Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for kveldens møte – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresident.
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Marit Nybakk er foreslått som settepresident. – Andre forslag foreligger ikke, og Marit Nybakk anses enstemmig valgt som settepresident for kveldens møte.
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Ot.prp. nr. 31 for 1998-1999 er lagt fram av statsråden i Justisdepartementet i den forrige regjering. Ot.prp. nr. 55 for 1999-2000 er lagt fram av nåværende regjering. Årsaken til tilleggsproposisjonen er at det i mellomtiden er vedtatt fire helsereformer, og i Ot.prp. nr. 55 foreslår departementet derfor enkelte tekniske tilpasninger. I Ot.prp. nr. 55 avklares også forholdet mellom apotekerlovgivningens erstatningsregler og reglene om erstatning for pasientskader. Komiteen støtter departementets forslag om at pasientskadeloven også skal gjelde apotekene. Dette er en ny lov, som i stor utstrekning bygger på den midlertidige erstatningsordningen for pasientskader som har virket siden 1988. Den er utvidet til også å gjelde psykiske skader. Det er viktig at loven fokuserer på pasientens skade, og at ikke pasienten må bevise at noen i helsevesenet kan bebreides for at skaden er skjedd. Pasienten skal på en enkel måte få mulighet til å fremme sin sak overfor Norsk Pasientskadeerstatning. Dersom pasienten ikke er enig i avgjørelsen om erstatning, kan vedkommende gå videre til Pasientskadenemnda eller til domstolene. Rettssaker tar ofte lang tid og kan bli dyre for pasientene. Derfor skal denne loven gjøre det lettere for pasienter å få erstatning etter feilbehandling. Loven gjelder også når feilbehandling skjer i private helsetjenester. Det skal i utgangspunktet ikke være nødvendig med advokatbistand, men i visse tilfeller kan Norsk Pasientskadeerstatning på forhånd innvilge advokatbistand for at pasienten skal kunne gå videre med saken. Det har vært reist tvil om hvor loven gjelder. Da vil jeg si at hovedregelen er at tjenesten må være utført av helsepersonell som er autorisert eller har lisens. Stedet hvor skaden skjer, er ikke avgjørende. Komiteen ber Regjeringen sørge for å bedre informasjonen til pasienter som mener de er påført skader, både med hensyn til å fremme sin klage, muntlig eller skriftlig, til Norsk Pasientskadeerstatning, og om nødvendig gi melding til forsikringsselskapet, som har ansvar for at private helsetjenester har en forsikringsordning. Lovforslaget om at minste erstatningsbeløp økes fra 5 000 kr til 10 000 kr støttes ikke av komiteen, som mener at det er hensiktsmessig å videreføre dagens nedre grense på 5 000 kr. Komiteens flertall vil at alle søknader skal sendes til Norsk Pasientskadeerstatning for utredning og erstatningsutmåling, uansett om skaden er skjedd i offentlig eller privat helsetjeneste. Etter lovforslaget skal forsikringsselskaper utrede og foreslå erstatningsbeløpet. Arbeiderpartiets medlemmer mener at det i hovedsak må være den som kan bli ansvarlig for erstatningen, som skal utrede saken. Ved tvil om hvem som er ansvarlig for erstatningen, skal Norsk Pasientskadeerstatning utrede saken, slik departementet foreslår. Dersom flertallets forslag om at alle saker skal utredes av Norsk Pasientskadeerstatning, blir vedtatt, er det også naturlig at forsikringsselskapene betaler sin del av administrasjonskostnadene. Som følge av flertallets endring i § 10 må det også foretas endringer i §§ 11, 12 og 15. Når det gjelder departementets forslag om å redusere antall medlemmer i Pasientskadenemnda fra fem til tre, støtter ikke komiteen dette, men foreslår at antallet på fem opprettholdes, da denne ordningen har fungert bra. Flertallet i komiteen mener også at det er viktig med en presisering i lovens § 18 om domstolsprøving, som går på at det kun er pasienten eller forsikringsgiver etter § 8 som kan bringe saken inn for domstolene. Jeg tar opp det forslag som Arbeiderpartiet har som mindretallsforslag.
Representanten Lian har tatt opp det forslag hun refererte til.
Dette er en stor dag for norske pasienter. Deres behov settes i sentrum, og pasientrettighetene styrkes. Heldigvis har erfaringene med den midlertidige pasientskadeloven fra 1988 vært god. Kristelig Folkeparti er enig i at pasienter som utsettes for skader når de får helsetjenester, trenger et særskilt rettsvern, fordi alminnelig erstatningsrett ikke gir tilstrekkelig vern. Loven har klare utvidelser og forbedringer som Kristelig Folkeparti støtter. Både offentlig og privat helsetjeneste er inkludert. Det presiseres at behandlingsreiser til utlandet inkluderes. Ambulansetransport er også inkludert. Det skal ikke være noe skille mellom fysisk og psykisk skade. Skader voldt i apotekvirksomhet blir dekket når lovens vilkår ellers er oppfylt. Den nye apotekloven gir mulighet for å bytte et rekvirert legemiddel med et annet generisk likeverdig legemiddel, og det sier seg selv at dette innebærer potensial for pasientskader. En samlet komite har presisert at lovens dekningsområde omfatter enhver som arbeider innenfor helsetjenesten med å gi helsehjelp. Det aller viktigste med dagens lov er hovedprinsippet om at pasienten ikke må bevise at noen i helsetjenesten kan bebreides for at skaden er skjedd. Det trengs ingen uaktsomhetsvurdering. At man får et objektivt ansvar som sikrer pasienten erstatning uten at dette begrunnes i feil fra enkeltpersoner i helsetjenesten, håper jeg fører til større åpenhet og informasjon om skader. Det kommer alltid til å bli gjort tabber. Medisinsk diagnostikk og behandling innebærer en viss risiko. Nå handler det ikke om å plassere skyld, nå handler det om å lære av feil. På den måten blir kvaliteten på helsetjenesten bedre. Målet er å skape en kultur der helsepersonell tør erkjenne og rapportere egne og kollegers feil uten at det oppleves negativt. Kristelig Folkeparti ønsker at § 10, om selve saksbehandlingen, endres slik at Norsk Pasientskadeerstatning behandler alle krav uavhengig av om skaden er forårsaket i offentlig eller privat helsetjeneste. Under høringen presiserte Norsk Pasientforening at dette ville sikre en ensartet saksbehandling i et organ som har opparbeidet seg særlig kompetanse og erfaring med denne typen erstatningssaker. Kristelig Folkeparti støtter forslaget om at Pasientskadenemnda skal ha fem medlemmer. Dette er rimelig sett i forhold til f.eks. Helsepersonellnemnda, som settes med minst syv medlemmer. Antallet er viktig for å sikre at ett medlem har innsikt i og tar vare på brukerinteressene. Selv om Lødrup-utvalget foreslo at ethvert økonomisk tap skulle dekkes, sier en samlet komite at en bør ha en beløpsgrense, slik at tap under 5 000 kr ikke ytes. Kristelig Folkeparti slutter seg til at den som krever erstatning, ikke kan bringe saken inn for domstolen før det er fattet vedtak i Pasientskadenemnda. Søksmålet bør reises innen fire måneder etter at nemnda har fattet vedtak. Det bør kun være pasienten og den som innenfor privat sektor blir pålagt å betale erstatning, som kan klage. Selv om en ser at klagene og utbetalingene øker proporsjonalt, er intensjonen at også denne loven skal sikre bedre kvaliteter på våre helsetjenester. Til slutt vil jeg takke saksordføreren, som har tatt hånd om komitearbeidet på en god måte.
