Det foreligger tre permisjonssøknader: fra representanten Gorm Kjernli om foreldrepermisjon i tiden fra og med 1. februar til og med 15. juni fra representantene Harald T. Nesvik og Svein Roald Hansen om permisjon i tiden fra og med 6. februar til og med 10. februar – begge for å delta i EFTA-parlamentarikerkomiteens møte i Brussel og reise til Indonesia Disse søknadene foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Fra henholdsvis første vararepresentant for Akershus fylke, Anita Orlund, og første vararepresentant for Møre og Romsdal fylke, Jon Georg Dale, foreligger søknader om fritak for å møte i Stortinget under henholdsvis representanten Gorm Kjernlis permisjon i tiden fra og med 1. februar til og med 15. juni, og under representanten Harald T. Nesviks permisjon tirsdag 7. februar – begge av velferdsgrunner. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Disse søknadene behandles straks og innvilges Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Akershus fylke: Siri Hov Eggen 1. februar–15. juni For Møre og Romsdal fylke: Åge Austheim 7. februar og Jon Georg Dale 8. og 9. februar For Østfold fylke: Stein Erik Lauvås 7.–9. februar
Siri Hov Eggen er til stede og vil ta sete. Representanten Borghild Tenden vil framsette et representantforslag.
På vegne av representanten Trine Skei Grande og meg selv har jeg gleden av å fremme representantforslag om en gjennomgang av sjablongreglene for beskatning av fri telefon og andre elektroniske kommunikasjonstjenester.
Representanten Ib Thomsen vil framsette et representantforslag.
På vegne av stortingsrepresentantene Solveig Horne, Øyvind Korsberg og meg selv ønsker jeg å fremme et forslag om å gjøre Slottets kulturskatter tilgjengelige for publikum.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at utenriksminister Jonas Gahr Støre og statsrådene Grete Faremo og Ola Borten Moe vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmene er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Per-Willy Amundsen.
Mitt spørsmål går til statsråd Ola Borten Moe. Vi står foran betydelige investeringer i infrastruktur for strøm i dette landet. Det er snakk om å investere 40–50 mrd. kr i årene som kommer, og det er bra. I de planene ligger det også planer om å bygge flere sjøkabler til kontinentet for å utveksle kraft. Det som jeg har bitt meg merke i, er en uttalelse som kom fra miljøvernminister Erik Solheim, da han var til stede på et møte med vindkraftbransjen den 13. januar – kun for noen uker siden. Da uttalte han at flere utenlandskabler er bra fordi det vil gi dyrere strøm. Miljøvernministeren mener altså at en av hovedbegrunnelsene for å bygge flere kabler til utlandet tydeligvis er at det vil øke markedet for norsk kraft, og at vi dermed får et press i prisen som selvfølgelig vil ha betydning for norske forbrukere. Mitt spørsmål til statsråden er rett og slett om han som statsråd på dette feltet deler sin kollega miljøvernminister Erik Solheims syn i denne saken – at et av hovedpoengene med å bygge flere sjøkabler er å presse prisen på elektrisitet for norske kunder.
Aller først tror jeg det er viktig å legge på plass at det ikke er sikkert at Erik Solheim har sagt at prisene på strøm i Norge skal opp, og at måten å gjøre det på er å bygge kabler til utlandet. Det er i hvert fall et forbehold som jeg er nødt til å ta. Det jeg kan redegjøre for, er våre planer og vårt syn på dette. Det hadde Stortinget for øvrig mulighet til å diskutere i forbindelse med en interpellasjon reist av representanten Siri A. Meling for kort tid tilbake. Det er helt korrekt, vi skal satse mye på infrastrukturutbygging på nett i årene som kommer – det er nødvendig. Jeg opplever stor støtte i denne salen for de målene og betydningen av og behovene for den satsingen. Der redegjøres det også for kabler til utlandet, det redegjøres litt for økt utvekslingskapasitet. I Statnetts langtidsplan ligger det inne to prosjekt. Det er ikke gitt at økt utvekslingskapasitet til utlandet behøver å bety økt pris, det har også element i seg av økt forsyningssikkerhet, økt regularitet, og jeg tør minne om at Hydro har lagt fram en analyse som også kan tyde på at økt utvekslingskapasitet er en fordel for vår kraftkrevende industri. Oppsummert: Jeg tror ikke vi kan si at mer utvekslingskapasitet entydig betyr økte priser, det kan også komme til å gi rimeligere priser og et mer stabilt kraftbilde.
Det er for så vidt riktig. Det som dette handler om, er selvfølgelig forholdet mellom tilbud og etterspørsel, dvs. produksjon av strøm på den ene siden og markedet som tar imot strømmen, på den andre siden. Men man kan unektelig ikke la være å se for seg at prisdannelsen vil bli påvirket dersom avgangen av strøm fra Norge er større enn den totale produksjonsøkningen som kommer. Statsråd Erik Solheim har ikke dementert denne uttalelsen. Den sto på trykk i en rekke nettaviser. Den hadde sitt opphav i Teknisk Ukeblad, som hadde dette på trykk 16. januar. Han har altså som statsråd ikke dementert disse uttalelsene. Da virker dette veldig besynderlig. Er det sånn at statsråd Erik Solheim uttaler seg på fritt grunnlag, uten å ha regjeringen bak seg, eller er det regjeringens syn han uttaler seg om når han sier at det er et ønsket mål å øke strømprisen?
Med all respekt vil jeg veldig sterkt mene at det å kontrollere hva Erik Solheim har sagt og ikke, først og fremst bør være et spørsmål til Erik Solheim. Regjeringens politikk ligger imidlertid fast. Den er det redegjort for overfor Stortinget i flere omganger, og jeg er helt trygg på at Stortinget vil få mulighet til å diskutere norsk energipolitikk og norsk politikk hva gjelder infrastruktur, skikkelig i mange omganger framover. Mitt mål er å gå videre med de planene som vi har redegjort for. Det dreier seg om økt utbygging av fornybar kraft i Norge, det dreier seg om økt satsing på infrastruktur og dermed om å bidra til et klimavennlig, moderne, stabilt og sikkert strømforsyningsnett i Norge.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Oskar J. Grimstad.
Det er ingen tvil om at partiet SV står for dei utsegnene som blei refererte her. Så seint som i bioenergidebatten 8. november 2010, under Bioenergidagene, var det representantar frå SV som gjentok dette standpunktet om at ein ønskte høgare pris. I Midt-Noreg har vi opplevd å leve under eit prisregime der høg pris skal vere eit verktøy for å redusere straumforbruket. Bakgrunnen for det kjenner vi alle. Pristiltaket har fungert, med pristoppar heilt opp i 12–14 kr per kilowatt-time. Dette har ført til betydelege permitteringar i smelteverksindustrien. Det har stansa ny industrietablering. Det har gitt eksportbedriftene store meirutgifter og ramma blindt dei med minst ressursar – sågar slik at dei har måtta gå inn på betalingsordningar med kraftselskapa fordi dei har hatt store problem med å klare å betale dei. Synest statsråden at erfaringane frå Midt-Noreg er så positive at dei bør kome heile landet til gode?
Jeg tror at det vi har sett i Midt-Norge de siste årene, er noe som har vært en viktig læring for mange aktører i kraftbransjen og for planleggingen av det offentlige kraftsystemet og det ansvaret de har. Det er bl.a. derfor man nå foretar en historisk oppgradering av infrastrukturen på strømtransport i Norge. Rett før jul ga regjeringen den endelige konsesjonen til byggingen av linjen mellom Ørskog og Sogndal, som er et av hovedsvarene på de kraftutfordringene vi har hatt i Midt-Norge. I tillegg, når det gjelder Midt-Norge, ble linjen Nea–Järpströmmen satt i drift for ett og et halvt år siden, og det har skjedd endringer i det svenske kraftsystemet som gjør at prisbildet i Midt-Norge nå er veldig annerledes. Ett av målene for den politikken vi nå fører, er lik forsyningssikkerhet og et rimelig likt prisbilde på elektrisitet over hele landet. Det er viktig for forutsigbarhet, investeringer og forbrukere.
Siri A. Meling – til oppfølgingsspørsmål.
Høyre ønsker å styrke forbindelsene til utlandet, både for å benytte oss av det mulighetsbildet vi har når det gjelder økt energiproduksjon, og for å øke vår egen forsyningssikkerhet. Der er Høyre helt på linje med fagbevegelsen og på linje med Industri Energi, Energi Norge og Norsk Industri. I forbindelse med at de la frem en felles plattform rundt disse spørsmålene i begynnelsen av desember, ble det også lagt frem en undersøkelse som viser at det å øke kapasiteten mot utlandet, som opprinnelig var planlagt, kun har moderate virkninger på pris. Mitt spørsmål til statsråden er om vi kan forvente en økt innsats utover det reduserte ambisjonsnivået regjeringen har hatt til nå, frem mot 2020, at vi virkelig får økt kapasiteten mot utlandet, til gode for produsentene og for norsk industri og norske arbeidsplasser.
La meg først si at jeg er litt forbauset over uttrykket «redusert ambisjonsnivå». Denne regjeringen godkjenner og setter nå i gang et investeringsprogram for infrastruktur på strømsiden i Norge som er historisk i alle høve. Det skal knytte landet sammen, det skal gi forutsetninger for ny produksjon, og det skal gi like rammer for næringsutvikling og bosetting i hele landet. Det er veldig bra. I fjor satte Norge to rekorder – den ene på import, den andre på eksport, av strøm. Det er med den infrastrukturen vi har i dag. Ytterligere fire forbindelser er under bygging eller planlagt. Den ene, til Danmark, bygges nå. Så er det SydVestlinken til Sverige og to kabler som ligger inne i langtidsplanene til Statnett – én til Tyskland og én til Storbritannia. Det er altså et svært omfattende og ambisiøst program regjeringen godkjenner og ønsker gjennomført. I lys av det tror jeg at det er ingen grunn til å være redd for at vi ikke skal ha et godt kraftsystem, verken i Norge eller i forbindelser til utlandet.
Øyvind Håbrekke – til oppfølgingsspørsmål.
Energiministeren trenger ikke være veldig forbauset over at det stilles spørsmål ved regjeringens holdning til utenlandsforbindelser. Vi trenger ikke gå til miljøvernministeren. Man kan jo bare se på energiministerens egne uttalelser i ulike sammenhenger om det spørsmålet, så vil man finne at det her kommer ulike signaler. Det er et faktum at vi gjennom det grønne sertifikat-markedet endrer vilkårene for kraftmarkedet i Norden betydelig, og det er nå en betydelig usikkerhet i bransjen for framtidige investeringer. Prisbildet er jo sånn at en del frykter at man får for lave priser til at man igjen våger å investere. Vi ønsker stabile, akseptable priser over hele landet, og da må vi ha stabile vilkår for dem som skal investere. Hvordan ser statsråden på de prognosene som i hvert fall enkelte fremmer? Det skaper stor usikkerhet om lønnsomhet i framtidige investeringer.
Det er en betenkning som jeg ikke deler. Jeg mener at det grønne sertifikat-markedet og de investeringene vi nå gjør i infrastruktur, skaper et forutsigbart, godt system for nødvendige investeringer også i grønn kraftproduksjon i tiden som kommer. For øvrig er det sånn at en av de tingene som er veldig bra med det grønne sertifikat-systemet, er at etterspørselskurven er gitt, dvs. at de beste prosjektene til enhver tid vil finne tilstrekkelig økonomi til å fatte investeringsbeslutninger.
Vi går til neste hovedspørsmål
Vi får nå hver eneste dag gjennom nyhetssendingene mer og mer dystre rapporter om det som foregår i Syria, en situasjon hvor vi i løpet av de siste ti måneders lange opprør mot president Assad har sett at over 5 000 sivile menneskeliv har gått tapt. Vi har sett at det som startet som en fredelig, ikke-voldelig motstand og et forsøk på regimeforandring, nå er på vei til å ende opp i en relativt blodig borgerkrig. De siste dagene har det internasjonalt vært forsøkt å få til en felles blokk for å få president Assad til å trekke seg og få situasjonen endret i Syria. Den arabiske liga har gått i front ved først å sende observatører, men nå har de trukket dem ut på grunn av eskaleringen av volden. Informasjonene er dårlige, og de er relativt lite oversiktlige, bl.a. fordi journalister og observatører til Syria har begrenset mulighet til å følge hva som foregår. USA, Frankrike og Storbritannia har sammen med EU og Den arabiske ligaen lagt frem et forslag til resolusjonstekst. De har bedt om internasjonal støtte til å presse på for at Assad skal gå av. Mitt spørsmål til utenriksministeren blir: Når vi ser hvordan Russland og Kina nå motsetter seg at det skal fattes vedtak i Sikkerhetsrådet, hvilken mulighet har vi, sammen med likesinnede land, til å legge press både på regimet og på deres internasjonale støttespillere – Russland, Iran og Kina – og rett og slett få FN mer engasjert og sørge for at dette ikke ender opp i en total borgerkrig som kan komme til å bli veldig blodig?
Jeg deler representanten Solbergs omtale av denne svært alvorlige situasjonen: Flere tusen mennesker drept og en intern situasjon i Syria som minner om borgerkrigens. La meg bare kort si at Norge har konsekvent snakket med tydelig stemme i denne saken. Vi har vært pådriver i FNs mennskerettighetsråds behandling av saken i april, august og desember, og vi var medforslagsstiller i FNs generalforsamling da det ble lagt fram uttalelse der. Vår linje har vært å gi systematisk støtte til Den arabiske ligas initiativ, vel vitende om at de er nærmest til både å forstå og være i inngrep med situasjonen i Syria som er kompleks mot bakgrunnen av den volden som brukes. Den er kompleks fordi det i det syriske regimet er vanskelig å forstå hvor makten sitter, hvor sikkerhetsmakten sitter, hvordan dette landet av ulike minoriteter og majoriteter er styrt, hvordan balansene er, og med et mer uklart bilde når det gjelder opposisjonens identitet, enn i f.eks. Libya. Derfor har det vært vår linje at Den arabiske liga med sitt engasjement har vært nærmest til å forstå situasjonen og hatt de rette – etter vårt skjønn – verdiene som grunnlag for å drive på for en endring, altså en endring hvor de som sitter ved makten, oppgir den i en overgangsperiode mot det som kan minne om frie valg i Syria. Så har representanten rett i at dette nå er blokkert i FNs sikkerhetsråd som denne uken behandler saken. Jeg mener det er et paradoks for Russland å oppleve at de altså her står mot den arabiske verden, som sammen med land fra det vi kjenner som Vesten, har utarbeidet en balansert resolusjon, om jeg må si det sånn. Det er en resolusjon som ikke tar til orde for militær maktbruk, om russerne skulle være urolige for det. Vi vil fortsette å gi støtte til det arbeidet, og vi er tydelige på det også overfor land som Russland, Kina, Iran og andre og håper at det skal være mulig å få til en samlet resolusjon. Det er et nederlag for Sikkerhetsrådet at de ikke er i stand til å samles om et vedtak i en så alvorlig sak.
Jeg er enig med utenriksministeren i at det er et nederlag for FN når man ikke klarer å samle seg i en sånn situasjon, gitt også at folkeretten er utvidet med et større ansvar når man har denne typen relativt store nedslakting av sivile som vi ser i konflikten i Syria. Én ting er å sørge for å få presset land som Russland og Kina til å tenke annerledes. Jeg tror at i dag er det ingen som klarer å se at utfallet på lang sikt kan bli noe annet enn at regimet må gå, for etter det som har skjedd de siste ti månedene, kan dette regimet bare bestå gjennom brutal undertrykkelse av store deler av sin egen befolkning. Men da er også spørsmålet hva vi kan gjøre når det gjelder å støtte opp om de opposisjonelle kreftene som er. I forrige uke var det en gruppe representerende opposisjonelle krefter – en stor regnbuekoalisjon – i Norge. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Har Norge en strategi for å støtte opp om de opposisjonelle kreftene, som bl.a. har basis i store deler av diasporaen fra Syria?
