Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 2 timer og 5 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 45 minutter, Fremskrittspartiet 25 minutter, Høyre 15 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 10 minutter og Venstre 10 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Innledningsvis vil jeg takke komiteen for godt arbeid og ikke minst for godt samarbeid. Innstillingen reflekterer de politiske skillelinjene og gir et godt grunnlag for Regjeringens arbeid med næringspolitiske utfordringer. På vegne av flertallskonstellasjonen anbefaler jeg komiteens innstilling. Jeg antar de øvrige partier sjøl vil ta opp sine forslag i saken. Næringslivet preges i stadig større grad av økende endringstakt, større mangfold og ulike behov. Konkurransen mellom bedrifter og mellom nasjoner dreier seg om evnen til omstilling og jakten på konkurransefortrinn. Næringspolitikken må på en helt annen måte enn før rettes inn mot å identifisere norske fortrinn og styrke disse gjennom valg av næringspolitiske virkemidler. Å etablere større statlige investeringsselskaper/investeringsfond, som sammen med private aktører kan investere strategisk i norske selskaper med internasjonalt potensial, vil være et slikt næringspolitisk virkemiddel. For Senterpartiet vil dette være en viktig oppfølging av eierskapsmeldingen. NOx-avgiften har vært omstridt. Jeg er veldig glad for at det i finansinnstillingen ble flertall for at næringslivet og foretakene, som alternativ til NOx-avgiften, kan inngå forpliktende miljøavtaler med staten for å redusere NOx-utslipp. Denne formen for samarbeid mellom staten og næringslivet bør og må i framtida danne mal også for andre ordninger for å redusere klimautslipp og samtidig ivareta næringslivets interesser. Norsk landbruks viktigste oppgave er å produsere trygg og rein mat for norske forbrukere. Et livskraftig Norge krever et livskraftig landbruk. Det innebærer et landbruk hvor det er rom for både små og store enheter, og hvor man oppmuntrer til lokalt mangfold og kreativitet. Et effektivt importvern er en grunnleggende forutsetning for å kunne føre en nasjonal jordbrukspolitikk. Utenlandsk bearbeiding truer ikke bare norsk landbruk, men også viktige arbeidsplasser i næringsmiddelindustrien. Alle land har rett og moralsk plikt til å forsvare egen matforsyning og sikre et variert landbruk som gjør dette mulig. Det er viktig at Landbruksdepartementet har satt dette høgt på dagsordenen og varslet eller iverksatt tiltak mot utenlandsk bearbeiding. Med dette budsjettet har Landbruksdepartementet gjeninnført skogpolitikken, en politikk som i stor grad ble avviklet av den forrige regjering. Endringene i skogfondsordningen vil stimulere til at det blir gjennomført langsiktige investeringer i næringen, og at avvirkningen øker. Skognæringens organisasjoner er samstemt positive til denne endringen i politikk. Endringen i skogfondsordningen er imidlertid et generelt tiltak som har størst effekt der skogforholdene er best og det er aktive skogeiere. Jeg er glad for at flertallet går inn for at en i denne situasjonen kan endre fordelingen av tilskuddsmidlene i skogbruket, slik at en større andel fordeles til de fylkene hvor avvirkingspotensialet er størst, f.eks. til kystskogbruket og deler av distriktsskogbruket, og da særlig rettet mot små skogeiere og samarbeidstiltak mellom disse. Regjeringen vil sikre langsiktig nasjonal råderett og styring over våre marine ressurser og våre havområder. Fiskeressursene tilhører det norske folket i fellesskap. Ingen enkeltpersoner eller enkeltselskaper kan eller skal gis evigvarende eksklusive rettigheter til vederlagsfritt å høste av disse ressursene mens andre stenges ute fra å delta i fisket. Forvaltningen av fiskeressursene er og skal være et nasjonalt ansvar. På Fiskeri- og kystdepartementets område vil jeg spesielt trekke fram Regjeringens prioriteringer for å styrke tilliten og legitimiteten til det norsk-russiske forvaltningsregimet og det store arbeidet for styrket ressurskontroll og havnestatskontroll i nord. Norge har i mange år stått overfor svært omfattende problem med uregulert fiske i Barentshavet. Store kvanta fisk tas ulovlig, med påfølgende negative miljømessige og ikke minst kvotemessige og økonomiske konsekvenser. Dette går direkte ut over norske fiskere og deres kvoter og selvsagt deres økonomi. Jeg er meget glad for både økte budsjettmessige og konkrete lovmessige satsinger fra Fiskeridepartementet på det området. Videre vil jeg si meg veldig fornøyd med at flertallet i komiteen ønsker å øke avsetningene til føringstilskudd, ved at det settes av inntil 5 mill. kr til dette innenfor rammen av det marine verdiskapingsprogrammet. Dette skal komme i tillegg til en avsetning på 50 mill. kr til tilskudd til næringstiltak i fiskeriene. Økt føringstilskudd er viktig for å sikre mottaksstruktur og gi framtidig gode rammevilkår for kystflåten. Også her snur denne regjeringen på politikken fra forrige regjering. Til slutt: En god næringspolitikk, vekst og konkurranseevne er avhengig av en ansvarlig økonomisk politikk og skattepolitikk, basert på forutsigbarhet og langsiktighet i virkemidler og tiltak. Næringsutvikling og økt verdiskaping er nødvendig for å opprettholde velferdssamfunnet og bidra til høg sysselsetting og bosetting i alle deler av landet. Dette budsjettet bidrar til det.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Lars Peder Brekk har lang erfaring fra fiskerinæringen. Derfor er jeg interessert i å høre hva han synes om enkelte synspunkter som har kommet fram i denne salen. Representanten Steinar Gullvåg, som er en av Brekks nærmeste samarbeidspartnere, uttalte følgende i en debatt her i Stortinget tirsdag 28. november: «Fiskebåtrederne har blikket stivt festet på egne lommebøker og sier rett ut at de ikke føler noe ansvar for liv og bosetting i de mange fiskeriavhengige samfunnene langs kysten vår. De er imot distriktskvoter, fordi de tror de kan komme til å tape noe på det selv.[[...]] Fiskebåtrederne er seg selv mer enn nok!» Er dette synspunkter som representanten Brekk støtter opp om?
Jeg har lyst til å uttale meg litt mer nyansert enn det som ble sagt i sitatet som representanten Hans Frode Kielland Asmyhr her refererer til. Jeg vet også at representanten Steinar Gullvåg har andre synspunkter på dette enn det som det korte sitatet innebærer. Det er viktig at vi har en havfiskeflåte. Det er viktig at vi har en havfiskeflåte som også tar ansvar for sysselsetting og arbeidsplasser, både om bord i båtene og langs kysten, og det er ikke minst viktig at vi har en havfiskeflåte for å sikre suverenitetshevdelse, spesielt i nord og i Nordsjøen i tillegg. Havfiskeflåten har gått foran på mange områder. Det skal vi være glad for, både i forhold til kolmulefiske og regulering og for å få til samstemte ordninger med de andre landene om dette. Det synes jeg vi skal ta med oss. Men havfiskeflåten har i det siste uttrykt seg unyansert. Jeg tror det er grunnlaget for representanten Steinar Gullvågs uttalelser.
Det står i regjeringserklæringen og i budsjettet at staten skal bli en langt mer aktiv eier i norsk næringsliv. Regjeringen har i tillegg lovet en ny, forsterket ervervslov, varslet økte kostnader for bedrifter som gjør omstillinger, og antydet salgsplikt i tilfeller hvor virksomheter legges ned. Regjeringens stortingsrepresentanter har i tillegg tatt til orde for politiske inngrep i enkeltsaker, i bedrifter hvor staten er eier, som f.eks. ved salget av Telenor Satellite Services eller mulig salg av Telenors Opplysningen 1881. Noen har bedt om oppkjøp i SAS og i Vattenfall, og andre har gitt uttrykk for et ønske om å skifte ut ledelse og styrerepresentanter i selskaper som ikke følger såkalte politiske signaler. Så langt jeg kan se, falt samtlige av disse politiske løftene og utspillene tungt til bakken da Regjeringen presenterte sin eierskapsmelding sist fredag – etter Høyres mening et meget gledelig mageplask. Kan vi forvente at de rød-grønne stortingsrepresentantene nå tar dette til etterretning, og at mediekrav om statens rolle som eier i næringslivet går mot slutten?
Det er særdeles interessant at representanten Torbjørn Hansen, så indirekte som han her gikk fram, uttaler seg så positivt om eierskapsmeldingen som er lagt fram. Jeg er enig med Torbjørn Hansen i at eierskapsmeldingen er veldig god. Den gir gode politiske signaler om hvordan vi skal styre selskapene, ikke minst om hvilke mål vi skal ha for de ulike selskapene, og hvilke mål staten skal ha for eierskap generelt. Jeg er opptatt av at en i den forbindelse er ryddig i forhold til de ulike selskapene, at en går gjennom generalforsamlingene, bedriftsforsamlingene og styrene og utøver et eierskap på det viset. Men samtidig er det viktig at styrene i de ulike selskapene tar de signalene som kommer gjennom politikkutformingen i eierskapsmeldingen, og de styringsbrev som skal sendes ut seinere.
Ordninga med distriktskvotar har vore ei flaggsak for regjeringspartia. Intensjonen med ordninga var god, men gjennomføringa ser ut til å verta særdeles svak. «Nå ser man realiteten i praksis. Det går mot en fiasko, akkurat som ventet.» Det seier fiskaren Frank Myklebust frå Mehamn til avisa Finnmarken 27. november. Så langt er det levert 75 tonn av ein totalkvote på nesten 3 500 tonn. Det kan vel ikkje akkurat kallast for full måloppnåing. I budsjettinnstillinga seier regjeringspartia at dei vil la ordninga verka noko lenger før dei gjer noko. Mitt spørsmål til representanten er følgjande: Er Senterpartiet villig til å starta arbeidet for å finna betre alternativ i staden for å la det vi kan kalla politisk prestisje, låsa fast dagens ordning?
Det som er hovedpoenget med distriktskvoter – og det tror jeg er viktig at vi tar med når vi diskuterer det tiltaket – er at det er et ønske om å sikre råstoff til bedrifter og områder som har et svakt utgangspunkt. Det er en ordning som ikke har vært i strid med tidligere lovverk, og det er en ordning som tidligere også har vært gjennomført. Det har vært mye strid om ordningen, det er riktig, noe også representanten Sørfonn påpekte. Jeg trur vi skal se nøye på ordningen og evaluere resultatet når året er omme, for å se både på kvantum som er levert, og hvordan ordningen har virket. Det er helt åpenbart at innenfor fiskeriområdet må vi være villig til å se på alle ordninger hvis de ikke fungerer etter intensjonen. Det stiller jeg meg bak at vi også må kunne gjøre i dette tilfellet. Men utgangspunktet er at vi skal ha virkemidler som sikrer råstoff til vanskeligstilte bedrifter og til vanskeligstilte regioner.
Replikkordskiftet er omme.
Statsbudsjettet for 2007 er eit budsjett for fellesskapet. Denne regjeringa står for ein ny kurs og ei ny retning på samfunnsutviklinga i Noreg. Arbeid til alle og gode fellesskapsløysingar er viktige stikkord. Det går godt i næringslivet, og arbeidsløysa går ned. Høge oljeprisar, låge renter og internasjonal vekst bidreg til store overskot. Aldri har det vore fleire sysselsette her i landet enn det er i dag. Norske bedriftsleiarar er optimistiske og tilset fleire folk fordi dei trur på framtida. Barometra som måler folks tru på framtida, viser òg at folk flest er optimistiske. Målet for Regjeringas næringspolitikk er at me skal ha ei størst mogleg verdiskaping i norsk økonomi, ein aktiv næringspolitikk som styrkjer næringslivet og fellesskapets interesser. Det handlar om å skapa og dela, og det handlar om framtidas næringsliv. Næringsbudsjettet er eit bilete på ein aktiv næringspolitikk: Me satsar på innovasjon, reiseliv, forsking og entreprenørskap, me satsar på nordområda, me satsar på næringar der Noreg har spesielle fortrinn, som maritim sektor, marin sektor, energi og miljø og reiseliv. Me satsar òg på gode velferdsordningar og utdanning for heile befolkninga. Dei bedriftene som staten er eigar i, opplevde elles ein omsetningsauke på over 20 pst. første halvår i år samanlikna med første halvår i fjor. Auken i overskotet var på nesten 50 pst. i same perioden. Men det er ikkje berre på næringskomiteen sitt område at dette statsbudsjettet er bra. Kommunane sine inntekter vil auka monaleg med den nye regjeringa. Frå 2007 vil kommunane få auka sine inntekter med 5,4 milliardar kr. Det betyr betre skule, betre eldreomsorg og ikkje minst barnehageplass til alle, som er utruleg viktig når bedrifter skal etablera seg på nye plassar. Eg vil òg nytta høvet til å seia litt om næringsretta forsking. Regjeringa har i statsbudsjettet føreslått ein auke på 219 mill. kr til næringsretta forsking. Til saman er det føreslått meir enn 1,76 milliardar kr på Næringsdepartementets budsjett, noko som er ein auke på 10,6 pst. Blant dei sentrale initiativa er deltaking i internasjonal romverksemd, som er ein viktig del av Regjeringas satsing på FoU. Tilskotet er føreslått auka med 158 mill. kr. Denne satsinga er eit aktivt grep på framtidsretta og innovativ næringsutvikling. Dette dreier seg om framtidas teknologi, og eg er imponert over den spisskompetansen mange norske bedrifter har på dette området, t.d. Horten-bedrifta Norspace og Kongsberg Satellite Services. Regjeringa si satsing på dette området sikrar Noreg tilgang på teknologi og gode vilkår på romfartsmarknaden. Det utløyser ei rekkje kontraktar og oppdrag for norske høgteknologiske verksemder både i Europa og Noreg. Det er føreslått 26 mill. kr til oppstart av Gassmaks-programmet for forsking på industriell bruk av naturgass. Programmet vil mogleggjere gassbasert næringsutvikling og nye arbeidsplassar på fastlandet. Næringsretta brukarstyrt forsking er føreslått styrkt med 20 mill. kr av avkastinga frå Fondet for forsking og nyskaping. Dette vil gjera det mogleg å realisera endå fleire gode prosjekt. Noreg skal òg vera ein verdsleiande nasjon innanfor maritim forsking. Det er viktig for å bidra til vekst i dei maritime næringane og for å sikra arbeidsplassar for norske sjøfolk. For å sikra arbeidsplassar utvida me nettolønsordninga for sjøfolk frå 1. juli i år, og me har fått på plass nettolønsordning for Hurtigruta. Innovasjon Noreg er Regjeringas fremste verkemiddel for å fremja innovasjon. I statsbudsjettet for 2007 vidarefører me den sterke satsinga på Innovasjon Noreg som me la opp til i 2006. Ei aktiv utnytting av næringsretta design er eit vesentleg bidrag for å styrkja innovasjon og konkurranseevne i norsk næringsliv. Reiseliv er eit hovudsatsingsområde for Regjeringa, noko som vert følgt opp med ei historisk styrking av budsjettet med 200 mill. kr til profileringa av Noreg, både i utlandet og innanfor eigne grenser. Når ein er ute hjå næringa sjølv, er det hyggeleg å oppdaga at dette tek dei veldig godt imot. Eg har lyst til å seia litt om eigarskapsmeldinga. Ho betyr at me får eit meir aktivt grep om den statlege eigarskapen og syner ei klar og tydeleg kursendring i forhold til den førre regjeringa, som ville la den statlege eigarskapen segla sin eigen sjø. Statens eigarskap vert tydelegare gjennom klargjering av statens eigarskap generelt og i det enkelte selskapet. Statleg eigarskap sikrar råderett over våre felles naturressursar og nasjonal forankring av viktige selskap. Regjeringa vil sikra ein sterk offentleg og nasjonal eigarskap. Det handlar i realiteten om at staten skal vera aktiv og langsiktig i viktige norske selskap, at selskap der staten er eigar eller medeigar, skal styrast etter industrielle føremål. Det vil seia å tenkja langsiktig, slik at ein utviklar berekraftige bedrifter. Dette syner at Regjeringa har gjort som dei har lova og set ny kurs for eigarskapspolitikken i Noreg. I den nye eigarskapsmeldinga vert det òg sett fram klare mål for alle selskap, der selskapa vert delte inn i fire kategoriar, avhengig av mål. Eg er glad for at me har ei regjering som har så tydelege mål i eigarskapspolitikken, i motsetnad til opposisjonen. Framstegspartiet vil selja ut det meste av offentleg eigarskap, og Høgre vil at staten skal halda fingrane av fatet i det meste som har med eigarskap å gjera. Det er no store politiske skilnader i synet på aktivt statleg eigarskap – det bør folk merka seg. Regjeringa vil òg innføra nye tiltak som kan førebyggja nedlegging av bedrifter, og som kan redusera dei negative konsekvensane i dei tilfella bedrifter vert lagde ned. Dette betyr innføring av meldeplikt til styremaktene og lovfesta drøftingsplikt med dei tilsette om overtaking av verksemder. Dette gjev oss eit godt verktøy, som gjev auka tryggleik for dei tilsette, og som pålegg bedriftene å ta samfunnsansvar. Dette statsbudsjettet er òg eit godt budsjett for landbruket: meir satsing på økologisk landbruk, beitetilskot, utviklingsprogram for grønt reiseliv, styrking av Landbrukets utviklingsfond, skogfondsordninga og ikkje minst mattryggleik. Me prioriterer også å redusera avgiftene og gebyra til Mattilsynet. Budsjettet for landbruk er godt motteke i næringa, og det kan ein forstå når ein ser opposisjonen sine budsjettforslag for landbruket. Felles for Høgre og Framstegspartiet er at dei vil kutta i støtta til bøndene. Høgre sitt budsjettforslag inneheld eit forslag om å kutta i landbruket med 1,8 milliardar kr. Framstegspartiet føreslår eit kutt på 5,8 milliardar kr. Med andre ord: Dei er einige i at det er ok å redusere norsk landbruk mykje. Norsk landbruk er viktig av mange årsaker. Det speler ei viktig rolle for busetjing og sysselsetjing i heile landet. Landbruket i Noreg har også fleire funksjonar, som å produsera trygg mat, sikra matforsyninga og halda kulturlandskapet i hevd. Det verkar som dei siste punkta har gått Framstegspartiet hus forbi. Dei ønskjer å halvera talet på bønder i Noreg med grunngjevinga å få folk bort frå offentlege overføringar. Dette synest eg er for enkelt. Eg lurer på om Framstegspartiet veit kva norsk landbruk eigentleg betyr for Noreg i dag. Framstegspartiet ønskjer at marknadskreftene skal styra. I praksis betyr Framstegspartiet sitt forslag faktisk ei nedlegging av norsk landbruk, i alle fall slik me kjenner landbruket. Kvart einaste årsverk i landbruket vil tapa 92 000 kr. Berre dei sterkaste områda vil klara å driva jordbruk. Det norske samfunnet står overfor ei stor utfordring når det gjeld behov for arbeidskraft. Ei av tre norske bedrifter opplever mangel på fagfolk. Det skal vera ca. 100 000 ledige jobbar i privat sektor. Dette tek Regjeringa alvorleg. Statsbudsjettet inneheld ei rekkje tiltak, m.a. tiltak for å auka arbeidsimmigrasjonen. Me må òg mobilisera dei som står utanfor arbeidsmarknaden her i landet. Det er også eit mål for oss at dei som jobbar deltid, skal få høve til å jobba fulltid. Me har ei av verdas best utdanna befolkningar. Dette må me utnytta betre. Regjeringa har også nyleg lagt fram ein handlingsplan for integrering og inkludering av innvandrarbefolkninga, og eit av måla er å få flest mogleg ut i arbeid. Eit anna tiltak er å sjå nærmare på reglane for godkjenning av utanlandsk utdanning. I tillegg har Regjeringa lansert ein strategi for å styrkja realfaga. Det vil på sikt bidra til å byggja opp den kompetansen næringslivet har behov for. Eg trur dette budsjettet er eit godt budsjett for næringslivet, og eg ser fram til å jobba vidare med næringspolitikken i 2007.
Det blir replikkordskifte.
En viktig del av komiteens ansvarsområde handler om forvaltning av det statlige eierskapet. For opposisjonens medlemmer i komiteen har det vært en utfordring å forholde seg til alle de innspill som medlemmer fra regjeringspartiene eller Regjeringen har kommet med angående hvordan det statlige eierskapet skal forvaltes. Den siste versjonen av hva Regjeringen mener om dette er nettopp lagt frem i en eierskapsmelding. I motsetning til hva man skulle tro, er heller ikke denne avklarende med hensyn til hva Regjeringen vil med sitt eierskap. Signalene om hvilke etiske retningslinjer som skal legges til grunn for de statlige hel- eller deleide selskapene, har allerede skapt forvirring blant regjeringspartiene og dermed for selskapene. Kan representanten Eldegard klargjøre for Stortinget om de nye etiske retningslinjene for selskapene vil kunne skape problemer for nåværende og fremtidige gjenkjøpsavtaler som Norge har eller vil inngå med selskaper rundt omkring i verden?
For det første vil eg seia til representanten Kåre Fostervold at eigarskapsmeldinga uttrykkjer veldig klare mål med omsyn til etiske retningsliner og tverrfaglege ønske for selskapa våre. Eg kan bekrefta at den eigarskapsmeldinga som er lagd fram, ikkje har nokon innverknad på det som Forsvarsdepartementet gjer i samband med kjøp av norske fly. Eg går ut frå at det var det representanten Fostervold ønskte å spørja meg om, etter den debatten som Dagsavisen har trekt opp i samband med dette. Det som er lagt fram i eigarskapsmeldinga, vil ikkje bety nokon endringar i den samanhengen.
Fordi vi lever i et stadig mer globalisert samfunn, må næringspolitikken som føres, stimulere til omstilling og by på rammebetingelser som er konkurransedyktige sammenlignet med våre nabolands. Nøkkelen til det er økt satsing på forskning og innovasjon. Hva gjør så Regjeringen? Jo, den starter sin tvilsomme karriere med å ta et hvileskjær i nettopp den viktige forskningspolitikken. Regjeringen setter på bremser der det er mest framtidsrettet å satse for at norsk næringsliv skal klare å hevde seg i knallhard konkurranse med andre innovative land. Regjeringen ligger langt etter på forskning, og den har også kuttet på SkatteFUNN. Mitt spørsmål blir: Hva vil Regjeringen gjøre for at vi skal nå forskningsmålet på 3 pst. i forhold til bruttonasjonalproduktet innen 2010, og vil Regjeringen rette opp feilskjærene og gi gass i innersvingen og videreutvikle den viktige SkatteFUNN-ordningen?
For det første ønskjer eg å seia at på nokre område er forskinga redusert. Men om representanten Røbekk Nørve høyrde på innlegget mitt, høyrde ho at eg sa at me har ei stor satsing på næringsretta forsking, som også er veldig viktig for det globaliserte næringslivet og for nye arbeidsplassar her i landet, som har ein auke på over 10 pst., noko det faktisk er viktig at partiet Høgre merkar seg. Ho nemner SkatteFUNN. Det er ei god ordning. Me er for SkatteFUNN alle saman. Ordninga skal gjennom ei evaluering, men eg kan seia så langt at eg er sikker på at ho vert vidareført til glede for veldig mange små og mellomstore bedrifter som nyttar høvet til å driva forskings- og utviklingsarbeid ved hjelp av SkatteFUNN-modellen. Og ja, Regjeringa har eit mål om 3 pst. forsking innan 2010. Eg kan lova representanten Røbekk Nørve at me skal trykkja på for å få det gjennomført.
I det siste året har sentrale talsmenn frå dei raud-grøne, som stadig understrekar at dei har fleirtal i Stortinget og dermed kan gjera kva dei vil, koma med utspel om store statlege oppkjøp av bedrifter. Det gjeld eigardel i Norske Skog, kjøp av alle aksjar på private hender i Telenor, kjøp av aksjar i SAS og kraftige oppkjøp i treforedlingsindustrien. Mitt spørsmål vert då: Sidan det ikkje er gitt signal om dette korkje i budsjettinnstillinga eller i eigarskapsmeldinga, kan representanten Eldegard stadfesta at desse utspela verkeleg er gjeldande raud-grøn politikk som skal gjennomførast, eller om det me er vitne til, meir er snakk om verbale demonstrasjonstog frå interne oppsisjonspolitikarar i fleirtalskoalisjonen.