Jeg vil gjerne slutte meg til alt Woie Duesund sa, og spesielt til det siste hvor hun takket saksordføreren, som har loset komiteen godt gjennom en ny lov med mange endringer. Det er gledelig at vi nå får en permanent pasientskadeerstatningslov til avløsning for den midlertidige. Det styrker pasientrettighetene. Til tross for et i og for seg godt forslag fra Regjeringen har komiteen gjort en rekke endringer i loven, og Høyre tilhører flertallet hele veien. Jeg synes det er naturlig å nevne at særlig Norsk Pasientforening, Lægeforeningen og FFO har gitt nyttige innspill til de endringene som komiteen har villet foreslå. Den alminnelige erstatningsretten gir ikke pasientene et så godt vern som man ønsker når skade skjer i helsevesenet. Derfor har pasientskadeloven en mindre streng uaktsomhetsregel, for å si det slik. Vi skyver tyngdepunktet fra uaktsomhet og feil hos helsepersonell til en vurdering av om pasienten har fått skade, selv om ingen kan lastes. Det er viktig for å få en så god erstatning som mulig for de pasienter som blir utsatt for skader under behandling eller opphold i helseinstitusjoner. La meg så si noen ord om saksbehandlingen. Høyre er også med i det flertallet som foreslår at uansett hvor skaden har skjedd, er det Norsk Pasientskadeerstatning som skal utrede saken. Det er vel et litt uvanlig prinsipp å legge seg på, men vi har ment at det har vært riktig ut fra hensynet til å ivareta pasientenes interesser først og fremst. Det vil sikre, som flere har vært inne på, en mer ensartet behandling av klagesakene. Det vil også gi en for pasientene enklest mulig måte å gå frem på dersom de blir skadet, og det gir størst sikkerhet for at like tilfeller blir behandlet likt. Naturlig nok har forsikringsforbundene ønsket en annen løsning, den som var Regjeringens opprinnelige, nemlig at de private helseinstitusjonene som har tegnet en privat forsikring, skal utrede der hvor de selv blir part i en sak. Vi har altså ikke villet legge avgjørende vekt på det. Det er sagt at dette bryter med det som er praksis ellers, og det er jo riktig. Men det er fordi hele pasientskadeerstatningsloven bryter med de alminnelige erstatningsregler, nettopp ved å se bort fra om det er uaktsomhet eller feil, men legge vekt på at en pasient skal få erstatning for en skade som har oppstått. Flertallet har også støttet seg til NOU 1992: 6, fra det såkalte Lødrup-utvalget, som jo var bakgrunnen for hele denne saken, og der man foreslo at Norsk Pasientskadeerstatning uansett skal utrede saken. Så til slutt noen ord om et par av de siste paragrafene. Som det har vært nevnt av flere, støtter også Høyre at vi beholder fem medlemmer i Pasientskadenemnda. Jeg tror det er viktig for å få med juridisk ekspertise, men også medisinsk ekspertise og brukerekspertise. Det siste er ikke minst viktig. Til slutt vil jeg si at jeg synes det er gledelig at en enstemmig komite går inn for at det i loven slås fast at lovens virkeområde også skal gjelde norske pasienter som blir behandlet i utlandet, når behandlingen helt eller delvis dekkes av det offentlige. Jeg er spesielt glad for at komiteen sier at dette også skal gjelde ved de såkalte behandlingsreisene til utlandet. Her har det offentlige, spesielt Rikshospitalet, gitt feil informasjon i mange år, slik at pasienter som har blitt skadet under opphold i utlandet ved de såkalte behandlingsreisene, ikke har fått en slik dekning som de trodde de ville få, idet Rikshospitalet i mange år har sendt ut brosjyrer hvor det står at de er dekket som om de var behandlet på et norsk sykehus. Ved at vi nå slår fast at loven skal gjelde også ved behandlingsreise til utlandet, håper jeg – jeg håper jo først og fremst at få blir skadet – at skulle skade oppstå, får de dekket behandlingen som om de ble behandlet hjemme.
