i same bedrift utfører dei ofte ulike arbeidsoppgåver, eller har ulike typar stillingar. Det er eit gjennomgåande trekk at kvinnedominerte bransjar og yrke gir lågare lønn og færre sjansar for karriere enn mannsyrke. Som leiarar tener kvinner mindre enn menn. Etterspørselen etter arbeidskraft på 1970-talet vart til ein viss grad avgjerande for arbeidsdelinga mellom kvinner og menn i dag. Kvinner vart etterspurde som arbeidskraft fordi velferdsstaten vart bygd ut. Kvinner fann ein marknad innanfor tenesteyting, særleg innanfor omsorg og pleie. Og veksten i lønna arbeid for kvinner er eit resultat av at det tidlegare ulønna arbeidet vart omgjort til lønnsarbeid. Men samstundes viste det seg også at veksten i oljesektoren ikkje førte til at kvinner fann seg ein marknad der eller vart rekrutterte til denne sektoren, som er svært mannsdominert. Den kjønnsdelte arbeidsmarknaden er ein stiv og lite fleksibel arbeidsmarknad. Den førre likestillingspolitiske utgreiinga viste at den sterke straumen av kvinner ut i arbeidslivet har ført til større likskap i inntekt mellom kvinner og menn. Men det er framleis store inntektsforskjellar mellom kjønna. Det er ein klar overrepresentasjon av kvinner i gruppene med lågast inntekt, og delen av kvinner her har auka. Menn er overrepresenterte i gruppene med høgast inntekt, og delen av menn her har også auka. Forskjellane er særleg store for unge og eldre kvinner. I gruppa 65-74 år er det tre gonger fleire kvinner enn menn i lågaste inntektsgruppe. Mykje av forklaringa er truleg at fleire kvinner lever aleine fordi dei lever lenger enn menn, og at dei er minstepensjonistar. Lønnsnivået er framleis lågast i næringar og yrke der det er flest kvinner. For alle kvinner og menn, sett under eitt, har tilnærminga i lønn for eit årsverk dei siste ti åra vore etter måten liten, sjølv om det relative utdanningsnivået blant kvinner heile tida har vore aukande. Dette tyder på at vi framleis har eit likelønnsproblem. Ved revisjon av likestillingslova vil eg legga fram eit forslag for å gjera reglane for likelønn tydelegare i likestillingslova. I likestillingslova heiter det at kvinner og menn skal ha lik lønn for arbeid av lik verdi. Det inneber at arbeidsgivarar pliktar å gi lik lønn for arbeid av same verdi, og om nødvendig på tvers av faggrenser. Samstundes vil eg legga vekt på at likelønnsproblemet i dag er samansett og ikkje let seg løysa ved hjelp av lovgiving og forbod mot diskriminering aleine. Partane i arbeidslivet har eit ansvar her. Eg vil forsvara den frie forhandlingsretten og samtidig oppfordra – særleg dei store bedriftene – til å gå gjennom sin eigen lønnspolitikk og lønnsstatistikk for å analysera forskjellar mellom kjønna. Mangfald i leiarskapen er dagens ideal, og kvinner har kunnskap og verdiar å tilføra ei leiargruppe. I arbeidslivet ligg det barrierar som partane i arbeidslivet og den enkelt bedrifta har ansvar for å fjerna. Styresmaktene har på si side ansvaret for å legga rammevilkåra – i alt frå næringspolitikk til familiepolitikk. I Voksenåserklæringa har Regjeringa klart uttrykt: «Det må satses målbevisst på rekruttering av kvinner til ledende stillinger både i offentlig og privat sektor.» Unge kvinner i dag har like god eller betre utdanning enn jamnaldrande menn. Dermed har rekrutteringsgrunnlaget for kvinner til leiarstillingar blitt større. Stadig fleire kvinner får innpass i leiinga i alle delar av arbeidslivet, men utviklinga går sakte. I privat næringsliv er kvinnedelen av alle høgare leiarstillingar i dag om lag 7 pst., i kommunane mellom 20 og 25 pst., og i staten 26 pst. For toppleiarstillingane er desse prosenttala stort sett halverte. Regjeringa har sett seg eit ambisiøst mål. Innan utgangen av 2001 skal delen av kvinnelege leiarar i staten aukast til 30 pst. Nokre departement har nådd måla sine alt i år, mens andre må bruka meir tid. Noreg har stor statleg verksemd, og bedriftene står framfor store utfordringar i framtida. Det vil vera ein positiv signaleffekt for næringslivet elles dersom bedrifter der staten har eigarinteresser, kan gå føre med ein stor del kvinner i sentrale posisjonar. I distriktspolitikken skal det satsast på kvinneretta tiltak. Det er ei viktig utfordring å utvikla lokalsamfunn som gir rom for både kvinner og menn, med eit mangfaldig tilbod og høve til å leva eit rikt liv. 1999 er Distriktskvinnenes år. Ideen er å gi den distriktspolitiske kvinnesatsinga eit ekstra lyft ved inngangen til eit nytt årtusen. Markeringa skal synleggjera kvinner i distrikta og medverka til auka bruk av kvinner sine ressursar. Det vil også gi menn høve til å drøfta og eventuelt ta eit oppgjer med gamle rollemodellar. Primærnæringane er ein berebjelke i mange distrikt. Innanfor fiskeri- og havbruksnæringa, landbruksnæringa og reindrifta blir det arbeidd med likestillingsspørsmål, både når det gjeld tradisjonell næringsverksemd, utvikling av ny verksemd knytt til næringane og kyst- og bygdeutvikling. Nye arbeidsplassar må skapast – også av kvinner og i distrikta. Når det gjeld etablerarstipenda til Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, er det lagt inn krav om at minst 40 pst. av stipenda skal gå til kvinner. Evalueringar viser at kvinner ofte etablerer seg på eit sunt økonomisk grunnlag, og at få kvinner går konkurs. Nettverkskredittordninga er også retta mot etablerarar. Ordninga ser ut til å treffa kvinnelege etablerarar godt. Men det har vist seg at kvinner av forskjellige grunnar har dårlegare økonomiske rammevilkår enn menn når dei skal finansiera eiga verksemd. Regjeringa si satsing på dette feltet er tiltak som kan letta situasjonen og betra rammevilkåra for kvinner som ynskjer å starta eiga verksemd. Regjeringa har i statsbudsjettet øyremerkt 10 mill. kr for å auka kvinner si deltaking i næringsutvikling. Det er Statens nærings- og distriktsutviklingsfond som har ansvar for å gjennomføra satsinga, som fyrst og fremst er retta mot tiltak som kan auka representasjonen av kvinner på område der menn er klart overrepresenterte. Mange av dei tiltaka som no blir oppfatta som «kvinnetiltak», handlar om å skapa moderne og smidige bedrifter og arbeidsplassar – ikkje berre for kvinner, men òg for menn. Om ikkje arbeidslivet profilerer verdiar som går vidare enn kortsiktige effektivitetsomsyn, kan dei risikera ikkje berre å tapa i kampen om dei best kvalifiserte kvinnene, men også mennene. Karrierevilkåra til unge menn blir meir og meir like vilkåra til jamaldrande kvinner, og stadig meir forskjellige frå vilkåra til deira eigne fedrar. Det er difor nødvendig at arbeidslivet tek omsyn til nye likestillingsverdiar og samlivsmønster. Kvinner kan oppleva dobbel diskriminering: både som kvinner og som medlem av minoritetsgrupper. Våre mål og ideal om eit likestilt samfunn gjeld for alle minoritetsgrupper og kulturar. Sametinget har utarbeidd utkast til handlingsplan for likestilling, som no er til høyring. I utkastet heiter det at likestilling og kvinnepolitiske spørsmål er ei sentral utfordring for det samiske samfunnet. Forslaget drøfter tiltak for å stimulera til utdanning blant unge menn, og vilkåra i primærnæringane med tanke på å gi betre tilhøve for både kvinner og menn. Deltaking i arbeidslivet og lik representasjon gjeld også våre nye landsmenn og -kvinner. Kvinner med innvandrarbakgrunn er omfatta av måla i innvandrarpolitikken om like høve, rettar og plikter, av intensjonane i likestillingslova og av familiepolitikken. Ordninga med tilskot til likestillingspolitisk opplysningsarbeid blir òg nytta av innvandrarkvinneorganisasjonane. Regjeringa vil arrangera eit miniseminar om innvandrarkvinnene sin situasjon i år. Det har vore brei politisk semje om at vi skal ha ein familiepolitikk som legg til rette for å kombinera familieliv og arbeidsliv. Mykje er oppnådd, men mykje står òg igjen. Familiar der begge foreldra er lønstakarar, er no det mest vanlege i Noreg. Dei nordiske landa ligg på topp når det gjeld offentlege familiepolitiske rettar. Arbeidslivet har i mindre grad tilpassa seg denne endringa. Utfordringa ligg i å skapa ordningar der arbeidsliv og familieliv kan balanserast og kombinerast. Fleire likestillingsforkjemparar hevdar at kontantstøtta vil bidra til å føra kvinnene tilbake til kjøkkenbenken. Eg trur dei tar feil! Sjølv om kontantstøtta aldri var meint å vera ei likestillingspolitisk reform, inneber ho faktisk ei oppvurdering av det omsorgsarbeidet kvinner i stor grad har utført gratis. Vi får ein snever likestillingsdebatt dersom likestilling blir synonymt med kvinners yrkesdeltaking. Kvinner sin rett til å bestemma har vore sentral i likestillingskampen. Det må òg gjelda om kvinner vel annleis enn ein sjølv ville velja. Retten til å velja skal òg gjelda for menn. Det er ei stor utfordring å få fleire fedrar til å ta meir omsorg for borna sine. Evalueringa av fedrekvoten viser at når far er heime med fødselspermisjon, aukar motivasjonen for å delta meir heime seinare òg. I dag tek sju av ti fedrar med rett til fødselspengar ut fedrekvoten. Det talet kan bli endå høgare. Ettersom mange fedrar ikkje har rett til fødselspengar, trur eg at sjølvstendig rett til fødselspengar vil vera eit viktig tiltak for å få fleire fedrar til å vera meir heime. I dag er far sin rett til fødselspengar knytt til den retten mora har. Regjeringa vil arbeida for at fedrar på sikt får rett til permisjon basert på eige inntektsgrunnlag. Etter mi meining har det å inkludera fedrane i familiepolitikken styrkt familien og betra oppvekstkåra for borna. Utforminga av politikken har vist seg svært viktig for å få til endringar i menn sin måte å vera på. I dag har småbarnsfamiliane med eitt- og toåringar rett til kontantstøtte, mens barnehagetilbod framleis er eit avgrensa gode. Etterspørselen i mange kommunar er større enn tilbodet. Det er ein føresetnad for Regjeringa at det skal byggast barnehagar slik at dei som ynskjer det, skal få tilbod om det. Gjer vi ikkje det, undergrev vi vår eigen familiepolitikk. Menn si interesse for likestilling er meir enn ein reaksjon på endringar hos kvinner. I dag handlar likestilling også om likestilling på menn sine premissar. Det er mange eksempel på at menn tar avstand frå stereotype mannsroller. Menn ynskjer å ta del i kvardagslivet til borna. Det kjem m.a. tydeleg fram etter samlivsbrot. Menn markerer òg avstand frå vald mot kvinner, f.eks. ved kampanjen «Det hvite bånd». Sist haust arrangerte statsministeren og eg konferansen «Nye tider – nye menn?». Målet var å bidra til ein samfunnsdebatt om utviklinga av mannsrollene i samfunnet. Konferansen fokuserte på Kyrkja, Forsvaret og næringslivet. På nordisk nivå er det òg eit samarbeid om å utvikla mannsrollene. Nordisk Ministerråd har utarbeidd ein handlingsplan for menn og likestilling for åra 1997-2000. Handlingsplanen peikar ut i alt 16 konkrete satsingsområde for dei nordiske landa. Ved Nordisk institutt for kvinne- og kjønnsforsking er det oppretta ei stilling som koordinator for mannsforsking. Det er eit spennande initiativ som sikkert vil føra til meir merksemd og debatt om mannsrolla. Det norske «nettverk for forskning om menn» fyller elles ti år i år. Likestillingspolitikken bør også vera med på å førebygga familievald. Då krisesenteret Camilla i Oslo opna i 1978, var kvinnemishandling eit ikkje-tema i den offentlege debatten. Arbeidet med kvinnemishandling ved krisesentra har vore ei av dei viktigaste drivkreftene for å gjera vald mot kvinner synleg. Nær 2 500 kvinner og nesten 1 900 born søkte tilflukt til krisesentra i 1997. Her har det også vore ei parallell internasjonal utvikling. FN kom i 1993 fram til semje om ei erklæring om vald, som gjorde sitt til å fokusera på vald mot kvinner. I dag er dette eit tema som står høgt oppe på den internasjonale dagsordenen. FN har utnemnt sin eigen spesialrapportør for vald mot kvinner. Denne vurderer korleis landa og styresmaktene tar fatt i dette problemet. Det er oppretta ei arbeidsgruppe med politisk deltaking frå Justisdepartementet, Sosial- og helsedepartementet og Barne- og familiedepartementet som skal koma med forslag til tiltak mot vald og overgrep mot kvinner. Arbeidsgruppa ser på problemkomplekset i vid forstand, men vil særleg fokusera på valden som skjer i heimen. Som eit ledd i innhenting av kunnskap hadde vi i februar ein idédugnad der ulike ressurspersonar på feltet deltok. Arbeidsgruppa sitt arbeid skal resultera i ein handlingsplan. Vald i familien er eit problemområde som langt sjeldnare blir trekt fram enn problemet med gatevald. Valdsutøvaren i heimen – som på gata – er som oftast menn, mens ofra er kvinner og born. Offentlege styresmakter, og særleg barnevernet, har eit stort ansvar for å fylgja opp meldingane frå krisesentra, slik at borna får den hjelpa dei treng. Barne- og familiedepartementet set no i verk fleire tiltak for born i krise, der nokre av tiltaka gjeld born på krisesenter. Mellom anna skal det startast eit modellforsøk, som skal sjå på samarbeidsformer mellom krisesentra og barnevernet. Det er alvorleg at mange kvinner er utsette for eller truga av vald, overgrep og trakassering i samfunnet vårt. Det er ein klar samanheng mellom slike opplevingar og dårleg helse. Hausten 1997 oppnemnde Regjeringa eit utval som i januar 1999 la fram rapporten «Kvinners helse i Norge». Rapporten er også ein del av Noreg sine internasjonale plikter til oppfølging av Beijing-konferansen. Utgreiinga viser at kvinners helse i Noreg gjennomgåande er god. Kvinner i Noreg lever lenge samanlikna med kvinner i mange andre land, og lenger enn menn i alle andre land. Mange kvinner har gode føresetnader for bra helse. Noreg byr på velutvikla helsetenester og gratis, god svangerskapsomsorg og fødselshjelp. Men rapporten viser at kunnskapsgrunnlaget, regelverk og praksis ofte bygger på ei uskriven mannleg norm. Medisinsk forsking utelèt kvinner i kliniske forsøk og lèt menn sine normalverdiar gjelda òg for kvinner. Arbeidshelsetiltak fokuserer tradisjonelt på farlege stoff og kraftig støy, og mindre på monotone muskelplager, stress og kjensleplager i omsorgssektoren. Utgreiinga viser dessutan at kvinner bruker helsetenesta på ein annan måte enn menn, og gir oftare uttrykk for at helsevesenet ikkje tar dei på alvor. Menn set premissar for behandling, sjølv av kvinnesjukdommar. Internasjonalt opplever vi ein urovekkande auke i handel med kvinner. Regjeringa ser no nærmare på dette. Gjennom deltaking i FN, EØS-avtalen, Europarådet og nasjonale og internasjonale konferansar får vi informasjon og kan bidra til samarbeid mot handel med kvinner. Regjeringa ynskjer å utvikla ein tiltaksplan knytt til norske forhold og erfaringar. Mitt utgangspunkt er at vi ikkje ynskjer prostitusjon i eit likestilt samfunn. Vi må i hovudsak sjå på kva som held prostitusjonen oppe: feminisering av fattigdommen, m.a. i Russland, bakmenn som har økonomisk gevinst av å organisera prostitusjon og handel med kvinner, og horekundane. Likestilling er eit spørsmål om verdiar – ikkje berre om pengar. Vi må oppvurdera kvinner sine verdiar og kvinner sitt arbeid, og menn må få plass i likestillingsdiskusjonen på eigne premissar. Vi står ved eit vegskilje, der vi går inn i eit nytt årtusen og skal legga premissane for framtida. Likestillingsarbeidet i framtida må legga til rette for livsvilkår som gjer at både kvinner og menn tar i bruk kreftene sine og potensialet sitt, offentleg som privat. Dei må kunna delta som likeverdige partar med likt ansvar i arbeidslivet, politikken og i omsorga for borna og for kvarandre.
Presidenten foreslår at barne- og familieministerens redegjørelse om likestillingspolitikk legges ut til behandling i et senere møte – og anser det som vedtatt.
Jeg vil bare gjenta det jeg sa i Odelstinget om at jeg ber om at dette forslaget blir gjort om til et oversendelsesforslag.
Da har presidenten merket seg at teksten endres til: «Det henstilles til Regjeringen» osv. Dette vil danne grunnlaget for behandlingen ved møtets slutt.
Etter ønske fra familie-, kultur og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 40 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 35 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 15 minutter, Senterpartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
St.meld. nr. 27 for 1996-97 om statens forhold til frivillige organisasjoner ble utarbeidet av regjeringen Jagland, og St.meld. nr. 44 for 1997-98 er en tilleggsmelding fra regjeringen Bondevik. St.meld. nr. 27 for 1996-97 har, som det står i innstillingen, «som utgangspunkt at et aktivt og levende sivilsamfunn er en grunnleggende forutsetning for ytterligere utvikling av velferdssamfunnet». Meldingens innhold poengterer hvor viktige de frivillige organisasjonene er for det frivillige samfunnet. Komiteen vil understreke at intensjonene i begge meldingene først og fremst er å styrke lokalleddene i det frivillige organisasjonsarbeid, samtidig som det er viktig å nå mindre lokale organisasjoner/lag uten tilknytning til nasjonale ledd. Og dette er det selvsagt en samlet komite som står bak. Videre trekker St.meld. nr. 27 for 1996-97 opp noen prinsipper for fremtidig statlig politikk overfor frivillig virke, bl.a. tre ulike former for frivillig virke, som er medlemsbasert virke, verdibasert virke og tjenestefri velferdsproduksjon. Komiteen mener denne tredelingen synliggjør at frivillig virke har ulike former. Og forhåpentligvis vil disse tre kategorier frivillig virke, medvirke til en noe mer samordnet tildeling fra de ulike departementene. Disse ulikhetene er også blitt påpekt av flere organisasjoner gjennom høringene. De forskjellige partier har i sine merknader pekt på denne problematikken, og at dagens tildeling innebærer ulik behandling, uoversiktlighet og delvis urettferdig økonomisk støtte. Dette medfører at man ikke får det ønskede mangfoldet på lokalt plan, og at man ikke når den ønskede politikk i meldingene i forhold til de frivillige organisasjonene. Det som imidlertid har opptatt det meste av komiteens tid ved behandlingen av frivillighetsmeldingene, er hvilken tildelingsmodell som vil være å foretrekke for på best mulig måte å kanalisere midlene ned til det lokale plan. Regjeringen har i St.meld. nr. 44 for 1997-98 foreslått en modell som innbefatter både primærkommunen og fylkeskommunen. Komiteen finner både fordeler og svakheter ved den foreslåtte ordningen, men en ting kan man slå fast med sikkerhet: Regjeringens modell ville ha ført til en ulik praksis, kanskje også med hensikt, da det er ulike behov/ønsker avhengig av hvor man befinner seg. I denne sammenhengen ville kanskje Regjeringens modell virke positivt i forhold til den lokale kjennskapen til frivilligheten. Man kan kanskje også mene at Regjeringens modell på en bedre måte ville ivareta den uorganiserte frivilligheten, men et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV, vil her vise til at de organisasjonene som har fordelt statlige tilskuddsmidler til lokal aktivitet, har utført denne oppgaven tilfredsstillende og med gode resultater, også til de organisasjonene og de tiltakene som ikke har medlemskap, som bl.a. Norsk Musikkråd, LNU og Norsk Amatørteaterråd. Og i motsetning til etter Regjeringens foreslåtte ordning gjorde de dette uten at de brukte store deler av midlene til økt byråkrati, noe som er et av de negative trekkene ved Regjeringens modell. Fremskrittspartiet vil i tillegg uttrykke stor skepsis til at en skal involvere ytterligere politisk føring inn i de frivillige organisasjoners virke. Det samme flertallet går imot en slik tildelingspraksis. Disse partier ønsker å videreføre tilliten til at de frivillige organisasjonene også vil utføre denne fordelingen på en måte som vil tilfredsstille det frivillige virke på lokalt plan. Dette flertallet fremmer derfor forslag om at Regjeringen iverksetter en tildelingsmodell hvor midlene kanaliseres gjennom organisasjonenes sentralledd. Flertallet vil her påpeke at noe annet ville være å undergrave den organisasjonsstrukturen som en har bygd opp i Norge til nå. En må fortsatt kunne stole på at organisasjonene fungerer som demokratiske sammenslutninger. Jeg vil her presisere at forslaget inneholder et ønske om at det legges nødvendige føringer som sikrer at midlene når fram til grunnplanet. Regjeringen foreslår også en øvre aldersgrense på 18 år for den nye ordningen. Et annet flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og SV, ønsker derimot at etablert praksis med 25 år fortsatt blir gjeldende. Fremskrittspartiet støtter Regjeringen her, og mener det er riktig å sette inn tiltakene der hvor forfallet av ungdom oppstår, nemlig ved 14-15-årsalderen. Et slikt ønske kom også fram fra forskjellige idrettskretser under høringene og ikke minst på idrettstinget i Ålesund sist helg. Staten overfører gjennom ulike departementer betydelige økonomiske midler til de frivillige organisasjonene. I 1995 utgjorde faktisk dette beløpet så mye som 4,7 milliarder kr. Majoriteten av disse midlene gikk til frivillige organisasjoner som utfyller det offentlige når det gjelder velferds- og tjenesteproduksjon, eksempelvis skole, barnehager og bistandsarbeid. Men det er viktig, som også komiteen viser til, at det offentlige tilskuddet for noen utgjør en forholdsvis liten andel, mens det for andre er helt avgjørende. Her er det viktig at en tar hensyn til hvem som er mest tjent med grunnstøtte, og hvem som har behov for prosjektstøtte. Når det gjelder støtteform, vil Fremskrittspartiet presisere at det er grunnstøtten som er ryggraden i de frivillige organisasjonenes suverenitet. Aktivitetsstøtte og prosjektstøtte bør kun anvendes i liten grad, for å unngå indirekte styring av organisasjonene. Fremskrittspartiet mener de to siste støtteordningene bør rettes mot den uorganiserte frivilligheten. Det er også viktig å presisere at den nye statlige ordningen for organisasjonenes lokale lag og foreninger skal komme i tillegg til dagens ordninger, og at inntektene skal komme fra den skisserte finansieringsordningen med sammenslåing av spill. Fremskrittspartiet mener det bør settes ned et samordningsorgan bestående av departementene og valgte representanter fra de frivillige organisasjonene. Organet bør virke i to år og ha som mandat å evaluere statens forhold til de frivillige organisasjonene på bakgrunn av St.meld. nr. 27 for 1996-97 og St.meld. nr. 44 for 1997-98, med det mål å oppnå en mer samordnet fordelingspolitikk. Det er ikke tvil om at det bevilges midler på ulike vilkår, og at de forskjellige departement bevilger midler til samme innsatsområde. Jeg har tidligere vært inne på at det bevilges og har blitt bevilget mye penger til drift og støtte av organisasjoner og aktiviteter. Det er også dette oppmerksomheten blir rettet mot, og beklageligvis ikke mot det momentet at staten har tatt over og monopolisert større og større deler av organisasjonenes inntektsgrunnlag gjennom statlige spill. Nå ser vi også at internasjonale store organisasjoner, bl.a. innenfor miljø og bistandsarbeid, ser på den norske givergleden som et interessant marked. Alle disse momentene bidrar til å støvsuge de frivillige lag og organisasjoners muligheter til å skaffe seg inntekter. Når folk har gjort sin handel, levert lottokupongen/tippekupongen og puttet den siste klingende mynt i automaten, er det ikke lenger noen som kjøper lodd hos det lokale ungdomslaget eller idrettslaget ved utgangen av butikken. Vi må derfor også se på de frivillige lag og organisasjoners muligheter for å starte opp spill. Her ønsker et mindretall, bestående av Fremskrittspartiet og Høyre, at Regjeringen på nytt vurderer søknaden om oppstart av BingoLotto. Her vil frivilligheten få en mulighet til selv å ta del i det markedet som skaffer til veie livsgrunnlaget, som er grunnstenen til mangfoldet. Her er det også viktig at man ser på de økonomiske rammebetingelsene for de frivillige lag og organisasjoner. Det er ikke omhandlet her, men komiteen har registrert at Regjeringen har til hensikt å sende ut et forslag som berører dette, våren 1999. Komiteen imøteser en utredning om det fra Regjeringen. Fremskrittspartiet mener også at Regjeringen må avvente virkningene av iverksatte tiltak i spilleautomatmarkedet før nye tiltak vurderes. Det kan være at allerede iverksatte tiltak som konstant nivå på antall automater, øvre grense på antall automater en organisasjon kan utplassere, og kriteriene for hvilke automater som kan godkjennes, kan redusere inntektene for de frivillige organisasjonene. Her vil jeg vise til Samarbeidsutvalget for Norsk Humanitær Automatvirksomhet sine uttalelser. Et annet moment som er aktuelt, er frykten for at kommunene vil redusere eksisterende midler til frivillige lag og organisasjoner. Her vil jeg bare bemerke at kommunene ikke er lovpålagt noe som helst, og at det er prioriteringene i den enkelte kommune som avgjør dette. Uansett mener jeg den problemstillingen som her er framsatt, vil komme uavhengig av modell. Det eneste vi som komite og storting kan gjøre her, er å henstille til kommunene og presisere at dette er en ny ordning.
Det blir replikkordskifte.
Fremskrittspartiet er vanligvis imot byråkrati, og de fnyser ofte over nedsettelser av utvalg og komiteer osv. Det skjedde så sent som i debatten vi hadde i går. I denne saken fremmer imidlertid Fremskrittspartiet et forslag om et eget utvalg som skal se på samordning av tilskuddsordningene, og i merknaden skriver de: «Disse medlemmer foreslår her at hver avdeling i departementene ved ekspedisjonssjefene settes sammen i et samordningsorgan sammen med aktører i det frivillige liv i en toårs periode for kontinuerlig å evaluere styrke og svakheter ved statens forhold til frivillige lag/organisasjoner.» «Kontinuerlig» skal de sitte sammen og vurdere! Fremskrittspartiet er også imot detaljstyring, hvis jeg oppfatter det rett. Og da er mine spørsmål: Hvorfor skal ekspedisjonssjefene sitte i dette utvalget, og ikke en byråsjef, en departementsråd eller en byråkrat som jobber med disse sakene? Hvorfor skal man detaljstyre så til de grader i denne saken? Tror ikke Fremskrittspartiet at departementet selv er i stand til å vurdere både behovet for et utvalg og ikke minst sammensettingen av en slikt utvalg? Et annet sted i merknadene peker de på at en samordning skal «motvirke eventuelle tendenser til kameraderi mellom organisasjoner og embetsfolk». Hvilke indikasjoner har Fremskrittspartiet på at det forekommer et slikt «kameraderi», og at det er så utbredt at man må påpeke det her? Og hvis det finnes, hva er det i så fall som tilsier at det skal bli mindre av det hvis man får en bedre samordning mellom departementene?