Først vil eg fortelja kva me har skrive i eigarskapsmeldinga om dette. Der har me skrive at me skal behalda den statlege eigarskapen på om lag same nivået som i dag. Det betyr at me iallfall ikkje skal ha nedsal. Me trekkjer òg tilbake alle fullmakter til nedsal som låg frå den førre regjeringa, slik at det er klart. Det er slik at det i eigarskapsmeldinga ikkje står noko om oppkjøp. Regjeringa har pr. i dag ingen klare alternativ til oppkjøp, men det må vera lov for enkeltpolitikarar å ha ønske og meiningar om kva ein kan tenkja seg at staten skal kjøpa opp.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg merker meg at det er en viss utålmodighet i komiteen etter å starte behandlingen av eierskapsmeldingen. Det kan være vel og bra, men jeg tror at jeg iallfall skal starte innlegget mitt med noe mer jordnært, nemlig landbrukspolitikken. Jeg er enig i det Lars Peder Brekk, komiteens leder, sa, at næringslivet står overfor en økende endringstakt. Det skjer iallfall ikke innenfor jordbrukssektoren. I 1990 var det nesten 100 000 bønder i Norge. I dag er det under 50 000. Jeg vet ikke om det går inn under saksopplysninger, men Fremskrittspartiet har altså ikke sittet i regjering i disse årene. Likevel har man fått redusert antall bønder med om lag 50 000. Samtidig produseres det mer. Landarealet som dyrkes, er det samme. Det betyr at landarealet som blir ledig når en bonde avvikler driften sin, enten blir leid ut eller kjøpt av andre. Det viser at markedet fungerer. Samtidig har altså overføringene til landbrukssektoren økt. I år er det vel ca. 12 milliarder kr bare i overføringer og 9 milliarder kr i tollvern. I samme tidsperiode har antall landbruksbyråkrater økt til ca. 10 000. Da kan man jo stille noen spørsmål om hvorfor utviklingen er slik. Hvis man regner litt på det, får hver bonde 223 000 kr over statsbudsjettet. Samtidig viser tall fra Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning at gjennomsnittsbonden i fjor tjente 173 300 kr. Gjennomsnittsbonden får altså 50 000 kr mer i støtte enn det han tjener. Det er jo rimelig interessante tall å leke seg litt med. Det betyr at det er behov for en kraftig gjennomgang av hele systemet. Jeg vil anta at politikere fra de andre partiene her i salen må stille seg noen spørsmål. Har vi for mange bønder i Norge? Hvis svaret er nei, må det bety at det er for lite i overføringer, og i så tilfelle: Hvor mange milliarder mer skal man overføre til landbrukssektoren? Eller: Er prisen til forbrukerne for lav? Vi bor altså i et land som har de høyeste overføringene til landbrukssektoren, og vi har de høyeste prisene. Jeg tror ethvert kommunistregime ville ha vært grønne av misunnelse over den politikken som man fører når det gjelder landbruk. Jeg tror det er behov for en ny politikk. Samtidig vil jeg bare minne om at de rød-grønne politikerne for drøyt et år siden gikk i fakkeltog og brukte store ord og engasjerte seg voldsomt da Union fabrikker var i ferd med å bli lagt ned. Det gjaldt 300 arbeidsplasser. Dagens landbrukspolitikk tilsvarer ti ganger mer enn Union. Cirka 3 000 årsverk blir årlig nedlagt innenfor landbrukssektoren. Da stiller jeg meg spørsmålet: Hvor er Gerd-Liv Valla? Hvor er Stoltenberg? Hvor er Kristin Halvorsen? Når det gjaldt Union, gikk de i tog, men når det gjelder norsk landbrukspolitikk, er de fraværende. De sitter helt stille og rolig og ser på at tusenvis av arbeidsplasser forsvinner. Det norsk landbruk trenger, er en ny politikk, en politikk som tar dem som vil drive, på alvor, ikke en politikk som bare er tuftet på å gi dem størst mulig overføringer. Ser man på matproduksjonen på land og til sjøs, er norsk fiskerinæring en subsidiefri næring. Den har vært gjennom en kjempetøff hestekur. Næringen har vært subsidiert tidligere, men man har gjennomført en hestekur som har vært helt nødvendig, rett og slett for å få ned overkapasiteten, både overkapasiteten på havet og overkapasiteten på land. Det går rimelig bra med norsk fiskerinæring, spesielt hvis man ser på eksporttallene. Men samtidig er det slik at næringen sliter fremdeles, og enkelte fartøygrupper sliter med marginal lønnsomhet. Det er en næring som er ekstremt konkurranseutsatt. Det er en næring som møter handelshindringer, fra EU, fra USA og fra Russland, i form av tollsatser. Det er også en næring som har et stort problem med illegalt fiske. Det rammer fiskebåter, det rammer landanlegg, og det rammer også kystsamfunn. Jeg er spent på de to siste sakene vi i så måte skal behandle i denne sal, om det virkelig er noen partier som har tenkt å stemme mot Fremskrittspartiets forslag. Det er store verdier som står på spill. Det er ca. 1,5 milliarder kr i førstehåndsverdier. Hvis man sammenligner fiskerinæringen med andre næringer, får petroleumsnæringen skattestimuleringer for å sette i gang utbyggingsprosjekt. Snøhvit er et godt eksempel. Når man tar et aktivt grep for næringspolitikken, ser man hva man virkelig kan få ut av den. Når det gjelder Snøhvit, er det der inngått kontrakter for om lag 22 milliarder kr med norske bedrifter. Av dette har ca. 6 milliarder gått til småbedrifter. Det viser at hvis man virkelig vil, kan man fra denne sal gjøre store grep for næringslivet. Jeg vil bare minne om at da vi behandlet Snøhvit-utbyggingen, gikk SV og store deler av Arbeiderpartiet imot den. Ser man på skipsfartsnæringen, har man nettolønn, kraftkrevende industri har kraftavtaler, og landbruket har 21 milliarder kr i subsidier. Fiskerinæringen blir møtt med krav, avgifter, reguleringer, innskjerpelser, leveringsplikt og distriktskvoter – som egentlig ingen vil ha. Jeg skal ikke bruke ordet meningsløst om dette, for det skal man ikke gjøre fra denne talerstol, men det er iallfall for meg totalt ubegripelig at man kan innføre en sånn ordning og stå fastlåst på det. Så har man selvfølgelig også NOx-avgiften, som har blitt møtt med en massiv protest fra næringen. Jeg skal ikke bruke så mye tid på NOx-avgiften, men jeg vil bare vise til at når det gjelder det som flyter – som i fiskerinæringen – innfører man en avgift. Kjører man bil – altså på land – gjør man det stikk motsatte, man premierer biler som slipper ut NOx. Det viser at man i tillegg til alt det andre har en håpløs miljøpolitikk på dette området. Problemet er at Regjeringen styrer etter eventyrdokumentet Soria Moria-erklæringen. For norsk fiskerinæring er Soria Moria-erklæringen et mareritt. Jeg håper at det etter 2009 skal være mulig å vekke næringen opp fra det marerittet den er inne i. Jeg skal si litt om noen av de forslagene som Fremskrittspartiet har i innstillingen. Det ene forslaget gjelder full nettolønnsordning for Hurtigruta. Jeg vil bare minne om at vi hadde det samme forslaget i fjor. Da argumenterte både statsråden og de rød-grønne partiene her i salen med at det ikke var mulig å innføre nettolønnsordning for Hurtigruta. Ett år senere er altså det mulig. Da forventer jeg faktisk at både næringsministeren og de rød-grønne nå kan forklare hva som har endret seg i løpet av det siste året. Vi sendte en rekke brev for å avklare dette, om det var noe som var til hinder for å innføre det, og vi har fått en del svar tilbake. Så det blir interessant å se hva som blir argumentasjonen der. Vi er klar over at innføring av nettolønnsordningen også medfører en del konkurransevridning i forhold til andre næringer, bl.a. fiskerinæringen. Derfor vil jeg vise til at vi i forbindelse med behandlingen av budsjettet foreslo å øke fiskerfradraget fra 80 000 kr til 150 000 kr – etter et innspill fra Norges Fiskarlag. Vi registrerer dessverre at de andre partiene denne gangen ikke ønsker å støtte forslaget vårt. Men i og med at man har snudd når det gjelder innføring av nettolønn for Hurtigruta, har vi jo lov å håpe på at man kan komme Fremskrittspartiet i møte også når det gjelder det forslaget. Vi regner med at de andre partiene kommer til å ta det opp i forbindelse med revidert statsbudsjett. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen, der vi står alene, og der vi står sammen med andre partier.
Representanten Øyvind Korsberg har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Jeg la merke til at representanten Korsberg brukte termen «interessante tall å leke seg litt med» da han kom inn på jordbrukspolitikken. Og det er vel nettopp det Fremskrittspartiet har gjort, når de på nytt slår et slag for avfolking av norske bygder. Men det var egentlig fiskeripolitikken jeg skulle komme nærmere inn på. Nå hører vi at Fremskrittspartiets talsmann slår et slag for kampen mot svart fiske. Fremskrittspartiet har nettopp avvist et lovforslag som har sikret oss sanksjoner mot svart fiske, og samtidig gjør de kutt i Fiskeridepartementets budsjett, noe som rammer kontrolltiltakene både til havs og på land. Nå synes jeg representanten Korsberg bør forklare oss sammenhengen i dette.
Det skal jeg gjøre. For det første var den loven vi behandlet i Odelstinget, en rammelov. Vi mener at dette er en så viktig sak at vi vil ha konkrete lovforslag til behandling i Stortinget. Det andre er at en sånn type lov kunne gjøres spesielt for Norge. For oss er det viktig at innfører man en internasjonal lov for et internasjonalt problem, må det virke over hele fjøla. Det nytter ikke at Norge er best i klassen også på dette området. Vi mener det viktigste tiltaket vi kan gjøre for å hindre overfiske, er å styrke Kystvakten. Det er der overfiske begås, ute i havet, at kontrollen må være. Og vi kan gjerne styrke Fiskeridepartementet. Men ærlig talt, jeg tror ikke det akkurat er byråkratene som kommer til å stoppe overfisket i Barentshavet, det er Kystvakten, og der må man håndheve det regelverket som man er satt til å forvalte. Vi foreslo altså å styrke Kystvakten med 110 mill. kr. Det er mye mer enn de 17 mill. kr som Regjeringen kom drassende med.
Jeg vil gjerne spørre representanten fra Fremskrittspartiet om hvordan de ser på mulighetene til småsamfunn som blir rammet av store bedriftsnedleggelser. Fremskrittspartiet har jo uttalt i forbindelse med budsjettet at de er motstander av særbehandling av enkeltkommuner og imot omstillingsmidler. De vil også legge ned f.eks. Narviktelefonene/Bedin, som gir veiledning til dem som vil prøve å starte ny næringsvirksomhet. Fra mitt ståsted ser jeg for meg en vanskelig situasjon hvor de som blir hardt rammet, ikke har andre alternativer enn å pakke sammen og forlate hus og hjem og flytte til et annet sted. Hva slags løsning ser Fremskrittspartiet på dette?
Det viktigste man kan gjøre for næringslivet, om det er lokalisert på mindre steder eller i mer sentrale strøk, er å gi generelt gode rammevilkår og sørge for at den verdiskapingen som skjer i en bedrift, forblir i bedriften – med andre ord gjøre noe som sikkert er totalt ukjent for SV, nemlig senke skatte- og avgiftsnivået. Det er de viktigste grepene. Representanten Kvalvik kommer til å erfare den tiden hun får være stortingsrepresentant og er ute og reiser i distriktene, at kravet fra næringslivet der er å satse på samferdsel. Det er viktig å merke seg. Når man da snakker om samferdsel, er det ikke snakk om jernbane, men om veiinvesteringer, både når det gjelder vedlikehold og rassikring. Og SV har ikke akkurat vært det partiet som har gått i bresjen for å øke overføringene til samferdsel, noe som ville hjelpe næringslivet ute i distriktet ganske radikalt.
Representanten Korsberg gjentar i dag i innlegget sitt at det er om lag 10 000 landbruksbyråkrater i landet. Jeg har lyst til å be Korsberg redegjøre litt for hvordan han kommer fram til 10 000. Jeg vet at i henhold til St.prp. nr. 1 for 2006-2007 er det 1 750 stykker som jobber i landbruksforvaltningen sentralt. I 1992 var det 2063. Hvis en legger på noen hundre i fylkeskommunene, kommer en kanskje opp i 2 000 og vel det. I forskningen er det rundt 1 000 stykker. Forskning er ikke en del av byråkratiet, men hvis en nå likevel er snill med Fremskrittspartiet og tar dem med, kommer en opp i 3 000. Da står en igjen med 7 000, og da spør jeg: Hvor mange av dem jobber i kommunene? Det kunne det være interessant å få svar på. Hvis en deler det på 435 kommuner, kommer en til 17 stykker eller vel det. I den sammenheng kan en spørre Korsberg om det er realistisk at det er 17 stykker i alle Norges kommuner.
Jeg skal ikke gå god for det siste tallet, men det er kanskje ikke helt utenkelig. Det var for så vidt en liten spøk. Om lag 10 000 – ja, det tror jeg er et tall som er ganske riktig. Og så er det jo måten man driver og teller disse byråkratene på. Men det viktigste her er jo at på tross av at det er blitt færre bønder – og det altså er blitt større overføringer – ser det ut som om byråkratiet ikke blir mindre. Man kan gjerne telle i departementet, man kan gjerne telle i fylkeskommunene, man kan også telle i Innovasjon Norge, og man kan telle i de forskjellige offentlige virkemiddelapparatene, og få et tall. Når man har telt sammen det pluss alle dem som sitter ute i kommunene, så tror jeg det tallet er nærmere 10 000 enn det tallet som Lars Peder Brekk ønsker å tro på.
Replikkordskiftet er omme.
Høyre ønsker en næringspolitikk som bidrar til trygge arbeidsplasser, verdiskaping og privat og offentlig velferd. Næringspolitikken må være framtidsrettet og tilpasset en globalisert verden, slik at den gir best mulig grunnlag for privat og offentlig velferd også i årene framover. Næringspolitikken omfatter mange politikkområder og et bredt sett av virkemidler. De viktigste virkemidlene ligger faktisk under andre departementer enn dem som sorterer under næringskomiteen. Høyre er opptatt av at de ulike politikkområdene må dra i samme retning når det gjelder verdiskaping. Utviklingen i norsk økonomi er avgjørende for mange bedrifter. Erfaringene fra 2002 og 2003 var at sterk kronekurs og høyt rentenivå presset ut tusenvis av arbeidsplasser, og mange bedrifter gikk over ende. Dette rammet særlig arbeidsplasser i distriktene, som er mer eksportrettet enn arbeidsplassene i byene. Det er for tiden høyt press i norsk økonomi, og Høyre er betenkt over at Regjeringen ikke makter å holde bedre igjen på pengebruken på toppen av en høykonjunktur. Å bruke 800 mill. kr mer enn handlingsregelen tilsier, når skattemilliardene praktisk talt fosser inn i statskassen, er først og fremst dårlig næringspolitikk. Høyre har valgt å bruke 1,3 milliarder kr mindre enn Regjeringen for å sikre konkurranseutsatte arbeidsplasser, og Høyre bruker pengene på en måte som skaper mindre press i økonomien. Dette er et grunnleggende element i en god og framtidsrettet næringspolitikk. Skatte- og avgiftspolitikken er viktig for norske bedrifter. Høyre registrerer at Regjeringen øker skattene for stort sett alle bortsett fra bøndene. Høyre fremmer derfor forslag som styrker konkurranseevnen, bl.a. lettelser i arveavgift ved generasjonsoppgjør, lavere formuesskatt for å styrke privat norsk eierskap og høyere avskrivningssatser for maskiner i industrien. Verken skattepolitikken eller næringspolitikken for øvrig handler om å gi gaver til de aller rikeste i landet, slik venstresiden tror, men om å skape trygge arbeidsplasser og et grunnlag for framtidig velferd. Regjeringen tar i budsjettet for 2007 et hvileskjær i forskningspolitikken. Dette er beklagelig og et åpenbart løftebrudd. Det er altfor lav økning i Forskningsfondet, og i tillegg er det kutt i SkatteFUNN-ordningen og kutt på høyere utdanning. SkatteFUNN-ordningen stimulerer til forskning i bedriftene. Derfor rammer hvileskjæret både offentlig og privat forskning. Høyre bevilger mer til forskning, mer til høyskolene og reverserer kuttet i SkatteFUNN-ordningen. Det er uheldig at Regjeringen undergraver muligheten til å bruke høyt kvalifisert og dermed også høyt lønnet personell til forskning i SkatteFUNN-ordningen. Dette er et klart løftebrudd overfor næringslivet, og det er svært uheldig at SkatteFUNN-ordningen blir svekket ett år før evalueringen. Det er et veldig uheldig signal. Høyre ønsker en mer aktiv bruk av virkemiddelapparatet når det gjelder forskningsinnsatsen inn mot næringslivet, og øker bevilgningen til forsknings- og utviklingskontrakter med 50 mill. kr sammenlignet med Regjeringens forslag. I disse prosjektene bidrar Innovasjon Norge med om lag en fjerdedel av forskningskostnaden. Resten dekkes av bedriftene. Prosjektene er på områder som IKT, verkstedsteknologi, olje og offshore, materialteknologi og helse. Slike forskningsbidrag er målrettede og bidrar til å skape inntekter og arbeidsplasser for framtiden. I Høyres alternative budsjett er det også en satsing på veibygging gjennom 611 millioner kr mer i bevilgning og etablering av et veifond på 20 milliarder kr. Veifondet vil gi en årlig avkastning på ca. 800 mill. kr. Dette er et viktig bidrag for et næringsliv som har store utfordringer med lange avstander og høye transportkostnader. Høyres alternative statsbudsjett inneholder også en rekke tiltak som bedrer tilgangen på arbeidskraft. Mangel på arbeidskraft er en hovedutfordring for næringslivet framover, og det er viktig med en politikk som både mobiliserer den norske arbeidsstyrken og øker tilgangen på kvalifisert utenlandsk arbeidskraft. Næringspolitikken er mer enn tiltak under Innovasjon Norge og sektortiltak på fisk og landbruk. De store og viktige redskapene er den økonomiske politikken, det er konkurransepolitikken, det er forskning, veibygging, arbeidsmarked, energi og utdanning. Som næringspolitiker er jeg veldig stolt over og fornøyd med at Høyres alternative budsjett har et gjennomgående verdiskapingsfokus, også for områder som ligger under andre komiteer enn næringskomiteen. Reiselivsnæringen er viktig for landet, og særlig i et distriktspolitisk perspektiv. Reiselivet er i vekst og overtar mange steder for sysselsetting som går ut av landbruket. Høyre mener at satsingen på reiselivet må styrkes. Satsingen på internasjonal markedsføring startet under Bondevik II-regjeringen med et forslag om en økning på om lag 70 pst. i budsjettet for 2006. Budsjettøkningen var en oppfølging av Handlingsplan for reiselivsnæringene, som ble fremmet sommeren 2005. Den nåværende regjeringen videreførte satsingen i 2006 slik den var foreslått, og øker med 20 mill. kr i 2007. Høyre mener at det er behov for å gå raskere fram, og øker markedsføringen av Norge med 50 mill. kr utover Regjeringens forslag i vårt budsjettalternativ. Næringskomiteen har ansvaret for fiskeripolitikken. Fiskerinæringen betyr mye for aktiviteten langs kysten, så vel som for inntekter til storsamfunnet. Den maritime næringen er framhevet som en av fem prioriterte næringer i regjeringserklæringen. Derfor er det påfallende at fiskeripolitikken er blitt det reneste konfliktområdet det siste året. Man skulle tro at det å være en prioritert næring hadde en positiv betydning. Dessverre er prioritering for Regjeringen først og fremst identisk med regulering. Dess mer prioritering, dess mer regulering. Regjeringen ser ut til å tro at man kan regulere seg til nye arbeidsplasser. Virkeligheten er den motsatte: Økte reguleringer i form av distriktskvoteordninger og urealistiske leveringsforpliktelser gir svekket konkurranseevne og på sikt færre og ikke flere arbeidsplasser. Strukturfrys for fiskeflåten betyr dårligere standard, det betyr dårligere lønnsomhet og svakere rekruttering. Nettolønnsordning for en konkurrerende skipsfartsnæring undergraver også rekruttering og lønnsomhet i fiskerinæringen. Forslaget om NOx-avgiften viser at Regjeringen i utgangspunktet ikke ville legge to pinner i kors for å hindre en massiv nedleggelse av norsk fiskeindustri og av fiskeflåten, og viser at fiskerinæringen ikke har sterke nok talspersoner i regjeringspartiene. Den nye fiskeripolitikken er et brudd med konsensuslinjen som har vært i norsk fiskeripolitikk de siste 20–25 år. Regjeringen bør etter min mening snarest etablere en ny dialog med næringen og få orden på denne viktige delen av næringspolitikken for kysten. Høyre ønsker også å bidra til fortsatt vekst i havbruksnæringen, og foreslår derfor å dele ut ti nye konsesjoner basert på en lukket budrunde etter samme modell som Regjeringen bruker i Finnmark. På sikt bør særnorske produksjonsbegrensninger på havbruksområdet som ikke er basert på miljøforhold, fjernes. Landbruket er viktig for Norge, både i forhold til spredt bosetting, i forhold til matvareforsyning og i forhold til kulturlandskapet. Høyre ønsker en mer framtidsrettet landbrukspolitikk. Det er liten tvil om at jordbruket er oversubsidiert, det er overregulert, og det er svekket av mangel på reell eiendomsrett. De fleste landbrukspolitiske målsettinger kan nås ved et lavere overføringsnivå, og det er fullt mulig for mange bønder å drive med større lønnsomhet dersom rammevilkårene gradvis dereguleres og eiendomsretten blir styrket. For Høyre er det viktig at næringspolitikken skal bidra til størst mulig verdiskaping. Dette gjør det nødvendig å holde igjen på subsidienivået overfor et jordbruk som i 2007 vil motta nærmere 20 milliarder kr i overføringer og skjermingsstøtte. Høyre ønsker at bønder som satser, som har kreativitet og høy kompetanse, skal ha gode muligheter til å lykkes. Reformer i jordbruket må skje gradvis, og de må ta utgangspunkt i dagens politikk med sine reguleringer, sine styrker og sine mange svakheter. Konkurranse- og forbrukerpolitikken har etter Høyres vurdering vært en av de store skuffelsene etter regjeringsskiftet. Regjeringen ser ut til systematisk å nedprioritere forbrukerhensyn. Det gjelder i forhold til overprøving av Konkurransetilsynets fusjonsforbud og i forhold til innstramminger i regi av Landbruks- og matdepartementet. Det er et paradoks når selv norske sauebønder rammes av nye grensehindringer som skal tilgodese et ellers lite konkurransedyktig produkt fra bondeeide Tine. Det er også ganske selsomt å observere Landbruks- og matdepartementets angrep på Konkurransetilsynets vedtak knyttet til osteimport. På meieriområdet blir de uavhengige aktørene utsatt for både uthalingstaktikk og rene skinnprosesser. Kjøttindustrien opplever at rammevilkår for utenlandsk bearbeiding av norske råvarer, vedtatt så sent som i 2005, plutselig blir strammet inn. I sum går konkurransepolitikken og landbrukspolitikken tunge skritt i feil retning for forbrukerne og for næringslivet. I Høyre gleder vi oss over at Regjeringen bryter mange valgløfter. Vi var spesielt entusiastiske sist fredag, da Regjeringen brøt løftet om å innføre en ny, forsterket ervervslov, og droppet ideen om økte kostnader for bedrifter som omstiller, og en eventuell innføring av salgsplikt. Vi er glad for at regjeringspartiene innser at en såkalt langt mer aktiv statlig eierskapspolitikk heller ikke er en god idé. Høyre mener at slike virkemidler hindrer omstilling og etablering av arbeidsplasser i Norge, og vi tar til etterretning at Regjeringen nå tar til fornuft i den type spørsmål. Næringspolitikken preges av at landet er inne i en sterk økonomisk høykonjunktur. Jeg registrerer at Regjeringen ønsker å ta æren for denne høykonjunkturen. Det er nok litt tidlig. Det er først i 2007 og 2008 at konsekvensene av denne regjeringens økonomiske politikk blir synlig. I Høyre er vi opptatt av at man i gode tider ikke skal legge grunnlaget for de dårlige tider, men heller investere for at oppgangen skal fortsette. På dette punkt mener vi at Regjeringen burde tenkt lenger fram. Man burde investert mer i forskning og kunnskap, man burde brukt mer penger på veibygging, fokusert mer på tilgang på kompetent arbeidskraft og gitt bedriftene bedre rammevilkår. Verdier må skapes før de kan brukes. Dette er Høyres hovedbudskap i næringspolitikken. Jeg vil ta opp forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre i innstillingen. Jeg vil også vise til Kristelig Folkepartis forslag, nr. 16, som er utdelt i salen, og be om at det voteres over dette forslaget etter at forslag nr. 5 om samme tema eventuelt har falt.
Representanten Torbjørn Hansen har tatt opp det forslaget han viste til. Det blir replikkordskifte.
Spørsmålet som jeg har til representanten Torbjørn Hansen fra Høyre, er følgende: Fremskrittspartiet foreslår dramatiske kutt i landbruket, kutt som jeg mener er urealistiske å gjennomføre. Hvilke krav vil Høyre stille til en eventuell framtidig regjeringspartner når det gjelder virkelighetsorienteringen i forhold til landbruket?
Jeg skal ikke gå inn på Fremskrittspartiets opplegg i landbrukspolitikken. Men jeg vil si det sånn at når vi har gjennomført vårt kutt i jordbruksoverføringene, har vi gått så langt som vi mente det var fornuftig i forhold til en gradvis omstilling av jordbrukspolitikken. Vi legger også vekt på at når man foretar en slik omstilling og reduserer overføringsnivået, må man styrke bøndenes inntektsmuligheter gjennom å deregulere støttesystemene, slik at det går an å drive mer lønnsomt, og man er nødt til å styrke eiendomsretten i jordbruket, slik at det er mulig å få ut større verdier av gårdsbrukene. Så vi mener at man må bygge videre på dagens jordbrukspolitikk og reformere den gradvis, slik at vi kan beholde et sterkt jordbruk, og kan beholde den produksjonen som er i jordbruket i dag. Men det er liten tvil om at det er store effektiviseringsmuligheter i jordbruket. Spørsmålet er hvordan man vil at det skal se ut i framtiden. Ellers tror jeg det er litt tidlig, det som representanten Kvalvik spør om, å forskuttere mulige regjeringsforhandlinger i neste stortingsperiode. Det spørsmålet tror jeg vi skal komme tilbake til «på et senere tidspunkt», som det heter.