Det er liten politisk uenighet i den foreliggende innstilling, som går på en lovfesting av pasientskadenemndsordningen. Den nåværende ordningen som ikke er lovfestet, men som ble etablert ved en kgl. resolusjon i 1988, har så langt fungert etter intensjonen, nemlig at pasientene ved klage til Pasientskadeerstatningen ikke pålegges å dokumentere at det er foretatt feilbehandling eller svikt i behandlingen fra behandlingsstedet eller behandlerens side. Antall skadeerstatningsutbetalinger har vært sterkt økende de senere år, men på den annen side har det ikke vært noen særlig økning av erstatningsspørsmål i det sivile domstolsapparatet. Fra Fremskrittspartiets side vil vi bemerke at erstatningsbeløpene gitt gjennom Norsk Pasientskadeerstatning synes noe lave i enkelte tilfeller i forhold til de erstatningssummer som er fastsatt i det vanlige rettsapparatet for behandlingsskader. Fremskrittspartiet er glad for at det i § 18 i det opprinnelige lovutkastet åpnes for at andre enn pasienter skal kunne reise sak for det vanlige rettsapparatet etter at sluttbehandling er foretatt av Pasientskadenemnda. Her fraviker Fremskrittspartiet flertallet, idet flertallet har begrenset klageadgangen til kun å gjelde pasientene, mens lovproposisjonens § 18 åpner for at også andre kan bringe saken inn for rettsapparatet. Fremskrittspartiet har derfor tillatt seg å fremme som sitt forslag den opprinnelige § 18, slik den forelå i proposisjonen. Fremskrittspartiet er for øvrig fornøyd med at det er et flertallsforslag om å endre § 10, som har som konsekvens at Pasientskadenemnda skal utrede alle klagesaker, også klager som er reist mot privat helsetjeneste og forsikringsselskap. Begrunnelsen for denne endringen er at pasientene kun skal ha ett sted å henvende seg med sine klager og slippe en erfaringsmessig lang strid med ulike forsikringsselskap. Videre har flertallet poengtert at det er viktig for å få en mer ensartet behandling av ulike klagesaker at det er én instans som utreder saken fullt ut. Til slutt vil jeg understreke viktigheten av at den nye pasientskadeloven nå vil omfatte alle typer helsetjenester, det være seg i offentlig eller privat regi, og ellers omfatte skader som oppstår der helsepersonell har vært involvert. Positivt er det også at flertallet har fått med en tilføyelse om at man også kan reise pasientskadesak i forbindelse med behandlingsreise til utlandet. Dette er en vesentlig trygghetsfaktor for disse pasientene. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet som er tatt inn i innstillingen.
Harald T. Nesvik har tatt opp det forslag han refererte til.
Det er en viktig lovreform for pasienters rettsstilling som er til behandling i Odelstinget i dag. Målet med helsetjenester er å motvirke sykdom, skade, lidelser og funksjonshemming. Til tross for at norsk helsevesen holder et høyt nivå, er det likevel slik at enkelte pasienter påføres skade i forbindelse med behandling i helsevesenet. Lovforslaget tar derfor sikte på å styrke det erstatningsrettslige vernet for disse. Lovforslaget bygger i stor utstrekning på den midlertidige erstatningsordningen for pasientskader som har virket siden 1. januar 1988. Denne midlertidige ordningen blir nå avløst av en permanent og lovfestet ordning. Lovforslaget omfatter også helsetjenester innenfor privat sektor og betyr en viktig utvidelse av reglene om pasientskadeerstatning. Det er særlig to forhold som har bidratt til at alminnelig erstatningsrett er blitt ansett å gi et utilstrekkelig vern for pasientskader. For det første har det i praksis vist seg å være vanskelig for skadelidte å bevise at vilkårene for erstatning er oppfylt i slike saker. Dette kan skyldes at det for skadelidte ofte kan være vanskelig å få klarhet i hva som egentlig har skjedd, og det kan være vanskelig å vurdere om det i det konkrete tilfellet foreligger såkalt erstatningsbetingende uaktsomhet. Dette fordi en her som regel vil være avhengig av medisinsk ekspertise. Det andre forholdet er at det ofte vil være en ressursmessig forskjell mellom partene i saker om pasientskadeerstatning. Pasienten vil ofte ikke ha den styrke som er en forutsetning for å kunne fremme et krav og eventuelt gå til retten med kravet. På bakgrunn av dette foreslås det regler som skal gjøre det lettere å få tilkjent erstatning enn etter de alminnelige erstatningsrettslige regler. Det legges bl.a. opp til en objektivisering av ansvarsgrunnlaget. Dette betyr at pasienten ikke må bevise at noen i helsevesenet kan bebreides for at skaden er inntrådt. Det vil være tilstrekkelig at det kan påvises at det har skjedd en svikt ved ytelsen av helsehjelp. Videre legges det opp til at det skal være et rent objektivt ansvar for enkelte nærmere beskrevne forhold, som teknisk svikt og infeksjoner. Jeg har konstatert at det er bred enighet i sosialkomiteen om en slik objektivisering av ansvarsgrunnlaget. Etter departementets forslag var det lagt opp til at erstatningskravene i offentlig sektor i første instans skulle behandles av Norsk Pasientskadeerstatning, mens erstatningskravene i privat sektor i første omgang skulle behandles av vedkommende forsikringsselskap. Både avgjørelsen fra Norsk Pasientskadeerstatning og avgjørelsene fra forsikringsselskapene skulle imidlertid kunne påklages til Pasientskadenemnda. Jeg har merket meg at et flertall i sosialkomiteen foreslår at alle krav, uavhengig av om de er oppstått i offentlig eller privat sektor, skal utredes av Norsk Pasientskadeerstatning i første instans. Dette innebærer at et forsikringsselskap som gjøres ansvarlig for et erstatningskrav innenfor privat sektor, ikke selv får anledning til å utrede og ta stilling til kravet. Etter min vurdering vil det være rimelig at forsikringsselskapene som eventuelt skal betale, først får anledning til å ta stilling til kravet. At forsikringsselskapet selv vurderer og tar stilling til kravet i første instans, innebærer også at partene raskt kan komme til enighet om erstatningen dersom forholdene ligger til rette for det. Som påpekt i proposisjonen fra Regjeringen, kan