Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 6 og 7 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Dokument nr. 8:70 fra stortingsrepresentant Jan Simonsen om å be Regjeringen sørge for at norske kommuner ikke mot sin vilje pålegges å motta asylsøkere, er begrunnet med at representanten mener at norsk asylpolitikk innebærer et vesentlig inngrep i det kommunale selvstyret. Komiteen viser til at det er staten som har ansvaret for mottak og midlertidig innkvartering av asylsøkere, og at det er et nasjonalt bosettingsutvalg der kommunesektoren er representert, som tar seg av disse sakene. Komiteen viser også til at kommunene ikke har noen direkte innsigelsesrett når det gjelder slike etableringer. Komiteen kan imidlertid forstå at enkelte kommuner føler seg overkjørt når det etableres mottak. Det har kommet fram enkelte eksempler som viser at kommunene på en måte føler seg frustrert, og der det kanskje kan vises til at det har vært en dårlig dialog mellom statlige og kommunale myndigheter. Ingen i komiteen unntatt Fremskrittspartiet vil endre nåværende ordning, og man bifaller derfor ikke forslaget. Fremskrittspartiet mener det er viktig å se de konfliktene som oppstår i kommunesektoren, og vil se hele mottakssystemet i sammenheng. Fremskrittspartiet foreslår derfor at man ber Regjeringen sørge for at norske kommuner ikke mot sin vilje pålegges å motta asylsøkere. Fremskrittspartiet foreslår i tillegg at Stortinget ber Regjeringen fjerne 15-månedersregelen for opphold på humanitært grunnlag, uten unntak. Når det gjelder Dokument nr. 8:83, overlapper jo det det foregående forslaget, men her peker flertallet i komiteen på at det er iverksatt en hel mengde tiltak allerede. Komiteen er her veldig opptatt av de økonomiske belastninger som kommunene får ved etablering av asylmottak, og peker på at staten skal stå økonomisk ansvarlig for de økonomiske belastningene kommunene eventuelt måtte få. Komiteen er også enig i at prosessene mellom UDI og kommunene bør forbedres, og støtter derfor forslagsstillerens forslag. Fremskrittspartiet går her litt lenger enn komiteen. Vi peker på at variasjonene i behovet for mottaksplasser er store. Det gjør for øvrig også komiteen i sin helhet, men Fremskrittspartiet mener at disse variasjonene kan unngås gjennom at en får en bedre styring med selve asylinnvandringen. Siden Bondevik I inntok regjeringskontorene i 1997 har det vært en dramatisk økning i asylinnvandringen til Norge. Det peker også en samlet komite på. Derfor er Fremskrittspartiet opptatt av at vi søker å finne løsninger slik at asyltilstrømningen til Norge reduseres betraktelig. Fremskrittspartiet foreslår å be Regjeringen vurdere å la kommunene få det endelige godkjenningsansvaret for etablering av asylmottak. I tillegg til å få en bedre dialog med kommunene bør det være mulig å få til et system der kommunene i hvert fall på en bedre måte kan styre denne formen for etablering. Til slutt vil jeg fremme de forslag som står i innstillingen. Jeg vil i tillegg fremme forslag nr. 4 på vegne av Lodve Solholm, Harald T. Nesvik og meg selv om at «Stortinget ber Regjeringen stanse etableringen av asylmottak i Sæbø».
Representanten Sandberg har tatt opp de forslag han refererte til.
Det har kommet svært mange asylsøkere hit til landet i de første månedene dette året. Selv om det nå ser ut til at det kommer noen færre, er det et meget stort behov for å opprette nye asylmottak rundt omkring i landet. Arbeiderpartiet har forståelse for at mange kommuner ikke ønsker at nye mottak skal opprettes nettopp i deres kommune. Det er likevel vanskelig å kunne gi kommunene en generell vetorett i den situasjonen vi er i for tiden. Norge har internasjonale forpliktelser i forhold til mottak og midlertidig innkvartering av asylsøkere. Når det er sagt, mener Arbeiderpartiet at det er nødvendig at den prosessen som skal og må foregå før et mottak etableres i en kommune, skjer i samarbeid med den aktuelle kommune. UDI må ikke overkjøre kommunene slik at kommunene ikke har noe å si ved en slik etablering. Det er tross alt mange oppgaver som den enkelte kommune som får etablert et nytt mottak, blir satt til å løse. Jeg vil komme med ett eksempel på etablering av mottak som Arbeiderpartiet mener kan være uheldig. Det gjelder ei lita bygd på Sunnmøre som heter Sæbø. Der bor det bare 90 mennesker, for det meste eldre. Det er 2,7 mil til nærmeste nabo, som er Ørsta. I disse dager har en privatperson kjøpt det gamle sykehjemmet og ønsker å etablere asylmottak der, et mottak som skal romme 100 personer, altså flere enn de som bor fast i bygda. Jeg skjønner at folk i bygda reagerer – for det har de gjort til gagns. Å presse gjennom et mottak i denne vesle bygda mot kommunens og de fleste innbyggernes ønske, er kanskje ikke veien å gå, selv om UDI har retten på sin side. Men å vedta at man skal ha unntak for noen, som det er spesifikke forslag om i Stortinget, tror jeg heller ikke er veien å gå. Arbeiderpartiet forventer også at UDI nå har kapasitet til å håndtere de mange asylsakene mye raskere enn tidligere, slik at alle de som ikke får oppholdstillatelse, blir sendt ut igjen og ikke opptar plass i mottak. At hurtigdomstolen er på plass og utsendelse kommer i gang, er viktig. Det var urovekkende å høre statsråd Dørum i Stortinget i går, der han bekreftet at det nå er ca. 4 000 som venter på å bli sendt ut. Da er det ikke rart at det er behov for mange nye mottak. Dette må Regjeringen ordne opp i umiddelbart. Senterpartiet foreslår i sitt forslag at kommunene skal sikres full kompensasjon for merkostnader ved etablering av mottak. Overgangsordninger som sikrer kompensasjon den første tiden etter en eventuell nedlegging, skal også medregnes. Arbeiderpartiet er redd det kan bli vanskelig å avgrense hva en slik kompensasjon skal inneholde. Vi har registrert at enkelte kommuner har uttrykt misnøye med de utgifter som er påløpt i kommunen i forbindelse med de statlige mottakene. Dersom det viser seg at de satsene som nå gjelder, ikke dekker de utgiftene kommunene har, må man vurdere å heve satsene. Det kan også skje ved at staten kjøper de aktuelle tjenestene i kommunen eller privat, slik at ingen kommuner blir utsatt for uforutsette utgifter ved å være vertskommune for et asylmottak.
Alle asylsøkere som får innvilget opphold i landet, må ha et sted å bo. Det er en realitet. Det medfører igjen at de asylsøkere som har fått godkjent oppholdstillatelse, må bosettes i en kommune. Det er verdt å merke seg den prosessen vi faktisk har i forbindelse med bosetting. Staten har ansvaret for mottak og midlertidig innkvartering, men hvor mange som skal bosettes i det enkelte fylke, avgjøres i et nasjonalt bosettingsutvalg der kommunesektoren er representert. Dette er for øvrig en relativt ny ordning som har vist seg å fungere bra. Kommunene har ingen vetorett og kan ikke nekte å motta asylsøkerne. Det må etter Høyres mening fortsatt være utgangspunktet, dersom vi skal greie å få asylsøkerne så raskt som mulig ut i aktivt samfunnsliv. Og det er faktisk den viktigste forutsetningen for en vellykket integrering. Det er en kjensgjerning at bosettingsspørsmålet opptar mange på det kommunale nivå, og at enkelte kommuner nok har følt seg overkjørt når det etableres asylmottak. Vi har som kjent et bredt spekter av kommuner i dette landet, fra svært små og opp til hovedstadsnivå. Forutsetningen for å få til en vellykket integrering er at kommunene er positive til den bosettingen som skjer. En god dialog mellom de statlige myndighetene og kommunene og fylkene er derfor avgjørende. Like nødvendig er det at myndighetene ved UDI tar i betraktning forholdene i den enkelte kommune og ser bosettingen av asylsøkere i sammenheng med kommunenes størrelse og forutsetninger. Det er sagt mange ganger her i dag at Norge har forpliktet seg internasjonalt til å ta imot asylsøkere og flyktninger, og det er altså ikke noe i dagens situasjon som tyder på at bosettingsspørsmålet blir mindre viktig framover. De som får innvilget oppholdstillatelse, skal bosettes, i god dialog mellom UDI og de aktuelle fylker og kommuner. Det må være en generell regel. Selv om de fleste i det politiske miljøet står relativt samlet når det gjelder integreringspolitikken, må jeg innrømme at jeg stiller meg noe undrende til Arbeiderpartiets akutte bekymring og partiets påpeking av at nå må noe gjøres. Det er nærliggende å spørre hvorfor ikke Arbeiderpartiet gjorde dette da de selv satt i regjering. Vi har i flere år hatt stor tilstrømning av asylsøkere. Dårlige rutiner for saksbehandling har ført til uhåndterlige køer, noe som igjen har medført at langt flere enn nødvendig har fått opphold på humanitært grunnlag, fordi de har måttet vente for lenge på å få behandlet sine søknader. Dessuten har vi ikke greid å hjemsende asylsøkere som har fått avslag på sine søknader. Det er fortsatt en stor utfordring. Ifølge politiet har de verken kapasitet eller ressurser. Lønn og tariffspørsmål er en hindringsfaktor. Mitt spørsmål blir da: Hvorfor kan vi ikke la andre grupper i samfunnet ta seg av denne oppgaven, slik at vi kan få fortgang på utsendelsen av de asylsøkerne som ikke har rett til å være her? Det er mange ressurspersoner med relevant erfaringsbakgrunn, ikke minst innen Forsvaret. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i dag har lagt fram et forslag hvor de ber Regjeringen vurdere mulighetene for å bruke Forsvarets ressurser. Dette forslaget bør kunne vurderes og støttes. Men tilbake til bosettingen: Regjeringen har i samarbeid med UDI iverksatt en rekke tiltak for å bedre rutinene og få raskere bosetting ute i kommunene. Dette har blitt behørig omtalt tidligere i dag, så i stikkords form nevner jeg nå bare oppsplitting av asylinstituttet i asylsenter og ventetransitt, med korte mottaksopphold og rask returkonkurranseutsatte asylmottaket lite forsøk med privat bosetting, som også skal evalueres Når det gjelder informasjon og kommunikasjon med kommunene og fylkene, tror jeg nok det fortsatt finnes forbedringspotensial. Regjeringen og UDI arbeider med å få bedre prosesser ved etablering av mottakene. Likevel er det slik at en aldri blir god nok. Vi støtter derfor Senterpartiets forslag i Dokument nr. 8:83 punkt 1. Det er ingen uenighet om at staten skal dekke de økonomiske utgiftene til kommunene. Men en annen diskusjon er hvor grensene skal gå, og hvilke tilbud som skal iverksettes i den enkelte kommune. Hvor mange kulturtilbud skal f.eks. iverksettes? Det må være opp til det kommunale selvstyret å vurdere servicetilbudet innenfor de økonomiske rammene som blir gitt fra statlig hold. Forslaget om full økonomisk dekning er upresist og kan derfor ikke støttes.
Hvis vi begynner med begynnelsen, er det sånn at folk er på flukt i verden, og Norge har tatt på seg jobben med å ta imot folk som er på flukt. Det er en nasjonal forpliktelse å ta imot de 15 000 flyktningene som kom i fjor, og vi trenger en måte å få det til på. Da er spørsmålene: Er det riktig at kommunene skal kunne nekte å ta imot asylsøkere som Norge er forpliktet til å ta imot? Nei, ikke hvis det fører til at vi ikke klarer å oppfylle våre internasjonale forpliktelser. Men er det rimelig at kommunene får bedrive langsiktig planlegging av nødvendige offentlige tjenester i forbindelse med asylmottak, sånn som barnehager og skoler og helsetjenester? Ja, definitivt. Og er det rimelig at kommuner som vil drive mottak, får drive med oppbygging av kompetanse på området for å få litt langsiktighet i arbeidet? Ja. Er det sånn det funker i dag? Nei. Da er vi inne på det som er kjernen, og det er to problemer. Det ene er som kjent at antall asylsøkere svinger fra år til år. Vi har derfor et sterkt behov for å ha kommuner som er parate til på kort varsel å bygge opp igjen mottak, og som når det er nødvendig, eller når behovet avtar, kan bygge dem ned igjen, men likevel være på alerten. Da vil jeg vise til de forslag som SV tidligere har fremmet om paratkommuner, som nettopp kan ha en sånn funksjon. Det andre problemet er anbud, og da vil jeg lese opp det som flertallet i komiteen – også Fremskrittspartiet – gikk inn for ved behandlingen av asyl- og flyktningmeldingen. De sa nemlig: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet, forutsetter at all mottaksdrift legges ut på anbud.» I dette ligger at det vil bli mer gjennomsiktige og bedre beslutningsprosesser, noe som også vil være en trygghet mot påstander om ulik behandling og uryddige tildelingsrutiner. Grunnen til at jeg nevner dette, er at i det øyeblikket man bestemmer seg for å legge all drift av asylmottak ut på anbud, har det to konsekvenser. Det ene er at man ikke lenger kan styre asylmottakene mot de stedene som nettopp har kompetanse, som nettopp sier seg villige til å drive disse mottakene. Man legger opp til at det eneste som skal bestemme, er pris. Og det er nå engang sånn – og det er spesielt til Fremskrittspartiet – at det mange steder som ikke er fullt så sentrale, som ikke ligger tett inntil tettsteder, vil være billigere å få leid nedlagte militærleirer. Det er billigere å skaffe seg et lokale i Nordkjosbotn enn i nærheten av Drammen. Dermed vil det altså være steder som er langt fra folk, der lokalsamfunnet vil ha flere og sterkere aversjoner mot å få et asylmottak, og der det i utgangspunktet kanskje ikke er smartest å legge et asylmottak. Det andre forholdet ved å legge alt ut på anbud og ikke ha paratkommuner er at man får problemer med å sørge for at de som jobber der, har skikkelig kompetanse. Man vil få en kjapp rekruttering når man i en kommune plutselig får melding om at det i løpet av to uker skal opprettes et asylmottak i nærheten. Så kommer vi inn på det siste: Er det rimelig at kommunene skal bære kostnadene for statens nasjonale forpliktelser i forbindelse med asylmottakene? Nei, det er ikke det! Det er rimelig at de ekstrautgiftene som små steder får – som ekstrautgifter til helsevesen, som ekstrautgifter til barnehager osv. – uavkortet skal dekkes av staten. Og det skjer ikke i dag. Derfor vil jeg ta opp det forslaget som Senterpartiet og SV står sammen om i Innst. S. nr. 133. Så vil jeg si en ting helt til slutt. Det gjelder et forslag som er omdelt, og som Magnhild Meltveit Kleppa kommer tilbake til. Situasjonen for enslige mindreårige asylsøkere har vært tatt opp lenge, sist i forbindelse med budsjettet i fjor høst, og tidligere i forbindelse med asylmeldingen. Vi har sagt at det er riktig at enslige mindreårige asylsøkere skal tas hånd om av barnevernet, og vi har sagt at det er riktig at de må få en skikkelig oppfølging og et skikkelig tilbud. Gang på gang har det vært lovet fra ministere og fra andre på regjeringshold at de skal få et skikkelig tilbud. Likevel får vi oppslag, som f.eks. det som stod i Dagsavisen i dag, som tyder på at det fortsatt er stort behov for å følge opp situasjonen for enslige mindreårige asylsøkere. Hvis de hadde vært alene i Norge og vært 15 år, hadde de under alle andre omstendigheter fått et skikkelig tilbud fra barnevernet.
Heikki Holmås har tatt opp det forslaget han refererte til.