La meg bare først få si, som en oppfølging av det forrige spørsmålet, at et dilemma her er at én av årsakene til at det er vanskelig å få enighet i Sikkerhetsrådet, er etterdønningene etter Libya, etter FNs sikkerhetsråds resolusjon 1970 og 1973 og striden om måten de ble gjennomført på. Det er også et tankekors hvordan man skal kunne beholde internasjonal konsensus i så viktige, store saker. Norge har kontakt mot de opposisjonelle kreftene i Syria. Jeg mottok selv representanter for det nasjonale rådet som var i Norge rett før jul. Vi forsøker å ha dialog med dem i diasporaen og særlig ut fra der hvor de har hatt sitt hovedsete i Frankrike. Jeg skal legge til at Norge også har gode kontakter i regionen og i Syria. Det er en ganske fragmentert bevegelse. Det er ikke en entydig samling om mål og retning for politikken. Jeg tror det igjen taler for at den overgangsfasen som Den arabiske ligaen har tatt til orde for – altså en prosess henimot frie og riktige valg – er den riktige veien å følge. Vi får håpe det er den veien det går, og at det ikke blir enda mer vold.
Det blir gitt anledning til fire oppfølgingsspørsmål – først Peter Skovholt Gitmark.
Qatars statsminister al-Thani slo i går fast at Syrias drapsmaskin går for fullt. Det er det belegg for å si. Bare siden opprøret startet i mars i fjor, er 5 400 mennesker – minst – blitt drept. Generalsekretæren i Den arabiske liga, el-Araby, oppfordret Sikkerhetsrådet i går til «å ta grep raskt». Det denne situasjonen viser, er det gledelige i at det er Den arabiske liga som er pådriver for forandring i Syria. Det er samtidig også viktig å merke seg at det er våre tradisjonelle allierte, sammen med Den arabiske liga, som nå er forkjemperne for et regimeskifte i Syria og en demokratisk framtid for Syria. USAs etterretningssjef sa i Kongressen i går at al-Assad umulig kan bli sittende, og hans fall kommer. Det hadde vært interessant å få noen korte kommentarer til det, sammen med Den arabiske ligas fredsforslag, som nå er under behandling.
Jeg tror det veldig mange er enige om, er at en leder og en ledelse som skyter militært mot sitt folk, mister legitimitet. Utfallet i den arabiske verden har vist at den type ledere faller. Derfor er det stor grad av sannsynlighet for at det også skjer med dette regimet. Samtidig har Den arabiske liga vært varsom med å be om regimeendring som sådan. Den teksten det nå arbeides med, tar ikke til orde for det, selv om Russland mener det er det som ligger implisitt. Nå kan man si at når man spår et regimes fall, har man åpnet for regimeendring, men det er altså ikke en agenda å sette inn et annet regime. Det er en av utfordringene i Syria, at det ikke umiddelbart er klart hvem som vil overta det. Derfor er Den arabiske ligas forslag fornuftig fordi det peker på en prosess som burde gå i retning av noe syrerne selv kan velge. Den prosessens mulighet til å overleve er selvfølgelig vanskelig og blir vanskeligere dag for dag som følge av den voldelige oppstanden. Jeg tror fortsatt at vi skal ha det som hovedspor at vi støtter det fordi, som representanten Skovholt Gitmark sier, det har noe med legitimitet og nærhet til konflikten å gjøre.
Morten Høglund – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg tror det er helt riktig som Norge gjør, å støtte Den arabiske ligas plan, med den stillstand vi nå ser i FN, den fastlåste situasjonen og en stadig forverring på bakken i Syria. Utelukker utenriksministeren at Norge kan – jeg understreker kan – komme til å støtte bruk av tøffere virkemidler rettet mot Syria som ikke er hjemlet i FNs sikkerhetsråd, så fremt den humanitære situasjonen på bakken i Syria tilsier det?
Jeg mener man har tatt i bruk ganske tøffe virkemidler nå. Sanksjonene mot Syria rammer. Valutareservene krymper, og dette regimets overlevelsesevne er ikke bare utfordret internt i form av sviktende støtte hjemme, men også fordi det er satt under et voldsomt press utenfra. Det tror jeg merkes. Jeg finner det svært lite sannsynlig at Norge vil støtte bruk av militærmakt – hvis det er det representanten Høglund mener – som ikke er hjemlet i FN. Jeg mener at det ikke må være noe vi åpner for nå når vi har en debatt om at Sikkerhetsrådet må ta ansvar. Tvert imot må Sikkerhetsrådet nå få tydelig beskjed om at det er det øverste organet til å vurdere bruk av sterke virkemidler. De må ta sitt ansvar. Det er ikke bra verken for FN eller for verdens organisering at Sikkerhetsrådet fremstår som handlingslammet. Jeg tror da også at de på et eller annet tidspunkt kommer til et vedtak. Så er det ikke slik at militære løsninger her er en rask løsning for å få resultater i en så uoversiktlig situasjon som det er i Syria. Det er heller ikke noe Den arabiske liga her har ønsket eller gått inn for – i kontrast til hva de gikk inn for i forhold til Libya.
Dagfinn Høybråten – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg tror det er bred enighet i denne sal om at Norge bør støtte de internasjonale bestrebelser som er forankret i FN og i folkeretten når det gjelder å få slutt på den vanvittige terroren som foregår i Syria. Utenriksministeren nevnte selv sammenlikningen med konflikten i Libya og etterdønningene etter operasjonen der som en kompliserende faktor for å få løst situasjonen i Syria. Det er slik at det som nå skjer i Syria, på mange måter kan sammenliknes. Det er et regime som systematisk slakter ned sin egen befolkning med drap, terror og tortur. Det er åpenbart forbrytelser mot menneskeheten som foregår i president Assads regi. Spørsmålet til utenriksministeren er: Hvordan vil han forklare for det norske folk at verdenssamfunnet er så pass passivt som det er?
Det er klare likhetstrekk i form av overgrep mot folk. Faktisk er flere drept av regimet i Syria enn i Libya. Samtidig tror jeg det er en vedvarende pedagogisk oppgave å forklare at det er ulikheter mellom situasjoner i land. Libya hadde en annen sammensetning av konflikten. Det var situasjonen rundt Benghazi, det var spørsmål om et flyforbud, og man kunne intervenere ganske klare skiller mellom en opprørsbevegelse og et regime. Det er mer komplekst i Syria. Syria inngår også i mange flere sammenhenger med nabolandene i en høyspentregion, som gjør bruk av militære midler til noe man skal tenke meget grundig igjennom. Det tror jeg faktisk det er mulig å forklare. FNs menneskerettighetskommissær har sagt at dette handler om forbrytelser mot menneskeheten. Det er slått fast internasjonalt. Jeg er ikke helt enig i beskrivelsen at det er et tafatt internasjonalt samfunn. Det er kraftig lut som nå brukes overfor Syria. Det tror jeg også bidrar til at regimet er så presset som det er. Men derfra til å si at man skal bruke militær makt uten å ha en klar plan og oversikt for det, det er et langt stykke.
Trine Skei Grande – til oppfølgingsspørsmål.
Situasjonen i Syria er også skremmende fordi volden eskalerer så fort at du kanskje også får maktforskyvinger blant opposisjonen, der det kanskje er de gale kreftene som vinner fram på grunn av overgrepene. Det som blokkerer det store grepet som vi hadde ønsket oss, er et samlet sikkerhetsråd. Der har Russland en av nøkkelrollene. Utenriksministeren har et godt forhold til russiske myndigheter. Det har vi fått se følgene av i denne salen i enkelte andre saker. Så mitt spørsmål er om utenriksministeren og regjeringa kan tenke seg å bruke sin innflytelse overfor Russland til å be Russland om å ha en mye mer konstruktiv og samlende rolle for å få et samlet sikkerhetsråd til å utøve press i denne saken.
Jeg takker for representanten Skei Grandes tiltro til Norges påvirkningskraft i utenrikspolitikken! Jeg kan bekrefte at dette er et tema vi tar opp med Russland når vi har møter med dem på politisk nivå – senest for få dager siden. Vi konstaterer at det her er ulikheter i syn. Russland har gjennom mange år, fra før Russland ble Russland også – i Sovjetunionens tid – hatt Syria som et veldig viktig brohode i Midtøsten. Det er en vedvarende interesse Russland legger vekt på både for deres nærvær, for havnetilgang osv. Det er forhold som veier tungt inn for dem nå. Jeg tror ikke det er noen tvil om at russiske myndigheter ser den politiske situasjonen landet er i ferd med å komme i, hvor de altså verner regimet i Damaskus mot at det blir truffet vedtak i FNs sikkerhetsråd. Nå er ikke denne debatten over. Det pågår drøftelser om en tekst. Jeg velger å tro at man kommer til en tekst, for det å ta ansvaret for å hindre en tekst i forbindelse med det som skjer i Syria, og bli sittende med det ansvaret, er ikke noe jeg tror noe land egentlig ønsker.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går også til utenriksministeren. Jeg står her med rapporten fra Human Rights Watch for 2012 som gjelder et land som Norge har hatt lange forbindelser med under skiftende forhold, nemlig Eritrea. Det er rapporter om en politisk situasjon som vitner om omfattende brudd på menneskerettighetene. Vi snakker om en ettpartistat – ingen rettsstat. Folk som er politisk aktive, risikerer vilkårlige arrestasjoner, og de blir holdt innesperret på ubestemt tid. Det meldes om tortur og inhumane fengslingsforhold, sterke restriksjoner når det gjelder ytringsfrihet, trosfrihet, forsamlingsfrihet og bevegelsesfrihet, og store deler av arbeidsstyrken tvinges til å tjenestegjøre i hæren på ubestemt tid. Den sosiale situasjonen er selvfølgelig en konsekvens av lange perioder med krig. Landet klarer ikke å produsere nok mat til eget forbruk, og det hevdes at nær to tredjedeler av befolkningen mottar matvarehjelp. Human Rights Watch oppsummerer situasjonen slik: Eritrea markerte 20 år med selvstendighet i fjor, men folket i Eritrea har dessverre blitt offer for et av verdens mest undertrykkende regimer. Jeg vil gjerne vite hvordan utenriksministeren bedømmer utviklingen for det eritreiske folket og for menneskerettighetene i Eritrea, og hva utenriksministeren mener at Norge sammen med det internasjonale samfunn kan gjøre for å få regimet til å respektere grunnleggende sivile og sosiale rettigheter.
Jeg har også studert rapporten fra Human Rights Watch med interesse. La meg først bare si at det understreker viktigheten av at organisasjoner som Human Rights Watch gjør dette arbeidet og får fram informasjon, slik også Amnesty og andre gjør. Det er slik at Eritrea er av de mest lukkede land, minst tilgjengelige land å forstå, både den interne utviklingen og den rollen landet spiller i en region som er preget av store spenninger. Vi er nok i en slik posisjon at vi kan forstå litt mer enn andre fordi vi har nærvær der. Vi har ganske lange tradisjoner med folk til folk. Det er mange med eritreisk bakgrunn i Norge, så vi følger den situasjonen med en spesiell interesse. Situasjonen for mennesker i Eritrea er vanskelig. Det er den også for mange andre i den delen av Afrika. Det er store problemer knyttet til tørke, og det er store problemer knyttet til utvikling fra naturens side, vanskeliggjort av et autoritært regime i måten de organiserer landet på, og et regime som i høy grad er militarisert, som ligger i konflikter og spenninger med andre land i regionen, og dermed tar fokus bort fra helt nødvendig utviklingsarbeid for sitt folk. Det gjenspeiler seg også, som representanten sier, i det militæres sterke stilling: tvang og militærtjeneste, dødsstraff for ikke å gjennomføre militærtjeneste, en menneskerettssituasjon som er kritikkverdig, og et regime som er monolittisk og knyttet til én person. Dessverre er ikke dette et enkelttilfelle i dagens verden. Det finnes slike regimer, og det går dårlig for menneskene som lever i de landene. Norge vil bruke – og bruker – de anledninger vi har, stat til stat. Vi bruker de anledningene vi har i regionen. Igjen: Vi snakket tidligere om Den arabiske liga fra araberverdenen, Den afrikanske union når det gjelder denne delen av Afrika, og de multilaterale kanalene, der vi kan ta opp og sette dagsordenen og forplikte land. Det er de strategiene Norge kan bruke, og bruker aktivt.
Jeg er glad for at utenriksministeren gir uttrykk for en alvorlig vurdering av situasjonen og utviklingen i Eritrea. Siden dette er et land hvor Norge har hatt kontakt på høyt politisk nivå forholdsvis nylig, hvor Norge har diplomatiske forbindelser, og hvor det sivile samfunn fortsatt er i inngrep, blir et naturlig oppfølgingsspørsmål fra min side om utenriksministeren kan tenke seg å ta noen form for initiativ for å følge opp de alvorlige menneskerettsbruddene som denne rapporten fra Human Rights Watch viser.
Det tror jeg jeg kan svare ja på, fordi det er en lang tradisjon, og mange land vet og kjenner igjen Norge på det at når det kommer fram slik informasjon fra kilder som vi har grunn til å knytte troverdighet til, bruker vi det i vårt materiale når vi har kontakt med et lands myndigheter. Det vil vi gjøre også her. Det er naturlig å be om vurdering, forklaring, på de funnene som gjøres, og holde land ansvarlig for det, både i den tosidige kontakten – den er viktig, men der er altså pressmidlene, kan vi si, relativt begrenset – og i det å være med og sette dette på en internasjonal og regional dagsorden på en måte som gjør at de får påvirkning også fra andre land, som kan bidra, forhåpentlig, til forandringer.
Det blir gitt anledning til fire oppfølgingsspørsmål – først Geir Jørgen Bekkevold.
Mitt oppfølgingsspørsmål går til justisministeren. Etter utenriksministerens usminkede redegjørelse om menneskerettighetssituasjonen i Eritrea er det naturlig å utfordre justisministeren når det gjelder noen opplysninger vi nå har fått, om at Justisdepartementet arbeider med å få til en returavtale med Eritrea. En interessant vurdering av UNE ble gjort for en knapp måned siden, der de omgjorde et vedtak. En av begrunnelsene for at de omgjorde vedtaket til søkerens begunstigelse, var nettopp dette med at det var et lukket land med minimale muligheter for å få ut informasjon når det gjelder menneskerettigheter. Dette er også en av begrunnelsene for at FNs høykommissær for flyktninger har bedt land som Norge om å utvise stor forsiktighet med å tvangsreturnere flyktninger til Eritrea. Jeg kunne tenke meg å høre justisministerens vurdering, altså hva slags kilder det er justisministeren bruker når hun nå åpner for å tvangsreturnere …[[presidenten klubber]]
I 2011 kom det 1 256 asylsøkere til Norge fra Eritrea. Innvilgelsesprosenten for asylsøkere fra Eritrea er relativt høy, den var på ca. 80 pst. per utgangen av november i fjor. De siste møtene som norske myndigheter, etter det jeg har fått opplyst, hadde med eritreiske myndigheter om en mulig tilbaketakelsesavtale, ligger tilbake til slutten av 2010. Det er klart at vi følger situasjonen i Eritrea meget nøye, også i samarbeid med Utenriksdepartementet. Samtidig vil jeg opplyse at vi generelt er opptatt av returavtaler med land hvor det er mange avslag på asylsøknader, og vi har nå slike forhandlinger på gang med ca. 20 land.