en rask og fleksibel behandling av krav for øvrig være et konkurransefortrinn for forsikringsselskapene som lovgivningen ikke bør ta fra dem. Hensynet til pasienten vil også være ivaretatt ved at forsikringsselskapenes avgjørelse kan påklages til Pasientskadenemnda. I departementets forslag var det dessuten lagt opp til at kravet kunne bringes direkte inn for Pasientskadenemnda dersom forsikringsselskapet ikke traff avgjørelse innen seks måneder etter at kravet ble meldt. Etter min vurdering talte derfor de beste grunner for å følge departementets forslag om at forsikringsselskapene skal utrede egne krav i første instans. Men jeg tar selvfølgelig likevel flertallets syn til etterretning. Jeg har også merket meg at et bredt flertall i sosialkomiteen foreslår enkelte andre mindre omfattende endringer i saksbehandlingsreglene i forhold til forslaget i proposisjonen. Dette gjelder bl.a. forslag om at en sak om pasientskadeerstatning ikke skal kunne bringes inn for domstolene før det foreligger endelig vedtak i Pasientskadenemnda, forslag om en presisering og begrensning av hvem som skal kunne påklage et vedtak og hvem som skal kunne bringe vedtaket inn for domstolene, og forslag om at nemnda i overensstemmelse med den midlertidige ordningen skal settes med fem og ikke tre medlemmer. Jeg tar selvfølgelig alle forslagene til etterretning og føler meg uansett sikker på at det lovforslag som behandles i dag, betyr en viktig forbedring av pasienters rettsstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 390]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten begrenses til 50 minutter, og at taletiden fordeles slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre foreslås det at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det har i de siste 20 årene vært nedsatt en rekke forskjellige arbeidsgrupper og utvalg for å vurdere ulike sider som drift, organisering og ansvarsforhold, hjemmelsspørsmål o.l. for de epidemiologiske registrene i Norge. Av utvalg som har behandlet spørsmål i tilknytning til helseregistre, kan nevnes Lerche-utvalget, Hellandsvik-utvalget, delrapport nr. 6, og NOU 1993:22 Pseudonyme helseregistre. Også Sosial- og helsedepartementets IT-plan samt NOU 1997:26 Tilgang til helseregistre kan nevnes. I november 1998 sendte Sosial- og helsedepartementet utkast til lov om helseregistre og elektronisk behandling av helseopplysninger ut på høring. Det innkom 101 svar på høringsbrevet. Mange av de høringsuttalelsene som kom, kan være preget av at det er en til dels komplisert lov, at det kan være vanskelig å fange opp en del av de sentrale problemstillingene. Men både i forbindelse med høringene og senere, da departementet la fram sin endelige proposisjon overfor Stortinget, er det særlig hensynet til personvernet som har vært vektlagt. I forbindelse med høring i sosialkomiteen har vi sett at det har kommet innvendinger som har vært ganske likelydende, eller som i hvert fall har trukket i samme retning, fra så vel Datatilsynet og tidligere leder av utvalget som avgav NOU 1993:22, Erik Boe, som fra Den norske lægeforening. Da sosialkomiteen startet sitt arbeid med foreliggende proposisjon, viste det seg underveis at det var vilje til å ta hensyn til de innvendingene som var kommet, og at man ønsket å se på endringer i forhold til det som Regjeringen hadde foreslått. Dette er altså et forslag fra den foregående regjering som den sittende regjering har sluttet seg til, man har ikke trukket proposisjonen tilbake. Komiteen har i sine merknader påpekt at det foreliggende utkast til lov om helseregister og behandling av personopplysninger klargjør hjemmelen for eksisterende helseregistre. Komiteen er kjent med at en slik klargjøring tidligere har vært etterlyst fra flere hold som ledd i å sikre gode retningslinjer for databaserte personopplysninger, og komiteen påpeker også samlet det positive i at lovutkastet ivaretar dette behovet. Komiteen mener generelt at det skal stilles strengere krav til å godta opprettelse av et helseregister for forvaltningen enn for helsetjenesten. Fordi forvaltningens behov for informasjon ut fra ønsket om bedre forebyggingsstrategier egentlig ikke har noen grenser, kan i prinsippet hele befolkningens livsførsel registreres. Etter komiteens oppfatning bør en derfor være tilbakeholden med å opprette slike registre. De bør være avidentifiserte eller pseudonymiserte slik at ingen risikerer at opplysninger om ens livsstil og livsførsel kommer på avveie. Jeg vil i tillegg trekke fram at komiteen har anmerket at det i Ot.prp. nr. 5 for 1999-2000 foreslås at Stortinget skal gi fullmakt til at registre på sentrale, regionale og lokale nivåer kan etableres ved forskrift, jf. §§ 7 og 8 i lovutkastet. I samme forskrift kan det bestemmes at innsamlingen av helseopplysninger skal gjøres selv om den registrerte ikke har samtykket, jf. § 9. Med bakgrunn i de innvendinger som komiteen har til den innretningen man har gitt lovutkastet, har man kommet med forslag til endringer på vesentlige punkter i forhold til det som Regjeringen foreslår. Man har også hatt innvendinger mot formålsparagrafen slik den opprinnelig var utformet, fordi den todelingen som formålsparagrafen i utgangspunktet hadde, kunne virke uklar med hensyn til om det sentrale var å registrere helseopplysningene, eller om det sentrale også var å ivareta personvernet. Så det formålet som komiteen nå foreslår, integrerer begrepet «personvern» mer sentralt i formålsbeskrivelsen. Fordi det har vært sentralt for komiteen å få til at det skal være Stortinget som for registre som ikke er avanonymisert, bestemmer hva slags registre man skal ha, har man også kommet med endringer knyttet til definisjonene i § 2. Man har der tatt inn et begrep som var brukt av Erik Boe i 1993 i forbindelse med hans offentlige utredning om pseudonyme helseopplysninger, og definert begrepet. Man har også tatt inn begrepet både i merknadene og ellers i lovteksten der det har vært nødvendig for å sidestille det med andre måter å registrere opplysninger på. I