Representanten Torbjørn Hansen og flere fra Høyre har vært svært opptatt av konkurransen i melkesektoren, og de har i innstillingen bl.a. foreslått å utbetale omstillingstilskudd til Q-Meieriene på 9,5 mill. kr. Det som også framkommer av merknadene under samme kapittel, er at flertallet, unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre, registrerer de konfliktene som endringene innenfor meierisektoren har skapt, men de ønsker ikke å støtte at økt konkurranse ikke skal gå ut over produsentprisen. Mitt spørsmål til representanten Torbjørn Hansen er: Hvor langt er Høyre villig til å gå i å redusere prisene til produsentene, altså gårdbrukerne, på melken? Hvor stor effekt skal denne reduksjonen gi i forhold til antall bruk som skal nedlegges?
Konkurranse i meierisektoren er viktig for norske forbrukere. Man trenger et mangfold av produkter, og det er bra at det er konkurranse på industriell utvikling av melk. Men det er også liten tvil om at det må være en fordel for bøndene at industrien konkurrerer om å foredle deres produkter. Det er liten tvil om at konkurranse i industrien også kan ha en effekt i forhold til å øke volumet på de varene som blir omsatt. Når det gjelder representanten Brekks spørsmål om hvor langt vi er villig til å gå ned i produsentpris gjennom å sikre like konkurransevilkår i meierisektoren, vil jeg si at svaret på det er at man må klare å gjennomføre konkurranse i meierisektoren uten at det går ut over de målpriser som i dag gjelder for jordbruket. Det tror jeg er fullt mulig å få til dersom Regjeringen har en reell vilje til å lage reell konkurranse, og slutter å behandle de uavhengige aktørene som en slags underkaste i den norske meieriindustrien.
Eg oppfattar at Høgre både i innleiinga her i dag og i merknader i budsjettinnstillinga gir uttrykk for bekymring for at Regjeringa har laga eit ekspansivt budsjett som vil svekkja norsk økonomi og konkurransedyktigheita til norske bedrifter. Men det er jo faktisk slik at Finansdepartementet har tilbakevist det. Finansdepartementet seier at Høgre sitt budsjett ikkje vil gi vesentlege forskjellar i aktivitet og rentenivå samanlikna med Regjeringa sitt budsjett. Eg lurer sjølvsagt på om Høgre har lyst til å kommentera det. I tillegg tenkjer eg på at Høgre har sagt at dei eventuelt vil gå inn i ein allianse med Framstegspartiet, som har ei meirutgift på 23 milliardar kr i forhold til Regjeringa sitt budsjettframlegg, så eg ønskjer å spørja representanten frå Høgre om dette.
Jeg må innrømme at jeg ikke har lest alle svarene fra Finansdepartementet når det gjelder dette spørsmålet, men det er normalt liten tvil om at hvis man ligger på en strammere budsjettramme, slik som Høyre gjør i årets budsjett, vil det ha mindre pressvirkning i norsk økonomi. Så kan man jo diskutere hvor stor virkningen blir av å ligge 1,3 milliarder kr under i budsjettramme. Det er mulig at forskjellen ikke er veldig stor, men Høyre markerer der en retning i den økonomiske politikken som vi mener at også Regjeringen burde ha lagt seg på, at man legger seg på en mer restriktiv bruk av oljepenger når man er i en høykonjunktur, og hvor det er en reell fare for at rentenivået stiger, og at valutakursen blir styrket. Når det gjelder Høyres samarbeidsideer i forhold til andre partier, legger jeg vekt på at vi i dette budsjettet har fremmet vår egen politikk, og at Høyre uansett vil være en garantist for en ansvarlig økonomisk politikk i dette landet.
Replikkordskiftet er over.
Høstens statsbudsjett er historisk, og det har to årsaker. Aldri før har så mye SV-politikk blitt gjennomført, og aldri før har det vært så mye bra næringspolitikk på noe statsbudsjett. Jeg er godt fornøyd med budsjettet, og da tenker jeg særlig på Regjeringas milliardsatsing på tog, på barnehagebygging, på endringene i bilavgiftene i en mer miljøvennlig retning, på forsknings- og innovasjonssatsinga, på utvikling av renseteknologi på Mongstad, på skogsatsinga, på kulturløftet og på gratis læremidler, for å nevne noe. Og så kan også Fremskrittspartiet spisse ørene: Vi har en innsats på vei som er formidabel, det er 15 år siden sist vi har brukt så mye på vei. Jeg er stolt over det vi har oppnådd. Dette er politikk som viser at regjeringspartiene på område etter område klarer å finne konkrete og framtidsrettede løsninger som kombinerer god næringspolitikk med hensynet til miljø og rettferdighet. Næringspolitikk spenner over et vidt felt. Det gjør området både interessant, viktig og utfordrende. Næringspolitikken brer seg langt utover rammeområdene 9, 10 og 11, som næringskomiteen har et særskilt ansvar for. Men jeg velger altså å løfte fram noen enkeltheter. I statsbudsjettet for 2007 opprettes det et nytt marint verdiskapingsprogram for fiskeriene, med en ramme på 75 mill. kr. Tilbudet av fersk fisk, merking og sporing, logistikk, teknologi og kompetanse er viktige satsingsområder for dette verdiskapingsprogrammet. Og ikke minst, programmet understøtter prosesser som gjør at aktørene gjennom hele verdikjeden vil tjene på utstrakt samarbeid og samhandling. I budsjettet for 2007 skal innsatsen mot miljøkriminalitet i form av det såkalte UUU-fisket styrkes. Det forsvinner nemlig verdier tilsvarende et NOKAS-ran i uka, og Regjeringa har prioritert arbeidet med å få styrket kontroll med de store ressursene som vi skal leve av i framtida. Til næringsrettet forskning over Nærings- og handelsdepartementets budsjett kommer det i overkant av 1,76 milliarder kr. Det tilsvarer en økning på om lag 10 pst. Virkemiddelapparatet videreføres på det samme høye nivået som i 2006. Dyrevernalliansen tilgodeses med 100 000 kr. Det er dessverre ikke alle som er like opptatt av at dyrs velferd skal prioriteres. Desto mer gledelig er det da for oss å kunne si at disse pengene er på plass igjen. Jeg er veldig tilfreds med at Regjeringa følger opp Soria Moria-erklæringa med en satsing på skogbruk og bioenergi. Skognæringa har en samlet produksjonsverdi på omtrent 40 milliarder kr årlig. Rundt 30 000 mennesker er sysselsatt i skogbruket og skogindustrien. Som SV-er er det gledelig at utnyttinga av denne fornybare ressursen gir en så betydelig verdiskaping i store deler av landet. Med riktig forvaltning vil skogen skape miljøvennlige arbeidsplasser også langt inn i framtida. Landbruksministeren har sagt: Nå er det tid for skog. Det er jeg veldig enig i. Jeg tar antakeligvis ikke mye feil om jeg sier at det kan sikkert både næringsministeren og fiskeriministeren skrive under på. Satsingen på skogbruk og bioenergi øker. Tiltak for nyskaping og foredling av treprodukter videreføres, og det samme gjør bioenergiprogrammet. Og ikke minst, skattefordelen ved bruk av skogfond økes også fra 60 til 85 pst. Landbruket leverer fellesgoder: trygg mat, levende bygder og åpne, velstelte kulturlandskap. Landbruket har sin selvstendige berettigelse, og bonden og skogbrukeren tar et betydelig samfunnsansvar i en stedbunden næring. Bonden kan ikke ta med seg kua og flagge ut hvis han ikke er enig i innretninga av skattepolitikken. Utover matproduksjon og et stadig større spekter av blomstrende tilleggsnæringer utgjør landbruksbefolkninga ryggraden i store og små bygder utover hele landet. Landbrukets innsats er en grunnleggende forutsetning for å lykkes med f.eks. den store reiselivssatsinga som alle partiene er så opptatt av. For å være helt tydelig: SV vil arbeide utrettelig for å beholde et aktivt og variert landbruk i hele landet. Jeg er også glad for beskjeden om at Regjeringa jobber aktivt med å planlegge hvordan målet om 15 pst. økologisk produksjon og forbruk innen 2015 skal nås. Det er også viktig SV-politikk. Så vil jeg benytte anledninga til å rette oppmerksomheten mot et av komiteens områder som dreier seg om folks trygghet for hjem og helse, nemlig rasfare og raspolitikken. Vi vet at klimaendringer fører til varmere og våtere vær, som igjen fører til økt fare for ras. Vi vet at mange allerede bor i rasutsatte områder. Norges vassdrags- og energidirektorat, Norges Geotekniske Institutt og Norges geologiske undersøkelse har samarbeidet i et prosjekt, hvor de påviser over 300 områder i landet vårt med stor fare for leirskred. Både eldre og nyere historie viser alvoret i denne situasjonen. Vi har erfart at ras noen ganger får tragiske utfall. Derfor er en god raspolitikk viktig. Og derfor er behovet for en samlet innsats i raspolitikken bokstavelig talt livsnødvendig. Vi må derfor jobbe for å samle innsatsen som nå skjer, i flere departementer for å få en god raspolitikk.
Det blir replikkordskifte.
Hvis man leser særmerknaden til de rød-grønne, står det: «Flertallet er også opptatt av at det satses på maritim sektor, for å bidra til vekst i maritime næringer og for å sikre arbeidsplasser for norske sjøfolk». Det er selvfølgelig noe Fremskrittspartiet kan slutte seg til. I og med at det var en særmerknad, var det ikke mulighet til å gå inn på det. Den 24. november var det en interpellasjonsdebatt, reist av representanten Hans Frode Kielland Asmyhr, om den maritime politikken. I den debatten kom representanten Kvalvik med kraftige angrep på sjøfartsnæringen, og gikk til kraftig angrep på nettolønnsordningen spesielt. I dag er altså representanten enig i at man skal innføre en delvis nettolønnsordning for Hurtigruta. Så mitt spørsmål er: Er SV og representanten Kvalvik for eller imot nettolønnsordning for sjøfolk?
Representanten Øyvind Korsberg minner meg på en debatt som var før her i høst. Jeg må si at når det gjelder maritim sektor, er det en næring som SV har omsorg for, til tross for at det er kommet angrep. Angrepet har sin bakgrunn i at Fremskrittspartiet så til de grader bruker energi på å foreslå kutt i landbruksnæringa, fordi den har så store overføringer, mens vi vet at maritim sektor mottar minst like stor støtte og like mye overføringer i form av skattefordeler og tonnasjeavgift. Nettolønnsordninga er kommet fram i denne regjeringa som en sak som vi ikke prioriterte så høyt. Vi syntes den hadde sin plass i den sammenhengen – når vi fikk andre gode saker foran.
Høyre er klar på at gode rammevilkår for næringslivet er viktig for at norske bedrifter skal kunne hevde seg med konkurrerende bedrifter i Europa. Norge er av de landene i Europa som har de laveste avskrivningssatser på maskiner. For å stimulere næringslivet til framtidsrettede investeringer mener Høyre at det er viktig å øke avskrivningssatsene fra 20 til 25 pst. I valgkampen høsten 2005 var SVs meste aktive punkt i forhold til å bedre rammevilkårene for næringslivet nettopp det å øke avskrivningssatsene til bedriftene. SVs Øystein Djupedal var den gang finanspolitisk talsmenn og gav klare løfter om å øke satsene. Mitt spørsmål til representanten Kvalvik blir: Vil Regjeringen og SV følge opp det de lovte i valgkampen, og støtte Høyres forslag om å øke avskrivningssatsene fra 20 til 25 pst.?
Jeg takker for spørsmålet. Næringslivet i Norge går godt. Det går så godt som det ikke før har gjort. I denne situasjonen mente SV at det var riktig å prioritere andre ting foran den avskrivningssatsen på 25 pst., som representanten har helt rett i at vi har jobbet for å få til. Vi mener faktisk at næringslivet tåler det. Når det er sagt, vil jeg vise til en undersøkelse som er gjort, referert i Herald Tribune, hvor det står: Den moderne velferdsstaten går på tvers av økonomisk utvikling. Norge, Sverige, Danmark og Finland ligger blant de seks beste landene i verden når det gjelder forhold for å etablere ny næringsvirksomhet, fordi vi har så gode velferdsordninger og helsesystemer. Så selv om vi har en avskrivningssats som er lavere enn det vi først ønsket oss, har altså velferdsordningene for næringslivet vært så gode at vi sier oss fornøyd med det vi har oppnådd så langt.
I budsjettinnstillingen som vi diskuterer nå, er SV med på en kritikk av Venstres forslag om å kutte i eksportstøtten til ost gjennom omsetningsavgiften, et kutt beregnet til ca. 199 mill. kr. Jeg ser også at regjeringspartiene, inkludert SV, nå mener at Venstre står sammen med Høyre og Fremskrittspartiet om en slags landbruksfiendtlig politikk. Det Venstre foreslår, er imidlertid en forsiktig utgave av det SV foreslo senest i sitt alternative budsjett i 2005, hvor all eksportstøtte ble kuttet, et samlet kutt på 355 mill. kr. Venstre gjør altså litt av det samme nå. Er det da slik å forstå at SV stod sammen med Fremskrittspartiet om å føre en landbruksfiendtlig politikk i 2005? Er det slik at SVs politikk i 2005 ikke gjelder lenger i 2007, nå når Regjeringen, med SVs godkjenning, faktisk har gjort innrømmelser om å kutte all eksportstøtte i forbindelse med WTO-forhandlingene?
Jeg vil forsikre representanten fra Venstre, Leif Helge Kongshaug, om at SVs og Fremskrittspartiets landbrukspolitikk ikke står i nærheten av hverandre i det hele tatt. Når det er sagt, vil jeg også si at enkeltheter fra budsjettet i forrige runde har jeg litt problemer med å svare konkret og grundig på. Som det står i budsjettframlegget for i år, er SV og de andre regjeringspartiene enige om den merknaden.
Replikkordskiftet er over.
Eit velfungerande, lønsamt, mangfaldig og aktivt næringsliv er ein føresetnad for å sikra velferdssamfunnet, busetnaden og livskvaliteten i bygd og by. Dei små og mellomstore bedriftene er sjølve ryggrada i norsk næringsliv. Difor er det så avgjerande viktig at desse vert sikra gode livs- og utviklingsmoglegheiter. Det er relativt brei politisk semje om hovudtrekka i næringspolitikken. Men me ser likevel ei viss raud-grøn dreiing i retning, frå ein verkemiddelbruk som bedriftene sjølve har hand om, til ei sterkare, statleg hand. I budsjettet i år er det i særleg grad gjort synleg gjennom innstramminga i SkatteFUNN-ordninga, som har gjeve bedriftene høve til å styra innretninga av eiga forsking og oppnå skattemessige fordelar av det. Om me ønskjer å lyfta den næringsretta forskinga i regi av næringslivet og trur at bedriftene stort sett er best i stand til å vurdera kva slags forsking og utvikling som gjev størst nytte for dei i framtida, er det eit litt merkeleg grep samtidig å gjera ei slik forsking mindre lukrativ for bedriftene. Kristeleg Folkeparti har difor gått imot desse endringane i SkatteFUNN-ordninga. Sjølv om det ikkje direkte får konsekvensar for budsjettpostar på dei rammeområda som næringskomiteen vedtek, er rammevilkåra for familiebedriftene så absolutt eit viktig tema i næringspolitikken. I Soria Moria-erklæringa seier regjeringspartia at dei vil sjå på korleis arveavgifta kan utformast for å gjera generasjonsskifte lettare i familieeigde bedrifter. Dette er viktig, og dette er rett. Men det er òg viktig å koma vidare frå eit «sjå på»-stadium. Frå Kristeleg Folkeparti si side har me difor, saman med Framstegspartiet, Høgre og Venstre, kome med eit detaljert forslag til korleis me vil gjera generasjonsskifte i familiebedrifter betydeleg lettare. Me konstaterer dessverre at regjeringspartia valde å fortsetja rolla som passive tilskodarar i denne saka. Men her kan eg lova at det vil gå fleire tog, så regjeringspartia skal få ein ny sjanse. Når eg først er på besøk hos regjeringspartia, så lat meg fortsetja litt der. I Kristeleg Folkeparti har me nemleg registrert at når representantar for dei tre regjeringspartia snakkar om næringspolitikk, er det to ord som ofte dukkar opp. Det er orda «meir aktiv». Næringspolitikken generelt og eigarskapspolitikken spesielt skal verta «meir aktiv». Målsetjinga om ein aktiv næringspolitikk vil ingen vera usamd i. Men spørsmålet er: Kva betyr dette i praksis? Det har eg litt vanskeleg for å finna ut av. I 2004 og 2005 hevda dåverande opposisjonsparti og noverande regjeringsparti at det var absolutt nødvendig med ein heilt annan næringspolitikk. I 2006 legg dei same partia fram eit næringsbudsjett på tre departement sine område der verkemiddelbruken i hovudsak vert vidareført. Sjølv om eigarskapsmeldinga ikkje er eit tema i dag, er det nærliggjande å slå fast at etter framlegginga av meldinga sist fredag ligg også hovudprinsippa for statleg eigarskap fast. Draumen om meir politisk detaljstyring over avgjersler fatta i bedrifter med statleg majoritetseige lever nok vidare, men først og fremst som verbale demonstrasjonstog, ikkje som praktisk politikk. Me kan med tyngd slå fast at hovudlinjene i næringspolitikken frå Bondevik II-regjeringa ligg fast. Særleg innan maritim sektor har den store budsjettsaka i år vore innføringa av NOx-avgift. På våre rammeområde er denne saka representert gjennom tilskotsordningane retta mot fraktefart og fiskeri. Forslaget frå Regjeringa sende sjokkbølgjer inn i store delar av næringslivet. For fiskeflåten ville forslaget bety svære tilleggskostnader, og for fraktefartflåten, som nett hadde fått nytt livsmot på grunn av nettolønsordninga, førte forslaget til at næringa sitt lastemerke enno ein gong forsvann langt under vasslinja. Kristeleg Folkeparti har meint og meiner framleis at våre nasjonale forpliktingar om reduksjon av NOx-utslepp skal ein nå innan 2010. Men det har alltid vore fornuftig å ha ein god dialog med dei næringane som dette særleg går ut over, både for å snakka om korleis ein kan nå måla, og for å lytta til gode innspel. Det endelege vedtaket om NOx-avgift ber preg av meir dialogvilje enn det me såg dei første vekene etter budsjettframlegginga. Det vert opna for at forpliktande miljøavtaler kan reknast mot avgift. Viss næringane nyttar dette alternativet slik dei har sagt, vil både skatteinntekta og kompensasjonstilskota gå ned samanlikna med kva som ligg i budsjettet. Her konstaterer me at sjølv med desse endringane har regjeringspartia valt å leggja dei opphavlege budsjettala til grunn både for skatteinntekter og for kompensasjonsutgifter. Slik sett er eg litt usikker på om regjeringspartia sjølve trur på at dei vil inngå slike forpliktande miljøavtaler. I alle fall, og det er poenget mitt, gjev dette åleine grunn til ei viss avventande haldning til realiteten i desse endringane. Eg føreset at Regjeringa gjev ei nærare orientering om utviklinga på dette området i revidert nasjonalbudsjett, og då vurderer på nytt omfanget av nødvendige kompensasjonsløyvingar. Kristeleg Folkeparti har i starten av dette møtet levert inn eit forslag om ei ny vurdering av distriktskvoteordninga. Eg skal ikkje kritisera verken intensjonane eller ambisjonane bak denne ordninga. Men erfaringa så langt viser at om ikkje ordninga kan karakteriserast som eit mageplask, så har det i alle fall vorte meir plask i tomt hav enn handfaste resultat i form av kvoteutnytting. Apropos kvotar: Fiskeriministerens bråstopp av strukturkvoteordninga i fjor har heilt klart skapt mange fleire problem enn han har løyst, ikkje minst i form av uvisse om kva rammevilkår fiskerinæringa kan rekna med i framtida. Dette er ei sak som ropar etter ei avklaring. Saman med det faktum at fiskerinæringa slit tungt med å halda på kompetent arbeidskraft, er det inga overdriving å seia at myndigheitene si største utfordring overfor fiskerinæringa no er å få på plass trygge og føreseielege rammevilkår. Dette er ei kapitalintensiv næring, og avgjerder om investeringar vert difor tekne på bakgrunn av langsiktige framtidsvurderingar. Her krevst det politisk handling, og ansvaret for initiativ ligg hos Regjeringa. Kristeleg Folkepartis mål for landbrukspolitikken er eit levedyktig landbruk over heile landet og ei inntektsutvikling på linje med andre næringar. Eit aktivt landbruk er sjølve nøkkelen til levande bygder og til oppfylling av intensjonen om at heile landet skal vera i bruk. Kristeleg Folkeparti ser stabilitet både om måla i landbrukspolitikken og om hovudtrekka i verkemidla som viktige rammevilkår for utviklinga framover. I den førre stortingsperioden vart det inngått ei avtale med Bondelaget om ei landbruksavtale kvart einaste år. Det representerte i seg sjølv eit brot med den tidlegare konfliktlinja som ikkje var heilt uvanleg i dei reine arbeidarpartiregjeringane. Tingingane med landbruksorganisasjonane vil heilt klart verta krevjande òg i åra framover, men om ein i budsjettet skulle gripa inn og endra på vilkår som ein faktisk har vorte samde om i tingingane for eit halvt år sidan, så ville det vera om ikkje ei krigserklæring mot landbruket, så i alle fall ein kraftig auke i konfliktnivået. Det er me ikkje tente med. Difor er Kristeleg Folkeparti djupt usamd med dei partia som har kome med slike forslag i budsjettinnstillinga. Etter at budsjettet vart lagt fram den 6. oktober, har regjeringspartia gjort to endringar i budsjettet på våre tre rammeområde. Eg vil gje honnør for ei av endringane. Denne endringa er knytt til dei samla tiltaka for å styrkja frivillig innsats. Her vart også løyvingane til velferdstiltak for fiskarar styrkte med 1 mill. kr. Det er ingen stor sum i budsjettsamanheng, men når både posisjon og opposisjon står saman, er det eit sterkt signal om at dei frivillige organisasjonane sin innsats vert høgt verdsett av styresmaktene. Når det gjeld den andre endringa, som gjeld løyving til «Folkeaksjonen ny rovdyrpolitikk», er det freistande å kommentera ho òg. Denne løyvinga må vel meir kunna definerast som eit internt fredstiltak i regjeringsfraksjonen. Her er det vanskeleg å få auge på ei prinsipiell tilnærming, bortsett frå prinsippet om intern fred same kva det kostar. Kristeleg Folkeparti meiner at dersom frivillige organisasjonar relaterte til landbruket først skal få 1 mill. kr meir enn det Regjeringa har gjort forslag om, så bør det føra til ei styrking av tilskotet til fleire organisasjonar, som t.d. 4H. Lat meg til slutt knyta nokre ord til fellesforslaget frå opposisjonspartia om sluttføring av Åknesprosjektet i Stranda kommune. På same måte som dei andre opposisjonspartia er Kristeleg Folkeparti utolmodig etter å få på plass eit godt varslingssystem. Å leva med trusselen om ein dramatisk naturkatastrofe fører sjølvsagt til både frykt og uvisse hos mange. Med dei løyvingane som allereie er gjevne, bør det vera i alle si interesse at løyvingane faktisk resulterer i konkret handling. Det skjer ikkje før varslingssystemet er på plass. Eg vonar difor at Regjeringa vil koma attende til dette i revidert nasjonalbudsjett – ikkje av omsyn til Kristeleg Folkeparti eller dei andre opposisjonspartia, men av omsyn til dei som bur i områda som kan verta raserte av ei flodbølgje dersom fjellet rasar ut. Med dette vil eg ta opp dei forslaga som Kristeleg Folkeparti har reist i innstillinga, og forslaget som vart levert før møtestart i dag.
Representanten Ingebrigt S. Sørfonn har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Eg synest det er hyggeleg at representanten Sørfonn brukte nesten halve innlegget sitt til å snakke om raud-grøn politikk. Det bør han fortsetje med. Regjeringa har lagt fram eit budsjett med sterk vekt på verdiskaping og busetjing i alle delar av landet. Av budsjettinnstillinga kan me lese at andre parti, og særleg dei tidlegare budsjettkameratane til Kristeleg Folkeparti – Framstegspartiet og Høgre – legg vekt på store skattelettar og gjer store kutt på viktige politikkområde. Eg kan nemne landbruket, som representanten Sørfonn òg var litt inne på, der Framstegspartiet vil kutte 5,8 milliardar kr, og Høgre vil kutte 1,8 milliardar kr. Det siste er ganske oppsiktsvekkjande. Spørsmålet mitt til representanten Sørfonn blir da: Vil det vere mogleg for Kristeleg Folkeparti å samarbeide med parti, som t.d. Framstegspartiet og til dels Høgre, som no har ein heilt annan politikk for primærnæringane og distrikta i alle delar av landet?
Kristeleg Folkeparti har ikkje erfaring med å samarbeida i regjering med Framstegspartiet, men me har erfaring med å samarbeida med Høgre i regjering. I regjering har det ikkje vore vanskeleg å finna fram til ein felles politikk. At ulike parti i opposisjon flaggar sin primærpolitikk, er inga overrasking. Det som avgjer om ein politikk vert vellukka eller ikkje, er viljen og evna til å koma fram til kompromiss. Det vil eg tru at òg representanten Oppebøen Hansen sitt parti er vel kjent med i den regjeringa som partiet no er ein del av. Elles er det heller ikkje til å leggja skjul på at når det gjeld Framstegspartiets landbrukspolitikk, slik han er presentert, er det vel der avstanden mellom Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet i næringspolitikken er aller størst.