For å ta det siste først, det som gjelder kameraderi. I min innstilling står det: «… komiteen mener videre det vil motvirke eventuelle tendenser til kameraderi mellom organisasjoner og embetsfolk.» Her står det «komiteen». Det er mulig det er en feil, og at det i utgangspunktet var en merknad fra saksordfører, men det er jo tydelig at komiteen har sluttet seg til den merknaden. Videre vil jeg vise til St. meld. nr. 27 for 1996-97. Alle partier – unntatt Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og da formoder jeg at også Arbeiderpartiet er en del av flertallet – viser til at en i denne meldingen pekte på «behovet for en bedre samordning», og at en også viste til «behovet for å finne fram til generelle tildelingsprinsipper som har gyldighet for hele statsforvaltningen, på tvers av departements- og sektorgrenser». Så for meg er det uforstående at representanten Breimo på en måte prøver å kritisere det forslaget som Fremskrittspartiet her fremmer, for jeg tror det var de samme intensjonene som Arbeiderpartiet hadde den gangen. At Arbeiderpartiet nå ikke ønsker å slutte seg til det forslaget, får stå for deres egen regning, men vi har de samme ønsker og hensikter med det. Når Fremskrittspartiet ønsker at ekspedisjonssjefene skal gå inn i et utvalg, er det rett og slett fordi ekspedisjonssjefene er de som er mest i berøring med tildelingen til frivillige lag og organisasjoner. Og med hensyn til «kontinuitet» er det selvfølgelig ikke meningen, og det forstår nok også representanten Breimo, at de skal sitte dag ut og dag inn og vurdere dette, men at de en gang i blant i hvert fall setter seg sammen for å vurdere hvorvidt vi skal få en mer lik praksis for tildelingen. Til slutt vil jeg nevne saken hvor Kommunaldepartementet bevilger 70 000 kr til en rockekonsert. Det syns jeg hører hjemme under Kulturdepartementet.
Til en misforståelse!
Presidenten er sterkt i tvil om det dreier seg om en misforståelse, men vil allikevel tillate at representanten Breimo får anledning til eventuelt å oppklare en mulig misforståelse.
Jeg vil bare presisere at Arbeiderpartiet ikke står bak det som står om kameraderi osv. Det må være en feil fra saksordførers side når det er formulert slik som det.
Representanten Sandberg ønsker å svare?
Det var godt å få avklart at Arbeiderpartiet ikke stod bak den merknaden, men at representanten Breimo tillegger saksordfører skrivefeil i innstillingen, syns jeg ikke er på sin plass. Det står helt tydelig i innstillingen at «komiteen mener» osv.
Presidenten er noe i tvil om den fornødne avklaring har skjedd, men debatten videre vil sikkert vise dette.
Det vi iallfall kan vere einige om, er at det står veldig mykje positivt om verknaden av frivillige lag og organisasjonar i innstillinga. Ein samrøystes komite har ei rekke positive utsegner om kor viktige frivillige lag og organisasjonar er, og kva dei har hatt å seie for samfunnet oppigjennom tida. Det synest eg er eit positivt handslag vi tverrpolitisk kan gi dei frivillige laga og organisasjonane. Når vi kjem til det punktet at ein skal fordele desse midlane – det er først og fremst der den store usemja er, korleis ein skal formidle ekstramidlane som kjem, inn til frivillige lag og organisasjonar – går fleirtalet inn for fordeling gjennom organisasjonanes sentralledd. Det er ingen som helst mistillit til frivillige lag og organisasjonar frå Kristeleg Folkeparti si side. Vi har stor tillit til det arbeidet dei driv. Men det det her er snakk om, er nokre ekstramidlar, og at vi skal prøve å nå alle ungdomar i alle kommunar. Med den fordelingsmodellen som Regjeringa har foreslått, at ein gir eit beløp ut frå talet på barn og unge som er i dei ulike kommunar, får ein spreidd midlane ut frå kva type engasjement som finst i dei ulike kommunane. Då vil ein vere sikra at dette kjem alle barn og unge i heile landet til gode. Vi er einige med Framstegspartiet i at ein skal sette inn trykket først og fremst for dei som er under 18 år. Det er ikkje fleirtalet einig i, men der er vi einige med Framstegspartiet. Ser ikkje Sandberg at å fordele gjennom kommunane ikkje vil føre til meir byråkrati, men at vi får fanga opp dei typane organisasjonar som ikkje har ein landsomfattande organisasjon – ein skateboardklubb eller kva det måtte vere – og at det engasjementet som finst, vil gjere at ein får nærare kontakt mellom kommunane og frivillige lag og organisasjonar, som kan føre til ei styrking av engasjementet for frivillige lag og organisasjonar også frå kommunanes side?
Jo, jeg ser faktisk det, og jeg tror jeg la lite grann vekt på det i mitt hovedinnlegg også – det er et av de argumentene som taler positivt for Regjeringens modell. Jeg tror også at det kanskje kunne gi seg utslag i større tilknytning og nærmere kontakt med de frivillige lag og organisasjoner som i hvert fall ikke har tilknytning til sentralledd, eller som kanskje ikke har noe medlemskap for øvrig. Men som jeg også sa i hovedinnlegget mitt, veier det mye tyngre at vi – Fremskrittspartiet i hvert fall – ikke ønsker noen ytterligere politisk styring inn i de frivillige organisasjonenes arbeid. Det er det frykten består i hos oss. Hvis vi i tillegg til en fordeling fra departementet også skal dra inn primærkommunene og fylkeskommunene i dette bildet, er det ikke til å unngå at vi på et eller annet nivå får en ytterligere politisk styring i dette. En annen ting, og det sa jeg også noe om i hovedinnlegget mitt, er at forskjellige sentralledd og organisasjoner faktisk har praktisert det å fordele midlene også ut til lokale lag og organisasjoner uten sentralledd. Jeg viser her bl.a. til Norsk Amatørteaterråd, som i 1998 bevilget midler til uorganisert aktivitet i 90 lag. De har lyktes med det. Det som er enda mer positivt i den sammenhengen, er at både Norsk Musikkråd, Norsk Amatørteaterråd og LNU fordelte disse midlene uten at det ble økt byråkrati. Selv om det var åpning for å kunne ta 10 pst. av midlene til egen administrasjon, så gjorde de faktisk ikke det. De 10 pst. som egentlig skulle gå til administrasjon og byråkrati, fordelte de til de lokale lagene. Det tror jeg ikke ville ha blitt resultatet gjennom Regjeringens modell, med fordeling gjennom primærkommunene og fylkeskommunene.
Noko av det viktigaste er at statlege støtteordningar som har som mål å styrkja aktiviteten i lokale frivillige organisasjonar, òg må omfatta lokale lag som ikkje er knytte til ein nasjonal overbygning. Det ville vera ein uheldig konsekvens dersom lokale organisasjonar måtta la seg tilslutta eller danna nye sentrale ledd for å kunna få statleg støtte. Støtteordninga bør ikkje medverka til ytterlegare sentralisering av organisasjonslivet, og tildelinga av midlar frå den føreslåtte tilskotsordninga må ta utgangspunkt i lokal aktivitet og lokale behov for støtte. Det lokale folkelege engasjementet, med utgangspunkt i folk sitt kvardagsliv, har nå fått ein eineståande sjanse til eit lyft som betyr handling og ikkje berre ord. Kven skal nå f.eks. finna ut, dersom ein skal ha statlege utdelingar, om det lokale gutelaget Ugla på Undheim eller sjakklubben for jenter bør få støtte? Kven vil sjå dei lokale organisasjonane i ein samanheng, og støtta der det trengst mest lokalt? Også her er det viktig med nærleiksprinsippet og kjennskap til det som skjer. Det lar seg nemleg ikkje gjera ved ei fordeling gjennom organisasjonane på sentralt hald. Korleis har Framstegspartiet tenkt å løysa dette?
Nå tror jeg faktisk jeg svarte på det spørsmålet i forrige replikkrunde, men jeg kan jo prøve igjen. I utgangspunktet har vi sagt at vi stoler på at organisasjonene og sentralleddene greier denne oppgaven selv. Det har de bevist. Jeg gjentar at Norsk Musikkråd, LNU og Norsk Amatørteaterråd har bevist at de greier å kanalisere midlene ned til lokal aktivitet uavhengig av medlemskap og tilknytning til sentralleddet. Men jeg vil også få lov å si at jeg ikke tror vi er ferdig med statens forhold til frivillig virke med disse to meldingene. Det er også derfor Fremskrittspartiet nå foreslår å sette ned et samordningsorgan, slik at vi får evaluert den nye modellen som innføres, og statens forhold til frivillige organisasjoner i to år framover. For jeg er faktisk enig med representanten Aarrestad og Regjeringen: Jeg tror ikke vi har gjort nok gjennom disse to meldingene for å nå fram til lokal aktivitet. Men jeg tror ikke medisinen er å tilføre midler gjennom kommunene og fylkeskommunene. Jeg tror vi må gjøre et eller annet for å kanalisere mer av midlene ned til lokal aktivitet for å få en rettferdig fordeling av midlene. Derfor er det litt merkelig at ikke Regjeringen og Senterpartiet ønsker å være med og sette ned et slikt samordningsorgan, slik at vi kan se på problemene og evaluere ordningen etter to år, for da om mulig å finne fram til andre modeller gjennom samarbeid med de frivillige organisasjonene og departementet for å få en rettferdig fordeling.
Dermed er replikkordskiftet omme.
Som det framgår av innstillingen, er det bred politisk enighet om hvilken viktig rolle de frivillige organisasjonene spiller i vårt samfunn i dag, og den rolle de skal spille i framtida. Det er svært viktig, spesielt med tanke på organisasjonenes langsiktige arbeid. Det er ingen grunn til at de skal føle uro og usikkerhet i forhold til samfunnets syn på deres virksomhet. Hvis partiene står ved det de sier – og det forutsetter jeg – vil det heller ikke være noen fare for uforutsette dramatiske endringer når det gjelder tilskudd og andre forhold, selv om det er uenighet i Stortinget om hvem som skal fordele midlene i den nye tilskuddsordningen. Og la meg understreke at ingen har framsatt ønske om å forandre de ordningene vi allerede har, til ugunst for organisasjonene. Tvert imot: Hvis det skal skje endringer her, skal det bli til deres fordel. Jeg tenker da f.eks. på smidigere kontrollordninger og bedre samordning mellom departementene. Når det gjelder omfanget av den frivillige innsatsen i framtida, sier en enstemmig komite at det i dag synes klart at de offentlige velferdsambisjonene på enkelte områder vanskelig vil la seg realisere uten medvirkning fra de frivillige organisasjonene. Jeg finner likevel grunn til å trekke fram en merknad fra Arbeiderpartiet og SV, som vi merkelig nok er alene om. Vi peker på at organisasjonene ikke må tillegges oppgaver som bl.a. av hensyn til rettferdig fordeling fortsatt må være et samfunnsansvar. Det betyr ikke at organisasjoners tilbud skal avvises, men samfunnet må ikke fraskrive seg sitt soleklare ansvar. Frivilligheten må fortsatt være et supplement til det offentlige tilbudet. Vi vil ikke tilbake til et «veldedighetssamfunn», der enkelte blir fullstendig prisgitt at andre enn samfunnet stiller opp. Uten å gå i detalj vil jeg påstå at vi allerede i dag ser visse tendenser til en slik utvikling. Framveksten av velferdssamfunnet førte til grunnleggende endringer i forholdet mellom staten og de frivillige organisasjonene. Det offentlige engasjementet økte der frivilligheten hadde vært enerådende. En utvikling i motsatt retning vil lett føre til en uthuling av selve velferdsstaten, med bl.a. økte forskjeller som resultat. Med bakgrunn i gårsdagens debatt om forvaltningspolitikken og administrasjonsstatsrådens utsagn om at hun er åpen for å omdefinere statens rolle, er jeg litt bekymret over at sentrumspartiene ikke kunne støtte vår merknad. La meg presisere at det i merknaden ikke ligger noen nedvurdering av organisasjonenes innsats. De har vært sentrale pådrivere i utviklingen av det norske velferdssamfunnet og svært ofte de første til å påta seg ansvar for svake og utsatte grupper både her hjemme og i utlandet. Offentlige instanser har ofte kommet etter. Den pekefingeren jeg retter opp, rettes derfor til oss selv som politikere. Arbeiderpartiet ser positivt på den tilleggsmeldingen Regjeringen har lagt fram. Vi ser den som en naturlig oppfølging av intensjonene i St.meld. nr. 27 for 1996-97 fra regjeringen Jagland. Også vår regjering ønsket å legge til rette for økt aktivitet på lokalplanet ved å bedre rammebetingelsene. Vi er derfor spesielt glad for forslaget om en ny tilskuddsordning for lokale lag og foreninger og støtter målsettingen med denne. I en situasjon hvor det er behov for å forebygge vold, rusmisbruk, rasisme og andre negative forhold, er det riktig å satse på barne- og ungdomsarbeid. I altfor stor grad er det i det siste ropt på mer politi som svar på dagens problemer. Men mer politi kan aldri løse problemene – det kan bare forebygging. Når det gjelder forslaget om at pengene skal fordeles gjennom fylkeskommunene og kommunene, er vi ikke enig. Vi ønsker å benytte organisasjonenes sentralledd. Med hensyn til den praktiske fordelingsordningen er det flere forhold som har vært avgjørende for oss. Vi er spesielt opptatt av at de statlige tilskuddsordningene ikke skal påvirke organisasjonenes egenart. Det er organisasjonene selv som skal bestemme innhold og omfang av egen aktivitet – ikke det offentlige. Dette må være et helt sentralt krav til det statlige engasjementet. I et leserinnlegg i Dagbladet 22. februar skrev Steinar Haugsvær i Landsrådet for Norske Barne- og Ungdomsorganisasjoner, LNU, bl.a. følgende: «Med kommunene som ansvarlige vil deres egne politiske prioriteringer ha innvirkning på hvilke tiltak organisasjonen lokalt får støtte til. I dette perspektivet er den ideologiske kursendringen åpenbar. Vi er nær en offentlig dirigering av organisasjonens lokale virksomhet.» Etter vårt syn er det viktig at staten forholder seg til sivilsamfunnet, representert ved de frivillige organisasjonene, som en selvstendig pilar i vårt demokrati, slik Frisam har uttrykt det i en høringsuttalelse. Kommunenes rolle i kulturpolitikken må fortsatt være stor, og jeg understreker at kommunene her har et selvstendig ansvar, også når det gjelder å skape gode oppvekstmiljø. Med sin nærhet til problemene har de fortrinn som må benyttes. Denne innsatsen kan og bør styres politisk av kommunene ut fra lokale forhold. Men da snakker vi om prioritering av kommunale midler, ikke statlige midler øremerket til de frivillige organisasjonene, som må fordeles på deres egne premisser. Det utelukker ikke lokalt samspill om konkrete tiltak. Vi legger også stor vekt på uttalelsen fra Kommunenes Sentralforbund, som på prinsipielt grunnlag stiller seg ytterst skeptisk til at kommunene skal ivareta denne oppgaven. KS sier det såpass sterkt i brev av 21. januar 1999: «Offentlige myndigheter bør derfor ikke etablere ordninger som inviterer til at frivillige organisasjoners lokale virksomhet administreres som «underbruk» av offentlig forvaltning – og uten nødvendig respekt for frivillighetens selvstendige rolle.» Et annet forhold som Arbeiderpartiet har vektlagt, er ønsket om en enkel ordning med så lite offentlig byråkrati som mulig. En ordning hvor både fylkeskommunene og kommunene skal inn i bildet, vil nødvendigvis føre til mer byråkrati med hensyn til både fordeling og kontroll. Ved å spille på de frivillige organisasjonenes egne sentralledd vil vi unngå dette. I brev av 3. februar 1999 hevder departementet at målsettingene bak støtteordningen ikke lar seg realisere dersom midlene kanaliseres gjennom organisasjonenes sentralledd. Etter vårt syn er en slik påstand en fallitterklæring både til den sentrale offentlige forvaltningen selv og til organisasjonene. La meg minne om at målet er å nå medlemsbaserte foreninger som arbeider med barn og unge, og å støtte aktivitet og initiativ fra disse. Det er altså ikke offentlige initiativ som skal støttes, men de lokale foreningenes egne. Departementet viser bl.a. til at ikke alle lag og foreninger er tilknyttet nasjonale overbygninger. Det er unektelig riktig, men jeg vil i den anledning vise til høringsuttalelsen fra frivillighetens samarbeidsorgan, Frisam, hvor det framgår at organisasjonene vil stille seg til rådighet for å bidra til å finne gode løsninger også på dette forholdet. Også Frisam er opptatt av at alle lokale lag og foreninger må sikres mulighet for tilskudd på linje med dem som har sentralledd. Vi har for øvrig flere gode eksempler på at midler har nådd ned til den såkalte grasrota gjennom sentralleddene, også til lag som ikke har slike sentralledd. I den anledning vil jeg som eksempel vise til de erfaringer Landsrådet for Norske Barne- og Ungdomsorganisasjoner, LNU, har når det gjelder å fordele midler bl.a. til lokale lag uten tilknytning til landsomfattende barne- og ungdomsorganisasjoner. Jeg viser spesielt til prosjektet «Idebanken», som i perioden 1995-97 fordelte flere millioner kroner. I sin tale til flerkulturelt ungdomsforum 9. februar i år sa statsminister Bondevik bl.a. at han var glad for at LNU har reist ideen om å få etablert «Idebanken», der formålet er å stimulere til tiltak som kan redusere skillene mellom norsk ungdom og innvandrerungdom. Han viste til at tiltaket hadde sin opprinnelse i Europarådet og i Norges initiativ om å gjennomføre en kampanje mot rasisme. Ungdomsgruppen spilte en sentral rolle i gjennomføringen av kampanjen. Han sa også at han var spent på utviklingen av denne «Idebanken». Vi stiller oss fullt ut bak den tillitserklæringen statsministeren her gir LNU, og er forundret over at ikke også kulturministeren kan gjøre det samme. Vi er overbevist om at myndighetene i samarbeid med organisasjonene vil finne fram til hensiktsmessige ordninger som både sikrer at midlene kommer ned til lokalt nivå, og sikrer mangfoldet på lokalplanet. Klart det går an. Det er bare et spørsmål om vilje og tillit. Problemene knyttet til rusmiddelmisbruk, vold og rasisme er blant de aller største utfordringene vi står overfor i vårt samfunn i dag. Det er derfor bra at Regjeringen i tilleggsmeldingen – under punkt 3.5 Andre tiltak – viser til muligheten for samarbeid på lokalplanet ved å bruke programmet for styrking av oppvekstmiljøet. Men skal dette bli den muligheten det kan bli, må programmet minst tilbakeføres de midlene som ble kuttet ved budsjettbehandlingen, slik Regjeringen har lovet. Det sier seg selv at 100 000 kr ikke vil være noe bidrag i det hele tatt. Det er med stor skuffelse vi konstaterer at de opprinnelige 4 mill. kr ikke er kommet på plass igjen i revidert nasjonalbudsjett. Til slutt nok et forsøk på å oppklare misforståelsen fra forrige runde: La meg vise til merknaden – det er Fremskrittspartiets særmerknad det er snakk om. Der står det: «Disse medlemmer mener dette vil medvirke til mindre byråkrati og fellesløsninger på tvers, komiteen mener videre det vil motvirke eventuelle tendenser til kameraderi mellom organisasjoner og embetsfolk.» Så kommer det på nytt: «Disse medlemmer vil anse» osv. Det er helt klart at dette står for Fremskrittspartiets regning. Det er Fremskrittspartiet som har saksordføreren, og det er naturlig å tro at det også er han som har formulert dette. Dermed må Fremskrittspartiet ta ansvaret for denne merknaden. Og da håper jeg at det er oppklart fra Arbeiderpartiets side.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har ingen intensjoner om å fraskrive meg ansvaret for merknaden. Den står for saksordførerens og Fremskrittspartiets regning, og den står vi ved. Arbeiderpartiet har nå signalisert tre ganger at de ikke står bak den merknaden, så det skulle være klart og tydelig. Jeg har et spørsmål til representanten Breimo vedrørende «Andre tiltak». Der står det: «Komiteens flertall, alle unntatt Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener det er viktig at «Utviklingsprogrammet for styrking av oppvekstmiljøet» videreføres som et samarbeidstiltak for å bekjempe negative trekk i ungdomsmiljøene.» Arbeiderpartiet har både gjennom budsjettet for 1999 og i alle andre sammenhenger vært høyt oppe på banen når det gjelder bekjempelse av vold i ungdomsmiljø og av mobbing, og har fremmet en hel rekke tiltak og forslag, med en kostnad på 50 mill. kr. Men her finner Arbeiderpartiet det altså ikke riktig å støtte flertallet. Spørsmålet mitt blir da: Er det noe realisme bak det Arbeiderpartiet har gjort i forhold til å bekjempe vold, kriminalitet og negative mønster blant ungdom, sett opp mot at de ikke ønsker en videreføring, for styrking av oppvekstmiljøet for å bekjempe negative trekk i ungdomsmiljøet? Eller er det rett og slett på et prinsipielt grunnlag at de ikke ønsker å være med på denne flertallsmerknaden?
Først vil jeg si meg fornøyd med at vi har oppklart den misforståelsen som jeg refererte til tidligere. Når det gjelder det spørsmålet som Sandberg reiser, og påpekingen av at Arbeiderpartiet ikke er sammen med det øvrige flertallet, må jeg vise til den merknaden som Arbeiderpartiet og SV har felles, og som inneholder den samme presiseringen, at vi støtter dette prosjektet. Det kan ikke være grunn til i det hele tatt å trekke det i tvil. Hvis Sandberg tar seg bryet med å lese øverst til høyre på side 25 i innstillingen, vil han se vår oppfatning helt klart. La meg bare også minne om at Arbeiderpartiet foreslo å styrke denne posten da budsjettet for 1999 ble behandlet, og vi kommer til å ligge frampå – med hele brystkassa, kan jeg love – for å få disse pengene tilbake. For det er så viktig det arbeidet som skal gjøres her, og hvis man ikke har midler på statlig hold til det programmet, synes jeg også det vil være veldig uheldig å invitere kommunene til samarbeid om dette. Jeg viser da til det vi snakket om i går, om hvor viktig det var at vi hadde tillit mellom forvaltningen og borgerne ute i kommunene. Det gjelder også mellom staten og kommunene.
Kristelig Folkeparti er veldig glad for den store enighet som det i utgangspunktet er når det gjelder å slutte opp om de frivillige organisasjonene og legge til rette for bedre og mer tjenlige rammevilkår for organisasjonslivet. Jeg tror også at frivillige organisasjoner og lag, og foreninger på lokalt plan og i samfunnet i det hele tatt, vil ha stor betydning i det samfunnet vi går i møte i framtiden. Så den enigheten er vi veldig glad for. Jeg blir likevel litt overrasket over at representanten Breimo fra Arbeiderpartiet så sterkt bekymrer seg for at vi kan gå mot et veldedighetssamfunn, eller at man skal få understreket veldedigheten. Jeg trodde Arbeiderpartiet, som nettopp har vært eksponent for utbygging av en sterk velferdsstat, og som har sørget for at en del av grunnlaget for de frivillige organisasjoners arbeid nærmest er revet vekk, nå måtte innse at det ikke er noen fare for en slik utvikling. Det undrer meg også litt at Arbeiderpartiet, som er for å styrke den offentlige sektor, på denne måten er med på å rive bort båndet mellom de frivillige organisasjonene og de lokale myndigheter og kommuner. Breimo har lang erfaring som ordfører i en kommune, og er vel kanskje den som best av oss kjenner kommunenes arbeidsmåter. Jeg vil anta at han også ser at kommunene er de som er nærmest til å ha oversikt over hva som rører seg på det lokale plan. Hvorfor har Arbeiderpartiet her valgt å se bort fra den sammenhengen som de kommunale myndigheter står i i forhold til det frivillige organisasjonsliv?
La meg bare gjenta det jeg sa i mitt innlegg, at også Arbeiderpartiet er veldig glad for at vi har en bred enighet om organisasjonenes rolle. Jeg tror at hvis vi ser framover, vil vi i framtida være avhengig av organisasjonenes innsats. Når vi finner grunn til å peke på og advare mot en utvikling mot et veldedighetssamfunn, henger det også sammen med at veldedighet på en måte er noe man ber om. Vi vil ikke at folk skal være avhengig av at det finnes et privat tilbud for at de skal få de mest elementære behovene sine dekket, f.eks. i krisesituasjoner. Vi vil ikke at noen skal være prisgitt andre initiativ. Vi vil bygge videre på velferdssamfunnet, hvor vi bygger inn rettigheter for folk flest – for alle sammen – slik at vi har felles ordninger. Det er riktig som Lånke sa, at Arbeiderpartiet har vært den fremste pådriveren for velferdssamfunnet, og jeg kan garantere at det skal vi fortsatt være. Når han snakker om å rive bort båndene mellom kommunene og organisasjonene, har jeg ingen tro på det. Det er allerede i dag ganske nær kontakt mellom kulturkontorene i de fleste kommunene og organisasjonene. Jeg tror ikke at det at vi kanaliserer disse midlene gjennom sentralleddet til organisasjonene, vil rokke ved det. Kommunene har, som Lånke sa, oversikt. Det som vi har konkludert med, og som jeg vil understreke – og som også departementet for så vidt er opptatt av – er at tilskuddsordningene ikke skal påvirke organisasjonenes egenart. Det klarer vi ikke å unngå hvis organisasjonene skal få statlige tilskudd etter prioritert rekkefølge, eller prioritert av kommunepolitikerne. Da går vi i feil retning.
I motsetning til Lånke og Kristelig Folkeparti vil jeg rose Arbeiderpartiet for den innsatsen de har gjort i denne saken. Spesielt gledelig er det at Arbeiderpartiet sier nei til kommunaliseringen av det frivillige Norge, som Regjeringen nå har lagt opp til. Men fortsatt skinner det igjennom en skepsis til det sivile samfunn og de frivillige organisasjonenes plass i samfunnet i Arbeiderpartiets få særmerknader. Gunnar Breimo understreket sterkt i sitt hovedinnlegg at organisasjonene skal være et supplement til det offentlige. Et supplement betyr et tillegg. For Høyre stiller dette seg annerledes. Et samfunn uten en sterk sivil sektor er ikke et demokratisk samfunn. Det er et totalitært regime. Det er selvsagt ikke dette Arbeiderpartiet mener, men skepsisen til å slippe fram frivilligheten er sterk. Dette går også fram i den merknaden der Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti avviser flertallets forslag om å omgjøre fradragsordningen for fagforeningskontingent til en mer generell ordning hvor en kan trekke fra gaver og bidrag til frivillige organisasjoner. Arbeiderpartiet sier at de vil fastholde sin prinsipielle kritikk av en slik ordning. Hvilken prinsipiell kritikk? Det står ingenting om denne kritikken i merknadene. Hva er det som gjør at Arbeiderpartiet vurderer fagforeninger som mer trengende enn frivillige organisasjoner? Er det slik at Arbeiderpartiet har en rankingliste, hvor staten og det offentlige er nummer en, fagforeningene nummer to og de frivillige lag og organisasjoner nummer tre?
Vanligvis bruker jeg ikke å være så veldig glad når jeg får ros fra høyresiden i norsk politikk, men denne gangen tar jeg den imot, fordi jeg synes den er velfortjent. La meg også bare understreke at jeg ikke kan skjønne hvordan Trond Helleland kan klare å trekke ut av det vi har sagt, at vi nærmest ser for oss en utvikling mot et totalitært samfunn. Jeg er veldig glad for at han tross alt presiserte at han ikke trodde på akkurat det, men jeg synes den merknaden var litt tendensiøs. Når det gjelder skattespørsmålene, viser vi til hva finansfraksjonen har sagt. Det går an å finne fram der hvis Helleland er interessert i det. Vi vurderer fagforeningskontingenten for å være grunnleggende forskjellig fra tilskudd til private, frivillige organisasjoner. Jeg har også lyst til å peke på ett forhold. Hvis vi skulle åpne for fradragsrett for gaver til organisasjoner, hvordan skal man klare å trekke grensen her, for det første å definere hvilke organisasjoner som skal være såkalt berettiget til å få denne støtten, og for det andre hvilke gaver er det som da skal være fradragsberettiget? Skal det bare være kontanter, eller skal det f.eks. være gaver til lotteriformål osv.? Jeg tror man er på ville veier hvis man går i den retningen. Vi må finne andre måter å støtte organisasjonslivet på, for det er helt avgjørende at vi har et oppegående organisasjonsliv også i framtiden, ikke minst som et korrektiv til myndighetene i mange sammenhenger.
Dermed er replikkordskiftet omme.