tillegg har komiteen forandret på begrepet «behandlingsrettet helseregister», slik at man ikke lenger snakker om at journaler/arkiver i egentlig forstand er en del av det behandlingsrettede helseregisteret, men at det er selve journal- og informasjonssystemet som muliggjør uttak av de opplysninger som er en del av det behandlingsrettede helseregisteret. Komiteen har også endret på § 5 ut fra de endringene som skjer i §§ 7, 8 og 9, der man understreker at det er Stortingets ansvar å stå for opprettelsen av helseregistre som ikke er avanonymisert. De sentrale endringene kommer spesielt i §§ 7 og 8. Det slås fast i § 7 at det «kan ikke etableres andre regionale og lokale helseregistre med helseopplysninger enn det som følger av denne eller annen lov», slik at man ikke lenger åpner for opprettelse av det via forskrift. Det samme gjelder for de sentrale helseregistrene, der man har tatt inn i første ledd: «Det kan ikke etableres andre sentrale helseregistre med helseopplysninger enn det som følger av denne eller annen lov.» I samme paragraf har komiteen listet opp de registrene som er tatt inn, og presisert hvert enkelt av de gjeldende registrene. Således er presisert Dødsårsaksregisteret, Kreftregisteret, Medisinsk fødselsregister, Meldesystemet for infeksjonssykdommer, Det sentrale tuberkuloseregisteret og System for vaksinasjonskontroll. Det foreligger også i § 9 endringer ut fra de endringene som er gjort i §§ 7 og 8, for å samstemme loven. Det samme gjelder for en del andre paragrafer i loven, slik at det samlet sett er gjort ganske betydelige endringer ut fra de innvendinger som er kommet, og som altså har fått gjennomslag. Jeg vil berømme komiteen samlet for at man får til disse endringene, og for at det er en samlet komite som står bak det lovforslaget som nå foreligger. Det må fremstå som en styrke å kunne bidra til at befolkningen føler seg trygg for at når helseopplysningene skal brukes, eventuelt innhentes fra journaler, så skjer det på en måte som ivaretar personvernet og ikke virker krenkende, og samtidig at innsamling av opplysninger skjer på en måte som er tjenlig, slik at det kan bidra til å styrke folkehelsen og kartlegge eventuelle sykdommer i befolkningen. Sånn sett tror jeg vi alle i dag kan si oss fornøyd med at vi har fått en god lov, en lov som vil være tjenlig for det formålet den er tenkt brukt til.
Dersom vi skal få gode helsetjenester, trenger både de som planlegger helsetilbudene, og de som utfører helsetjenestene, god kunnskap om årsak til sykdom og nedsatt helse, kunnskap om hva som holder oss friske, og hvilke behandlingsmetoder som er effektive. Noe av grunnlaget for å få dette til er å samle opplysninger om befolkningens sykdommer. Kreftregisteret som vi har i dag, er en slik samling av opplysninger som gir helsepersonell og forskere bedre muligheter for å finne årsaker til sykdom, utvikle gode behandlingsmetoder og gi svar på forebyggingsmuligheter som kan fremme god helse. Utviklingen innenfor informasjonsteknologien vil trolig medføre at vi i framtiden kommer til å registrere flere helseopplysninger enn tidligere, også opplysninger som kan samles i registre for en stor gruppe mennesker. Nå vil Stortinget vedta en lov som regulerer dette, for hittil finnes bare spredte bestemmelser i helselovgivningen på dette området. Det er derfor viktig at grunnlaget for innsamling av helseopplysninger, registrering, oppbevaring og bruk av slike opplysninger reguleres i én lov. Dette gir bedre mulighet til å behandle helseopplysninger i samsvar med grunnleggende verdier og ufravikelige krav til personvern, samtidig som den enkelte av oss skal ha full innsynsrett i hvordan våre helseopplysninger behandles. På dette grunnlag kan en gjennom å opprette registre over enkelte sykdomsgrupper få kunnskap om befolkningens helseforhold, årsaken til nedsatt helse og utvikling av sykdom, som en da kan bruke i forskning, planlegging, kvalitetssikring, statistikk og styring. Som saksordføreren var inne på, har komiteen hatt en grundig behandling av saken. Ett sentralt tema var spørsmålet om hvem som skulle kunne opprette registre – Stortinget eller Kongen i statsråd. Det var i Regjeringens forslag lagt opp til og i komiteen enighet om at Kongen i statsråd kan gi forskrift om etablering av helseregistre i de tilfeller der personopplysninger er avidentifisert eller pseudonymisert. Det samme gjelder i tilfeller der det er samtykke fra den registrerte. Det er viktig å understreke at samtykke er hovedregelen. Det vil si at navn, fødselsnummer eller andre direkte personidentifiserende kjennetegn bare kan behandles etter samtykke fra den registrerte. Videre er det grunn til å understreke at det alltid skal være angitt et klart formål med behandlingen av helseopplysninger, dvs. oppretting av helseregistre. Utfordringen i komitearbeidet var, som tidligere nevnt, hvorvidt også Kongen i statsråd skulle ha fullmakt til å opprette helseregistre i de tilfeller hvor det ikke er så lett å få til avidentifisering, pseudonymisering eller annen form for anonymisering av personopplysninger. I proposisjonen var det lagt opp til at dette skulle skje ved Kongen i statsråd, men komiteen stod samlet om at Stortinget i disse tilfellene er det organ som skal ta stilling til oppretting av slike nye registre. Det kan synes vel omstendelig, og erfaringene i framtiden vil vise om dette er en hensiktsmessig og nødvendig lovgivning og eventuelt praksis. Konsekvensene av denne forandringen i forhold til proposisjonen har saksordføreren gjort greie for på en fullt ut god måte. Jeg er svært tilfreds med at de helseregistrene vi har i dag, skal kunne bestå som nå. Det er meget viktig både for kvalitetssikringen i helsevesenet og for forskning, helseadministrasjon og forebyggende helsearbeid. Jeg synes også det er viktig, som saksordføreren understreket, at vi nå har fått en lov som en samlet komite og forhåpentligvis også et samlet odelsting står bak. Det vil gjøre det enklere å tolke og praktisere loven. Med det synes jeg komiteen har gjort et godt arbeid.