I innstillingen som omhandler Fiskeridepartementet, har Kristelig Folkeparti, sammen med Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, gått inn for en merknad der en påpeker at «en ordning med distriktskvoter medfører en uheldig fordeling av råstoff og medfører en konflikt mellom tapere og vinnere på en slik ordning». Jeg vil spørre representanten Ingebrigt S. Sørfonn fra Kristelig Folkeparti om Kristelig Folkeparti mener at fiskerinæringen skal ivareta distriktspolitiske målsettinger, og om Kristelig Folkeparti er villig til å ta i bruk politisk styring for å oppnå distriktspolitiske målsettinger. Jeg vil også spørre om de ikke ser at distriktskvoter kan være en ordning som kan bidra til det.
Det er tydeleg at både representanten Brekk og eg er opptekne av distrikskvotar og det å finna ei løysing på dette, for min replikk til representanten Brekk var òg om verknadene av distriktskvotar. Kristeleg Folkeparti er mest oppteke av at ein skal oppnå resultat, ikkje at ein skal låsa seg fast i kjepphestar om korleis ting burde ha vore gjorde, men at ein faktisk testar ut og ser om dette fungerer etter dei intensjonane og dei måla ein har. Når det gjeld distriktskvotar, kan me ikkje sjå at det er tilfellet. Difor har me òg fremja forslaget, som me synest er så mjukt i forma at me håpar det kan få brei tilslutning i dag, om at ein evaluerer ordninga etter dette året, og eventuelt ser på om ein skal avvikla ordninga og heller finna ei anna tilnærming til dette. Her håpar me framleis på brei tilslutning.
Jeg har registrert at Kristelig Folkeparti er ganske bra – ja, etter representanten Sørfonns innlegg veldig bra – på linje med Regjeringen når det gjelder nivå og innretning på landbrukspolitikken, mens Høyre og Fremskrittspartiet er imot jordbruksavtalen, samtidig som de to partiene vil legge mer ensidige markedstenkning til grunn som rammevilkår for disse to næringene. I forhold til hvor viktig landbrukspolitikken er for hele landet vårt, og i forhold til de ambisjonene Kristelig Folkeparti har i landbrukspolitikken og i distriktspolitikken, har jeg lyst til at representanten Sørfonn utdyper litt nærmere hvordan han vurderer framtidige samarbeidskonstellasjoner i den nasjonale politikken.
Landbrukspolitikken er noko av det aller viktigaste for å sikra levande bygder og for at heile landet framleis skal vera i bruk. Difor er Kristeleg Folkeparti veldig oppteke av landbrukspolitikken. Eg må innrømma at hugsen kanskje ikkje er det han ein gong var, men eg hugsar at frå tidlegare tider har vel Arbeidarpartiet kanskje ikkje vore den sterkaste eksponenten for ein landbrukspolitikk slik me ser han i dag. Så det er tydeleg at her har i alle fall Arbeidarpartiet kome i godt selskap, der ein har vorte rettleia inn på ein god veg i landbrukspolitikken. Så det er nok mange som gler seg over ei litt endra og betre linje i landbrukspolitikken frå Arbeidarpartiet.
Replikkordskiftet er omme.
De budsjettområdene vi i dag behandler, er på mange måter de områdene der det er lengst fra retorikk til resultater i Regjeringens politikk – heldigvis, får en kanskje si. Vi skulle få en aktiv næringspolitikk der idealet var en slags blandingsøkonomi fra 1790-tallet, og der 1950-tallets industripolitikk skulle være en rettesnor. Vi skulle få en landbrukspolitikk der nødvendig omstilling og effektivisering stoppet opp – og hva skulle vi få av fiskeripolitikk? Ja, det lurer vi kanskje fortsatt på. Den mye omtalte ervervsloven med bøter i millionklassen for dem som la ned lønnsomme bedrifter, ble sist fredag til en eierskapsmelding blottet for de tiltak som representanter for regjeringspartiene har varslet i lang tid. Her var det ingen forslag om bøter for å omstille, her var det ingen forslag om stemmerett for ansatte på generalforsamlinger, her var det ingen signaler om at Regjeringen ville gripe inn i Hydros, Telenors eller tilsvarende selskapers strategiske planer som representantene Lundteigen, Bøhler og Vaggen Malvik ikke likte. Igjen: Heldigvis. Regjeringen opererer kun med symbolendringer i eierskapsmeldingen. De store bedriftene kan i hovedsak fortsette som før. Det er aksjeloven og de alminnelige sunne næringsprinsipper som gjelder, selv om det er pakket inn i en retorikk om en slags vilje til styring. Det Regjeringen har levert, er ikke stort annet enn keiserens nye klær. For Venstre er en aktiv næringspolitikk, spesielt overfor de mange små bedriftene og gründerne, en av de aller viktigste sakene i politikken, fordi det er det nye, kunnskapsbaserte næringslivet som er basisen for framtidens frihet og velferd, og fordi det er småbedrifter og gründere som best sikrer bosetting og aktive, spennende lokalsamfunn i hele landet – ikke en ensidig satsing på enkeltnæringer. Derfor trenger vi en aktiv næringspolitikk som forstår dynamikken i den globaliserte økonomien, og som vet hva som kreves av fleksibilitet, nyskaping og gründerkultur – ikke en næringspolitikk som i seg selv er en begrensende faktor for utvikling, og som er ubegrenset i sin tro på hvor bra alt skal bli bare staten eller det offentlige virkemiddelapparatet er tungt nok inne i beslutningsprosessene. Både for det generelle næringslivet, for landbruket og for fiskerinæringen er det flere felles utfordringer: bedre infrastruktur, økt satsing på forskning og utdanning, tilgang på kvalifisert arbeidskraft og et nærings- og miljøvennlig skatte- og avgiftssystem. Om vi er litt snille, kan vi vel innrømme at Regjeringen leverer noe på ett av fire områder, nemlig infrastruktur. På de øvrige områdene er det levert lite. I tillegg kommer den effekt et ekspansivt offentlig budsjett har på renter og kronekurs. For landbruket utgjør f.eks. 1 pst. renteøkning om lag 250 mill. kr i økte kostnader. Det er på sin plass å minne om at representanter for regjeringspartiene i en rekke avisartikler det siste året har skrevet om behovet for å satse på forskning og utvikling i mangel av andre næringspolitiske verktøy. Det å satse på forskning og utvikling er Venstre helt enig i betydningen av, men i sterk kontrast til det står Regjeringens handlinger, der forslaget til statsbudsjett viser en fortsatt nedprioritering av forskning. Det gjelder både SkatteFUNN-ordningen og rammene for forskningen som næringslivet har å forholde seg til. Venstres næringspolitikk tar utgangspunkt i gründerne og de små bedriftene. Dette er en del av næringspolitikken som tydeligvis er ganske fjern fra Regjeringens forståelse av næringspolitikk. Det gjelder både debatten om ledere, lederlønner, opsjoner osv. Alle skjæres over én kam. Det som gjelder for de store, gjelder også for de små. Slik er ikke virkeligheten. En liten eller mellomstor bedrift er ikke en stor bedrift i miniatyr. Det betyr at det er viktig å tenke smått først når nye lover og regler utarbeides, og når skatte- og avgiftsopplegget blir fastlagt. Det som er bra for de små bedriftene, er stort sett også bra for de store, men ikke alltid det motsatte. Gode vilkår kommer ikke av seg selv, det krever satsing. En slik satsing vises igjen i Venstres alternative budsjett. Vi bedrer de sosiale ordningene for gründere og selvstendig næringsdrivende for å få flere kvinner til å satse på egen næringsvirksomhet. Vi øker satsingen på forskning og høyere utdanning med over 1 milliard kr, bl.a. 80 mill. kr til mer næringsrettet forskning, og Venstre foreslår en rekke målrettede skatte- og avgiftslettelser for næringslivet. Det gjelder både avskrivningssatsene, lettelse i arveavgiften, økt fribeløp for aksjekjøp i egen bedrift, halv arbeidsgiveravgift for lærlinger og dobling av beløpsgrensene i SkatteFUNN-ordningen. Dette er ikke symbolpolitikk pakket inn i retorikk om vilje, men konkrete og reelle næringspolitiske verktøy som er målrettet for å sikre et moderne og framtidsrettet næringsliv som kan sikre velferden også i framtiden. Jeg ser av innstillingen at regjeringspartiene mener at budsjettet medfører en klar kursendring i landbrukspolitikken. Det er det med respekt å melde umulig å se. I all hovedsak ligger den politikken den forrige regjeringen førte, fast. Det er bare å se på jordbruksavtalen fra mai 2006, som også er hoveddelen i 2007-budsjettet. Både i statens tilbud og i den avtalen som Stortinget vedtok, med Venstres støtte, ble det lagt til grunn en produktivitetsvekst på 4,3 pst., noe som har som konsekvens at det blir færre bønder. Dessuten mener Regjeringen selv, slik det framgikk av statens tilbud: «Av hensyn til behovet for forutsigbarhet i rammebetingelsene for de næringsdrivende i en langsiktig næring, mener regjeringen at det er viktig å videreføre hovedtrekkene i tidligere tiltak.» Dette fikk avisen Nationen, som står regjeringspartiene rimelig nær i landbrukspolitikken, til å skrive følgende 10. mai i år: «Hva har vi her? Jo en regjering utgått av tre partier, hvorav særlig SV og Sp i årevis har kritisert Lars Sponheim og hans forgjengere så busta fyker for strukturpolitikken i landbruket og avgangen i antall bønder. Men som, når de selv kommer til makta, ikke klarer dristigere grep enn å si ja og ammen til politikken som er ført.» Landbruksministeren har ved flere anledninger varslet at Regjeringen skal snu strukturrasjonaliseringen i landbruket. Han har bl.a. sagt: «Jeg vil stoppe den kraftige nedgangen. For meg er hver nedlegging et nederlag.» Landbruksministeren må ha hatt et tøft år, for det har vært nedlagt i gjennomsnitt fire gårdsbruk hver dag, altså fire nederlag hver eneste dag. Når det gjelder fiskerinæringen, er det grunn til å minne om at det er en ekstremt eksportrettet næring som opererer i et konkurranseutsatt globalt marked. Ressursuttak må reguleres strengt. Men Regjeringens forsøk på detaljert økonomisk planstyring av næringen gir uønskede resultater. Det næringen trenger, er forutsigbarhet i rammebetingelsene, muligheter til å tilrettelegge for lønnsomhet og en erkjennelse av sterk internasjonal konkurranse i markedene. Innføring av distriktskvoter, rigide leveringsbetingelser og usikkerhet rundt strukturordningen, og hvor Regjeringen, som en forstår, sliter internt for å komme fram til hva den egentlig mener, er tiltak som en kanskje kan tillate seg i en sterkt subsidiert næring, men ikke i en næring som i store trekk står på egne ben. Distriktskvoteordningen er en fiasko. I begynnelsen av desember hadde en fått inn sedler til Råfisklaget på vel 100 tonn av en kvote på knapt 3 500 tonn, og det er knapt 4 pst. Og det er ikke en ubetydelig mengde de 3 500 tonnene som er avsatt. Det er om lag en femtepart av den samlede torskekvoten til autolineflåten. Derfor mener Venstre at distriktskvoteordningen må avskaffes først som sist. Jeg gjør oppmerksom på en feil når det gjelder forslag nr. 5, på side 71 i innstillingen. Som en ser på side 43, er også Venstre medforslagsstiller om å avskaffe distriktskvoteordningen. Forslag nr. 5 er altså et forslag fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Det kommer ikke fram av det som står på side 71. Ellers er det viktig at det blir et krafttak for å få ryddet opp i og få fjernet de store mengder av mistet garn som står passivt og fisker i årevis. Venstre har i sitt alternative budsjett foreslått å styrke posten Næringstiltak i fiskeriene med 20 mill. kr, eller 40 pst. økning. Her ligger også inne føringstilskuddet som er et viktig distriktspolitisk virkemiddel. Venstre er godt fornøyd med Regjeringens oppfølging av det arbeidet som Bondevik-regjeringen startet mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske. Her kreves det både økt kontroll og strenge reaksjoner.
Det blir replikkordskifte.
Tidlegare nærings- og landbruksminister Sponheim var i si tid svært høgt på banen for å få bukt med skjemaveldet. Om nokre skjema blei borte, auka det, så vidt eg veit, nokså mykje i den andre enden. I innstillinga gjentek representanten Kongshaug det same og skriv at han «mener at mange offentlige regler, skjemaer og påbud fører til unødige rapporteringskrav og kompliserte regelverk. Småbedrifter og gründere rammes ekstra hardt av «skjemaveldet»». Meiner Venstre no at dei har funne oppskrifta på korleis ein skal få bukt med dette? Eller er dei samde med Regjeringa i at f.eks. satsinga på Altinn er eit godt alternativ? Eg har lyst til å gje representanten Kongshaug høve til å utbrodere denne flaggsaka, som eg synest dei har vore rimeleg høgt på banen med.
Når det gjelder Altinn, er det et godt alternativ. Når det gjelder skjemaer og den utviklingen i samfunnet som medfører at det hver dag ønskes flere innrapporteringer – også til Brønnøysundregistrene – fra ulike kilder, er det klart at det er en belastning for små bedrifter. De må bruke mye av arbeidstiden sin på å fylle ut skjemaer, og så sende dem inn. Ofte er dette også dårlig koordinert, på den måten at en får skjemaer fra ulike instanser som har mange like spørsmål. Kampen mot skjemaveldet er en viktig næringspolitisk sak for Venstre. Representanten har kanskje også merket seg at i vårt alternative budsjett foreslår vi å redusere gebyrene til Brønnøysundregistrene med 10 pst., nettopp for å lette belastningene for de små bedriftene.
Regjeringen har gjennomført den nye skogpolitikken, som den forrige Regjeringen avviklet. Mitt spørsmål til representanten Kongshaug gjelder skogfondsordningen. Denne ordningen har organisasjonene gitt sin brede tilslutning til, og vi ser at den skaper optimisme i næringen. Jeg lurer på om representanten kan forklare meg hvorfor Venstre nå står sammen med Høyre om en ordning med skogbruksfradrag, i stedet for å være med på skogfondsordningen.
La meg først få si at da Venstre var i regjeringsposisjon og i Landbruksdepartementet, var vi med på en kraftig forbedring av skogfondsordningen, som også hadde flere miljøelementer i seg. Jeg vil understreke at den store utfordringen i norsk skogbruk i dag er å få en større avvirkning av de 30 mill. m3 masse som er tilveksten hvert år. Vi har en avvirkning på bare 8–10 mill. m3. Vi satset på å stimulere til økt avvirkning. Forbedringen av skogfondsordningen er vel og bra, men det kommer først og fremst de store skogeierne til gode. Vi mener – jeg viser til en merknad som vi har sammen med Høyre i innstilingen – at et skogbruksfradrag er mye mer rettet mot de mindre skogeierne, og at det i sum vil gi en bedre avvirkning enn det en forbedring av skogfondsordningen vil gi.
Jordbruk kan være bruk av jord, innvinning av solenergi, kunst, kultur og arbeid – eller billigst matproduksjon, rett og slett. Det er mange betraktningsmåter. Landbruks- og matdepartementet er med på å presentere norsk jordbruk i Berlin gjennom deltakelse på utstillingen «Grüne Woche». Her presenteres jordbruket, med vekt på kvalitetsprodukter, økt mangfold, gründermentalitet, aktiv bosettingspolitikk og fortrinn ved vår småbruksstruktur som er tilpasset vår geografi og vårt klima. En kursendring for å dyrke fram et norsk jordbruk i denne retningen må være Senterpartiets forbilde. Det er tilpasset norske, naturgitte forhold og forbrukernes høye kvalitetskrav, samtidig som det innebærer en stor samfunnsøkonomisk gevinst, ved at det blir lettere å unngå overproduksjon, med tilhørende svekkede inntekter. Vil Venstre støtte en slik kursendring, eller er hovedutfordringen fortsatt å få til maksimale mjølkekvoter og fri omsetning på mjølkebørsen?
Jeg har lyst til å understreke at landbruket er sammensatt. Det består av en næringsdel og av at landbruksutøverne tar seg av en del fellesgoder, som f.eks. det å pleie kulturlandskapet, som har betydning også for andre næringer. Det er et viktig arbeid som her blir gjort. Det som for øvrig er viktig å erkjenne, er at en ikke i detalj klarer å styre en landbrukspolitikk gjennom statlige ordninger. Den friheten som den forrige regjeringen gav landbruksutøverne, f.eks. en oppmyking med hensyn til kjøp/salg av melkekvoter, skapte en optimisme i næringen. Det førte til en investeringslyst som vi nå ser resultatet av. Jeg tror at det er riktig å gi en viss frihet på slike områder, slik at de som virkelig vil satse, får mulighet til det. La meg understreke: Vi skal fortsatt ha et sammensatt og mangfoldig landbruk i Norge, men det står ikke i kontrast til en økt stimulans til frivillighet.
Replikkordskiftet er omme. Neste taler er statsråd Dag Terje Andersen. Presidenten vil bemerke at statsråden nå vil holde innlegg som næringsminister, og at han vil komme tilbake senere i møtet som fiskeriminister. Det vil også da bli anledning til replikkordskifte.
Norge er blant verdens rikeste land og har flere ganger blitt kåret av FN til å være verdens beste land å bo i. Aldri har det vært flere sysselsatte i Norge enn det er nå, og vi har et høyt velferdsnivå ved internasjonale sammenlikninger. Høy sysselsetting og verdiskaping i dag betyr ikke at vi er sikret høy sysselsetting i framtiden. Vi står overfor en rekke utfordringer som krever at vi må øke verdiskapingen dersom vi skal bevare og videreutvikle velferdssamfunnet framover. I budsjettet for 2007 er det lagt opp til en offensiv satsing for å sikre vekst og utvikling. Det gjøres innenfor en ansvarlig økonomisk politikk, bl.a. ved å holde bruken av oljepenger på et nivå som kan sikre en fortsatt balansert utvikling i norsk økonomi. Det skaper forutsigbarhet og stabilitet for næringsliv som konkurrerer i internasjonale markeder. Samtidig prioriterer vi områder som er viktige for framtidens næringsliv. Den offensive satsingen på veg og jernbane, med 2,1 milliarder kr, vil gi en betydelig bedring av næringslivets rammebetingelser, særlig i distriktene. Vi har også lagt til rette for økt næringsutvikling i distriktene, ved å gjeninnføre differensiert arbeidsgiveravgift og styrke kommuneøkonomien. Et høyt kunnskapsnivå er en forutsetning for velferd og verdiskaping i samfunnet. Under denne regjeringen har de offentlige forskningsbevilgningene økt med 2,3 milliarder kr, eller om lag 16 pst. I budsjettet for 2007 er det foreslått ca. 16,3 milliarder kr til forskning og utvikling. Det innebærer en økning på i underkant av 900 mill. kr, nær 6 pst., i forhold til saldert budsjett for 2006. I tillegg foreslår Regjeringen å øke kapitalen i Fondet for forskning og nyskaping med 10 milliarder kr. De samlede bevilgningene over Nærings- og handelsdepartementets budsjett foreslås økt med 170 mill. kr, en økning på 10,6 pst. i forhold til saldert budsjett for 2006. Satsing på romvirksomhet gjennom deltakelse i det europeiske romfartsprogrammet og gjennom Norsk Romsenter er en viktig del i Regjeringens satsing på næringsrettet forskning og utvikling. De statlige midlene utløser en rekke kontrakter og oppdrag for norske høyteknologiske bedrifter. Midlene gir samfunnsgevinster på en rekke områder, bl.a. i forbindelse med miljø- og suverenitetsovervåking i nordområdene. Innovasjon Norge er Regjeringens fremste virkemiddel for å fremme innovasjon, internasjonalisering og profilering av Norge. Den kraftige satsingen på Innovasjon Norges ordninger videreføres. Satsingen bidrar til å stimulere innovasjonsprosjekter med høyt teknologiinnhold innenfor prioriterte områder. Reiseliv er et hovedsatsingsområde for Regjeringen. Reiselivsnæringene er blant de næringene som vokser raskest i Europa og globalt. Regjeringen vil legge til rette for at Norge tar sin del av den veksten og utnytter sine spesielle fortrinn innenfor disse næringene. Det skal skje ved en utvidet offentlig satsing på profilering og markedsføring av Norge. Bevilgningen til reiseliv er derfor doblet i løpet av de to budsjettene denne regjeringen har lagt fram. Regjeringen har en bred og helhetlig satsing for å sikre arbeidsplasser og vekst i næringer hvor Norge har kompetanse og særlige fortrinn. Et slikt satsingsområde er maritim sektor. Jeg merket meg med glede at satsingen på maritim sektor får støtte fra alle partier i komiteen. Nettolønnsordningen for sjøfolk bidrar til viktige kompetansearbeidsplasser langs hele kysten og vil sikre rekruttering til næringen. For å styrke konkurranseevnen og øke verdiskapingen i sektoren er det i budsjettet for 2007 satt av i alt 115 mill. kr til maritim forskning og innovasjon. Satsingen skal legge til rette for mer koordinert og målrettet innsats i samarbeid mellom næringene, forskningsmiljøene, virkemiddelapparatet og myndighetene. Et spesielt satsingsområde i 2007 er utvikling av teknologi for å redusere NOx-utslippene fra skipsfart. For å bedre vilkårene for norske bedrifter som opererer i det internasjonale markedet, har vi foreslått å øke rammene for GIEKs alminnelige garantiordning og for GIEKs u-landsordning. Det vil sikre norske bedrifter et garantitilbud på like vilkår som det konkurrentene har. Som jeg sa: Norge går godt. Dette budsjettet gir oss et solid fundament til å videreutvikle kjernen i den nordiske velferdsmodellen. Staten er eier i store selskaper. Som enkelte allerede har nevnt, ble eierskapsmeldingen lagt fram på fredag. Samtidig sendte Regjeringen ut på høring forslag om tiltak som kan føre til gode omstillingsprosesser. I stortingsmeldingen klargjøres Regjeringens mål med statens eierskap i det enkelte selskap, og vi ser fram til at den meldingen også diskuteres her i Stortinget. Den vil i sum, sammen med det framlagte budsjettet, gi tydelig bud om en mer tydelig næringspolitikk.
Det blir replikkordskifte.
Siden vi hadde debatten i fjor, har vi fått ny næringsminister, og det er jo hyggelig. Men vi registrerer at de rød-grønne her i huset fortsatt er like kritiske til den politikken som Regjeringen fører. Siden vi avgav innstillingen i næringskomiteen, har Regjeringen lagt fram eierskapsmeldingen. Det er et viktig dokument, for det representerer verdier for om lag 500 milliarder kr i de statlige selskapene, og det var vel 19 milliarder kr som var utbytte i år. Et av elementene i meldingen som er lagt fram, er at lederlønningene skal være konkurransedyktige, men ikke lønnsledende, sammenlignet med i tilsvarende selskaper. Det får meg til å stille spørsmålet: Er det å ha et lønnstak for ledere i disse bedriftene det viktigste, eller er kvaliteten det viktigste? Skal man ha kvalitet, må man også betale for det.
Først til utgangspunktet for spørreren, som sier at de rød-grønne her i huset er kritiske til Regjeringens næringspolitikk. Da må representanten ha fulgt veldig dårlig med. For generelt om næringspolitikken og spesielt om det budsjettet som vi egentlig diskuterer her, og også om den eierskapsmeldingen som ble lagt fram på fredag, er det jo det motsatte som blir sagt. Men derimot hører jeg at det er en del fra opposisjonen som er misfornøyde med Regjeringen. Og det skulle bare mangle, for Regjeringen forandrer en del på retningen på næringspolitikken. Det er en ny kurs, det er en bedre kurs, men jeg skjønner at de som stod for den gamle kursen, ikke er enige i det. Når det gjelder lederlønnsnivåer, er det slik at den utviklingen som er skjedd de siste årene, er at lederlønningene har tatt av noe voldsomt i forhold til vanlige arbeidsfolk i de samme bedriftene. Det truer den nordiske velferdsmodellen. Derfor legger vi nå begrensninger på opsjoner. Vi gir signaler om at en ikke bør ha en bonus på mer enn 50 pst. av årslønnen, at en ikke bør ha avgangsalder i forhold til pensjon for tidlig, og at pensjonsavtaler ikke bør være for høye, f.eks. Det er gode retningslinjer. Innenfor de retningslinjene kan vi få gode ledere. Det er ikke slik at den dyreste lederen nødvendigvis er den beste.
Regjeringen er med budsjettet for 2007 halvveis inne i denne stortingsperioden. Så langt kan vi konstatere at Regjeringen ikke leverer på næringspolitikken, verken når det gjelder de konkrete valgløfter, eller når det gjelder tiltak som bedrer betingelsene for norske arbeidsplasser. Jeg bare nevner kort: ervervsloven ble ikke foreslått, Statkaft får likevel nesten 100 pst. utbytte, industrikraftmarkedet er fullstendig i det blå, det er hvileskjær i forskningspolitikken og kutt i SkatteFUNN, det er fortsatt lav avskrivningssats for industrien, det er full konflikt i fiskeripolitikken, det er den såkalte langt mer aktive statlige eierskapspolitikk, som ble droppet nå på fredag, skipsfartsnæringen står uten avklaring med hensyn til skattesystem, og heller ikke på det tradisjonelle virkemiddelapparatet Innovasjon Norge ligger Regjeringen spesielt imponerende an. Vi i Høyre ligger faktisk foran på en del områder i vårt alternative statsbudsjett. Vi ser altså ikke en mer aktiv næringspolitikk, vi ser ikke en ny verktøykasse med nye redskaper. Er næringsministeren fornøyd med disse løftebruddene, eller får vi et næringspolitisk taktskifte utover i stortingsperioden?