Stortingsrepresentant Jan Simonsens Dokument nr. 8-forslag bifalles ikke av flertallet i komiteen. For Kristelig Folkeparti er det to viktige prinsipper som har vært lagt til grunn når vi har kommet til den konklusjonen. For det første: Norge er forpliktet av Flyktningkonvensjonen. Som nasjon må vi ta imot og behandle søknader om asyl. For Kristelig Folkeparti er nettopp spørsmålet om menneskerettigheter, menneskesyn og menneskeverd avgjørende i slike spørsmål. For det andre: Dette er en nasjonal og ingen kommunal forpliktelse. Det må altså være et statlig ansvar. Det er derfor ikke mulig å innvilge kommunene vetorett i disse spørsmålene. Når vi skal motta asylsøkere, er det viktig at prosessen er god. Statsråden har da også i brev til komiteen redegjort for hvordan prosessen nå gjennomføres. Det er viktig at UDI varsler når man tenker å etablere virksomhet et sted – i forkant av at slik virksomhet blir etablert. Det er viktig å informere befolkningen i lokalpressen der etablering skal finne sted. Men det er galt hvis dette er den informasjonen kommunene får, og de må lese sine egne lokalmedier for å bli informert. Når anbud leveres, er det viktig at den forpliktelse man har til å informere kommunen, følges opp. Hvis kommunen søker, er den selvfølgelig klar over situasjonen. Det er viktig at det blir varslet når vedtak blir fattet. Dette dreier seg i stor grad om forbedringspotensial når det gjelder dialogen, og når det gjelder nært samarbeid. Både i Dokument nr. 8:70 og i Dokument nr. 8:83 er det pekt på dårlige eksempler. Det er pekt på at man i Kommune-Norge opplever å bli overkjørt, og det er klart at dette er uheldig. I Dokument nr. 8:83, fra representantene Meltveit Kleppa og Skjælaaen, om å bedre prosessene ved etablering av asylmottak, er det nettopp dette de tar opp. Det er altså flere eksempler på dårlige prosesser som er trukket fram i begge disse Dokument nr. 8-forslagene. KS mener ifølge dokumentet at flere kommuner har hatt samme erfaring som Sokndal kommune. Selv kjenner jeg til erfaringer fra en kommune sør for min hjemkommune, Harstad, hvor man hadde tilrettelagt med bolig og utstyr, og så var det plutselig ikke bruk for de plassene likevel. Kommunen hadde gjort jobben sin, men plassene ble ikke brukt. Dette er selvfølgelig uheldig. Flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, sier seg i Dokument nr. 8:83 tilfreds med at dagens bosettingsordning er utformet slik at staten ikke kan pålegge kommunene å bosette flyktninger. Dette skjer altså frivillig. Frivilligheten var et sentralt tema i en tidligere debatt i dag. Flertallet innser at staten ved UDI har ansvaret for at det til enhver tid er et tilstrekkelig antall mottaksplasser for asylsøkere, og flertallet understreker det jeg har vært inne på, nemlig den gode dialog. For Kristelig Folkeparti er det derfor naturlig å slutte opp om representantene Meltveit Kleppa og Skjælaaens forslag: «Stortinget ber Regjeringa gjennomgå etablert praksis for etablering av flyktningmottak med sikte på betre førebuande prosessar mellom Utlendingsdirektoratet[[UDI]] og aktuelle kommunar.»
Senterpartiet er svært fornøgd med full oppslutning i komiteen om å be Regjeringa gjennomgå praksisen med etablering av flyktningmottak med sikte på betre førebuande prosessar mellom UDI og kommunane. Berre SV støttar Senterpartiets forslag om full økonomisk kompensasjon for meirkostnader ved ei slik etablering, her medrekna òg overgangsordningar som sikrar kompensasjon den fyrste tida etter nedlegging. Vi legg til grunn at staten ikkje kan påleggja kommunane å busetja flyktningar. Vi legg til grunn at mottak av flyktningar og asylsøkjarar er ei nasjonal oppgåve – det må alltid vera nokre mottak i beredskap. Men når det i dag er slik at det ikkje krevst godkjenning frå kommunen ved oppretting av eit privat mottak, inneber det at ein kommune utan å vera førebudd kan oppleve utfordringar som t.d. klassedeling i grunnskulen midt i eit skuleår, større behov for helsetenester, barnevernstiltak, tolketenester og eventuell norskundervisning for vaksne i eit nyoppretta mottak. Kommunane har plikt til å stilla med tenester for bebuarar i asylmottak. Slik meiner vi det òg må vera, men dess viktigare er det med ein langt betre førebuande dialog mellom kommunane og UDI enn i dag. Vi tok opp dette forslaget med utgangspunkt i Sokndal kommune, som altså hadde hatt nøye drøftingar i formannskapet og i andre organ og hadde vedteke at kommunen ikkje var i stand til å leggja til rette for mottak. Årsaka var m.a. at dei frå før sleit med nødvendig fagkompetanse både i skule- og helsevesen. Så fekk dei beskjed den 21. januar, trass i eit samrøystes vedtak om at dette greidde dei ikkje, om at det ville bli etablert eit mottak den 1. februar. Det er ingen tvil om at UDI har ekstra utfordringar i ei tid med stor tilstrøyming av asylsøkjarar, og utfordringane vert ikkje mindre dersom det ikkje vert lagt opp til optimal informasjon og dialog undervegs. KS har meldt at fleire kommunar har vore i same situasjon som Sokndal. Etter at dette forslaget vart fremja, har òg fleire enkeltkommunar vendt seg til meg. Kommunane ser at det kan vere vanskeleg med ein vetorett. Eg deler den vurderinga, og støttar ikkje Jan Simonsen sitt forslag. Men det er heilt klart at ein praksis som i dag i mange tilfelle ikkje er noko utgangspunkt for den dialogen som bør etablerast mellom lokalsamfunn og mottak. Når det gjeld dei økonomiske sidene, kan altså både praktiske og økonomiske forhold frå kommunane si side medverke til eit nei. Det kan vere underkapasitet innanfor barnevernstenester, det kan vere manglande bemanningsmessig og bygningsmessig kapasitet i skule og barnehage, eller vanskar med å rekruttera aktuelt fagpersonell. Og vi kjenner alle til at mange kommunar frå før har ein stram kommuneøkonomi. Og sjølv om komiteen ikkje vil gå så langt som til at det òg skal omfatta overgangsordningar, er eg glad for den sterke merknaden som er på side 3 i innstillinga i forhold til at staten i utgangspunktet skal bera alle kostnader ved etablering av mottak. Innhenting av anbod har altså medført at mottak kan bli opna eller stengde på kortare varsel. Då kan kommunane koma i den situasjonen at dei har gjort sitt beste for å skaffa nok personell, og plutseleg er det ikkje bruk for dei, og dei må ta kostnadene sjølve. Difor meiner eg at både kommunane og statsråden no må følgja nøye med på slike overgangskostnader. Så forholda for einslege mindreårige asylsøkjarar. Ja, det er ille at FNs barnekomite kjem med den meldinga som dei gjer. Men det er òg ille med alle dei meldingane som kjem frå støttekontaktar og andre om korleis einslege mindreårige asylsøkjarar eigentleg har det i Noreg for tida. Eg skal koma tilbake til det i eit treminuttarsinnlegg. I denne omgangen tek eg opp eit forslag om at Stortinget ber Regjeringa setja i verk strakstiltak for å sikra einslege mindreårige asylsøkjarar betre oppfølging.
Magnhild Meltveit Kleppa har tatt opp det forslag hun selv refererte.
For meg er det av og til et tankekors at jeg som kommunal- og regionalminister får mange forespørsler om å etablere arbeidsplasser rundt omkring i Norge. Og når man da på innvandrings- og utlendingsområdet ønsker å gjøre det, er det ikke akkurat applaus som kommer når man faktisk får etablert dem. Det er et tankekors. Jeg skjønner godt at det er store problemer knyttet til dette, men jeg er glad for at komiteens brede flertall er enig i at vi ikke kan gi kommunene vetorett i disse sakene. For det første ville det vært håpløst i forhold til tempo, og jeg tror også vi hadde skapt mange vonde og vanskelige debatter ute i Kommune-Norge hvis vi hadde gitt dem denne retten. Jeg tror faktisk at det letter trykket i en rekke lokalsamfunn at det er staten som tar ansvaret, og så får vi heller ta kjeften av og til på det området. Det er altså slik at vi har så mange ankomster for tiden at vi i en periode har opprettet et nytt asylmottak hver uke. Det er et stort press på UDI for å finne tilstrekkelige innkvarteringsløsninger, og det innebærer også utfordringer for kommunene som skal være vertskommuner for mottak, eller som selv velger å drive dem. Uansett løsning kommer kommunene til å ha oppgaver eller ansvar knyttet til beboere i mottak. Derfor er det viktig at vi har et godt forhold til Kommune-Norge. Det krever ekstra innsats på flere områder. Statlige ordninger med kompensasjon til kommuner med mottak er ment å dekke de utgiftene som kommunene har i denne sammenhengen. Med jevne mellomrom har beløpet vært vurdert, senest i 2000, da man hadde forhandlinger og gikk gjennom hva som faktisk var dekningsgraden. Mottak av asylsøkere er en utfordring, og det hadde vært bra hvis alle parter var enig i både etablering og avvikling av mottak, slik at det kan skje på best mulig måte. Det er nå konkurranseutsatte mottak, og jeg mener dette er riktig i forhold til beslutningsprosessen. I de kravene er det bl.a. et krav om skriftlig varsling av kommunen når en anbudsgiver legger inn anbud. I tillegg er eventuelle tilbydere pålagt å informere den berørte kommunen om at tilbud om mottaksdrift er sendt til UDI, og at det i prosessen forut for mottaksetableringen legges opp til kontakt, dialog og samarbeid mellom UDI, kommunen og driftsoperatøren. Jeg har tro på at vi kan gjøre det bedre på disse områdene. Flertallet ber oss om en gjennomgang, som jeg er enig i, og jeg kan da kvittere for at det er en prosess som UDI er inne i allerede, for man har et arbeid i gang med å gjennomgå rutinene for dette. Det er ikke bare kommunalkomiteen i Stortinget som får kontakt og brev, det gjør også statsråden, og vi ser enkelte eksempler på at ting kunne ha vært gjort bedre, selv om vi av og til føler at det kan være en del misforståelser. Jeg er også enig med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i det de har skrevet om at det er viktig å ha «noen mottak med lengre avtaletid for å sikre en kjernekompetanse». Det er et vesentlig element i det som et flertall på Stortinget sa i forbindelse med St.meld. nr. 17 for 2000-2001. UDI vil i løpet av mai komme med en vurdering av hvordan man skal innføre noen langsiktige avtaler for drift av mottak, med det formål å bygge opp og ta vare på og videreutvikle kompetanse for driftsoperatører og tilsatte i mottak. Jeg har også lyst til å knytte noen kommentarer til det som har skjedd når det gjelder selve systemet og rutinene. I forbindelse med at etablering og drift av mottak er blitt konkurranseutsatt, har UDI etablert rutiner – som er kalt en anskaffelsesprotokoll. Der settes det opp en fremdriftsplan som eventuelle tilbydere må forholde seg til. Planen omfatter både dato for annonsering, frist for å melde sin interesse og for eventuelle spørsmål. Det er i dette systemet også lagt opp til kontakt med kommunen, der vi skal sørge for at vi kan klare å få tid til god kontakt. Men vi har altså en vurdering av hvordan dette skal kunne utvikles bedre i fremtiden. Det er feil når kommuner opplever at mottaksetablering blir informert dem gjennom lokalpressen. Det skjønner jeg at de reagerer negativt på, og sånn skal det heller ikke være. Jeg har lyst til å si en ting når det gjelder ett av problemene vi har i dag. Ifølge den siste statusen jeg så, har vi ca. 16 000 beboere. Så mange har vi omtrent aldri hatt tidligere, selv under toppen av Kosovo- og Bosnia-krisen. Det er to problemer: å få dem ut i begge ender. Det ene er å få dem returnert. Ja, det jobber vi hardt med å få til. Men jeg må jo gjøre oppmerksom på at en arbeidskonflikt som den vi for øyeblikket har knyttet til politiet, er ikke så lett bare å overse. Det er altså sånn at politiet selv har valgt å ha en form for gå sakte-aksjon, fordi de nå er uenige i et regelverk som de faktisk selv har underskrevet på, et regelverk som har vart i over to år, og som de har erklært sin uenighet i, utenom selve forhandlingssystemet. Det gjør at vi får et ekstra stort behov for øyeblikket, men jeg håper at vi kan løse problemet relativt raskt.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
La meg først takke komiteen for at den har behandlet forslaget mitt på en skikkelig, seriøs og grundig måte. Jeg har merket meg at en samlet komite viser forståelse for problemstillingen. De skriver: «Komiteen kan derfor forstå at enkelte kommuner føler seg overkjørt når det etableres asylmottak som i noen tilfeller medfører forholdsvis mange asylsøkere i enkelte kommuner». Komiteen innrømmer også at den ser det problematisk med etablering av mottak der kommunene motsetter seg dette. Men flertallet i komiteen mener tydeligvis at det ikke er noen vei utenom – det kan bli nødvendig. Selv er jeg overbevist om at vi ikke vil komme i en situasjon der så mange kommuner er negative at de gjør det umulig å oppfylle våre nasjonale forpliktelser. Inntil en slik situasjon eventuelt oppstår, bør man i det minste unngå å dytte asylmottak på kommuner som er negative. De forslagene som jeg har lagt fram tidligere i dag om en innstramming av asylpolitikken, med enklere og raskere saksbehandling av opplagte saker, vil redusere antall asylsøkere til Norge kraftig, og dermed redusere problemet med å finne egnede steder for å plassere asylsøkerne. Jeg har registrert at Fremskrittspartiet har tatt opp mitt forslag i komiteen og i salen, og jeg er selvfølgelig glad for det.
Det er dessverre mange kommunar som føler seg overkøyrde, og det er mange små bygdesamfunn som også føler seg overkøyrde, når ein går til oppretting av asylmottak. Ein av desse kommunane er Ørsta kommune på Sunnmøre, der den vesle bygda Sæbø, med ca. 80 fastbuande, no kanskje får eit asylmottak med 100 asylsøkjarar. Det er ein aldersheim som skal brukast, ein aldersheim som i si tid var oppretta for 30–40 bebuarar, og no skal ein plassere 100 personar der. Det vil seie at bygningen ikkje er eigna. Representanten Heikki Holmås snakka om anbod. Eg vil anta at når ein legg dette ut på anbod, er det noko som heiter anbodsdokument, og at det i desse anbodsdokumenta ikkje berre er pris. Det må jo vere krav om standard, krav om ein del tenester, skule f.eks., som kan vere aktuelt, og det må bli stilt krav om lokale. Derfor må eg seie at eg er veldig forundra over UDI. Kommunen har sagt nei, dei ønskjer ikkje noko mottak på Sæbø, men kommunen har ikkje sagt nei til at det blir lagt eit mottak i Ørsta kommune. Når dei, så vidt eg veit, ikkje har sagt nei til det, synest eg at dette blir å overkøyre og skape unødige konfliktar. Derfor vil eg be statsråden, og det er jo det som er tanken bak det forslaget som eg er medforslagsstillar til, om ho kan gå inn og sjå på dette på nytt og få UDI til å innsjå at det er – unnskyld uttrykket – galskap å plassere eit asylmottak i denne vesle bygda. Og eg reknar med at statsråden i og med at ho har familiære band til Sunnmøre, også kjenner plassen Sæbø, slik at ho veit godt kva slags bygd vi snakkar om. Det ville vere synd både for kommunen og for asylsøkjarane dersom dei skulle bli på ein slik liten plass, og det ville kanskje bli konfliktfylt. Så eg vil be statsråden om eventuelt å gå inn og sjå på dette. Då vil vi kunne vurdere om vi skal gjere dette forslaget vårt om til eit oversendingsforslag.
Det er akkurat slike tilfeller som representanten Solholm tok opp i sitt innlegg nå, som skaper konflikter. Derfor er det litt forunderlig at vi på en måte ikke har mer tillit til at kommunene selv greier den type beslutninger. Når det gjelder flyktninger, har kommunene beslutningsrett. Jeg er ikke redd for – men det virker som om de andre partiene er det – at hvis vi lar kommunene få beslutningsrett her, vil det si det samme som at alle kommuner i hele landet sier nei til asylmottak. Jeg tror ikke noe på det. Jeg tror faktisk at kommunene vil vurdere det på samme måte som når de vurderer det å ta imot flyktninger. Men det vil bety at i de kommunene hvor det er små ressurser fra før, lite kompetanse, ikke er noe arbeidskraft, og hvor det ikke er mulig å etablere noe arbeidskraft, blir det en belastning for kommunene. Da tror jeg faktisk at SV kanskje ville få oppfylt sin drøm om paratkommuner. Da ville vi ha blitt nødt til å etablere det, og det tror jeg enkelte kommuner er parate til å gjøre. Til Kristelig Folkeparti: Dette handler ikke om å bryte menneskerettigheter eller konvensjoner. Det handler rett og slett om å ha det samme systemet for asylmottak som vi har for flyktninger. Vi kan ikke påstå at vi bryter noen menneskerettigheter eller konvensjoner fordi om kommunene har beslutningsrett når det gjelder å ta imot flyktninger. Det er jo det Kristelig Folkeparti indirekte sier. Så til det som Høyres representant var inne på. Jeg skjønner godt at vi på en måte må ha mer tvang i forhold til å etablere asylmottak, hvis det er riktig og hvis jeg forstår representanten fra Høyre rett, at de baserer framtiden på at vi skal ta imot 15 000 til 20 000 asylsøkere i året. For det er det representanten fra Høyre sier når hun innleder med å si at vi har stor asylinnvandring nå, men det er kanskje lite i forhold til det vi kan forvente oss i framtiden. Da skjønner jeg at vi kan ha behov for å bruke tvang overfor kommunene for å etablere flere og flere asylmottak. Men Fremskrittspartiet har en intensjon om at i hvert fall Regjeringen følger opp det den selv sier i forhold til å stramme inn på asylinnvandringen. Selv om de ikke slutter seg til Fremskrittspartiets forslag, sies det i hvert fall indirekte fra Regjeringen – og statsråden sier selv – at de skal stramme inn slik at den økningen vi nå ser, ikke skal være så stor i framtiden.