Det lovforslaget vi nå behandler, er viktig og angår egentlig oss alle. Lovforslaget om helseregistre og behandling av helseopplysninger har et tosidig formål: Loven skal bidra til å gi helsetjenestene og helseforvaltningen informasjon og kunnskap, bl.a. om befolkningens helseforhold og årsaker til nedsatt helse og utvikling av sykdom. Samtidig skal loven sikre personvernet. Lovforslaget ble fremmet av sentrumsregjeringen og er ikke trukket tilbake av arbeiderpartiregjeringen. Komiteen har nedlagt et grundig arbeid, noe ikke minst saksordføreren har æren for. Det kan derfor se ut som om komiteens innstilling i betydelig grad avviker fra det opprinnelige lovforslaget. Det er imidlertid ikke riktig. Det er nemlig spesielt ett forhold som komiteen har ønsket å endre i forhold til proposisjonen, og det er at helseregistre med personidentifiserbare helseopplysninger ikke skal kunne opprettes gjennom forskrift, men skal behandles i Stortinget. Slike registre hvor helseopplysninger kan føres tilbake til enkeltpersoner, bør ikke opprettes uten at man har hatt en forsvarlig gjennomgang av formålet med og behovet for et slikt register. Dette hensyn ivaretas etter Kristelig Folkepartis mening best gjennom en åpen politisk behandling. Når det gjelder øvrige typer registre, der opplysningene er behandlet på en måte som gjør at de ikke kan tilbakeføres til enkeltpersoner, er det ingen grunn til å kreve tilsvarende behandling. Etter Kristelig Folkepartis mening har loven fått en god balanse mellom enkeltmenneskets personverninteresse og samfunnets behov for opplysninger som kan føre til kunnskap om sykdom og behandling, noe som i siste instans vil komme alle til gode. En samvittighetsfull registrering gir oss gode holdepunkter for kunnskap om sykdommers utbredelse og forekomst, noe som igjen kan gi grunnlag for tiltak for å motvirke disse sykdommene. I tillegg kan vi få opplysninger knyttet til behandlingsmetoder og medikamentbruk, noe som kan avsløre både positive og negative effekter. Helseregistre er et viktig redskap for folkehelsen. Helseregistre bør mest mulig baseres på samtykke og frivillighet, og er derfor avhengig av tillit i befolkningen. Med vår tids elektroniske databehandling er det en vanskelig, men svært viktig oppgave å sikre at informasjonen er korrekt, relevant og nødvendig for registrets oppgaver. Etter min mening ivaretar lovforslaget dette hensynet på en god måte. Jeg ser det også som betryggende at komiteen står samlet om denne loven. Riktignok mener Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti at det ikke er grunn til å endre § 2-3 i smittevernloven, slik proposisjonen og komiteflertallet foreslår. Dette oppleves neppe som dramatisk, verken av flertallet eller mindretallet.
Siktemålet med den andre av lovene vi skal vedta i dag, er å legge til rette for god informasjonssikkerhet ved behandling av helseopplysninger. Vi får, som flere har vært inne på, gjennom denne loven en klargjort hjemmel for de eksisterende helseregistrene, vi får en lov for helseregistre og behandling av helseopplysninger. Det er positivt både for pasientene og for samfunnet. I likhet med hele komiteen – saksordføreren var inne på det tidligere – mener jeg det er viktig at vi understreker at det skal stilles strengere krav til å godta opprettelse av helseregistre for forvaltningen enn for helsetjenesten. Forvaltningen kan nok føle at den har mange behov, men forvaltningens behov må komme i annen rekke i forhold til å sikre personverninteressene, mens helsetjenesten jo er mer avhengig av det for å kunne gi god og kvalitetssikret behandling. I prinsippet kan jo forvaltningen, gjennom å vise til å finne frem til bedre forebyggingsstrategier, nærmest ha interesse av, ønske om og behov for å registrere alt vi gjør fra vugge til grav. Det ønsker ikke jeg, av grunner jeg ikke skal komme nærmere inn på her, men i alle fall bør slike registre være avidentifisert eller pseudonymisert når de blir opprettet. Det er, synes jeg, meget gledelig at det er så å si full enighet i komiteen om de endringer vi gjør, slik at vi får et formål for loven som integrerer de to hovedhensynene som loven har, å bidra til å gi helsetjenesten og forvaltningen informasjon og kunnskap slik at helsetjenesten kan gis på en forsvarlig og effektiv måte, og å ivareta personvernet. Disse to hensyn er nå sterkere integrert i formålsparagrafen enn de i alle fall etter Høyres syn var i utkastet i proposisjonen. I utgangspunktet var lovforslaget i proposisjonen en ren fullmaktslov. Jeg har sjelden sett et lovforslag som så til de grader inviterte Stortinget til bare å gi departementet fullmakter til på dette området å gjøre det de syntes var fornuftig, enten det gjaldt sentrale, regionale eller lokale registre. Selv med personidentifiserbare opplysninger, og selv om den registrerte ikke hadde gitt sitt samtykke, skulle Stortinget bare gi departementet fullmakt til å gjøre dette når de fant det for godt. Det er her at Stortingets viktigste endring slår inn. Selv om det er dette ene som slår igjennom av alle de endringene vi har gjort, så ville jeg nok ikke ha formulert meg akkurat som Are Næss gjorde, og si at det ikke var så mange endringer. Det er endring i det helt betydelige og sentrale, og da spiller det ingen rolle hvor mange endringer det er. Vi har gjort en betydelig endring av denne loven, og det er jeg på Høyres vegne svært fornøyd med. Jeg er også ganske sikker på at Asmund Kristoffersen ikke vil få rett i at dette blir en svært omstendelig måte å gjøre det på. Når vi får Stortinget inn på denne måten, sikrer det en større bredde i den demokratiske prosessen, en større bredde ved at vi får folkevalgt medansvar i å opprette personidentifiserbare helseregistre. For det er jo det vi innskrenker oss til – men det er viktig. Når Høyre har gått i bresjen for å endre det lovforslaget som ble lagt frem, fra en fullmaktslov til en lov som krever lovfestet personidentifiserbare registre, er det ikke fordi vi er motstandere av slike registre. Tvert imot. Jeg har selv tatt initiativ til og fått flertall for her i salen å opprette et såkalt ms-register, til stor glede, tror jeg, både for pasientene, for helsepersonellet og for forskerne, og sannsynligvis også for helseforvaltningen. Jeg mener at vi trenger flere personidentifiserbare sykdomsregistre for å kvalitetssikre behandling og diagnostikk, men de skal opprettes etter høring med de berørte og etter vedtak i Stortinget. Med den loven vi nå er invitert til å vedta, slutter jeg meg til saksordførerens konklusjon. Vi får en god lov som vil være tjenlig så vel for pasientene som for helsetjenesten, for helseforvaltningen og for forskningen.