Ja, det har vært et taktskifte. Men at Høyre, som representanten her representerer, er for mer aktivitet på næringspolitikkens område når de sitter i opposisjon, er noe vi har vent oss til. Når det gjelder f.eks. reiselivssatsingen, som representanten nevnte, har denne regjeringen fordoblet innsatsen gjennom to budsjett. Allikevel foreslår Høyre mer nå, for de skal liksom være mer for næringspolitikk. Når det gjelder Innovasjon Norge har vi økt fra i overkant av 800 mill. kr til 1,1 milliard kr under denne regjeringen – et kraftig løft. Men nå kommer Høyre og sier at det er for lite. Når det gjelder forskning, er det en betydelig målrettet satsing mot romvirksomhet, mot maritim sektor og mot næringsbaserte prosjekter i det hele tatt. Men nå kommer Høyre og sier at det er for lite, til tross for at vi har økt det betydelig. Poenget er at vi har en regjering som nå utøver den næringspolitikken vi sa i opposisjon at vi skulle ha. For øvrig kan vi glede oss over at også Høyre når de nå er i opposisjon, er for at vi skal strekke oss enda lenger. Praksisen kommer fram når de sitter i regjering.
Generasjonsskifte i familiebedrifter er i mange tilfelle eit problem. Kristeleg Folkeparti og øvrige opposisjonsparti har lagt fram eit treffsikkert og enkelt forslag som kan løysa dette. Regjeringspartia har så langt ikkje slutta seg til dette, men det er von i hangande snøre. Spørsmålet mitt til statsråden vert: Synest statsråden at forslaget som er lagt fram, er eit godt og fornuftig forslag som lèt seg praktisera, og som treffer dei vanskane som faktisk er til stades i veldig mange tilfelle ved generasjonsskifte i familiebedrifter? Og: Vil han sjå nærare på dette når han får litt tid på seg over nyttår?
Representanten Sørfonn og jeg har det til felles at vi har sittet i finanskomiteen sammen, og vet at når en forandrer på skatteregler, så pleier en å gå veien om en veldig grundig utredning og analyse av eventuelle bivirkninger osv. Jeg sier ikke med det at forslaget fra representanten Sørfonn ikke er godt gjennomtenkt, men problemstillingen knyttet til eierskifte er både opposisjon og Regjeringen opptatt av, og det er et spørsmål som vi kommer tilbake til på en solid måte i forbindelse med seinere budsjettbehandlinger. Jeg avviser ikke at noen av de elementene som Sørfonn peker på, kan være brukelige. Men vi ønsker altså å se det i en mer helhetlig skattesammenheng enn det det er grunnlag for når en sitter og lager alternative budsjetter i storting, og jeg håper det er respekt for det.
Vi har i dette landet en del selskaper som i stor grad er avhengige av det statlige virkemiddelapparatet for å få innpass i eksportmarkedet. Spesielt gjelder dette eksport til utviklingsland, der politiske og økonomiske forhold kan være mindre forutsigbare. GIEKs garantiramme for u-landsordningen har stått stille på 1,5 milliarder kr i flere år og har hindret realisering av en del gode prosjekter. For et år siden foreslo Fremskrittspartiet å øke denne rammen til 2,1 milliarder kr, og jeg vil gratulere Regjeringen med at de ikke har brukt mer enn ett år på å innse at dette var et godt forslag. Nå har det imidlertid gått ett år, og vi mener behovet har økt. Nå gir vi statsråden en mulighet til å være litt tidligere på banen, og vi lurer på om statsråden vil vurdere fellesforslaget fra opposisjonen i finansinnstillingen om å øke rammen for u-landsordningen til 3 milliarder kr i forbindelse med revidert budsjett?
Jeg tror jeg i denne omgang skal holde meg til å være glad for at vi får støtte fra alle partier til å utvide rammene, både den ordinære GIEK-rammen og den som er spesielt målrettet mot u-land. Det vanlige i revidert budsjett er faktisk at en gjennomfører det nivået på bevilgninger og tiltak som ligger i hovedbudsjettet, altså at revidert budsjett ikke er en ny budsjettbehandling. I denne runden vil jeg nøye meg med å takke for støtten til den utvidelsen Regjeringen faktisk har foreslått, uten derved å gå videre med en gang og love noe mer, ikke en gang i neste runde. Jeg kan nok ikke love det som representanten spør om, før neste runde, altså i forbindelse med revidert budsjett. Det kan jeg nok ikke love.
Om og om igjen har Regjeringen og regjeringspartiene gjentatt at de skal føre en aktiv næringspolitikk og fylle opp den næringspolitiske verktøykassen, den som senere ble omdøpt til det næringspolitiske smykkeskrinet. Så langt har regjeringspartiene vært mest aktive med å sende ut til dels forvirrende og motstridende signaler. Lite næringsvennlige tiltak, spesielt rettet mot de minste bedriftene, har det òg vært mange av. La meg nevne noen: Innstramminger i SkatteFUNN-ordninger, kutt i avskrivingssatser, kutt i næringsrettet forskning, gjentatte skjerpelser i formuesskatten og aksjerabatten, og bevilgninger til regionale forskningsinstitusjoner er redusert. I tillegg kommer alle de gode forslagene, bl.a. fra Venstre, som regjeringspartiene har stemt ned. Kan næringsministeren vise meg et konkret såkalt aktivt forslag i statsbudsjettet som gjør det enklere eller mer attraktivt å starte en ny bedrift i 2007?
Da skal jeg jammen passe på å bruke denne muligheten til å skryte av partiet Venstre. Det kan jo bli en stund til neste gang anledningen byr seg. Et aktivt tiltak som vi følger opp – som mange regjeringer har snakket om, og som ikke minst Venstre var opptatt av sist de var i regjering – er forenkling, ikke bare for små og mellomstore bedrifter, men for næringslivet i det hele tatt. Der har noen talere hittil vært inne på Altinn som et eksempel. Det er et veldig godt eksempel på hvordan vi bruker digitale løsninger, bruker nettet til å forenkle prosessene for næringslivet. Vi driver nå – sammen med OECD-land og andre europeiske land – og både undersøker og sammenligner oss med hvor ubyråkratisk eller hvor byråkratisk det enkelte lands system er. De undersøkelsene kan gi grunnlag for ytterligere forbedringer i forhold til det. Jeg vil understreke at det stadig er et ønske om å vite mer om de forskjellige bedriftene og næringslivet i Norge – både representanten Kongshaug og jeg bruker den samme statistikken – og i sum kan det bli mange skjemaer. Venstre har – fortjenestefullt – hatt stor fokusering på det. Denne regjeringen fører disse forenklingene videre, og som representanten sikkert har registrert, har det blitt mange forenklinger på dette området etter at denne regjeringen overtok. Det kan kanskje være ett eksempel.
Replikkordskiftet er omme.
Denne budsjettdebatten har så langt vært veldig interessant, for den har vist at vi f.eks. innenfor landbruket, som er et viktig næringspolitisk område, har et flertall som ikke ser behovet for reformer og omstilling, mens vi har et stort mindretall som etterlyser reformer og omstillinger. Det betyr at flertallet ønsker å fortsette en feilslått politikk, en politikk som fortsatt vil medføre økt misnøye og avgang fra landbruksnæringen. Det er ingen hemmelighet, og det tror jeg også at flertallet vil være enig med mindretallet om, at det er behov for å tenke nytt innenfor landbruket. Det er behov for å tenke på marked, det er behov for å tenke på innovasjon og nyskaping, og det er behov for å se til andre næringer hvor Norge har hatt suksess. Nå ser jeg ikke landbruksministeren i salen. Han har sikkert tatt kvelden og gått i kantinen. Men illustrerende nok har landbruksministeren og nærings- og handelsministeren sittet på hver sin side av stortingssalen under denne debatten. Det er litt illustrerende for hvordan det private næringslivet og landbruket fungerer. Ideelt sett skulle disse to postene vært samlet hos én minister. Ikke minst hadde landbruket hatt stort behov for det, det er nemlig to forskjellige tankeganger. Næringsministeren styrer et område som er fokusert på marked, omstilling og nyskaping, mens landbruksministeren, som skulle ha sittet på denne siden av salen, styrer et område med stor vekt på sterk statlig styring og en klientifisering av næringsdrivende. Jeg skal gi landbruksministeren skryt. Jeg har registrert at han nå har inngått et samarbeid med hotelleieren og investoren Petter A. Stordalen. Det synes jeg er veldig positivt. Men jeg synes det er trist at Stordalen, ifølge dagens Dagbladet, opplever sitt møte med Landbrukssamvirket som: «Et møte med den aller siste sovjetstat.» Det er en interessant uttalelse. Jeg tror det er viktig – det tror jeg antakeligvis landbruksministeren har lagt vekt på når han har inngått samarbeid med Stordalen – for landbruket å ha kontakt med næringsdrivende som kan vise til stor suksess fra andre næringer, og spesielt fra konkurranseutsatte næringer. Spørsmålet må være: Hva kan landbruksnæringen lære av andre næringer? Her er fokuseringen på nyskaping, markedstilpasning og internasjonalisering. Det kunne vært interessant å ha sett hva en Kjell Inge Røkke kunne ha fått til innenfor landbruksnæringen. Beklageligvis er det altfor mange begrensninger, det er altfor mange hindre, så jeg tror verken en Kjell Inge Røkke eller en Stein Erik Hagen ville ha funnet seg til rette, eller følt seg velkommen, innenfor landbruksnæringen. Jeg ser også at landbruksministeren nå har nedsatt et råd med næringspolitiske rådgivere. Det overrasker meg at han der stort sett har valgt gamle gode navn fra bondelag, småbrukerlag og landbrukssamvirke. Her burde han ha benyttet muligheten til nettopp å plukke av kompetansepersoner fra konkurranseutsatte næringer, fra næringer som har erfaring fra nyskaping, markedstilpasning og internasjonalisering. Det er rett og slett behov for nyere tanker enn det jeg tror han vil få servert av sine nye næringspolitiske rådgivere. Det er positivt at Regjeringen og en enstemmig komite ser behovet for å redusere gebyrene til Mattilsynet. Dette er et arbeid som må intensiveres, og vi forventer at Regjeringen kommer sterkt tilbake med større kutt i gebyrene neste år. Jeg registrerer også at representanten Gunvor Eldegard hevder at Fremskrittspartiets kutt i landbruket vil halvere antallet bønder, og at dette vil rasere landbruket. De siste 25 årene har Arbeiderpartiet fjernet over 100 000 bønder. Hva kaller representanten Eldegard dette? Er det Fremskrittspartiet som har skylden? Er det en forsiktig tilpasning, en justering? Eller er det rett og slett en rasering?
Det er freistande å starte med å kommentere siste talar. Eg lurer på korleis Arbeidarpartiet har klart å lempe ut 100 000 bønder. Det er i så fall ei kraftig, stor oppgåve, og eit tungt løft. Eg har lyst å starte med Arbeidarpartiet sitt slagord, som er at me må skape for å ha noko å dele. Regjeringa vil skape arbeidsplassar og vekst over heile landet. Målet er at Noreg skal bli ein av dei leiande, innovative og kunnskapsbaserte økonomiane i verda innafor dei områda der me har særlege fortrinn, og då har eg lyst å nemne reiseliv som eit eksempel. Reiseliv og turisme er ei viktig eksportnæring, og medverkar til å styrkje Noreg sitt omdøme og kunnskapen om Noreg i utlandet. Reiseliv skapar arbeidsplassar over heile landet, og er i tillegg ei viktig distriktsnæring. Og så må me ikkje gløyme at områda innafor turisme og reiseliv representerer viktige kvinnearbeidsplassar. Reiseliv skapar opplevingar, og det gjev kvar og ein av oss det vesle, vesle ekstra. Regjeringa har signalisert at ho vil satse tungt på reiseliv, slik det òg går fram av Soria Moria-erklæringa, og slik det gjekk fram av innlegget til statsråden i stad. Reiselivsnæringa er ei stor og viktig næring i vekst. Reiselivsnæringa er dessutan ei av verdas raskast veksande næringar. Auka økonomisk velstand i stadig fleire land, meir fritid, generell befolkningsvekst og høgare levealder medverkar til at etterspørselen etter fritidsreiser stig. Det blir illustrert av det enorme utvalet me no ser når det gjeld reisehandbøker. Den eksplosive utviklinga i denne marknaden seier ganske mykje om interessa for å reise. Me flyttar oss stadig lenger, me flyttar oss stadig raskare. Det er viktig at Noreg får ta del i ein veksande marknad, og derfor vil me føre ein aktiv reiselivspolitikk i dei neste åra. Det er fleire grunnar til det. Det er likevel store utfordringar i reiselivet. Noreg som destinasjon møter hard konkurranse frå andre land og destinasjonar over heile verda. Reiselivsnæringane er i stor grad sesongprega, og sesongbaserte engasjement fører til stor gjennomtrekk av tilsette og gjev ekstra utfordringar når det gjeld kompetanseutvikling og erfaringsbasert innovasjon. Dette er utfordringar som me som politikarar må gripe fatt i. Reiselivsnæringane består for det meste av små tilbydarar. Dessutan står dei ofte i eit konkurranseforhold til kvarandre. Dei opererer i svært ulike bransjar med få kontaktpunkt. Dette gjer det vanskeleg med felles marknadsføring og tilrettelegging av infrastruktur, som er nødvendig for å trekkje til seg turistar. For at norsk reiseliv skal bli ei slagkraftig og kostnadseffektiv næring, må me i fellesskap lykkast med å etablere eit konstruktivt samarbeid om produktutvikling og profilering av ulike destinasjonar. I tillegg kjem det overordna samarbeidet som må til for å trekkje utanlandske turistar til Noreg. Det er ingen tvil om at det vil krevje stor innsats, både frå reiselivsnæringane sjølve og frå det offentlege, å handtere desse utfordringane på ein god måte. Det er likevel mange i næringa som har teke inn over seg det potensialet som ligg i desse utfordringane, og som brukar dei som eit springbrett for å utvikle nye og betre tilbod. For å nå dei ambisiøse måla den raud-grøne regjeringa har sett seg når det gjeld arbeid til alle, vil Regjeringa føre ein langt meir aktiv næringspolitikk. Tida for ein passiv næringspolitikk er forbi. Me kunne ikkje sitje stille og sjå på at arbeidsplassar forsvann kvar einaste dag, og at arbeidsføre folk gjekk arbeidslause. Nye arbeidsplassar må derfor utviklast og skapast. Noreg skal bli ein nasjon der me lever av kvarandres arbeid og ikkje av renter og oljeformue. Næringspolitikk handlar om å ha vilje, men det handlar òg om å ha rett verktøy og ikkje minst ein aktiv stat som engasjerer seg i partnarskap med næringslivet og arbeidstakarane. I botnen av dette ligg løftet om å føre ein økonomisk politikk som sikrar norsk konkurranseevne. I tillegg har me som fleirtalsregjering unike moglegheiter til å sikre føreseielege og stabile rammevilkår for næringslivet. Dette er viktig for norsk næringsliv.
Høyre mener at en framtidsrettet næringspolitikk som gir vekst og verdiskaping, er svaret på en god og trygg velferdspolitikk. Verdier som skapes gjennom innovativ næringsutvikling i dag, bidrar til å sikre trygge arbeidsplasser og viktige samfunnsgoder også i framtiden. I et stadig mer globalisert samfunn må næringspolitikken som utøves, til enhver tid stimuleres til omstilling. Samtidig må det tilrettelegges for konkurransedyktige rammebetingelser – sammenliknet med våre naboland. I løpet av et drøyt år etter valget har den rød-grønne regjeringen svekket rammevilkårene for industri og næringsliv generelt, men for fiskerinæringen spesielt. Ute møter vi nå en fiskerinæring i harnisk. Etter årsmøtet i Aalesunds Rederiforening stod det en artikkel i Sunnmørsposten den 9. desember med følgende overskrift: «På kollisjonskurs med havfiskeflåten» Videre stod det: «Kritikken mot den raudgrøne regjeringa sin fiskeripolitikk nådde nye høgder på generalforsamlinga til Aalesunds Rederiforening.» Videre: «Kva er det som får ein fiskeriminister til å gå i krig mot ei heil næring? Kva er det som får ein fiskeriminister til å nærmast terrorisere næringa som ho skal vere minister for?» Det ble referert til endringer i strukturpolitikken, NOx-avgift, strengere leveringsplikt og distriktskvoter. Konklusjonen til slutt var at «forholdet mellom regjering og næring er på eit historisk lågmål». Og videre: «Viss dei ikkje snur, så kan denne regjeringa bli den største katastrofen for norske fiskeri nokon gong.» Ja, det er en ny kurs, men det kan umulig være en bedre kurs. Det er ganske alvorlig når vi i tillegg vet at løftet om en mer aktiv industripolitikk er blitt ett av flere næringspolitiske løftebrudd fra Regjeringen. Det er blitt sagt ganske mye om manglende satsing på forskning. Når det gjelder SkatteFUNN-ordningen, som ble etablert av Bondevik II-regjeringen, ble den veldig godt mottatt av næringslivet. Den har bidratt til økt forskning og utvikling også i mindre bedrifter, og jeg håper inderlig at Regjeringen her tar de sterke signalene fra næringslivet og viderefører denne gode ordningen. Der Høyre foreslår å redusere formuesskatten og arbeidsgiveravgiften ved generasjonsskifte i familieeide bedrifter, øker Regjeringen. Høyre går imot NOx-avgiften, fordi den vil ramme nærskipsflåten og fiskeflåten hardt. NOx-avgiften vil stikk i strid med intensjonen bidra til at mer gods vil bli transportert på vei. Det betyr økt utslipp totalt. Det er i dag stor mangel på sjøfolk – ca. 15 000, blir det sagt. Høyre har foreslått tiltak for å bedre rekrutteringssituasjonen i fiskeri- og skipsfartsnæringen ved å fjerne fartsområdebegrensningene i Norsk Internasjonalt Skipsfartsregister, NIS. Samtidig satser Høyre på en kompetansemodell som innebærer en nettolønnsordning for sertifikatpliktige stillinger. Med Høyres kompetansemodell vil store deler av norsk mannskap med maritim kompetanse i NIS komme bedre ut enn med Regjeringens modell, som kun omfatter en refusjonsordning. Økt satsing på forskning og utvikling, lavere skatter og avgifter, veibygging, styrking av forenklingsarbeidet og god markedsadgang er sentrale elementer for å oppnå økt vekst og verdiskaping i næringslivet, og for at norsk næringsliv skal lykkes i et konkurranseutsatt og globalisert samfunn. Selv om norsk økonomi går godt for tiden, er det viktig at det nå tas grep for å sikre at det skal gå bra også i framtiden. Høyres framtidsrettede næringspolitikk bidrar til økt vekstevne i norsk økonomi. Regjeringens hvileskjær når det gjelder forskning, omlegging av fiskeripolitikken og økte skatter er ikke et bidrag for å sikre veksten i norsk økonomi framover.
Så langt har fleire frå regjeringspartia hatt ordet, og dei har ein heilt annan innfallsvinkel med omsyn til ein aktiv næringspolitikk enn det vi var vitne til frå regjeringa Bondevik. Vi ynskjer å gi nokre styringssignal til ein politisk kurs med bruk av verkemiddel og ser St.meld. nr. 13 for 2006-2007, Eit aktivt og langsiktig eigarskap, i samanheng med det. Soria Moria-erklæringa gir klare føringar. Årets budsjett for næringspolitikken er eit langt steg på veg til å innfri forventningane til dei som gav Stortinget den samansetjinga vi no har. Satsinga på reiseliv har representanten Oppebøen Hansen sagt ein del om. Auken på 100 pst. på to år er svært godt motteken. Ei av dei store utfordringane reiselivsbedriftene kom med innspel til i budsjetthøyringane, var gjengroing. Dei snakka om å køyre gjennom dei grøne tunnelane overalt. Andre oppgåver vi har, er å vareta kulturlandskapet, f.eks. i Nærøyfjorden. Det følgjer forpliktingar med å kome på UNESCO si verdsarvliste. Når det så gjeld reiselivssatsinga på Svalbard, står vi framfor større utfordringar der enn på fastlandet. Det er derfor med undring eg har merka meg at ingen andre parti enn dei raud-grøne støttar merknaden vi har, om å fokusere på naturen si tåleevne, samstundes som svingingane i årsdøgnstrafikken gir store utfordringar for innteninga i reiselivsnæringa. Vi må ha ein klar profil når det gjeld bruk og vern for å vareta dei sårbare områda, floraen og faunaen. Noreg har fått ein ny landbrukspolitikk. Eg var på eit bondelagsmøte fredag kveld. Dei fleste som var der, var ikkje gråhåra, men yngre, optimistiske yrkesutøvarar med framtidstru. Dei tok opp ein del utfordringar som eg lovde at eg skulle bere til torgs og sjå nærare på, men det skal ministeren få høyre om ved eit anna høve. Eg konstaterer at alle partia utanom Høgre og Framstegspartiet meiner at vi skal ha eit overføringsnivå som gir grunnlag for å delta i ei inntektsutvikling, og ha sosiale kår på linje med andre yrkesgrupper. Eg konstaterer at bøndene har langt fleire oppgåver enn å produsere trygg mat – som kulturlandskapspleiarar, som leverandørar til lokal næringsmiddelindustri, og dermed kan skape arbeidsplassar både direkte og indirekte. Også innan grøn turisme har bøndene mykje å bidra med. Økologisk satsing på 15 pst. fram til 2015 gir oss store utfordringar. Samtidig registrerer eg at bruken av sprøytemiddel går ned, og da blir vegen kortare til økologisk produksjon. Vi vil også sørgje for at det framleis blir eit mangfald i bruksstrukturen. Det må vere rom for både samdrift, familiebruk og attåtnæring. Noreg treng alle kategoriane. Så til veterinærvaktordninga som no er på plass. Det er berre Framstegspartiet som vil «kaste» pengar etter ei framforhandla avtale. Mattilsynet har hatt – og har – store oppgåver, både når det gjeld E. coli og trugsmål om fugleinfluensa, men også når det gjeld avdekking av hygienen på serveringsstadene. Vi må halde trykket oppe og bruke alle ressursar som jobbar med motsvarande oppgåver, til å dra lasset i lag. Framtida krev meir kontroll, ikkje mindre. «Samvirkets rolle som markedsregulator skal sikres,» står det i Soria Moria-erklæringa. Det er viktig å ha dette med seg i desse dagar. Det går føre seg ei rettssak om Tine si rolle. Regjeringa skal snart leggje fram ein ny samvirkelov. Under budsjetthøyringane var det berre godord å få om ny skogpolitikk. Vi måtte gjere nokre grep, vi held på å gro ned av skog. Biobrenselsatsinga skal avhjelpe dette. Nye moglegheiter for fondsavsetning og nye skattereglar fører til at avverkinga aukar. Eg er glad for at Dyrevernalliansen får økonomisk støtte. Det same gjeld organisasjonen «Slipp oss til – Ungdom inn i landbruket». Gardsbruk.no formidlar sal av ledige bruk, og bidreg til busetjing. Eg meiner også det er riktig at organisasjonen «Folkeaksjonen ny rovdyrpolitikk» får støtte. Det er mange utfordringar i samspelet mellom husdyr og rovdyr. I Soria Moria står det mykje om å ta heile landet i bruk. Det er dette landbruksbudsjettet gir føringar for. Styrking av tiltak sørgjer for at utmark og tilleggsnæringar får eit større fokus enn på lenge. Dette er det fyrste budsjettet dei raud-grøne har bygd opp frå botnen av, og det borgar for tru på framtida hos dei som produserer – eg vil understreke – den billige maten vår.