Dagens behandling av to stortingsmeldinger om statens forhold til de frivillige organisasjoner setter en foreløpig sluttstrek for en lang politisk prosess som startet med fremleggelsen av Korvald-utvalgets innstilling i 1988. En rekke ulike stortingsdokumenter har behandlet forholdet til de frivillige organisasjoner i tiden imellom. Kristelig Folkeparti har gjennom alle år kjempet for at de frivillige organisasjonene skulle få så gode betingelser som mulig. Vi er derfor svært glade for at det i dag er større enighet enn noen gang om at dette er nødvendig. Dessverre er det kommet klare signaler om at oppslutningen om de fleste ideelle organisasjoner viser en til dels dramatisk tilbakegang. Forsker Jan H. Heitmann beskriver i Kommunal Rapport den 30. april 1999 en situasjon der svært mange av de tradisjonsrike frivillige organisasjonene sliter i motbakke. Årsakene til dette, sier Heitmann, er til dels det han kaller «kannibalistiske tilstander», hvor organisasjonene tar knekken på hverandre, fordi det er for mange av dem på et lite geografisk område og på en begrenset befolkning. Han viser også til at mennesker i yrkesaktiv alder i dag i stor grad sliter med tidsbudsjetter. Travelhet og arbeidspress står i fokus, og engasjementet for andre krymper i stor grad. Han konkluderer med at organisasjonene må gjøre en målrettet innsats for selv å overleve, men Heitmann understreker samtidig at et lokalsamfunn uten frivillige sammenslutninger er et samfunn i krise. På en slik bakgrunn er det derfor svært gledelig at en samlet komite i innstillingen gir uttrykk for at man vil slå ring om det frivillige organisasjonsliv. Komiteen understreker den betydning de frivillige organisasjonene har hatt i samfunnet fram til i dag, som sosiale, religiøse og kulturelle tradisjons- og verdiformidlere. Organisasjonene gir ikke minst ledertrening og bidrar til å fremme demokrati og lagånd. De politiske partier står i dag samlet om målet, en styrking av de frivillige organisasjonenes rammevilkår. Ikke desto mindre beklager vi å måtte konstatere at flertallet i komiteen ikke har funnet å ville støtte Regjeringens forslag til fordelingsmodell innenfor en ny støtteordning. I denne sammenheng er det litt skuffende å bli møtt med beskyldninger om at vi viser mistillit overfor de frivillige organisasjoner og vil bidra til å undergrave deres organisasjonsstruktur. Vi hadde trodd at man hadde større innlevelsesevne enn som så. Jeg tror ingen sitter med noe fasitsvar, og antakelig får vi aldri noe svar på hvilken ordning som ville fungere best. Det er imidlertid viktig at vi nå står sammen om å sikre at den ordning som får flertall, kommer til å gi mest mulig positiv uttelling for det lokale barne- og ungdomsarbeid. Det vil Kristelig Folkeparti bidra til, selv om vi ikke legger skjul på at vi tror en fordeling gjennom den kommunale forvaltning ville ha vært den som både sikret størst ressurstilgang samlet sett, og som best kunne ivareta bredden og mangfoldet i det lokale barne- og ungdomsarbeid. I dag bevilger staten rundt 4-5 milliarder kr samlet til organisasjoner gjennom deres sentrale ledd. Ved å foreslå at den nye støtteordningen fordeles via en annen kanal ville man lettere unngå en sammensmeltning med de øvrige støtteordningene. Kulturministeren har dessuten i brev til komiteen, som er vedlagt innstillingen, påpekt at en kanalisering av midlene gjennom organisasjonenes sentralledd har større administrative konsekvenser for sentralforvaltningen og samlet sett blir mer omfattende for organisasjonene enn den ordningen Regjeringen har foreslått. Vi konstaterer imidlertid at den ordningen ikke får flertall, og det er derfor viktig å understreke at det nå blir lagt klare føringer som sikrer at den nye støtteordningen kommer det lokale barne- og ungdomsarbeidet fullt ut til gode. Begge stortingsmeldingene har dette for øye. Den såkalte tilleggsmeldingen peker også på andre tiltak som Regjeringen ønsker å fremme. Det varsles en regulering av spillemarkedet. En slik regulering bør legge grunnlag for en bedret økonomisk situasjon også for frivillige organisasjoner og bidra til en mer rettferdig fordeling av våre organisasjoners samlede andeler i spille- og lotterimarkedet. Regjeringens arbeid med å skaffe en bedre oversikt over og kontroll med spilleautomatmarkedet er nødvendig for å motvirke spilleavhengighet, og at det utvikles en negativ spillekultur i barn og unges oppvekstmiljø. I innstillingen har videre et flertall i komiteen, bestående av Fremskrittspartiet, Høyre og regjeringspartiene, uttrykt at de imøteser at Regjeringen skal legge fram forslag til en ordning med fradragsrett for bidrag og gaver til frivillige organisasjoner. Dersom en slik ordning blir gjennomført, vil det ikke minst kunne bli et viktig bidrag til å avhjelpe organisasjonenes økonomi og på sikt også redusere deres avhengighet av offentlig støtte. Til slutt vil jeg ta opp det forslag som Kristelig Folkeparti fremmer sammen med Senterpartiet i innstillingen.
Ola T. Lånke har teke opp det forslaget han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Kristelig Folkeparti kan ikke forstå at det kan bli mer byråkrati av den foreslåtte ordningen, men la meg prøve å anskueliggjøre det. Først skal pengene gå fra staten til fylkene. Så skal fylkeskommunen henvende seg til kommunene. Så skal kommunene henvende seg til organisasjonene. Så skal kommunene få tilbakemelding. Så skal kommunene prioritere. Så skal kommunene varsle til fylkeskommunen, og fylkeskommunen skal betale ut tilskudd. Lag skal rapportere til kommunene om bruken av det, kommunene skal rapportere til fylket, og fylket skal antakelig rapportere til departementet. Det er mulig at det kan være dekning for å si at den andre ordningen vil medføre noe større belastning for departementet, det kan hende. Men totalt sett vil det ikke bli mer byråkrati ved at man bruker de organisasjonene som i dag har sine apparater intakt, enn ved at man etablerer helt nye offentlige ordninger. Det må også etableres nye kontrollordninger osv. Organisasjonene har sine kontrollordninger. Mitt spørsmål til Ola T. Lånke blir da: Hvordan kan det bli mindre byråkrati når flere offentlige instanser skal involveres opptil flere ganger?
Representanten Breimo leverer et formidabelt oppgjør med hele den kommunale forvaltning i sin replikk til meg. Det overrasker meg storlig at Arbeiderpartiet har et så negativt syn på saksgangen i vår offentlige forvaltning. Det har riktignok kommet en del kritikk mot sen saksgang, og dette har ikke minst den nåværende regjering, med statsministeren i spissen, tatt opp, og man har lansert et program for et enklere Norge, et vanskelig program som vi vil ta fatt på. Men at det skal være så ille som representanten Breimo beskriver, har jeg vanskelig for å skjønne. Disse ordningene er jo der i dag, og det er nettopp det som er Regjeringens poeng – at vi kjenner disse kanalene. Det finnes rutiner også når det gjelder kulturmidler som går via fylkeskommunene. Dette er et oppgått løp. Noe administrasjon blir det også her, men det er Regjeringens og regjeringspartienes klare oppfatning at dette vil være en langt enklere vei ned til mangfoldet på grunnplanet i organisasjonslivet enn å gå via organisasjonenes sentralledd. Jeg tror ikke nødvendigvis at det er så fryktelig galt heller. Jeg har ikke sagt at det nødvendigvis ikke vil fungere, det kan godt hende at det vil det. Vi får se og prøve å gjøre vårt til at det vil fungere nå når man får et annet flertall. Men jeg tror at om man må forholde seg til en lang rekke typer organisasjoner fra statlig hold, vil det være mye vanskeligere å ha oversikt over og kunne finne fram til den rette fordeling i forhold til dem som skal ha disse pengene, som er helt nede på det lokale plan. Pengene må da formidles via sentralleddet og regionalleddet og ned til den enkelte organisasjon. Det fordrer at alle organisasjonene fungerer i henhold til denne målsettingen. Det er sikkert riktig at mange gjør det, men jeg tror ikke alle gjør det.
Kristelig Folkeparti og Senterpartiet skriver i sine merknader: «Disse medlemmer mener det ikke er grunnlag for å hevde at en ordning hvor midlene overføres via kommuneforvaltningen i større grad enn andre ordninger vil ha som konsekvens at kommunene reduserer egne bevilgninger …» Vi så under behandlingen av frivillighetsmeldingen at det allerede da ble signalisert fra forskjellige kommuner at de var på vei til å redusere sine eksisterende bevilgninger. Mitt oppriktige og ærlige spørsmål til representanten Lånke, som jeg også forventer et åpent og oppriktig svar på, er: Tror Lånke at mer penger inn i kommunekassen vil medføre at kommunene opprettholder dagens nivå på overføringer til lokale lag og organisasjoner? Jeg forstår det slik at Regjeringen er noe i tvil om hvorvidt det vil medføre økt byråkrati eller økt administrasjon å overføre pengene til kommuner og fylkeskommuner. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet nevner videre i sine merknader eksempler på at hvis vi overfører dette til sentralleddene, vil det medføre økt byråkrati. Så viser Fremskrittspartiet i sine merknader til et eksempel på at dette ikke er tilfellet. Det visste vi også under behandlingen. Det gjelder Norsk Musikkråd og utbetaling av Flaxmidler. Som jeg sa i hovedinnlegget mitt, var det her lagt inn en åpning for at Norsk Musikkråd kunne ta 10 pst. til egen administrasjon – kall det gjerne byråkrati. Det viser seg at når de fordeler disse midlene, bruker de også de midlene som er øremerket til administrasjon, til lokale lag og organisasjoner. Er ikke det bevis nok for representanten Lånke på at organisasjonene selv greier dette, uten ytterligere byråkrati?
Først til spørsmålet om jeg ikke tror at de kommunale myndigheter vil redusere den eksisterende støtten til de frivillige organisasjoner når de vet at det kommer penger fra staten via kommunene. Det er en kjent sak at mange kommuner er i en vanskelig økonomisk situasjon og har måttet rasjonalisere og i noen grad også redusere den kommunale kulturadministrasjonen. Det er beklagelig. Jeg tror at i den grad støtten til det frivillige arbeid blir redusert, skyldes det helt andre ting, helt andre faktorer enn at det nå opprettes en ny sentral støtteordning. Vi har vært opptatt av denne problemstillingen, og Regjeringen har vært det. En skal vel også innrømme at dette kanskje er et av usikkerhetsmomentene knyttet til den nye ordningen. Derfor har man valgt å fordele disse midlene gjennom fylkeskommunene, slik at ikke kommunene får overført pengene direkte, men at de skal gi oppgaver til fylkeskommunene, som igjen fordeler dem ut til organisasjonslivet. Det har vært én måte å gjøre dette på. En annen måte er å bruke andre frister i året enn de vanlige budsjettfristene for å sikre at dette ikke skjer. Dessuten tror jeg at dette er et skinnargument, for kommunene vet meget godt – de er såpass godt informert i dag – at det tilflyter organisasjonene større ressurser fra staten uansett hvilken kanal disse sendes gjennom. Så hvis det skulle være noe argument, vil jeg si at jeg tror det vil virke uansett.
Det har gjennom debatten blitt stadig mer klart hvor viktig det er at vi faktisk får en fordelingsnøkkel som ikke involverer de kommunale budsjettene, for ett sted skulle det jo være støtte til frivillige organisasjoner og lag, og det skulle ikke være støtte til kommunale budsjetter. Men når jeg hører at May-Helen Molvær Grimstad sier at et ekstra beløp fordelt ut fra andelen barn og unge i den enkelte kommune skal være et tildelingskriterium, og samtidig hører at representanten Lånke er bekymret for at ekstratildeling av midler kan rive over eksisterende bånd mellom kommunene og lokale, frivillige organisasjoner, som om tildeling av ekstra lokale midler betyr at kommunene nå skal gi slipp på sitt eget ansvar, for nå skal staten ta seg av dette, syns jeg at det i disse utsagnene ligger klare indikasjoner på at også Kristelig Folkeparti utmerket godt vet at dersom disse midlene går gjennom kommuner og fylker, blir de lagt inn i kommuners og fylkers budsjett. Jeg vil også spørre, siden ingen andre har nevnt det, om Kristelig Folkeparti syns det er særlig fornuftig at 5 pst. av disse midlene som skal gå til lokale lag og organisasjoner, skal disponeres på fylkeskommunalt plan av fylkeskulturpolitikere. Mener virkelig Lånke at kretslag og fylkeslag av frivillige lag og organisasjoner ikke klarer å stå for samarbeidet selv? Jeg syns ikke alltid at kommunal administrasjon er det som utmerker seg mest når det gjelder samarbeid over kommunegrensene. Jeg mener frivilligheten klarer det atskillig bedre.
Jeg tror utmerket godt at de frivillige organisasjonene vil kunne formidle disse ressursene på en fornuftig måte. Det ligger i vårt syn på organisasjonslivet at vi har full tillit til organisasjonene, så jeg håper inderlig ikke at det er det inntrykket som festner seg at vi ikke har det. Når det gjelder spørsmålet om hvilke praktiske ordninger vi skal finne, ser jeg på det som en ren hensiktsmessighetsbetraktning. Og med hensyn til om kommunene kan innlemme dette i de kommunale budsjetter, kan jeg si at de kan ikke gjøre det uten videre, fordi dette er øremerkede midler som nettopp skal tilflyte barne- og ungdomsarbeidet lokalt. Det som er fordelen med denne måten å gjøre det på, er at vi også kan få tilgodesett den uorganiserte del av ungdommen og lag og foreninger som ikke er tilknyttet et sentralledd. Jeg tviler på om organisasjoner som LNU, Norsk Musikkråd og andre i det lange løp, selv om det har fungert over tid, vil klare å fange opp den brede aktivitet som utspiller seg på lokalplanet når disse ikke er organisert til topps. Jeg ser ikke bort fra at kommunene vil redusere egne støtteordninger og midler til frivillige lag og organisasjoner, men jeg tror ikke, som jeg sa i mitt forrige replikksvar, at det nødvendigvis skyldes at organisasjonene får disse pengene. Jeg tror også kommunene ser behovet for frivillig organisasjonsliv. Men kommunene må prioritere veldig nøye hva de bruker sine midler til, og jeg tror det er grunnen til at vi nå har sett en nedgang. Men nettopp dette at staten så sterkt prioriterer organisasjonslivet, burde også være et incitament til at kommuner og fylker gjør det samme. Og endelig til dette med at 5 pst. av midlene skal gå til fylkeskommunale samarbeidsprosjekter. Det tror vi kan være nødvendig og positivt, fordi det er ikke alt som fanges opp lokalt. Jeg tror vi har mye å tjene på og hente ved et regionalt samarbeid på dette punktet.
Dermed er replikkordskiftet omme.
La meg ta fatt i det siste som Ola T. Lånke nå sa om at den tildelingsordningen som de har foreslått, vil nå de uorganiserte. Ja, men denne støtteordningen gjaldt jo organisasjoner. Mange rosende ord er blitt sagt om det frivillige Norge fra denne talerstol, og vel fortjente er de alle sammen. Jeg skal ikke gjenta det som tidligere talere har sagt om ulike organisasjonstyper og deres betydning for velferd, kultur, demokratiutvikling og lokalsamfunn, men bare slå fast at her er vi alle enige. Derfor ser jeg heller ingen grunn til å gå nærmere inn på de deler av merknadene som en samlet komite har arbeidet seg frem til og er enige om. Uenigheten dreier seg om det frivillige Norges inntektsforhold, hvordan statens midler skal fordeles og hvem som skal stå for fordelingen til medlemsbaserte organisasjoner. Det frivillige Norge har lang tradisjon for selv å skaffe inntekt til egen virksomhet. Vi er alle oppvokst med bedehusbasarer, loddbøker, merkesalg, kakelotterier og dugnad. Næringsliv og private har bidratt både med rene pengedonasjoner og med gevinster til de utallige utlodningene, og flittige hender har i tidens løp produsert håndarbeider for millioner av kroner. I tillegg kom de landsdekkende lotteriene, som før var av avgjørende betydning for frivillige organisasjoners økonomi. Men denne private inntektsdugnaden er i stadig sterkere grad blitt presset opp i et hjørne av et økende statlig inntektsengasjement der staten henvender seg til hver og en av oss, og med sterke virkemidler lokker til seg kronene våre. Den som før kjøpte lodd i et landslotteri for 100 kr med utsikt til å vinne en bil, satser heller i dag de samme 100 kr på en lottokupong som kan gi flere millioner i uttelling i løpet av en uke. Det er umulig for frivillige organisasjoner å konkurrere med de statlige lotteriene. Stadig oftere får vi de store offentlige innsamlingene, som gjennom bevisst bruk av medier appellerer til vår samvittighet. Noen har mer bruk for det en måtte ha av overskudd, enn den lokale håndballklubben. Det går faktisk en grense, også i Norge, for hvor store frivillige beløp en kan få ut av befolkningen. Når staten i den grad har spist seg inn på det tradisjonelle inntektsgrunnlaget, er det sannelig rimelig at en del av overskuddet fra statens lotterivirksomhet tilfaller frivillige lag og organisasjoner, slik at disse gis økonomisk mulighet til å videreføre og videreutvikle det arbeidet som vi alle er så veldig enige om er viktig. Men da må ikke frivillighetsaspektet bli borte, og heller ikke må vi konstruere ordninger som setter frivilligheten under offentlig administrasjon. Det er bred enighet om at den foreslåtte støtteordningen spesielt skal rettes mot organisasjonenes lokalledd. Det er også bred enighet om at det ved utformingen av de offentlige støtteordningene er viktig å finne tildelingskriterier som sikrer organisasjonenes frie stilling, og som heller ikke påvirker organisasjonenes egenart og prioriteringer. Det er derfor underlig at regjeringsfraksjonen i komiteen holder fast på Regjeringens forslag om en praktisk utforming av den nye støtteordningen som i praksis vil undergrave den organisasjonsstrukturen som etter hvert har utviklet seg. Norske frivillige organisasjoner er godt organisert, fra lokalleddet, gjennom fylkes- og kretsleddet og opp til organisering på nasjonalplan. På alle nivåer finner vi demokratisk valgte organisasjonsansvarlige, og disse er ut fra egen organisasjons interesser opptatt av maksimal aktivitet for medlemmene som lever på lokalplanet. Kostnadene ved selve organisasjonsdriften er for de fleste nært knyttet opp til kontingent pr. medlem på lokalplan, og organisasjonene har derfor sine egne rapporteringsrutiner for aktivitet. Krav til godkjent revisjon gir alt i dag god mulighet for holdbar kontroll med hvordan midler anvendes. Det er også påpekt av organisasjonene som har vært inne til høring. Med den oversikt en slik har fra toppen, ser ikke vi noen grunn til at det ute i fylker og kommuner skal etableres et frivillighetsbyråkrati for å ta seg av tildelingen av midler og etterkontroll med hvordan disse midlene skal brukes. Det forundrer meg at denne regjering som har vært så opptatt av at vi må mobilisere til økt privat ansvar, noe Høyre i mange år har sagt, ikke er villig til å gi det private Norge det ansvaret de ber om å få ta. Og jeg må gjenta mitt hjertesukk fra gårsdagens forvaltningsdebatt: Regjeringen sier én ting, og så gjør de i praksis noe ganske annet. I går snakket vi om en forvokst offentlig forvaltning som får seg tildelt stadig nye oppgaver som ingen vanlige mennesker har bedt dem ta ansvar for, men som bare politikere med overutviklet sans for å kontrollere andre, ser behov for. På samme måte er det ikke de private organisasjonene som har bedt om at politikere og deres forvaltning skal ta seg av fordeling og støtte til private organisasjoners lokale aktivitet – tvert imot, de ber om å få slippe denne politikerinnblandingen. De ber om å få styre seg selv, som de på en utmerket måte har gjort til alle tider. Organisasjonene har internkontroll, og de har alt i dag problemer med å forholde seg til rapporteringsrutiner som den offentlige forvaltning pålegger dem i tillegg. De ber om å få ta ansvar selv. Er det ikke nettopp ansvarsmobiliseringen og frivilligheten som etterlyses i dagens samfunn? Hvordan kan vi forvente at vanlige folks ansvarsfølelse skal vokse hvis vi hele tiden fjerner nye ansvarsområder og sier at dette må det offentlige ta ansvar for? Hva blir det da igjen av det frivillige Norge? Er det slik at statsråden og regjeringspartiene har større tillit til lokale politikere og offentlig ansatte enn til det frivillige Norge, som ellers roses i svært rause ordelag? Fortjent rosen har de også. Senterpartiet har mange ordførere, både lokalt og på fylkesnivå, og Senterpartiet liker å detaljregulere. Jeg ser for meg en valgkamp der de lokale kandidater profilerer seg på hvilke frivillige organisasjoner de vil anbefale for støtte i kommende periode. Og jeg er kisteglad for at et flertall i komiteen forhindrer dette gjennom det vedtak vi står sammen om. For i Regjeringens forslag, som regjeringspartiene fortsatt støtter, ligger en klar mulighet til politisk styring av disse midlene, både på lokalt og fylkeskommunalt nivå. Departementet har foreslått at 5 pst. av midlene skal disponeres av fylket, slik at det på fylkesnivå blir en politisk mulighet til å initiere et samarbeid mellom ulike organisasjoner på tvers av kommunegrensene. Fylkespolitikere må gjerne gå inn med slike stimuleringstiltak – flott om de gjør det, men ikke for disse pengene. Da får de bruke sine egne budsjetter. Det er det som er meningen. Disse midlene skal ikke erstatte fylkeskommunale midler, som i dag brukes akkurat slik. Om kommunenes eventuelle mandat til å stå for utdelingen av midler sies det at kommunene tillegges stor grad av frihet ved vurdering av hvilke organisasjoner og aktiviteter som skal prioriteres. Dette inviterer ikke bare til lokal lobbyvirksomhet, det peker mot en utvikling der politiske prioriteringer legger føringer for utviklingen av det frivillige Norge. Slik vil vi ikke ha det. Det legger også klart opp til et system der spørsmålet om inhabilitet kan bli et meget kinkig spørsmål. Med dagens situasjon i Kommunaldepartementet for øye burde det ikke være behov for å utdype dette nærmere. I Høyre mener vi det vi sier, når vi uttrykker stor tillit til de frivillige organisasjonene. Og i Høyre ser vi at ansvar og tillit er to sider av samme sak. Vi føler oss trygge på at de frivillige organisasjonene viser seg tilliten verdig når vi gir dem ansvar for selv å fordele midlene gjennom sine sentralledd. Det har fra de store organisasjonenes side vært pekt på at de kan ta seg av fordelingen til lokale organisasjoner, uten sentralledd, og tidligere erfaringer med LNU, Norsk Musikkråd og Norsk Amatørteaterråd har vist at de håndterer dette på en god måte. Også erfaringene fra Danmark, der LNUs søsterorganisasjon fordeler statlige midler til lokale organisasjoner og lag, har de god erfaring. Som sagt: Første betingelse for at folk skal vise ansvar, er at de blir vist tillit. Også aldersgrensene er det uenighet om. Regjeringen får støtte fra sine egne stortingsgrupper og Fremskrittspartiet når de vil senke dagens aldersgrense fra 25 til 18 år. I Høyre mener vi at dagens aldersgrense bør beholdes, fordi det gir større mulighet til å styrke de organisasjoner der de unge selv utøver reell styring, og ikke blir styrt av voksne. Det ble tidligere vist til idrettsorganisasjonene som et godt eksempel på organisasjoner som stimulerer til aktivitet for barn og unge. Ja, men gutteklubbene og knøttelagene blir ikke styrt demokratisk av seg selv. De blir styrt av voksne. Vi mener at det er viktig at ungdom tidlig tar ansvar for egne aktiviteter, og at de tidlig blir ansvarsbevisste deltagere i egne, frivillige organisasjoner. Den støtteordning vi debatterer i dag, skal ikke erstatte etablerte ordninger. Den skal være et tillegg. Regjeringens organisasjonsforslag kunne lett føre til at de statlige tildelingene ble en faktor som enkelte rådmenn eller hardt pressede kommunepolitikere ville kalkulere med, fordi de ville kjenne tallene og ut fra det redusere de kommunale bidrag til frivillige aktiviteter. Dette er en utvikling som vi i Høyre ser på med stor bekymring, og som vi håper at dagens vedtak vil forhindre.
Det blir replikkordskifte.
Kommunane vil redusera overføringane til lokale lag dersom dei fekk meir til lokale overføringar, har Høgre hevda. Det er ikkje meir grunn til å tru at det vil skje enn om ein visste at det kom større overføringar til lokale lag frå sentralt hald – dersom ein trudde kommunane tenkte på den måten. Den føreslåtte ordninga med overføring via kommunane vil snarare hjelpa til med å styrkja kontakten mellom det frivillige arbeidet og den kommunale forvaltninga, noko som må sjåast på som ein monaleg fordel. Senterpartiet går inn for nærleiksprinsippet, der avgjerder vert tekne nær der folk lever og bur. Eg kan heller ikkje sjå at den føreslåtte ordninga vil resultera i etablering av ekstra byråkrati og nye kontrollordningar, som Høgre er så redd for. Tvert om vil ei ordning med kanalisering av midlane gjennom organisasjonane sine sentralledd ha større administrative følgjer for organisasjonane enn det Regjeringa har føreslått. Dette er òg grundig underbygt i brevet frå kulturministeren, datert 3. februar i år. Ser ikkje Høgre realiteten i dette?
Jeg tror ikke Høyre har noen problemer med realitetsforståelsen. Men vi vil at de frivillige organisasjonene skal bestemme sin egenaktivitet. Det er ikke den lokale forvaltning som skal sitte og styre over de frivillige organisasjoners disposisjoner og deres aktiviteter. Når fordelingen av disse pengene går gjennom organisasjonenes sentrale ledd, sendes det ikke samtidig, får jeg håpe, en rapport til kommunene om hvor mange penger speiderforeningen får og hvor mye 4 H får. Dette får bli en sak mellom departementet og de frivillige organisasjoner, og så får kommunene og fylkene selv opprettholde den aktiviteten de i dag har i forhold til frivillige lag og organisasjoner. Vi har faktisk tillit til at de vil gjøre det, for politikere ute i lokalmiljøet er stort sett opptatt av å støtte lokale lag og organisasjoner. Rådmenn er ikke fullt så opptatt av det, så dette kan lett bli en kamp på lokalnivå mellom rådmenn og politikere. Det kan vi godt spare dem for. Vi er heller ikke så forferdelig glade for stadig flere øremerkede midler. Tvert imot, vi vil at kommunene skal disponere mest mulig av pengene sine selv. Men regjeringspartiene og departementet vil nå inn med en ny øremerket pott. Det blir en del av kommunebudsjettet slik det nå fremstilles. Det blir jo klarere og klarere gjennom debatten her. Det er tydeligvis slik de tenker, og det forskrekker meg.
For å oppklare – og avhjelpe Høyre litt: Jeg regner med at når det gjelder den omtalte merknaden, hvor komiteen har sneket seg inn midt i en merknad fra Fremskrittspartiet, så skal ikke Høyre slutte seg til den. Mitt spørsmål blir knyttet til det som står i merknaden, at forslaget fra Fremskrittspartiet «vil motvirke eventuelle tendenser til kameraderi mellom organisasjoner og embetsfolk». Spørsmålet er: Tror Høyre at alt som foregår av tildeling til frivillige organisasjoner fra embetsverket, foregår på en rettferdig og riktig måte ut fra kriteriene? Uten å dra den episoden for langt, ser vi at Kommunaldepartementet nesten øyeblikkelig bevilger 70 000 kr til en rockekonsert, noe som selvfølgelig skulle hørt hjemme under Kulturdepartementet. Mener Høyre at det vi nå gjør i forhold til St.meld. nr. 27 for 1996-97 og St.meld. nr. 44 for 1997-98, vil sørge for at forholdene mellom embetsverket og organisasjonene blir så renhårige at vi ikke trenger en videre vurdering utover dette? Og medfører det at Høyre ikke ønsker å være med Fremskrittspartiet og sette ned et samordningsorgan, som vil evaluere og følge utviklingen i forholdet mellom embetsverket og organisasjonene framover? Hva blir den store forskjellen for Høyre mellom det eksisterende system og det som eventuelt vil bli utfallet med de nye midlene, som kommer gjennom sammenslåing av spill og de 10 pst. som skal gå til barn og ungdom?