Det er innlysande at det er avgjerande viktig at einslege mindreårige asylsøkjarar får ein god start og ei god oppfølging i Noreg. Mange av dei har traumatiske hendingar bak seg, det er opplevingar som ein skal gjennomarbeida, dei er så åleine som det går an å vera. Når flyktningmeldinga vart behandla i fjor, vart søkjelyset sett på situasjonen for nettopp denne gruppa. I St.meld. nr. 17 for 2000-2001 var det fleirtal for ei rekkje tiltak, både ei betre vergeordning, større grad av bruk av fosterheimar framfor asylmottak, og det skulle opprettast eigne mottaksavdelingar med styrkt bemanning som betre kunne handtera mange av dei problema barn og unge slit med. Nokon av oss meinte at kvar mindreårig asylsøkjar burde vera ei bekymringssak for barnevernet. Eg er styrkt i trua på akkurat det, og alle asylmottak som har einslege mindreårige asylsøkjarar, skulle ha hatt status som barnevernsinstitusjon, for dermed automatisk å sikra ei betre oppfølging. Det kan sjå ut som om ein ved innføring av anbodsmodellen har søkjelyset så einsidig på kostnader at denne gruppa i staden for å få det betre faktisk har fått dårlegare oppfølging. Eg er overraska når eg høyrer om – seinast i går – eksempel som fortel om 15-åringar som får utbetalt pengar i handa. Dei må syta for mat og klede. Dei får ikkje oppfølging og gjennomarbeiding som dei har bruk for både i forhold til det å læra å bu, i forhold til å takla skule og fritid og i forhold til gjennomarbeiding av opplevingar. Så kom denne rapporten i dag frå FNs barnekomite, og den forsterkar behovet for strakstiltak. Det kan godt vera at noko av det som er innhenta der, er forbetra. Lat oss håpa det! Men i alle fall er det ut frå dei enkelteksempla som fleire av oss får rapporter om, behov for iverksetjing av strakstiltak. Og eg vil så innstendig eg kan, be Stortinget slutta seg til det forslaget, slik at statsråden kan følgja opp dette raskt.
Det er helt riktig at det ikke bare er pris vi fokuserer på når det gjelder mottakene, det spesifiseres selvfølgelig en kvalitetsstandard, hvilke krav et mottak skal oppfylle. Det er ikke alt som går på fysiske ting. Jeg tror jeg åpent skal innrømme at vi i Norge i dag har mange fysisk dårlige bygninger som brukes til asylmottak, bygninger som vi vanligvis ikke ville brukt til det. Men det er altså noe vi gjør i en akuttsituasjon. Når vi bygger opp så raskt som vi har gjort, bruker vi fasiliteter som ellers ikke nødvendigvis ville vært brukt til dette. Det skyldes bl.a. også at det var relativt mye kritikk den gangen vi plasserte mange av asylsøkerne på høyfjellshotell – langt vekk fra folk – og hadde en veldig høy standard, men ikke så god kontakt. Jeg tror ikke det er riktig at det bare er på små steder vi ser det er konflikt. Når jeg ser hvor det er konflikter knyttet til etablering, er det også på sentrale steder, det er på mange forskjellige steder. Det kan være dårlig behandling i prosessen ved etableringen av mottaket, men det kan i og for seg også være en lokalpolitisk debatt knyttet til det som ikke alltid har de fargene og kulørene som vi ønsker den skal ha. Det kan gå litt på det at man både kan ha fremmedfrykt og være redd for kriminalitet knyttet til asylmottakene. Derfor er det viktig å ha en prosess. Når det så kommer til Sæbø, er det helt riktig, som Lodve Solholm sa, at jeg har familiære bånd til stedet, i form av at mine svigerforeldres slekt kommer fra området og kjenner det godt. Jeg er helt enig i at det er et lite sted i forhold til å plassere et asylmottak. Men jeg har lyst til å understreke at når vi har gitt UDI myndighet til å etablere mottak, og det er gjort anbud, er en del av anbudssituasjonen at man kommer i erstatningsforhold hvis man ikke følger opp de anbudene man har fått. Jeg vil derfor ikke her fra talerstolen si at jeg kan instruere UDI til å si at de ikke skal etablere et mottak på Sæbø. Det kan godt tenkes at det mottaket blir veldig bra. Jeg skal love representanten Solholm at jeg skal gå inn og se på spørsmålet. Men når vi inngår kommersielle avtaler om at noen skal drifte, er det klart at vi har begrensninger i forhold til hva vi gjør i forhold til å endre det spørsmålet. Så til enslige mindreårige asylsøkere. Ja, jeg er fremdeles helt enig i at vi trenger å styrke arbeidet med enslige mindreårige asylsøkere. Jeg tror ikke det er et sesam sesam å gjøre det til et barnevernsspørsmål. Jeg har faktisk sett mange ungdommer i barnevernets omsorg som både er i drift og har store sosiale problemer. Jeg tror ikke det er svaret. Svaret er at uansett hvem som har ansvaret i kommunen, skal vi ha bedre kvalitet. Derfor jobber vi med tiltak for å få bedret dette. Vi har begynt med et samarbeid med SOS-barnebyer, hvor de utreder en bosettingsmodell som gir en tettere oppfølging. Vi har styrket bemanningen på en del av avdelingene for de enslige mindreårige rundt omkring, spesielt de for de unge. Det er gjort tiltak når det gjelder enslige mindreårige, men det er fremdeles en jobb å gjøre for å følge opp de tiltakene som bl.a. ble tatt opp i St.meld. nr. 17 for 2000-2001, og noe av det kommer vi rimelig raskt med i en tiltaksplan som vi arbeider med, knyttet til ungdom og integrering i det norske samfunn.
Det ser ut til å være nødvendig å ta en liten runde på en kommentar som kom fra Per Sandberg i forhold til at jeg hadde nevnt tallet 15 000 i mitt innlegg. De 15 000 refererte seg til det antallet som kom hit i 2001. Det jeg ikke sa noe om, var at derav er 40 pst. asylsøkere med åpenbart grunnløse asylsøknader, og de skal raskt sendes ut. Utover det er det også et visst antall asylsøkere med grunnløse søknader som antakeligvis får avslag etter hvert, og som også må returnere. Vi er da antakeligvis nede i 7 000–8 000 asylsøkere som skal bosettes. Det er mange, og det medfører store utfordringer fortsatt. Dagens situasjon er utfordrende, og det ser ikke ut til å bli noen øyeblikkelig løsning på det. Når vi mener at dette da får være statens ansvar, og at det ikke skal være frivillig for kommunene, er det fordi det er så viktig å få asylsøkerne bosatt i kommunene, slik at man raskt blir integrert. Det dreier seg om opplæring. Nå har vi i hele dag snakket om hvor viktig det er å få norskkunnskaper og samfunnskunnskap, om hvor viktig det er å komme ut i arbeidslivet, være blant kolleger og lære norsk på den måten, få ungene ut i barnehage og skole, slik at de lever i et inkluderende miljø, og det å få både voksne og barn med på kulturelle aktiviteter i lokalmiljøet. Disse forutsetningene blir best ivaretatt ved at staten fortsatt tar denne jobben. Og det er ikke noe i verdenssituasjonen i dag som tilsier at vi kommer til å stå overfor et mindre antall asylsøkere, så langt jeg kan se. Jeg har god tro på at med den jobbingen vår regjering gjør på dette feltet, med den strammere organiseringen og de forbedrede rutinene, med kontakten og tiltak i forhold til utenriksstasjoner og politi, klarer vi etter hvert å håndtere dette bedre.
Det er mulig jeg var litt uklar i min kommentar til Høyres representant. Vi er jo alle sammen klar over at det antallet som får opphold, varierer fra 35 pst. til 50 pst. Men når representanten fra Høyre på en måte fremstiller det som at det bare var 6 000 som fikk opphold i 2001, vil jeg gjerne kort referere fra UDIs rapport: I fjor var det 5 906 personer som fikk beskyttelse, 18 486 personer fikk arbeidstillatelse, og 12 095 personer fikk oppholdstillatelse på bakgrunn av familiegjenforening. Så tallet fra i fjor på dem som fikk bosetting i Norge, er nærmere 20 000. Og det er klart at hvis vi ser av prognosen for i år at asyltilstrømningen er på 18 000 – i media i dag ble det sagt 20 000 – og hvis en skal regne at 40 pst. av disse får opphold hvert år, er det raskt å regne ut hvor mange som etter hvert får opphold i Norge. Poenget mitt er at jeg ser at det blir store konflikter rundt omkring i kommunene når man skal etablere mottak og boliger til alle disse som får opphold. Det må vel alle sammen innse, at jo flere som skal bosettes i kommunene, jo større ressurser og bedre kompetanse trenger kommunene – det må være en logisk forklaring. Det er vel ingen som kan være motstander av å innse det. Det var det som var poenget mitt. Så er det klart, som jeg sa i mitt forrige innlegg, at etter at Bondevik I tok over i 1997, kom det i underkant av 3 000 asylsøkere til Norge. Siden den gang har kurven gått rett til værs. Det var fordi den første erklæringen Bondevik I hadde i sin tid, i 1997, gikk ut på at dørene skulle åpnes, og at innvandringspolitikken skulle liberaliseres. Det er jo det vi ser resultatet av nå, den reklamen som Bondevik I den gangen hadde, og som den nye regjeringen, med Høyre i spissen, nå viderefører. Det er en logisk forklaring på at vi har den store asyltilstrømningen til Norge, samtidig med at de andre landene rundt omkring oss strammer inn, selvfølgelig. Og så har Schengen bidratt til en stor del av dette også, men jeg tror ikke det er hele forklaringen.
Magnhild Meltveit Kleppa har hatt ordet to ganger, og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
I eit brev frå KS til statsråden vart det i januar skreve at etablering av asylmottak er eit arbeid der ein bør vera varsam med konkurranseutsetjing. Dei viser til at alle oppgåvene blir pålagde kommunane, og dei seier då at dei bør få moglegheiter sjølve til å driva asylmottaket. Det vil òg kunne bli ei meir effektiv utnytting av ressursane. Om kommunane ikkje sjølve ynskjer å stå for drifta, må det sikrast eit betre samarbeid mellom UDI som driftsoperatør og kommunane, og kommunane må garanterast full dekning av utgiftene til bebuarane i asylmottaket. No gjev Stortinget i dag si støtte til betre prosessar. Stortinget seier òg at staten i utgangspunktet skal bera alle kostnadene. Eg vil oppfordra statsråden til å sjå på sjølve konkurranseutsetjinga, altså anbodsprinsippet, for å sikra betre prosessar.
Eg synest statsråden på mange måtar gav eit positivt svar, og det gav meg eit håp om at vi kanskje kan ta til fornuft. Eg ser at statsråden har eit poeng når det gjeld anbod og eventuelt erstatningsansvar. Men eg er overtydd om at når statsråden seier at ho er villig til å sjå på saka på nytt, ta ein ny samtale med UDI, og at ein då tek litt omsyn til både bygdefolket og kva kommunen har sagt, så har eg god tru på det. Dessutan registrerte eg òg at Arbeidarpartiet har støtta intensjonen i forslaget om at det ikkje bør etablerast eit asylmottak på Sæbø. Dermed er det i alle fall så langt eit stort mindretal som ønskjer at statsråden skal sjå på dette. Og, som sagt, eg tek det så positivt at vi gjer vårt forslag nr. 4 om til oversendingsforslag.
Da har representanten Solholm gjort det framsatte forslag, nr. 4, om til et oversendelsesforslag, og ordlyden blir å endre til: «Stortinget henstiller til Regjeringen» osv.
Bare to korte merknader, den ene til representanten Per Sandberg. Det er ofte fristende å lete etter innenlandske forklaringer på hvorfor ting skjer. Jeg har lyst til å si at hvis det var sånn at det var de norske reglene og den norske politiske debatten som var grunnlaget for den store tilstrømmingen vi hadde i akkurat den perioden, kunne man kanskje kontrollere det litt mot hva som har skjedd i andre land. Jeg nevnte tidligere i dag at i Frankrike har antallet asylsøkere i samme perioden økt fra litt over 10 000 til 100 000. Og det er ikke fordi de behandler dem pent eller at de har veldig gode ordninger eller sånt. Det er også en stor bevegelse av folk, og de har lang saksbehandlingstid. Så selv om man skal lete etter norsk politikks forklaringer på ting, er det kanskje av og til en del av de store bevegelsene som gjør at vi får den store tilstrømmingen. Jeg håper at det blir mindre uro i våre nærområder fremover. Det vil være det største bidraget til at vi får ned asylantankomstene til Norge, og at vi samtidig får sendt det klare signalet til alle dem som ikke har en grunn for å rømme fra landet sitt, at det å bo i Norge på et asylmottak ikke er noe man kan gjøre et år eller to for så å komme tilbake igjen til hjemlandet sitt, og man har hatt det ganske bra i denne perioden og har egentlig bare reist for turens skyld. Jeg tror at vi kanskje skal være litt mer åpne for at ting har sine forklaringer utenfor vår lille andedam, og ikke minst utenfor vår lille politikkdiskusjon på disse områdene, mer enn i forhold til de ulike spillene mellom partiene. Det andre punktet er forholdet til anbudsregelverket. Jeg mener at det er riktig at vi setter etablering av mottak ut på anbud. Jeg tror det er viktig at vi jobber med å videreutvikle regelverket og rammene rundt det, at vi får erfaring f. eks. med hensyn til kravene til hvilken kontakt vi skal ha med kommunene. Men jeg tror at vi hadde fått akkurat samme kjeften fra kommunene hvis vi ikke hadde brukt anbud, men brukt det gamle tilbudssystemet som var tidligere. Det var faktisk sånn at i de forrige rundene hvor man også etablerte asylmottak, fikk de daværende kommunalministrene kritikk fordi ting gikk for raskt. Kommunene fikk ikke være med på prosessene. Så dette er en kjent problemstilling fra hver gang man har bygd opp mottak. En annen kjent problemstilling er at hver gang man bygger dem ned, kommer det kritikk fra de samme stedene for at man bygger dem ned, for da mister man arbeidsplasser som har vært sårt tiltrengt en del steder. Jeg tror dette har noe med tempo og prosess mer enn det har med anbudssystemet å gjøre. Og tempo og prosess kommer av at når det først kommer en strøm av asylsøkere, så skal de bo et sted. Det er ikke noen andre områder i dette landet som ikke er en kommune, enn de utenlandske ambassadene. All jord ellers i Norge er en del av en kommune. Og det betyr at asylmottak må ligge i en norsk kommune. Jeg skjønner ikke helt hvor jeg skulle plassert dem hvis jeg skulle vente på at kommunene sa ja.
Er det slik at Heikki Holmås bad om ordet? – Vær så god!
Jeg trodde faktisk jeg hadde fått tegnet meg før, så jeg bad derfor om ordet. Jeg bad om ordet av tre grunner. For det første vil jeg kommentere dette med kvalitet som ble tatt opp av Lodve Solholm. Vi hadde en merknad i komiteen knyttet til kvalitet – ved å styrke tilsynet med asylmottakene sørger man nettopp for at de asylmottak som drives, har god kvalitet. Og det er viktig, både i forbindelse med hele anbudsordningen og det er ikke minst viktig for de menneskene som skal bo i asylmottaket. Det var ikke Fremskrittspartiet med på. Det syntes de ikke var viktig da, men vi synes det er flott at de synes det er viktig nå. Det andre jeg ville påpeke, gjelder anbud. I forbindelse med meldingen og det store arbeidet med omstilling av offentlig sektor er det én ting statsråd Norman har hatt som sitt mantra, og det er dette med totalkostnadsvurderinger. Hele poenget med en totalkostnadsvurdering er at man skal se på de samlede kostnadene ved en omorganisering. Når man omorganiserer staten dit hen at man sier ok, greit, nå skal vi gå vekk fra en tilbudsordning til kommunene når det gjelder f.eks. asylmottak, og se på hvor mye dette anbudet egentlig koster staten – hvor mye koster dette anbudet vi nå får inn, for UDI egentlig? – må man selvfølgelig også regne med de kostnadene som påløper kommunen. Noen steder der det kan være billig å drive selve mottaket, kan det være steindyrt for kommunen å skaffe et skikkelig helsevesen, barnehage, tolketjenester og alt dette andre som Meltveit Kleppa tok opp tidligere, mens det andre steder, der det kan være litt dyrere å drive og man ikke når opp i en anbudskonkurranse, kan man likevel ha en besparelse for samfunnet som helhet, og for det offentlige som helhet, fordi de andre tjenestene er billigere. Jeg vil derfor spørre: Har statsråden fått til et skikkelig totalkostnadsopplegg som sørger for at vi får gode beslutninger i forhold til disse anbudene? Helt til slutt vil jeg bare si én ting, for jeg er helt enig i det statsråden sa om at det er ting som skjer i resten av verden, som teller. Nå er det altså sånn at den største økningen i antall asylsøkere som faktisk fikk opphold i Norge etter Bondevik I-regjeringen, kom som følge av krigen i Kosovo, og den kan neppe skyldes Kjell Magne Bondevik.