Landbruket er bærebjelken i mange bygdesamfunn. Det budsjettet som Regjeringa har lagt fram for 2007, er det beste budsjettet for landbruket på mange år. Det er et budsjett for utvikling. Jeg merker meg at Høyre i opposisjon har forlatt en ansvarlig landbrukspolitikk og beveget seg i retning av det som er Fremskrittspartiets landbrukspolitikk, nemlig avvikling. Forslaget om reduksjon i bevilgningene i jordbruksavtalen på 1,8 milliarder kr kan ikke forstås som noe annet. Jeg merket meg også representanten Korsbergs innlegg tidligere i debatten i dag, hvor han problematiserte rundt støtte i forhold til inntekt. Jeg tror det er behov for en presisering her, for det er ikke sånn at støtte og inntekt er det samme. Støtte er betaling for fellesgoder som vi ønsker at norsk landbruk skal levere, enten det er kulturlandskap, distriktspolitikk eller andre fellesgoder. Betaler vi mindre for det, får vi mindre. Så det å sette likhetstegn mellom støtte og inntekt er noe enkelt. Regjeringa ønsker et aktivt landbruk over hele landet, et landbruk som leverer trygg mat, levende bygder og kulturlandskap. Med dette budsjettet har Regjeringa gitt landbruket et nødvendig inntektsløft, og det er et viktig bidrag til å gi landbruket mulighet til å oppfylle disse målsettingene. Jeg har merket meg videre at Høyre og Fremskrittspartiet vil redusere bevilgninger til forvaltninga på landbruks- og matområdet betydelig. Det har også kommet sterkt fram i debatten her i dag. Jeg er åpen for at dette kan gjennomføres innenfor en politikk der en ønsker å avvikle den landbrukspolitikken en kjenner i dag. Jeg mener derimot at innenfor en politikk for utvikling av landbruket, er et godt utbygd desentralisert forvaltnings- og forskningsapparat en forutsetning for å ivareta de betydelige oppgavene forvaltninga har. Det betyr ikke at vi ikke skal ha fokus på en effektiv forvaltning, tvert imot. For eksempel legger vi i det budsjettet som Stortinget i dag vedtar, opp til bortfall av gebyrer og godkjenningsordninger samt reduksjon i avgiftene til Mattilsynet. Vi skal nå frigjøre ressurser i Mattilsynet og forenkle hverdagen for bonden og andre næringsdrivende ute på bygda. Og når vi da hører, også fra Fremskrittspartiet i debatten her i dag, at vi visstnok har 10 000 byråkrater som jobber med disse spørsmålene, er det, med respekt å melde, feil. Vi har flere enn de 1 357 som jobber i Mattilsynet, vi har flere enn de 155 som jobber i Landbruks- og matdepartementet og de 186 som jobber i Statens landbruksforvaltning, men sjøl om vi summerer dette og ganger med to, er vi ikke der hvor Fremskrittspartiet mener vi er i forhold til byråkrater i landbruket. Mange av disse jobber også med ting som ikke nødvendigvis er direkte relatert til bonden, som vi kunne få inntrykk av tidligere i dag. Mange saker den siste tiden har vist nødvendigheten av å ha en handlekraftig forvaltning og et tilsyn som har tillit i samfunnet. Sist så vi dette i forbindelse med Mattilsynets arbeid med E. coli-saken. Gjennom denne saken har vi også fått en påminnelse om at mattrygghet ikke er noe vi kan ta som en selvfølge. Trygg mat krever en sammenhengende kvalitetsstrategi fra jord til bord. Evalueringsutvalget for myndighetenes håndtering av E. coli-saken skal legge fram sin rapport 15. desember. Regjeringa har allerede startet et samarbeid med bransjen for å få etablert en nasjonal E-sporingsordning, og vi vil arbeide aktivt med videre forbedring og oppfølging når utvalgets rapport foreligger. Markedsordningen for melk utgjør en viktig del av norsk landbrukspolitikk, og er en ordning som har fått mye oppmerksomhet. Jeg registrerer at Høyre og Fremskrittspartiet er opptatt av konkurransen i melkemarkedet, samtidig som de i sine alternative budsjett legger opp til kutt som vil undergrave store deler av grunnlaget for landets melkeproduksjon. Regjeringa peker i budsjettet på at det skal gjennomføres en verdivurdering av Tine i løpet av 2007. Det er et arbeid som skal danne grunnlaget for en videreføring og forenkling av markedsordningen for melk. På bakgrunn av dette mener Regjeringa det er for tidlig å avvikle systemet med etterkontroll og etterregning, og legger til grunn at dette systemet blir videreført inntil videre fram til vi har fått utredet en ordning som kan erstatte dagens kontrollsystem. La meg understreke at Regjeringa viderefører den konkurransepolitikken som den forrige regjering la opp til på melkeområdet. For meg og Regjeringa er beiting og kulturlandskap en helt sentral del av en god landbrukspolitikk. Derfor har vi en bevisst strategi hvor det å få flere dyr ut på beite er et viktig tiltak. Bruk som har beitebruk som en del av sin aktive jordbruksdrift, skal fortsatt prioriteres. Her har vi bare begynt på en viktig omlegging av landbrukspolitikken. Jeg vil gi honnør til tresektoren for konstruktive innspill i arbeidet med økt skogbasert verdiskaping. Vi må snu den negative utviklinga som har vært i skogbruket, og med dette budsjettet har Regjeringa igjen innført skogpolitikken, som langt på vei ble avviklet av den forrige regjering. Virkemidlene knyttet til skogbruk og bioenergi er vesentlig styrket, både gjennom bevilgninger over statsbudsjettet og ikke minst gjennom forbedringer i skogfondsordningen. Innstillingen fra komiteen viser at det er to ulike hovedsyn på retninga for landbruket framover. Jeg konstaterer likevel at et klart flertall på Stortinget gir sin tilslutning til Regjeringas politikk på landbruks- og matområdet. Med utgangspunkt i Regjeringas offensive politikk og landbruksnæringas solide posisjon i Distrikts-Norge skal vi bidra til en positiv utvikling i næringa og distriktene framover.
Det blir replikkordskifte.
I mitt innlegg i sted skrøt jeg av at statsråden har innledet et samarbeid med hotelleieren Petter Stordalen. Jeg synes det er bra at han innhenter råd hos andre enn hos sine oppdragsgivere, Norges Bondelag. Men det er beklagelig når Stordalen i dag uttaler i Dagbladet: «Landbrukssamvirket setter kundemishandling i system.» Han sier at dette er et møte med den aller siste sovjetstat. I tillegg sier han: «Stadig flere mennesker ønsker å velge økologisk. Jeg er blitt nedringt av bønder som ønsker en større økologisk satsing. Det er landbrukets egne organisasjoner som henger etter.» Det er beklagelig at en som er vant til å arbeide innenfor en konkurranseutsatt næring, og som ønsker kontakt med landbrukets organisasjoner, opplever landbruket på denne måten. Jeg kunne godt tenke meg å høre hvilke initiativ landbruksministeren har tenkt å ta overfor Landbrukssamvirket og andre organisasjoner i landbruket, slik at vi slipper å få flere lignende episoder.
Jeg synes det er prisverdig at aktører som Petter Stordalen og andre fokuserer på mulighetene til å øke volumet på økologisk produksjon i Norge. Det ønsker Regjeringa også. Vi ønsker også å stimulere landbruksnæringa sjøl til å øke sin produksjon. Vi har et utvalgsarbeid som pågår nå. Vi har fått en rapport i dag, hvor en har gått gjennom muligheter for å øke produksjonen. Jeg mener at norsk landbruk bare har én mulighet på dette området, og det er å levere det som markedet etterspør.
I Nationen den 6. desember kan vi lese at landbruksministeren åpner prosjektet Folkefjøset. Folkefjøset er strategien for småskala jordbruk uten at bøndene må gå i samdrift. Behovet for nye fjøs er stort, og det er ingen dum idé å spre informasjon om hvordan man bygger eller rehabiliterer små fjøs. Men spørsmålet er jo hvordan man ønsker at framtidens drift i Norge skal se ut. Mens landbruksministeren markedsfører Folkefjøset, kan vi altså lese i samme avis at hans egen statssekretær har valgt å gå i samdrift. Felleskjøpet satser stort på bygging av samdriftsfjøs, og interessen for dette er stor blant norske bønder. En av fem bønder er allerede i samdrift. Regjeringen går altså i motsatt retning og lager begrensninger for samdrift, og varsler tiltak for å beholde kyrne i folkefjøs. Ser ikke også Senterpartiet at melkeproduksjonen i Norge må utvikles i en mer moderne retning – med større og mer moderne og lønnsomme bruk, og med bedre arbeids- og fritidsvilkår for heltidsbonden i framtiden?
Jeg sa nettopp i mitt innlegg at det å utvikle landbruket er min intensjon, og det å utvikle melkeproduksjonen vil da være å utvikle en vesentlig del av norsk landbruk. Vi har nå hatt en situasjon de siste årene hvor det har vært ekstremt fokusert på to muligheter hvis man ønsket å satse innenfor melkesektoren. Den ene var å satse på nisjer, den andre var å satse på volum, og da primært samdrifter. Jeg er helt overbevist om at det er veldig mange melkeprodusenter som også ønsker å ha et tredje valg, nemlig muligheten for å utvikle den gården de har hjemme, og bygge på det som har vært et familiebruk, og det som har vært en tradisjonell norsk melkeproduksjon. Det er jo ikke slik at det å bygge størst nødvendigvis er det eneste som gir økonomi. Så det å finne kostnadseffektive, praktiske løsninger på den enkelte gård, som faktisk ikke binder opp mye kapital, som gjør at man ikke er veldig avhengig av rentenivået i banken, og som gjør at en er fleksibel i forhold til å kunne endre driftsformer ved endrede situasjoner, det er faktisk en framtidsrettet strategi for melkeproduksjon i Norge. Det ønsker jeg å løfte fram som et alternativ innenfor utviklinga av melkeproduksjonen.
Det er vel kjent for statsråden at mange av innbyggjarane ved naturperla Storfjorden i Møre og Romsdal er djupt urolege på grunn av manglande varslingssystem for dei ustabile fjellmassane i Åknes. Det er det god grunn til, for ifølgje ein rapport frå Noregs geologiske undersøkingar er Åknes «det fjellskredobjektet som har det mest omfattende skadepotensial i Vest-Europa, bortsett fra et mulig kollaps i vulkanen Vesuv med etterfølgende tsunami mot Napoli». Så dette er ikkje småtteri. Spørsmålet er mitt er: Kan statsråden lova eit fullverdig varslingssystem og at det skal stå ferdig i løpet av 2007, slik som både opposisjonspartia, statsråden sine lokale partikollegaer og andre parti i Stranda kommune og innbyggjarane ønskjer og ventar på?
Det jeg kan si, og det jeg i og for seg kan love, er at vi har gjennom satsinga på rassikring i Storfjorden og i Stranda gjort noe som er nesten historisk i norsk sammenheng, vi har brukt veldig mye penger. Vi har brukt flere titalls millioner kroner på å få på plass et system som nettopp skal sørge for at vi her har en mulighet til å sikre oss – i den grad vi kan gjøre det – hvis det verst tenkelige skjer. Det er en alvorlig utfordring som ligger i rasfaren i Storfjorden, og nettopp derfor har Regjeringa bevilget, og Stortinget har vedtatt å bruke, mange titalls millioner kroner på dette de siste årene.
Jeg merker meg stadig vekk påstander om at denne regjeringen fører en annerledes landbrukspolitikk enn tidligere regjeringer, og at budsjettet for 2007 medfører en klar kursendring i landbrukspolitikken. Jeg synes ikke det er lett å få øye på. Strukturrasjonaliseringen fortsetter naturlig nok. Regjeringen følger opp den forrige regjeringen i bruk av skattelette som virkemiddel i forbindelse med jordbruksoppgjøret, og Regjeringen går faktisk lenger i innrømmelser i WTO-forhandlingene enn det den forrige regjeringen gjorde. I den forbindelse husker jeg hva Senterpartiets leder og statsrådens partifelle hevdet den gangen, at det var den siste dramatiske hilsen til Bygde-Norge fra Venstre og Kristelig Folkeparti. Men mitt spørsmål til statsråden er: Hva er det egentlig i dette budsjettet som ikke er mindre justeringer av eksisterende poster, men som faktisk medfører den endringen og omleggingen av landbrukspolitikken som Regjeringen og regjeringspartiene hevder?
I det budsjettet – basert på den jordbruksavtalen som ble inngått i vår – ligger det helt åpenbart andre prioriteringer enn de som også representanten Kongshaug har vært med på å medvirke til tidligere. Strukturprofilen og distriktsprofilen er helt åpenbart annerledes i det budsjettet og i den jordbruksavtalen som ble vedtatt. Vi har prioritert de små og mellomstore brukene på en helt annen måte. Vi har lagt inn begrensninger i forhold til tilskuddsordninger på enkelte bruk for å kunne fordele investeringsmidlene på flere bruk, og på den måten legger vi til rette for at flere skal ta del i det. Så har vi skogpolitikken, som representanten Kongshaug var inne på tidligere i dag, hvor han da også sa at det var små justeringer. De justeringene betyr at vi har tidoblet satsinga på skattefradrag i forhold til den satsinga som representanten Kongshaugs regjering var med på. Vi har latt være å kutte bortimot 100 mill. kr på skog – som den forrige regjeringa gjorde i løpet av sin fireårsperiode. Det er mulig at representanten Kongshaug ikke er enig i at det er vesentlige endringer. Jeg konstaterer at partilederen i Venstre, Lars Sponheim, har sagt at det vi driver med, er reverspolitikk. Det er åpenbart at sannheten befinner seg et eller annet sted imellom de to Venstre-representantenes utsagn.
La meg være den første til å si at jeg er enig med statsråden i det han sier om at de endringene som er gjort i forhold til skogfondet, er bra. Samtidig legger også Regjeringen opp til en satsing på bioenergi fra norsk skog, noe som vil øke behovet for tilgang på trevirke og dermed rokke ved konkurransevilkårene i næringen. Samtidig vil Regjeringens vernepolitikk i løpet av noen få år føre til at 25 pst. av den drivverdige skogen som er tilgjengelig nord for Dovre de neste 25 årene, vil bli vernet. Dette kaller jeg og Fremskrittspartiet for et angrep på lokaldemokratiet, en trussel mot virketilgangen til industrien – den tradisjonelle trelastindustrien og ikke minst papirindustrien. Jeg tror og mener at Senterpartiet i forrige periode kalte dette et overgrep mot eiendomsretten. Da spør jeg: Er statsråden fortrolig med den politikken som Regjeringen fører?
Regjeringa har bare én politikk på verneområdet og forholdet mellom vern og bruk. Vi skal finne fornuftige løsninger, hvor vi klarer å ivareta vernehensynet når det gjelder biologisk mangfold og det ansvaret vi har der, og fornuftig lokalforvaltning som gjør at en også kan bruke av ressursene på en forsvarlig måte og innenfor de bærekrafthensynene som skal tas. Så er situasjonen i forhold til avvirkning og tilvekst at vi, med utgangspunkt i den diskusjonen vi hadde i Stortinget i 2005 knyttet til situasjonen i skogen, hadde det motsatte utgangspunkt, nemlig at skogen nær sagt råtnet på rot, og at vi hadde en altfor liten avvirkning i forhold til tilveksten. Hvis man sier at man har en tilvekst på 25 millioner kubikkmeter og en avvirkning på 8–10, ser vi at vi på landsbasis har relativt mye å gå på i forhold til å øke avvirkningen framover. Så i utgangspunktet er inngangen når det gjelder skogpolitikken å klare å få til mer avvirkning og mer avsetning av virke fra norske skoger.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Skillelinjene i fiskeripolitikken kommer nå klarere til syne, og det er ikke meg imot. Næringskomiteens budsjettinnstilling viser klart at regjeringspartiene står for en kyst- og fiskeripolitikk som vektlegger langsiktig og bærekraftig verdiskaping der fellesskapet sikres styring og kontroll over ressursene i havet. Fremskrittspartiet – med Høyre på slep – legger hovedvekten på deregulering, effektivitet og lønnsomhet. Så ulike ideologiske ståsteder gir en totalt forskjellig virkelighetsforståelse. Det skaper dessuten sjømils avstand når den praktiske politikken skal utformes. I et år som etter alt å dømme blir blant de aller, aller beste noen sinne for norsk fiskerinæring, er det ikke måte på dommedagsprofetier fra opposisjonspartienes side, sist ved representanten Røbekk Nørve, som søker støtte hos fiskebåtredere i Ålesund. I et år da Regjeringen for alvor har løftet fanen i kampen mot svartfisket i nordområdene, opplever vi at Fremskrittspartiet for det første går imot en lov som gir oss sanksjonsmuligheter overfor fartøy som deltar i det ulovlige fisket, samtidig som de velger å skjære ned på Fiskeridirektoratets budsjett på en slik måte at de rammer kontrollaktivitetene både til havs og i land. I den forbindelse merker jeg meg at Fremskrittspartiet vil øke kontrollen med utlendingers fiske, men kutter i kontrollen med norsk fiske. Det sier jo egentlig sitt. Alt tyder på at den positive utviklingen i fiskerinæringen kommer til å fortsette i 2007. Jeg har i dag vært i kontakt med Aker Seafood, som forteller at de venter en økning i omsetning av sjømatprodukter på hele 20 pst. i 2007, og prisene stiger. Høyrepartiene ønsker nå økt liberalisering, deregulering og markedsretting av fiskerinæringen uten å beskrive konsekvensene av en slik politikk. Men de fleste kan forestille seg virkningen av fri konkurranse i næringens ulike ledd. Fremskrittspartiet setter så kronen på verket når de i budsjettinnstillingen går inn for at konsesjonsordningen i havbruksnæringen simpelthen skal avvikles. Denne regjeringen fører en fiskeripolitikk med et sterkt samfunnsperspektiv. Hele verdikjeden – fra fisker til marked – skal ses i sammenheng. Dette er ikke motstykket til lønnsomhet, slik enkelte ynder å framstille det. Det er lønnsomhet satt i system med størst mulig verdiskaping som resultat. Fiskerinæringen er en av våre aller viktigste næringer. Det skal den fortsette med å være. Det nye marine verdiskapingsprogrammet som Regjeringen har opprettet, og som i 2007 får en ramme på hele 75 mill. kr, vil på sikt styrke næringslivet langs hele kysten. Programmet er rettet inn mot torskeoppdrett og fangstbasert akvakultur, ferskfisk, økologi, marine biprodukt, bioteknologi, merking, sporing og kompetanseutvikling. Det er dette som skal legge grunnlaget for framtidas arbeidsplasser og verdiskaping. I likhet med flertallet av dem som bor og arbeider langs kysten, mener jeg at strukturpausen er riktig i påvente av at den forrige regjeringens strukturpolitikk legges om. Strukturutvalget har lagt fram sine mange flertalls- og mindretallsforslag. Høringsrunden viser at Strukturutvalget gir et relativt godt bilde av holdningene og meningene langs kysten og i fiskerinæringen. Jeg har god tro på at vi skal finne fram til en løsning som har legitimitet i næringen. Med den nyliberalistiske fiskeripolitiske linjen som Fremskrittspartiet og Høyre nå har lagt seg på, er jeg mer bekymret for den politiske tilslutningen. I motsetning til den forrige regjeringen har imidlertid denne regjeringen valgt å forankre hovedelementene i fiskeripolitikken i Stortinget. Jeg tror alle vil tjene på det. Fiskeripolitikken er selvfølgelig en forlengelse av den økonomiske politikken og næringspolitikken generelt. Fiskerinæringen skiller seg på mange vis fra andre næringer, men generelle rammebetingelser er også viktig for norsk fiskerinæring. Det går så det suser i norsk næringsliv for tida.
Det kom nok ikke som noen overraskelse at Fremskrittspartiet nok en gang har som en av sine hovedprioriteringer å styrke forenklingsarbeidet i offentlig sektor. Selv om jeg registrerer at Regjeringen prøver å følge opp Fremskrittspartiets satsing på dette området, bl.a. med økte rammer for Altinn-løsningen, er det ikke så imponerende når man leser at det meste av denne rammen går til etablering av den nye Altinn-plattformen. Det er dessverre ikke satt av mer penger til arbeidet med et bedre brukergrensesnitt eller arbeidet med tilpasninger for å tiltrekke seg flere brukere. Jeg hadde ønsket at man i større grad prioriterte arbeidet med Altinn, slik at man kan nå målsettingen om at Altinn skal være næringslivets felles portal for elektroniske tjenester fra det offentlige i løpet av 2008. Fremskrittspartiet foreslår derfor en økning i sitt alternative budsjett til Altinn på 5 mill. kr utover Regjeringens forslag, slik at man også kan styrke utviklingen av portalen. Det er bare med en betydelig satsing på arbeidet vi igjen kan sørge for at oppgaveregisteret nok en gang kan vise til pene tall om reduksjon i skjemabelastningen til næringslivet. Samtidig ønsket Fremskrittspartiet å styrke forenklingsarbeidet i Nærings- og handelsdepartementet. Vi foreslo derfor å øke posten til forenklingsarbeid med 5 mill. kr i vårt alternative budsjettforslag. I tillegg fremmet Fremskrittspartiet tidligere i år et forslag om å nedsette en styringsgruppe bestående av representanter fra næringsliv og offentlig sektor for å koordinere forenklingsarbeidet innen offentlig sektor. Dette gjorde vi fordi forenklingsarbeidet bør skje i tett samarbeid med aktørene i næringslivet for å hente ut den fulle effekten av forenklingsarbeidet. Dessverre fikk ingen av disse forslagene støtte fra regjeringspartiene, og jeg registrerer dermed at forenklingsarbeidet ikke er en høyt prioritert oppgave i denne regjeringen. Så vil jeg påpeke et stort problem som jeg har tatt opp med statsrådens forgjenger, nemlig problemet med piratkopiering. De siste årene har det skjedd en markant økning i produksjon og omsetting av piratkopiprodukter. Piratkopiering gjøres på mange måter og innebærer misbruk av originalens varemerke, design og opphavsrett m.m. OECD anslår at 5–7 pst. av all verdenshandel er handel med piratkopier. Tall fra EU viser en dramatisk økning av omfanget målt i antall beslag, med en økning siden 1998 på 1 000 pst. En bedrift som utsettes for piratkopiering, har svært lite å stille opp med hvis piratkopieringen skjer i utlandet. Regjeringen bør derfor ha en offensiv holdning i internasjonale fora der problemet med piratkopiering diskuteres. Rettighetshaverne taper store beløp på omsetning, men vel så problematisk er det at rettighetshavere taper omdømme ved at piratkopier har dårlig kvalitet og merkenavnet av den grunn belastes. Det er store penger å tjene på produksjon og salg av piratkopier, og det er dokumentert at piratkopiering ofte skjer i form av organisert kriminalitet. Nå er det foruroligende at det er så lave strafferammer når det gjelder immaterielle rettskrenkelser i Norge. Samtidig er det et problem at tollmyndighetene kun har hjemmel til å gripe inn ved import av piratkopier dersom det foreligger en midlertidig forføyning som gir dem adgang til dette. Heldigvis fokuserer EU og andre land sterkt på dette problemet og prioriterer arbeidet med en forbedring av regelverket sitt, slik at det skal bli mer effektivt. Jeg vil be statsråden, som jeg ikke ser i salen i dag, følge opp arbeidet som gjøres i EU, og jeg vil be statsråden vurdere om en del av EUs regelverk kan benyttes i Norge for på en bedre måte å beskytte de næringsdrivende og innbyggerne mot piratprodukter. Jeg viser for øvrig til opposisjonens fellesforslag om en skjerpet tollov.
Regjeringa vil i 2007 føre vidare den konkurransepolitikken som vi har ført i år, og det er difor foreslått ei løyving til driftsutgifter i Konkurransetilsynet på same nivå som inneverande år. Totalbudsjettet til tilsynet vert redusert eine og åleine som følgje av at kostnadene ved flyttinga i Bergen vert halverte i 2007. Konkurranse gir på mange område positive verknader. Ressursane vert utnytta godt. Marknadsaktørane vert meir effektive og dermed meir konkurransedyktige på internasjonale marknader. Konkurranse gir forbrukarane tilbod om varer og tenester av god kvalitet til marknadspris. Men ein uregulert marknad løyser ikkje sjølv marknadssvikt i form av t.d. forureiningar, naturlege monopol som i kraftnettet eller tilverking av kollektive gode som vegar. Ein uregulert marknad kan òg gi for lite investeringar i t.d. grunnforsking. Marknaden tek heller ikkje tilstrekkeleg omsyn til fordeling av velferd. Difor er offentleg styring og kontroll nødvendig for å handtere desse problema på ein god måte. Regjeringa har i Soria Moria-erklæringa slått fast at innanfor viktige område som helse, omsorg, utdanning samt tryggleik m.a. i jernbanesektoren skal ein byggje på fellesskapsløysingar og offentleg styring framfor kommersialisering og privatisering. På dei områda der Regjeringa meiner at konkurranse er eit godt verkemiddel, skal vi sjølvsagt føre ein aktiv konkurransepolitikk. Dei viktigaste verkemidla i konkurransepolitikken er konkurranselova, EØS-konkurranselova, regelverket for offentlege innkjøp og regelverket for offentleg støtte. Eg vil vidareutvikle reglane slik at dei vert effektive reiskapar for å fremje konkurranse. Eg vil særleg streke under at vi følgjer innkjøpsområdet tett og tek veldig alvorleg dei brota på reglane som vi har fått dokumentert m.a. i Riksrevisjonens siste Dokument nr. 1. Sunn konkurranse og offentlegheit omkring kjøpa er gode verktøy for å motverke dårleg praksis og i verste fall korrupsjon. Eg har difor no skrive brev til alle mine regjeringskollegaer og understreka kor viktig det er å sikre gode og riktige innkjøpsrutinar i staten. Eg vil òg minne om at vi nettopp har fornya regelverket for offentlege innkjøp, og at dei nye reglane skal gjelde frå nyttår. I samband med det har vi òg utarbeidd ein rettleiar, som allereie ligg elektronisk på nett, nettopp for at både innkjøparane i offentleg og leverandørane i privat sektor skal gjere seg kjende med dei nye reglane i god tid før dei skal ta til å gjelde. Det har vore ein del diskusjon om terskelverdiane i regelverket for offentleg innkjøp, og eg ser òg at mindretalet kommenterer det i sine merknader. Det var den førre regjeringa som auka verdiane frå 200 000 til 500 000 kr, og denne regjeringa har bestemt at terskelverdiane skal vurderast neste år. Då blir det òg vurdert om forenkla kunngjeringsplikt skal innførast. Når det gjeld utsegner frå medlemene frå Framstegspartiet, Høgre og Venstre om at Klagenemnda for offentlige anskaffelser, KOFA, treng ytterlegare midlar, vil eg berre vise til at KOFA fekk allereie i revidert nasjonalbudsjett 1,5 mill. kr i tilleggsløyving, nettopp fordi Regjeringa er oppteken av at vi skal få til ei rask og god klageordning. Stortinget vedtok løyvinga rett før sommaren. Det tek sjølvsagt litt tid før ein får på plass nye saksbehandlarar, og før saksbehandlarane får den kompetansen og får skaffa seg den erfaringa som er nødvendig for å verte effektive og gode saksbehandlarar. Difor har vi sett at det har teke tid før ein har fått ned restansane. Eg var nettopp på besøk hos KOFA i Bergen og fekk ein veldig god og grundig gjennomgang av både styreleiar og dei tilsette. Og KOFA er i godt arbeid med å få ned restansane. Dei gjer ein veldig god jobb, og vi har difor vidareført tilleggsløyvinga frå revidert budsjett inn i 2007 for nettopp å gi KOFA den draghjelpa dei skal ha for å gjere den jobben dei er sette til. Så å setje inn ytterlegare midlar for å få ned restansane ser ikkje Regjeringa på som nødvendig. Mindretalet tek elles på nytt opp i innstillinga at vår omstøyting av Konkurransetilsynets vedtak i fusjonssaker svekkjer konkurransepolitikken og Konkurransetilsynet. Det er eg ueinig i. Vi har diskutert det fleire gonger. Eg vil peike på at det er ikkje slik at vi har gjort om etter § 21 tre gonger. Det har vi aldeles ikkje gjort. Vi har gjort om etter faglege vurderingar. Det er § 16 i konkurranselova som Regjeringa har brukt ved to anledningar, som den førre regjeringa gjorde, og vi har brukt § 21, som også den førre regjeringa gjorde. Kvifor har vi gjort det? Jo, fordi ein etter forvaltingslova i dette landet har rett til rettstryggleik – ein har ei moglegheit til å klage. Då skal det klageorganet som skal behandle saka, nemleg departementet, sjølvsagt gå gjennom ho med sjølvstendige auge og sjølvstendig blikk. Det fører sjølvsagt til at ein innimellom kjem klagene i møte, og at ein innimellom gjer om eit vedtak, slik vi har gjort, og som tidlegare regjeringar har gjort i forhold til Konkurransetilsynet.