Jeg må si at jeg ble litt forundret, for jeg trodde et replikkordskifte skulle dreie seg om det som ble sagt, og det de enkelte partier har uttalt i innstillingen. Jeg var egentlig ikke forberedt på at Fremskrittspartiet skulle bruke mitt replikkordskifte til å snakke om sine egne merknader. Jeg vil ikke her og nå gå inn og ta stilling til kameraderi mellom forvaltning og søkere av offentlige midler. At det i noen grad kan forekomme, ja, det tror jeg nok, men jeg tror vi skal være meget forsiktig med fra denne talerstol å detaljere den slags. Jeg vil ikke komme opp i en situasjon hvor jeg har rettet beskyldninger mot folk som ikke er til stede og kan forsvare seg. Men det er jo klart at enhver ordning med tildeling av offentlige midler må være under kontroll. Det skal ikke være inhabilitet f.eks. i forhold til tildeling av offentlige midler. Det skal ikke være personlige interesser eller personlige bånd mellom den som avgjør en tildeling, og den som søker om å få en tildeling. Dette er så klare prinsipper i vår forvaltning at det burde være aldeles selvsagt. Det burde ikke være nødvendig å bruke et replikkordskifte til å snakke om det i det hele tatt.
Det er ikke noen stor overraskelse at Høyre er reservert i forhold til overføring av midler til kommunale og fylkeskommunale organer. Når det gjelder denne redselen for å øremerke midler, tror jeg ikke man skal legge så stor vekt på det i denne sammenhengen, for her snakker vi om øremerkede midler uansett. De er ikke noe mindre øremerket – heldigvis – de som skal kanaliseres gjennom organisasjonenes sentralledd. De skal nettopp øremerkes, helt ned til lokalleddet. Når det så gjelder begrepet uorganisert ungdom, som jeg kom til å bruke, er det riktig at denne støtteordningen først og fremst er tenkt til medlemsbasert virke, og det står fast. Men med uorganisert ungdom mente vi ungdom som ikke er med i noe som helst lag eller forening. Det ville være en naturlig oppgave for kommunen også ved hjelp av egne midler å stimulere disse til å gå inn i eksisterende lag eller danne egne. Skateboardklubber og andre aktiviteter kan organiseres, for det gir ledertrening. Og det må også være noe av formålet her. Dessuten er det de lagene som ingen kontakt har oppover, som vi tror blir glemt. Stolt-Nielsen undrer seg over at Regjeringen har mer tillit til lokale kommunale organer enn til organisasjonene. Det dreier seg ikke om tillit eller mistillit i denne sammenhengen. Staten overfører jo årlig penger i 5-milliarderklassen til organisasjonene. Vitner det om mistillit til organisasjonene? Denne ordningen representerer «peanuts» til sammenlikning, så jeg tar avstand fra at regjeringspartiene skulle vise noe mistillit til organisasjonene og ha større tillit til kommunale organer. Dette er snakk om hensiktsmessighet.
Av praktiske grunner vil presidenten si følgende: Eventuelle felles merknader krever ikke nødvendigvis felles bruk av vannglasset.
Unnskyld, jeg hørte ikke hva presidenten sa.
Hvis man skulle ha behov for å drikke, gjør presidenten oppmerksom på at flere representanter nå har gått inn i det samme glasset, uten at meningene tilsynelatende er påvirket av det. Det er anledning til å velge nytt glass![[Munterhet i salen]]
Nå sa Lånke igjen at disse midlene delvis skal brukes til mennesker som ikke er organisert. Men disse midlene er jo øremerket, som Lånke selv sier, til private lag og organisasjoner, og vi har ikke noe organisasjon hvis ikke de som står i den organisasjonen, faktisk er organisert i den. Det er her disse pengene skal brukes. Det har alltid vært kommunenes eget ansvar å ta seg av den delen av ungdommen som ikke er organisert, og vi skal ikke ta dette ansvaret fra kommunen, for vi har tillit til kommunene også. Vi har faktisk tillit til at de klarer å ta seg av sine egne uorganiserte ungdommer. De har gjort det i alle år, og det at vi nå tilfører spesielle støtteordninger til organisasjoner, betyr ikke at vi tar noe som helst fra dem som er uorganiserte. Dette skal kommunene få stelle med selv, aldeles uforstyrret av Stortingets innblanding. Det har ingen andre noe med, og vi har full tillit til at de klarer det. Jeg kan ikke helt skjønne at ikke også Lånke ser at vi får et økt byråkrati og en økt offentlig styring med private lags og organisasjoners midler med den ordningen som Regjeringen har lagt opp til. Gunnar Breimo beskrev aldeles korrekt hvordan saksgangen for tildeling av midler vil være etter Regjeringens modell: gjennom ledd etter ledd, og i alle leddene vil det sitte byråkrater som skal behandle søknader som går den ene eller den andre veien i systemet. Det kan da ikke være nødvendig når organisasjonene sier at dette kan de klare selv. La dem få lov til å klare det selv da. De har klart seg i alle år frem til nå.
Replikkordskiftet er omme.
Utgangspunktet for frivillige organisasjonar er at eit aktivt og levande lokalsamfunn er av grunnleggjande verdi for vidare utvikling av velferdssamfunnet. Dette er det meldinga trekkjer opp prinsippa for. Alt Aristoteles oppdaga at det fanst ein tredje sektor mellom det kommersielle og det statlege. Menneske vil nemleg alltid koma saman og skapa den eigenaktivitet som organisasjonslivet er. Me kan så spørja om lokalsamfunnet kan klara seg utan frivillige organisasjonar. Svaret må vera eit klart nei. Likevel syner det seg at oppslutninga om dei fleste ideelle organisasjonane dessverre har hatt ein dramatisk tilbakegang. På den eine sida veit me at ei rekkje idrettslag og klubbar tek vare på born og unge som elles ville ha vorte ei belastning for barnevern, politi og sosialetat. Det er difor ikkje vanskeleg å dokumentera at eit samfunn utan det ideelle engasjementet vil kunna verta eit samfunn i krise. Me kan også snu på dette og sjå det frå ein annen innfallsvinkel. Sanitetsforeiningane i landet samlar kvart år inn 100 mill. kr gjennom ulike typar lokale aktivitetar. Dei gjer ikkje dette for å verta ein velståande organisasjon, men for å pløya det tilbake til lokalsamfunnet gjennom ulike hjelpetiltak. At menneske kjem saman om slik verksemd, er ei stor hjelp for samfunnet og med på å skapa velferd for oss alle. Det er ikkje tvil om at frivillige organisasjonar har ei evne til å skapa tillit. Organisasjonane kan tilby medlemene sine tilknyting til eit sosialt fellesskap, og dei har også ein ting felles, nemleg evna til å byggja og halda ved like identitetsskapande og meiningsberande fellesskap. Det er viktige berebjelkar på alle samfunnsområde. Begge meldingane som ligg til grunn for denne innstillinga, går inn for at det også bør vera ei statleg oppgåve å styrkja det lokale foreiningslivet, men det er måten pengane til dei lokale organisasjonane skal fordelast på, som har skapt størst debatt i denne saka. Målsetjinga for den statlege støtta er å stimulera til heilskap og mangfald innanfor det lokale organisasjonslivet. Det vert teke utgangspunkt i at lokale foreiningar og lag er sjølvstendige organisasjonar, ikkje berre ein del av ei større organisasjonseining – ein paraply. Lokallaga utgjer kjernen i det medlemsbaserte virket. Ei eventuell tildeling gjennom paraplyorganisasjonane vil måtta ta utgangspunkt i at det nasjonale nivået har eit overordna ansvar for heile organisasjonen si utvikling. Men når målet er å styrkja aktivitet og deltaking på lokalt nivå for dei yngste, må det vera både føremålstenleg og rett at støtta vert gitt direkte til det nivået som står for denne aktiviteten. Dette må òg kunna omfatta lokale lag og organisasjonar som ikkje er tilknytte ein nasjonal overbygning, og som ved nasjonal tildeling lett vil falla utanfor alt. Det lèt seg nemleg ikkje gjera ved ei fordeling gjennom organisasjonar på sentralt nivå å ta vare på nettopp desse. Tildeling av midlar frå den føreslåtte tilskotsordninga må ta utgangspunkt i lokal aktivitet og lokale behov for støtte. Dei veit best lokalt kva som skjer. Når det gjeld støtta til sentralorganisasjonar, vil nåverande sektoransvar mellom departementa verta haldne oppe. Det er viktig å merka seg at Regjeringa si satsing på lokalledda vil koma i tillegg til eksisterande støtteordning til sentralledda – altså ikkje i staden for, som veldig mange har innbilt seg. Eg trur det har vore ei utbreidd misforståing her; paraplyorganisasjonane har oppfatta dette som mistillit. Men det har aldri vore meininga. Dei skulle få det same – berre lokalt skulle ein få eit tillegg. Det er nemleg organisasjonane sine lokallag som skal styrkjast, for det er her det medlemsbaserte virket vert utført.
Det blir replikkordskifte.
At Senterpartiet har svært stor tro på kommunen og fylkeskommunen, er vel ingen overraskelse, men å mene at alt kan ordnes best gjennom disse, er vel å gå for langt. I forslaget de er sammen med Kristelig Folkeparti om, ønsker Senterpartiet å fordele den statlige tilskuddsordningen til frivillige lag og organisasjoner gjennom fylkeskommunene etter forslag fra kommunene. Dette gjelder spesielt organisasjoner uten tilknytning til et nasjonalt ledd. Tror ikke Senterpartiet at dette forslaget vil kunne skape forskjellsbehandling alt etter hvilken kommune en bor i, avhengig av bl.a. hvem som styrer med slike saker, deres prioritering og ikke minst interesser? Tror ikke Senterpartiet at det i tillegg til å være et forsinkende mellomledd, dessuten er et fordyrende ledd? Har ikke Senterpartiet tro på og tillit til at de enkelte organisasjoner kan ivareta dette på den beste måte når de, iallfall etter Fremskrittspartiets syn, kjenner den enkelte frivillige organisasjon best og vet hvordan midlene skal brukes til beste for alle?
Jau, Senterpartiet har tru på kommunane – me har tru på nærleiksprinsippet, me har tru på at dei veit best å bruka midlane dei som er nærmast dei som skal ha dei. Det vil me ha tru på framover òg, og me er ikkje redde for at kommunane ikkje skal veta best kva for organisasjonar dei skal gi mest, og minst, midlar til. Me har òg tru på at dei organisasjonane som ikkje er tilknytte sentrale ledd, paraplyar, òg får ei moglegheit – og eg forstår ikkje, for å stilla spørsmål tilbake, korleis Framstegspartiet eigentleg vil ordna dette dersom ein ikkje skulle bruka dei lokale, som kjenner forholda, til å fordela midlane. At det kan vera ein viss forskjell frå kommune til kommune, tykkjer eg er heilt greitt. Det er kommunen som då får ansvaret for fordelinga, og som må ta følgjene dersom nokon måtte meina at noko ikkje var som det skulla vera. Eg trur meir på at dersom det er sentralledd som skal fordela midlar til små, lokale organisasjonar – som det er mange av – då kan det vera vanskelegare å målretta det godt nok. Eg veit at i enkelte kommunar kan det vera berre nokre få typar organisasjonar, og kanskje nokre av dei som styrer dei, oppfordrar nokon til å starta opp noko nytt – men korleis skulle dei kunna gjera det dersom dei sat sentralt og ikkje lokalt?
Dette innlegget fra representanten fra Senterpartiet var ganske interessant. Hun har en enorm tillit til kommunene. Det vil med andre ord si at mistilliten til de frivillige organisasjonene er like sterk. I et brev til komiteen datert den 3. februar 1999 svarer kulturministeren på spørsmål fra komiteen om det er mulig å gi penger til de lokale organisasjonene som ikke har sentralvirksomhet, gjennom de sentrale organisasjonene. Kulturministeren svarer at det ikke lar seg gjøre ved en fordeling gjennom organisasjoner på lokalt nivå. Altså: Hun mener det er umulig. Representanten fra Senterpartiet mener også at dette er umulig. Nå er det faktisk slik at LNU har mottatt penger fra departementet til Ungdom mot Rasisme "95. Pengene ble tildelt lokale prosjekter uavhengig av om de hadde en sentralorganisasjon eller ikke. Statsminister Bondevik roser denne idebanken som jobber med en kampanje mot rasisme. Men både kulturministeren og representanten fra Senterpartiet tror ikke at dette går an. Står de ikke bak sin statsminister, og har de ingen tillit til at f.eks. LNU kan klare dette? Mitt spørsmål til representanten Aarrestad er følgende: Er mistilliten til LNU så sterk at hun foretrekker kommuner og fylkeskommuner framfor LNU til å gjøre den jobben de har gjort på dette området?
Dersom representanten Grethe G. Fossum hadde følgt med på innlegget mitt, ville ho høyrt at eg sa at det er viktig at paraplyorganisasjonar, som LNU, tek seg av det aller meste av dette. Dei styrer det. Dei er ein organisasjonsoverbygning for veldig mange andre, og dei gjer ein veldig flott jobb. Det som nå er spesielt, er at ein skal få tillegg til lokale kulturaktivitetar for dei yngste, og etter vår meining dei under 18 år, for me vil gi mest mogleg pengar til akkurat dei yngste. Det skal koma i tillegg til dei pengane som LNU og andre organisasjonar får sentralt. Dette er ikkje mistillit i det heile. Det er berre det at ein vil gjera ein ekstra innsats for det lokale kulturlivet, og det må ein jo gjera nettopp ved å retta dei pengane inn heilt lokalt. Me har tillit til at folk som sit rundt i kommunane og bestemmer dette her, kanskje veit best når dei treng nokre ekstra midlar, kor skoen trykkjer mest, og kven dei då skal gi midlane til. Det trur me – det er rett!
Etter å ha hørt Unn Aarrestads svar på de to replikkene hun har fått, må jeg bare fastslå at Senterpartiet har en grunnleggende mistillit til de frivillige organisasjonene og deres evne til å ivareta egne medlemmers interesser. For dersom denne ordningen skulle bli misbrukt og pengene skulle forbli på toppen av organisasjonene, har da ikke Senterpartiet tro på at de interne, demokratiske prosessene i organisasjonene vil sørge for at ting kommer i orden, at grasrota gjør opprør og sier ifra at de ikke vil finne seg i at pengene ikke kommer ned til lag på lokalt nivå? Dersom svaret på dette spørsmålet er ja, er det jo ikke noe problem, for da vil selvjustisen i organisasjonene rydde opp, toppledelsen vil bli sparket og grasrota får gjennomslag. Men dersom Aarrestads svar på dette spørsmålet er nei, noe som det er grunn til å tro, vil det da si at Senterpartiet ikke mener noen ting med honnørordene om organisasjonenes demokratibyggende rolle og deres viktige plass i det norske samfunn? Hva er det som gjør at organisasjonene blir utsatt for denne mistenkeliggjøringen – er det kanskje avgitt løfter internt i Senterpartiet til de mange ordførerne om at denne ordningen skal vi få igjennom, slik at kommunene kan få noe mer å pusle med? Er det den enkle forklaringen på Regjeringens forsøk på å «kommunalisere» frivilligheten i Norge?
Representanten Helleland snakka om at grasrota kunne gjera opprør mot sentralledda i organisasjonane. Eg håpar jo at grasrøtene veit kva dei vil, og at dei kanaliserer sine meiningar inn til sentralledda, som igjen vil ta omsyn til dette. Men noko av poenget til Senterpartiet med å gå inn for å fordela dette på lokalt hald, er at det enkelte stader finst berre grasrøter – ikkje noko anna. Det må gå an å forstå, sjølv for representanten frå Høgre, at dei organisasjonane som ikkje har nokon overbygning, dei har ikkje nokon dei kan gjera opprør mot. Og korleis skal dei gå fram, korleis skal dei få tilskot, og korleis skal dei verta hjelpte til å leva, gro og veksa vidare på lokalt plan? Det er det dette går på. Det må då gå an å forstå at det ikkje er snakk om mistillit til frivillige organisasjonar. Det er nettopp for å få fram mangfaldet at me går inn for denne løysinga her.
Replikkordskiftet er omme.
Venstre er glad for at Stortinget nå endelig har muligheten til å gå nærmere inn på statens forhold til de frivillige organisasjonene. Det har gått lang tid siden NOU 1988:17 kom. De frivillige organisasjonene betyr mye for vårt samfunn, og det er en viktig offentlig oppgave å stimulere til økt frivillig engasjement. St. meld. nr. 27 for 1996-97 viser til flere begrunnelser for de frivillige organisasjonenes fortrinn. For Venstre er det viktig at samfunnet legger til rette for at mennesker får brukt sitt engasjement, sin entusiasme og virkelyst. Drivkraften i de frivillige organisasjonene er nettopp gode menneskers engasjement, mens penger ofte er en nødvendig forutsetning for i det hele tatt å drive frivillig arbeid. Frivillige organisasjoner kjennetegnes av demokratiske og ubyråkratiske organisasjonsstrukturer, av få ressurser og stor aktivitet. Derfor er de et viktig bidrag til demokratiet og velferdssamfunnet. Tilskuddsordningen har vært omdiskutert. Venstre ønsker at de offentlige tilskuddene skal komme den lokale aktivitet til gode. De frivillige organisasjonene har uttalt seg mot kommunene som forvalter av den offentlige støtten til lokale aktiviteter. De bekymringer vi har fanget opp, er til dels at støtten kunne komme til å bli redusert med en offentlig, fordyrende forvaltning, og at organisasjonene har uttalt frykt for at dagens kommunale støtte kanskje vil kunne bli redusert på grunn av anstrengt økonomi i mange kommuner. Den andre hovedgrunnen til vår bekymring er av litt mer prinsipiell karakter. Med kommunen som tilskuddsforvalter kan det være mulig for kommunen å legge for sterke føringer på hvilke prosjekter lokallagene skal få støtte til, på bekostning av organisasjonenes egne prosjektønsker. Til tross for diskusjonen som er blitt ført, har Venstre kommet til den slutning at vi støtter Regjeringens forslag til kanalisering av midler direkte til lokal aktivitet via den offentlige lokale forvaltning. Venstre ser at en slik tilskuddsordning kan styrke de frivillige organisasjoner lokalt, og dette er i tråd med Venstres politikk. Dessuten legger Regjeringen opp til at det i sum ikke blir noen svekking av dagens omfang av tilskudd. Venstre er opptatt av forholdene for mennesker som bruker sin fritid på arbeid i frivillige organisasjoner, det være seg en fotballtrener for småguttlaget, en musikklærer for skolekorpset eller en aktiv ungdomspolitiker. Deres fritid er knapp, men engasjementet er stort. Venstre ønsker at det administrative arbeidet i organisasjonene ikke skal ta knekken på gløden i organisasjonslivet. I avveining mellom behovet for offentlig kontroll og organisasjonenes behov for å bruke ressursene til konkret samfunnsnyttig virksomhet ønsker Venstre at kontroll- og rapporteringsrutinene skal være så enkle som mulig. I 330 kommuner over hele landet har Venstre kandidater som står på lister foran høstens valg. En viktig oppgave for Venstre lokalt og sentralt vil være å se til at tilskuddsordninger og kontrollrapporteringsordninger fungerer tilfredsstillende for de frivillige organisasjonene. Vi har tro på at Regjeringen, uansett ordning, kan bidra til en styrking av aktivitetene i de frivillige organisasjonene.
Både Jagland-regjeringen og Bondevik-regjeringen har vært opptatt av de frivillige organisasjonene. Meldingene som vi behandler i dag, gjør prinsipielle markeringer om rollefordeling og ansvarsforhold mellom de frivillige organisasjonene og staten. Begge meldingene fastslår organisasjonenes egenart og mangfold. Dette er viktig, fordi det gir organisasjonene sikkerhet for at de kan utvikle seg gjennom de demokratiske beslutningene fattet av medlemmene, selv om de mottar offentlige tilskudd. Meldingene går også opp grensen mellom frivillige organisasjoner hvor medlemmene er samlet for å drive aktivitet, løse et problem eller engasjere seg i et felles anliggende, og et annet område der frivillige sammenslutninger samarbeider med forvaltningen på en rekke områder. Slike tiltak får offentlig støtte og er også bygd på medlemsbasert frivillighet. Det er helt klart at vi alle ønsker en styrking av denne samvirkeformen. Den tredje gruppen består av frivillige sammenslutninger som produserer velferdsytelser for det offentlige. Jeg tror det har vært viktig å rydde opp på disse tre områdene når det gjelder de frivillige organisasjonene. Det som har vært mest diskutert, er ikke tredelingen, men hvordan Regjeringens nyordning ved fordeling av Flax-midler skal organiseres. Vi er alle enige om at det er ønskelig å stimulere aktiviteten i de lokale frivillige organisasjonene. Både statsminister Bondevik og Thorbjørn Jagland har ved flere anledninger pekt på de store utfordringene vi har i lokalsamfunnet, og statsminister Bondeviks løsning har vært en styrking av det sivile samfunnet for å balansere statsmakt og markedsmakt. Det er også viktig for Arbeiderpartiet. Det er derfor underlig for meg at kulturminister Lahnstein hevder at et løft for det folkelige, frivillige engasjementet kun kan oppnås ved å fordele statlige midler til lokale lag og foreninger via fylkene og kommunene. Fordeles midlene gjennom sentralleddene i de frivillige organisasjonene, vil det styrke de sentrale leddene og ikke de lokale frivillige aktivitetene, hevder kulturministeren. For meg er det vanskelig å se at statsrådens argumenter for tildelingsmetode har rot i virkelighetens verden. Et samlet frivillig organisasjonsliv – fra Røde Kors til Gjeldsoffer-alliansen – har anbefalt Stortinget å fordele midlene via de sentrale leddene. Organisasjonene har på sin side gitt Stortinget et løfte om at midlene skal brukes til å styrke de lokale lagene, og at administrasjonskostnadene skal holdes på et minimum. Jeg tror at organisasjonene rett og slett har gitt dette løftet med glede, fordi deres viktigste kapital jo nettopp er frivilligheten. Derfor er det litt underlig for meg at kulturministeren ikke har funnet å ville lytte til organisasjonene i denne saken. Nå er det jo slik at vi politikere ikke bestandig lytter til alle gode råd som kommer fra samfunnet. Det hadde vært annerledes hvis organisasjonene hadde bevist at de ikke kunne klare det. Men det er jo tvert imot. Kulturministerens argumentasjon for å fordele pengene via fylker og kommuner er som følger: Midlene har en tendens til å bli liggende igjen i sentralleddet av organisasjonen, man fanger ikke opp de lokale organisasjonene som ikke har landsomfattende organisasjoner. Denne argumentasjonen ble også framført her av representanten Aarrestad. Kulturministeren har også uttrykt at hun synes det er en spennende idé å la kommunepolitikerne håndtere fordelingen. Problemet for kulturministeren er at de sentrale delene av de frivillige organisasjonene nettopp har bevist at de klarer å fordele pengene på den måten som stortingsflertallet nå har gitt åpning for. Både LNU og Norsk Amatørteaterråd er gitt den tillit å fordele midler gjennom sitt sentralledd til de lokale leddene, uten at departementet har funnet grunn til å klandre dem, men tvert imot har rost dem for den betydelige innsatsen de har gjort. De har til og med gjort det kunststykket at de har fordelt til lokale lag som ikke har vært medlem av deres sentralorganisasjon. Jeg tror jeg har grunn til å hevde at Regjeringens forslag ikke ville styrke lokalnivået og lokalsamfunnets plass i den nasjonale politikken, men tvert imot svekke den. Gjennom sitt forslag om å fordele midlene gjennom kommuner og fylkeskommuner har kulturministeren faktisk svekket tilliten til at sentralleddene vil være et talerør for det lokale frivillige livet, og denne tilliten bør kulturministeren snarest gjenopprette. Naturligvis kan det være slik at vi har snikende mistanker i disse budsjettider, og de gjør seg også gjeldende hos meg. Ved å kanalisere Flax-millioner via den offentlige sektor kan vel aldri kulturministeren ha behov for partipolitisk å vise at det er økte overføringer til den kommunale sektor, og dermed – gjennom det – ofre de frivillige organisasjonene i et spill for flere senterpartivelgere? Jeg velger å tro at dette ikke er tilfellet, og at kulturministeren med tyngde og kreativitet vil gjennomføre Stortingets flertallsvedtak, slik at tilliten til organisasjonene blir gjenopprettet. En viktig forutsetning for arbeidet i de frivillige organisasjonene er det indre selvstyret. Det er medlemmene som skal bestemme hvilken målsetting organisasjonene skal ha, og hvordan de skal arbeide. Denne selvbestemmelsesretten må aldri forstyrres av at de frivillige organisasjonene får statsstøtte eller blir sponset av det private næringsliv. Det er derfor med forundring jeg konstaterer to ting. Det ene er at kulturministeren ikke ønsker at idretten skal ha eget kapittel i sitt kulturbudsjett. Dermed unndras Stortinget muligheten til å ha meninger om noe så viktig som idrettspolitikk. Samtidig har jeg hatt gleden av å lese tildelingsbrevet til Norges Idrettsforbund, og både gjennom det og gjennom pressemeldingen som har kommet fra departementet, viser departementet at de er meget interessert i å øremerke de midlene som går til Norges Idrettsforbund, altså: en klar innblanding i hva slags mål idretten skal arbeide med. Jeg er klar over at balansegangen mellom selvstyre i frivillige organisasjoner og statens ønske om hva frivillige organisasjoner skal drive med, er hårfin. Derfor er det viktig at denne debatten kommer ut og opp i Stortinget, og ikke skjer i departementenes lukkede rom. Arbeidet med frivillige organisasjoner krever tillit og at man har felles mål. Den muligheten synes jeg også idretten skal få. Min oppfordring til kulturministeren er at hun straks gjeninnfører kapitlet om idrett i statsbudsjettet. Det holder faktisk ikke med en idrettsmelding. Selv om den vil gjennomdrøfte statens forhold til idretten, er en løpende vurdering av noe så viktig som idrett, som tross alt har 1,9 millioner medlemmer i den norske befolkningen, noe som også vi som stortingspolitikere må få muligheten til å gjøre. Jeg vil også benytte anledningen til å minne om at pengene fra Flax-overskuddet skal gå både til idrett og annen kultur, og til tiltak på grunnplanet. En annen debatt som har vært brakt opp her av representanten Aarrestad, er representantens redsel for at de organisasjonene som ikke har sentralledd, ikke skal få mulighet til noen støtte. Jeg må si at jeg har stor tro på at kommunene også ser den delen av det frivillige arbeidet. Og vi må ikke i denne debatten glemme at kommunene har et stort ansvar for å fange opp frivillige organisasjoner med sine bevilgninger, og det må det ikke bli slutt på selv om staten gir midler til de frivillige organisasjonene på lokalplan.