Jeg vil bare svare på spørsmålet om totalkostnadsvurdering. Vi har ikke gjort noen spesiell vurdering av totalkostnadene knyttet til anbudsspørsmålet. Vi må huske på at vi går fra et system hvor det var tilbud også fra private tilbydere. Det er en god stund siden kommunene drev. Det var i forbindelse med krigen i Bosnia at mange kommuner drev en del asylmottak, og så ble de bygd ned. I neste ombyggingsfase har det enten vært kommersielle aktører eller frivillige organisasjoner, altså store organisasjoner, som har drevet mottak i Norge. Man har gått fra en situasjon hvor man hadde en mulighet til å gi et tilbud, men ikke spesifiserte anbud. Det som var viktig for stortingsflertallet i fjor, var faktisk at det skulle være anbud med et transaksjonssystem knyttet til det, det skulle ikke bare være slik at man kunne få tilbud fra ulike aktører. Kommunene har aldri hatt vetorett når det gjelder kommunale kostnader. I 2000 hadde man en gjennomgang av gjennomsnittskostnadene for å etablere og drive et mottak i løpet av ett år. Kostnadsnivået var da lagt i forhold til de tekniske beregningene. Det er det beregningssystemet vi har nå i forhold til hva man får dekket. Det må vi ved jevne mellomrom justere for, men det kan være enkeltkommuner som har større problemer når det gjelder dette, det ser jeg.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 6 og 7.[[Votering, se side 2351]]
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter hver, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte med inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne for hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil det bli foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Dette betyr i realiteten at hvis alle utnytter dette fullt ut, kommer vi til å holde på en tre timers tid.
La meg bare innlede med å si at komiteen har inngått et gentlemen"s agreement, og vi kommer antakelig til å plage bare statsråden med replikker, hvis det kan hjelpe litt på det hele. Ja, så er det endelig tid for å debattere evalueringen av kontantstøtten. Denne evalueringen ble varslet av Bondevik I-regjeringen ved innføringen av kontantstøttereformen. Kontantstøtten ble innført 1. august 1998. Dette har antakelig vært den mest debatterte saken, og kontantstøttepengene er vel de som snart har rekord i å bli brukt opp, igjen og igjen, til alle verdens gode formål, av dens motstandere. Evalueringen ble lagt fram av den forrige regjeringen og er en såkalt overligger som Samarbeidsregjeringen lot bli liggende i Stortinget. Vi i Kristelig Folkeparti var spent da den forrige regjeringen kom med denne evalueringen. Ville Arbeiderpartiet ta omkamp? Motstanden var jo stor. Ville man ta på alvor at dette var en reform som var kommet for å bli, og dermed gjøre endringer på noen punkter som i hvert fall vi hadde fått tilbakemeldinger på? Vi var som sagt spent, og da Arbeiderpartiet og daværende statsråd Bekkemellem Orheim bare satt musestille og gjorde ingen ting, var undringen stor. Evalueringen som kom til Stortinget, var en melding uten en eneste endring. Når vi vet at dette har vært den saken som motstanderne har brukt mest energi på å være imot, gjorde ikke det undringen mindre. Håpet om at motstanderne ville være ansvarlige og gå reelt inn i evalueringen, slo ikke til. Undringen over dette var kanskje ikke like stor. Denne evalueringen ble som sagt bestilt av oss som var forkjempere for at småbarnsforeldre skulle få ta egne valg allerede fra starten av. Grunnen til det er at denne saken ikke er en prinsippsak i seg selv. Vi i Kristelig Folkeparti er veldig opptatt av at når vi innfører en slik ny ordning, er det viktig å se om den fungerer etter hensikten. Det kan også oppstå utilsiktede virkninger under erfaringen med reformen, som bør føre til justeringer. Evalueringen bygger på flere rapporter: Statistisk sentralbyrå har gjennomført to bredt anlagte undersøkelser, i 1998 og 1999, blant familier med barn i førskolealder om barnetilsyn, arbeidstider, arbeidstilknytning, arbeidsdeling i hjemmet, holdninger til ulike velferdstiltak for småbarnsfamilier og planlagt tilpasning til en eventuell kontanststøtteordning. Norges forskningsråd har organisert gjennomføringen av evalueringen. De skulle i sin gjennomgang fokusere på følgende områder: konsekvenser for arbeidsmarkedet, for likestilling, for barnehagesektoren og for barn med spesielle behov, herunder minoriteters situasjon. I tillegg har det vært mange prosjekter som har gått inn i spesielle områder for å kartlegge virkning og effekt av kontantstøtten. Jeg kan nevne et par eksempler for spesielt interesserte: «En dråpe, men i hvilket hav?» av Hanne Cecilie Kavli, som ser på konsekvenser for barnehagebruk blant etniske minoriteter. Sten-Erik Clausen har laget en studie, «Kontantstøtte blant barnevernsbarn». I meldingens vedlegg kan presidenten finne alle disse prosjektene listet opp. En evaluering er å sjekke om hensikten med en reform er oppfylt. Jeg kan med en gang si at før vi har fått en full behovsdekning av barnehageplasser, er ikke Kristelig Folkepartis mål med kontantstøtten oppfylt, nemlig fritt å kunne velge omsorgsform for egne barn. Det er veldig skjønt å se at evalueringen viser at dette er en veldig vellykket reform, målt mot reformens hensikt. La meg si som statsråd Laila Dåvøy sa i går på en barnehagekonferanse: Vi gir oss ikke før vi har full behovsdekning innen barnehagesektoren, for da vil Kristelig Folkepartis hensikt med kontantstøtten være fullt ut oppfylt. Kontantstøtten har vært vellykket. Ingen av skremselsbildene som ble malt i opposisjonens politiske diskusjon, er blitt til virkelighet. Det gleder meg. Det er ikke fordi jeg på vegne av eget parti da kanskje kunne hovere, men fordi jeg får utrolig mange tilbakemeldinger på at de som bruker ordningen, er veldig tilfredse med å ha fått mulighet til å ta noen egne grep i egen hverdag. Jeg vil nå gå gjennom de endringer som komiteen har tatt stilling til. Jeg har tidligere nevnt at man i evalueringen skulle se spesielt på barn med spesielle behov, herunder minoritetenes situasjon. Etter dagens tidligere debatter om temaet, vet vi at dette er et viktig tema. Vi i Kristelig Folkeparti fikk tidlig en indikasjon på at det i undervisningen i noen norskopplæringstiltak med egne barnepasstilbud var en viss «drop-out» av kvinner. Årsaken var at de fikk trekk i kontantstøtten. Det var en utilsiktet og uheldig virkning av reformen. Derfor var dette en sak som vi ville se nærmere på. Norskopplæring er en viktig faktor i en integreringsprosess. Kanskje er det ekstra viktig med norskopplæring for mødre. De kan nemlig være viktige i barns integreringsprosess. I tillegg kan et møte med et eventuelt barnepasstilbud være en måte for minoritetskvinner å bli kjent med og skape trygghet for en eventuell videre benyttelse av et slikt tilbud hvis familien ønsker det. Derfor var det for oss i Kristelig Folkeparti og Høyre viktig og gledelig at vi sammen med andre partier – alle unntatt Fremskrittspartiet – fikk flertall for at man nå skal finne en løsning på denne problemstillingen. Komiteen har ikke detaljregulert hvordan dette skal gjøres i praksis, men ber departementet finne en hensiktsmessig ordning. Det er i evalueringen ikke registrert noen endring i minoritetenes bruk av barnehage kontra selv å ta vare på egne barn. Kontantstøtteinnføringen har ikke ført til at eldre søsken er blitt trukket ut av barnehagen på grunn av bruk av kontantstøtte for mindre søsken. Det er viktig for meg å understreke at det for våre nye landsmenn, på like linje med alle andre, er et behov for å være i stand til og ha rett til å velge egne omsorgsløsninger. Denne valgfriheten er viktig for alle småbarnsforeldre. Et flertall bestående av Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet har også tatt opp problemstillingen knyttet til oppholdstid i barnehage og andelen utbetalt kontantstøtte. La meg bare kort referere, for det er komplisert å gå inn på detaljene i dette: Vi ønsker bare å fastslå at en kontantstøttedag skal være en barnehagedag. De som kjenner problemstillingen, vil skjønne hva komiteen mener med disse ordene. Men nå kommer jeg til et punkt som jeg synes det er trist at vi ennå ikke har fått en flertallstilslutning til. Det gjelder situasjonen for adoptivforeldre. Jeg er glad for de signalene jeg har fått om at det ikke betyr at alle har konkludert negativt, men at man vil ta stilling til saken når den kommer til Stortinget. Vi ønsker at det også for adoptivforeldre skal være en mulighet til å benytte seg av en toårig kontantstøtteperiode. Deres barn kommer jo senere til Norge enn de barna som blir født her. Adoptivforeningene understreket under komiteens høring at det var behov for ytterligere kontantstøtte. De vil begrense den til to år, og at den skal være under førskolealder. Vi håper at Stortinget vil ta stilling til saken når den ligger på bordet. Jeg husker godt den intense debatten om mødre kontra fedre før og etter kontantstøttens innføring. Noen prøvde å si – og jeg velger å si velmenende: Her, Dagrunn, er du lurt av de grå menn i mørke dresser. Dette var en del av deres hemmelige plan for å holde oss kvinner vekk fra samfunnsdeltakelse. Det er mulig at de var vant til å anta at kvinner var lettlurte, men jeg kan forsikre presidenten og alle andre eksterne rådgivere om at jeg verken er lurt eller lettlurt. Det skal mer enn én grå mann i mørk dress til for å påvirke meg. Min holdning er, i tillegg til at jeg støtter prinsippet om like overføringer, et svar på de utfordringer som mine jevnaldrende småbarnsforeldre strever med, nemlig mulighet til å finne fleksible, egne valgte løsninger. Foreldre vil ikke sine egne barn vondt. De setter tvert om sine barns behov meget høyt. For en god del var dette et svar som gav gode muligheter til egne valg. Det er en viktig sak for oss å få flere fedre til å benytte seg av ordningen. I snitt var det under evalueringen 4 pst. som benyttet seg av ordningen, men jeg synes det er interessant at undersøkelsen viste at Oslo var et unntak. Der var det nemlig 8 pst. som benyttet seg av ordningen, altså en dobling. Det har vist seg tidligere at trenden i endringene i familiemønstrene ofte skjer først i hovedstaden, og at det sprer seg ut til oss andre i distriktene etter hvert. Det er ikke alt jeg synes det er positivt å bli påvirket av fra hovedstaden, men denne strømningen hilser vi gjerne velkommen.[[Presidenten hoster.]] Etter å ha stupt ned i detaljenes verden vil jeg nå avslutte med å ta et oppsummerende overblikk: Jeg registrerer at evalueringen ikke viser at det er behov for de store endringene i kontantstøtten. Evalueringen viser at målsettingene med ordningen – mer tid, større valgfrihet og rettferdighet i overføringer til småbarnsfamilier – har slått til. Jeg er glad for at vi med dette kan konstatere at vårt prosjekt, å gi småbarnsforeldre valgfrihet, er vellykket. Jeg anbefaler dermed innstillingen.
Presidenten må først få beklage hostingen. Presidenten håper ikke det var for forstyrrende. Dernest må presidenten si at det var godt at representanten ikke henviste til «en grå mann i grå dress».
Formålet med kontantstøtteordningen var å gi småbarnsforeldre mer tid til barna, bidra til større valgfrihet og likhet i de statlige overføringene. Det er dette som er blitt evaluert. Under evalueringen har man sett på ordningens konsekvenser for sysselsetting, arbeidstilbud og likestilling, og man har sett på konsekvensene for barnehagesektoren og for utsatte barn. I tillegg er de økonomiske fordelingsvirkningene av kontantstøtten blitt analysert. En hovedkonklusjon er at kontantstøtten har hatt liten innvirkning på foreldrenes atferd i forhold til omsorgsvalg og yrkesdeltakelse. Forskningsrådet skriver i konklusjonen: «Et av de mest interessante spørsmål å besvare blir nettopp hvorfor effektene av en slik ordning er blitt så mye mindre enn på forhånd antatt.» For mor har det blitt noe mer tid til barna – et sted mellom én til to timer per uke – men fedrene bruker ikke mer tid til barna. I forhold til valgfrihet har ordningen gitt større handlefrihet for dem som ikke etterspør barnehageplass, mindre for dem som etterspør dette. Det er allikevel ikke flere som velger bare å være hjemme med barna. Det er vanskelig å se at ordningen har rokket ved familienes holdning til at barnehage, hvis mulig, er førstevalget når de skal ha tilsyn til barnet utenfor hjemmet. Likhetsprinsippet – i forhold til at det skal være like statlige overføringer – er oppfylt. En kan til en viss grad si at kontantstøtten har en økonomisk fordelingsprofil, i den forstand at familiene som mottar kontantstøtte, i gjennomsnitt har mindre inntekt enn familiene som bruker barnehage. Men på sikt vil et sementert kjønnsrollemønster kunne føre til større økonomiske forskjeller. Dette kan gjelde både for barnefamiliene etter småbarnsfasen, og f.eks. for kvinner som ikke opparbeider tilknytning til arbeidslivet, med rettigheter som sykelønn og pensjonspoeng, på samme måte som de som arbeider. Kontantstøtten er ikke en del av Arbeiderpartiets familiepolitikk. Evalueringen har vist at ordningen ikke har ført til omfattende endringer i småbarnsfamilienes tilpasninger. Arbeiderpartiets familiepolitikk bygger på at vi skal tilrettelegge for god omsorg for barna, samtidig som foreldre gjennom et likestilt foreldreskap og aktiv tilrettelegging fra det offentliges side skal kunne kombinere foreldrerollen og yrkesarbeid. Vi vil ha rettigheter for foreldre i form av permisjoner og adgang til fleksibilitet i arbeidet, spesielt i den perioden barna er små. Videre: Vi vil ha en arbeidslivspolitikk der belønningssystemer og kultur på arbeidsplassene ikke motarbeider foreldreskapet og familielivet, en arbeidslivspolitikk som vektlegger menns muligheter til å øke sin deltakelse i forhold til barn og familie, og en barnehagepolitikk som vektlegger full behovsdekning og billigere barnehager til dem som trenger dette. Sist, men ikke minst: Vi vil ha en likestillingspolitikk som fremmer kvinners og menns like muligheter til å nytte sin utdanning, som gir begge kjønn samme betingelser for livslang læring, for utvikling og omstilling i arbeidslivet. På denne måten er målet at flest mulig av familiene skal kunne kombinere begge foreldres yrkesliv med familieliv på en god måte, både for barn og foreldre. Kontantstøtten bryter med Arbeiderpartiets politikk på dette området. Kontantstøtten synes å ha bidratt til bråstopp i barnehageutbyggingen for barna i kontantstøttealder. Mangel på barnehageplasser gir også mangel på det beste forebyggende tiltak det offentlige har til utsatte barn i denne aldersgruppen. Det burde bekymre saksordfører svært mye, for det bekymrer nemlig Arbeiderpartiet. For disse barna er barnehagen faktisk det eneste stedet de føler trygghet. Da regjeringen Stoltenberg la fram resultatene av evalueringen, ble det ikke foreslått endringer i ordningen. Men jeg vil understreke at selv om man ikke gjorde det, vil vi ikke utelukke at Arbeiderpartiet vil komme tilbake til eventuelle endringer i kontantstøtten i budsjettsammenheng. Jeg skjønner jo av det saksordfører sier, at det er behov for litt spenning i Kristelig Folkeparti, og hvis Arbeiderpartiet kan bidra til å gi Kristelig Folkeparti litt spenning i hverdagen, gjør vi gjerne det!