Åse Michaelsen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg ber egentlig om at statsråden blir stående, for også mitt spørsmål er til statsråd Faremo. Eritrea og returavtale: Vi har stort fokus på avtaler om soningsoverføring, og jeg stilte et spørsmål til statsråden for godt og vel en uke siden når det gjelder soningsoverføring til land som vi vet er korrupte. Vi ser at det har kommet signaler, deriblant fra Litauen, om at personer som har blitt overført i forbindelse med soning, slik sett har kunnet kjøpe seg fri fra soningen. Statsråden svarte da at Norge har ingen kunnskap, ingen statistikk og heller ingen systemer som fanger opp dette og resultatene her. Er ikke dette en ansvarsfraskrivelse? Og hva vil statsråden gjøre med det?
Nå ble Litauen nevnt som et land dette er relevant for; vi har soningsoverføringsavtale med dette landet. Det jeg redegjorde for i mitt svar til representanten, var rutinene vi har for å avklare situasjonen i forkant av overlevering, og jeg redegjorde selvsagt også for muligheter for å innhente informasjon i etterkant. Det er et faktum at våre muligheter til å innhente informasjon, troverdig informasjon, på dette området er begrenset, og at det derfor selvsagt også slår ut for muligheten for troverdig statistikkføring.
Peter Skovholt Gitmark – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt oppfølgingsspørsmål går til utenriksministeren. Siden uavhengigheten i 1991 har situasjonen når det gjelder menneskerettighetene i Eritrea blitt kontinuerlig forverret. Fundamentale rettigheter brytes hver eneste dag, selv den minste kritikk mot regimet kan bety fengsling og/eller tortur. Fengsling skjer oftest uten lov og dom og på ubestemt tid. Ifølge Journalister uten grenser er det bare Nord-Korea som har verre kår for journalister enn Eritrea. I påsken i fjor ble ettpartistaten Eritrea hyllet av 600 delegater på en konferanse på Gardermoen. Den var det sosialistpartiet Eritreas ungdomsparti som arrangerte. Det er en organisasjon som også er en del av grasrotandelen i Norsk Tipping. Synes utenriksministeren det er greit at vi har organisasjoner med tilknytning til Norge som får penger gjennom Norsk Tipping og som både hyller ettpartistaten og arbeider for ettpartistaten i Eritrea?
Presidenten vil presisere at Norsk Tipping konstitusjonelt ikke ligger under utenriksministerens ansvarsområde, men utenriksministeren må gjerne svare. Vær så god, utenriksminister Gahr Støre!
Som ivrig tipper kan jeg godt svare på det spørsmålet. Prinsipielt vil jeg si at jeg går ut fra at grasrotmidlene blir delt ut etter de reglene som er vedtatt for disse, og at reglene følges. Et annet faktum vi må leve med, er at det i organisasjonssamfunnet vårt finnes meninger og holdninger som vi ikke alltid kan være helt enig i, og som vi kan ha ulike holdninger til. Det må vi antakeligvis vise stor toleranse for. Det har opp gjennom tidene vært ulike politiske bevegelser i Norge som har vist støtte og sympati til regimer i utlandet som har stått langt fra det som har vært normalen av de verdiene vi står opp for, så jeg kan ikke her i dag stå og si at det nødvendigvis er feil. Men spørsmålet er hvilke kriterier som ligger til grunn for at man kan gi slik støtte, og hva organisasjonene må stå for. Så lenge de følger norsk lov og er på innsiden av den, mener jeg det må være en høy terskel for at de kan ha de meningene de måtte ønske.
Trine Skei Grande – til siste oppfølgingsspørsmål.
Jeg skjønner at utenriksministeren har lyst til å bli stående, og at justisministeren fort springer ned når vi snakker om dette, men jeg vil nok ha justisministeren opp igjen. Jeg skal prøve å holde meg til saken. Jeg håper at man ikke har inngått soningsavtale med Eritrea også, for det er et grusomt regime som vi nå skal lage en returavtale med. Statsråden har ingen skrupler med å sende folk tilbake til dette regimet. Det gjelder både dem som har vært politisk aktive mens de har vært der, og ikke minst alle dem som kjemper mot regimet mens de er her. Tidligere har UDI, etter beskjed fra regjeringa, sett det som ikke relevant at folk har vært politisk aktive mens de har bodd i Norge. Vi har sett tilfeller der folk har havnet i fengsel når de har kommet hjem på grunn av det de har gjort mens de har oppholdt seg i Norge, og da har UDI svart at det får de takke seg sjøl for. Spørsmålet er: Følger vi i det hele tatt opp hva som skjer med dem som vi sender tilbake? Jeg har spurt om det flere ganger før når det gjelder Afghanistan, og nå, når vi samarbeider med slike regimer, bør i hvert fall statsråden sørge for at man har en oppfølging av hva som skjer med dem man sender tilbake.
Vi har fått på plass en returavtale med Etiopia. Det er redegjort for hvilket grunnlag den er kommet i stand på, og for hvilke muligheter det også ligger for frivillige returer med støtte fra norske myndigheter fram mot – i første omgang – 15. mars. Det er klart at dette er krevende situasjoner, og saker, for de personene det gjelder, og det er noe av bakgrunnen for den individuelle behandlingen som ligger til grunn for hver eneste sak. De rettssikkerhetsprinsippene som er lagt inn i behandlingen av enkeltsaker, er også representanten godt kjent med. Vi har selvsagt et ønske om at returavtalen skal fungere etter hensikten, og også vår dialog med myndighetene om at avtalen skal kunne virke slik den er ment å virke, vil det være naturlig for oss å ha oppsyn med i tiden som kommer.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Jeg har et spørsmål til justis- og beredskapsministeren. TV 2s politiundersøkelse har gitt grunn til store bekymringer. I går var det en sending der en av Politiets Fellesforbunds ledere var ganske så skarp i sine uttalelser. Denne forbundslederen var ikke alene, for det viste seg at 95 pst. av forbundslederne i PF mener det samme. Her blir enkelte representanter i regjeringen nevnt med navn, og enkelte andre i ledelsen i Arbeiderpartiet blir også nevnt. Påstanden fra denne forbundslederen var at beredskapen og sikkerheten i Norge var av en slik karakter at hvis folk hadde visst hvor ille det var, hadde det blitt et folkeopprør. Denne forbundslederen påsto i tillegg at den sittende regjeringen dekker over virkeligheten. Mitt første spørsmål til justisministeren er: Hvilke kommentarer har justisministeren til slike påstander fra politiet og forbundslederne i PF? Videre registrerte jeg at svaret fra justisministeren i denne sammenhengen i går var at man måtte ta kontakt med Politidirektoratet for eventuelt å få kommentarer. Mitt andre spørsmål blir derfor: Når politiet og forbundslederne i PF er så vidt klare i sine meldinger, er det da Politidirektoratet som er den øverste ansvarlige hvis situasjonen er slik den beskrives, eller er det justisministeren og regjeringen?
Diskusjonen om virkeligheten når det gjelder kriminalitetsbekjempelse og innsatsen knyttet til det, har løpt gjennom mange år. Jeg kjenner den faktisk tilbake til begynnelsen av 1990-tallet. Jeg er veldig glad for at vi har en forsterket innsats mot kriminaliteten. Det tilføres nå langt sterkere ressurser enn det ble gjort den gang. Jeg har stor respekt for den innsatsen som Politiets Fellesforbund gjør for å bekjempe kriminaliteten og selvsagt også for å sikre at mest mulig ressurser settes inn for å gjøre dette. Vi har et godt samarbeid med organisasjonene i politiet. Det er selvsagt mitt ansvar å sørge for at sektoren både tilføres ressurser, og at de brukes på best mulig måte. Mitt mandat er både å bidra til å styrke beredskapen, vurdere organiseringen og øke ressursene hva gjelder departementets innsats. Jeg er så heldig at jeg overtok jobben som justisminister etter en som utrettelig hadde jobbet for å sikre etaten – da tenker jeg på politiet og hele justissektoren – økte ressurser, og økningen har siden 2005 bemerkelsesverdig vært på mellom 50 og 60 pst. Når det er sagt, har vi store utfordringer fortsatt. Vi jobber selvsagt med å møte de utfordringene vi har, på best mulig måte. 2011 var også et år som ga oss en alvorlig påminnelse om at vi må jobbe med å styrke beredskapen, og at vi likevel sto overfor en krise som gjør det viktig å erkjenne at det å gardere seg mot alt, også er vanskelig. Vi vil selvsagt fortsatt komme tilbake til nye tiltak på dette området.
Jeg takker for svaret. Det er jo riktig som justisministeren sier, at politiet har fått økte ressurser. Men da må man samtidig også ta med alle de nye oppgavene som politiet har fått de ti siste årene, som har spist opp vesentlige deler av de nye ressursene. Jeg hører justisministeren si at vi har en forsterket innsats. Da er det merkelig at vi opplever en nedbemanning i 22 av 27 politidistrikter. Derfor blir virkelighetsbeskrivelsen et problem når det gjelder å sette inn innsatsen på riktig sted og på riktig område. Vi har i det siste fått innsikt i at vi har lavere politidekning enn noensinne. Den har gått fra 1,8 til under 1,6 per 1 000 innbyggere. Vi skal opp til 2,2. Man opplever at man ikke tar imot anmeldelser, og at anmeldelser henlegges. I går fikk vi Riksrevisjonens rapport, som påpekte at det var en oppklaringsrate på bare 17 pst. når det gjaldt vinningskriminalitet. Jeg vil avslutte med å invitere justisministeren til å komme til Stortinget, til Fremskrittspartiet og opposisjonen, for om mulig å komme fram til et forlik som raskt tegner et virkelighetsbilde som vi alle er enige om, og sette på plass ressurser umiddelbart.
Jeg er enig i at politiet har mange og viktige oppgaver, også nye oppgaver. For å løse disse er det viktig ikke bare å ha ressurser, men å sikre en balansert bruk av dem. Da blir bemanning, ny teknologi og utstyr viktig. Vi har diskutert polititettheten per 1 000 innbyggere. Den er, hvis vi inkluderer alle tjenestemennene på Politihøgskolen og i særorganene – og det tror jeg er viktig – på 1,61, og ikke under 1,6. En del av diskusjonen er også: Hva er virkeligheten knyttet til hvor sterk bemanning vi har? Vi har ansatt et større antall sivile, vi øker opptaket på Politihøgskolen, vi gjør mye. Det er også riktig at det kom en rapport fra Riksrevisjonen i går som viser en lavere oppklaringsprosent når det gjelder vinningskriminaliteten. Det som kom i bakgrunnen, er at vi likevel kan glede oss over at antall vinningsforbrytelser går ned, og at forebyggende innsats derfor nytter.
Det blir tre oppfølgingsspørsmål – først Hans Frode Kielland Asmyhr.
Representanten Sandberg beskriver situasjonen i norsk politi meget presist. Det er også det inntrykket vi i justiskomiteen får når vi reiser rundt. Jeg tror at det råder en fryktkultur i norsk politi. Tjenestemenn tør ikke si klart fra om hvordan de mener situasjonen er. Jeg tror at vi har fått en byråkratisering av landets politimestre som gjør at heller ikke de tør være ærlige om situasjonen. Uttalelser fra sentrale talsmenn i Arbeiderpartiet – hva er det dere klager over, vi har gitt dere så mye penger – bidrar også til å dempe den debatten. I går fikk vi Riksrevisjonens rapport hvor riksrevisoren sier at vi ikke kan leve med den situasjonen vi har i norsk politi. Det er ganske sterk tale fra landets riksrevisor. Hva vil statsråden gjøre med denne kulturen?
Jeg er klar over at opposisjonen ikke er betalt for å skryte av regjeringens innsats, men jeg mener faktisk at det gjøres en rekke gode ting i justissektoren og i politiet, og ikke minst av de mange tjenestemenn som hver dag gjør en ordentlig jobb. Jeg ble bekymret da jeg hørte at spørsmål om fryktkultur kom opp. Som jeg også sa under høringen i spesialkomiteen, ville dette være et naturlig tema å ta opp i neste styringsmøte med Politidirektoratet. I etterkant av høringen har mailvekslingen, slik jeg forstår det, også blitt offentliggjort, og man har forespurt de forskjellige politiorganisasjonene ved Oslo politidistrikt. Så langt jeg skjønner, er det ikke kommet fram uttalelser fra noen av disse organisasjonene som bekrefter inntrykket av fryktkultur i Oslo.
André Oktay Dahl – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg er veldig glad for at justisministeren husker godt og husker 1990-tallet, for da hadde vi langt flere synlige politifolk enn det vi har nå. Dette handler om helt grunnleggende spørsmål; det handler om trygghet, og det handler om tillit. Det handler om trygghet for og tillit til at samfunnet slår tilbake. Denne tilliten er justisministeren og regjeringen i ferd med å bygge ned. De fleste som ikke har hatt kontakt med politiet, har tillit fortsatt. Riksrevisjonens rapport viser at de som faktisk har kontakt med politiet, gradvis mister tilliten. Det er annerledes enn f.eks. i helsevesenet, hvor folk som leser avisen, har mindre tillit til helsevesenet enn de som faktisk har opplevd deler av helsevesenet. Da er altså spørsmålet: Oppfatter statsråden det i det hele tatt som problematisk at tilliten til politiet blant folk som møter dem, er i ferd med å synke? Føler statsråden som politisk leder i det hele tatt noe selvstendig ansvar for at bemanningen går nedover, og at det varsles ytterligere nedbemanninger i flere politidistrikter i 2012?
Debatten om mer synlig politi var like synlig på 1990-tallet som den er nå. Jeg trekker i tvil om vi hadde et større antall tjenestemenn ute i gatene den gangen. Men når det er sagt, deler vi oppfatningen av at vi trenger et mer synlig politi ute i gatene nå. Jeg er bekymret for de tallene som kommer fram, som viser at tilliten til politiet reduseres etter et møte med tjenesten. Det er jeg også sikker på bekymrer politiet selv, både ledelse og organisasjoner, og det er naturlig at vi jobber enda mer med dette. Det handler om ulike tiltak. Det handler også om bruk av ny teknologi, og det handler om å kunne gi gode svar raskt og stille opp om noe skjer.
Kjell Ingolf Ropstad – til siste oppfølgingsspørsmål.
Statsråden mente at opposisjonen ikke er betalt for å skryte av regjeringens politikk. Det kan for så vidt være sant, men vi prøver iallfall av og til å være redelige. I denne saken er det ikke opposisjonen som melder fra. Justiskomiteens leder sa i sin innledning at det nettopp var en leder i Politiets Fellesforbund som var ute og sa fra. Problemet er at politiet er meget bekymret. Det er andre gangen en har fått en så tydelig bekymringsmelding på tv. Riksrevisjonens rapport viser f.eks., som flere har vært inne på, at ni av ti boliginnbrudd ikke blir oppklart. Det verste er situasjonen der gjerningsmannen er kjent, og det likevel ikke blir gjort noe. Politiet er mindre synlig. Fra Agder ble det f.eks. meldt at det er stadig flere polititjenestemenn som blir skadet fordi det er færre personer ute i situasjonene, og det gjør at det lettere blir krangler. Det betyr at virkelighetsforståelsen hos politiet og statsråden er forskjellig. Kan statsråden leve med at politiet beskriver situasjonen som så ille?