Fremskrittspartiet mener at et aktivt og levende samfunn er en forutsetning for ytterligere utvikling av samfunnet. Frivillige organisasjoner er en viktig del av det sivile samfunn. Gjennom sitt store mangfold av aktiviteter knytter frivillige organisasjoner mennesker sammen i et meningsfylt fellesskap og utfyller det offentlige tjenestetilbudet på mange områder. Som demokratiske aktører gir organisasjonene mange trening i deltakelse i beslutningsprosesser. Gjennom mangfoldet i verdigrunnlaget realiserer de viktige samfunnsmessige verdier og bidrar til å vedlikeholde moralnormer og et aktivt kulturliv. Deltakelse i det frivillige organisasjonslivet gir en anledning til å styrke egenkunnskap og kompetanse. Frivillige sammenslutninger tar egne initiativ og samarbeider ofte med andre, bl.a. offentlige myndigheter, ofte for å realisere felles mål. Gjennom å ta del i den offentlig oppgaveløsning bidrar de til å løse viktige velferdsoppgaver. Gjennom nærhet til problemene gir prinsippet om brukerstyring anledning til å utforme offentlige velferdstilbud som er i størst mulig samsvar med brukernes behov. Graden av ansvarsfølelse i forhold til ordninger og tjenester vi forvalter i fellesskap, avhenger av at de innrettes og fungerer slik at mennesker kjenner eierskap til dem. I løpet av de siste årene har det kommet flere stortingsmeldinger som omhandler frivillig arbeid, og hvor frivillige organisasjoner er berørt. At Stortinget i løpet av fem år har hatt til behandling fire stortingsmeldinger, hvor temaet frivillighet er berørt på ulike måter, viser at dette er et område hvor det skjer store endringer i samfunnet. Dette er også uttrykk for at det skjer en forskyvning av ansvar og oppgaver mellom offentlig virksomhet, privat virksomhet og frivillige organisasjoner. Det at frivillige virksomheter og frivillige organisasjoner er forskjellige og svært uensartede, gjør det ikke på noen måte enklere å finne fram til en overordnet politikk om statens forhold til frivillige organisasjoner. På samme tid som det har funnet sted en forskyvning av ansvar og oppgaver mellom det offentlige og frivillige, har det skjedd en forskyvning av ansvar fra staten til kommunene, spesielt på bakgrunn av endringer i kommuneloven. Lokalt er det derfor behov for en gjennomdrøfting av forholdet mellom kommunen og frivillige organisasjoner, et tema som St.meld. nr. 27 for 1996-97 og St.meld. nr 44 for 1997-98 berører. I St.meld. nr. 27 grupperes frivillig arbeid i tre kategorier: medlemsbasert virke verdibasert virke fortjenestefri velferdsproduksjon Det foregår for tiden justeringer av lotteriloven. Etter Fremskrittspartiets vurdering er det nødvendig at Stortinget i forbindelse med behandling av denne meldingen gir politiske signaler som blir styrende for ny lotterilov. Det er et viktig poeng når Regjeringen i St.meld nr. 44 framhever at det må legges til rette for bedre rammebetingelser for lokale lag, slik at mer av den frivillige innsatsen kan rettes mot organisasjonens primæraktiviteter, og mindre mot inntektsskapende arbeid. Når f.eks. et idrettslag må bruke mer tid til kakebasarer enn det idrettslige, er det noe fundamentalt galt etter Fremskrittspartiets syn. I dag opplever vi bl.a. at Norsk Tipping dominerer lotterimarkedet. Gjennom Norsk Tippings konkurransefortrinn svekkes mulighetene for de frivillige organisasjoner både sentralt og lokalt. Det er viktig at myndighetene iverksetter tiltak slik at frivillige organisasjoner får gode nok rammebetingelser for å drive inntektsaktivitet slik at ressurser til organisasjonens egne aktiviteter sikres. Det er etter Fremskrittspartiets syn nødvendig at frivillige organisasjoner først og fremst får bedre rammebetingelser til å fremskaffe fridisponible midler som ikke er bundet opp i spesielle prosjekter eller aktivitet. Som et ledd i å skaffe disse midler er det viktig at organisasjonene gis mulighet til å drive bl.a. lotteri- og automatvirksomhet, og at midler fra dette ikke skal båndlegges til et eller annet godkjent prosjekt. Fremskrittspartiet registrerer at Regjeringen foreslår en ny tildelingsmodell for den nye støtteordningen. Den har ifølge Fremskrittspartiet både svakheter og selvfølgelig også styrke. Fremskrittspartiet ser muligheten for at det kan bli ulik praksis hvis kommunen/fylkeskommunen skal fordele, avhengig av hvor en bor. Den sjansen vil ikke Fremskrittspartiet ta. Det felles mål både Regjeringen og Fremskrittspartiet må ha, er å øke aktivitetene i organisasjonene og kanskje også dermed i lokalmiljøet generelt. Fremskrittspartiet er redd for et økt byråkrati i og med at det blir flere forvaltningsledd. Det vil også, etter Fremskrittspartiets syn, bryte den tillit og respekt som det offentlige og organisasjonene har. Det må også bli enklere for frivillige organisasjoner å forholde seg til det offentlige. I dag kan de få støtte fra forskjellige departementer, og dette er uoversiktlig. Her må det en samordning til for å forenkle dette. Spilleinntekter, både små og store, har gjennom lang tid vært den viktigste inntektskilden for mange lag og organisasjoner. Her har det vært en stor dugnad og giverglede.
Det var med glede og entusiasme at jeg tok fatt på arbeidet med tilleggsmeldingen til frivillighetsmeldingen da jeg tok over som statsråd høsten 1997. Grunnen til det er selvfølgelig at jeg har den største respekt for de frivillige organisasjoner, og vil understreke betydningen av det sivile samfunn og den såkalte tredje sektor. Det er også slik at det har vært bred oppslutning i det politiske Norge om denne innsatsen, det kom til uttrykk ved NOU-en, altså Korvald-utvalgets innstilling, som ble lagt fram for noen år siden. Det var også en glede for meg å se at regjeringen Jagland hadde lagt fram St.meld. nr. 27 for 1996-97, en melding om statens forhold til frivillige organisasjoner, som den nye regjeringen kunne bygge på, fordi vi var helt enige i og så betydningen av den klargjøring av begreper som lå i St.meld. nr. 27 for 1996-97. Det som vi gjorde fra den nye regjerings side, var å bygge videre på dette og understreke betydningen av frivillige organisasjoner. Vi så på muligheten for å styrke det frivillige arbeidet ved å legge bedre rammevilkår for frivillige organisasjoners innsats, og da særlig med sikte på lokalt, medlemsbasert virke for barn og unge. Vi har vært gjennom spørsmål om hvordan vi kan støtte det frivillige arbeidet blant barn og unge for å få fram mangfoldet, for å få fram betydningen av det, og gjøre det slik at man kan bruke kreftene på det arbeidet som de lokale organisasjonene er satt til å ivareta, mer enn på å samle inn penger til selve virksomheten. Det har vært utgangspunktet. Så har vi ved den samordningen som er vedtatt her av spill, greid å få en del penger som vi tenkte vi skulle bruke til å styrke det lokale, medlemsbaserte virket til de frivillige organisasjonene for barn og unge. Da måtte jeg stille meg spørsmålet: Hvordan kan vi lage en ny tilskuddsordning, som altså skal komme i tillegg til alle de ordninger og muligheten for støtte til de frivillige organisasjoner som vi har i dag, som gjør at det når nettopp dem det var tenkt å nå, nemlig de på lokalt nivå – organisert ungdom og barn opp til 18 år? Det er to kanaler for å nå målgruppen. Den ene er det eksisterende organisasjonsapparatet, altså at vi overfører penger til sentralorganisasjonene og ber om at de kjører pengene ned i systemet til lokalt nivå. Det er det stortingsflertallet går inn for i dag. Fra Regjeringens side har vi tenkt litt annerledes, og jeg ber om at vi i alle fall ikke blir mistenkeliggjort når det gjelder motivene for å gjøre det på den måten. Vi tenkte som så: Er det ikke bedre å se om vi kan kjøre pengene direkte inn på lokalt nivå, og så heller få prosessen oppover i de frivillige organisasjonene, altså styrke mangfoldet, styrke grupperingene, styrke det lokale, konkrete arbeidet – rette pengene mot det virket som skjer lokalt? Det er den modellen vi har lagt fram. Hvis man skal ta en parallell, som jeg synes kanskje kan halte litt, men som har vært en inspirasjonsfaktor for meg – hvis jeg får si det på den måten – er det bruken av tippemidlene, som nettopp fordeles fra statens side til fylkene, og så kommer kommunenes søknader inn til fylkene, og midlene fordeles ubyråkratisk og greit. Dette er et system som går utenom de vanlige kommunale budsjettene. Det er slik vi har tenkt det. Jeg har stor tillit til det folkevalgte systemet, og det forundrer meg hvis ikke Stortinget også har det. Jeg har tenkt slik: Det er jo det lokale miljøet som har oversikt over hva som faktisk skjer i kommunene, og som derfor ganske enkelt og greit kan sette opp en liste som i sum utgjør de pengene som den kommunen skal få, og så sende listen til fylket, som utbetaler direkte til lokale organisasjoner og lag. Det er modellen. Det er visjonen vår. Jeg konstaterer at det ikke er flertall for dette her, men jeg ber i hvert fall om at vi i fellesskap, fordi vi alle ønsker å styrke de frivillige organisasjonene, finner fram til ordninger som vil nå det målet vi er enige om.
Det blir replikkordskifte.
I St.meld. nr. 27 er man svært opptatt av organisasjonenes selvstendighet, at staten ikke skal blande seg inn i hva organisasjonene gjør, og hva slags aktiviteter de holder på med. Tilskuddsordningene skal tilpasses den frivillige virksomhetens egenart og bidra til å styrke den. På side 2 i St.meld. nr. 44 står det om akkurat denne målsettingen: «En sentral hensikt med meldingen er å skape en mer nyansert forståelse av hva en slik egenart består i, slik at statlige målsettinger, tildelingsformer og kontrollrutiner kan bringes i mest mulig samsvar med disse.» Altså ikke motsatt! I St.meld. nr. 44 er man også opptatt av å sikre egenarten. Men når en ny tilskuddsordning skal utformes, blir dette tonet ned. Kommunene skal prioritere og på fritt grunnlag – går jeg ut fra – velge ut de organisasjonene som de mener er berettiget til å få støtte. Her åpnes det etter mitt syn for to uheldige forhold. Enkelte organisasjoner kan bli skviset fordi de ikke passer inn i den kommunale politikken, og lag og foreninger på lokalplanet kan vri sin aktivitet til det de tror politikerne ønsker, for å få støtte, og dermed forsvinner noe av egenarten. Grunnaktiviteten kan da bli tonet ned for å tilpasse virksomheten til de lokale støttekriteriene. Jeg spør: Ser ikke statsråden at dette vil virke uheldig, også med tanke på å opprettholde mangfoldet av aktiviteter? Hvordan har man gjennom den ordningen tenkt å sikre at det ikke blir resultatet?
La meg understreke at målet er det samme. Vi ønsker å sikre mangfoldet. Vi ønsker å sikre organisasjonenes selvstendighet. Jeg tror faktisk ikke at det kommunale systemet vil kunne påvirke innholdet i organisasjonenes virksomhet. Det tror jeg ikke. Men det er mulig at noen her har større tiltro til at vi på sentralt hold kan være uavhengig av organisasjonenes selvstendighet når vi tildeler penger, mens man på kommunalt nivå vil styre dette politisk. Jeg stiller meg litt uforstående til det. Jeg tror at folkevalgte på lokalt nivå vil være like opptatt som vi av at det her er organisatorisk selvstendighet som teller. Her vil man prioritere aktivitet på et bredt spekter. Jeg ser jo at dette har blitt brukt av ganske mange som et argument mot denne modellen. Men jeg ber om forståelse for at det er en hensiktsmessighetsbetraktning som ligger til grunn fra vår side. Jeg vet ikke hvor mye penger det blir, men det blir antakelig mindre enn man har ønske om. Men vi ønsker i hvert fall at pengene skal kunne brukes rett ned på lokalt nivå og dermed kunne skape aktivitet over et bredt spekter av frivillige organisasjoner, og slik styrke mangfoldet. Det er den hensikten vi har lagt til grunn. Jeg registrerer den tankegangen som kommer til uttrykk fra flertallets side her i dag. Og jeg stiller meg litt uforstående til at dette folkevalgte organet, som Stortinget er, ikke har større respekt for de folkevalgte organ som fylkesting og kommunestyre egentlig er.
Jeg tror nok også at statsråden har intensjoner om å nå den aktive, lokale frivilligheten. Det tror jeg ikke det er noen tvil om. Men jeg synes det blir litt merkelig at Senterpartiet og statsråden legger så stor vekt på dette med å ta vare på det lokale aktivitetsnivået, når vi samtidig vet – og også ser i merknadene fra Senterpartiet – at de nå ønsker en innstramming i forhold til det markedet som de frivillige henter midlene sine på. Jeg tenker da på spilleautomater osv. Her varsler regjeringspartiene ytterligere begrensninger både med hensyn til aldersgrenser, utplassering osv. Frykter ikke statsråden at en slik innstramming også vil påvirke inntektsmulighetene for de frivillige lag og organisasjoner, og at de dermed blir mer avhengig av offentlige overføringer for å fortsette sin virksomhet? Jeg har også et spørsmål når det gjelder spillemidlene. Vi vet at Norsk Tipping i dag har 6 715 mill. kr i spilleinntekter. Det er tall fra 1997. Bare for å organisere Norsk Tipping brukes det 509 mill. kr. Synes ikke statsråden at man kanskje kunne følge Norsk Tipping litt med argusøyne og se om vi ikke kunne få mer av spilleinntektene til å overføre til frivillige lag og organisasjoner?
Først vil jeg takke Per Sandberg fordi han understreker og tror at jeg faktisk ønsker å støtte den aktive, lokale frivilligheten. Det er helt riktig oppfattet. Jeg vil igjen understreke at den nye tilskuddsordningen som vi her har foreslått, skal komme i tillegg til de andre overføringsordningene vi har til sentrale organisasjoner, og den burde således ikke være provoserende på noen som helst måte. Tvert imot burde man satt seg ned og tenkt på hvordan vi kan få til systemer som kan være stimulerende for alle, og det er slik at ganske mange lokale lag og organisasjoner har gitt uttrykk for et annet syn på denne ordningen enn det som de sentrale organisasjonene naturlig nok har forfektet. Så tar representanten Sandberg opp spørsmål knyttet til spillemarkedet og til Norsk Tipping. Når det gjelder Norsk Tipping, mener jeg det er svært velorganisert. Vi følger selvfølgelig opp hvordan selskapet er administrert, og jeg er godt fornøyd med Norsk Tipping. Men det at vi nå har bebudet at vi ønsker en gjennomgang når det gjelder spillemarkedet generelt, for så å komme tilbake til Stortinget, er fordi vi er ganske betenkt over en del av det som skjer. Jeg tror nok at det er ganske viktig å få til en gjennomgang og en regulering av spillemarkedet, nettopp for å sørge for at midlene kommer til rette adressat, nemlig til de frivillige organisasjonene og til forskning, kultur og idrett. Dette er jo målsettingen med spillemidler. Høyre og Fremskrittspartiet fremmer igjen forslag om BingoLotto. Jeg mener det vil kunne undergrave det opplegget vi har for å sikre midler til forskning, idrett og kultur, og også den ordningen vi snakker om i dag.
Et spørsmål om tillit. Gang på gang har spørsmålet om tillit vært reist i dag uten at det har lyktes noen å få et klart svar. Så når det nå er statsråden som svarer for seg, vil jeg gjerne be om å få et helt klart svar: Har ikke statsråden tillit til at de frivillige organisasjoner selv klarer å få disse midlene ut til sine lokale lag og organisasjoner? Har ikke statsråden tillit til at f. eks. LNU også klarer å kanalisere midler ut til lokale lag og organisasjoner som ikke har sentralledd. LNUs søsterorganisasjon i Danmark har klart dette på en forbilledlig måte. LNU i Norge har bevist at de kan klare det. Har statsråden likevel ikke tillit til at de klarer å gjøre dette i fortsettelsen? Det er, som hun sier, helt klart et samlet mål at midlene skal nå lokalnivået, men spørsmålet er altså hvem som skal fordele midlene. Vi mener at de frivillige organisasjonene klarer det selv, mens vi får veldig uklare signaler om hvem regjeringspartiene egentlig vil nå med disse midlene. På meg virker det litt foruroligende når f.eks. representanten Aarrestad snakker om at de på lokalt nivå gjerne kan bruke disse midlene til å inspirere og initiere til ny organisasjonsdannelse. Disse midlene skal jo gå til dem som allerede er organisert, og har ikke statsråden tillit til at disse klarer å ivareta sine egne lokalmedlemmers interesser?
Jeg synes at Unn Aarrestad var inne på et ganske sentralt poeng. Slik jeg oppfattet det, gikk ikke dette på at midlene skulle gå til uorganisert ungdom, for det er klart presisert at de skal gå til medlemsbasert virke, men at dette kan stimulere til at man får flere med i medlemsorganisasjoner. Det kan neppe være tvil om at man kan finne fram til ordninger som er basert på lokal kjennskap, og som nettopp bygger på den nærheten som vi ville få om vi valgte den overføringsmodellen som regjeringspartiene og Regjeringen, satser på. Ellers er spørsmålet om tillit sentralt her, sier Inger Stolt-Nielsen, og spørsmålet er: Har ikke statsråden tillit til at midlene når ut til organisasjonenes lokale lag og foreninger? Jo, jeg håper at vi skal greie å få til en ordning, fordi jeg registrerer hva det er flertall for her. Jeg vil nå ta med meg innstillingen og innspillene i debatten tilbake, og se hvordan vi skal organisere dette. Jeg synes faktisk at den ordningen vi presenterer, er en bedre og enklere ordning som absolutt baserer seg på tillit til organisasjonene, men i stedet for at man velger å gi penger til toppen i organisasjonene for at man der skal kanalisere dem nedover i pyramiden, velger man å sette pengene inn i bunnen og så få aktiviteten fra bunnen og oppover i organisasjonen. Jeg tror det er en bedre modell, og jeg understreker at den kommer i tillegg til de overføringsordningene som vi har til de sentrale frivillige organisasjonene. Jeg er også glad for at Stolt-Nielsen understreket at vi har et samlet mål om at midlene skal nå lokalnivået, og det er det i hvert fall viktig å holde fast ved i denne debatten.
Statsråden understreket at hun hadde muligheten til to modeller når det gjaldt tildeling til de frivillige organisasjonene, enten kommunemodellen eller organisasjonsmodellen, og av hensiktsmessighetsbetraktninger valgte statsråden kommunemodellen. I et brev av 17. februar 1999 skriver statsråden: «det er mindre sannsynlig at en fordeling gjennom organisasjonens sentralledd kan ivareta lokale helhetshensyn i samme grad som en lokal, kommunal vurdering.» En slik uttalelse er etter min oppfatning og slik jeg leser den, en mistillit til at de sentrale organisasjonene kan ivareta et helhetssyn. Statsråden fortsetter med å si at det vil være vanskelig å etablere formålstjenlige tildelingskriterier og kontrollprosedyrer. Nå er det slik at de frivillige organisasjonene sier at kontrollprosedyrene må bli de samme, tildelingskriteriet er et politisk spørsmål, og hvis statsråden trenger hjelp, kan vi kanskje hjelpe henne med det. Mitt spørsmål til statsråden er: Ser statsråden nå de samme vanskelighetene som hun så når hun skrev dette brevet, eller har hun forståelse for at stortingsflertallet velger en annen modell, ikke bare av hensiktsmessighets- betraktning, men også i tillit til at de sentrale organisasjonene kan ivareta et helhetssyn, og faktisk har gjort det? Et annet spørsmål er: Hvordan ser hun på kommunenes muligheter for inspirasjon, og plikt til å inspirere[[presidenten klubber]] alle frivillige organisasjoner? Er det bare statsråden som skal ha en frivillighetspolitikk?
Presidenten vil kome med den merknad at taletida er 2 minutt, og ber om at den blir respektert.
Jeg liker at det blir sitert fra mitt brev til komiteen, hvor jeg har pekt på at jeg synes at kommunemodellen som vi har valgt, bedre ivaretar helhetshensynet enn en modell hvor man skal kanalisere pengene via sentrale organisasjoner. Det synes jeg egentlig er et ganske godt poeng, rett og slett fordi det sentrale organisasjonsbildet er annerledes enn det organisasjonsbildet man finner i de ulike kommuner. Derfor mener jeg det er rett, som noen her har pekt på, at den modellen som vi foreslår, vil kunne føre til ulikheter, men det er ikke noe poeng at alt skal være likt. Vi mener at det skal utvikles ut fra lokale forhold, og at det er de som er nærmest lokalt nivå, som best vet hvordan dette kan skje, og som får fram helheten. Akkurat poenget med helhetshensyn på lokalt nivå tror jeg faktisk den kommunale modellen best kan ivareta. Jeg har, som sagt, registrert at det er et flertall for en annen modell enn den jeg ønsker, og at jeg her blir tilbudt hjelp når det gjelder å finne fram til tildelingskriterier og kontrollrutiner. Det er klart at vi etter denne debatten vil måtte komme tilbake med et konkret opplegg for hvordan dette skal kunne videreføres ut fra de synspunktene som er kommet fra stortingsflertallet. Jeg skal selvfølgelig gjøre alt jeg kan for å få til en modell som ivaretar det som jeg oppfatter som alles ønske, nemlig at man skal styrke de frivillige organisasjonene, spesielt det medlemsbaserte virket på lokalt nivå, og at de skal få utvikle seg ut fra sin egen forståelse og sin egenart. Organisasjonene representerer en meget, meget viktig del av utviklingen i et demokratisk samfunn.
Det var statsrådens svar – og manglende svar – på min forrige replikk, som fikk meg til å ta ordet på nytt. Statsråden sa at hvis organisasjonene selv fikk innføre et spill, altså BingoLotto, ville det undergrave den gjennomgangen som Regjeringen har av spillemarkedet. Samtidig innfører Regjeringen selv statlige spill, spillerkort og Super sjansen, ytterligere statlige spill som skal støvsuge spillemarkedet, slik at de frivillige organisasjonene ikke kan skaffe seg inntekter selv. Spørsmålet mitt var: Frykter statsråden at den innstramningen som kommer nå, vil medføre mindre inntekter for frivillige lag og organisasjoner? Da er det interessant å se på hva Samarbeidsutvalget for Norsk Humanitær Automatvirksomhet sier om de forslagene som ligger til høring. Hvis forslagene blir gjennomført, sier dette utvalget at utfallet i perioden 1998-2000 kan bli 300 mill. kr mindre i inntekt til frivillige lag og organisasjoner. Og når vi vet at hele overskuddet fra spillemarkedet går til frivillige lag og organisasjoner, ser statsråden heller ikke da en fare for at det kan bli mindre penger til frivillige lag og organisasjoner? Så til BingoLotto. Har statsråden sett på det positive utslaget og de positive virkningene som BingoLotto har på det frivillige lag- og organisasjonslivet i Sverige, hvor BingoLotto er innført? Der er det bevist at de frivillige lagene og organisasjonene nå har en andel av spillemarkedet og kan skaffe seg inntekter selv.
Lotteriloven ligger under Justisdepartementet, og vi har et tett samarbeid for å få til en gjennomgang av spillemarkedet og legge fram for Stortinget en sak om det. Vi har gått imot BingoLotto fordi vi mener det vil kunne føre til mindre inntekter til frivillige organisasjoner, til kultur, forskning og idrett. Jeg kan godt gå inn på konseptet for BingoLotto, men det tror jeg ikke jeg skal bruke denne svarreplikken til, for dette er noe som vi skal komme tilbake til i forbindelse med den saken som er bebudet. Vår hensikt med statlige spill er å få inn mest mulig penger til de gode formål som man etter loven skal gi spillemidler til, nemlig idrett, kultur og forskning. Og selv om jeg ikke liker spill så godt, for å si det slik, innrømmer jeg at spillemidlene er en vesentlig del av finansieringen av dette viktige arbeidet. Jeg skal derfor bidra det jeg kan for å legge forholdene til rette for at vi skal få mest mulig penger best mulig fordelt til det vi nå alle er enige om å styrke, nemlig de frivillige organisasjonene. Jeg vil gjerne si – for dette er vel min siste replikk – at når det gjelder de pengene som vi får inn, og som går til frivillige organisasjoner, men som antakelig er for lite i forhold til de behov som finnes, har vi registrert at vi får veldig mye igjen for hver krone som settes inn. Og det er en anerkjennelse og en respekt i forhold til de frivillige organisasjoners innsats at vi også via bedre rammevilkår og via den nye tilskuddsordningen ønsker å styrke deres arbeid.
Då er replikkordskiftet omme, som statsråden ymta om.
Et flertall i kulturkomiteen og på Stortinget går imot Regjeringens forslag til hvem som skal fordele de nye tippemidlene til de frivillige organisasjonene. Det er ikke noe nytt og revolusjonerende i at de frivillige organisasjonene fordeler statlige bevilgninger til sine lokale ledd. Det har disse organisasjonene tradisjon for og stor kompetanse til å klare på en utmerket måte, uten at de øker utgiftene til administrasjon. Det er dessverre en tendens til at enkelte kommuner kutter i sine budsjetter på grunn av disse «friske» pengene til de frivillige organisasjonene. Det siste eksemplet var skolekorpsene i Bergen, som vurderte å boikotte 17. mai fordi Bergens ordfører hadde foreslått å kutte i tilskuddene fra kommunen til korpsene. Enkelte kommuner vil også få problemer. På grunn av få ansatte i kulturetatene blir jobben med å sortere og prioritere de statlige midlene kanskje for stor – de har rett og slett ikke kapasitet til å utføre en slik jobb for staten. Regjeringen går her inn for en svært byråkratisk fordelingsmodell, som antakeligvis en del små kommuner ikke har mulighet til å gjennomføre uten å øke bemanningen. Den er i mange små kommuner sterkt rasjonalisert. Regjeringspartiene, særlig Venstre, har høyt og tydelig sagt at de ønsker å redusere byråkratiet, skjemaveldet, rapportering og kontroll i statsforvaltningen. Resultatene er små, eller kanskje helt fraværende, så langt. Det står i avisen Varden 16. april i år: «Mange foreldre vil engasjere seg i idretten, men ikke med å sitte og fylle ut skjemaer.» Fordelingen av Flax-midlene kan lett føre til en ytterligere byråkratisering hvis denne skal skje via fylkeskommuner, kommuner og lag/foreninger og samme lange, tungvinte vei tilbake via rapportskriving, kontrollrutiner og ettersyn av alle ledd i tildelingen av midlene. Dette betyr selvsagt økt byråkrati, økt kontroll og større kostnader på bekostning av de frivillige organisasjonenes frie stilling i Norge. Vi må stole på at de frivillige organisasjonene selv kan styre denne fordelingen av statlige midler via sitt nett av medlemsregistre og sine oversikter over lokale organisasjoner. De landsomfattende frivillige organisasjonene nyter stor respekt ellers i landet når det gjelder fordeling av statlige midler ut til lokale lag og foreninger, og de gjør det på en rettferdig måte. Det blir antydet at de frivillige organisasjonene kun ønsker å øke sin egen makt, og det blir sådd mistanker om deres demokratiske holdninger. Denne holdningen er heldigvis ikke generell for de ulike politiske partiene. Norske barne- og ungdomsorganisasjoner er demokratiske og absolutt i stand til å fordele disse ekstra statlige midlene på en god måte, uten å bruke for mye til administrasjon. Forslaget fra Regjeringen om at både stat, fylker og kommuner skal administrere, kontrollere, rapportere og fordele disse midlene, ville sannsynligvis resultere i at færre kroner kom fram til de lokale foreningene. Det var ikke intensjonen i omleggingen, og staten bør heller ikke overstyre de frivillige organisasjonene. Lokallagene kontrollerer selv sine paraplyorganisasjoner via årsmøter og landsmøter, og slik bør det fortsette å være. De frivillige organisasjonene beholder den tilliten de har i dag, når det gjelder å fordele statlige midler til sine lokale lag og foreninger.