Da utkastet til denne loven ble fremlagt, skapte det en viss debatt, og da særlig om hvem det var som skulle kunne opprette sentrale helseregistre. Utgangspunktet for loven var at man ved hjelp av forskrifter skulle kunne regulere hvilke registre som skulle kunne opprettes. Dette var det mange som var uenig i, da en mente at det var Stortinget som måtte opprette disse registrene med personopplysninger, dersom det skal utløse opplysningsplikt fra helsepersonell uten tillatelse fra den opplysningene gjelder. Det er derfor gledelig at det er en samlet komite som står bak at det i disse tilfellene er Stortinget som skal ta konkret stilling til en slik eventuell opprettelse av denne type helseregistre. Komiteen legger videre i innstillingen stor vekt på at personvernet må ivaretas på en best mulig måte. Slik Fremskrittspartiet ser det, er lovens formålsparagraf en sikkerhet for at dette vil kunne bli fulgt opp på en god måte. Det heter bl.a. der: «Loven skal sikre at helseopplysninger blir behandlet i samsvar med grunnleggende personvernhensyn, herunder behovet for personlig integritet, privatlivets fred og tilstrekkelig kvalitet på helseopplysninger.» Det må innrømmes at dette har vært en meget vanskelig sak med en rekke forskjellige avveininger, det være seg spørsmål om hvem som skal kunne opprette registrene, i hvor stor grad en skal ta hensyn til eventuelle synspunkter fra Datatilsynet, og ikke minst hvordan en skal kunne klare å ivareta personvernet til den enkelte på en best mulig måte. Dette er slik Fremskrittspartiet ser det, nå ivaretatt på en god måte i komiteens innstilling til Odelstinget.
Det er et viktig lovforslag som nå behandles. Jeg er derfor glad for at innstillingen fra sosialkomiteen til Odelstinget er enstemmig. Formålet med loven er å legge til rette for sikker informasjonsutveksling og oppbygging av kunnskap i helseforvaltningen og helsetjenesten uten å krenke personvernet, slik at helsehjelp kan gis på en forsvarlig og effektiv måte. Gjennom forskning og statistikk skal loven bidra til kunnskap om befolkningens helseforhold, årsaker til nedsatt helse og utvikling av sykdom for administrasjon, kvalitetssikring, planlegging og styring. Loven skal bidra til å ivareta et sterkt pasientvern så vel som personvern. Hensynet til personvernet må stå sterkt ved all behandling av helseopplysninger, både fordi helseopplysninger er følsomme, og fordi disse opplysningene springer ut av et tillitsforhold mellom pasient og behandlende helsepersonell. Personopplysningsloven gjelder for all behandling av personopplysninger som helt eller delvis skjer med elektroniske hjelpemidler og for personregistre. Helseregisterloven er en spesiallov i forhold til personopplysningsloven. Et sammenhengende lovverk for elektronisk behandling av helseopplysninger og etablering av helseregistre er viktig for å få oversikt i informasjonsutvekslingen i helseforvaltningen og helsetjenesten, og for den registrertes muligheter til å følge med på hvordan opplysninger om dem selv blir behandlet. Loven rydder opp i hjemmelsgrunnlaget for dagens sentrale helseregistre, og gir det lovmessige grunnlag for videreføring av dagens praksis ved disse. Det foreslås at disse registrene skal reguleres i forskrift, som vedtas av Kongen i statsråd, og etter at Datatilsynet er hørt. Loven stiller strenge krav for etablering av nye helseregistre i helseforvaltningen. Innstillingen fra sosialkomiteen er innskjerpet i forhold til forslaget i odelstingsproposisjonen. Jeg er innforstått med og enig i denne innskjerpingen. Nye helseregistre kan bare etableres med navn, fødselsnummer og andre direkte personidentifiserbare opplysninger dersom den registrerte samtykker. Et unntak fra dette kan bare treffes av Stortinget ved lovvedtak. Eventuelle nye helseregistre som ikke forutsetter samtykke fra den registrerte, skal være avidentifiserte eller pseudonyme. Det må være et mål å finne registerløsninger som i rimelig grad tilgodeser folkehelsen uten å krenke personvernet. Jeg slutter meg til komiteens syn om at helseregistre med avidentifiserte eller pseudonyme helseopplysninger bidrar til å ivaretar hensynet til personvernet. Ved å kreve stortingsbehandling før nye registre etableres uten samtykke, sikres en demokratisk prosess med nødvendige avveininger mellom hensynet til behovet for registre og hensynet til personvern. Informasjon og innsynsrett for den registrerte er et viktig prinsipp i helseregisterloven. Loven gir den registrerte en mer omfattende innsynsrett i opplysninger om en selv enn det personopplysningsloven gjør, idet helseregisterloven også gir rett til innsyn i personidentifiserbare opplysninger som bare brukes til historiske, statistiske eller vitenskapelige formål. I tillegg kan den registrerte etter helseregisterloven lettere få slettet eller sperret opplysninger om seg selv, dersom de føles belastende for den registrerte. Loven regulerer også elektroniske journaler og informasjonssystemer. Pasientadministrative systemer som i dag er konsesjonsbasert, omfattes av helseregisterloven for å sikre den registrertes rettigheter. Den elektroniske pasientjournalen er nær knyttet til helsepersonells yrkesutøvelse, og rettsgrunnlaget for elektroniske pasientjournaler, helsepersonells dokumentasjonsplikt, taushetsplikt etc. hører naturlig hjemme i helsepersonelloven. Det elektroniske systemet reguleres imidlertid også av helseregisterloven ved at loven gir adgang til å sette krav til sikkerhet i forhold til databaserte journalsystemer. Etter helseregisterloven kan det stilles krav til standarder og programvare, krav til elektronisk signatur, kommunikasjon, klassifikasjonssystemer og kodeverk. Disse forhold er av stor betydning for satsingen på IT innen helsesektoren og muligheten til å pålegge alle nivåer i helsetjenesten å bruke kompatible systemer m.m. Datatilsynet skal føre tilsyn med at lov og forskrifter etterleves på det personvernfaglige området. Statens helsetilsyn skal føre tilsyn med det helsefaglige området. Dersom det oppstår skade som følge av at helseopplysninger er behandlet i strid med loven, skal denne erstattes. Det innføres klare straffebestemmelser for brudd på loven. Oppsummeringsvis vil jeg si at lovforslaget som her legges fram, legger gode rammebetingelser for at lovens formål – effektiv og forsvarlig helsehjelp til den enkelte – skal kunne oppfylles.