Det er jo slik at kontantstøtten har gitt mer valgfrihet, og den har gitt mer tid tilbake til familien. Én til to timer mer tid til barn og foreldre kan man jo gjerne flire av, men jeg synes faktisk det er ganske mye. Når det gjelder kvinner og opptjening av pensjon, vil jeg minne arbeiderpartirepresentanten om pensjonsordningen for mødre som er hjemme med barn. De har nemlig mulighet til å få tre pensjonspoeng i året, noe som tilsvarer en årsinntekt på ca. 200 000 kr. Denne ordningen gjelder til barnet er sju år. Når det er sagt, vil jeg understreke at for Høyre er det viktig at det føres en familiepolitikk som gir alle foreldre reell frihet til selv å velge omsorgsløsninger for sine barn. Derfor mener vi at kontantstøtte er et verdifullt bidrag, og det er verdt å legge merke til at 76,6 pst. av barn i aldersgruppen ett–tre år her i landet har vært omfattet av kontantstøtteordningen. Vi kan konstatere at det er en populær ordning. I perioden fra 1998, da kontantstøtten ble innført, til våren 2001, er det blitt gjennomført en bred evaluering av denne ordningen. Denne stortingsmeldingen vi i dag behandler, er et resultat av det. Kontantstøtteevalueringen som foreligger, viser at nesten to tredjedeler av barna til dem som mottar kontantstøtte, i hovedsak blir passet av en av foreldrene. En tredjedel av dem som er hjemmearbeidende med kontantstøtte, sier det var kontantstøtte som gjorde det mulig å realisere dette valget. Dette understreker bl.a. at venstresidens skrekkvisjoner om kontantstøtte ikke har slått til. Kontantstøtten gir valgfrihet og fleksibilitet og gjør hverdagen enklere for veldig mange. En forutsetning for økt valgfrihet og økt likestilling for småbarnsforeldre er at barnefamiliene har økonomi til å velge omsorgsform, samtidig som det finnes tilbud om flere og rimeligere barnehageplasser. Ett av prosjektene i evalueringen gikk ut på å trekke konsekvenser for likestilling. Det er interessant å konstatere at kontantstøtten ikke har ført til store endringer i foreldrenes arbeidstilpasninger, og flere mødre har ikke i spesiell grad blitt hjemme på heltid. Dette betyr at ordningen isolert sett har hatt små konsekvenser for likestillingsutviklingen, noe evalueringsrapporten fra Forskningsrådet også konkluderer med. Når det gjelder evalueringen av hvilken effekt kontantstøtten har hatt i forhold til integreringspolitiske målsettinger, synes jeg det er viktig å understreke at i et flerkulturelt og moderne samfunn må vi sørge for å ha fremtidsrettede omsorgsløsninger for alle foreldre og barn. Men det er ikke til å legge skjul på at minoritetskvinner som har små barn, og som trenger barnepass for å delta på norskopplæring, får et problem med dagens kontantstøtteordning. Under komitehøringene kom det fram at det var et frafall på norskopplæringskursene for minoritetskvinner med barn i kontantstøttealder. Denne uheldige virkningen av kontantstøtte ønsker samarbeidspartiene å gjøre noe med. Derfor er det gledelig at et flertall i komiteen går inn for at departementet ser på en ordning som kan være hensiktsmessig for å gjøre noe med denne problemstillingen. Når det gjelder hvilke konsekvenser kontantstøtten har hatt for minoritetsbarn, har vi visst at foreldre med minoritetsbakgrunn valgte forskjellige tilsynsordninger for sine barn før kontantstøtteordningen ble innført. Vi vet at terskelen for å velge barnehage for mange av disse var høy, og det er ulike årsaker til det. Én årsak er at de har mindre behov for barnetilsyn når en av foreldrene er hjemme. En annen årsak er at de har liten forståelse for at førskoletilbud har skoleforberedende verdi. Og ikke minst finnes det lite differensierte barnehagetilbud. Vi vet at 80 pst. av barnehageplassene er heltidsplasser, og det gjør at valget for mange foreldre blir enten å ha barna hjemme hele dagen eller sende dem i en heldagsbarnehage. I en slik situasjon blir valget for mange foreldre, ikke minst de med minoritetsbakgrunn, å ha barna hjemme. Så her trengs det rett og slett et mer differensiert barnehagetilbud. Undersøkelser fra Oslo, hvor ca. 40 pst. av barn med minoritetsbakgrunn er bosatt, viser at disse barna som oftest starter i barnehage først i 4–5-årsalderen. Dette bekrefter at vår antakelse om at en innføring av kontantstøtte for 1- og 2-åringer ville få liten innvirkning på barnehageetterspørselen i familier med minoritetsbakgrunn, var riktig. For å gjøre det lettere å kombinere barnehage og kontantstøtte vedtok Stortinget i 1999 å dele kontantstøtten inn i fem satser, ut ifra ukens fem dager. Til og med 8 timer i barnehage skulle tilsi 80 pst. kontantstøtte. Til og med 16 timer skulle tilsi 60 pst. osv. Men det har vist seg at dette ikke helt har fungert. Dette skyldes bl.a. at barnehager med en åpningstid fra 8 til 17 definerer barnehagedagen til 9 timer, og ikke 8. Dermed fører én dag i barnehagen til bortfall av kontantstøtte i to dager. Dette mener vi er urettferdig. En barnehagedag skal være lik en kontantstøttedag. Vi forutsetter derfor at departementet legger opp til en bedring når det gjelder å kunne kombinere deltidsplass i barnehage med kontantstøtte. Jeg vil presisere at for Høyre står ikke valget mellom kontantstøtte eller barnehage. Vi vil i motsetning til Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti ha begge deler, slik at småbarnsforeldre har ulike omsorgstilbud å velge mellom. Vi vil satse på fortsatt barnehageutbygging. Jeg viser til Samarbeidsregjeringens storsatsing på dette området og bl.a. den nye finansieringsmodellen for barnehager som familieministeren nå for tiden jobber med, som innebærer at alle midler samles i en pott som deretter går direkte til den enkelte barnehage uavhengig av om det er en privat eller offentlig barnehage. Dette vil være med på å sikre like rammevilkår for kommunale og private barnehager, et mer mangfoldig tilbud i tråd med familienes ulike behov, og ikke minst flere barnehageplasser og lavere foreldrebetaling på sikt. Jeg tror dette vil være med på å dekke det behovet som veldig mange foreldre har. Men fordelen med en kontantstøtteordning i tillegg vil være at barnehagekøen blir reell, ved at alle som ønsker andre løsninger, får økonomisk mulighet til å velge. Helt til slutt ønsker jeg å minne om at vi politikere ikke bør tvinge barnefamilier over i A4-løsninger. Vår oppgave bør være å gi foreldrene mulighet til å innrette hverdagen på den måten som passer familien best. Vi ser på kontantstøtte som et viktig skritt i retning av et samfunn hvor en setter foreldre og barn i sentrum, der foreldrene foretar valg, og de ut fra sin hverdag og livssituasjon kan skreddersy de tiltakene som passer dem best.
Det er svært gledelig å se at intensjonen med kontantstøtten er blitt oppfylt. Kontantstøtten har faktisk satt en rekke familier i stand til å gjøre reelle valg i forhold til det å ha mer tid sammen med barna sine. Nå ville Fremskrittspartiet egentlig gå mye lenger og gi foreldrene denne valgfriheten helt fram til barna begynte på skolen. Dessverre er ikke tiden moden for dette ennå blant de andre partiene, men det kommer vel om en stund, når modningsprosessen har fått tid til å virke, slik vi har sett med en rekke andre av de forslagene Fremskrittspartiet har fremmet i årenes løp. Tilbake til kontantstøtten. Arbeiderpartiet understreker gang på gang at dette ikke er del av deres familiepolitikk og greier derfor å trekke ut det som måtte være negativt, av evalueringen. Når de bruker argumentet at kontantstøtten påvirker mødrenes atferd i forhold til arbeidslivet, men ikke fedrenes, og at dette er negativt, blir jeg ganske provosert. Det er faktisk ingen andre som har gjort disse valgene enn foreldrene selv, og kanskje er det slik at mødrene har behov for og lyst til å være mer sammen med barna sine det andre og tredje året. Det er som sagt foreldrenes egne valg, og jeg tror at også Arbeiderpartiet bør ha respekt for enkeltmenneskets valg. Uavhengig av hvem som tilbringer mest tid sammen med barnet, er det barnet som nyter godt av denne ordningen. Det er ganske typisk at Arbeiderpartiet fremdeles mener at alle barn har det best i barnehage, der enhet og solidaritet læres fra bleiestadiet. Det ser ut som om Arbeiderpartiet fullstendig har glemt at alle barn er egne individer, og at kanskje for noen barn er det å være omgitt av sin egen familie, hvor man kan dyrke fram individuelle egenskaper i trygge former, det beste grunnlaget for et godt voksenliv. Fremskrittspartiet har tro på familien, og at foreldrene gjør de beste valgene for barna sine. Men straks vi snakker om kontantstøtte, er det for Arbeiderpartiet en trussel mot likelønn, likestilling og voksenutvikling. Jeg trodde i min naivitet at kontantstøtten var til for barna, for deres utvikling og for å skape et trygt fundament for disse på foreldrenes premisser og ikke på politikernes. Så til dette med innvandrerkvinner som ikke får fullført sin norskopplæring fordi det blir trekk i kontantstøtten ved barnetilsyn. Dette er for Fremskrittspartiet en helt annen sak og en helt annen problemstilling. Det er klart det er viktig at innvandrerkvinner lærer norsk, men slik vi ser det, bør dette gjennomføres ved at man innfører tvungen norskundervisning straks en innvandrer har fått opphold i Norge, og det er for så vidt på trappene og kommer til votering senere i dag. At en spesiell gruppe skal få særbehandling når det gjelder kontantstøtte, ser Fremskrittspartiet som svært uheldig. Man kan også ane at så snart dette blir praksis, vil en rekke andre stå på barrikadene, f.eks. arbeidsløse og enslige forsørgere som tar kurs pålagt av Aetat. For Fremskrittspartiet er det viktig at kontantstøtten og trekk i denne skal praktiseres likt, uavhengig av hvor du kommer fra, og hvilke kurs du deltar på. Nå kan jeg altså vise til debatten tidligere i dag, da det ser ut som om denne problemstillingen faller bort av seg selv gjennom innføringen av introduksjonskursstønad når man har fått opphold i Norge. Det forbauser oss heller ikke at ulike etniske grupper velger ulike tilsynsordninger for barna sine. De som forskrekkes over at langt flere foreldre med etnisk minoritetsbakgrunn enn etniske nordmenn prioriterer å være hjemme med barna, er de som har glemt at vi snakker om ulike kulturer. Faktisk er det i svært mange land fremdeles en hovedoppgave for mange kvinner å ta vare på familien sin. Og jeg kan med skam bekjenne at jeg synes dette er helt all right. Hva er det som får enkelte partier til å tro at det er en straff å være hjemme og ta seg av barna sine? Hva er det som er så forferdelig galt med det? Realiteten i disse partienes syn på å være hjemmeværende er jo at de samtidig fordømmer det deres egne mødre og bestemødre gjorde. Jeg forutsetter at det er kvinnens eget valg, og at ikke alle er av den oppfatning at det eneste saliggjørende er å være ute og tjene penger. Man gjør faktisk en utrolig viktig samfunnsøkonomisk jobb ved å være hjemme med barna sine, eller i det minste tilbringe mer tid sammen med barna sine, uavhengig av om man er norsk eller har innvandrerbakgrunn. Med disse ord vil jeg også si at vi slutter oss til innstillingen.
Kontantstøttens evaluering ble varslet ved innføringa av kontantstøtten, og hensikten med evalueringa var å se om kontantstøtten har virket slik hensikten var. Jeg vil påpeke at SV stemte mot kontantstøtteordninga, og jeg tror vi har et helt annet syn når det gjelder om den har vært vellykket eller ikke, enn foregående talere. Evalueringa har tatt for seg konsekvenser for sysselsetting og arbeidsmarked, likestilling, barnehagesektor, barn med spesielle behov og fordelingsvirkning. De fleste som får kontantstøtte, får full støtte. Statistikken for 2000 viser at dette gjelder vel 85 pst. av kontantstøtte-barna. Det er bare 15 pst. som får delvis kontantstøtte. Jeg har merket meg at kontantstøtten har gitt en og en halv time mer tid mellom foreldre og barn. Dette gjelder som et gjennomsnitt for alle som mottar kontantstøtte, inkludert de som var hjemme fra før. SV mener at intensjonen med kontantstøtten ikke er oppnådd. Når Fremskrittspartiet sier at barn får være sammen med sin familie, viser jo akkurat denne evalueringa at det kun er 6 pst. av mødrene som er hjemme på heltid, og 11 pst. har redusert arbeidstid. 85 pst. mottar altså full støtte – 6 pst. er hjemme på heltid. Kontantstøtten har ført til en negativ utvikling når det gjelder likestilling mellom småbarnsmødre og -fedre, småbarnsforeldres yrkesdeltakelse og benyttelse av barnehager. Vi ser med bekymring på at særlig mødre ansatt i helse- og sosialsektoren, arbeider mindre. Helse- og sosialsektoren, skolesektoren og barnehagesektoren er sektorer med stor mangel på kvalifisert arbeidskraft. Det er også et trekk ved utviklinga at kontantstøtten fører til mer deltid og mindre heltid i arbeidslivet for kvinner. SV syns ikke dette er en ønsket utvikling, fordi det sementerer kvinner som lavtlønte, med dårlig tilknytning til arbeidslivet og dårligere muligheter til å opptjene seg likeverdig pensjon som menn. Undersøkelsen viser at det er mødrene som har tilpasset arbeidet i form av redusert arbeidstid. Det har vært hevdet at det finnes et ubrukt omsorgspotensial blant fedre. Kontantstøtten mobiliserer ikke til dette. Det jeg har erfart, som har arbeidet med familier i etableringsfasen, er at far jobber overtid for å få økonomien til å strekke til. Det blir som i min egen oppvekst, hvor mor var hjemme, mens far jobbet dobbelt og var fraværende. Sosialistisk Venstreparti mener at vårt forslag med en maksimalpris i barnehagen på 1 500 kr, lovhjemlet rett til barnehage og forsøk med sekstimersdagen gir større valgfrihet, og det gir også begge foreldrene mer tid sammen med barn. Det å gi begge foreldre mulighet for mer tid sammen med barn er også et viktig virkemiddel i likestillingsutviklinga, og likestillingsloven skal vi jo diskutere senere i dag. Jeg har registrert at argumentene mot maksimalpris på barnehage på 1 500 kr er at etterspørselen etter barnehageplasser vil øke, og at vi må bygge ut barnehageplasser før vi kan gi foreldrene en maksimalpris på barnehageplass. Dette stortinget har vedtatt full barnehagedekning innen 2003. Det er i dag lange ventelister i noen kommuner, mens andre kommuner har full dekning. Vi kommer ikke til å nå målet om full barnehagedekning innen 2003, selv ikke med kontantstøtte, men dette kan ikke brukes som et argument mot en barnehagepris som vil gi foreldre som ikke har økonomi til det, mulighet til å velge det som for deres barn og dem kanskje er den beste løsningen. Jeg har aldri hørt dette politiske argumentet før i hele mitt politiske liv, og jeg har vært politiker ganske lenge. For eksempel er det ingen som sier at ikke noen kan få sykehjemsplass fordi vi ikke har dekning til alle, eller at ingen kan få billig bolig fordi vi ikke har nok billige boliger til alle som ønsker det. Kontantstøtten ble innført over natten, uten at man tenkte på alle de negative konsekvensene, som f.eks. at kvinner i omsorgsyrker, som vi har så bruk for i dette landet, taper 6 500 kr på å jobbe i eldreomsorgen når de velger å ha barnet sitt i barnehage. Maksimalpris på barnehage kan man ikke argumentere imot når man snakker om valgfrihet, integrering og viktigheten av norskkunnskaper. Dette er et godt virkemiddel for mange barnefamilier og deres barn, og et godt arbeidsmarkedstiltak for å rekruttere kvinner til yrkesaktivitet, som dette samfunnet er avhengig av. I dag brukes kontantstøtten i stor grad til betaling av dagmamma og andre barnepassordninger. Dette er meget urettferdig for dem som velger barnehage fordi de mener det er det beste barnepasstilbudet for deres barn. Hvis en da, som sagt, har en barnehageplass til 3 500 kr, som prisen er i mange kommuner, taper en 6 500 kr på å jobbe i et lavlønnsyrke hvor personellmangelen er stor. Dette mener jeg er en av de mest negative konsekvensene av innføring av kontantstøtten. Kontantstøtten fører også til at utsatte barn og barn med minoritetsbakgrunn ikke får barnehagetilbud, fordi mange foreldre ikke har råd til ikke å motta kontantstøtte. Barnehagetilbud gir disse barna et omsorgstilbud ved siden av foreldrene og et integreringsfortrinn i det norske samfunn. Det er også viktig når vi vet at de barna som har et barnehagetilbud, får bedre norskkunnskaper. Det gjelder også for norske barn. Norskopplæring er en viktig faktor i integreringsprosessen, og det må ikke lages ordninger som hindrer at minoritetskvinner med småbarn tar norskundervisning. Det er en klar tendens til dette i dag, fordi man blir trukket i kontantstøtte når barna er på barnepass mens kvinnen får undervisning. Møtet med et barnehagepasstilbud kan også være en måte å bli kjent med hvordan et slikt tilbud fungerer, og kan skape trygghet for en eventuell videre benyttelse av barnehage. Denne utilsiktede uheldige virkningen av kontantstøtten må departementet finne en løsning på. Allerede før kontantstøtten ble innført, viste undersøkelser at ulike etniske grupper valgte forskjellige barnepassordninger for sine barn. Terskelen for minoritetsgrupper for å velge barnehage for sine barn er mye høyere. Dette har også bruken av kontantstøtte vist. Andelen kontantstøttemottakere er langt høyere blant foreldre med etnisk minoritetsbakgrunn enn blant foreldre som er etniske nordmenn. Dette er selvsagt uheldig når vi vet at norskkunnskapene til barnehagebarn er langt bedre enn norskkunnskapene til dem som ikke har barnehageplass. Som jeg har sagt flere ganger, er norskkunnskap viktig for en vellykket integrering, og her er også en av kontantstøttens alvorlige konsekvenser. Regjeringas mål er først og fremst å utvikle en politikk hvor barnehagen spiller en viktig rolle som læringsarena, ikke minst i forhold til språk. Jeg er glad for at signalene i innstillinga om at utviklinga av barnehagebruken i familier med minoritetsbakgrunn må følges nøye i tida framover. SV fremmet i budsjettet for 2001 forslag om at vi ønsket å avvikle kontantstøtten, og vi vil gjøre det samme i revidert budsjett og i neste års budsjett, fordi vi mener at hensikten ikke er oppnådd, og at det er mange uheldige konsekvenser. Vi håper at de andre partiene i denne sal etter hvert også innser at maksimalpris på barnehager og mer fleksibel arbeidstid for småbarnsforeldre, som gir begge foreldrene mulighet til å være like mye sammen med sine barn, er til det beste for familier og barn, og gir dem større valgfrihet. Det er et problem at far ofte må jobbe mer når man lever av kontantstøtte. Dette er i et likestillingsperspektiv helt feil, og gir far mindre mulighet til tilknytning og omsorg. Ved samlivsbrudd kan dette være negativt for far og støtte opp under at kvinner i dag i større grad får omsorg for barnet. Jeg tror SVs politikk med avvikling av kontantstøtte, maksimalpris på barnehage, mer fleksibel arbeidstid, lovhjemlet plass til barnehage og full barnehagedekning gir mer valgfrihet og mer likestilling for mor og far når det gjelder muligheten for omsorg for barn. Dette tror jeg er en viktig og riktig utvikling. Vi har mange samlivsbrudd i Norge, og tendensen er helt klar. Fedre med omsorg for barn blir færre. Og kontantstøtten har vært med på å sementere dette fordi det er mor som reduserer sin arbeidstid, ved siden av at det også er hun som i stor grad tar ut hele permisjonen etter fødselen. Dette gir kvinner og menn ulikt utgangspunkt for tilknytning til barn, og det er uheldig for både foreldre og barn.