Både representanten Ropstad og jeg er tilhengere av redelighet. Da regner jeg med at representanten også husker at jeg faktisk berømmet representanten fra Politiets Fellesforbund for både å jobbe for økte ressurser og for å synliggjøre de mange oppgavene som tjenesten har. Diskusjonen om virkeligheten – vi bor heldigvis i et ganske så trygt land – har vært en diskusjon som har gått over lang tid. Jeg ønsker et tett samarbeid med politiet, både med ledelse og med organisasjoner, om hvordan vi skal adressere kriminalitetsutfordringene i Norge, og hvordan vi skal jobbe for å være best mulig beredt om noe skjer. Det påminner ikke minst fjoråret oss om er veldig viktig.
Vi går da til dagens siste hovedspørsmål.
Opposisjonen er ikke betalt for å svartmale, men posisjonen er heller ikke betalt for å skjønnmale og dekke over, så justisministeren kan komme tilbake til talerstolen og få noen av spørsmålene i reprise, for her er det grunnlag for å stille flere. I Aftenposten i dag vises det til at en sterkt overbelastet operasjonsledelse måtte ivareta krisestabens oppgaver den første tiden. Det blir det opp til 22. juli-kommisjonen å klargjøre, men antydninger til at manglende operasjonskapasitet var der, visste vi fra før. Derfor stilte jeg i høringen med statsråden spørsmål om antall operative tilgjengelig på vakt på Sentrum politistasjon en fredag ettermiddag. Da svarte statsråden at når det gjelder bemanning, er det opp til 22. juli-kommisjonen å vurdere det. Når det stilles spørsmål om bemanning i landets øvrige politidistrikt, svarer statsråden at det er det den enkelte politimesters jobb å vurdere. Og stiller man spørsmål om hva som eventuelt kan gjøres for at disse politimestrene skal få gjort en bedre jobb, vises det til Politidirektoratet. I mellomtiden blir det altså færre politifolk per innbygger. I løpet av de siste syv årene har vi derfor fått et mer utrygt samfunn. Nå håper jeg at statsråden – uten å komme med en lekse om opptaket til Politihøgskolen for ti år siden og uten å ramse opp en mulig effekt av politireformen i fremtiden eller et IKT-prosjekt – kan si noe om hva som er hennes ansvar. Hva er ambisjonsnivået til statsråden i 2012 og 2013 når det gjelder politidekning, sånn at vi ikke kommer enda mer på etterskudd i forhold til de felles målene som Stortinget har satt? Dette var også grunnlaget for det forrige spørsmålet.
Når det gjelder ressursene til politiet, tror jeg vi er opptatt av det uansett hvor vi sitter – både i regjering og i storting. Hvordan prioriteringene er, og hvilke ressurser som er allokert for dette formålet, framgår på en god måte i budsjettproposisjon nr. 1 og tilhørende innstilling. Det er Politidirektoratet som tildeler penger til de enkelte distriktene, og da etter en ressursfordelingsmodell som er kjent. Oppgavene kan variere. Det vil være de ulike politimestrene som vurderer hvordan ressursene best kan brukes, men likevel innenfor rammen av de prioriteringene som beskrives i skriv både fra direktorat og departement, i tillegg til det som kommer fra regjering og storting. Dette systemet tror jeg representanten Oktay Dahl også er godt kjent med. Utfordringene kan være ulike med hensyn til tid og geografi. Noen midler vil alltid være satt av for å kunne løse spesielle utfordringer som måtte komme i enkeltdistrikter, noe som var høyst aktuelt i fjor, og da for større deler av justissektoren, ikke bare for politiet. Her ligger det også, selvsagt, et spesielt ansvar hos både politisk ledelse og direktoratsledelsen for å møte disse utfordringene på en best mulig måte når de oppstår.
Systemet for ressurstildeling er Høyre godt kjent med. Det er jo derfor enda mer rart at partikollegaer, heldigvis, varsler mer penger til Follo politidistrikt, som da er stikk i strid med det statsråden sier på en måte er systemet for å tildele. Men det kunne vært gøy å vite hvor mange penger man har tenkt å gi til Follo, eventuelt hva de andre politidistriktene vil få ekstra, siden man erkjenner, for Follos del, at her sliter man – men det er andre politidistrikter som kanskje sliter enda mer. Jeg har lyst til å gjenta spørsmålet: Vi er kjent med budsjettvedtakene i Stortinget, de har vi vært med på å stemme mot eller for, men hva slags ambisjon har statsråden for politidekningen i 2012? Hva er det i budsjettet som ligger der nå, som gjør at vi får en høyere – ikke lavere – politidekning? Vi har fått en gradvis nedbemanning det siste året, det er det vi får varsler om fra over 20 politidistrikter allerede nå. Innenfor det systemet statsråden er ansvarlig for: Hva er det som gjør at politidekningen kommer til å øke i løpet av 2012 – ikke gå ned, slik som varslene gir antydninger om?
Det er en utfordring å sikre tilstrekkelig med kvalifiserte og utdannede polititjenestemenn, det har vi hatt mange diskusjoner om, og vi har også ansatt sivile i etaten for å kunne løse oppgaver. Det er ikke 1990-tallets opptak på Politihøgskolen jeg snakker om, men de økte opptakene de siste årene. Follo har fått oppmerksomhet – politisk også – i svært mange år. De har nå vært én av pilotene for ny organisering, og det er gledelig å kunne registrere at vi kan dekke inn noen av de økte utgiftene de har hatt «up front» i den nye modellen. Det er, som resultat av godt politisk arbeid, også økte ressurser til politiet i 2012, noe som også kommer Follo til del i år.
Det blir tre oppfølgingsspørsmål – først representanten Anders B. Werp.
All erfaring viser oss at tryggheten i samfunnet henger nært sammen med politiets tilstedeværelse. Politiet skal være til stede der behovet er størst, og når behovet er størst. Det så vi ikke minst under voldtektsbølgen for noen måneder siden, da vi kunne lese at bemanningen i politiet var lavest på de tider av døgnet og på de tider i uken da voldtektene skjedde. Så mitt spørsmål til statsråden – i forlengelsen av hovedspørsmålet – er: Hva gjør statsråden for å sikre politiets tilstedeværelse når behovet for trygghet og sikkerhet er størst?
Jeg er enig med representanten i at det er viktig å sikre at politiet er til stede for å løse de oppgavene de har, på en best mulig måte. Det er det både Politidirektoratet og de enkelte distriktene som er nærmest til å kunne gjøre i detalj. Det handler selvsagt om tjenesteregulativer, og det handler om hvordan ressursene prioriteres mellom de ulike sektorene. Jeg er svært glad for at man satte inn ekstra ressurser i Oslo i månedene før jul. Vi hadde forferdelige overfallsvoldtekter, og det skapte uttrygghet i byen. Det er også viktig å stille med riktig kompetanse. Derfor jobber både Oslo politidistrikt og departementet med egne tiltak. Vi jobber også med en handlingsplan mot voldtekt, som et eksempel.
Per Sandberg – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg registrerer at justisministeren bare under spontanspørretimen har økt politidekningen – til 1,61. Jeg håper det ikke er tallteknikk – at man nå skal inkludere flere og flere byråkrater i politidekningen – for den tverrpolitiske enigheten om en dekning på 2 per 1 000 inkluderer operative tjenestemenn og -kvinner. Men et spørsmål som er interessant, er: Vil politidekningen – under de samme systemene som vi har brukt tidligere for å beregne dekning – bli høyere i år? Det er utfordringen til justisministeren. Jeg vil gjerne ha et svar på hvorvidt justisministeren tror at årets budsjettall vil føre til en økt dekning. Så vil jeg få gjenta min invitasjon til justisministeren. Kan hun ikke nå sette seg ned sammen med opposisjonen – Fremskrittspartiet kan gjerne stå for invitasjonen og legge til rette for lokaliteter – slik at vi kan prøve å komme fram til en virkelighetsbeskrivelse som gir oss muligheter til å rette inn tiltakene på riktig måte?
Det var spørsmål om politidekningen 1,61. Det er det tallet jeg har fått opplyst fra Politidirektoratet ved årets slutt, når man inkluderer alle tjenestemenn i distriktene, på Politihøgskolen og i særorganene. Jeg synes det er riktig å ta med alle disse, og ikke bare ta med dem som tjenestegjør i distriktene. Vi har lagt til rette for et høyere antall tjenestemenn i år. Hvordan det slår ut på politidekningen, handler jo også om befolkningsveksten. Jeg er sikker på at representanten Sandberg og jeg vil få anledning til å ta den diskusjonen ved årets slutt – om vi skulle se tall med nedadgående trend. Men ambisjonen må være at de skal opp.
Kjell Ingolf Ropstad – til dagens siste oppfølgingsspørsmål.
Som gode setesdøler ble vi enige om å være redelige. Derfor skal jeg bruke tallene til statsråden. I 2008 var det 1,8 polititjenestemenn per 1 000 innbyggere i Norge. Nå, i 2012, er det altså 1,61 per 1 000 innbyggere. Hvis den utviklingen som denne regjeringen har lagt opp til, fortsetter, blir det 1,2 per 1 000 innbyggere i 2020 – hvis den samme utviklingen altså fortsetter. Hvis vi skal være redelige, tenker jeg at når det gjelder det målet vi alle har vært enige om for 2020, to polititjenestemenn per 1 000 innbyggere, bør vi kanskje si om det er realistisk, og være helt ærlig her. Derfor spør jeg statsråden: Er målet realistisk? Og hvis det er realistisk, hva er de årlige ambisjonene framover? Hva er dekningen i 2015? Hva tenker statsråden om dekningen i 2018?
Jeg er veldig glad for det spørsmålet. Det er helt riktig som representanten påpeker, at det er en nedadgående trend, og det har bekymret regjeringen så sterkt at vi har doblet opptaket til Politihøgskolen. Så skal jeg være den første til å uttrykke utålmodighet – det tar tid å utdanne studentene. Vi mottar snart de første utdannede kullene etter det høyere opptaket. Jeg mener ut fra det at målet om en dekning på to per 1 000 i 2020 er realistisk. Dette er noe vi blir nødt til å følge nøye, og regjeringen må selvsagt også løpende vurdere tiltak. Hvordan det slår ut på enkeltår framover, henger også, som jeg nevnte, sammen med befolkningsveksten. Det kan jo være en vekst som utvikler seg slik at man må ta i bruk ekstratiltak.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten. Presidenten viser i den sammenheng til den oversikt som er omdelt på representantenes plasser i salen. De foreslåtte endringer foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 5, fra representanten Henning Warloe til miljø- og utviklingsministeren, utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 7, fra representanten Svein Flåtten til landbruks- og matministeren, utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist.
«Med Kunnskapsløftet skulle flinke elever få mulighet til å bryne seg på faglige utfordringer utover eget trinn i skolen. Ifølge Kommunal Rapport er det skoleåret 2011/2012 kun 45 kommuner som gir et slikt tilbud til elevene. Hvilke tiltak vil statsråden nå iverksette for å sikre skoleflinke elever, uavhengig av bosted, et mer utfordrende opplæringstilbud og samme mulighet til å ta fag på videregående nivå?»
Det regelverket vi har i dag, legger til rette for at elevene på ungdomstrinnet skal kunne følge opplæring i matematikk, engelsk, fremmedspråk, naturfag og samfunnsfag på videregående opplæringsnivå. Dette ble også særlig fremhevet i ungdomstrinnsmeldingen. Der påpekte vi at elever som ønsker å få større utfordringer i fag, skal kunne bruke den tiden som er satt av til de nye valgfagene, til bl.a. å ta fag fra videregående opplæring. Jeg vil på den måten legge bedre til rette for at skolene skal kunne tilby dette til elever som ønsker å ha mer å strekke seg etter. Forskning viser at det som virker mest motiverende på elever som er særlig sterke i fag, er å ha mulighet til raskere progresjon i fagene. Jeg ønsker derfor å utvide ordningen med å kunne ta fag på videregående opplæringsnivå ved også å åpne for å ta eksamen på et tidligere tidspunkt enn 10. trinn. Dette skal imidlertid på høring, og det tas sikte på at eventuelle endringer skal tre i kraft fra 1. august i år. Samme muligheter skal også gjelde for elever i private skoler. Det er lagt opp til at dette skal være et frivillig tilbud til de elevene som har de sterkeste prestasjonene i fag. Jeg merker at det er en økt interesse i kommuner og fylker for å legge til rette for lokale løsninger og tilby elevene dette, særlig fordi det nå er veldig tydelig at dette kan være noe man holder på med i valgfagstimene. Utdanningsdirektoratet vil også i høringen av forskriften spørre kommunene om hva som skal til for å stimulere flere skoler til å tilby ordningen til sine elever. Representanten Aspaker påpeker at dette tilbudet må gjelde alle elever uavhengig av bosted, og det er jeg helt enig i. Derfor har vi satt i gang et samarbeid med IKT-senteret og Matematikksenteret for å utvikle en virtuell skole i faget matematikk, nettopp for at det skal kunne være et tilbud på nett til elever som trenger noen flere utfordringer i matematikk. Arbeidet er startet, og det skal prøves ut allerede i 2013. Hvis vi får interessante erfaringer fra dette, er dette en mulig måte for å sikre at de elevene som går på ungdomsskoler som ikke ligger tett på videregående skoler, og som dermed enkelt kan følge undervisning eller opplegg der, kan få det mer skreddersydd i forhold til det utgangspunktet de selv har.
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg er veldig bekymret. Hvis vi tar utgangspunkt i at vi har 60 000 elever i et årskull, har vi 180 000 på ungdomstrinnet, og av dem er det i underkant av 1 000 – altså i underkant av 1 000 av 180 000 – som nå får et sånt tilbud. I Oslo og Akershus er det 668 av 956. Øvrige fylker har mindre enn 42, og fire fylker har mindre enn fem elever som får et sånt tilbud. Det tyder på at enten tar man ikke det ansvaret man har ute, eller så er departementet altfor lite «hands on». Da vi behandlet ungdomsskolemeldingen i Stortinget, foreslo Høyre at man for flinke elever skulle ha den samme presisering i opplæringsloven som man har for svake elever når det gjelder spesialundervisning, at man skulle ha en «rett til», og at man skulle finne en løsning for finansiering når det gjelder denne elevgruppen. Ser ikke statsråden at det er mange uavklarte spørsmål her som kan gjøre at man ikke får det til i de aller fleste kommunene i landet?
Det er derfor vi spør i høringsrunden også om hva slags synspunkter høringsinstansene har for at vi skal kunne lykkes med at flere elever får det tilbudet. Det som er en utfordring når vi skal tilrettelegge på denne måten, er at Norge ser ganske forskjellig ut. Det er klart at i Oslo-området, hvor det er kort vei mellom ungdomsskoler og videregående skoler, er det mye som ligger til rette for at man kan komme i gang med den typen arbeid raskt. Sånn vil det også være i mange andre større byer. Men jeg er også opptatt av at elever som bor i mer grisgrendte strøk, skal ha muligheten for å få den typen tilbud. Derfor er nettopp nettbaserte løsninger interessant i den sammenhengen. Jeg er helt enig i at under 1 000 elever på landsbasis er for lavt i forhold til dette. Men det vi først og fremst tenker på i målgruppen for disse elevene, er dem som kommer på 9. og 10. trinn, og som trenger flere faglige utfordringer. Jeg merker allerede at det er mye større interesse rundt omkring på ungdomsskolene og i fylkene for å få til et godt samarbeid, og jeg regner med at dette kommer til å utvides.