Det blir replikkordskifte.
På mange områder merker vi ikke så stor forskjell på denne regjeringen og den forrige, men innenfor konkurransepolitikken er det en stor forskjell. Jeg skal ikke nevne alle eksemplene, men nøyer meg med to. Det er bl.a. Priors oppkjøp av Norgården og fusjonen mellom Gilde og Prior. Jeg tror mange kommunistregimer kan misunne oss norsk konkurransepolitikk, eller mangel på sådan. Fravær av konkurransepolitikk har mange uheldige sider. Det øker presset i norsk økonomi og rammer barnefamilier med svak økonomi. Mangelen på konkurranse og den landbrukspolitikken som føres, er uheldig. Man vet at man har en grensehandellekkasje som i dag er på 10 milliarder kr. Er det et mål for Regjeringen å få redusert grensehandelen?
Etter å ha høyrt opposisjonen hamre på næringsministeren om at han ikkje har innfridd det ein hadde venta, at landbruksministeren ikkje har innfridd, men tvert imot har drive med små justeringar av den førre regjeringas politikk, er det ei glede at iallfall ein av statsrådane har innfridd og verkeleg har snudd om skuta i den retninga ho skal gå – i konkurransepolitikken. Denne regjeringa fører ein annan konkurransepolitikk enn den førre regjeringa. Det er tydeleg signalisert, både gjennom dei tre partia sine valprogram og i Soria Moria-erklæringa. Når det gjeld dei vedtaka vi har behandla, og som går på konkurransepolitikk, er det det å seie at ein sausar det i hop og snakkar om f.eks. forbrukarpolitikk. Men dersom ein les Konkurransetilsynets vedtak knytt til Prior og Gilde, ligg det ingenting der som f.eks. handlar om pris, nettopp fordi Gilde og Prior ikkje var konkurrentar i den same marknaden. Raudt og kvitt kjøtt er ikkje i den same marknaden, sjølv om eg veit at mange forbrukarar opplever at det er slik. Ein må gå inn og lese dei faglege vurderingane i dei enkelte sakene. Då vil ein sjå at vedtaka er til det gode for forbrukarane, til det gode for konkurransen og til det gode for norsk konkurransepolitikk.
Det er riktig som statsråden sier, at det har skjedd en stor endring i konkurranse- og forbrukerpolitikken. Men det er ikke noe særlig å skryte av når endringene går i feil retning og overkjøring av Konkurransetilsynet i fusjonssaker praktisk talt er blitt en rutineøvelse for Regjeringen. Alle anker som har vært behandlet, har endt opp med overkjøring av Konkurransetilsynet. I tillegg har vi et landbruks- og matdepartement som gjør hva det kan for å hindre konkurranse på matvarer. I budsjettet varsler Regjeringen utrolig nok at den vil vurdere endringer i konkurranseloven som innebærer at prosedyrene for politisk overprøving av Konkurransetilsynet i fusjonssaker skal forenkles. Nå har det ikke vært noe nevneverdig problem å gjennomføre overkjøringen av Konkurransetilsynet så langt, så vidt jeg har forstått. Men nå skal man altså forenkle prosedyrene for å overkjøre Konkurransetilsynet i fusjonssaker. Kan statsråden gi Stortinget en forklaring på hvorfor Regjeringen ser behov for å forenkle sine egne prosedyrer for å overkjøre Konkurransetilsynet, eller er motivet rett og slett at man vil unngå offentlig debatt og innsyn i den type saker?
Denne regjeringa køyrer ikkje noko meir over Konkurransetilsynet i samband med § 21 enn den førre regjeringa. Både Victor Norman og Morten Meyer brukte § 21 i den gamle konkurranselova, og eg har brukt han ein gong etter ny konkurranselov. Det er det heilt relevant å gjere. Det sikrar at vi har ein reell ankerett. Det er det eine. Men det sikrar òg at det er politikarane som skal ha det breie politiske synet på ei sak og ikkje berre det konkurransefaglege. Nettopp for å vere opne og for ikkje å stengje inne ein debatt har eg allereie no varsla at vi ser på § 21. Då er det rett og slett å hente fram Arbeidarpartiets primærforslag då vi behandla konkurranselova. Det handlar ikkje om å gøyme unna diskusjonar om § 21, men det handlar om å gjere ei forenkling i saksbehandlinga, for pr. no må ein fyrst halde eit vedtak ved lag. Så jobbar ein parallelt med ein kgl. resolusjon for å gjere om på eit anna grunnlag. Vi tenkjer at det bør vere ein prosess, med den same openheita og med det same innsynet. Eg kan love representanten Torbjørn Hansen at vi kjem til å stå i Stortinget og debattere eventuell framtidig bruk av § 21 på den same måten som vi gjorde det i den eine saka der eg så langt har brukt § 21.
I samband med behandlinga av klagen på Konkurransetilsynets inngrep i Prior-Gilde-fusjonen har statsråden vore krystallklår på at departementets konklusjon var basert på faglege vurderingar, ikkje politiske. Det er ingen tvil om at statsråden er ein person med høg integritet. Men når statsråden overprøver den konklusjonen som det faglege organet, Konkurransetilsynet, kom til, kan det oppstå litt tvil og forvirring. Spørsmålet er då: Trur statsråden at det vil styrkje tilliten til klagebehandlinga dersom ein konkurransefagleg klage vert behandla av eit reint fagleg organ, mens klage på vektlegging av konkurranseomsyn kontra andre samfunnsmessige omsyn vert behandla av eit politisk organ?
Nei, det er ikkje ein raud-grøn politikk å setje ned endå fleire uavhengige klagenemnder og klageinstansar for det vi meiner er politiske saker. Politiske saker er det politikarane som skal ta seg av. Dermed er det departementet som skal handtere klagesaker som har politikk i seg, når dei er anka inn frå Konkurransetilsynet. Eg vil seie at det som ville ha hjelpt når ein fyrst skal gjere om eit vedtak frå Konkurransetilsynet, ville vere at alle sette seg ned og las grunnlaget for det arbeidet ein har gjort. Eg har høyrt mange argument i den saka, som ikkje eingong Konkurransetilsynet førde til torgs, som ein gjekk ut frå at Konkurransetilsynet hadde hatt med i sitt grunnlag i saka, men som dei aldeles ikkje hadde hatt med, f.eks. det at Gilde og Prior var konkurrentar i den same marknaden. Det var Konkurransetilsynet ueinig i. Det var vi einige med Konkurransetilsynet i, og EU-retten støtta oss på det. Då vi f.eks. snakka om pris og prisutvikling på desse varene, sa Konkurransetilsynet at denne fusjonen ikkje ville ha påverknad på prisen, mens dei argumenta som vi har høyrt frå høgresida, fekk det til å høyrast ut som om vi skulle få ein dramatisk prisauke på landbruksvarer etter fusjonen. Det stemmer sjølvsagt ikkje.
En av Regjeringens aller ivrigste støttespillere her i Stortinget, Senterpartiets Per Olaf Lundteigen, tok både i media og i sitt hovedinnlegg i finansdebatten i Stortinget 28. november til orde for å splitte opp Telenor i ulike selskap, bl.a. i et eget statsforetak hvor fysisk telekommunikasjonsutstyr inngår. Hvordan en skal få til dette for et børsnotert delprivatisert selskap, er nå så sin sak, men spørsmålet mitt til statsråden er hvordan hun som konkurranseminister vurderer utspillet fra Lundteigen om å innføre monopol på områder innenfor telesektoren der det i dag er åpen og fri konkurranse.
Det er fyrst og fremst næringsministeren og hans departement som har ansvaret for Telenor. Eg har vel oppfatta næringsministeren slik at dette ikkje vert sett på som aktuell politikk for denne regjeringa. Men så til det Lundteigen eigentleg er oppteken av, og som han brukte dette som eksempel på verktøy for å få til, nemleg breibandutbygginga. Vi ser at veldig mange slit med at linjene til Telenor er splitta, slik at ein ikkje får bygd ut breiband i distrikta. Men då er det det å seie, at vi treng ikkje Telenor sine linjer for å få bygd ut desse siste 5 pst. Tvert imot er det radiolink, det er kabel-TV, og det er fiber – det er uendeleg mange andre teknologiar ein kan bruke for å oppnå det som både Lundteigen ynskjer og Regjeringa ynskjer, nemleg breiband til alle i dette landet. Då seier eg at vi treng ikkje å gjere den endringa i Telenor som Lundteigen ynskte, iallfall ikkje for å byggje ut breiband til alle i dette landet.
Jeg registrerer at statsråden har blitt så varm i trøya at hun benytter et gammelt statsrådstriks og ikke svarer på spørsmål i Stortinget. Det synes jeg er ganske alvorlig. Jeg viser til replikken fra representanten Øyvind Korsberg. Statsråden var ikke i det hele tatt inne på det temaet som representanten spurte om. Korsberg spurte altså om det er et mål for Regjeringen å få redusert grensehandelen. Jeg gjentar da det spørsmålet. Eller er det slik at grensehandel bidrar til en god konkurranse for norsk landbruk?
For å seie det slik: Det er antakeleg eit mål for denne regjeringa å ikkje ha meir grensehandel enn det som er naturleg å ha. Men eg vil tru at denne regjeringa og Framstegspartiet har heilt ulike verkemiddel for eventuelt å redusere det som Framstegspartiet vil sjå på som tollbarrierar, og avgiftspolitikk som vil medføre at folk spring til Sverige for å handle. Denne regjeringa meiner f.eks. at vi skal ha alkoholavgifter på det nivået vi har i dag, bl.a. av omsyn til folks helse. Vi meiner at vi skal ha det tollvernet vi har i dag for landbruket, for å gi vår eiga landbruksnæring moglegheiter til å overleve i ei verd der vi ser at WTO vil føre til endringar òg i norsk landsbrukspolitikk – på kort eller lang sikt, det veit vi ikkje. Men vi ser jo at norsk landbruk treng å ha det vernet som denne regjeringa har bestemt at det skal ha, gjennom dei forslaga til toll som bl.a. ligg i landbruksministeren sitt budsjettframlegg.
Replikkordskiftet er omme.
Det er fint å konstatere at Regjeringen leverer også på det næringspolitiske området, slik det er nedfelt i Soria Moria-erklæringen. Men så er det viktig å minne om, synes jeg, at næringspolitikk dreier seg om mye mer enn de politikkområdene som næringskomiteen har ansvar for. Jeg tenker på bl.a. vei- og jernbanepolitikk, der vi nå har en historisk satsing, bredbåndutbyggingen, der det nå gjøres krafttak for å nå ut over hele landet, og kanskje det aller viktigste distriktspolitiske virkemidlet vi har, den differensierte arbeidsgiveravgiften, som nå er gjeninnført, og som bidrar sterkt til at det faktisk nå er mer optimisme og engasjement i distriktene enn det har vært på lenge. Jeg må si at lite av det gjenspeiles i debatten her i salen. Utfordringen er nå å se til at alle virkemidlene er koordinerte og virker i samme retning, og det synes jeg Regjeringen har lyktes med. Når det gjelder de politikkområder næringskomiteen steller med, vil jeg kommentere noen få. Jeg synes det er veldig gledelig å konstatere at vi går videre i den nye retningen i landbrukspolitikken. Det oppleves positivt i næringen. For det første fikk man på plass en god jordbruksavtale med flere elementer som peker i en ny og bedre retning for bøndene, og vi har fått inn nye virkemidler i skogpolitikken. Dette står i grell kontrast til Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Det forslaget de har fremmet, ville i realiteten ha ført til en avvikling av distriktsjordbruket. Det at Fremskrittspartiet har stått for dette synet, er for så vidt velkjent, men det som det nå er grunn til å merke seg, er at også Høyres landbrukspolitikk går i den retningen. Ellers har jeg registrert at de to høyrepartiene i stadig sterkere grad vil frikoble både fiskerinæringen og landbruksnæringen fra distriktspolitikken for så å legge rene markedsliberalistiske rammebetingelser til grunn for aktørene i næringen. Skal vi lykkes i distriktspolitikken, tror jeg det er viktig å legge til rette for utvikling i de distriktsbaserte næringene, de som har fortrinn ved å være distriktsnæringer, og da må politikkutviklingen ha utgangspunkt i det. Konsekvensene av Fremskrittspartiets og Høyres næringspolitikk er etter min oppfatning avfolkning av distriktene og gjengroing av kulturlandskapet. Det er ingen tvil om at det er svært krevende å beholde en desentralisert bosetting i landet vårt, og vi kan nok diskutere hvor vellykket distriktspolitikken har vært. Men etter mitt syn er det viktig å holde ambisjonen oppe og kjempe denne kampen. Ellers er det gledelig at det er gjennomslag for Kulturløftet i årets budsjett. I koblingen mellom næring og kultur vinner vi stadig nye erfaringer, og vi vil helt sikkert se massevis av kreativitet og engasjement i lokalsamfunn rundt om i landet i tiden framover. På mange ensidige industristeder der gruvedrift har vært bærebjelken, har de lokale aktørene som har tatt over ansvaret for å bære denne kulturen videre, hatt belastningen med å betale en såkalt markedsleie til staten for de gruveanleggene de tar vare på. Dette er et dårlig signal fra statens side og en kilde til irritasjon. Jeg er glad for at det er en enstemmig komite som nå peker på det urimelige i dette, og som ber Regjeringen vurdere å avvikle ordningen. Bergindustrien er for øvrig en industri som er på offensiven. Neste år kommer en ny minerallov. Jeg er sikker på at det skal åpne for mange nye muligheter for arbeidsplasser rundt om i Distrikts-Norge. Kanskje vil neste kvantesprang når det gjelder å få renset verdens kullkraftverk, bli utviklet i fullskalakullkraftverket vårt på Svalbard. Vi går spennende tider i møte.
Jeg har gledet meg til denne debatten. Etter at Stortinget har brukt de siste ukene på å diskutere hvordan vi ønsker å fordele de verdiene næringslivet i Norge skaper, ja, så har jeg gledet meg til å delta i en debatt om hvordan vi skal legge til rette for økt verdiskaping i framtiden. Oljenæringen og kraftbransjen har Stortinget diskutert i en egen debatt. Jeg vil derfor fokusere på skogbruket og fiskeri- og havbruksnæringen. Dette er to næringer som har vært og fortsatt er viktige pilarer i grunnlaget for verdiskaping og velferd i Norge. La meg starte med skogbruket. Skogbruket er den delen av norsk utmarksnæring som har best bedriftsøkonomisk lønnsomhet. Med skikkelige rammevilkår har næringen også i framtiden et betydelig verdiskapingspotensial. Skogsdriften har ikke bare i seg selv vært en viktig næring for verdiskaping, den er også den aller viktigste råstoffleverandøren til trelast- og papirindustrien, som primært er bygd opp på råstoff fra eget nærområde. I dag er det imidlertid slik, som jeg var inne på også i mitt spørsmål, at trelast- og papirindustrien, særlig nord for Dovre, er i ferd med å få problemer med å ha nok råstoff. En av årsakene til dette er et utstrakt skogvern. Snart er 25 pst. av all den skogen som vil være hogstverdig de neste 25 år, vernet. Dette er dramatisk. Det er ingenting som tyder på at denne vernepolitikken vil bli endret av Regjeringen, og utfordringene vil bare bli større i framtiden. I slike verneprosesser er det selvfølgelig viktig å ivareta grunneiernes rettigheter, men erstatning for gjennomførte vern hjelper kun grunneierne, ikke tømmerbilsjåføren, industriarbeideren og grunneieren med hogstrett i statens skog. Det skaper heller ingen verdier og ingen velferd at noen få mennesker får erstatning for de rettighetene som blir vernet bort. Så til fiskeri- og havbrukspolitikken. La meg først og fremst si noen få ord om NOx-avgiften. Regjeringens forslag om å innføre NOx-avgift må vel i ettertidens klare lys kunne sies å være mildt sagt dårlig politisk håndverk. Regjeringens sterke vilje til å ramme norsk næringsliv med NOx-avgift blir bare enda mer merkelig når man ser hva Regjeringen gjør med bilavgiftene. Bileiere som velger å kjøpe biler med høyere NOx-utslipp, skal belønnes, mens norsk industri og fiskerinæring skal straffes for akkurat samme handling. NOx-avgiften vil ikke bare gi norsk industri dårligere konkurransekraft, den vil også utradere fiskeindustrien i Sør-Norge og svekke lønnsomheten i trålerflåten og ringnotflåten dramatisk. Heldigvis tok Regjeringen til fornuften og snudde i denne saken. Nå er det viktig at Regjeringen bidrar aktivt til en snarlig etablering av NOx-fond i regi av de involverte næringene. Så skulle jeg ønske at Regjeringen hadde funnet mulighet til å vente med å innføre denne ordningen til en skikkelig konsekvensutredning var gjennomført. De som har fulgt høstens debatt om NOx-avgiften, kan trygt slå fast at Regjeringen neppe hadde satt seg særlig godt inn i konsekvensene av en avgift før forslag til statsbudsjett ble lagt fram. Jeg minner nok en gang om at Fremskrittspartiet allerede i mai bad Regjeringen starte jobben med å etablere et NOx-fond, og jeg er glad for at Regjeringen til slutt bestemte seg for å følge vår anbefaling. Så til kvoteranet. Regjeringens innføring av distriktskvoter kan vanskelig betegnes som noe annet enn et ran. Regjeringen ønsker å ta kvoter fra lønnsomme mottak i Møre, i Trøndelag og på Helgeland og gi til ulønnsomme mottak i noen utvalgte kommuner i Nord-Norge. Dette vil svekke lønnsomheten til de få hvitfiskmottakene som er igjen i Midt-Norge, og vil på sikt kunne true både arbeidsplasser og verdiskaping der. Jeg minner om at fiskeriministeren har sagt at distriktskvotene på sikt skal utgjøre 15 pst. av de totale kvotene. Dette vil få dramatiske konsekvenser. Så til havbruk. Til tross for forsøk med mange nye og spennende arter – f.eks. torsk, som Regjeringen er veldig opptatt av – vil motoren i norsk havbruksnæring også i framtiden uansett i mange år framover være oppdrett av atlantisk laks. Sigvald Oppebøen Hansen var inne på at vi skulle utnytte de fortrinnene vi hadde. Et av fortrinnene Norge har, er at vi er svært godt egnet til oppdrett av atlantisk laks. Da må vi også legge til rette for økt produksjon av laks. Det bør alle regjeringer være opptatt av. Jeg vil peke på fire ting næringen har behov for. Det er tilgang på fôr, tilgang på ferskvann, tilgang på matfiskkonsesjoner, tilgang på lokaliteter og tilgang på smolt. Å legge til rette for at næringen får tilgang på smolt, konsesjoner og lokaliteter, kan Regjeringen bidra med, men det gjør man ikke ved å legge ned forbud mot oppdrett i mange av de beste fjordområdene, slik Regjeringen planlegger å gjøre kommende fredag.
Det er all grunn til å være stolt over det statsbudsjettet som Regjeringa la fram i høst. Og det er grunn til å minne om at det løftet som er tatt på kulturfeltet, innebærer ei satsing som vil ha stor betydning for flere samfunnsområder. I det perspektivet er det viktig at Regjeringa holder fram den sammenhengen som finnes mellom et profesjonelt, mangfoldig kulturliv og en stadig større etterspørsel etter kunst- og kulturopplevelser. Det er også utgangspunktet for den handlingsplanen for kultur og næring som Regjeringa nå jobber med, og som skal legges fram på nyåret. I Soria Moria-erklæringa sier Regjeringa bl.a. dette om kultur og næring: «Kulturdepartementets bevilgninger til kulturformål vil ofte være det stabile grunnlaget kulturnæringene kan utvikles videre på.» Her understrekes et vesentlig poeng: Offentlige kulturbevilgninger er en nødvendig innsatsfaktor for å få realisert det næringspotensial som finnes på kulturfeltet. Det er også viktig å styrke den forretningsmessige kompetansen blant kunstnere og kulturlivets aktører, både når det gjelder økonomistyring, forretningsdrift, markedsføring og nettverksbygging. Flere steder, bl.a. ved Høgskolen i Tromsø, er det satt i gang studier hvor det faglige fokuset nettopp er på disse feltene. På samme måte vil det bli viktig å øke den kulturfaglige kompetansen og forståelsen innenfor virkemiddelapparatet, slik at de ordninger som skal rettes inn mot kunst- og kulturfeltet, blir så treffsikre som mulig. Det er viktig å ha fokus på at avstanden mellom virkemiddelapparat og aktører ikke blir for stor, og at de ulike ordningene får en innretning som gjør at de kan fungere optimalt sammen. Det er gledelig å se hvordan kulturnæringene vokser, ikke bare i de større byene, men også i distriktene. I Stryn og Valdres har unge motedesignere bosatt seg og startet designvirksomhet, inspirert av lokale tekstiltradisjoner. De har skaffet seg en kundekrets ikke bare her til lands, men også internasjonalt og i store metropoler som Paris og New York. Andre steder har man tatt i bruk fraflyttede arenaer til kunst- og kulturformål, ofte i lokaler der annen virksomhet har gitt tapt. Den gamle kraftstasjonen i Tyssedal i Hordaland er blitt et fantastisk kulturhus, en slags norsk utgave av Tate Modern. Som kanskje noen veit, var altså Tate Modern i London, som nå er et av Europas mest berømte samtidsmuseer, i si tid nettopp et kraftverk. Det ligger i det heile tatt store muligheter for kultur-, nærings- og stedsutvikling i gamle industrilokaler hvor den tidligere aktiviteten av ulike grunner har opphørt. Det er ofte bygg som er spennende reint arkitektonisk, i tillegg til at de byr på rom og arealer som utfordrer til skapende og utøvende kunstnerisk aktivitet. Det er grunn til å holde fram kulturens betydning i forbindelse med den satsinga vi skal ha på reiseliv. Morgendagens turister vil antakelig være litt annerledes enn det vi vanligvis forestiller oss. De vil være reisende i et landskap av natur, historie og fortellinger om fortid og nåtid, hvor det å lære og det å oppleve er likeverdige deler av reisen. Derfor må ei framsynt reiselivssatsing også være relatert til kultur, både den tradisjonsbaserte og den nye og eksperimentelle. I mitt heimfylke Troms har vi det siste året sett et heilt lite eventyr innenfor filmproduksjon. I en nedlagt forsvarsleir har FilmCamp Målselv etablert seg. I 2006 har det på filmcampen vært spilt inn norsk og internasjonal film for totalt 124 mill. kr. FilmCamp har gått inn med 9 mill. kr av egne midler i de ulike produksjonene, og den målbare overrislingseffekten i regionen er heile 36 mill. kr. Regjeringa legger til våren fram ei filmmelding, og den blir viktig både for den filmsatsinga vi har i Troms og for de andre filmmiljøene som har vokst fram i andre regioner. I den forbindelse er det verdt å se på om man skal innføre såkalte incentivordninger for utenlandsk filmproduksjon i Norge, slik man har gjort det i en rekke andre land. Det er viktig å påpeke at satsinga på kulturnæringene både har en regional, en nasjonal og en internasjonal dimensjon. Flere av de utenrikskulturelle prioriteringene har vist seg å ha et betydelig næringspolitisk potensial. Jeg vil i den forbindelse nevne den kulturelle dimensjonen i Regjeringas satsing på nordområdene. Mange av de kunstneriske prosjektene på tvers av grenser i nord er banebrytende og internasjonale i sin karakter, og derfor er det flott at Utenriksdepartementet for 2007 har øremerket 10 mill. kr til kulturarbeid i nordområdene. Det er grunn til å se fram til den handlingsplanen for kultur og næring som Regjeringa skal legge fram om ikke så lang tid. En slik plan kan bli et viktig redskap i arbeidet med å realisere det potensial som faktisk finnes innenfor kunst- og kulturnæringene.
Neste taler er statsråd Dag Terje Andersen. Statsråden er i denne omgang fiskeriminister.