Evalueringa av kontantstøtta viser at kontantstøtta stort sett har fungert etter den intensjonen som vi hadde ved innføringa av ordninga. Foreldre har blitt ein viktigare del av tilsynet for eitt- og toåringane i 1999 enn året før. For Senterpartiet er det viktig at kontantstøtta er målretta, slik at det blir ei reell moglegheit for småbarnsforeldre å få meir tid saman med barna sine. Men det er også viktig at småbarnsforeldra har ei reell moglegheit til å velje om dei ønskjer ein barnehageplass til barnet, eller om dei vil prioritere meir tid saman med barnet. Etter mi meining har ikkje dagens småbarnsforeldre ei reell valmoglegheit så lenge det ikkje er full behovsdekning innanfor barnehagesektoren. Og det er særleg småbarnsplassar det er stor mangel på. Det kan også synast som om det er ein samanheng mellom tilbod eller rettare sagt mangel på tilbod på ein barnehageplass og bruk av kontantstøtte. Statistikk viser at dei fylka som har den lågaste barnehagedekninga for barn mellom eitt og tre år, også har den største bruken av kontantstøtte. Som eit eksempel kan det visast til at dei tre fylka som har under 30 pst. barnehagetilbod til barn i gruppa 1–2 år, også toppar bruken av kontantstøtte. For meg er dette ein tankevekkjar, og det er urovekkjande når vi snakkar om valfridom for småbarnsforeldre. Etter Senterpartiet sitt syn er den viktigaste oppgåva no å sørgje for full behovsdekning innanfor barnehagesektoren. Først då kan vi snakke om full valfridom for småbarnsforeldre når det gjeld val av omsorgsform. Eit fleksibelt barnehagetilbod er svært viktig, både for barna og for foreldra. At departementet no legg opp til ei betre tilpassing av kontantstøtta til bruk av deltidsplass i barnehagen, er positivt, og det vil kome brukarane til gode. Eg vil samstundes understreke betydninga som opne barnehagar kan ha for t.d. familiar med innvandrarbakgrunn, med tanke på norsktrening. Senterpartiet støttar ei stimulering av denne typen barnehagar. Likeså støttar vi at regelverket ikkje må bidra til at minoritetskvinner avsluttar norskopplæringskurs av økonomiske årsaker. Eg har tiltru til at departementet her vil finne ordningar som vil hindre dette. Senterpartiet bidrog til at dagens kontantstøttemodell vart innført. Men eg vil også understreke at skal ein ha ein reell valfridom, må ein ha reell valmoglegheit. Og det har ein neppe så lenge ein manglar fleire tusen barnehageplassar. Difor vil eg åtvare mot ei opptrapping av kontantstøtta. Full behovsdekning når det gjeld barnehageutbygging, må nå vere jobb nr.1!
Når en leser evalueringen av kontantstøtten, er det for enkelte av oss fristende å begynne med å si: Hva var det vi sa! Men jeg tror vi skal la evalueringen tale for seg selv. Evalueringen viser at ordningen så langt ikke har ført til omfattende endringer i småbarnsfamilienes tilpasninger. De virkningene som kan observeres, peker ikke uten videre i riktig retning. Det som var det overordnede målet med kontantstøtten, nemlig å sørge for at foreldre fikk mer tid med barna sine, viser seg i liten grad å være oppnådd. Jeg tror at det med den pengesummen som er brukt, hadde funnes andre og bedre måter å nå det målet på. Arbeiderpartiet mener at vår jobb som politikere er å tilrettelegge for god omsorg for barna, samtidig som foreldre gjennom et likestilt foreldreskap og aktiv tilrettelegging fra det offentliges side skal kunne kombinere foreldrerollen og yrkesarbeid. Internasjonale og norske erfaringer viser oss at det trengs en aktiv offentlig politikk for å oppnå dette. Familiene tar utgangspunkt i det de mener er det beste for barnet når de skal organisere dagliglivet. Vi har sett at et stort flertall av foreldrene foretrekker barnehage når de mener at barnet har kommet i en alder der tilsyn utenfor familien noen timer om dagen er et gode. Det varierer mellom familiene på hvilket alderstrinn de ønsker et slikt supplement til familieomsorgen, men for mange skjer dette en gang mellom barnets ett- og toårsdag. Da blir kombinerte omsorgsløsninger, foreldre og barnehage, det mest etterspurte. Tallene for barnehageutbyggingen siden kontantstøtten ble innført er lite hyggelig lesning for foreldre som fortsatt sier de vil velge barnehageplass til sine barn hvis de hadde hatt mulighet til det, men ikke minst er det lite hyggelig lesning for oss politikere som har hatt høye ambisjoner på barna og barnehagens vegne. Den gangen kontantstøtten ble innført, visste vi her i salen at det manglet ti tusenvis av barnehageplasser for at alle foreldre skulle få det reelle valget som regjeringspartiene snakket så varmt for. Det hjelper lite med et reelt valg mellom å ta kontantstøtte eller la være å ta kontantstøtte hvis barnehagen ikke finnes, eller hvis barnehageplassen er så dyr at man ikke har råd til den. Da statsråd Valgerd Svarstad Haugland den gang bad kommunene vente og se på virkningene av kontantstøtten, stoppet hele utbyggingen opp. Man kan vel si at det er den mest synlige virkningen av kontantstøtten. Forhåpentlig vil satsingen på barnehager som Stoltenberg-regjeringen la inn i statsbudsjettet for 2002, føre til en økt utbygging og lavere priser. Vi hadde lovet at vi skulle nå full barnehagedekning innen år 2000, men det regjeringsskiftet vi fikk i 1997, den kontantstøtteordningen vi fikk innført, og den politikken Bondevik-regjeringen la opp til, gjorde at det målet ble umulig å nå. Som vi har sett av evalueringsresultatene, oppfatter familiene kontantstøtten som en morsordning, og den tilpasningen som har skjedd, skjer på disse premissene til tross for en kjønnsnøytral utforming. Det fører til økte ulikheter mellom mødres og fedres yrkesaktivitet. Endringene er små, men det kan argumenteres for at det vil kunne akkumuleres over livsløpet som helhet, og motarbeide det som er oppnådd når det gjelder likestilling mellom kjønnene i arbeids- og samfunnsliv. Det hjelper lite med tre pensjonspoeng når de pensjonspoengene er så små at man med dagens ordning likevel blir minstepensjonist når man går ut i pensjon. Vi har fortsatt et for kjønnsdelt arbeidsmarked. Arbeidsplassene har interesse av i rekrutteringsøyemed å tilpasse seg det kjønn de ser på som hovedtyngden av sine arbeidstakere, og vil på den måten ofte tilby betingelser som indirekte motarbeider utradisjonelle valg. På samme måte vil arbeidsdelingen i hjemmet også når det gjelder andre oppgaver enn barneomsorgen, bli påvirket i retning av kvinnene som hovedansvarlige når de likevel er hjemme, og fedrene må ta hovedansvaret som forsørgere. Et flertall på Stortinget bestående av fem partier har inngått en avtale om kontantstøtten. Det tar vi til etterretning. Vi mener prinsipielt at det er galt å basere en offentlig støtteordning på at man ikke benytter seg av et offentlig velferdstilbud. Etter Arbeiderpartiets vurdering kunne de midlene som i dag brukes på kontantstøtte, finansiert et bedre tilbud til barn og småbarnsforeldre enn det kontantstøtteordningen gjør, og gitt foreldre et reelt valg for hva de ville gjøre. Helt til slutt: Arbeiderpartiet ser ikke på kontantstøtten som hellig, og selv om vi ikke nå går inn for avvikling eller endringer i ordningen, vil vi fortsatt forbeholde oss retten til å komme med eventuelle endringer i kontantstøtten i senere budsjettsammenheng.
Kontantstøtteordningen ble innført høsten 1998 og har vært i full drift fra januar 1999, da både ett- og toåringer fikk rett til kontantstøtte. I de tre årene, 1999, 2000 og 2001, har så mye som tre fjerdedeler av ett- og toåringene fått kontantstøtte hvert år. Det høye antallet som velger og får kontantstøtte, viser at dette er en reform som er viktig for svært mange småbarnsfamilier. Målsettingene om mer tid, større valgfrihet og mer rettferdighet ble innfridd. Kontantstøtten er kommet for å bli. Jeg synes det er gledelig å kunne konstatere at det fortsatt er flertall for kontantstøtten i Stortinget. Vi trenger barnehager, men familiene skal også ha frihet til å velge andre løsninger. Kontantstøtten bidrar til at flere ulike behov kan imøtekommes. Men valgfriheten er ikke god nok før alle som ønsker det, kan få en hel- eller deltidsplass i barnehagen til en overkommelig pris, noe også flere talere har påpekt. Dette jobber vi aktivt for. Da kontantstøtten ble innført, var det mange som var skeptiske til hvilke utilsiktede og uheldige virkninger ordningen kunne få. Det ble derfor igangsatt en bred evaluering av ordningen. Statistisk sentralbyrå gjennomførte to store spørreundersøkelser hos småbarnsforeldre, før og etter innføringen av kontantstøtten. I regi av Norges forskningsråd ble en rekke forskningsprosjekter igangsatt for å finne ut av kontantstøttens virkning på likestilling, arbeidsmarkedet, barnehager i distriktene og for barn med særlige behov. Resultatene fra evalueringen viser at kontantstøtten ikke har hatt de uheldige virkningene som noen fryktet. Mange store overskrifter i kampen mot kontantstøtten viste seg ikke å ha rot i virkeligheten. Undersøkelsene har vist at så mye som to tredjedeler av barna som får kontantstøtte, hovedsakelig blir passet av foreldre. Foreldrene har også fått mer tid sammen med barna. I gjennomsnitt har alle ett- og toåringer fått nesten to og en halv time mer med foreldrene pr. uke enn før kontantstøtten ble innført. Men da er det også regnet inn de som var hjemme fra før. Dette er ingen liten gevinst når tid er en så knapp ressurs. Jeg mener at dette viser at kontantstøtten har oppfylt intensjonen om å gi foreldre større mulighet til pass av og samvær med egne barn. Mange var bekymret for at barnevernsbarn, som ville hatt stort utbytte av å være i barnehage, i stedet skulle bli holdt hjemme. Jeg er spesielt glad for at evalueringen har vist at det ikke var grunnlag for denne skepsisen når det gjelder virkninger for barnevernsbarn. Før kontantstøtten ble innført, var det rundt 40 pst. av barnevernsbarn som hadde barnehage som hjelpetiltak, og dette har ikke endret seg etter innføringen av kontantstøtten. En oppfølgingsundersøkelse som nylig er gjennomført, bekrefter det samme. Selv om jeg generelt er fornøyd med kontantstøtten, kan ordningen bedres på enkelte punkter. Jeg er langt på vei enig i flere merknader som komiteen har kommet med. Mange som har deltidsplass i barnehage, får et lavere kontantstøttebeløp enn det de mener er riktig. For eksempel vil de som har barnehageplass tre dager i uken, forvente å få 40 pst. kontantstøtte. De fleste for i stedet 20 pst. Jeg vil arbeide for å gjøre det lettere å kombinere en deltidsplass i barnehage med delvis kontantstøtte. Å få dette til vil kreve en endring i kontantstøtteloven, og det kan derfor ta noe tid. I dag er det heller ikke nok deltidsplasser i barnehagene til dem som ønsker det, og vi må derfor også jobbe for å øke deltidstilbudet. Det er et viktig mål at innvandrere i større grad skal delta i samfunnet. Å kunne norsk godt er en forutsetning for å kunne delta. En del kvinner har barna i barnehage mens de er på norskkurs, og de får derfor ikke kontantstøtte. Jeg ser at det er et problem dersom flere velger å sløyfe norskkurset for ikke å miste kontantstøtten, og vi arbeider for å finne en løsning på dette. Her må flere departementer arbeide sammen. Jeg har også stor forståelse for at mange familier som adopterer små barn, ønsker mye tid sammen med barnet for å gi det mest mulig trygghet, selv om barnet skulle være fylt tre år. Dette vil kreve en endring av kontantstøtteloven og vil måtte utredes nærmere. Kontantstøtten dekker et behov. Man trenger ikke ha samme behov for å glede seg over at flere behov blir dekket.
Det blir replikkordskifte.
Jeg skulle så veldig gjerne ønske at vi hadde et ideelt samfunn der mor og far var snille mot barna sine, at kvinner fikk en reell valgfrihet, og at foreldrene kunne gi den gode omsorg som barn har krav på. Det skulle vi alle ønske oss. Det er ikke slik, faktisk. Det er ikke alle barn som har det godt og som har foreldre som reelt tar seg av dem. Jeg vil be statsråden si litt om hvorvidt hun er bekymret for disse barna, som trenger trygghet og som ikke kan få det hjemme, men som faktisk skulle trenge noen voksne til å ta seg av dem. Det er dessverre slik at veldig mange av disse barna har foreldre som mottar kontantstøtte i stedet for å la barna få trygghet i en barnehage. Statsråden sa at det var reell valgfrihet først når det var blitt full barnehagedekning, og at Regjeringen jobber aktivt for dette. Det er jeg glad for å høre, for det er jo trist å registrere at utbyggingen av barnehagene fikk en bråstopp da vi innførte kontantstøtten. Jeg lurer på hvordan statsråden tenker seg at vi skal nå full barnehagedekning innen den tid som Stortinget faktisk har bestemt. Så er det slik at det høres forlokkende ut. Jeg hadde et eksempel på halvannen time mer i uken. Det gir altså en tid sammen med barna på nesten 13 minutter pr. dag. Statsråden hadde to og en halv time. Det gir nesten 22 minutter. Er statsråden fornøyd med det?
Representanten Faldet peker på et stort problem for mange barn i det norske samfunn. Det er faktisk slik at ikke alle foreldre er like snille med barna sine. Det er ikke alle barn som har det godt. Vi har mange utsatte barn. Men jeg er likevel glad for å kunne konstatere at kontantstøtten som sådan ikke har – som jeg også sa i mitt innlegg – ført til endringer i barnehagebruken for barn som vurderes å ha et spesielt behov for barnehageplass. At så skulle skje, har nok mange av oss vært bekymret for. Både når det gjelder barn med minoritetsbakgrunn, barnevernsbarn og funksjonshemmede barn, er det ikke nedgang i bruken etter innføringen av kontantstøtten. Vi foretar også nå en ny undersøkelse i regi av Statistisk sentralbyrå som vil gi oss nye tall innen 2003. Det blir også viktige tall, og tallene blir jo enda bedre når kontantstøtten har vart lenger. Så til spørsmålet om hvordan få full barnehagedekning. Det er klart at det er en stor utfordring, og har vært det de siste 15 årene for ulike regjeringer. Det vi har konstatert i denne regjeringen som det største problemet, har vært mangel på de riktige virkemidlene. Det har jo vært stor mangel på barnehageplasser også for de små barna de siste årene, og vi har kjent til dette. Likevel har vi ikke klart – og her tror jeg vi alle kanskje skal ta et ansvar – å finne de gode virkemidlene. Representanten er kjent med regjeringen Bondeviks nye finansieringsmodell for barnehager, som vi ønsker å innføre raskt. Vi tror at det kanskje er det beste virkemidlet akkurat nå.
Jeg var i mitt innlegg inne på at en av de negative konsekvensene var at f.eks. kvinner i omsorgsyrker, som vi trenger i eldreomsorg osv., taper 6 500 kr på å jobbe og å ha barnet sitt i barnehage istedenfor å være hjemme og ta imot kontantstøtte. Mener statsråden at dette er rettferdig? Mange av disse kvinnene trenger faktisk å jobbe fordi vi har et boligmarked som er såpass kostbart at de 3 000–4 000 kr de har igjen netto, trenger de for å få økonomien til å gå i hop. Jeg kan ikke skjønne at dette kan være valgfrihet. Jeg kan heller ikke skjønne hvordan man kan forsvare å ikke senke barnehageprisene, slik at det er muligheter for disse familiene til å velge. En annen ting: Hvordan vil man se på rekrutteringsbiten til en del av de viktige yrkene, som f.eks. barnepassere og assistenter i barnehager, som tjener under 200 000 kr?