Jeg konstaterer at rett nok har vi hatt ungdomsskolemeldingen nettopp, men denne rettigheten til flinke elever kom med Kunnskapsløftet. Nå er det en kunnskapsminister fra SV som representerer en regjering som har hatt ansvaret for innføring av Kunnskapsløftet fra 2006. På seks år nå er man altså ikke kommet lenger enn at to fylker har ingen elever, Møre og Romsdal har null, Buskerud har to elever. Det er så svake tall at man kan ikke forklare det med at ungdomsskoler og videregående skoler ligger så langt fra hverandre at det ikke er mulig å få til denne typen koblinger. Min utfordring til statsråden er: Hvis man virkelig mener alvor med at fellesskolen er det som på en måte elever skal trakte etter i Norge, hvis man mener alvor med at vi skal ha et likeverdig opplæringstilbud, hvor flinke elever skal ha akkurat samme rett til tilpasset opplæring som svake elever har via sine rettigheter når det gjelder spesialundervisning i opplæringsloven, ser ikke da statsråden at opplæringsloven i dag har store svakheter når flinke elever ikke har noe lovmessig grunnlag som gir dem mulighet til å få oppfylt sin likeverdige opplæring?
Det er ikke spesialundervisning vi snakker om i denne sammenhengen. Jeg har stor tro på at kommuner og fylker ser den problemstillingen, og at de blir stadig bedre kjent med dette, slik at de både i forhold til det regelverket som er, og i forhold til de tilbudene vi nå skal gi til elever på ungdomsskolen videre framover, vil komme til å legge seg i selen for å få utviklet dette tilbudet. Jeg deler den utålmodigheten som representanten Aspaker har i forhold til at vi skal lykkes bedre på det området, men jeg er helt sikker på at oppmerksomheten nå rundt omkring i Skole-Norge og i kommuner og fylker er mye større på dette området enn tidligere. Jeg har lyst til å understreke at dette gjelder også elever på videregående trinn, som vi ønsker skal få muligheten til f.eks. å følge fag på en høyskole eller et universitet, nettopp fordi vi vet at progresjon – altså det å kunne gå videre faglig sett med flere utfordringer – er det som holder motivasjonen oppe for disse elevene. Og motivasjon er nettopp hovedtemaet for hele ungdomstrinnet.
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Glåmdalsregionen i Hedmark kom på delt sisteplass i NæringsNM 2011. Kommunevis kom flere hedmarkskommuner på plassene rundt nr. 400. Hva gjør etter statsrådens mening denne regionen og en del hedmarkskommuner feil når det skjer så lite næringsutvikling at man blir rangert så dårlig, og hva vil statsråden bidra med for å styrke næringsutviklingen i både Hedmark og resten av landet?»
Næringslivet i Hedmark har eit stort innslag av næringar som i dag er i sterk omstilling eller tilbakegang over heile landet. Samstundes ligg fylket geografisk langt unna dei områda som er naturlege lokaliseringsstader for dei næringane som har den sterkaste veksten i økonomien i dag. Eg tenkjer då t.d. på oljenæringa, på dei maritime og marine næringane og på fleire av dei nye tenesteytande næringane. I ei rangering som representanten Bredvold syner til, vil nødvendigvis nokre kome fyrst, medan andre kjem eit stykke ned på lista. At desse då gjer noko gale, slik representanten Bredvold vil ha meg til å seie, vil eg ikkje vere med på. Plasseringa på lista er sjølvsagt avhengig av dei kriteria som vert nytta, og dei føresetnadene dei ulike kommunane har for å score på desse kriteria. Slik eg kjenner Glåmdalsregionen og Hedmark fylke, vil eg tvert imot seie at dei gjer svært mykje rett i arbeidet sitt for ei positiv næringsutvikling. Det avgjerande for all utvikling er at næringslivet omstiller seg og sjølv tek vare på dei moglegheitene som finst. Frå det offentlege si side kan me leggje til rette både gjennom målretta verkemiddel og gjennom generelle rammevilkår. Her vil eg nemne verkemidla gjennom både Innovasjon Norge og SIVA. Når det gjeld rammevilkår, vil eg særskilt nemne den differensierte arbeidsgivaravgifta som store delar av Glåmdalsregionen nyt godt av. På oppmoding har òg KRD tildelt fylkeskommunen ekstra skjønsmidlar til omstilling av næringslivet i Kongsvinger. Eg veit at det er eit godt og tillitsfullt samarbeid mellom næringslivet og lokale og regionale styresmakter i Hedmark. I det siste halve året har dette gitt seg utslag i at SIVA har etablert tre næringshagar i Glåmdalsregionen og ein industriinkubator i Kongsvinger. Dette er verkemiddel som er retta inn mot kunnskapsbaserte arbeidsplassar. Det er ikkje gjort over natta å omstille eit samfunn som i stor grad har vore tufta på tradisjonell næringsverksemd, til nye næringar der kunnskap og menneskelege ressursar på mange vis vert viktigare. Frå departementet si side vil me leggje mykje arbeid i å følgje opp utgreiinga om korleis ein kan få til ei betre spreiing av dei kunnskapsbaserte arbeidsplassane. Eg vonar Hedmark også vil ha nytte av denne innsatsen. Eg har med eigne auge sett døme frå fylket som gjer meg overtydd om at Hedmark er på rett veg i si satsing, og eg har stor tru på at både Glåmdalsregionen og andre kommunar i fylket vil vere i stand til å klatre høgare på lista i framtidige NæringsNM.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er sikkert mange måter å gjøre dette på, og statsråden har kanskje vært innom noen av dem. Det vi sliter med i Hedmark, er at vi er et grensefylke til Sverige, bl.a. grenser Värmland til oss. Bare på grunn av handelslekkasjen dit sikres 2 000 svenske jobber. Så kan man spørre seg hvorfor man har en handelslekkasje. Selvfølgelig er det mange årsaker til det – det kan være servicetilbudet, det kan være tilbudet av varer, men det kan også være på grunn av at varer er billigere fordi vi har mye skatter og avgifter i Norge, og så reiser man til Sverige og handler. Noe annet kan være samferdsel, som statsråden ikke var innom i det hele tatt. Vi har bl.a. rv. 20, som nå snart blir rv. 2. Jeg vil gjerne høre litt om hva statsråden mener om et forholdsvis høyt skatte- og avgiftsnivå i Norge kontra i Sverige, og vil gjerne også høre om samferdsel.
Det vil verte litt langt dersom eg skal ta ei utgreiing om det norske skatte- og avgiftssystemet. Men at grensehandel kan ha betyding, kan ein ikkje avslå. Samtidig er det slik at det finst grenseregionar som skårar høgare i det same NM-et som det vart vist til i spørsmålet. Så eg trur det viktige ein gjer i Glåmdalen og andre regionar, anten dei er grenseregionar eller andre arbeidsmarknadsregionar, er å definere sin eigen styrke. Ein må definere kva ein er god på, definere dei menneskelege og naturgitte naturressursane, ikkje minst nytte dei moglegheitene som ligg gjennom Innovasjon Norge, SIVA og andre – eit godt samarbeid med fylkeskommunen er òg ein viktig bit – til å lyfte seg sjølv. Det har vist seg at det er det som er framtidas løysingar i dei regionane som skal greie å konkurrere i framtida.
Jeg takker for et egentlig bedre svar, for det handler om å løfte seg selv. Men vi har noe som heter «fylkesmann», som ikke gir innbyggerne i Hedmark muligheter til å løfte seg selv. Vi har naturgitte ressurser, f.eks. muligheten til å kjøre snøscooter, men der sier fylkesmannen nei, det kan være en rovdyrpolitikk som ikke er i tråd med ønskene til dem som bor i Hedmark – og masse sånt. Så det å løfte seg selv er viktig. Men samtidig som man sier at man skal løfte seg selv, må man gi en mulighet til å kunne løfte seg selv. Mange føler at fylkesmannen er en sterk bremsekloss. Det kan gjelde det å lage et hyttefelt, f.eks. Ofte handler det om livskvalitet og bolyst, og hvis man får de to tingene, får man etter min mening også et næringsliv som fungerer. Derfor må fylkesmannen være mer smidig og si ja til mye mer enn han gjør. På den måten kan vi få et næringsliv som løfter seg selv, og en befolkning som løfter seg selv, og som sagt få ikke minst livskvalitet og bolyst.
Eg kan seie meg samd i mykje av det representanten Bredvold her seier. Derfor har òg regjeringa vore oppteken av å få på plass eit godt rovdyrforlik som skal vere tydeleg når det gjeld kva fylkesmannen skal gjere, og kva rovdyrnemndene – dei som er folkevalde til det arbeidet – skal gjere. Me har vore opptekne av å støtte opp om dei naturbaserte næringane i både Hedmark og resten av landet, nettopp fordi me ser at anten det gjeld arbeid innan turisme, kortreist mat eller andre naturbaserte arbeidsplassar, så er det grobotn for dei. Me ser det òg i næringshagane i Glåmdalen, og eg har sjølv vore i Odalen og møtt spenstige gründerar. Ein av dei sit i gründerrådet mitt, og han har utvikla «twintip» vasski og eksporterer til 14 land – spennande. Det å ha tru på eigne ressursar og støtte opp om dei som vil noko, er ei viktig oppskrift, og så får ein få hindringane or vegen.
Mitt spørsmål går til kommunal- og regionalministeren: «Husbankens regelverk for investeringstilskudd til private sykehjem gjør det i praksis umulig for private eiere med interkommunalt tilbud å motta tilskuddet, fordi hverken vertskommune eller kjøperkommunene vil garantere for beløpet i henhold til regelverket. Vil statsråden utarbeide et regelverk som tar hensyn til denne problemstillingen, slik at det blir mulig å motta tilskuddet for f.eks. Søster Ninas Sykehjem i Jevnaker når det er brukere fra flere kommuner slik signalene er i Samhandlingsreformen og interkommunalt samarbeid?»
Det er kommunane som har ansvaret for å tilby sjukeheimsplassar og omsorgsbustader til menneske som har behov for helse- og omsorgstenester heile døgnet. Investeringstilskotet er eit verkemiddel for kommunane i arbeidet med å fornye og byggje ut tilbodet av heildøgns omsorgsplassar. Derfor er det kommunane som kan søkje Husbanken om investeringstilskot, og som må vurdere om det er behov for auka utbygging og modernisering av sjukeheimar og omsorgsbustader. Det er kommunane sjølve som best veit kva behov dei har for heildøgns omsorgsplassar. Investeringstilskotet vart i fjor endra, ved at høvet til å gi tilskot vidare til ideelle aktørar vart avvikla. Samtidig vart det opna for at kommunane òg kan få tilskot for omsorgsplassar som vert etablerte og drivne av andre aktørar, både ideelle og kommersielle. Kommunane står dermed fritt til å velje om dei vil byggje og drive omsorgsplassar sjølve, eller om dei heilt eller delvis vil kjøpe tenesta av frivillige og ideelle organisasjonar, private omsorgsfirma eller andre. Når kommunen kjøper tenester, skal dette skje på vanlege forretningsvilkår, og regelverka for offentlege framskaffingar og statsstønad skal verte følgde. Det sentrale for regjeringa er at kommunen skal disponere plassane i 30 år. Eg viser til Prop. 65 S for 2010–2011, Styrking av investeringstilskotet til omsorgsbustader og sjukeheimsplassar, som vart behandla i Stortinget i fjor vår. Endringa i reglane for investeringstilskotet er ei tilpassing til dei overordna juridiske rammevilkåra i regelverka for offentlege framskaffingar og statsstønad. Desse regelverka ligg fast. Reglane for investeringstilskotet er no òg tilpassa kommunane sitt ansvar etter helse- og omsorgslovgivinga. Når det gjeld Søster Ninas Sykehjem og andre som til byr interkommunale omsorgstilbod, vil det vere dei kommunane som kjøper omsorgsplassar, som må søkje Husbanken om tilskot. Investeringskostnaden og investeringsrisikoen vil i så fall inngå i den prisen partane avtaler for tenestetilbodet. Regjeringa auka i fjor òg tilskotssatsane og avvikla prioriteringa til fylkesmennene av kva kommunar som skal få tilskot, og fordelinga av rammer på husbankregionar og fylke. Samla har endringane i ordninga gitt kommunane større spelerom i arbeidet med å få på plass eit framtidsretta omsorgstilbod. Endringane sikrar større lokalt sjølvstyre, og eg er sikker på at dei òg vil gi gode løysingar rundt om i kommunane.
Jeg hadde jo i sin tid et skriftlig spørsmål til statsråden, og jeg opplevde at svaret var så dårlig at jeg mente at statsråden gjerne ikke helt skjønte det. Dermed ønsker jeg å ha en diskusjon her i dag. Dette svaret er jo egentlig en repetisjon av det forrige svaret, som jeg tror statsråden gjerne ikke helt ser konsekvensen av. Dette er et løsningsorientert spørsmål til statsråden hvor altså et interkommunalt sykehjem opplever at de ikke får det investeringstilskuddet som ingen har noe imot at de skal få. Men de får det ikke fordi Husbanken og Kommunaldepartementet rett og slett ikke har tenkt på det, fordi det finnes så få eksempler på denne type sykehjem. Når de da skal utvide fra 34 plasser til ca. 50 plasser, er det ingen som har tenkt på at interkommunale sykehjem er det ingen kommuner som er ansvarlig for i 30 år. Dermed trenger disse en særhjelp i Kommunaldepartementet og i Husbanken, noe som hittil ikke er løst. Konsekvensen er at sykehjemmet ikke får den utvidelsen som de trenger.
Slik eg ser det, er det ingen ting i vegen for at dei samarbeidande kommunane kan få midlar til å utvide tilbodet, men då må dei òg forplikte seg til å bruke plassane. Det burde jo for så vidt òg vere ei tryggheit for investeringane at ein er sikker på at plassane vert brukte, noko eg er heilt trygg på at dei kjem til å verte, med den veksten me ser i talet på eldre. Så tilskotet er jo eit forhold berre mellom Husbanken og kommunen. I dette tilfellet er det kommunane som i samarbeid kan kjøpe omsorgsplassar, og det er jo dei som må søkje Husbanken om tilskot. Eg er oppteken av at me ikkje skal leggje hindringar i vegen for smidige løysingar, og eg er veldig for interkommunalt samarbeid. Så i den grad det er eit tilfelle her som me må sjå nærare på, er eg òg villig til å gjere det, dersom det er noko[[presidenten klubber]]
Jeg opplever det også slik at det bør være en vilje til dette, særlig i departementet, som også lager reglene til Husbanken, for statsråden sier at det ikke skal være noe i veien for at dette sykehjemmet skal få investeringstilskudd. Det er jeg enig i. Problemet, som jeg ber statsråden om å ta på alvor, er at en kommune som Jevnaker som har full sykehjemsdekning, sier at de ikke trenger dette sykehjemmet, men det har eksistert siden 1950-tallet. Gjerdrum kommune, Ringerike kommune og Oslo kommune er store kjøpere av tjenester, men ingen av dem kan jo garantere i 30 år å være ansvarlig for investeringstilskuddet, for – som statsråden også sier – lov om offentlige anskaffelser gjelder også ved innkjøp av sykehjemsplasser i privat regi, i en periode på gjerne ett, to, tre, fire og fem år. Dermed er det ingen av de kommunene som kjøper tjenestene, som har mulighet til eller ønske om å gjøre det. Da er mitt spørsmål til Navarsete: Vil statsråden sørge for at Husbanken og Kommunaldepartementet sammen finner en løsning, slik at dette sykehjemmet og andre kan løse dette problemet istedenfor å lage et problem?