Dette er en gledesdag for det frivillige organisasjonslivet i Norge. Det er en samlet komite som gir uttrykk for at de vil slå ring om det frivillige organisasjonslivet. Det er jeg svært glad for. Kristelig Folkeparti har gjennom alle år kjempet for at de frivillige organisasjonene skal ha så gode betingelser som mulig. Derfor er vi i dag ekstra glade for at det er større enighet enn noen gang om at dette er ønskelig og nødvendig. Vi ønsker å stimulere til helhet og mangfold i det lokale og selvstendige organisasjonsliv. Organisasjonslivet er en svært viktig aktør for et levende demokrati. Dessverre er det så altfor mange av oss som må innrømme at vi forstår redselen for dugnad så altfor godt. Vi lever med et stadig tidspress, hvor dugnaden til skolekorpset kun er én av flere oppgaver det forventes at foreldre skal løse på fritida. De fleste av oss ønsker gjerne å være med, men må dessverre erkjenne at vi ikke rekker over alt. En situasjonsrapport i Aftenposten Aften 10. mai illustrerer tydelig det dilemmaet vi står overfor: «Siden 1983 er medlemstallet i Oslo-korpsene redusert med 23 prosent. I samme periode er 12 korps blitt nedlagt.» Det er ikke noe nytt at korpsbevegelsen opplever svingninger i medlemsmassen, men det har aldri vært så ille som nå. Det er helt sikkert mange forskjellige grunner til at ungdom velger andre aktiviteter enn å spille i korps. Aftenpostens påstand om at grunnen til at medlemmene forsvinner i takt med musikken, er påvirkningen fra foreldrene. Foreldrene orker ikke å jobbe dugnad. Dette fenomenet i seg selv kan det sies mye om. Aftenposten konkluderer med at det må en holdningsendring til hos foreldrene for at ikke korpsbevegelsen skal dø ut. Dette kan man ikke være uenig i. Vi synes vel alle at skolekorpsene spiller en viktig rolle. Dette eksemplet fra Aftenposten i går, leder meg rett over i dagens debatt. Det er grenser for hvor mye dugnad, kakebaking og lotterisalg hver enkelt kan klare, sa kulturminister Anne Enger Lahnstein da hun la fram Regjeringens forslag for å sikre frivillige organisasjoner bedre rammevilkår. Pengene skal skape aktivitet på grasrota, særlig for barn og unge, slo statsråden den gang fast. Dessverre har kanaliseringsspørsmålet fått nesten all oppmerksomhet i debatten om den såkalte frivillighetsmeldingen. De fleste eksisterende støtteordninger til frivillige organisasjoner gir støtte til sentralorganisasjonene, og det foreligger som regel ikke spesifikke krav om overføringer til lagsnivået. Kristelig Folkeparti har god kjennskap til, stor respekt for og stor tillit til de frivillige organisasjonene. Enkelte hevder at det er et uttrykk for mistillit at en ikke ønsker å kanalisere midler gjennom de sentrale organisasjonene. Men det kan jo ikke være mistillit når hele hovedintensjonen er å styrke frivillige lag og organisasjoner. Hvis vi hadde mistillit, hvordan kunne det da henge sammen at vi virkelig ønsket en sterk styrking av frivillige lag og organisasjoner. Denne påstanden om mistillit til sentralleddet faller på sin egen urimelighet. Jeg er heller overrasket over Arbeiderpartiet, som høres ut til å ha stor mistillit til kommunene i forhold til å kanalisere disse midlene. Målsettingen har hele tiden vært å styrke det medlemsbaserte arbeidet i frivillige organisasjoner, og gi nye penger i tillegg til eksisterende tilskuddsordninger til frivillig virke. Jeg tror fortsatt at Regjeringens forlag, som dessverre ikke fikk flertall, i større grad enn andre ordninger ivaretar helheten og mangfoldet innen det lokale organisasjonsliv. Lokale organisasjoner som ikke er tilknyttet nasjonale overbygninger, er i en gråsone. En del lokale organisasjoner verken kan eller vil la seg tilslutte, eller danne nye sentralorganisasjoner, for å kunne motta statlig støtte. Etter Kristelig Folkepartis mening må en statlig støtteordning som har som mål å styrke aktiviteten i lokale, frivillige organisasjoner, også omfatte lokale organisasjoner som ikke er tilknyttet nasjonale overbygninger. Støtteordningen bør ikke bidra til en ytterligere sentralisering av organisasjonslivet. Den ordningen som nå har fått flertall i komiteen, er det viktig at en jobber videre med, selv om jeg beklager at vi ikke fikk flertall for Regjeringens opplegg. Det er viktig at vi fortsetter jobben for at de små og uorganiserte i tradisjonell betydning, som er med på å ivareta mangfoldet i våre lokalsamfunn, ikke bukker under av kakelotterier og dugnader. La oss også håpe at foreldrene ikke mister motet i loppemarkeds- og dugnadstider. Det er mye positivt i den type voksenengasjement, det kan bare bli litt mye av det av og til. Regjeringens tilleggsmelding var et forsøk på å stimulere til økt lokalt folkelig engasjement, med litt mindre behov for kakelotteri. Sentrumsregjeringen bidrar på denne måten til at det blir mer penger til lokale lag og organisasjoner. Nå må vi sammen sikre at den ordning som får flertall, kommer til å gi mest mulig positiv uttelling for det lokale barne- og ungdomsarbeid. Jeg er klar over at taletiden er ute, men kan jeg få lov til å ta en oppklaring i innstillingen?
Ja, med presidentens velvilje skal representanten få lov til det.
På side 22 i innstillingen, nederst i andre spalte, begynner en særmerknad fra Fremskrittspartiet som går over til side 23, første spalte og nedover. Forholdsvis langt nede står det i merknadene fra Fremskrittspartiet: «Disse medlemmer mener dette vil medvirke til mindre byråkrati og fellesløsninger på tvers» – og så er det kommet med: – «komiteen mener videre det vil motvirke eventuelle tendenser…». Der har vi ikke fulgt godt nok med i timen. Der skulle det istedenfor «komiteen» ha stått «disse medlemmer».
Det er viktig å følgje med i timen, meiner presidenten.
Først en liten oppklaring i forhold til Molvær Grimstads innlegg. Det er ikke mistillit til kommunene fra Arbeiderpartiet side, men en redsel for at kommunene skal kutte tilskuddene til de frivillige organisasjonene i takt med det de får å fordele fra Flax-midlene. Derfor bl.a. denne reaksjonen. Det var ikke det jeg skulle ta opp. Det jeg er opptatt av, er at det er viktig at vi fortsetter debatten om den såkalte byråkratiseringen i de frivillige organisasjonene. I forrige periode hadde vi en debatt om dette i forhold til støtten til ungdomsorganisasjonene, som var en svært vanskelig sak. Jeg skal villig innrømme at det er vanskelig å finne en balansegang mellom det å ha skikkelig kontroll over midlene og samtidig ikke drepe all aktivitet i organisasjonene med en masse skjemaer og regler. Det er et dilemma vi politikere stadig står overfor når vi diskuterer disse tingene. Først og fremst må vi ha regler og systemer som gjør at vi ikke stopper initiativ og kreativitet i organisasjonene. Et lite eksempel på dette: Norges Volleyballforbund har et prosjekt de kaller Vel-Volley. I dette ligger det muligheter til å søke om utstyrspakke og kreativitetsmidler, som de selv kaller det. Søknadsskjemaet består av korte og lettfattelige spørsmål som: Hvem søker? Samarbeidspartner? Hva har dere tenkt å gjøre? Momenter som idé, ansvarsfordeling, gjennomføringstidspunkt, kostnader o.a. Og til slutt: Hvorfor er tiltaket så bra? Det er et skjema som passer for folk som ikke er byråkrater verken av erfaring eller natur – dvs. ungdom. Kunsten er å få til en rapportering som ikke dreper lysten til å søke på slike ting. Det er noe vi stadig bør være opptatt av, ikke bare hver gang vi behandler meldinger. Hver gang vi får saker som dette, bør vi ta en gjennomgang. Det tror jeg både departementet, Regjeringen og vi her på Stortinget, som sagt, bør være opptatt av. Hvorfor er de frivillige organisasjonene så viktige for barn og unge? Hvorfor kan man ikke betale folk for å ta seg av aktiviseringen av barn og unge? Jeg vil si at to ord beskriver hvorfor – innflytelse eller medbestemmelse og ansvar. Som medlem av en frivillig organisasjon har en mulighet til å øve innflytelse på hvordan organisasjonen skal drives, og ikke minst hvilke tilbud den skal gi. I tillegg har en et ansvar for at organisasjonen fungerer, noe de fleste faktisk setter pris på, også barn og unge. Demokratisering er et stikkord, og det lærer en få andre steder enn i de frivillige organisasjonene. Det finnes massevis av eksempler på slike og på unges engasjement. For noen få år siden var jeg dirigent på landsmøtet til Framfylkingen. De har i sine vedtekter at 25 pst. av delegatene skal være barn. Det skal også være fire dirigenter, to voksne og to unge. Jeg skal love at for oss som var dirigenter, var det litt av en utfordring å få ungene til å skjønne dette med møteregler, samtidig som de skulle ha engasjement i forhold til saken. Det var en stor utfordring. I tillegg måtte landsmøtet få en slik form at det var et landsmøte som fattet lovlige vedtak, samtidig som møtet ikke måtte bli for kjedelig, slik at ungene ble uengasjert. Hva med når talerstolen ble for skummel? Den er skummel nok for oss voksne. Da gjorde ungene det greit nok: De gikk opp to og to, holdt hverandre i hendene og hadde et lite talekor. Eller: Når møtet ble for kjedelig, var det mulig å avbryte det med en liten sanglek. Nå er det vanskelig her i Stortinget, men i andre sammenhenger er det mulig. Vi har altså en del å hente når vi bruker unger aktivt og lar dem få innflytelse og medbestemmelse. Til slutt: Hvorfor skal staten gå inn med midler til det frivillige arbeidet, spør noen. Hovedgrunnen er at organisasjonene skal ha et grunnlag for sin virksomhet og ikke bruke alle krefter på å skaffe penger istedenfor å drive aktivitet. «Samfunnsregnskap» er blitt et nytt begrep hos de frivillige organisasjonene. Første gang jeg møtte dette ordet, var ved et besøk i Hamar i forrige periode da jeg satt i den komiteen som nå behandler denne saken. I Hamar hadde ishockeyklubben laget et samfunnsregnskap i forhold til kommunen, hvor det faktisk viste seg at den i form av dugnad, i form av tiltak, i form av å engasjere ungdom som hadde problemer, i form av skatter og avgifter, betalte tilbake til kommunen mye mer enn det de fikk i støtte. Og det er et tankekors for oss politikere, ikke bare på stortingsplan, men også i fylker og kommuner, at det disse organisasjonene tilfører, er mer enn det de får av oss.
Mye er sagt i debatten allerede, og jeg skal forsøke å understreke noen poenger i mitt innlegg. Den frivillige innsatsen i Norge er enorm – det er vi alle enige om. Arbeidet som blir nedlagt, har stor verdi, og de frivillige organisasjonene er en av grunnpilarene i vårt demokrati. Dette blir også klart understreket av Regjeringen i den tilleggsmeldingen den har kommet med. Problemet er like fullt at når det kommer til stykket, mangler Regjeringen tillit til de frivillige organisasjonene, og da spesielt sentralleddene. Jeg skal ikke gå så mye lenger inn i den debatten – det har blitt ganske godt belyst – men når kulturministeren nå framstiller det som om at pengene skal sendes til fylkene og fordeles omtrent som tippemidlene, er det på en måte en ny opplysning for mitt vedkommende. Det virker som om kulturministeren i sitt innlegg framstilte det som at pengene nærmest skulle fordeles etter en eller annen nøkkel som gjorde at kommunene ikke skulle blande seg noe særlig inn i hvordan fordelingen ble foretatt. Det var jo en interessant opplysning å komme med på debattdagen. Men jeg er iallfall glad for at stortingsflertallet har tatt organisasjonene på alvor, at vi faktisk tror på, har tillit til, det de sier, når vi snakker om fordeling av de midlene Stortinget nå diskuterer. Jeg tror også at organisasjonenes indre demokrati har en slik styrke at organisasjonene vil sørge for at midlene blir fordelt på den måten som er forutsatt. Innstillingen er klar i sin påpekning av at de nye midlene som nå blir fordelt til det frivillige Norge, er ment som tilleggsmidler til hardt pressede frivillige organisasjoner. Det er derfor viktig å understreke at den økte støtten ikke er ment å erstatte det kommunale og fylkeskommunale engasjementet. Vi har også tillit til at kommuner og fylker fortsatt vil engasjere seg sterkt i forhold til det frivillige arbeidet i Norge. Fordeling av midlene gjennom organisasjonenes sentralledd bidrar til å understreke at det kommunale nivå fortsatt har like stort ansvar for å stimulere og støtte frivillige lag og organisasjoner, og ikke minst nettopp det som flere fra regjeringspartiene har vært opptatt av, nemlig de som er uorganisert, eller som organiserer seg i egne lag i kommunene. Dette er kommunens og fylkets ansvar. Hvorfor understreker jeg dette så sterkt? Jo, jeg får stadig signal om at kommuner og fylker foreslår kutt i støtten til frivillige lag og organisasjoner, med henvisning til at det kommer nye, friske midler inn som en følge av den innstillingen vi nå drøfter. Dette er et signal som må tas alvorlig; meningen var ikke å redusere det kommunale engasjementet, men å styrke innsatsen overfor de frivillige lag og organisasjoner. De frivillige organisasjonene er mer og mer prisgitt de offentlige myndigheters støtte. Det er mange årsaker til dette. En av hovedårsakene er at staten har overtatt og nærmest monopolisert store deler av organisasjonenes inntektsgrunnlag. Statens sterke engasjement i spillemarkedet reduserer naturligvis inntektsgrunnlaget for frivillige organisasjoner. Det er alvorlig når populære, ukontroversielle inntektskilder havner på statens hender, mens organisasjonene og frivilligheten sitter igjen med automater og spilleformer som skaper debatt om spilleavhengighet. Vi gjentar derfor vårt krav om at frivillige organisasjoner må kunne få starte opp lotterivirksomhet som BingoLotto eller lignende. Staten må ikke bli monopolist når det gjelder store, populære pengespill. Jeg har nettopp overvært Idrettstinget i Ålesund, som ble åpnet med hilsningstaler fra kulturministeren, fylkesordføreren, ordføreren – og Norsk Tipping AS. Så vidt jeg vet, er det kulturministeren som er generalforsamling i Norsk Tipping, og jeg tror hun på en god måte kunne ivaretatt det, men det sier litt om det forholdet Norsk Tipping har fått til idretten. Norsk Tipping blir på en måte sett på som idrettens velgjører. Men det Norsk Tipping er, er en stor innsamlingskasse for statens penger gjennom spillevirksomhet. Jeg må si at det overrasket meg ikke, men det gav meg en tankevekker når det gjelder den rollen Norsk Tipping etter hvert har fått. Jeg tror ikke det er sunt at Norsk Tipping er det eneste saliggjørende for Organisasjons-Norge. Jeg tror faktisk vi må åpne opp litt og la organisasjonene selv få muligheten til å utvikle spill. Så er det et punkt jeg er glad for at regjeringspartiene er med på, nemlig å se på muligheten for fradragsrett for gaver og bidrag til frivillige organisasjoner. En slik fradragsrett vil være viktig for å sikre organisasjonenes økonomi, og vil også redusere organisasjonenes avhengighet av offentlig støtte. En slik ordning vil gi organisasjonene betydelig midler, gjerne midler som ellers likevel ikke kommer til beskatning, fordi de kan trikses bort i et regnskap. Folks betalingsvilje stiger betraktelig i det øyeblikket de selv får bestemme hva pengene skal brukes til. Jeg håper vi får fortgang i arbeidet med å utvikle den ordningen, og at den kommer på plass så snart som mulig.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Denne saken handler ikke om respekt eller mangel på sådan for kommunestyrer og andre. Den handler heller ikke om mangel på tillit til kommunene. Som ordfører gjennom mange, mange år kan jeg forsikre at jeg ville være den siste til å støtte en annen ordning dersom mistillit skulle være grunnlaget. Det er faktisk uenighet om en praktisk gjennomføring av en tilskuddsordning – det er det det koker ned til, og det er det som er realiteten i saken. Jeg vet at kulturministeren er sterkt opptatt av oppvekstmiljø, og det er også vi i Arbeiderpartiet. Her har de frivillige organisasjonene en helt avgjørende betydning. Derfor er den nye ordningen med tilskudd, uansett hvordan det blir fordelt, viktig og framtidsrettet. Og sentralt i arbeidet for oppvekstmiljøet må arbeidet for å bekjempe vold, rusmisbruk og rasisme stå. Det er en av våre viktigste utfordringer, og vil etter mitt syn være helt avgjørende for hva slags samfunn vi vil få i framtiden. Jeg har et konkret spørsmål til statsråden. Under punkt 3.5 Andre tiltak viser departementet til Utviklingsprogrammet for styrking av oppvekstmiljøet, og hun viser til muligheten for samarbeid lokalt om dette arbeidet. Men posten ble kuttet av regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet – altså stortingsflertallet – med 3,9 mill. kr ved siste budsjettbehandling. Det gjenstår bare 100 000 kr. Som kjent gikk Arbeiderpartiet imot kuttet og foreslo opprettholdelse. Kan statsråden nå garantere at midlene vil bli tilleggsbevilget, slik Regjeringen lovte, og kan hun si noe om når det eventuelt vil skje? Det handler om troverdighet. Og la meg si at jeg ble skuffet – dette var det første jeg så etter da revidert nasjonalbudsjett ble lagt fram, og der var det ikke rettet opp. Ellers nevnte statsråden til slutt at hun vil komme tilbake til Stortinget med forslag om fordelingsløsning. Jeg håper jeg hørte feil, for det kan vel ikke være nødvendig at Stortinget enda en gang skal diskutere denne saken. Det kan ikke være nødvendig at Stortinget skal drøfte detaljer i hvordan denne ordningen skal gjennomføres. Etter mitt syn får Regjeringen de fullmakter den trenger for å kunne arbeide videre med saken. Til slutt en kort replikk til Helleland, som tidligere i dag avla meg en visitt, om fradragsrett for fagforeningskontingent. Det kan ikke være vanskelig å se at det i høyeste grad handler om en utgift til inntekts ervervelse, i motsetning til gaver.
Jeg vil gjerne igjen bruke noen ord på Fremskrittspartiets forslag om et samordningsorgan. Forskjellige representanter har vært oppe på talerstolen og sagt at dette er en form for detaljregulering, styring av Regjeringen osv. For å klargjøre det vil jeg gjerne referere forslaget sånn som det foreligger: «Stortinget ber Regjeringen sette ned et samordningsorgan bestående av departementene og valgte representanter fra de frivillige organisasjonene. Organet settes ned for to år og har som mandat å evaluere statens forhold til de frivillige organisasjonene med bakgrunn i St. meld. nr. 27[[1996-97]] og St. meld. nr. 44[[1997-98]] Jeg kan ikke se at det ligger noen slags styring eller detaljregulering i et sånt forslag. Her ønsker vi bare at Stortinget delegerer til departementet å sette ned et utvalg for sammen med organisasjonene å se på utviklingen i forhold til bevilgningene til frivillige lag og organisasjoner. Jeg tror ikke at vi med dette er ferdig med statens forhold til frivillige organisasjoner, jeg tror vi helt sikkert kommer tilbake til det. Og da kunne det kanskje være interessant at det hadde vært en dialog mellom departementene og organisasjonene, når vi kommer tilbake til det. Jeg vil også knytte noen ord opp mot Fremskrittspartiets prinsipielle syn på fordeling av tippemidlene. Fremskrittspartiet ønsker primært å bruke alt overskudd fra tippemidlene til frivillige lag og organisasjoner. I dag fordeles dette mellom idrett, kultur og forskning. Det betyr at primært ønsker faktisk Fremskrittspartiet å bruke 2,1 milliarder kr til frivillige lag og organisasjoner, som også innbefatter kultur, men det betyr selvsagt at vi da må finne midler til forskningsdelen. Jeg vil bare til slutt – jeg gjorde det ikke i mitt hovedinnlegg – ta opp de forslagene som er fremmet i innstillingen, og som Fremskrittspartiet står bak.
Då har representanten Per Sandberg teke opp dei forslaga han refererte til.
Slike debatter blir gjerne preget av det man er uenig om, så også denne. Debatten har dreid seg om hvilken fordelingskanal som er best egnet til å formidle offentlig støtte til organisasjonslivet. Jeg tror vi skal være enige om at begge kanalene som er lansert, er brukbare. Organisasjonenes sentralledd mottar store summer hvert år til bruk for sentralleddene, og derfor er det tenkt litt annerledes når det gjelder disse midlene vi har snakket om i dag. Når det gjelder disse midlene, skal de ikke blandes sammen med de andre støttemidlene og forsvinne. Derfor er det grunn til bekymring for at det ikke vil bli lett nå å opprettholde disse midlene, for ikke å si nivået på dem. De må nemlig bevilges på nytt hvert eneste år. Temaet frivillige organisasjoner handler ikke bare om hvordan den økonomiske støtten skal fordeles, det handler om veldig mange andre ting. Som stortingsmeldingen viser, arbeider Regjeringen kontinuerlig med tiltak for å bedre organisasjonenes rammevilkår. Det omfatter alt fra regulering av spill- og lotterimarkedet til skattefritak for gaver til organisasjonene og bedre samordning av kriteriene for de ulike støtteordningene. Organisasjonslivet representerer et rikt mangfold av formål og arbeidsmetoder. Det er viktig at de offentlige støtteordningene fanger opp dette mangfoldet. Det finnes organisasjoner som i dag ikke oppnår støtte i det hele tatt, eller liten støtte. Kriteriene for tildeling må derfor ikke strømlinjeformes mer enn at de fanger opp ulikhetene når det gjelder formål, organisasjonsstruktur eller arbeidsmetode. Målet er å finne mest mulig treffsikre ordninger som fanger opp nettopp dette mangfoldet og samtidig opprettholder nødvendig kontroll med bruken av midlene. Et mål med støtteordningene må også være å stimulere organisasjoner til å skaffe seg egne inntekter og motvirke at de blir for avhengige av offentlige budsjetter. Behandlingen av de to stortingsmeldingene er bare ett av flere steg i retning av bedre vilkår for organisasjonene. Dette skjer i vissheten om at samfunnet – lokalt og sentralt – trenger det frivillige organisasjonsliv. Den tredje sektor er en så verdifull del av samfunnsbygningen at vi ikke har råd til å miste den. Organisasjonene tilfører vårt fellesskap andre dimensjoner – kall dem gjerne åndelige, ikke-materielle eller verdimessige – nettopp i en tid hvor de materielle verdier i så stor grad preger våre liv. Jeg synes også at dette argumentet hører med og bør nevnes. De frivillige organisasjoner og deres arbeid er av uvurderlig betydning også i denne sammenhengen. Kristelig Folkeparti vil støtte alle tiltak som kan bidra til engasjement i det frivillige organisasjonslivet.
Jeg fikk et spørsmål fra representanten Breimo, og jeg skal i hvert fall prøve å kommentere det. Spørsmålet var knyttet til St.meld. nr. 44, 3.5 Andre tiltak. Der står det om Utviklingsprogrammet for styrking av oppvekstmiljøet, som jo ble kuttet i inneværende års budsjett. Det er altså en bevilgning som har gått over Barne- og familiedepartementets budsjett, og vi har lovet å komme tilbake til det når vi har behandlet samordningen – som jo er behandlet – og denne tilleggsmeldingen i dag. Dette er et av de punktene som jeg er nødt til å se nærmere på, etter at jeg nå registrerer at det ikke er flertall for den modellen som vi har lagt fram. Samordningen innebærer at det blir en tredeling av bruken av midlene, nemlig til kultur, til idrett og til forskning. Og de pengene som skal gå til denne frivillighetsmeldingen, er knyttet til idrett og kultur. Jeg tror at hvis vi hadde fått en ordning som hadde gått etter kommunemodellen, ville det ha vært lettere å akseptere en større grad av bredde i bruken av midlene. For jeg mener at i et brev fra meg – som jeg forsøkte å finne – er det pekt på at støtten til organisasjonene må gå gjennom de departementene som har ansvaret for organisasjonen i dag. Det kan ikke være slik at Kulturdepartementet skal overta ansvaret for organisasjoner som tidligere lå – og nå ligger – i andre departementer. Dette er en ordning som altså ligger i Barne- og familiedepartementet, og derfor er jeg nødt til å gå tilbake og se på konsekvensen av det vedtaket som Stortinget fatter i dag på dette punkt.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 3223]]
Etter ønske frå kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 25 minutt, Framstegspartiet 10 minutt, Kristeleg Folkeparti 10 minutt, Høgre 10 minutt, Senterpartiet 5 minutt, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Venstre 5 minutt og Tverrpolitisk Folkevalde 5 minutt. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarane frå kvar partigruppe og fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det blir sett som vedteke.
Hele utdanningssamfunnet har de siste ti årene vært gjennom omfattende reformer, fra barnehage til universitet. Årsakene til utdanningsreformene er innlysende. Reformene vi har gjennomført, har vært nødvendige både for å skape større likhet og for at Norge skal ligge i teten som kunnskapsnasjon. Det vil samtidig alltid være slik at viktige reformer fører til overgangsproblemer og utfordringer. Men skulle man vente til absolutt alle ideelle fordringer var oppfylt før man gjennomførte en reform, fikk vi neppe noen reformer. Nå står nye ti år med vekt på utdanning på dagsordenen for Arbeiderpartiet, der vi skal legge til rette for nye og fremtidsrettede tiltak til beste for barn, unge og voksne i en globalisert og digitalisert hverdag. Det er ingen liten oppgave når vi samtidig tar med et ufravikelig krav om at i vårt etter hvert flerkulturelle samfunn skal enhetsskolen være en inkluderende skole, der barn blir tatt på alvor og selv er aktive medspillere gjennom egen medvirkning. For mens vi har på netthinnen de grusomme overgrep som foretas mot uskyldige i hjertet av Europa, synes det også i Norge å skje rensing på grunn av annerledeshet, sist i en vestnorsk småby. Vi burde da ha mot til å ta et oppgjør med vår egen måte å tenke på. Hva gjør at uttalelser og handlinger ikke blir stanset, at det ikke er bygd opp nok korrektiv i familien, i lokalsamfunnet og i storsamfunnet vårt? Jeg mener skolelovene må gjennomgås med sikte på å bygge inn menneskerettighetsproblematikken fra de tidligste klassetrinn. Derfor er utdanningsministeren i en særstilling til å gjøre noe aktivt i tillegg til holdningskampanjer. Verdier og holdninger er krevende i en sterkt personavhengig organisasjon som skolen, der det alltid er fare for nedvurdering og krenkelser. Det er oppløftende at barn og unge selv setter arbeidet mot all form for diskriminering og rasisme øverst i sin prioritering. Barn og unge vil mobilisere og ta ansvar, og vi vet fra ulike undersøkelser at elevmedvirkning er den beste garanti for inkludering, og at mobbeproblemene bare kan løses ved å vri innsatsen i retning av et bedre nærmiljø der alle grupper deltar og er respektert. Så jeg regner med at statsråden vil komme tilbake til hvordan han vil følge opp bl.a. det initiativ som ble tatt av Sylvia Brustad i hennes tid når det gjelder «Vi bryr oss»-kampanjen. Vi tror at det nå er viktig å fokusere på ungdomstrinnet, og våre forslag vil dreie seg om større valgfrihet, mer tverrfaglighet, mer gruppearbeid og prosjektarbeid, og å forsere allerede eksisterende forsøk med karakterfrihet. Da statssekretær Totland presenterte St. meld. nr. 28 for 1998-99 Mot rikare mål, mer enn antydet hun at likhetsidealet var ført for langt. Vårt svar er at det er det ikke. Utdanning er viktig for å bygge opp individets selvrespekt og få elevene til å føle seg innenfor i samfunnet. Men likhet er samtidig en komplisert målsetting. Den kan ikke nås alene gjennom organisatoriske og strukturelle reformer. Det må skje og arbeides for i det daglige arbeidet i skolen. Vi har nå fått et utdanningssamfunn. Mye tyder på at fremtidens samfunn i enda sterkere grad blir et utdanningssamfunn. Arbeiderpartiet kan derfor ikke, som Kristelig Folkepartis partileder slo til lyd for på Kristelig Folkepartis landsmøte, gå inn for reformpause i skolen. Vårt samfunn kommer i tiden fremover ikke til å bli preget av stillstand, men av det motsatte. Utdanning spiller en stor rolle når det gjelder fordeling av ulike goder – større rolle med økende alder – og har mer tiltatt enn avtatt i betydning de senere år. Vi må videre ta innover oss at når vi nå snakker om skolen, snakker vi faktisk om en 13-årig skole, der alle går – de fleste går der. Istedenfor å vektlegge alt som skal kontrolleres i skolen, må vi legge hovedvekten på selve læringsprosessen – lære å lære – og sikre at en skole der en går så lenge, også har et fleksibelt mønster. De 17 pst. av elevkullet i videregående skole som enten ikke bruker retten sin eller faller av underveis, viser at kravene til skoleløpet må løses opp. Det er heldigvis ingen som er uenig i at skolehverdagen må knyttes nærmere til praksis, ved at lokale forhold, organisasjoner og bedrifter trekkes inn som en integrert del av det totale undervisningsopplegget som gjør skolen mer meningsfull. Statsråd Lilletun har understreket mange ganger at eksisterende skolelover åpner for en slik praktisk tilrettelagt opplæring. Derfor har han heller ikke foreslått noen endringer i det eksisterende lovverket. Men gratis er det jo ikke. Kan hende er det slik at læreplanene heller ikke trenger å være hjemlet i forskrift, men dette er statsrådens bord – han kan endre det om han ønsker det. Det vil hjelpe om en løser mer opp på læreplanenes forpliktende karakter, i og med at tilpasset opplæring er det bærende elementet. Våre forslag er i tillegg: Mer generell forskningsbasert forsøksvirksomhet bør stimuleres i skolen, og ikke minst bør man nå gjennomgå matematikkundervisningens nåværende former, vurdere dem kritisk, sammen med at etterutdanningen for lærere må bedres. Vi tror videre at tiden er inne, når vi ser hvor vanskelig det er å få skoleledere, til å legge bak oss troen på den store, sterke skoleleder, som primært i selve skolehverdagen skal representere arbeidsgiveren. Jeg tror det har skapt en umulig lederrolle i skolen, som snart ingen vil ha. Et mer kollektivt lederskap med fordeling av oppgavene bør utvikles. Men skal enhetsskolen sikres, kan det lokale selvstyret ikke alltid være et overordnet mål. Øremerking av midler er i virkeligheten et fleksibelt og effektivt virkemiddel om man i den sentrale skolepolitikken har bestemt oppgaver som man ønsker å gjennomføre. Hvis ikke Regjeringen vil bruke øremerkede midler, som det kunne tyde på fra statsråd Enoksens side, må en i større grad fastlegge minimumsstandarder med klart definerte sanksjonsmuligheter overfor dem som ikke følger opp i kommunene. Innenfor høyere utdanning er det ikke slik at kapasiteten i landet vårt er for stor, slik det kan tyde på i Regjeringens melding om fremtidig dimensjonering av høyere utdanning. Beregninger som sier noe annet, er av den typen som regelmessig har slått feil. Utdanningssøkningen bør langt på vei styre kapasitetsutbyggingen. Opptakskriteriene til høyere utdanning må mykes opp, og ved etterutdanning bør formelle forhåndskrav til utdanning sløyfes – dette fordi vi allerede nå kan ane at fremtidens typiske student er deltidsstuderende. Vilkårene for deltidsstuderende ved institusjonene må også bedres. Voksenopplæringstilbudet ved utdanningsinstitusjonene må utvides vesentlig og planlegges og organiseres på en systematisk måte. Det vil bl.a. kreve en tung innsats innen fjernundervisning, der vi utfordrer Regjeringen når det gjelder både høyhastighetsnett som et samfunnsansvar, infrastruktur ved oppkobling til aktuelle samarbeidspartnere, elektroniske klasserom og skolefjernsyn i en ny form. Dette gjør det mulig for den enkelte å få opplæringen sin lokalt hvor som helst i landet vårt, og det vil styrke oss i den stadig aggressive internasjonale konkurransen, spesielt innenfor høyere utdanning. For øvrig må også samarbeidskanalene mellom forskningsverdenen og det øvrige samfunnet bedres – det har vi også debattert i Stortinget tidligere. Jeg har så langt ikke nevnt statsrådens utdanningspolitiske redegjørelse. Den var vag og uforpliktende, lite fremtidsrettet – som naturlig er når andre oppgaver har fått en høyere prioritet. Det eneste konkrete i redegjørelsen er at Regjeringen vurderer en overføring av forhandlingsansvaret for lærere til kommunene. Dette problematiserte ikke statsråden, og det var ingen konkret foranleding til at han tok det opp. Derfor må vi ta Regjeringen på alvor når han tar det initiativet. Tidligere i denne sal har Fremskrittspartiet og Høyre gått inn for en slik overføring, og det betyr at det da vil være flertall for en slik overføring
Det blir replikkordskifte.