Det er riktig at mødrene, etter de tallene vi har fra 1998–1999, har redusert sin ukentlige arbeidstid med 1 ½ time. Men det som jeg også har lyst til å påpeke, er at en ikke finner flere mødre uten arbeidstilknytning overhodet som følge av kontantstøtten. Det betyr at en del av dem har gått ned i stillingsbrøk, men de jobber noe likevel. Av og til når vi har debatt om kontantstøtten, skulle man tro at kontantstøtten ble tvunget på noen. Men den blir jo ikke det. Kontantstøtten er et valg foreldrene tar selv. Det har jo også vært poenget med kontantstøtten. Selv om vi vet at svaret kan være at det er mange som velger det fordi de ikke får barnehageplass, finnes det jo også andre omsorgsløsninger som mange foreldre velger når de har fått kontantstøtte, f.eks. dagmamma. Jeg tror at når det gjelder kvinner og likestilling og arbeid, er det nok veldig mange årsaker til at det kanskje nettopp er kvinner som velger å være hjemme med kontantstøtte, hvis familien ønsker at en skal være hjemme med barna. Det går både på likelønn og mangel på sådan. Mange av oss har nok vært gift med menn som tjener veldig godt, og da er det faktisk slik at hvis man velger at en skal være hjemme med barna, er det ofte kvinnen – dessverre også i disse dager – som må være hjemme av hensyn til familiens økonomi.
Statsråden snakka igjen om stykkprisfinansiering og at det no skal gå direkte til barnehagane og ikkje, slik dagens ordning er, til kommunane. I dagens utgåve av Kommunal Rapport opnar statsminister Kjell Magne Bondevik for at barnehagepengane skal gå til kommunane, og «ikke rett fra staten til barnehagene, slik ordførerne har fryktet». Dette er ifølgje Kommunal Rapport ein modell som er skissert av KS. Etter mi meining vil ei slik ordning der ein spelar på lag med ordførarane – det er jo kommunane som har ansvaret for barnehagane – få fart på barnehageutbygginga. Det meiner eg, og det meiner Senterpartiet, er utruleg viktig. Spørsmålet mitt til statsråden er: Stør statsråden det som kjem frå statsministeren her no? Meiner også statsråd Dåvøy at den modellen som er skissert frå KS, er vegen å gå, eller vil statsråden framleis gå inn for at det skal vere ei stykkprisfinansiering som skal gå direkte til barnehagane?
Så vidt jeg husker, står det også i Kommunal Rapport at Regjeringen ennå ikke har konkludert når det gjelder selve modellen; den vil bli presentert i revidert nasjonalbudsjett. Hvordan pengene skal formidles til barnehagene rent teknisk, har vi ennå ikke tatt stilling til. I dag går jo statstilskuddet via fylkesmennene, og så går det til kommunen for videre utbetaling. Så i dag er det opp til kommunene om de vil bruke egne midler på de private barnehagene. Men statstilskuddet skal gå uavkortet til de private og de kommunale barnehagene. Hvorvidt vi skal ha samme ordningen også etter en ny innføring, har vi ennå ikke tatt stilling til, men poenget med den nye finansieringsmodellen er jo at pengene skal gå til barnehagene. De pengene som vi setter av til barnehager, skal gå til barnehager. Og det er jo nettopp det som har vært problemet i dag, ved at kommunene har stått veldig fritt til å bruke penger på barnehager eller ikke. Dessverre er det årsaken til at vi har så lav barnehagedekning i dag. Vi har rett og slett ikke hatt de gode virkemidlene.
Kristelig Folkeparti mener kontantstøtten «er en veldig vellykket reform». Slik sa representanten Dagrun Eriksen det i sitt åpningsinnlegg. Det skulle da bare mangle at Kristelig Folkeparti skulle si noe annet – det partiet som er kontantstøttens mor. Jeg sier mor, for dette dreier seg veldig mye om mor og barn. Jeg vil spørre Kristelig Folkeparti og statsråden om man ikke har noen betenkeligheter med videreføring av kontantstøtten i dens nåværende form, når evalueringen bekrefter bare 10 – 15 minutter mer samværstid pr. dag med barna – selv om det der er litt uenighet i Kristelig Folkeparti, noen har sagt 1 ½ time pr. uke, og noen har sagt 2 ½. Der har vi en del uenighet som jeg tror Kristelig Folkeparti må rydde opp i. Var det et reelt ønske om at bare mamma skulle være hjemme, og var det et ønske fra Kristelig Folkeparti at mange av barna ikke engang skulle være hos mamma, men hos en tilfeldig dagmamma? Og er det riktig at man får penger for en tjeneste man ikke bruker?
Jeg ønsker også å slå fast, i likhet med andre fra Kristelig Folkeparti, at kontantstøtten er en vellykket reform fordi den gir større valgfrihet for foreldrene. Det er også svært mange som bor i kommuner der man har full barnehagedekning i dag, som velger kontantstøtten. Vi har langt over 100 kommuner i dag med full barnehagedekning, dvs. de har barnehagedekning ut fra foreldrenes behov. Også i disse kommunene utbetales det kontantstøtte. Det sier meg at det er en god reform. Så jeg har ikke betenkeligheter med å videreføre kontantstøtten i den formen den har, men vi skal jo gjøre en del justeringer. Tiden er faktisk knapp. Jeg leste på nytt i odelstingsproposisjonen i går, og 2 ½ time er i hvert fall det tallet som står der – jeg husker ikke akkurat sidetallet. Det er klart at det er ønskelig at også fedre i mye større grad er hjemme med barna. Det skulle jeg også ønske. Sånn sett var det gledelig å høre at man i storbyen Oslo er i ferd med å se en trend der også fedre i større grad velger å være hjemme med barna. Det ønsker også vi, men som jeg prøvde å si i et tidligere innlegg, er det også andre forhold enn kontantstøtten som kanskje gjør at det er mor som fortsatt må være den som er hjemme, eller at man velger at det er mor som er hjemme.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Da kontantstøtteordningen var ute på høring i forbindelse med innføringen i 1997, ble det varslet at den skulle evalueres helt fra starten. Dette arbeidet er gjort og ble lagt fram av regjeringen Stoltenberg. Arbeiderpartiregjeringen har gjort et grundig arbeid med evalueringen, og det man nå vet om konsekvensene på ulike felter av kontantstøtten, har ikke gjort at Arbeiderpartiet har endret sin motstand mot denne. Vi mener fortsatt at kontantstøtten bryter med grunnleggende trekk i den familiepolitikken som Arbeiderpartiet står for. Arbeiderpartiet har som målsetting i sin familiepolitikk å tilrettelegge for god omsorg for barna, samtidig som det skal bli lettere for foreldre å kombinere det å være foreldre med det å ivareta en jobb. Det er feil å basere en offentlig støtteordning på at man ikke benytter seg av et offentlig tilbud. Arbeiderpartiet ønsker fortsatt bedre permisjonsordninger med vekt på fedrenes rettigheter, og vi ønsker selvfølgelig en raskere barnehageutbygging enn det regjeringen Bondevik nå har signalisert. Vi vet at kontantstøtten har skapt usikkerhet ute i kommunene og nesten stoppet planlagte barnehageutbygginger. Med reduksjoner i foreldrebetalingen som alle partier ønsker, men med ulike tidsperspektiver, vil det selvfølgelig bli enda større etterspørsel etter barnehageplasser. Om da de foreldrene som i dag ikke gidder å søke på grunn av kampen om plasser, eller om flere av dem som mottar kontantstøtte, velger å søke plass, gjenstår å se. Men én ting er helt sikkert: Skal foreldre ha reell valgmulighet, så må tilbudet om barnehageplasser være til stede. Evalueringen forteller oss også at intensjonen om at foreldrene skulle få mer tid sammen med barna, ikke har hatt den virkningen som enkelte parti argumenterte for. Så lenge ordningen ikke er knyttet opp til at far eller mor skal være hjemme, får vi fortsatt ca. 15 minutter mer tid pr. dag til barna. Det er også bekymringsfullt at barn med minoritetsbakgrunn, som så absolutt trenger å være i barnehage, blir tatt ut for at foreldrene skal få disse pengene. Disse barna trenger å lære det norske språk så tidlig som mulig for senere å takle en tøff ungdomstid. Arbeiderpartiet mener at de nesten 3 milliarder kr som brukes til kontantstøtteordningen, burde vært brukt til andre og bedre tiltak rettet mot barn og ungdom. Kontantstøtten har ikke hatt noen god virkning med hensyn til arbeidet med likestilling. Det kan se ut som kontantstøtten bare virker inn på mødrenes atferd i forhold til arbeidslivet. Det viser seg at det i hovedsak er mødrene som er hjemme med barna. Med denne ordningen hadde man vel et håp om at også far skulle finne dette attraktivt, men kontantstøtten har ikke ført til at fedre med små barn arbeider mindre enn før. Kanskje er det for tidlig å konkludere med at bare mors atferd påvirkes av kontantstøtten, men det er viktig å være oppmerksom på dette, slik at likestillingsmålene ikke blir motarbeidet og kjønnsrollene sementert. Men det som har bekymret meg mest med innføringen av kontantstøtten, er problemene og konsekvensene for barn med spesielle behov. Heldigvis ser det ut som om de familiene som har størst behov for barnehageplass, fortsatt tar imot dette tilbudet fra barnevernet. Dette barnehagetilbudet er forebyggende barnevernsarbeid og helt nødvendig. Med denne evalueringen av kontantstøtten kan ikke vi i Arbeiderpartiet se at dette er en riktig måte å dele ut skattebetalernes penger på. Vi mener at det på et tidspunkt vil være riktig med endringer i dagens ordning, og vi vil selvfølgelig arbeide fram modeller for bedre måter å anvende disse pengene på som kommer barn, unge og foreldre til gode. Foreløpig tar vi til etterretning at det er flertall for kontantstøtteordningen i denne sal.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering: se side 2352]]
Det er relativt sjelden utenrikskomiteen behandler utdanningspolitiske saker, men denne saken har en litt spesiell forhistorie. Det forholder seg slik at vi i Norges hovedstad i ganske mange år har hatt både en fransk skole og en tysk skole. Disse skolene har opprinnelig vært et tilbud til foreldre som er respektive fransktalende eller tysktalende og som av ulike grunner oppholder seg i Norge for kortere eller lengre tid. Derfor har disse skolene også hatt økonomisk støtte fra vedkommende land. Utviklingen har de senere år mer og mer gått i retning av at det er norske foreldre som gjør bruk av disse skoletilbudene, og grunnen til det ligger opp i dagen. Vi lever i en verden hvor internasjonalisering er et fremtredende trekk. Det er meget lett å forstå at norske foreldre kan finne at det er et godt tilbud til deres barn at de i tillegg til de kunnskaper som alle norske skolebarn skal få i de grunnleggende skolefag, også får den innsidefortrolighet med et annet lands språk og kultur som et slikt skoletilbud gir. Det er også grunn til å understreke at dette sett fra det norske samfunns synspunkt er en gevinst. Det er helt klart at det er i det norske samfunns interesse at det er en voksende andel av norske barn som gjennom sin skolegang har fått en slik fortrolighet med et annet lands språk og kultur. Den franske skolen har hatt betydelige økonomiske problemer i de senere år, og har derfor søkt om støtte i henhold til lov om private skoler. Den saken har tatt ganske lang tid i det norske system. Det henger sammen med at vi har en privatskolelov som stiller to krav til skoler som skal godkjennes for støtte etter privatskoleloven. De må enten være et religiøst eller livssynsmessig alternativ – det er denne skolen ikke – eller de må være et såkalt pedagogisk alternativ. Utdanningsdepartementet har hatt store problemer med å tolke loven dit hen at denne skolen kommer inn under kriteriet pedagogisk alternativ, til tross for at skolen jo har et markert annerledes opplegg enn den offentlige norske skolen. Man skulle for øvrig også tro at det å gi et opplæringstilbud på et annet språk, i seg selv er et pedagogisk alternativ til den norske offentlige skolen. Etter lang tid har man omsider forhandlet frem en bilateral avtale mellom den franske stat og den norske stat, som et stykke på vei imøtekommer det behov for økonomisk støtte som Den franske skolen i Oslo har. Det er gledelig at det er en samlet komite som står bak og anbefaler at denne avtalen godkjennes, og samtidig presiserer at man regner med at saker av denne art i fremtiden bør være vanlige utdanningspolitiske saker, og at det ikke er rimelig at man skal gå en så lang og tungvint vei som en mellomstatlig avtale for å løse så enkle problemer som dette. Derfor har også en samlet komite pekt på at når Regjeringen kommer til Stortinget med et varslet forslag om endringer i lov om private skoler, bør kriteriene utformes på en slik måte at man ikke støter på unødige tolkningsproblemer i fremtiden for å kunne imøtekomme de behov som man står overfor i denne sak. Derfor har en samlet komite understreket at den avtalen man gir sin tilslutning til, ikke må oppfattes slik at skolen er avskåret fra i løpet av de kommende fem år som avtalen gjelder for, å søke på ny om støtte etter privatskoleloven dersom dette blir mulig.
Dette er en sak som stammer fra Stoltenberg-regjeringens tid, og jeg er glad for at den nå finner sin løsning. At saken tok uforholdsmessig lang tid, skyldes verken departementet eller regjeringen, det skyldtes at Den franske skolen har brukt tid til å vurdere hvordan dette skulle løses, og det har også tatt tid å få til en avtale. Det er kjempebra om endringer i privatskoleloven kan føre til at denne type avtaler kan inngås uten at en må til Stortinget, at man kan finne praktiske og gode løsninger. Men på samme måte som den franske stat gir begrenset eller ingen støtte til norskundervisning eller norske skoler i Frankrike, må vi også stille spørsmål om hvilke skoler vi skal støtte i Norge. Hadde vi fulgt Høyres opprinnelige opplegg i denne saken, hadde norske elever fått et dårligere tilbud enn det de nå får, fordi nå får vi også til en ordning for norske lærlinger i Frankrike som gir flere mulighet til internasjonal erfaring. Det er kjempeflott at også norske elever kan gå på denne type skole og lære fransk, lære språk, men vi må ha et system som også sikrer at vi gir alle en mulighet til å lære fransk og tysk, disse grunnleggende språkene, også i den offentlige skolen. Jeg er som sagt veldig glad for at denne saken nå finner sin løsning, og at eventuelle endringer i privatskoleloven gjør at vi kan lage denne type avtaler med andre land om utveksling av elever og utveksling av støtte som gjør at langt flere elever og lærlinger får internasjonal erfaring og mulighet til å lære språk og kultur.
Presidenten forstår det slik at alt er bra. – Nei, det var visst ikke helt bra. Inge Lønning har bedt om ordet. – Det var et forsøk.
Det var et hederlig forsøk, hr. president! Nesten alt er bra. Jeg finner imidlertid grunn til å peke på at innholdet i det innlegget som nå ble holdt av tidligere utdanningsminister Giske, egentlig er noe helt annet enn det en enstemmig komite har sagt i innstillingen. Jeg må også få lov til å minne om at jeg reiste denne saken som interpellasjon i den tid da Giske var utdanningsminister, og hans velvilje var den gang, for å si det forsiktig, meget begrenset. For hans svar gikk ut på at vel kan det være bra at enkelte norske elever går i en skole som Den franske skolen, men de har nå tross alt best av å gå i den alminnelige norske fellesskolen, og derfor anså han ikke dette som noen prioritert oppgave. Det komiteen har sagt, er ikke at man i fremtiden skal inngå avtaler av denne art. Det komiteen har sagt, er at hvis man får en privatskolelov som har klare kriterier f.eks. på linje med det den svenske lovgivning har, så vil skoler av denne art være en kategori av frittstående skoler som på en helt selvfølgelig måte kommer inn under de offentlige støtteordningene. Det er det nødvendig å presisere. Og det var en glede for meg at også Arbeiderpartiet i utenrikskomiteen sluttet seg til dette prinsippet.
Trond Giske. – Nå har snart begge representantene hatt ordet to ganger, så da blir det stopp av seg selv.
Det var akkurat det jeg hadde mistanke om at saksordfører la i sitt første innlegg. Dersom representanten Lønning tror at Arbeiderpartiet har endret sin privatskolepolitikk gjennom denne innstillingen fra utenrikskomiteen, tar han feil. Den politikken vi har på privatskoleområdet, står fast og er fullt i tråd med den tolkingen vi har av innstillingen fra denne komiteen. – Bare så det er presisert i debatten.
Inge Lønning har bedt om ordet igjen. Han er saksordfører, og etter forretningsordenen må han få ordet.
Privilegier er til for å benyttes, hr. president.
Ikke alltid.
La meg bare for at det ikke skal etterlates noen tvil, få lov til til informasjon for representanten Giske å lese hva det står i den enstemmige innstillingen fra komiteen: «Komiteen vil bemerke at den foreliggende avtale gir Den franske skolen et forholdsvis beskjedent driftstilskudd. Komiteen forutsetter at avtalen ikke er til hinder for at Den franske skolen kan søke om godkjenning i henhold til denne lov.» Det vil si en ny og revidert utgave av privatskoleloven. Jeg håper jo at det fremdeles er kommunikasjon i Arbeiderpartiet mellom de ulike komitefraksjoner.
Trond Giske hatt ordet to ganger og får ordet til en sylkort merknad. For presidenten kan ærlig talt ikke se hvilken verdi en fortsatt debatt om dette spørsmålet skulle ha i kveld.