Eg håpar at denne statsråden er kjend for å vere løysingsorientert og ønskjer å finne gode løysingar. Eg skal i dag ha eit møte med Husbanken om ei heilt anna sak, men eg skal ta med meg denne problemstillinga inn i det møtet og gi Husbanken i oppdrag å sjå på kva som eventuelt må gjerast for å løyse denne type saker. Så håpar eg me kan finne ei smidig løysing på det, for eg trur at alle er opptekne av at både denne sjukeheimen og tilsvarande sjukeheimar som har interkommunal karakter, skal ha moglegheita til å få utvida si verksemd. Det er så langt eg kan gå, men det håpar eg viser ein positiv vilje iallfall til å prøve å finne ei løysing.
Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «Diskusjonen om et mulig fremtidig fengsel i Lødingen har pågått i mange år. Soningskøen har så vidt undertegnede kjenner til, økt igjen, og behovene for ordinære soningsplasser og varetektsplasser er således fortsatt til stede. Tidligere statsråd Knut Storberget og statssekretærer fra Justis- og beredskapsdepartementet har besøkt Lødingen flere ganger uten at noen avgjørelse er tatt. Når forventer dagens statsråd at en endelig avgjørelse vil bli tatt?»
Justisdepartementet har gitt kriminalomsorgens sentrale forvaltning i oppdrag å utarbeide en samlet kapasitetsplan med enhetsstruktur for fengslene og friomsorgskontorene. I planen skal det vurderes hvordan kapasiteten i kriminalomsorgen bør settes sammen for å dekke framtidig kapasitetsbehov og legge til rette for en straffegjennomføring etter intensjonene i St.meld. nr. 37 for 2007–2008 Straff som virker – mindre kriminalitet – tryggere samfunn, som ble lagt fram 26. september 2008. Det skal også vurderes hvor enhetene bør lokaliseres med hensyn til bl.a. nærhetsprinsippet og innsattes hjemsted, og hvor store enhetene bør være for å sikre et godt innhold i straffegjennomføringen. I tillegg skal det gjøres en vurdering av enhetenes bygningsmessige tilstand og hvordan fengslene bør være utformet for å tilfredsstille kravene til moderne straffegjennomføring. Strukturen i kriminalomsorgen Region nord, herunder Midtre Hålogaland, vil bli vurdert i arbeidet med planen. Som en del av dette arbeidet har Statsbygg gjennomført en utredning av et eventuelt fengselstilbud ved Nes fort. Daværende statssekretær, Terje Moland Pedersen, og representanter fra Statsbygg var på en befaring ved Nes fort den 3. november 2011. Etter befaringen fikk Statsbygg i oppdrag å lage en revidert mulighetsstudie som vurderer muligheten for ombygging av deler av Nes fort til fengselsformål, og estimat på konstnadskonsekvenser ved dette. Departementet mottok den reviderte mulighetsstudien til vurdering den 10. januar i år. En etablering av et fengselstilbud vil jeg eventuelt komme tilbake til. Jeg kan avslutningsvis si at det er en gledelig trend at soningskøen var nedadgående mot slutten av 2011. Men dette krever en både vedvarende og systematisk innsats også for å kunne møte økte utfordringer i tiden framover.
Jeg takker statsråden for svaret, som er rimelig som forventet. Jeg registrerer at soningskøen går ned. Da håper vi at det skjer på grunn av lavere kriminalitet, ikke på grunn av andre ting. Men jeg skal den biten ligge, selv om det kunne ha vært en debatt i seg selv. Jeg synes, av respekt for dem som er initiativtakere i Lødingen, eierne av Nes fort, kommunen og andre i regionen, at man nå snart må kunne få et endelig svar. Dette er en sak som har versert lenge, det skulle ikke forbause meg om det er i nærmere ti år. Så jeg vil vite hva statsråden mener er et akseptabelt tidsrom for å holde folk på en armlengdes avstand. Det har noe med respekt å gjøre også. Det er ikke tvil om at Stortinget og regjeringen kan hive seg rundt og være ganske dyktige den andre veien, om de har bestemt seg for det. I forrige spørsmål, til statsråd Navarsete, ble det sagt at man kan være løsningsorienterte og finne løsninger. Jeg håper at regjeringen er like kreativ og like tydelig i denne saken, slik at man i alle fall får en endelig avklaring, av respekt for dem som har investert, og av respekt for dem som bor der, siden man tilbyr seg å være et mulig hjelpeverktøy for kriminalomsorgen.
Jeg setter stor pris på engasjementet både fra representanten og fra kommunen. Det er viktig å sikre gode beslutninger på dette området, og gode beslutninger krever selvsagt et godt grunnlag både når det gjelder hvilke plasser som trengs, hvilket innhold i soningen dette kan gi, hvor plasser bør ligge geografisk, og selvsagt må også den kostnadsmessige siden være grundig utredet. Nå kom mulighetsstudien, som Statsbygg har fått i oppdrag å gjøre på bakgrunn av det besøket som tidligere statssekretær Moland Pedersen gjorde. Nå er det bare noen få dager siden denne kom til departementet, men den gir oss et godt, mer konkret grunnlag for å gjøre de vurderinger og fatte de beslutninger framover som dette området trenger.
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Det betyr at da finnes det på en måte ingen unnskyldning – for å bruke et slikt begrep – for ikke å konkludere. Man har faktabehovene i kriminalomsorgen, man har en gjennomgang av den økonomiske statusen og utfordringene for å gjennomføre dette hvis man bestemmer seg for det. Det som gjenstår nå, er rett og slett å ta en politisk avgjørelse, hvis jeg oppfattet statsråden riktig. Når det gjelder forutsetningene for kriminalomsorgen og det økonomiske, har statsråden redegjort for at de finnes der. Man skal altså ta en politisk beslutning. Da er jo spørsmålet ganske enkelt. Når kan man forvente at Justisdepartementet ved statsråden kommer til Stortinget og sier ja eller nei til noe sånt? Kan vi forvente det i revidert, siden man nå har fakta på bordet, eller er det for kort tid? Eller kan vi regne med at vi får det til høsten, som en del av budsjettforslaget for neste år?
Som jeg sa, vil også denne mulighetsstudien gå inn som grunnlag for den samlede vurderingen av kapasiteten som nå gjøres i kriminalomsorgen. Dette er en plan som er beregnet at skal kunne foreligge i løpet av dette halvåret. Så vil vi selvsagt komme tilbake til hvor det er riktig å legge eventuelle utvidelser, hva slags plasser dette i så fall er, og med tilhørende bevilgningsbehov. Jeg skal være forsiktig med å love nærmere når dette skjer.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime.
Jeg vil gjerne rette et spørsmål til kulturministeren: «Beredskap og sårbarhet har vært mye framme i det siste. Samfunnet vårt, med stor avhengighet av teknologi og hjelpemidler, er sårbart. Under stormen Dagmar var store deler av Sør-Hedmark uten strøm, telefon eller internettforbindelse i nesten ett døgn. NRK Radio var eneste mulighet for å få informasjon, men lyttet man til NRK, fikk man inntrykk av at det kun var Vestlandet som var rammet. Hvilken rolle ser statsråden for seg at NRK skal spille for å ivareta informasjonsbehovet i hele landet i en beredskapssammenheng?»
Radiokanalen NRK P1 er definert som beredskapskanal. Myndighetene har i medhold av kringkastingsloven mulighet til å sende ut viktige meldinger til befolkningen via NRK P1. Ekstremværet i romjula 2011 førte til feil på 87 hovedsendere og omformere. I noen tilfeller varte utfallet ikke lenger enn ett minutt. I andre tilfeller var signalene borte i flere døgn. De lengste utfallene skjedde på små sendere som dekker mellom 40 og 100 personer. Det lengste utfallet på en hovedsender i Møre og Romsdal varte i litt over ett og et halvt døgn. Jeg har ikke informasjon om at Sør-Hedmark ble rammet av utfall som skyldes feil på radio- eller fjernsynssendere. Derimot falt hovedsenderen på Tron i Nord-Hedmark ut i knapt fem timer. Jeg understreker at jeg ikke har oversikt over eventuelle strømbrudd i Sør-Hedmark som eventuelt kan ha satt radio- og fjernsynsapparatene i den enkelte husstand ut av spill. Justis- og beredskapsdepartementet har det overordnede ansvaret for å samordne beredskapen i Norge. Justis- og beredskapsdepartementet har allerede satt Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap – DSB – og Post- og teletilsynet i gang med å vurdere sårbarheten i viktige offentlige elektroniske kommunikasjonsnett. Justis- og beredskapsdepartementet har bedt DSB som ledd i prosjektet å ta en vurdering av konsekvensene av ekstremværet Dagmar i desember 2011. DSB har bedt NRK om informasjon om konsekvensene av ekstremværet og hvilken betydning det fikk for kringkastingen. NRKs rapport vil omfatte informasjon om håndteringen av utfallene og eventuelle behov for tiltak for å sikre at NRK kan ivareta sine samfunnspålagte oppgaver under kriser. Jeg mener at det mest hensiktsmessige er å avvente DSB og Post- og teletilsynets rapport før det trekkes noen konklusjon om NRK og radiokanalen P1s framtidige rolle i informasjonsberedskapen. For ordens skyld vil jeg understreke at jeg ikke har noen innflytelse på den redaksjonelle dekningen av ekstremværet. Det er kringkastingssjefen som, innenfor de generelle rammene som følger av NRK-plakaten og vedtektene, avgjør hvordan slike hendelser dekkes. Dette er i samsvar med bestemmelsene om redaksjonell frihet i kringkastingsloven og lov om redaksjonell frihet i media.
Jeg har stor forståelse for at redaksjonsplakaten skal gjelde, og jeg har også stor forståelse for at statsråden ikke kan ha oversikt over enkeltradioer i de enkelte hjem. Det var i og for seg ikke det spørsmålet dreide seg om, så jeg tror kanskje spørsmålet ble misforstått litt, for det …
Regjeringen tar all kritikk veldig seriøst[[presidenten klubber]]
Nå er det slik at presidentene gir ordet i denne sal. Ingen tar ordet. Det burde statsråden absolutt være klar over. Gundersen får fortsette.
Jeg tror spørsmålet rett og slett ble misforstått – særlig når jeg hører at NRK P1 er definert som en beredskapskanal. Det var altså 21 472 husstander i Sør-Hedmark som var uten strøm. Det var ganske underlig å sitte på mitt hjemsted, Flisa, og se at hele glåmdalsdistriktet ble svart. Og vi hørte ingenting. Radioen var i funksjon, så det var ikke det at P1 og NRK var ute av funksjon, men de hadde rett og slett ikke oppdaget at hele Sør-Hedmark var uten strøm, Internett eller annen forbindelse ut, og da – i en beredskapssammenheng – mener jeg faktisk det er en statsråds ansvar å sørge for at de signalene i hvert fall kommer fram til NRK.
Dette må vi ha en diskusjon om, men det er ikke min oppgave å påvirke hvordan NRK dekker ekstremvær. Oppmerksomheten var nok mest på Vestlandet. Det var nok ikke tilsvarende oppmerksomhet i media rundt oss som ble rammet av strømbrudd på Østlandet, som jeg regner med at representanten Gundersen – og også jeg på Jessheim – ble rammet av. Situasjonen ble nok ikke sett på som så alvorlig i de traktene hvor vi kommer fra. Men det er klart at man kan jo alltid ta opp diskusjonen om NRKs redaksjonelle dekning, og det kan jo stortingsrepresentanten Gundersen og andre ta initiativ til.
Jeg håper statsråden kan se på dette med litt alvor, for hele Sør-Hedmark var altså uten Internett og strøm og all annen forbindelse i et helt døgn. Mange var uten forbindelse en hel uke. Det er klart at det har noe å gjøre med en trygghetsfølelse, og NRK var den eneste kanalen som var oppe for å kunne signalisere til folk når man kunne få igjen strømmen, når man kunne forvente at ting var opprettholdt og kommet tilbake til normalen. Jeg mener at når NRK P1 er definert som en beredskapskanal, må det faktisk ligge en instruks der om at da skal man ikke skal glemme det meste av landet og kun fokusere på Vestlandet. Jeg fikk ringt til NRK etter ca. 20 timer, for da fikk vi igjen mobilnettet, og fikk gjort dem oppmerksom på at hele Sør-Hedmark var uten strøm. Da kom det på første nyhetssending etterpå. Så det var rett og slett en åpenbar svikt i informasjonen et eller annet sted som gjorde at man ikke var klar over situasjonen.
Jeg regner med at NRK alltid har diskusjoner om sin dekning, slik de har i alle andre saker, men det er ikke min oppgave å instruere NRK slik enkelte representanter – uten å nevne navn – har vært inne på at jeg skal gjøre i forhold til barne-tv-programmer. Jeg oppfordrer representanten Gundersen og andre til å ta initiativ til at NRK gjennomgår hvordan de dekker den type hendelser, men jeg ønsker ikke å pålegge NRK hva slags dekning de skal ha i enkeltsaker.
Presidenten vil bemerke at det er uakseptabelt å avbryte representanter når de holder sine innlegg, og jeg vil anbefale statsråd Huitfeldt å sette seg inn i Stortingets reglement om hvordan møtene i denne salen avvikles.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime.
Mitt spørsmål går til fornyings-, administrasjons- og kirkeministeren: «Ifølge avisene Vårt Land og Glåmdalen har kirkeministeren avgjort at Våler i Hedmark ikke får bygge ny kirke på branntomten. 16. januar i år skrev Ringerikes Blad at arbeidsutvalget for Ringerike kirkelige fellesråd vil ha avklaring fra Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet før sak om bygging av ny Hønefoss kirke lyses ut, om det er mulig å bygge ny kirke på branntomten, eller om departementet har lagt nye føringer. Er det slik at statsråden mener at hun er bedre i stand til å avgjøre hvor kirkene skal ligge enn de som bruker og finansierer disse?»