Representanten Knudsen var inne på et meget viktig tema i sin tale som nettopp går på mobbing og alle de uheldige tingene vi har sett i forbindelse med mobbingen. Jeg vil i den anledning spørre henne om hvordan hun ser på konfliktrådene som er etablert i veldig mange kommuner, hvor det er elevene selv som håndterer voksenrollen i konfliktsituasjonen, og hvor det faktisk skapes en elite blant elever i forhold til de andre elevene. Ser hun dette som heldig og problemløsende på sikt? Bør ikke skolens voksne lærere og andre være de første og beste til å håndtere den konfliktløsende voksenrolle, og ikke legge dette ansvaret over på det enkelte barn? Så var hun inne på lokalt selvstyre, som vår statsråd veldig ofte havner på i litt kinkige spørsmål. Men jeg fikk ikke noen klarhet i hva hun ville ha i stedet, om det var et sentralstyrt skoleverk eller et brukerstyrt skoleverk etter sentralt fastsatte overordnede mål. Dette er viktige momenter for Fremskrittspartiet, og jeg ville ønske at hun klargjorde dette litt mer.
Som det har gått frem av de høringene som har vært med ungdommer i mange deler av landet i det siste, og også av rapportene til Barneombudet og andre som jobber tett på barn, setter barn og unge arbeidet mot mobbing og rasisme veldig høyt. Undersøkelsene viser også at uten barn og unges egen medvirkning, vil man heller ikke kunne ta itu med de store utfordringene det er. Barn og unge må få holdninger integrert i sin egen væremåte. De konfliktrådene jeg kjenner til, har vært positive ved at barn har gått inn og tatt ansvar, også for å løse sine egne problemer. Men samtidig tror jeg det er langt viktigere å ta barna på alvor i skolesituasjonen og gå gjennom alle skolelovene våre når det gjelder elevmedvirkning, for å se hvordan vi kan gjøre medvirkningen deres mer reell enn det den er i dag. De fleste av barna opplever at skolen kanskje fortsatt lever i steinalderen, og at elevene faktisk ikke blir tatt på alvor. Når det gjelder desentralisering og hvor langt man kan gå i å la den enkelte skole og enkelte klasse styre selv, går det også noen grenser, hvis vi samtidig skal ha et likeverdig skoletilbud. Derfor må det skje noen opprydninger. Hvis man overfører mer til den enkelte skole, må man også ha minimumsstandarder fra sentralt hold.
Representanten Knudsen karakteriserte statsrådens redegjørelse som vag. Det er en karakteristikk som jeg som Kristelig Folkeparti-representant ikke deler. Jeg synes det er veldig positivt at redegjørelsen gjennomsyres av et ønske fra Regjeringen om å skape dialog, samarbeid og medvirkning på den lokale arena. Det står gjentatt flere ganger at Regjeringen ønsker dialog, både med skoleeier og med de ansatte. Den ønsker å drøfte sentral regulering kontra lokal styringsrett. Den ønsker å myke opp nasjonalt regelverk, hvis det er gode grunner for det. I redegjørelsen siteres det bl.a. fra en kronikk i Aftenposten, der læreren Lasse Trædal karakteriserer dagens lærer slik: «Vi gløymer – eller vågar ikkje tru på – våre eigne erfaringar.» Og statsråden spør: «Tru om vi ikkje har undervurdert dialogen med kvardagslæraren i reformiveren tidlegare på 1990-talet?» Først på 1990-talet arbeidet jeg i skoleadministrasjonen i en kommune, og mange av oss opplevde nettopp det at våre erfaringer ikke ble tatt på alvor. Derfor er jeg glad – svært glad – for at Regjeringen så sterkt understreker vilje til dialog og lokalt handlingsrom og kreativitet. Det vil gi mange lærere ny tro på egne muligheter, og åpner for villighet til å prøve nye læringsmetoder og andre organiseringsmåter, f.eks. å vektlegge entreprenørskap og andre metoder der motivasjon for livslang læring blir vektlagt. Vi ønsker ingen reformpause lokalt[[presidenten klubbar]] [[presidenten klubbar]] fra sentrale til lokale arenaer, og om partiet hennes vil være med å oppmuntre til større lokalt mangfold.
Presidenten vil be om respekt for taletida, som i replikkordskiftet er på 2 minutt.
Svaret på det spørsmålet er ja. Vi vil i aller høyeste grad være med på å legge til rette for mer lokalt tilpassede opplæringsmetoder, prosjektarbeid, gruppearbeid osv. Det hjemler skolelovene for i dag. Statsråden har ikke på noe tidspunkt foreslått at det eksisterende lovverk skal legges om. Det vi kommer med for å imøtekomme statsråden, er anbefalinger om hva han faktisk selv kan gjøre, nemlig å gjøre læreplanene mer fleksible. En del av det som er nedfelt i forskrifter i dag – som er statsrådens eget bord – kan han, når han får slike meldinger, gjøre noe med. Det vi mener når vi sier at redegjørelsen er uforpliktende, er at alle de gode ønskene som statsråden her kommer med, også koster penger. Han kan ikke regne med at lærerne pr. i dag bare skal få seg pålagt flere og flere oppgaver, og forvente at alt dette skal skje innenfor de eksisterende økonomiske rammene. Det er på dette området det blir vanskelig for statsråden, i og med at Regjeringen har vektlagt helt andre og individuelle overføringer istedenfor å satse på en utvikling av fellesskapsskolen – som heller ikke er gratis.
Jeg lyttet med interesse til den første delen av representanten Knudsens innlegg om skolens holdningsskapende funksjon, og har ingen problemer med å slutte meg til det hun sa i den sammenheng. Jeg savnet egentlig bare ett moment, nemlig foreldrenes rolle i det bildet, behovet for å finne veier til å styrke samarbeidet mellom foreldre, elever og skolene. Likhet er en komplisert målsetting, sa representanten Knudsen. Det er jeg grunnleggende uenig i. Likhet er den enkleste av alle tenkelige målsettinger. Men det er en ganske problematisk målsetting, særlig hvis man skulle lykkes i å realisere den. De problemene vi sliter med i dagens norske utdanningssystem, henger vel sammen med en ganske langvarig overdose av tro nettopp på at likhet er en velsignelsesrik målsetting. I de fleste tilfeller er det ikke det. Mange av de problemer vi i dag ser, både i ungdomsskolen og i videregående opplæring, og som vi kommer tilbake til i forbindelse med evalueringen av Reform 94, henger nettopp sammen med troen på at man gjennom et sentraldirigert system kan skape likhet. Jeg oppfatter statsrådens redegjørelse slik at han mener tiden er inne til å justere de utdanningspolitiske målsettingene nettopp i retning av mangfold – vesentlig større mangfold. Jeg opplever at Arbeiderpartiet, slik det ble målbåret av representanten Knudsen, har litt problemer med å finne ut hvordan man vil plassere seg i forhold til en slik målsetting. Derfor vil jeg interpellere litt nærmere om troen på minstestandarder, fordi det etter mitt skjønn nettopp er å forsøke den samme medisinen som hittil har vært brukt, med dårlig hell.
Jeg vil, på samme måte som representanten Lønning, understreke hvor viktig foreldrene er i skolen, og hvor viktig det er å legge til rette for å øke deres medvirkning i de organene man har etablert for dette, og selvfølgelig å bedre den enkelte forelders mulighet til dialog med skolen for sitt barn. Kritikken av Arbeiderpartiets skole- og utdanningspolitikk fra Høyre har alltid vært den samme. Ofte har den også vært veldig hårreisende i sin forenkling av svært kompliserte forhold. Det at vi hele tiden har arbeidet med likhetsstrevet, er ikke noe argument for å gi det opp. Det gjelder også det å arbeide for at det skal være mindre sosiale skiller – det at alle, uavhengig av bakgrunn, skal få den samme muligheten. Vi snakker ikke om at alle skal bli like, men om at de skal få den samme mulighet. Ulikhet skal også respekteres. Men da må man samtidig ha noen overordnede mål. Det som er den store utfordringen for statsråden, når han nå snakker varmt for at den enkelte skole skal få mer selvstyre, er at han skal ivareta enhetsskolen og likeverdigheten. Da blir spørsmålet til statsråden: Hvordan skal han klare det? Vi tror at f.eks. øremerkede midler på en del områder har tjent hensikten.
Replikkordskiftet omme.
«Vi har mykje å vere glade for i norsk utdanning!», sa statsråden optimistisk i sin utdanningspolitiske redegjørelse. Det er godt at Lilletun er en uforbederlig optimist. Det kan trenges, når vi vet at svært mange barn og unge slett ikke har det så bra i den norske utdanningshverdagen. Barn mobbes av medelever og av lærere, foreldre får ikke lov til å ivareta sine barns behov for trygghet og forutsigbarhet. Dette er å tilsidesette foreldreansvaret i forhold til egne barn. OECD-rapporter slo allerede for ti år siden fast at den norske skole ikke er så framifrå og god at vi bør forvente å være i nærheten av et internasjonalt elitesjikt – noe som synes å være en målsetting for Regjeringen. Men én ting i innledningen har han utvilsomt rett i – utdanningspolitikken kan ikke være statisk. Hvilken dynamisk utvikling som bør prege den, har vi ikke sett så mye til i de meldingene som har kommet hittil, da disse i stor grad har vært preget av evaluering av dagens situasjon – noe som er bra – og løsningsmodeller som har vært til dels uklare, og har pendlet fra SV på den ene side til ja, jeg vet ikke hva. Statsråden sier han vil ha en solid grunnmur for å få til et solid kompetanseløft for voksne, dagens voksne antakeligvis. Men hva skal denne grunnmuren bestå av? Hvis han tenker på «einskapsskulen» som fundament, er jeg skeptisk til hvor vi ender. Han signaliserer nye paragrafer som hjemler anledning til utstrakt forsøks- og prosjektvirksomhet i skolen. Vil det si at statsråden ikke har klare målsettinger, eller ønsker han å bruke våre barn og dagens lærere i fullskalaforsøk, slik at han også her, som i kompetansereformen, kan utforme en politikk, en vei å gå, etter hvert? Dette vil Fremskrittspartiet advare mot, fordi han da etter vårt syn spiller en form for russisk rulett med barn og unges fremtid. De som er under utdanning i dag, danner grunnlaget for morgendagens velferd, og slik vil vi vel alle gjerne ha det. Statsråden ønsker å styrke kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemet. Han ønsker å fremme nyskaping og utvikling, mangfold og fleksibilitet, flytte mer av fokus fra sentrale styringsnivå til lokale handlingsfora. Han skal oppnå dette bl.a. ved å organisere fra lydighet til selvstendighet fra passivitet til aktivitet fra en faginndelt skolehverdag til helhet. – Det er verdt å spørre om mål og mening med ordet «helhet» i denne sammenheng. fra læring av enkeltstående fakta til forståelse for sammenheng og problemløsning – Forståelse for ting satt i sammenheng og derigjennom løse problemer var faktisk den læremetoden jeg som elev allerede i 1950-årene hadde, men det var kanskje spesielt gode lærere både på folkeskolen og i videregående skolen den gang. Jeg hadde trodd vi hadde beveget oss fremover. fra å bli ferdig utdannet til å ha endringsvilje og motivasjon for livslang læring – Jeg vil bemerke at mennesket er skapt nysgjerrig, grunnleggende nysgjerrig. Roboter derimot er programmert til å utføre spesifikke arbeidsoppgaver. Dersom mennesket via grunnskole og videregående opplæring har mistet denne medfødte, grunnleggende nysgjerrigheten i forhold til det ukjente, ja, da har skolen etter Fremskrittspartiets syn gjort et meget effektivt ideologisk arbeid i forhold til Guds skaperverk, mennesket. lokal handlefrihet, mangfold og fleksibilitet, og «å støtte og myndiggjøre skolekulturene og deltakerne der, slik at de selv kan drive frem endringer i en kontinuerlig utvikling» Det siste er et sitat fra sosiolog Andy Hargreaves" bok. Dette, hr. statsråd, er et meget godt mål, men hvordan nå målet når det ikke finnes et fnugg av reell vilje til frislepp, verken når det gjelder lover, forskrifter eller læreplaner? Etter vårt syn er det ikke på langt nær nok å ha en ny forsøksparagraf som sier at dette kan gjøres hvis statsråden finner det formålstjenlig. Man kan aldri garantere at statsråder har de nødvendige forutsetninger til enhver tid til å vite hva som er formålstjenlig i et 10-50-årsperspektiv. Jeg kan ikke for min bare vilje glemme begrunnelsen for avslaget på å drive grendeskoler på Osterøy. Der ble det sagt at søknaden basert på lokalpedagogikk og bruk av nærmiljøet var meget bra, men det kunne vært en offentlig skole, og derfor ble ikke søknaden godkjent. Her ble noe glemt ved avslaget, og jeg lurer på om statsråden vet hva jeg tenker på. Det som ble glemt, var det faktum at søknaden ble sendt nettopp fordi det offentlige ikke ønsket å drive denne formen for skole. Det fører meg inn på et meget sentralt tema, nemlig brukerne av skolen. Foreldregruppen som brukere er en stor og mangfoldig gruppe, med alle tenkelige utdanninger bygd på yrkesfaglig kompetanse, høyere utdanning, ytterligere akademisert utdanning og kanskje viktigst av alt – realkompetanse, livslang læring kalles det gjerne her. Dette er voksne mennesker som for de flestes vedkommende har skikket seg bra. De står i dag stort sett på sidelinjen i utdanningspolitikken, men svært mange av dem ønsker å delta. De blir bare ikke tatt på alvor, fordi de ikke har formell pedagogisk kompetanse. Fremskrittspartiet har merket seg at Undervisnings-Norge er i ferd med å bli utrolig fattig. I hvert fall påstås det det, både fra grunnskole, videregående opplæring, høyskoler og universitet og for ikke å snakke om forskningen. Fremskrittspartiet har fremmet forslag om og tatt til orde for en endring i mange år. Endring og utvikling som synes å komme oss i møte, har skjedd og tidvis meget fort, men det er ikke nok. Det kan ikke være riktig at voksne kun skal ses på som produsenter av barn til det statsstyrte velferdssamfunnet, hvor kontantstøtte tildeles når barna er små, men når de blir to-tre år, skal andre, såkalt faglig kompetente personer, ha ansvaret for dem, fagpersoner som er ansatt av det offentlige med lav lønn, liten yrkesstatus og tilnærmet null tilbud om etter- og videreutdanning. Dette bildet er svært tydelig fra barnehagen til gjennom videregående skole. Forresten er denne typen fattigfornemhet også synlig innen høyere utdanning. Når man da går over til St. meld. nr. 28 og snakker om likeverd, likeverdig opplæring for alle barn, kvalitetssikring av skolen, klare myndighets- og ansvarsforhold m.m., har jeg et spørsmål til statsråden: Likeverdig opplæring – betyr det det som står i Innst. O. nr. 70 for 1997-98: «Det skal være en grunnleggende likhet i de ressurser som settes inn. Den enkelte elev skal få en tilpasset opplæring til alderstrinn og utviklingsnivå.» Er dette bare ord, eller kan statsråden klargjøre for meg hva som ligger i disse formuleringene? Vi har i henhold til statsråden et modernisert struktur- og rammeverk for fremtidens utdanningspolitikk. Men han sier selv at nå må vi lage et innhold som passer. Betyr dette at Stortinget har vedtatt et utdanningspolitisk kartverk, og at vi nå må forme landskapet slik at det passer best mulig for flest mulig? Fremskrittspartiet vil ha en fri, fremtidsrettet kunnskapsskole. Kunnskap er et stort begrep. Et minimum må være at alle barn lærer å lese, skrive og regne med forståelse for problematikken og er løsningsorienterte. Språk, samfunnskunnskap, historie og geografi er tilsvarende viktig for vår skole. IT er et selvfølgelig hjelpemiddel i skolen. IT er i seg selv en stor utfordring. I dag kan den enkelte skole eller den enkelte kommune selv definere maskinvare og programvare. Vi vil da fort komme i den situasjon at hjelpemiddelet IT er den faktoren som sikrer en stabil bosetting i distriktene ved at elevene ikke kan flytte, fordi systemene som benyttes, er så forskjellige at de virker ekskluderende. Dette kan vi ikke være med på. I tillegg ønsker Fremskrittspartiet en skole dit foreldre trygt kan sende barn og ungdom uten at det skapes tvil om at deres fysiske og psykiske helse blir utsatt for overgrep, verken fra medelever, lærere eller samfunnet.
Det vert replikkordskifte.
Det var jo et interessant innlegg, selv om det ikke var helt enkelt å finne ut hva Fremskrittspartiet mener. Kanskje får vi litt flere svar nå i replikkordvekslinga. Reform 94 gav alle 16 – 19-åringer rett til videregående opplæring. En av de viktigste utfordringene vi nå står overfor, er etter Arbeiderpartiets syn at ikke økonomiske hensyn skal begrense noen i å ta ut den retten. I dag betaler elever – dvs. ofte foreldrene deres – for skolebøker og annet materiell. Det er utgifter som kan beløpe seg til store summer for mange familier. Arbeiderpartiet foreslo i statsbudsjettet å bevilge 50 mill. kr til oppstart, etablering, av en ordning med gratis skolebokutlån, men ble dessverre stående alene når det kom til stykket. Så registrerer jeg at Fremskrittspartiets medlemmer i utdanningskomiteen nylig har lagt fram et forslag for Stortinget om å fjerne fastprisordninga for skolebøker. I god liberalistisk tradisjon lever Fremskrittspartiet i den trua at bare det blir litt mer konkurranse, vil alt bli så mye bedre. Det uttalte formålet – billige skolebøker – er denne gangen edelt. Problemet er bare at forslaget også vil bety at forlag vil bli presset til kun å utgi bøker som selger godt. Det vil ikke bli mye plass til diktsamlinger eller til annen smal litteratur. Dermed blir vi et fattigere land. I tillegg vil Fremskrittspartiets forslag spesielt ramme bokhandlere i distriktene, som ikke har sjanse i konkurransen med store bokhandlere i de store byene. Nå er ikke Fremskrittspartiet så opptatt av kunstens vilkår eller distriktspolitikk, uansett, men noe er vi da enige om: Elevenes og foreldrenes utgifter til skolebøker bør reduseres. Jeg regner med at Fremskrittspartiet ikke får flertall for sitt forslag om å oppheve bokbransjeavtalen. Men sammen med Arbeiderpartiet kan Fremskrittspartiet likevel være med på å sikre billigere skolebøker gjennom å starte opptrappinga av en ordning med gratis skolebokutlån. Mitt spørsmål er: Kan Fremskrittspartiet vurdere å støtte Arbeiderpartiets forslag?
Jeg trodde at vårt Dokument nr. 8-forslag som går på bokbransjeavtalen og hvor vi kommer inn på skolebøker, skulle debatteres etter at vi hadde behandlet det i komiteen og de merknadene som hvert enkelt parti har, var fremmet, og ikke i denne sammenheng. Når representanten Konglevoll legger opp til det i sitt innlegg, er jeg ikke uten videre villig til å ta den diskusjonen nå. Det jeg derimot synes er på sin plass, er noe hun selv tok opp i forhold til Reform 94, nemlig retten til videregående opplæring for 16 – 19-åringene og det faktum at den økonomiske dekningen av denne, dersom man har fylt 19 år, overhodet ikke er til stede, noe som Fremskrittspartiet ønsker å få en endring på. Man bør vurdere om de som tar videregående opplæring og er fylt 19 år, skal få rett til stipend på samme måten som 18-åringer som blir tatt opp ved universitet, får 19-åringsstudentens rettigheter automatisk. Når det gjelder skolebokutlån og de første 50 mill. kr som ble bevilget, høres det tilforlatelig ut. Men hvis jeg i farten ikke husker helt feil, dreier det seg ikke om 50 mill. kr, men om 350 mill. kr – 400 mill. kr. Vi kunne jo ta for oss skolefritidsordningen og redusere bevilgningene til den til null for å finne disse pengene. Men det vil jo ikke Arbeiderpartiet, så det gjenstår å se hvor de ønsker å finne pengene.
Senterpartiet hører til stortingsflertallet som slår ring om enhetsskolen, enten vi nå sitter i posisjon eller i opposisjon. Vi hørte at Fremskrittspartiet er sterkt kritisk til enhetsskolen. Senterpartiet er opptatt av at barn og unge kan gå i samme skole og få sin tilpassede opplæring der. Dette er en stor utfordring. Likevel vil ikke vi tilbake til de gamle spesialskolene, med segregering etter evner. Representanten Evje sa i dag igjen at hun var i sterk tvil når det gjaldt enhetsskolen. Etter Fremskrittspartiets finansieringsmodell skal pengene følge elevene, har vi hørt. Det skal være fritt skolevalg. I tillegg skal skoler rangeres etter resultatene som oppnås. Jeg spør da: Hva med de skolene som har forholdsvis mange funksjonshemmede eller elever med lærevansker? På den skolen jeg arbeidet ved i mange år, ville vi aldri nådd høyeste rangering, for tilbudene ved den skolen var slik at vi hadde særlig mange elever på spesielle vilkår. Så skal jeg inn på et litt annet tema. Jeg hørte representanten Evje si i forhold til noe statsråden sa i sin utredning, at dette er å tilsidesette foreldreansvaret. Da var det jeg kom på hva det samme partiet sa i en merknad når det gjaldt morsmålsopplæringen. Der sa de at hvis barn ikke kunne norsk når de skulle begynne på skolen, skulle foreldrene ilegges bøter eller meldes til barnevernet. Hva slags harmoni er det mellom dette og det som representanten nettopp sa om ikke å tilsidesette foreldreansvaret?