Premisset om at denne avtalen ikke er til hinder for at Den franske skolen kan søke om godkjenning i henhold til privatskoleloven, var allerede inne i den avtalen Utdanningsdepartementet inngikk med Den franske skolen og den franske stat, eller ambassaden, den gangen vi satt i regjering. Selvsagt kan man søke om godkjenning etter privatskoleloven. Det betyr ikke nødvendigvis at man får innvilget den søknaden.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 2352]]
Inge Lønning – komiteens nestleder.
Det er kanskje riktigere å si stedfortredende saksordfører, for i anledning av at sakens ordfører ikke er til stede i Stortinget i dag, har jeg lovet henne for ordens skyld å presentere innstillingen fra komiteen. Jeg skal gjøre det meget kort ved å peke på at det komiteen sier i innstillingen – alle bortsett fra SV, som står bak Dokument nr. 8-forslaget, og som naturlig nok tar opp sitt eget forslag – er at Grunnloven § 26 er meget klar når det gjelder rollefordelingen mellom Regjeringen og Stortinget når det gjelder denne type saker. I tillegg peker vi på at det er en tradisjon for at i alle saker av omfang gir Regjeringen Stortinget i en egnet form en forhåndsredegjørelse for hvilke hovedlinjer Regjeringen ønsker å legge til grunn, og dermed har også Stortinget muligheten for å komme med synspunkter på dette. Når komiteen ikke finner noen grunn til å støtte forslaget, er det fordi vi mener at tingenes tilstand er som den bør være på dette området. Det er ingen grunn til å forbedre maskiner som fungerer, ved å forandre på dem.
Frå SV si side har vi stor forståing for saksordførarens argumentasjon slik den kjem fram i komiteens innstilling. Vi synest det er gjort god greie for alle dei moglegheitene Stortinget har for på førehand å bli orientert om forhandlingar om handels- og investeringsavtalar. Vi meiner likevel at våre forslag vil kunne vere eit bra tillegg til desse allereie eksisterande ordningane. Bakgrunnen for forslaget vårt er at Stortinget jamnleg behandlar handelsavtalar som er forhandla fram f.eks. mellom EFTA-landa og tredjeland. I fjor vår blei ein avtale mellom EFTA og Mexico behandla, hausten 2001 behandla Stortinget ein avtale mellom Kongeriket Jordan og EFTA, i januar behandla vi ein framforhandla avtale om revisjon av EFTA-avtalen osv. Ved behandlinga av desse sakene har Stortinget i svært liten grad vore med på å leggje premissar for desse forhandlingane. Når avtalane allereie er framforhandla, er det vanskeleg for Stortinget å ta avgjerder om vesentlege endringar av dei, ein må berre ta stilling for eller mot. Det er derfor ønskeleg at det blir innført rutinar som legg til rette for at Stortinget blir konsultert før forhandlingar som skal førast med andre land. Verda har endra seg. Vi står no framfor ei rekkje nye forhandlingar, både i EFTA-samanheng og innafor WTO. Aukande liberalisering av handel med varer og tenester legg i større grad premissane for samfunnsutviklinga. Å dra Stortinget endå meir inn i slike forhandlingar på førehand er derfor intensjonen i det forslaget vi har lagt fram. Eg tar opp forslaget.
Bjørn Jacobsen har tatt opp det forslaget han refererte til. Og det er ikke slik at forslaget fra SVs Kristin Halvorsen og Bjørn Jacobsen er helt usynlig. Det er ved en inkurie bare falt ut på slutten av innstillingen, men står på første side. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 2352]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 26 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 2 – 9, fra Signe Øye på vegne av Arbeiderpartietforslagene nr. 10 – 12, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 13 – 22 og 26, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 23 – 25, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslagene nr. 1–25 er inntatt i innstillingen. Forslag nr. 26 er omdelt på representantenes plasser i salen. Presidenten skal søke å gi veiledning underveis der partier har varslet at de vil støtte forslagene subsidiært. Kari Lise Holmberg – til stemmeforklaring.
Jeg skal få lov til å komme med en liten stemmeforklaring. Først til sak nr. 1. Her har Arbeiderpartiet framsatt en god del forslag. Veldig mange av forslagene er nokså identiske med det Regjeringen jobber med, noen gjennomfører sågar Regjeringen nå. Vi henstiller til Arbeiderpartiet å gjøre noen av disse forslagene om til oversendelsesforslag. Det gjelder forslagene nr. 2, 3, 4, 5, 6 og 9. Det er ikke noe motsetningsforhold mellom oss og Arbeiderpartiet når det gjelder disse forslagene, men i og med at dette er et forhold under Regjeringen, ville vi sette pris på om Arbeiderpartiet kunne oversende dem. Når det gjelder komiteens tilråding i samme sak, vil jeg anbefale regjeringspartiene å stemme for I i forslaget til vedtak, mot II og for III. Når det gjelder de andre sakene, vil jeg anbefale regjeringspartiene å gå inn for komiteens tilråding. Når det gjelder de enkeltforslagene som har blitt fremmet i løpet av dagen, stemmer vi mot alle disse, med unntak av forslag nr. 5, fra Per Sandberg på vegne av Per Roar Bredvold og seg selv, altså forslaget om at man ber Regjeringen vurdere å bruke Forsvarets ressurser for uttransportering av asylsøkere. Dette forslaget stemmer vi for.
Gjelder alt dette sak nr. 1?
Enkeltforslagene stemmer vi mot, med unntak av forslag nr. 5, fra representanten Per Sandberg.
Hvilken sak gjelder det?
Det gjelder sak nr. 2.
Presidenten skal prøve å huske dette. Jeg går ut fra at den anmodningen som kom fra regjeringspartiene, ikke blir fulgt opp. Det burde for øvrig vært avklart under debatten istedenfor under stemmeforklaringen. Vil Arbeiderpartiet stå på sine forslag? Jeg ser ingen som ber om ordet, så da går jeg ut fra det. Forslag nr. 26, fra Fremskrittspartiet, er i sin form et oversendelsesforslag, og lyder: «Det henstilles til Regjeringen å vurdere og samle alt ansvar vedrørende integreringspolitikken under et departement og en minister[[integreringsminister]] Presidenten vil foreslå at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det skal så voteres over mindretallsforslagene, og presidenten tar først for seg forslagene fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om ansvarliggjøring av foreldre for gjennomført og avdekket kjønnslemlestelse.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag for å innføre obligatorisk helsekontroll hvert år av piker og unge kvinner som befinner seg i risikogruppene for kjønnslemlestelse.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å øke strafferammen for vold og trusler mot egne familiemedlemmer.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheten for tilbakekallelse av tildelte norske statsborgerskap.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om et generelt forbud mot ekteskap mellom fetter og kusine.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å innføre forsørgelsesevne og disponering av egen egnet bolig for den herboende ektefellen som betingelse for familiegjenforening i Norge med utenlandsboende ektefelle.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at det ikke gis familiegjenforening i Norge for ektepar med mindre begge ektefeller har fylt 24 år.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at det ikke gis familiegjenforening for utenlandske ektefeller når det dreier seg om tvangsekteskap.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at det ikke skal utbetales barnetrygd eller kontantstøtte for barn som flyttes ut av Norge og EØS-området.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem et helhetlig forslag i form av en stortingsmelding til en ny integreringspolitikk basert på det grunnlag at innvandrere må tilpasse seg og følge norske lover, forskrifter, regler, tradisjoner og samfunnsnormer.»
Det skal så voteres over forslagene fra Sosialistisk Venstreparti, først over forslagene nr. 23 og 25. Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og vurdere å innføre forbud mot ekteskap mellom søskenbarn.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sette ned en arbeidsgruppe for å utrede spørsmålet om innføring av aldersgrense for familiegjenforening.» Fremskrittspartiet har varslet subsidiær støtte til disse forslagene.
Det voteres over forslag nr. 24, fra Sosialistisk Venstreparti: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at vigsel kun skal utføres av notarius publicus[[dommer i tingsretten]] med utgangspunkt i dagens borgerlige vigsel.»
Det voteres så over forslagene nr. 10–12, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen så raskt som mulig legge fram helhetlig finansiering av nødvendige krisetiltak, herunder: fosterhjem og kriseboliger med sikkerhetnødvendige personellressurser i ulike etater og opplæring av disse.vurdere om det er hensiktsmessig med egen krisetelefon.støtte til organisasjoner.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede en ordning med forsørgerplikt for norske statsborgere som før utløpet av 3 år skiller seg fra ubemidlet ektefelle som har fått opphold på grunn av familiegjenforening ved ekteskap.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette en internasjonal avdeling i barnevernet.»
Det voteres så over forslagene nr. 2–8, fra Arbeiderpartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at skoleverket tar et ekstra ansvar for å informere elevene om at tvangsekteskap er forbudt.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at det gis klare instrukser til barnevernet og sosialkontorene om å bistå jenter og gutter som føler seg truet til å bli giftet bort.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at utenriksstasjonene må få klare instrukser om å være restriktive med å innvilge oppholdstillatelse dersom det er tvil om at ekteskapet inngås frivillig.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at myndighetene må drøfte tvangsekteskap og ordningen med arrangerte ekteskap med innvandrergrupper og organisasjoner og gjøre det klart at kvinneundertrykking i kulturens og religionens navn ikke aksepteres i Norge.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innføre en ordning med at begge ektefellene skal gjennom et obligatorisk intervju før den utenlandsboende ektefelle gis oppholdstillatelse.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at underholdskravet og kravet til egen bolig strammes inn.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at utbetaling av barnetrygd og kontantstøtte må håndheves strengere dersom barna for eksempel tas ut av skolen i Norge og flyttes til land utenfor EØS-området over lengre tid.» Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å støtte forslagene.
Det voteres over forslag nr 9, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at det ved hvert politidistrikt i Norge utpekes en person som har et spesielt ansvar for familievold og som har et direkte samarbeid med krisesentrene i det samme distrikt.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet: «Stortinget ber Regjeringen innføre økonomiske sanksjoner i saker der foreldre ulovlig holder barn vekk fra opplæring ved for eksempel tilbaketrekking av barnetrygden.» Arbeiderpartiet har varslet at de subsidiært støtter dette forslaget.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot, og – så vidt jeg forstod – ble regjeringspartiene oppfordret til å stemme for.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme for, mens presidenten forstod det slik at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 4, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 5, fra Per Sandberg på vegne av Per Roar Bredvold og seg selv. Per Sandberg har bedt om ordet.
Det gjelder forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet. Etter en orientering fra kommunalministeren underveis er jeg blitt gjort oppmerksom på at hvis Stortinget skulle slutte seg til dette forslaget slik at det ble vedtatt, hadde vi stilt oss i en slik situasjon at statsråden eventuelt hadde måttet bryte norsk lov for å få gjennomført det tiltaket som ligger der. Det er fordi Stortinget i 2001 foretok en lovendring der man delegerte alt som har med Dublinkonvensjonen å gjøre, til UDI og Utlendingsnemnda. Derfor må Fremskrittspartiet og undertegnede trekke forslaget, men vi forventer selvfølgelig at Regjeringen kommer med nye lovendringer for å oppfylle de internasjonale forpliktelsene i Dublinkonvensjonen, som er ratifisert av Stortinget.
Da oppfatter presidenten det slik at forslag nr. 4, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, er trukket. Det voteres over forslag nr. 5, fra Per Sandberg og Per Roar Bredvold. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere muligheten for å bruke Forsvarets ressurser for uttransportering av asylsøkere som har fått endelig avslag.» Her har regjeringspartiene varslet sin støtte.
Det voteres så over forslagene nr. 1, 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en «hurtigparagraf» i utlendingsloven slik at asylsøknader som er «åpenbart grunnløse» avslås uten ankerett. Asylsøkere fra medlemsland i Europarådet skal avhøres på ankomststedet umiddelbart, og avgjørelsen skal som hovedregel tas umiddelbart etter at avhøret er sluttført. Dersom dette av praktiske grunner er vanskelig, skal asylsøkeren holdes i forvaring til avgjørelsen tas.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en nødvendig adgang eller hjemmel for utlendingsmyndighetene til å holde særskilte asylsøkere i asylmottak med sterke begrensninger i bevegelsesfriheten eller full forvaring på asylmottaket inntil søknaden er ferdig behandlet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette særskilte asylmottak organisert slik at det kan innføres sterk begrensning i bevegelsesfriheten eller full forvaring av de asylsøkere som myndighetene innfører slike begrensninger for.»
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Sandberg på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartietforslagene nr. 2 og 3, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i revidert budsjett om å nedjustere årets budsjetterte mottak av asylsøkere fra 12 000 til 6 000.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen intensivere etablering av «utvidede», lukkede UDI-mottak.»
Det voteres så alternativt mellom komiteens innstilling og forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen ikke iverksette forsøk med privat bosetting av asylsøkere.»
President, er det mulig å gå tilbake til voteringen i sak nr. 2? Det gikk litt fort i svingene når det gjaldt votering over forslag nr. 5 under sak nr. 2. Jeg tror det var en liten misforståelse i forbindelse med stemmeforklaringen fra Høyre som kom før voteringen i sak nr. 1.
Presidenten kan jo ikke fordi noen synes at voteringen kanskje burde gått den andre veien, ta opp igjen hele voteringen på nytt. Da må et tilstrekkelig antall si at de har misforstått og stemt feil.
Eg stør Per Sandberg. I stemmeforklaringa frå Høgre blei det vedrørande sak nr. 2 sagt at Samarbeidsregjeringas parti skulle stø forslag nr. 5, frå Per Sandberg og Per Roar Bredvold, og eg trur det skjedde noko feil under voteringa.
Det er da sånn å forstå at representanten Holmberg talte på vegne av alle regjeringspartiene da hun sa at de skulle støtte dette, og så er det noen som har misforstått?
Det er åpenbart at resultatet er feil.
Det skjønner presidenten også, men først må vi se om Stortinget kan akseptere at vi voterer på nytt. Er det noen i Stortinget som har imot at vi voterer på nytt? – Det er det ikke. Da voteres det på nytt over forslag nr. 5 under sak nr. 2, fra Per Sandberg på vegne av Per Roar Bredvold og seg selv. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere muligheten for å bruke Forsvarets ressurser for uttransportering av asylsøkere som har fått endelig avslag.»
Da er alle fornøyde.
Under debatten har Per Sandberg satt fram fire forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at norsk statsborgerskap først innvilges utenlandske statsborgere som har fraskrevet seg sitt opprinnelige statsborgerskap.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om krav til troskapsløfte og språk- og kunnskapstester før norsk statsborgerskap innvilges.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre krav om tilfredsstillende kunnskaper i norsk skriftlig og muntlig som vilkår for å oppnå norsk statsborgerskap.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at kravet for fast bopel i riket heves fra 7 år til 10 år for erverv av norsk statsborgerskap, og at botiden for å oppnå norsk statsborgerskap først løper fra det tidspunkt en person er gitt opphold.» Det vil bli votert alternativt mellom disse forslag og komiteens innstilling. Komiteen hadde innstillet: Dokument nr. 8:58[[2001-2002]]
Under debatten har Per Sandberg satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å:1. Innføre et minimumskrav med hensyn til norskspråklighet og norsk samfunnsforståelse før imamer kan praktisere i Norge.2. Oversette og kvalitetssikre vitnemål og attester ved norske utenriksstasjoner før imamene få oppholdstillatelse i Norge.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslag og komiteens innstilling.
Under debatten har Per Sandberg satt fram to forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at norske kommuner ikke mot sin vilje pålegges å motta asylsøkere.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fjerne «15-måneders regelen for opphold på humanitært grunnlag», uten unntak.» Det vil bli votert alternativt mellom disse forslag og komiteens innstilling.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslag nr. 1, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag 4, fra Per Sandberg på vegne av Lodve Solholm, Harald T. Nesvik og seg selv Er det så at Signe Øye ønsker ordet til stemmeforklaring?
Jeg ber om at Arbeiderpartiets representanter stemmer for forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Forslag nr. 4, fra Per Sandberg, Lodve Solholm og Harald T. Nesvik, er omgjort til oversendelsesforslag og lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å stanse etableringen av asylmottak i Sæbø.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet tas så opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å la kommunene få det endelige godkjenningsansvaret for etablering av asylmottak.»
Jeg stemte feil. Jeg stemte for og skulle stemt imot.
Da korrigeres stemmetallene til 77 stemmer mot forslaget og 17 stemmer for. Forslaget er dermed ikke bifalt. Det voteres så over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa leggje fram forslag som sikrar kommunane full økonomisk kompensasjon for meirkostnader ved slik etablering, her medrekna også overgangsordningar som sikrar kompensasjon den første tida etter ei eventuell nedlegging.»
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa iverksetje strakstiltak for å sikre einslege mindreårige asylsøkjarar betre oppfylging.» Her har Arbeiderpartiet varslet at de vil stemme for.
Under debatten har Bjørn Jacobsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti tatt opp det forslaget som er gjengitt på side 1 i innstillingen. Forslaget lyder: «Stortinget ber om at Regjeringen foran forhandlinger om handelsavtaler med andre land skal forelegge for Stortinget Regjeringens utgangspunkt, og viktigste forhandlingsmål, slik at Stortinget har mulighet til å forholde seg til disse forhandlingsmålene.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslag og komiteens innstilling.
Det foreligger ikke noe referat.