Våler kirke i Hedmark ble totalskadet i brann 29. mai 2009. Prosessen med å bygge ny kirke har skapt et bredt engasjement i lokalsamfunnet. Å bygge ny kirke er et omfattende og tidkrevende arbeid. Det er viktig at planleggingen av et nytt kirkebygg tar utgangspunkt i hvilke behov kirken skal dekke. Prosessen må drives fram av det lokale kirkedemokratiet. Å skulle gjenreise en kirke etter en brann er ekstra krevende. Mange har sterke følelser knyttet til kirken sin, og det er bra. Kirkeloven bestemmer at oppføring av kirke skal godkjennes av departementet. Loven har bestemmelser som stiller krav både til prosess når ny kirke skal bygges, og til selve kirkebygningen. Menighetsmøtet, som består av alle stemmeberettigede i soknet, skal uttale seg om oppføring av kirke. De lokalkirkelige myndigheter involverer Kirkerådets arkitektfaglige rådgiver på et tidlig stadium i et byggeprosjekt. Kirkerådet gir råd både om tomtevalg og om utformingen av kirkebygget for at det skal bli hensiktsmessig og funksjonelt. Kirkerådet har vært inne i prosessen i Våler. Kirkelig fellesråd sender søknad til departementet når planene for det nye kirkebygget er klare, sammen med en anbefaling fra vedkommende biskop og Kirkerådet. Våler kirkelige fellesråd vedtok allerede i oktober 2010 at ny kirke skulle bygges på ny tomt. Det er imidlertid uenighet i lokalsamfunnet i Våler om hvorvidt kirken skal gjenreises på branntomten eller på ny tomt. Da uenigheten om tomtevalget vedvarte, og for å få framdrift i saken, ba Hamar biskop i november i fjor departementet om å avklare om kirken kunne bygges på branntomten. Kirkerådet ble konsultert og anbefalte at kirken bygges på ny tomt. Ny tomt ville gi et fullgodt og funksjonelt kirkebygg i Våler. Ut fra bl.a. Kirkerådets anbefalinger har jeg i mitt svarbrev til biskopen uttalt at slik saken nå står, kan jeg ikke se at ny kirke i Våler kan bygges på branntomten. Jeg har derfor bedt Våler kirkelige fellesråd ferdigstille arbeidet med kirke på ny tomt som nå pågår. Departementet vil på vanlig måte ta stilling til en søknad om oppføring av ny kirke i Våler når vi har mottatt søknaden fra fellesrådet.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er heller ikke ukjent med at det bruker å være stor enighet, f.eks. om at vi vil bygge den nye kirken, men at det er en stor utfordring når det gjelder å komme til enighet om lokalisering av bygget – så det har jeg all respekt for. Det er nå engang slik at det er et lokalt ansvar å avgjøre hvor en ny kirke skal bygges eller gjenreises – men det er òg viktig at det blir ført en demokratisk prosess i slike saker, slik at alle føler at de blir hørt og tatt på alvor. Jeg har òg veldig stor respekt for statsråden, men i dette tilfellet er jeg faktisk skeptisk, for ifølge Vårt Land var det slik at statsråden grep inn før departementet hadde fått noen formell søknad fra Våler kirke. Spørsmålet mitt er da om statsråden har tenkt å begynne med sentralstyring alle steder der det er uenighet om hvor kirken skal ligge, eller vil hun oppfordre til gode lokaldemokratiske prosesser og i alle fall vente til hun får en formell søknad før hun uttaler seg?
Det har vært en lokaldemokratisk prosess i Våler der både menighetsmøtet og fellesrådet har gått inn for å bygge kirke på ny tomt. Det er riktig at vi har fått en henvendelse fra biskopen i Hamar, som har vært forelagt Kirkerådet, som er det demokratisk valgte høyeste organet i Den norske kirke, der vi ble anbefalt at kirken bør bygges på ny tomt – ut fra de opplysningene som nå foreligger. Jeg har respondert på den henvendelsen og sagt at jeg deler den oppfatningen. Det er krevende å bygge ny kirke på gamle branntomter både fordi det plassmessig ofte er vanskelig å få gode byggeprosesser, da det finnes eksisterende graver som ligger tett opptil og fordi det er viktig at man får kirkebygg som er universelt utformet. Men i denne prosessen har altså alle kirkelige organer uttalt seg, og jeg har fulgt opp de vedtakene som er gjort i de kirkelige organene.
Jeg takker igjen for svaret, men her viser det seg at det er sendt en søknad som det har vært stor uenighet om i kirkesognet. Kirken er midt oppe i en demokratiprosess. I den forbindelse er det svært viktig at den lokale kirkeledelsen ivaretar dette, spesielt i saker som er av så stor betydning for menigheten. I dette tilfellet hadde jeg faktisk trodd at det hadde vært bedre om statsråden kom med et godt forslag til prosess på dette, enn så tydelig å avfeie en så stor del av Våler menighets ønske. Ifølge Vårt Land var begrunnelsen for uttalelsen at hun vil hjelpe samfunnet videre etter en lang splittelse i kirkesaken. Spørsmålet er om statsråden har registrert dette, og om menigheten har blitt hjulpet til mer enighet og til å stå mer samlet etter at hennes uttalelser kom fram. Hvis ikke – hva vil hun da foreta seg for å gjenopprette enigheten i sognet?
Jeg har vært på besøk i Våler, jeg har sett på tomteområdene der, jeg har vært på møter med veldig mange av de impliserte. Det er et høyt konfliktnivå i Våler, og jeg tror det er viktig at man kommer videre. Derfor støtter jeg veldig opp om det arbeidet som er gjort i de demokratiske organene i Våler menighet, der menighetsmøtet har gitt sin uttalelse, der fellesrådet har gjort sitt vedtak. Det er lagt ut en arkitektkonkurranse nå, basert på de vedtakene som er gjort i Våler kirkelige fellesråd. Derfor tror jeg det er viktig at man nå fortsetter å jobbe langs de demokratiske beslutningene som er tatt, viderefører den arkitektkonkurransen som er utlyst på basis av de vedtakene som er gjort. Det er mitt bidrag i den saken. Så håper jeg at alle som deltar i det kirkelige demokratiet i Våler, jobber med å komme seg videre og aksepterer de vedtakene som er gjort i denne saken. Det er altså flertallet jeg har støttet i min uttalelse.
Spørsmålet mitt går til arbeidsministeren: «En 37 år gammel dame som er utdannet førskolelærer, må slutte i yrket sitt da hun har fått en funksjonshemning som går ut over hørselen. Hun sier opp sin stilling i samråd med lege. Etter ett år er hun fortsatt på arbeidsavklaringspenger, men har blitt varslet av Nav om at disse snart vil stoppe. Hun er eneforsørger til tre barn. Nav har ikke klart å finne alternativt arbeid til henne, men anbefaler henne istedenfor søknad om uføretrygd. Hva mener statsråden om denne saken opp mot regjeringens jobbstrategi?»
Et av regjeringens viktigste mål er å legge til rette for at flest mulig kan delta i arbeidslivet med sin kompetanse og arbeidskraft. Det er viktig for den enkelte og for samfunnet, og det er selve grunnlaget for Nav-reformen. Grunnleggende for Navs arbeid er at man skal ta utgangspunkt i den enkeltes mulighet for deltakelse i arbeidslivet. Alle som ønsker å komme i arbeid, har rett til å få vurdert sitt bistandsbehov. Behovs- eller arbeidsevnevurderingen skal avklare om det er hensiktsmessig og nødvendig å sette i verk arbeidsrettede tiltak for å komme i jobb. Dette er det Arbeids- og velferdsetaten som vurderer. Formålet med regjeringens jobbstrategi for personer med nedsatt funksjonsevne er å gi flere muligheter for å komme i arbeid. I jobbstrategien er det lagt vekt på at den ordinære arbeidsmarkedspolitiske innsatsen skal styrkes med målrettede virkemidler som kan kompensere for ulike former for funksjonsnedsettelser. Det har vært viktig å utvikle virkemidler som kan hjelpe både arbeidssøker og arbeidsgiver med å redusere usikkerhet og risiko hos dem begge. Det er lagt vekt på å utvikle nye oppfølgings- og tilretteleggingstiltak. Jeg kan ikke vurdere hva som ville ha vært den beste løsningen i dette enkelte tilfellet. Generelt vil arbeidsavklaringspenger bli gitt så lenge det er nødvendig for at en person skal kunne gjennomføre en fastsatt aktivitet med sikte på å komme i arbeid, men som hovedregel ikke mer enn fire år. Vi ønsker å få flere med nedsatt funksjonsevne i arbeid. For noen kan uførepensjon være det rette. Før man innvilges uførepensjon, skal alle muligheter for å komme i arbeid være prøvd. Dette er tydelig signalisert til etaten.
Eg takkar for svaret. Dette tilfellet er dessverre ikkje enkeltståande. Det finst mange fleire, og eg får stadig spørsmål om denne utfordringa. I Bergens Tidende fredag 27. januar i år kan ein òg lesa om eit nytt tilfelle der ein person faktisk måtte gi opp, og måtte ordna dette med jobb sjølv. Sjølvsagt har ein sjølv ansvaret. Men i dette tilfellet seier vedkommande at det gjekk for treigt hos Nav, det blei for omstendeleg, og det blei tidkrevjande. Det er klar tale, og her viser ein òg kor skoen trykkjer. Når vi òg veit at pila peikar feil veg når det gjeld auken av nye uføre, spesielt for dei under 30 år, er dette alvorleg og noko vi må gjera noko med. Mitt spørsmål til statsråden er igjen: Kva for ressursar og kva slags kvalitet vil ein setja inn mot Nav, som skal ta hand om alle desse som vi ikkje ønskjer skal over på uføretrygd?
Hele systemet med arbeidsavklaringspenger og det at man skal ha en arbeidsevnevurdering, er noen av de viktigste virkemidlene for å se det enkelte individ og oppfølgingen knyttet til dette. I Navs vridning for 2012 og i det styringsdokumentet som er gitt fra departementet til Nav, er vi tydelige på at man nå har hatt år hvor man har jobbet med ytelsesforvaltningen. Nå er det nettopp oppfølgingen av den enkelte som skal være hovedprioritet i Navs strategi framover, og nå har vi jobbet med ny strategi for dette. I tillegg har vi et veldig høyt tiltaksnivå i Norge supplert med denne jobbstrategien. Mange virkemidler er på plass. Så har jeg lyst til å si at det ikke nødvendigvis er slik at hver gang en person ikke kommer i jobb, har Nav sviktet – Nav skal bli bedre, men det er ikke nødvendigvis slik. Det må være et arbeidsliv som tar imot personer, og det må være personer som er motivert. Hvis det er slik som representanten nevner, at en person har skaffet jobb selv, er det gledelig, og da viser det at den personen kan gjøre det selv. Det er ikke gitt at det alltid er Nav som svikter, når vi ikke får folk i arbeid.
Eg takkar igjen for svaret. Statsråden nemnde sjølv at det må vera eit arbeidsliv der. I den samanhengen veit vi at strategien òg inneheld at statleg og kommunal forvalting skal gå føre med gode eksempel og tilsetja menneske med funksjonshemming. Mitt spørsmål til statsråden er: Kor mange tilsette med ei eller anna form for funksjonshemming som er i faste stillingar og/eller i trainee-stillingar, har statsråden i sitt departement?
Jeg er helt enig i at det er viktig at staten går foran som et godt eksempel i likhet med privat sektor. Vi må bare sørge for at arbeidslivet generelt har en annen attityde i forhold til folk med funksjonshemninger, og det jobber jeg systematisk med. Den jobbstrategien og arbeidet med den er et av de viktigste virkemidlene vi har. Konkret hvor mange jeg har i mitt departement – jeg tror det er én person. Hvis det ikke er én person, skal jeg rette opp det, men jeg mener det er én person. Jeg er veldig opptatt av at vi skal være klare i styringssignalene på at vi i større grad – også innenfor staten – må få åpnet opp, og at staten tar et større ansvar. Det deler jeg fullt ut. Men det viktigste for meg, som sagt, er at skal vi få dette til og få dette til å monne, må vi få en helt annen holdning når det gjelder forhold til funksjonshemmede generelt i samfunnet. Det gjelder både offentlig og privat sektor. Jeg tror vi deler felles målsetting om det.
Jeg har gleden av å stille olje- og energiministeren spørsmål: «I Dagens Næringsliv 19. januar 2012 kunne vi lese at ansatte i Statoil ikke tør å si fra om kritikkverdige forhold i frykt for å ødelegge karrieren. I en fersk rapport utarbeidet av forskningsstiftelsen IRIS fremkommer det bl.a. at Statoil har grunnleggende utfordringer med å håndtere kritikk, samt at man mangler systemer for å ivareta bekymringsmeldinger. Hvordan vil statsråden, som selskapets hovedeier, bidra til at Statoil får tilfredsstillende systemer, og at ansatte kan føle de har reell varslingsrett?»
Jeg kan forsikre representanten Eriksson om at sikkerhet skal ha høy prioritet for alle selskaper som er aktive på norsk kontinentalsokkel. I mine møter med ledelsen i Statoil er dette et viktig tema som selskapet selv også har understreket at de er svært opptatt av. Representanten Eriksson viser bl.a. til en forskningsrapport fra IRIS som omtales i Dagens Næringsliv 19. januar 2012. Jeg har registrert at det i denne artikkelen framkommer påstander om at Statoil har utfordringer med å håndtere kritikk og å finne effektive styringssystemer i organisasjonen. Jeg registrerer også at Statoil i den samme avisutgaven uttaler at selskapet har behov for å forbedre seg på enkelte områder. Statoil viser til at det allerede er iverksatt et omfattende arbeid for å styrke selskapet som organisasjon og således også forhindre en ny Gullfaks-hendelse. Ett av tiltakene er, ifølge selskapet, å gjøre ledere mer mottakelige for kritikk. Det følger av selskapslovgivningen at forvaltningen, og herunder organiseringen av selskapet, tilligger styret og selskapets daglige ledelse. Videre er det ledelsens ansvar å legge til rette for gode samarbeidsforhold med de ansatte og deres organisasjoner. Det ligger således utenfor min rolle som representant for staten som eier i Statoil å ha synspunkter på interne retningslinjer og rutiner i selskapet. Men jeg forventer at Statoil iverksetter nødvendige tiltak for å rette på forhold som ikke er i samsvar med lover og regler og selskapets egne standarder.
Jeg takker statsråden for svaret og viser også til rapporten og det som statsråden selv er inne på i sitt svar, om at Statoil har sagt at de skal gjennomgå ting, de skal forbedre seg, og det skal bli en åpnere kultur i organisasjonen – sitat fra Dagens Næringsliv, hvor Statoil-ledelsen sier at deres mål er å lære av Gullfaks-hendelsen. Dette er vel og bra. Det samme ble sagt etter utblåsingen på Snorre-plattformen i 2004. Jeg konstaterer at Statoil ikke har lært noen ting av tidligere feil. De må med andre ord nå vise at det er samsvar mellom ord og handling. De ansattes varslingsvern må etter mitt skjønn være reelt, og statsråden peker også på at det ligger utenfor hans område i forhold til de konkrete systemtingene som skal følges opp fra ledelse og administrasjon. Men jeg vil nok tro, og jeg utfordrer statsråden på det, at det må være viktig å forsikre seg om at systemene fungerer på en god måte, og at nasjonal politikk blir ivaretatt.
Det er helt korrekt at det er viktig for meg å sørge for at sikkerhetsnivå, helse, miljø og sikkerhetshensyn blir godt ivaretatt av alle selskap på norsk sokkel. Så har vi selvsagt et spesielt forhold til Statoil i og med at vi eier en stor aksjepost i selskapet. I de samtalene vi har med selskapet, tar vi selvsagt opp forhold knyttet til helse, miljø og sikkerhet og presenterer våre forventninger om høye standarder. Men det er viktig å skille mellom den rollen man har som aksjonær, og den rollen man har som lovgivende myndighet og regulator – det er forskjellige roller. Jeg tror på generell basis ikke det er grunnlag for å si at Statoil ikke har lært. Jeg tror at Statoil, i likhet med alle andre organisasjoner, er inne i en kontinuerlig prosess for å bli bedre. Det gjelder Statoil, og det gjelder oss alle sammen.
Takk for svaret. Jeg har lyst til bare å vise videre til den rapporten som ble nevnt, der det kommer fram at ledelsen i Statoil skylder på ansatte når noe har gått galt. Om det er rett, eller om det er feil, skal ikke jeg ta stilling til, men det er like alvorlig at ansatte opplever det sånn. Det vitner om, i alle fall etter mitt skjønn, at det er en ukultur man bør komme til livs. Jeg vil utfordre statsråden til å sørge for at tid og penger ikke går på akkord med sikkerhet, og at det iverksettes tilfredsstillende systemer som ivaretar de bekymringsmeldingene som kommer inn. Samtidig registrerer jeg at det i denne rapporten påpekes en ukultur, og at det er et «småkongedømme» i selskapet. Kan statsråden avkrefte at det er et «småkongedømme» og en ukultur i selskapet? Hvis han ikke kan avkrefte det, hvordan vil han da komme et sånt regime til livs?