Vår motvilje mot enhetsskolen – eller «einskapsskulen» som jeg liker å si og som jeg har lært av statsråden, idet enhetsskolen ofte kan minne om to helt identiske ting – skyldes ikke skolen som skole eller typen som type, men det har med innholdet å gjøre og den vissheten vi har fått over tid om at det ikke finnes reell politisk vilje til å bevilge de midlene som måtte være nødvendig for å gi alle barn det tilbudet de helt klart har behov for og har rett til i henhold til loven. Det er stort sett en struktur full av fine ord og vendinger og ikke noe annet. Hva med de skolene som har mange barn på spesielle vilkår, og stykkprisfinansiering, spurte Tingelstad meg om. Jeg ser ikke helt problemet, for stykkprisfinansiering betyr ikke at man får f.eks. 30 000 kr uansett hvilket handikap man måtte ha. En stykkprisfinansiering kan være akkurat så differensiert som et flertall ønsker den skal være i forhold til brukerne. Så her har det kun med god vilje fra flertallet å gjøre, og ikke særlig mye annet. Så drog hun opp dette forslaget som gikk på at når foreldrene ikke hadde oppfylt foreldreansvaret, når det faktisk kunne sies å være en mildere form for omsorgssvikt, da skulle de ha bøter. Jeg vil si til representanten Tingelstad at det går jo nettopp på både å styrke og straffe dersom foreldreansvaret ikke blir oppfylt.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Slipp fangene fri, det er vår! Denne visa gav meg en assosiasjon: Slipp lærerne fri, det er lov! Mange ganger har vi snakket varmt om at lærernes status må heves, og de fleste er enige om at lønn er et virkemiddel. Men her kan vi fokusere også på en annen farbar vei mot målet. Kristelig Folkeparti ønsker å peke på mulighetenes skole, der lærerne får bruke sin fantasi og sine ulike evner, spille på sine sterke sider og utfylle hverandre. I et slikt rom vil skolen kunne utvikle seg og forbedre seg. Ved å trekke fram forsøksparagraf og peke på den romslighet som tross alt ligger i dagens lovverk til å gi elever, lærere, skoler og kommuner mer innflytelse over egen skole, kan endringer skje nedenfra. Reform 94 og Reform 97 er et greit grunnlag for et endret skolesystem og endrede undervisningsmetoder. Men den reelle forandringen vil skje når grasrota begynner å røre på seg. Og vi trenger en ny skole. Den vi har i dag, er ennå svært lik den som var da jeg gikk på skolen. Samfunnet endrer seg, og skolen må følge med. Vi har hatt en god skole som har egnet seg for sin tid. Nå er det på tide med mer synlige forandringer og å gi rom for kontinuerlig endring og utvikling. Da vil det bli lenge før vi trenger en ny reform styrt ovenfra. I dag er erfaringslæring og IKT viktige kjennetegn på en skole av vår tid. Kristelig Folkeparti mener fortsatt at vi skal ha visse felles rammer og mål som storting og regjering har ansvar for, slik at kvalitet og likeverd kan prege alle skoler i Norge. Vi skal ha en skole der elevers og læreres ressurser utnyttes best mulig, en skole der det kan slites og læres, men vi skal også ha en skole der det er akseptabelt å være forskjellige og kunne blomstre i ulike farger. Medbestemmelse og medvirkning for alle parter i skolesystemet blir mer og mer viktig. Med større pedagogisk og organisatorisk frihet i skolen vil den kunne endre seg nedenfra og innenfra og bli en levende og god skole preget av lærdom og trivsel. Men Kristelig Folkeparti er også smertelig klar over at enkelte elever og skoler sliter med mobbing og vold. Lærerne må få kunnskap som kan hjelpe dem til å oppdage, forhindre og forebygge, og ikke minst til å våge å stå fram som tydelige voksne. Elevene må lære seg fredelige måter å løse konflikter på, og arbeide kontinuerlig med det å være medmenneske og venn. Det er særlig viktig med tanke på det stadig mer flerkulturelle samfunn som vi lever i. Kristelig Folkeparti er opptatt av at elevene skal ha et godt faglig, fysisk og psykososialt læringsmiljø, og vi vil vurdere minstestandarder i skolen. Vi ønsker at rådgivningstjenesten skal styrkes, og Kristelig Folkeparti mener at det i tiden fremover skal satses spesielt på ungdomstrinnet. Dette trinnet ser ut til å ha kommet kortest i forhold til de endringene reformen legger opp til. Denne aldersgruppen er særlig viktig med tanke på valg av utdanning og yrke, og med tanke på å danne seg holdninger og skape en livsstil som kan gi gode liv til en selv og andre. Vi ser fram til at statsråden vil komme med en større utgreiing om ungdomstrinnet neste år. Ellers venter vi på Berge-utvalgets arbeid med de utdanningstilbudene som ligger mellom videregående nivå og universitets- og høgskolenivå. Det er viktig at de kan få sin egenart og verdi, og gi reell kompetanse i forhold til et yrke og i forhold til videre høyere utdanning. Kristelig Folkeparti stiller spørsmål ved om høgskolereformen har svart til de forventninger en hadde da den ble innført. Storprisfordeler har ikke vist seg i tilstrekkelig grad, og den faglige styrkingen er også usikker. Kanskje er det her mer organisatoriske problemer enn ressursproblemer. Vi må bruke tid for å kvalitetssikre også den reformen, og se på om forenkling av rutiner og regelverk kan frigjøre ressurser. Mastergradsforsøk hilser vi velkommen med tanke på bedre internasjonalisering. Å gi anledning til doktorgradsstudie ved tre høyskoler er positivt, det vil bare kunne høyne disse skolenes faglige miljø og status. Kristelig Folkeparti er glad for at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett foreslår 3 mill. kr til forsknings- og nyskapingsfond. Undersøkelse blant studenter har vist en sløving med hensyn til tradisjonell etikk. Det er viktig med en gjennomgående fokusering på verdier fra skolestart av og til topps i utdanningssystemet vårt. Yrkesetikk og fokusering på allmenne etiske regler må være en viktig del også i høyere studier. Livskvalitet avhenger også av dette.
Det vert replikkordskifte.
Med litt velvilje kan statsråden si utgreiing karakteriserast som interessant, interessant fordi statsråden legg veldig sterk vekt på å styrke kvalitet, styrke mangfald, styrke fleksibilitet og styrke den lokale friheita i skulen. Vi manglar likevel konkretisering av dette, men med litt konkretisering og med litt velvillig lesing kan dette vere eit skritt i retning av ein ny skulepolitikk som Høgre har etterlyst i veldig mange år. Kanskje er Kristeleg Folkeparti sin skulepolitikk i ferd med å bli ei avskygging av Høgre sin i staden for Arbeidarpartiet sin? Den som lever, får sjå – det er lov å håpe. Men så er spørsmålet: Kva konkret skal kome ut av dette – kva konkret er det statsråden eigentleg vil, og i kva retning er det Kristeleg Folkeparti vil? Arbeidarpartiet har ikkje – og det er det eg har undra meg mest over i dei snart to åra eg har sete på Stortinget – vore i stand til å få fram ein skulepolitikk med visjonar, ein skulepolitikk med retning og innhald. Det undrar meg. Men til Kristeleg Folkeparti: Det betyr at skal ein ha slike endringar som er skisserte her, må ein m.a. til Høgre for å få støtte. Då er mitt spørsmål – dersom dette er ei høgst nødvendig høgredreiing i skulepolitikken: Vil representanten Stråtveit gå inn for f.eks. at vi får vekk forskriftsfesting av metodedelen i L97, at vi kan få større sjølvstyre i den enkelte skulen i bruk av ressursar, at vi kan få ei friare lønnsdanning i norsk skule for å hindre den flukta vi i dag ser av flinke lærarar? Kan vi få ein skule der vi i sterkare grad dyrkar ulikskap innanfor ramma av likeverdige?
En dreining til høyre – kanskje på noen områder. Vi har likt syn på en del ting som handler om frihet, om foreldrerett og slike ting. Skal vi få en god skole, snakker vi om en skole som er endringsdyktig, hvor en har mulighet for å kunne gjøre ting underveis, og der tror jeg vi kan spille på lag med Høyre. Jeg fikk dessverre ikke helt med meg et konkret spørsmål som representanten stilte, så vi får ta det senere i dag, hvis jeg skal kunne svare på det. Å dyrke ulikskap, var representanten inne på til slutt. Jeg er ikke redd for det. Poenget med likhet er likeverd. Og jeg tror ikke jeg har gjort noen større feil i skolen enn den måten å drive skole på som handler om å gjøre alle like, for det ser jeg på som en feil. Vi må la hvert individ, hver elev, få lov til å være seg selv og få lov til å bygge på de mulighetene de har. Når det gjelder lønnsspørsmålet, forhandlingsrett osv., er det brakt opp i dagen av aviser og andre medier, og det vil vi nok kunne debattere videre framover.
Her var det mange honnørord, og de kom jevnt og trutt gjennom hele innlegget: Status til lærerne må heves og en må vurdere å gjøre noe med lønnen. Da undrer det meg at de gangene Kristelig Folkeparti har hatt mulighet fra denne talerstol og i denne sal til å gi støtte til den type forslag, så har ikke Kristelig Folkeparti vært med på det, jf. en debatt vi hadde for knapt en måned siden. Vi er i ferd med å skape mulighetens skole, vi skal spille på alle sider, grasrota skal begynne å røre på seg, og vi skal ha større frihet. Med de nye fagplanene har vi også fått større frihet, og det kan jeg kanskje være enig i. Innenfor grunnskolen hadde vi M 87, som også hadde fagplaner som gav en stor grad av frihet. Kristelig Folkeparti vil også vurdere minstestandard. Det var veldig interessant, for det er også forslag SV ved flere anledninger har prøvd å trekke fram. Så jeg gleder meg veldig til, når våre konkrete forslag kommer på bordet, at Kristelig Folkeparti skal få mulighet til å stemme for. Kristelig Folkeparti vil satse spesielt på ungdomstrinnet, ble det også sagt, dessuten skal rådgivningstjenesten styrkes. Det var et kort sammendrag av innlegget. I dag vil det komme to forslag i denne debatten fra SV. Det ene går på arbeidsmiljøbestemmelser for elever. Det andre går på øremerkede midler for å satse på ungdomsskoletrinnet. Etter dette innlegget og etter alle disse honnørordene er mitt spørsmål til representanten: Kan SV regne med Kristelig Folkepartis støtte til disse konkrete forslagene?
Kristelig Folkeparti er selvsagt opptatt av at elevene på alle måter skal ha en god skole og et godt læringsmiljø. Når det gjelder SVs forslag, håper jeg at de kan omgjøre forslag nr. 1 til oversendelsesforslag, fordi statsråden har vært inne på dette ved andre anledninger og sikkert kommer tilbake til det i dag. Kristelig Folkeparti synes at den intensjonen som ligger i det, er god. Når det gjelder dette med lønn, tror jeg ikke jeg sa at vi skulle vurdere lønn, men at vi stort sett alle er enige om at lønn er et virkemiddel. Jeg synes at det i en slik debatt må være lov å ha mål og visjoner uten at en akkurat sier at en skal komme med pengene i revidert budsjett eller i neste budsjett. Man må kunne sette seg mål og med det vise den retningen partiet ønsker å gå i.
Jeg registrerte at representanten Løvik i sin første replikk til representanten Stråtveit mente at Arbeiderpartiet var helt uten visjoner i skolepolitikken, og at han håpet at innlegget fra Stråtveit betydde at Regjeringen nå skulle lene seg mer på Høyre i den politikken. Vi får for norsk skole sin del håpe at det ikke er tilfellet, for der blir det utført mye traurig, gammeldags tenkning, som hører hjemme i første del av dette århundret. Innlegget vi hørte fra representanten Stråtveit var en festtale. «Slipp lærerne fri», «en ny skole» og «kan endringer skje nedenfra», var det sagt. Det er festtale, og det er teori. Det vi derimot opplever når vi skal ta konkrete beslutninger om norsk skole, er virkeligheten, og da er Kristelig Folkeparti og Regjeringen på en ganske annen kanal enn den representanten Stråtveit i dag gjorde rede for. Sist gang vi behandlet budsjettet, opplevde vi at de kuttet 300 mill. kr til det offentlig skoleverket. Vi opplevde at de kuttet i utstyrsbevilgningene til den videregående skolen, at de kuttet i bevilgningen som skulle gå til utstyr for å følge opp Reform 97, og – ikke minst – at de kuttet i skolefritidsordningen med ca. 130 mill. kr. Når det gjelder skolefritidsordningen, ser vi nå at tilbudet er blitt dårligere, og at det er færre som søker. Da vi innførte skolefritidsordningen, var det i sammenheng med Reform 97 og det at 6-åringene skulle inn i skolen. Vi så at det var håpløst at så små barn som 6-7-8-åringer skulle møte en låst dør når de kom hjem fra skolen, fordi arbeidstiden til foreldrene ikke stemmer overens med skoletiden til elevene. Mener Kristelig Folkeparti, med det kuttet de har gjort og den raseringen i skolefritidsordningen de er i ferd med å gjøre, at det er riktig at så små barn skal komme hjem til en låst dør, og at så små barn er skikket til å være alene i tomme hus stor deler av dagen? Eller vil man være villig til å revurdere det kuttet man har gjort, når man nå skal behandle revidert budsjett?
At Arbeiderpartiet karakteriserer mitt innlegg som teori, får stå for deres regning. At jeg har tro på endringer nedenfra og innenfra, og at det kan være vel så bra som endringer ovenfra, som Arbeiderpartiet ofte kommer med, det skal jeg stå for. Når det gjelder skolefritidsordningen – SFO – i sammenheng med Reform 97, har jeg lyst til å si én setning: 6-åringsproblemer har vi selv skapt, ved å innføre skole for 6-åringer. Nå synes ikke jeg at verden ser så mørk ut som Norvoll kanskje vil ha det til, selv om SFO ikke er slik at absolutt alle får plass der. At mange kommer hjem til låst dør, er jeg heller ikke så sikker på. Vi har fremdeles folk som er hjemme om formiddagen, og med den nye kontantstøtteordningen har vi sannsynligvis fått enda flere mødre og fedre som er hjemme og kan ta imot barna når de kommer fra skolen. Endringene etter det kuttet som ble gjort, er svært små, så jeg er ikke så forferdelig redd for dette som Arbeiderpartiet er.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg tillater meg først en ørliten bemerkning til den siste replikkveksling. Tatt i betraktning at vi skriver 1999, har jeg betydelig respekt for representanter som har en hukommelse som strekker seg helt tilbake til begynnelsen av dette århundret. Man kan anlegge mange ulike perspektiver på ordet utdanningssamfunn. Man kan spørre seg om det i det ligger et ønske eller en konstatering. Det som imidlertid er helt sikkert, er at det norske samfunn gjennom de siste par tiår er grunnleggende endret. Kanskje er det lettest å få øye på endringen når det gjelder skole- og utdanningssystemets plass, hvis man anlegger et livsløpsperspektiv for dem som i dag vokser opp i Norge. For få år siden hadde vi en levealder som lå rundt 70 år, og en skoleplikt for de fleste som utgjorde 7 år, dvs. 10 pst. av levetiden. I dag er det et økende antall som befinner seg i skole- og utdanningssystemet i opptil 20 år. Av en gjennomsnittslevealder på 80 år blir det en fjerdedel av levetiden. Hvis man også legger til at den faktiske pensjonsalder etter de siste statistiske opplysninger ligger på 59 år, får man et interessant livsløp: Den første fjerdedelen av livet tilbringer vi i skole- og utdanning, altså under forberedelse, og den siste fjerdedelen tilbringer vi i pensjonsalderen, som forhenværende. Bare halvdelen av livet er man i sosialt omløp, i det som kalles for arbeidslivet. Man kunne si mye interessant om denne endring av livsløpet. Men det som står til debatt i dag, er utdanningsministerens redegjørelse for utdanningspolitikken og dens rolle. Det som helt klart gjør skole og utdanning stadig viktigere, er at i den første fjerdedelen av livet legges grunnlaget for resten av livsløpet. Det er der holdningene formes, det er der kunnskaper og ferdigheter skal innlæres, og det er der man skal bli, som det het i en tidligere skolelov, gagns menneske. Jeg la merke til i statsrådens redegjørelse at han la vekt på fire grunnleggende målsettinger for Regjeringens videre utdanningspolitikk. De lyder: å styrkje kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemetå fremje nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfald og fleksibilitetå flytte meir av fokus frå sentrale styringsnivå til lokale handlingsromå styrkje og konkretisere verdiperspektivet i opplæringa» Alle disse målsettingene kan jeg uten noe forbehold slutte meg til. Og jeg deler representanten Løviks vurdering i et tidligere replikkordskifte av at dette innebærer en betydelig tilnærming fra Regjeringens side til det som har vært Høyres hovedmålsettinger i utdanningspolitikken i lang tid. Særlig synes jeg det er interessant at statsråden som første punkt formulerer det mål å styrke kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemet. Jeg tolker det dit hen at statsråden er opptatt av at den fjerdedelen av livet som barn og unge investerer i dagens skole- og utdanningssystem, skal gi den best mulige uttelling i form av læring, kunnskaper, ferdigheter og holdninger. Når han bruker formuleringen «i og mellom alle ledd», oppfatter jeg det også slik at det signaliserer en forsterket interesse for sammenhengen i utdanningssystemet, en forsterket interesse for å sikre at det virkelig skal være en progresjon som gjør at de som begynner på skolen i 6-årsalderen, eller for den saks skyld i barnehage flere år tidligere, og som går ut kanskje en gang i midten av 20-årene, virkelig har opplevd at de hele veien har lært noe nytt, at de hele veien har tilegnet seg nye ferdigheter, nye kunnskaper. Jeg ser med interesse i møte statsrådens videre oppfølging av denne målsetting, for så vidt som det i redegjørelsen i liten grad er gitt konkrete, operasjonelle anvisninger på hvorledes denne kvalitetssikring skal foregå. Nå sier statsråden riktignok følgende i det avsnittet som handler om høyere utdanning: «Det kan vere ein farbar veg å erstatte noko av rammeplanstyringa med skjerpa kvalitetssikring.» Det er jeg også hundre prosent enig i. Men jeg vil mene at den formuleringen med fordel kunne utvides til å gjelde alle nivåer i skolesystemet. For like fra start i barneskolen og til topps tror jeg den riktige veien, hvis man vil styrke kvaliteten, må være akkurat det, å demontere forskrift og rammeplanstyring så langt som mulig og i stedet satse på å finne kvalitetssikringsmetoder som kan sikre at barn og unge får et likeverdig læringsutbytte uavhengig av hvor i landet de vokser opp. Så til punkt 2 – «å fremje nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfald og fleksibilitet»: Ja visst, det er et virkelig fundamentalt behov i dagens norske skolesystem for akkurat det. Nærhetsprinsippet, det at ingen avgjørelse skal flyttes høyere opp enn det som er nødvendig av hensyn til avgjørelsens innhold, trenger å bringes inn, kanskje mer i skolen enn noe annet sted i dagens norske offentlige system. Jeg er helt enig med statsråden i at her ligger det et uforløst potensial av menneskelig innsats i den norske skolen, og at det haster med å få forløst dette potensialet. Punkt 3 – «å flytte meir av fokus frå sentrale styringsnivå til lokale handlingsrom»: Det er vel egentlig bare en annen måte å si det samme på – riktignok kan jeg styre min begeistring for den overhåndtagende bruk av fotografspråk – «fokus» er et av de mest misbrukte ord i dagens norske språk – men jeg er også her hundre prosent enig i at det trengs å flytte ansvar og makt fra de sentrale nivåer og så langt ned i retning av det enkelte klasserom som mulig. La meg også bemerke at når uttrykket «lokale handlingsrom» forekommer i skolepolitikken, vil jeg gjerne tolke det som klasserommet, for det er det som er det virkelige lokale handlingsrom i skolens hverdag, og det er der man må satse på tillit til den enkelte lærers pedagogiske dyktighet, ansvarsfølelse og evne til å finne de riktige utfordringene til de elevene som lærerne har ansvar for. Konkret nevner statsråden at forhandlingsansvaret skal vurderes flyttet fra det statlige til det kommunale nivå. Det er også et signal som jeg hilser med glede, for dette har Høyre argumentert for i lang tid. Jeg tror at det å flytte forhandlingsansvaret ned, vil kunne gi større differensiering, og det vil kunne gi mer dynamikk inn i lønnsdannelsen for lærerne. Så til det siste punktet – «å styrkje og konkretisere verdiperspektivet i opplæringa»: Også på det punkt er jeg grunnleggende enig i målsettingen. Men på dette punkt må jeg få anmelde en liten reservasjon. Statsråden omtaler denne målsetting på universitets- og høyskolenivået på følgende måte: «Etter initiativ frå Stortinget vil eg ved hjelp av Noregsnettrådet vurdere korleis etikkundervisninga kan styrkjast på universitets- og høgskulenivå, og kva tiltak som kan vere med på sikre ein høg etisk standard innanfor nærings- og finansmiljøa.» At det siste kan være en god målsetting, er jeg enig i. Men at det hører hjemme akkurat her, stiller jeg meg litt undrende til. Det jeg stiller meg enda mer undrende til, er at statsråden ønsker å koble inn Norgesnettrådet i denne sammenhengen, for er det noe man ikke behøver Norgesnettrådet til, så må det være dette. Dette er den enkelte utdanningsinstitusjons soleklare ansvar, og hvis man skulle adressere det via noe nasjonalt råd, måtte det være Høyskolerådet og Universitetsrådet, og ikke Norgesnettrådet. Norgesnettrådets oppgave er å fordele arbeidsoppgaver mellom de ulike instansene, og dette dreier seg jo ikke om arbeidsdeling. Dette dreier seg om å stimulere de enkelte utdanningsinstitusjonene til selv å ta det fulle og hele ansvar for kvaliteten i sin undervisning på dette punkt.
Den reglementsmessige tid for formiddagens møte er nå omme. Presidenten vil foreslå at replikkordskiftet etter foregående taler gjennomføres før formiddagens møte heves – og anser det for bifalt. Det blir da replikkordskifte.
Eg trur me fort kan bli einige om at dersom folk skal støtte opp om ein felles offentleg skule og finne den attraktiv, må den vere både god, trygg og kvalitetsbevisst. Det inneber at me må akseptere ein fleirkulturell skule, ein skule der alle skal møtast, uavhengig av økonomisk og sosial bakgrunn. Lat meg seie det slik at dette på mange måtar er det norske særtrekket. Dette må me verne om og vidareutvikle. Eg er usikker på representanten Lønnings og Høgres politikk på dette området, altså det området som han snakka om var den første kvarte delen av livsløpet. Derimot er eg einig med Lønning når han hevdar at skulen må opne for mangfald. Likskap, likestilling, openheit og forståing må gå hand i hand. Derfor er det etter Arbeidarpartiet si meining viktig å prioritere dei offentlege utdanningstiltaka framfor private og individuelle ordningar, slik Høgre ofte gjer. Eg saknar ofte Høgres perspektiv i utdanningspolitikken – eller er det i det heile perspektiv i utdanningspolitikken? Eg føler ofte at det er dei enkle og konservative svara som gjentek seg gong på gong. Slik eg opplever Inge Lønnings parti, er det eit parti som er imot alle nye reformer. Det einaste bidraget me har sett i det siste, er faktisk innføring av reklamefinansierte skulebøker, som var veldig aktuelt i forkant av landsmøtet til Høgre. Etter landsmøtet er det blitt meir stille omkring det, og eg kunne tenke meg å spørje representanten Lønning korleis den saka står nå.
Representanten Oppebøen Hansen la opp til et betydelig tilløp, men hoppet ble jo relativt beskjedent, da. Jeg må med respekt å melde si at det spørsmålet Oppebøen Hansen endte opp med, vurderer jeg selv som like perifert som han selv. Og hvorfor man da skal bruke tid på det i en utdanningspolitisk debatt, har jeg litt vanskelig for å skjønne. Derimot vil jeg gjerne ta utfordringen til Oppebøen Hansen av mer generell art. Det er klart det er riktig at det er en prinsipiell forskjell i holdningen til private skoletilbud mellom Arbeiderpartiet og Høyre. Men forskjellen er vel først og fremst den at Høyre har en prinsipiell holdning til dette som samsvarer med den privatskoleloven vi har i Norge i dag, som gjør dette til en rettighet dersom bestemte forutsetninger er innfridd. Arbeiderpartiet har i sin holdning til dette vaklet frem og tilbake, men det har vært en gjennomgående motvilje mot private skoler, uten at det har vært klart hvorledes denne motviljen er begrunnet. Men jeg må få minne representanten Oppebøen Hansen om at Arbeiderpartiet i sitt budsjettforslag i fjor foreslo å gå til ganske dramatiske kutt på bevilgningen til private skoler, vel vitende om at dette ville være i strid med privatskoleloven, og uten å gå veien om et lovendringsforslag. Og det er i hvert fall en form for politikk som er lite troverdig, simpelthen fordi det ikke er noe samsvar mellom de forslagene man fremmer, og ens egen vilje til å ta konsekvensen av forslagene.
Høyre ønsker seg verdens beste skole. Jeg kjenner ikke noen som ikke gjør det. Når Høyre skal karakterisere skolen, bruker de ord som oppvekstsenter med kunnskapsvegring. Jeg kjenner det ikke igjen etter å ha vært i skolen i 20 år. Jeg synes at de fleste fag har et mye høyere nivå nå enn de hadde hvis en kikker bakover. Er Høyre enig i at vi i dagens moderne og kompliserte samfunn trenger et utvidet kunnskapsbegrep? Og hva vil Høyre legge i et utvidet kunnskapsbegrep? Høyre er også så opptatt av å sammenlikne skolenes faglige nivå og rangere skoler seg imellom. Jeg lurer på om partiet har sett på de negative sidene dette kan medføre. Og hvilke negative sider har Høyre vurdert som mindre viktige i forhold til det en mener å få ut av en slik rangering?
Jeg vet ikke riktig hvilken kilde det var representanten Stråtveit viste til med de formuleringene hun brukte. Men la meg presisere Høyres syn dit hen at vi ønsker den samme innfallsvinkel som statsråden ønsket i sin redegjørelse, nemlig spørsmålet: Hvordan kan man få det optimale utbytte av alle de år som barn og unge tilbringer i skolesystemet i dag? Utvidet kunnskapsbegrep er primært retorikk. Utvidet i forhold til hva? Selvfølgelig er kunnskap et sammensatt og mangfoldig begrep, og Høyre har alltid vært opptatt av at kunnskap er noe langt mer enn det å holde styr på informasjon, det å kunne utenat enkelte brokker av facts. Kunnskap har med evnen til å sette enkeltfaktorene inn i en sammenheng å gjøre, det har med forståelse å gjøre, og det har så menn også med holdninger å gjøre. I så måte tror jeg ikke at det skulle behøve å være den ringeste uenighet mellom Kristelig Folkeparti og Høyre når det gjelder forståelse av hva som er skolens kunnskapsmålsetting. Jeg tror – som også representanten Løvik har vært inne på tidligere i dette ordskiftet – at statsrådens utdanningspolitiske redegjørelse faktisk ligger så nøyaktig i det leiet som Høyre har ligget i ganske lang tid når det gjelder synet på norsk skole og de utfordringene norsk skole står i, at det egentlig ikke finnes noen grunn til at Kristelig Folkeparti og Høyre skulle være uenige om dette.
Disse debattene har en tendens til å bli litt rituelle, og jeg forstår at Inge Lønning med hans bakgrunn har behov for rituelle debatter. Det er vel tredje eller fjerde gangen vi nå har fått servert dette med en fjerdedel og halvparten av en fjerdedel. Det er greit nok, og det er viktig nok å ha det i bakhodet. Men jeg tror at i det framtidssamfunnet som vi går inn i, vil nok utdanningsperioden – selv om den vil bli avløst – strekke seg over en lengre del enn en fjerdedel av livet. Og egentlig lærer vi vel stort sett hele livet. Men det var ikke det som var utgangspunktet for spørsmålet mitt. Av og til når jeg hører på Inge Lønning, lurer jeg på om han kjenner læreplanverket og de læreplanene som vi har for norsk skole. Han snakket om en sammenheng i utdanningsløpet. Det er jo det vi etter hvert har fått til – nå snakker jeg om grunnskole og videregående skole. Vi har fått en felles læreplan som omfatter både grunnskolen og den videregående skole, og vi har fått læreplaner som bygger på hverandre, slik at det skal være en progresjon fra første klasse til en er ferdig med videregående skole. Dermed har vi sammenhengen. Men jeg er litt usikker på hvilket syn Inge Lønning har på disse læreplanene. Da vil jeg tilbake igjen til dette med kunnskapssynet, som også Kristelig Folkeparti var inne på. Nå forutsetter jeg at Inge Lønning kjenner læreplanene, og da er mitt spørsmål til ham: Er han enig i det kunnskapssyn som kommer til uttrykk i disse læreplanene for grunnskolen til og med den videregående skole – et kunnskapssyn som bygger både på de tradisjonelle kunnskapsbegreper og i tillegg har lagt inn det som går på elevdeltakelse, et sterkere elevengasjement i læringsprosessen osv.? Så helt konkret – og jeg håper Inge Lønning kan svare ja eller nei på dette: Er han og Høyre i stor grad enig i det kunnskapssyn som ligger i læreplanen for grunnskolen og den videregående skole?
Jeg konstaterer at det må være flere enn jeg som har sans for rituelle debatter. Jeg kan bekrefte overfor representanten Reikvam at jeg kjenner læreplanen, og at jeg ikke har noen problemer med det som er sagt av generell art om målsettinger i læreplanen. Derimot har jeg den prinsipielle holdning at terrenget som regel er mer verdt å interessere seg for enn kartet. Og det som er problemet i dagens norske skole – det sier jo statsråden også uttrykkelig i sin utdanningspolitiske redegjørelse – er ikke kartskissene, for kartskisser har vi mer enn nok av. Det som er problemet, er at avstanden mellom kartskissene og terrenget er blitt foruroligende stor, og at det derfor er grunn til å forsøke å gjøre noe med terrenget. Det er derfor det er på tide med et gjennomgående budskap om større frihet, større mangfold, større mulighet for å organisere og differensiere undervisningen, slik at man virkelig kan komme i nærheten av målsettingen om tilpasset undervisning. Jeg er fullkomment enig i målet om tilpasset undervisning, og det er ingenting vi har vært mer opptatt av fra Høyres side i skolepolitikken. Men vi vet alle sammen at det er en betydelig avstand mellom denne målsetting og realiteten i dagens norske skole. Det er der den virkelige utfordring ligger: Hvorledes bringer man alle de fine målsettingene ned i skolens hverdag, og hvorledes gir man den enkelte lærer i den enkelte klassesituasjon muligheten for å realisere dette mål? Det er på dette punkt jeg har følelsen av at statsråden har sett lyset. Det så han ikke like klart så lenge han var komiteformann i forrige periode, men nå har han sett det, og det er godt, mens det er en del andre i denne salen som ennå har til gode å se det.
Med inspirasjon fra de to foregående talere vil presidenten nå foreta den rituelle handling å avslutte formiddagens møte. Kveldens møte vil bli satt kl. 18.