Det blir replikkordskifte.
Når vi til slutt er enige om det meste, skal man naturligvis ikke plage med intrikate spørsmål, og det er egentlig ikke noe ønske om å være intrikat heller. Men som det var påpekt i sted, har mindretallet – og SV tilhører det mindretallet – foreslått at man ikke skal foreta endringer i smittevernloven, fordi man mener at man bør behandle smittevernloven som andre lover, og når man får et system knyttet til lov om helseregistre, kan det synes ulogisk at den skal særbehandles. Jeg spør – jeg hadde nær sagt av nysgjerrighet – fordi jeg har litt vansker med å oppfatte hva som ligger i det flertallssynet at det er nødvendig å endre § 2-3 i smittevernloven. Jeg har absolutt en viss forståelse for det hvis det vil være vanskelig for helseministeren å redegjøre for det, for jeg synes spørsmålet er komplisert – jus er komplisert. Og dette er ikke noe forsøk på å sette helseministeren fast. Det understreker jeg.
Siden representanten Ballo ikke liker å stille intrikate spørsmål, og ikke ønsker å sette helseministeren fast, hadde jeg selvfølgelig foretrukket at han ikke hadde interpellert i sakens anledning heller. Og siden han spesielt ber om en forklaring på flertallets begrunnelse for saken, foretrekker jeg å få anledning til å sette meg bedre inn i flertallsbegrunnelsen før jeg kommer tilbake til representanten Ballo med et intrikat svar på et intrikat spørsmål.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 394]]
Presidenten vil før voteringen meddele at den innkalte vararepresentant for Østfold fylke, Morten Olsen, har tatt sete. Odelstinget skal votere i sakene nr. 1 og 2.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Karin Lian på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 2, fra Harald T. Nesvik på vegne av Fremskrittspartiet
Til første ledd foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «I lov om erstatning ved pasientskader mv. skal følgende bestemmelser lyde:§ 10 første ledd:Norsk Pasientskadeerstatning eller den forsikringsgiveren som kan bli ansvarlig etter § 8, utreder saken. I tvilstilfelle avgjør Norsk Pasientskadeerstatning hvem som skal utrede den.»
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 11 AdvokatbistandPasientens utgifter til advokathjelp dekkes dersom den som utreder saken har truffet vedtak om det, eller utgiftene må regnes som tap som følge av skaden. Pasienten kan kreve forhåndsavgjørelse fra den som utreder saken om hvilke advokatutgifter som vil bli dekket.»
Det foreligger så et forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet til § 12 annet ledd, og det voteres over dette forslaget. Forslaget lyder: «§ 12 annet ledd:Når en forsikringsgiver har utredet saken, avgjøres det om erstatning skal gis, og eventuelt erstatningens størrelse. Det skal opplyses at avgjørelsen kan klages inn for Pasientskadenemnda innen tre uker.»
Til første ledd foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 15 første og annet ledd:Norsk Pasientskadeerstatnings enkeltvedtak som nevnt i § 14 annet punktum og tilsvarende avgjørelser av forsikringsgivere etter § 8, kan påklages til Pasientskadenemnda av pasienten og andre som har lidt tap på grunn av pasientskade. I tillegg kan Norsk Pasientskadeerstatnings enkeltvedtak påklages av en ansvarlig etter § 6 første ledd annet punktum eller dennes forsikringsgiver etter § 8, som blir pålagt å betale erstatning ved vedtaket. Andre kan ikke påklage Norsk Pasientskadeerstatnings enkeltvedtak eller tilsvarende avgjørelse fra forsikringsgivere. Klagefristen er tre uker.Når seks måneder har gått etter at kravet ble meldt, kan krav mot en forsikringsgiver etter § 8 bringes inn for Pasientskadenemnda uansett om avgjørelse er truffet.»
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «I lov om erstatning ved pasientskader mv. skal § 18 lyde:§ 18 DomstolsprøvingDen som krever erstatning etter loven her, kan tidligst bringe saken inn for domstolene når seks måneder har gått etter at krav på erstatning er satt fram etter § 9. Andre kan tidligst bringe saken inn for domstolene når endelig vedtak i Pasientskadenemnda foreligger.Søksmål må senest reises innen to måneder fra det tidspunktet underretning om endelig vedtak i Pasientskadenemnda er kommet fram til vedkommende. Når denne fristen er ute uten at søksmål er reist, har vedtaket samme virkning som en rettskraftig dom, og kan fullbyrdes etter reglene for dommer.Søksmålet reises mot den ansvarlige etter § 6 eller dennes forsikringsgiver etter § 8. Dersom Norsk Pasientskadeerstatning eller Pasientskadenemnda har truffet vedtak om erstatning skal ytes eller ikke, er forliksmekling ikke nødvendig. Under søksmålet stanses eventuell behandling i Norsk Pasientskadeerstatning og Pasientskadenemnda.Er søksmål reist ved de alminnelige domstolene, og skadelidte ønsker tvisten avgjort av Pasientskadenemnda, kan vedkommende domstol stanse saken inntil Pasientskadenemnda har fattet endelig vedtak. Når en domstol har stanset saken etter første punktum, gjelder fristen i annet ledd for å ta saken opp igjen. Når fristen er ute, skal domstolen heve saken.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går mot endringene.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.