Jeg kan forsikre representanten om at vi fokuserer sterkt på HMS-spørsmål på hele sokkelen. For å lykkes der er det viktig at man har gode organisasjoner, at man har god samhandling mellom ledelse og arbeidstakere, og at systemene i det hele tatt fungerer. Det tør jeg påstå at det legges stor vekt på i alle deler av norsk sokkel. Så tror jeg også at vi, helt åpenbart, ikke er kommet til veis ende. Det er ikke sånn at vi er blitt så dyktige, noen av oss, som vi kan bli, og mange har et kontinuerlig forbedringspotensial. Vi forventer selvsagt at Statoil tar ut det. Vi forventer at Statoil forholder seg til norske lover og regler, og at de etterkommer alle de krav som blir stilt av ulike myndigheter. Vi forventer selvsagt også at man lærer av hendelser kontinuerlig, sånn at farlige situasjoner, som den på Gullfaks, ikke gjentar seg, og at vi bygger videre på de erfaringene vi har, og får et bedre sikkerhetsnivå i framtiden enn det vi har hatt i fortiden.
Jeg har gleden av å stille følgende spørsmål til forsvarsministeren: «På grunn av nye støyregler legger Forsvaret ned innsigelse på all utvikling i Evje sentrum på bakgrunn av støy fra Evjemoen skyte- og øvingsfelt. Dette er en uholdbar situasjon for Evje og Hornnes kommune som selvsagt ønsker videre utvikling. Forsvaret har beregnet kostnadsdempende tiltak til 56 mill. kr og mener en kostnadsdeling er rimelig. Hvorfor skal en kommune som ikke får noen inntekter, heller bare ulemper med skytefeltet, betale store beløp for dette, og er det ikke mer riktig at forurenser betaler?»
Det tilligger oss alle å sørge for at Norge har et godt forsvar, og Forsvaret vil berøre ulike kommuner i landet på ulik måte. Noen er utsatt for betydelig flystøy, noen får støy fra skytebaner og noen fra hyppig øvingsaktivitet. Dette er ikke helt likelig fordelt, men sånn har det vært, og sånn vil det fortsatt være. Ved Evjemoen skytefelt har det vært aktivitet siden 1912. Man kan altså feire 100 års aktivitet ved Evje, og Forsvaret har fortsatt behov for dette skytefeltet. Jeg har forståelse for at Evje og Hornnes kommune har en utfordring knyttet til at arbeidsplassene i stor grad har forsvunnet, mens skytingen fortsetter, men det er altså slik at dette er et skytefelt som bl.a. benyttes av Madlaleiren og Luftforsvarets skolesenter på Kjevik. Det er ingen kjente alternativer til dette som ikke vil skape tilsvarende problemer et annet sted. Det ble etablert nye retningslinjer i 2005 når det gjelder støy, som pålegger eksisterende virksomhet å utrede den nye effekten av den allerede eksisterende støyen og kartlegge denne. Det har Forsvaret gjort. Det har vært en omfattende dialog med kommunen i flere omganger, og vi har sett på alternativer – både om det finnes alternativer til selve skytefeltet, og hva man måtte gjøre for å redusere støyen. Beløpet 56 mill. kr, som representanten Ropstad refererer til, er en beregnet kostnad, som ikke tar vekk støyen, men som reduserer den gjennom vending av skytebaner. Slik Forsvarsdepartementet og jeg forstår denne saken, har vi ingen forpliktelser overfor kommunen til å gjøre endringer i den allerede eksisterende aktiviteten – det foreligger ingen juridisk forpliktelse for oss. Man har likevel forsøkt å komme kommunen i møte ved å tilby en kostnadsdeling, der man deler denne kostnaden i to i når det gjelder den nye utnyttelsen av nye arealer som kommunen er interessert i. Jeg kan bare konstatere at Evje og Hornnes kommune ikke har ønsket å imøtekomme invitasjonen til en kostnadsdeling, og der står saken.
Jeg vil takke for svaret. Jeg vil også si at jeg opplever det som om Forsvarsdepartementet snur saken på hodet. Det er riktig at det er 100 år siden Forsvaret kom, men vi kan ikke feire 100 år med aktivitet, for i 2002 valgte regjeringen å legge ned leiren. Dermed var det tre år der også skytefeltet var uten aktivitet. Så begynte opptrappingen på skytefeltet igjen. Jeg vil presisere at jeg har et ønske om at skytefeltet kan være der, og at det fortsatt kan være i utvikling – for bygda. Det som er det viktige poenget i denne saken, er at 80 pst. av innbyggerne, hele Evje sentrum, er innenfor rød eller gul sone, noe som betyr at det ikke kan være sentrumsutvikling. Jeg trodde at regjeringen også var opptatt av at det skulle være utvikling i Evje og Hornnes kommune. Derfor synes jeg det er urimelig at en kommune med 3 500 innbyggere blir pålagt en sum på kanskje opp mot 30 mill. kr for en aktivitet de ikke har noen nytte av – tvert imot. Ser ikke forsvarsministeren at det er en urimelighet knyttet til det?
Jeg forstår jo at Evje og Hornnes kommune har begrenset nytte av akkurat dette skytefeltet. Selv om både jegere og andre skyttermiljøer og pistolklubber også bruker skytebanen, er det neppe nok til å snu kommunen til å ha stor interesse for dette skytefeltet. Men kongeriket Norge har bruk for dette skytefeltet. Det er et etablert skytefelt, og det brukes. Det var faktisk en av forutsetningene for at man kunne videreføre driften på Madla og på Kjevik, hvor man altså trenger rimelig nær adgang til skytefelt. Man kunne selvfølgelig prøve å flytte alt til Vatne, men der er det ikke kapasitet, og det ville også føre til tilsvarende problemer for Sandnes. Jeg kan egentlig bare opprettholde at vi ikke anser at vi har en forpliktelse til å treffe støydempende tiltak for å hjelpe kommunen. Vi har likevel tilbudt å være med på det. Det tilbudet – altså om en kostnadsdeling mellom departementet og kommunen – står ved lag. Jeg minner om at jeg også må tenke på presedensvirkningene overfor alle de andre kommunene som er berørt av støy.
Når jeg går inn og ser på andre ulike felt, ser jeg i et brev fra Forsvarsbygg at det ikke er sammenlignbare arealbrukskonflikter, så jeg er ikke så redd for presedensen. Uansett er jeg glad for at forsvarsministeren sier at han ser at Evje og Hornnes ikke har nytte av skytefeltet. Jeg er enig med han i at kongeriket Norge har bruk for Forsvarets tilstedeværelse på Sørlandet, men konflikten går på hvem det er som skal betale for at Forsvaret skal ha tilstedeværelse. Jeg kan ikke forstå at forsvarsministeren synes det er riktig at en liten kommune med 3 500 innbyggere skal måtte betale 30 mill. kr, som er en betydelig sum for en liten kommune og en dråpe i havet for forsvarsministeren, når kommunen blir sittende med så mange ulemper og Forsvaret får alle fordelene. Hadde i det minste kommunen hatt nytte av feltet. Selv om jeg er en ivrig jeger og også bruker skytefeltet til jegerprøver, er det isolert sett ikke en begrunnelse for at kommunen skal betale 30 mill. kr. Når en tenker på at det er forurenseren – Forsvaret – som burde betale, klarer jeg ikke å forstå rimeligheten i det.
Jeg kan egentlig ikke gjøre så mye annet enn å gjenta at jeg mener at gjeldende regelverk ikke pålegger Forsvaret noe ansvar for å gå inn og treffe disse støyskjermende tiltak. Det er presedens for nærværet. Man har vært der i 100 år, man har bruk for skytefeltet, og støy genereres på ulik måte ulike steder i landet. Likevel har vi sagt at fordi vi faktisk forstår den særlige utfordringen, all den tid man ikke har den arbeidsplassgenereringen som man hadde før, kan vi komme kommunen i møte gjennom en kostnadsdeling. Jeg minner om at i andre deler av landet går folk i fakkeltog for å beholde støy fra Forsvaret som er betydelig større enn den skytefeltet klarer å produsere, men det er selvfølgelig også knyttet til arbeidsplasser i nærheten. Jeg mener at her må man finne den rette balansen mellom å holde seg til eksisterende ansvarsregler som jeg mener peker i vår favør, og den godvilje vi har ønsket å vise, ved å tilby en felles løsning sammen med kommunen. Jeg tror saken faktisk fortsatt blir stående der.
Det kan da være positiv støy, hvis man skal bruke et sånt fortegn. «I forbindelse med tjeneste ute arrangerer Forsvaret markeringer ved retur til Norge. Ikke minst har det etter endt tjeneste i Afghanistan blitt en flott tradisjon å hilse de som kommer hjem, på en god og verdig måte. Jeg oppfatter at de som kommer hjem, setter stor pris på denne oppmerksomheten. Er dette en tradisjon som skal videreføres, og vurderer man eventuelle endringer innenfor dagens måte å gjennomføre arrangementet på?»
Jeg vil takke representanten Ellingsen for et så positivt ladet spørsmål. Jeg deler representantens syn på at dette nå har blitt en bra form. Jeg har, siden jeg ble forsvarsminister, møtt ved enhver egnet anledning, flere ganger for Afghanistan-veteraner og en gang for dem som kom hjem fra Seychellene, og ønsker å fortsette med det, enten at jeg selv eller en annen representant for regjeringen møter ved enhver anledning. Regjeringen har over flere år arbeidet for å styrke ivaretakelsen og anerkjennelsen av våre veteraner. Som et ledd i dette arbeidet lanserte som kjent regjeringen handlingsplanen «I tjeneste for Norge» 2. mai 2011, hvor også medaljeseremonienes rolle i anerkjennelsen vektlegges. Vi skal være tydelige i å anerkjenne innsatsen til norske kvinner og menn for den jobben de har utført. Det er derfor et prioritert område for regjeringen å gi oppmerksomhet og å styrke ivaretakelsen av veteranene. Hjemkomstprogrammet for veteranene ser nå ut til å ha funnet sin form. Medaljeseremoniene som avholdes jevnlig etter hvert som avdelingene kommer hjem, er en viktig og synlig del av det. Hjemkomstprogrammet består dessuten av debriefing av personellet, samtale med stressmestringsteam og sosialt samvær. Medaljeseremoniene har fått en flott og verdig ramme for veteranene og deres familier, og den oppfattes også av disse som anerkjennende. Det er en viktig anerkjennelse at både den øverste militære ledelse og representanter fra regjeringen deltar på medaljeseremonier. Tildeling av medaljer er et godt eksempel på et anerkjennende tiltak for personell som har tjenestegjort i internasjonale operasjoner. Disse seremoniene er viktige for å utrykke samfunnets takknemlighet for det arbeidet den enkelte har utrettet i krevende operasjoner på vegne av hele Norge. Seremonien gir også familie, pårørende, venner og samfunnet for øvrig større forståelse for viktigheten av de norske bidragene. Det har også i det siste vært betydelig medieoppmerksomhet rundt disse begivenhetene. Svaret på representantens meget gode spørsmål er: Ja, Forsvarets markeringer er blitt en god tradisjon og vil bli videreført.
Jeg takker først statsråden for et positivt svar. Jeg hadde vel egentlig strengt tatt ikke forventet noe annet. De som gjør en jobb ute, har selvfølgelig fortjent all mulig takk og honnør når de kommer tilbake. Likevel skal jeg driste meg til å helle en snev av malurt i begeret til statsråden. Jeg har nemlig mottatt henvendelser fra andre som har vært ute i tjeneste – ikke i Afghanistan, men andre steder – som opplevde en markant forskjellsbehandling i måten man ble møtt på da man kom hjem. Når man kommer fra Afghanistan, er det en stor seremoni, mens andre som har vært andre steder, opplever kanskje at man blir mottatt av en oberstløytnant, blir plassert på et hotellrom på Gardermoen og får beskjed om å reise hjem dagen etter. Jeg er helt enig i det statsråden har sagt her: Det er viktig å ta vare på de som gjør en jobb med flagget på skulderen ute, det er viktig å gi dem honnør for den jobben de har gjort, og det er viktig at Forsvaret markerer betydningen av dette, på samme måte som det politiske Norge gjør, men da forutsetter jeg også at statsråden mener at det må gjelde alle som har vært ute. I så fall lurer jeg på om statsråden har tenkt å ta tak i dette, slik at vi får en mer likebehandling enn det som, i hvert fall undertegnede har fått tilbakemelding om, skjer i dag?
Jeg takker for det poenget fra representanten Ellingsen. Jeg kan love at jeg skal gå etter i sømmene om det kan være noen som har falt utenfor disse ordningene. Den eneste kontingenten som har kommet hjem i nyere tid fra et annet sted enn Afghanistan, har kommet fra Seychellene. Da hadde vi en flott seremoni på Akershus festning som hadde nøyaktig den samme ramme som Afghanistan-mottaket. Det er klart at det kan finnes folk som i tidligere tid – altså for noen år siden – kom hjem fra andre operasjoner og ikke opplevde den samme anerkjennelsen, men nå er prinsippet at den skal gjelde for alle. Så skal vi selvfølgelig ta høyde for at det finnes bidrag fra norsk side hvor det er en person som er ute, og at hele bidraget består av en enkelt person eller to personer. Da blir det av naturlige grunner en litt annen ramme, men anerkjennelsen skal gjelde alle. Det poenget tar jeg definitivt med meg og skal sørge for at vi ser grundig på hvordan vi praktiserer det også for de veldig små kontingentene.
Jeg takker spesielt for det siste statsråden sa, for det er det operative i spørsmålet mitt. Jeg har mottatt henvendelser fra folk som har vært i Afrika i tjeneste, og som opplevde at da man kom tilbake – i forholdsvis nyere tid – ble man møtt på en måte som ble oppfattet som mye mer overfladisk enn mange av de tunge seremonielle tingene som skjer når vi får større kontingenter hjem fra Afghanistan. Jeg oppfatter også at statsråden var tydelig på at dette gjelder uavhengig av volum. Det er på en måte kvaliteten og den belastningen vedkommende tar, uavhengig av antallet, som må være grunnlaget for å få den nødvendige anerkjennelsen, og for at man blir tatt vare på når man kommer tilbake. Så lenge statsråden har bekreftet at han skal gå inn i det, er jeg godt fornøyd.
Da konstaterer jeg at jeg er helt enig med representanten Ellingsen. Anerkjennelsen gjelder den enkelte, uavhengig av hva vedkommende har gjort. Det kan være en minst like stor belastning å være medlem av en liten kontingent i Afrika som å være sammen med mange hundre andre i Afghanistan. I vår politiske vurdering er disse operasjonene nøyaktig like mye verdt. Vi skal finne en egnet form, enten det er ved hver enkelts hjemkomst eller en oppsamling av flere, slik at man får litt seremoni rundt det. Vi skal i hvert fall ta tak i det. Jeg er glad for det engasjementet som representanten Ellingsen viser for våre veteraner, for vi har et felles ansvar, at vi som representerer regjering og storting, viser at de er ute på vegne av oss og ikke på eget initiativ, og det skal anerkjennes som det, uansett hvor de har vært.
Dermed er sak nr. 2 ferdigbehandlet. Presidenten registrerer at var det stor enighet om det siste spørsmålet, og det var en hyggelig måte å avslutte den ordinære spørretimen på.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.