Regjeringen fører en fiskeri- og havbrukspolitikk med et sterkt samfunnsperspektiv. Vi skal selvsagt føre en politikk som legger til rette for bedriftsøkonomisk lønnsomhet, men i tillegg skal vi ivareta viktige samfunnshensyn. Regjeringen har foreslått å opprette et marint verdiskapingsprogram med en samlet ramme på 75 mill. kr. Programmet bygger videre på det marine innovasjonsprogrammet som er satt i gang i år, men det foreslås nær en dobling av bevilgningen. Programmet skal stimulere til nyskaping og mer markedsretting av næringen, bl.a. gjennom etablering av nettverk mellom sjømatbedrifter som har internasjonalt potensial. Økningen i bevilgningen skal rettes inn mot å styrke marint næringsliv i områder med spesielle omstillingsbehov. Jeg er glad for at en samlet komite slutter seg til innrettingen av programmet, og har merket meg at et flertall i komiteen åpner for å sette av inntil 5 mill. kr innenfor programmet til føringstilskudd dersom det dokumenteres behov for det. Komiteen peker på at det ulovlige overfisket i nordområdene er en alvorlig trussel mot fiskerinæringen. I budsjettforslaget økes bevilgningen til Fiskeridirektoratets arbeid på området med 7,5 mill. kr, samtidig som Kystvaktens budsjett styrkes med 18 mill. kr. Dette kommer i tillegg til at begge områdene ble styrket også i budsjettet for 2006. Økningen på Fiskeridirektoratets budsjett i 2007 vil særlig gå til økt kontrollfrekvens, spesielt i norske havner. Det vil også arbeides videre med å ta i bruk elektroniske hjelpemidler for å få en mer effektiv ressurskontroll. Regjeringen legger stor vekt på internasjonalt samarbeid for å sikre forsvarlig ressurskontroll, ut fra den erkjennelse at vi bare kan lykkes gjennom et bredt samarbeid og nye internasjonale prosedyrer for kontroll. Det er inngått avtaler om kontrollsamarbeid med i alt 16 land, herunder Russland. Norge har også vært pådriver i det multilaterale arbeidet mot ulovlig, urapportert og uregistrert fiske. For å få redusert overfisket i Barentshavet er internasjonale avtaler, f.eks. om havnestatskontroll, helt vesentlig. Det har vært en betydelig debatt om NOx-avgiften som innføres fra 1. januar. Dialogen om mulige overgangsordninger og alternativer til avgiften har vært basert på et felles mål om at utslippsforpliktelsene skal nås. Det er bra. De overgangsordningene som nå legges til grunn for 2007, og hjemmelen til å inngå miljøavtaler, gir et godt utgangspunkt for at myndighetene og næringslivet i fellesskap kan bidra til at de negative konsekvensene for næringslivet blir så små som mulig. Målet med distriktskvoteordningen er å tilføre fiskeråstoff til industribedrifter i lokalsamfunn som ellers sliter med å opprettholde en stabil produksjon. Det er en prøveordning som skal evalueres før det tas stilling til om den skal videreføres. Så langt er lite av kvoten fisket. Det har sammenheng med bl.a. vær, tilgjengelighet og opprinnelige kvoter. Trålernes distriktskvote er økt med 80 tonn samtidig som det er gitt fritt fiske innenfor distriktskvoten for konvensjonelle fartøy med adgang til å delta i ordningen. Jeg har merket meg at et flertall i komiteen mener at Norge bør ta initiativ overfor ICES med sikte på økt koordinering og innsats når det gjelder forskning og overvåking knyttet til økosystemene i Nordsjøen. Rømning er fortsatt en av de store utfordringene innen norsk havbruk. I vår la Fiskeridirektoratet fram en tiltakspakke mot rømning av oppdrettsfisk – Visjon nullflukt. Tiltakspunktene omfatter arbeid med bedre regelverk og forvaltningsverktøy, mer målrettet kontrollinnsats og bedre samhandling med politi og påtalemyndighet. Regjeringen foreslår en økning i Fiskeridirektoratets bevilgning på 2 mill. kr for å styrke arbeidet med oppfølging av tiltaksplanen, herunder drift av rømningskommisjonen, som ble etablert tidligere i år. Det er ressursene og mulighetene i havet som har lagt grunnlaget for den velstanden og velferden vi har i Norge i dag. Mange av Norges fremste muligheter for framtiden ligger også i havet og i de marine næringene. Det er muligheter som Regjeringen vil jobbe aktivt for at vi skal ta i bruk.
Det blir replikkordskifte.
Jeg skal ta en replikk som ligger i grenseland mellom næringsministerens område og fiskeriministerens. I fjor fremmet vi et forslag om å innføre en nettolønnsordning for Hurtigruta. Det gikk Regjeringen og de rød-grønne på Stortinget imot. Vi registrerer at i år har man kommet halvveis tilbake, med delvis innføring av nettolønnsordning. Det synes vi er bra. En av ulempene med nettolønnsordning både for Hurtigruta og offshoreflåten er at det kan medføre konkurransevridning når det gjelder arbeidskraft. Vi foreslo i vårt alternative budsjett å øke fiskerfradraget til 150 000 kr fra 80 000 kr. Og med den bakgrunn: Mener statsråden at fiskeflåten har gode rammevilkår for å rekruttere arbeidskraft, tatt i betraktning den konkurransesituasjonen man er i sett opp mot dem som har nettolønnsordning?
For det første vil jeg si at det er jo en hyggelig problemstilling at en god ordning fungerer godt, som nettolønnsordningen gjør og kommer til å gjøre når Hurtigruta etter hvert kommer inn under ordningen. Vi har sagt at det, slik som vi ser det nå, ikke er aktuelt med nettolønnsordning knyttet til fiskeflåten, men derimot jobber vi tett sammen med Fiskarlaget, og bl.a. har de laget en rapport som heter «Fra ungdom til fisker, fra fisker til fartøyeier», der de legger fram en god del forslag som kan bidra til å styrke rekrutteringen til fiskeflåten. Nå er det jo også en viss overgang mellom offshoreflåten og fiskeflåten, og vi vet at aktiviteten svinger noe over tid, bl.a. i forbindelse med oljepris eller tilgjengelighet på fisk, så det er noen av de samme folkene vi snakker om. Men jeg er enig i problemstillingen, at vi trenger å sette inn flere tiltak for å styrke rekrutteringen til fiskeflåten, bl.a. jobbe med oppfølging av den nevnte rapporten og andre gode ideer til å styrke en viktig næring for Norge.
Det er ingen hemmelighet at Regjeringen har forverret rammevilkårene for norsk fiskerinæring systematisk det siste året, gjennom strukturfrys, byråkratiske distriktskvoter, rigide reguleringsforpliktelser, NOx-avgift og en utvidet konkurransevridende nettolønnsordning. Høyre forstår at næringsaktørene gir uttrykk for stor frustrasjon, ettersom en så å si samlet fiskerinæring pluss LO og universitetsmiljøene var enig i at strukturering var et ønsket virkemiddel. Mitt spørsmål til statsråden blir: Vil statsråden gå i dialog med fiskerinæringen, Fiskarlaget og LO og på den måten sørge for å snu den negative spiralen som fiskerinæringen nå befinner seg i, og sikre forutsigbare, gode rammevilkår for næringen i framtiden?
Jeg må si at jeg reagerer på den utrolige svartmalingen av fiskerisektoren som er premissen for spørsmålet, men la nå det ligge. Når det gjelder hvordan vi skal løse spørsmålet om framtidig strukturering i fiskeflåten, kommer vi til å ha god kontakt med alle fiskernes organisasjoner og LO, som representanten spurte om, nettopp for å bidra til at den stortingsmeldingen som vi skal legge fram, har så bred forankring og så bred forståelse som mulig. Jeg er i den sammenheng også veldig opptatt av å jobbe sammen med de andre politiske partiene enn de som er grunnlaget for Regjeringen, i Stortinget. Men når det er sagt, er jo fiskerinæringen også glad for at vi nå virkelig har en regjering som gjør noe med hovedproblemet på fiskerisektoren, det uregistrerte, ulovlige og uregulerte fisket, der den egentlige fiskeriministeren har gjort en fantastisk innsats i forhold til å få med de andre landene rundt Nordøstatlanteren på havnestatskontroll, få til gjennombrudd i internasjonale organer, styrke Kystvakten, styrke kontrollinstansene på land, så vi kan få tak i det store problemet til norsk fiskeriindustri, som ikke er, som representanten sier, denne regjeringen, nei, men det ulovlige fisket. Der har den egentlige fiskeriministeren gjort en flott jobb.
I svar på replikken frå representanten Korsberg gav statsråden ei ryddig orientering om nokre av dei planane som Regjeringa har for å betra rekrutteringa til fiskerinæringa. Men i fiskerinæringa vert dette opplevt som veldig akutt og som eit ganske stort problem. Eg vil òg understreka at fiskerinæringa ikkje har bedt om nettolønsordning, men eg har lyst til å be om ei litt nærare presisering. Er dialogen med fiskerinæringa på plass? Har Regjeringa ved statsråden her ein tidsplan både for kortsiktige tiltak – for det er tydeleg at dette hastar veldig no – og for litt meir langsiktige verkemiddel? Kunne statsråden utdjupa litt dei planane som ligg rundt dette?
Som jeg sa, er innspillene nå i ferd med å komme, bl.a. i forhold til en utredning som Fiskarlaget har kommet med, og som vi kommer til å vurdere framover. Vi jobber med mange andre saker i oppfølgingen av det gode budsjettet på maritim satsing som nå foreligger, der det også er mulig å ta hensyn til rekruttering. Det er jo for øvrig et paradoks at når noen stiller meg spørsmål om maritim sektor, og alle er enige om at nettolønnsordningen har vært viktig, er den altså et problem for den sektoren som vi snakker om nå. Når det gjelder kontakt med fiskerinæringen, kommer vi, som jeg sa, bl.a. i oppfølgingen av strukturspørsmålet til å ha fortløpende kontakt med næringen og berørte representanter, både med dem som eier næringen, med dem som jobber i næringen, og med de lokalsamfunn som blir berørt av de vedtak vi fatter. Hvis jeg ikke husker aldeles feil i farten, tror jeg mitt første møte med næringen om det temaet er i morgen kl. 10. Og det varer til kl. 12, hvis noen skulle være interessert i møtets lengde.
Norsk havbruksnæring omsetter som aldri før. Behovet for ny produksjonskapasitet er til stede, særlig for matfiskkonsesjoner, men også for stamfiskkonsesjoner. Der har statsråden en mulighet til å bli historisk, for ikke siden 1987 er det utdelt noen ny stamfiskkonsesjon i Norge. Det behovet er helt åpenbart til stede. Samtidig som vi vet at næringen har stort behov for nye lokaliteter, og også, etter Fremskrittspartiets mening, behov for tilgang på nye konsesjoner, verner Regjeringen flere fjorder og havområder i Norge, noe som begrenser tilgangen på hav- og fjordområder som er egnet til oppdrett. Når man får denne situasjonen med færre tilgjengelige lokaliteter og dermed kanskje også færre konsesjoner på sikt, er det jo betimelig å spørre: Vil statsråden gå inn for å øke biomassebegrensningen fra 780 tonn til f.eks. 1 000 tonn på hver konsesjon? Det er ingen biologiske eller dyreetiske hensyn som taler imot en slik endring.
Vi kommer snart til å legge fram forslag om handteringen av laksefjorder for framtiden, og vi kommer ganske snart til å starte gjennomgangen av framtidige tiltak overfor oppdrettsnæringen. Jeg kan ikke forskuttere om det der blir åpnet for verken nye matfiskkonsesjoner eller andre konsesjoner. Men det jeg kan love, er at vi nå skal gå grundig gjennom den saken på bakgrunn av det stadiet av prosessen vi nå er i. Jeg må også få lov til å si noe om laksefjordene. En kan nok diskutere noen grenser og slike ting, men det foreligger altså en enstemmig innstilling. Alle delene av både oppdrettsnæringen, fiskerinæringen og ferskvannsinteressene var sammen i Rieber-Mohn-utvalget, som ligger bak den felles diskusjonen knyttet til om vi trenger å ta vare på den nordatlantiske laksen. Så er det blitt justeringer i forhold til det. Men jeg er helt overbevist om at hvis vi skulle stille oss slik at villaksen dør i de norske elvene, skal det neimen ikke bli lett å selge oppdrettslaks i utlandet heller, for det er faktisk en del av forståelsen av den norske laksen at vi også bevarer villaksstammene.
Jeg tror statsråden og jeg er enige om at næringen generelt og fiskeflåten og fiskenæringen trenger forutsigbarhet for å nå målene om en næring med gode, lønnsomme og trygge arbeidsplasser. Venstre mener at både strukturstoppen og distriktskvoteordningen har medført stor usikkerhet i næringen og bidratt til å svekke rekrutteringen til fiskeflåten. Det er også etter min mening mangel på god og konstruktiv dialog mellom næring og myndigheter for tiden. På bakgrunn av den hyggelige replikkvekslingen vi hadde i stad, skal jeg ikke kalle distriktskvoteordningen for en fiasko her, men det er i hvert fall en lite vellykket ordning, og alle impliserte i næringen er imot ordningen. Regjeringspartiene sier i sin merknad likevel at en skal fortsette med ordningen før den evalueres. Hvis forslaget om å avvikle distriktskvoteordningen faller, vil statsråden likevel evaluere ordningen før en går på et nytt år med tildeling av distriktskvoter, jf. de undertoner som har vært i dag?
Hvis jeg nå ikke har glemt tallene, er det faktisk slik at vi kommer til, når vi skal diskutere de forskjellige kvotene, å holde igjen en mulighet til å videreføre distriktskvoteordningen og så vurdere den, før den eventuelt blir konkretisert i form av antall tonn som skal videreføres til neste år. Men jeg synes jo det er noe tidlig, når enkelte som er opptatt av å få en skikkelig evaluering av ordningen, alt før ordningen er evaluert, har trukket den konklusjonen at ordningen ikke er brukbar og bare skal avvikles. Det synes jeg er noe i tidligste laget. Vi kommer i hvert fall for vår del til å gå noe grundigere til verks enn som så.
Dermed er replikkordskiftet over. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Vi har i dag en regjering som har «hjarte for hele landet», og som vil ha et landbruk i hele landet. I dag har vi en regjering som i tillegg har stor tillit ute i Distrikts-Norge, men den må levere et politisk arbeidsstykke som viser at den evner å realisere Soria Moria-erklæringen og de pilarene som denne regjeringen er tuftet på. Sist vi diskuterte landbruk, var ved godkjenningen av årets jordbruksavtale, som ble underskrevet våren 2006, og som ble endelig godkjent av Stortinget en av de siste dagene før Stortinget tok sommerferie den 16. juni. Det er ikke nok. Det var et oppgjør som økonomisk gav et lite løft, men det var ikke noen ny kurs for norsk landbruk, som næringen hadde håpet på. Det medførte også at en av forhandlingspartene med staten brøt før den endelige avtalen ble framforhandlet, fordi det ikke ble gitt noen signaler om ny kurs fra statens side. Det som ligger i budsjettinnstillingen fra flertallet i kveld, slutter jeg meg til. Det er et godt grunnlag for året 2007. Men vi må gjøre noen politiske grep for å hindre at følgende får videreutvikle seg rundt i landet vårt: Landet gror igjen fortere enn noen gang tidligere i historien. Nyrekruttering til næringen er et problem, og gjennomsnittsalderen på den norske bonden er høy. I mange livskraftige landbruksbygder sendes den siste kua til salgslaget, kan man lese i lokalaviser fra hele landet. Rovdyrforvaltningen har flere steder i landet hatt store problemer. Store deler av besetninger på beite blir drept av rovdyr, med alle de konsekvensene dette har. Bønder sliter økonomisk, selv med de store statlige overføringene denne sal gir. Hvordan skal vi møte disse utfordringene? Jeg mener at vi må ta landbrukspolitikken inn i denne sal og ikke bare diskutere hver vår en framforhandlet jordbruksavtale. Vi trenger en landbrukskommisjon og en ny landbrukspolitikk der vi møter landbrukets utfordringer på en offensiv, positiv og bærekraftig måte. Norge trenger norske bønder og norskprodusert mat, men norske bønder trenger også et storting og en regjering som tar framtidens utfordringer på alvor og gjør noe med det. Jeg har stor tro på at landets landbruksminister og hans medarbeidere tar tak i dette, slik at vi ved årets tilbud til landbruksorganisasjonene ser konturene av en ny kurs som gjør at norsk småskalalandbruk blir mer økologisk og bærekraftig, og at vi i løpet av denne stortingsperioden får en ny stortingsmelding om norsk landbruk og norsk matproduksjon – mat produsert på norske gårdsbruk.
Jeg hørte innleggene fra representantene Korsberg og Asmyhr tidligere i kveld. Jeg har hørt mange utfall fra Fremskrittspartiet om norsk landbruk, men dette er noe av det mest negative jeg noen gang har hørt. Det burde vært kjent for Fremskrittspartiet at de her snakker om en viktig næring som har som oppgave å produsere ren og trygg mat til våre innbyggere. Hvorfor er det galt av staten å bidra til at landet vårt skal ha en trygg matproduksjon? Enhver nasjon må ha mulighet til å stimulere til nasjonal matproduksjon. Vi kan ikke gjøre oss så sårbare at vi ikke produserer egen mat. Samtidig som vi produserer mat på arealene våre, beholder vi levende bygder og holder et kulturlandskap i hevd, noe som betyr mye også for andre næringer, ikke minst for reiselivsnæringen. Jeg forstår det slik at dette vil Fremskrittspartiet overlate til markedet alene å ta seg av. Fremskrittspartiet burde vite at norsk landbruk sysselsetter ca. 100 000 dyktige bønder og folk i foredling. I tillegg kommer ringvirkninger. Næringen står for en årlig omsetning på ca. 100 milliarder kr av det som selges direkte til forbrukerne. Hvorfor bruker Fremskrittspartiet så mange anledninger til å angripe denne næringen og disse yrkesutøvernes arbeidsplasser? Få næringer har gjennomgått så store omstillinger som landbruket, men klima og topografi kan vi ikke omstille. Representanten Korsberg og jeg kommer fra samme landsdel og fylke. Også i vår landsdel betyr landbruket veldig mye. Hva ville f.eks. Balsfjord kommune være uten landbruket? I vår landsdel har vi ca. 10 000 sysselsatte i landbruk og i foredling av landsbruksvarer. Ringvirkningene kommer i tillegg. Representanten Korsberg burde vite at et landbruk i nord uten statlig medvirkning ikke vil være mulig. Jeg synes representanten Korsberg heller skulle bruke sin lokalkunnskap fra egen landsdel til å få endret Fremskrittspartiets ødeleggende landbrukspolitikk, i stedet for å forsterke den. Ved å gjennomføre Fremskrittspartiets budsjett for landbruket i 2007 ville norsk landbruk raskt gå mot slutten. Takk og pris for at vi har et flertall her i salen og i folket for norsk landbruk.
Dette er ein viktig og interessant debatt, som ikkje minst tydeleggjer forskjellane og skiljelinjene i norsk politikk. Da eg høyrde på hovudinnlegget til representanten Korsberg i dag, sat eg igjen med det inntrykket at representanten og Framstegspartiet ikkje har eit einaste positivt element å leggje inn til Regjeringas forslag til budsjett for 2007. Det representanten Korsberg framførte, var negativt frå ende til annan, til alt det Regjeringa føreslår. Det blir på mange måtar ein pussig situasjon når representanten Korsberg trekkjer fram landbrukspolitikken og samanliknar han med det som skjedde med Union i Skien. Det blir eit paradoks. Det Framstegspartiet signaliserer når dei snakkar om ny landbrukspolitikk, er, i tillegg til at dei skal la det vere marknadsstyrt, eit kutt på 5,8 milliardar kr. Det er den enkle løysinga i landbrukspolitikken til Framstegspartiet. Når det gjeld Union, er det riktig at Framstegspartiet lova ingen ting i forhold til å redde Union, men så gjorde dei heller ikkje noko for å prøve å redde Union. Torbjørn Hansen frå Høgre stod her og sa at Høgre framfører ein meir edrueleg politikk i forhold til bruk av oljepengar. Ja, representanten Hansen sa at dei skal bruke 1,3 milliardar kr mindre enn Regjeringa for å dempe presset i norsk økonomi. No som det nærmar seg jul, må det vere å tru på ein viss person i raud drakt, dersom representanten Hansen og Høgre trur at dette vil ha innverknad på presset i økonomien. Eg viser i den samanhengen til svarbrevet som Finansdepartementet har sendt finanskomiteen. Høgre styrte Nærings- og handelsdepartementet i heile Bondevik II-regjeringas periode. Kva var det som skjedde? Jo, det einaste svaret me fekk, var at det ikkje var verktøy i verktøykassa. Det var tidlegare statsråd Ansgar Gabrielsen som lanserte det uttrykket, og det var jo ei god beskriving. Er det ein offensiv næringspolitikk? Nei, Høgres svar var da som no: skattelette og avgiftslette. Da er det eit paradoks at Høgre i neste års budsjett vil auke matmomsen til 15 pst. – med andre ord: nei til lågare matprisar og ja til meir næringsnøytralitet.
Eg synest dette har vore ein fin debatt om næringspolitikken – om både Nærings- og handelsdepartementets budsjett, Fiskeridepartementets budsjett og Landbruksdepartementets budsjett. Det syner at det er skilnader mellom partia, og det er bra. Eg legg merke til at Høgre i både innlegg og replikkar påstår at Regjeringa reduserer forskinga. Det er no eingong sånn, om ein les budsjettet, at forskinga ikkje er redusert. Forskingsfondet er faktisk auka med 10 milliardar kr. Det vert altså vedteke 900 mill. kr meir til forsking for 2007. I tillegg må eg få gjenta at det er ei historisk satsing på næringsretta forsking med ein auke på over 10 pst. Eg synest det er viktig at Høgre merker seg dette, for det vert ikkje riktigare om ein gjentek usanningar gong på gong. Me vert òg kritiserte for endringane i SkatteFUNN. Det vert sett eit tak på talet på timar pr. år og eit tak på timeprisen. Me har registrert at det er mange som ikkje ønskjer det taket, spesielt det på timeprisen, men eg reknar med og forventar at små og mellomstore bedrifter framleis vil forska vidare og utnytta den gode ordninga som SkatteFUNN faktisk er. Venstre snakka òg mykje om forsking og utvikling, og eg er glad for at representanten frå Venstre til og med les avisinnlegga mine i sommarferien og skriv om dei i budsjettinnstillinga. Eg synest det store engasjementet som Venstre har for småbedriftene, er prisverdig, og eg meiner at dei faktisk har mange gode idear. Men eg kan ikkje seia at eg såg noko til dei mens Venstre var i regjering. Eg vart av Framstegspartiet spurt om reduksjonen i talet på bønder. Det er no eingong slik at det har vore ei industrialisering i dette landet som har redusert både talet på bønder og talet på industriarbeidarar. Me har fått ny teknologi og maskinkraft. Me mjølka for hand i gamle dagar, no er det robotmjølking på dei fleste gardane – som eg faktisk trur er veldig bra. Me er sjølvsagt nøydde til å vera moderne innanfor landbruket. Men eg kan vera einig med Framstegspartiet i at det er utfordringar i landbruket, og at det er mykje å ta tak i der, men eg trur ikkje løysinga ligg i å kutta budsjettet med 5,8 milliardar kr.
Norsk landbruk står overfor mange utfordringer. Det skapes ofte et inntrykk av en lite omstillingsvillig næring når en diskuterer landbruk, men det motsatte er realiteten. Utfordringen ligger i at omstillingene har fulgt politisk bestemte signaler og strukturmål de siste 30–40 årene. Politikken har ikke klart å stoppe utviklingstrender i næringen. Representanten Oppebøen Hansen bør ha lagt merke til at det på begynnelsen av 1970-tallet faktisk var 150 000 bønder i Norge. Nå er det under 50 000. Dagens landbruksminister sa ved sin tiltredelse at hvert nedlagte bruk var et nederlag. Han har siden tiltredelsen opplevd 2 000 nederlag. En lege som fortsatte å skrive ut samme medisin til pasienten etter 40 års bruk uten særlig virkning, ville ha blitt fratatt retten til å skrive ut resepter. Distrikts-Norges utfordring er en helt annen i dag enn den var den gangen rammene for landbrukspolitikken ble lagt. Skal neste generasjon ønske å bosette seg på og drive brukene, må distriktene kunne tilby annen sysselsetting. Det er utfordringen. Utfordringen er med andre ord snudd på hodet, men det er ikke politikken. Jordbruk og skogbruk er to svært forskjellige næringer. Jordbruket vil i overskuelig framtid være starten på en skjermet, nasjonalt orientert verdikjede. Skogen er starten på en verdikjede som ender opp i åpne, ubeskyttede markeder. Begge sysselsetter mange og står for en betydelig verdiskaping, men fundamentet er helt forskjellig, og mulighetene og potensialet det samme. Landbruket skriker etter deregulering. Det er snakk om å skape muligheter for valg av egne strategier for dem som ønsker seg en framtid i næringen. Eiendomsretten må tilbake til bonden. Byråkratiet, som styrer det meste, men som ikke har ansvar for noe, må reduseres. De små steg som regjeringen Bondevik tok i retning deregulering, skapte optimisme. Høyre har faktisk tillit til den enkelte statsråd. Investeringene økte sterkt da man øynet frihet. Dagens regjering går igjen i motsatt retning, og dødsbo blir snart største eiergruppe i norsk landbruk, fordi eierskiftene hemmes. Det er naturlig at Regjeringen skryter av at den har iverksatt tiltak for å stimulere skogbruket. Det er tiltak som næringen setter pris på, men tiltakene er for smale. Det er en betydelig kapital og kreativitet som låses fast i næringen i dag. Den må frigjøres slik at den kan bli en større og viktigere del av den lokale verdiskapningen i Distrikts-Norge framover. Nå bindes dessverre alle til den samme masta, og båten styres mot skjæret.
Uff da!
Ja – uff da.
Vi har i dette landet lang tradisjon for å bruke staten som en aktiv tilrettelegger for å nå de målene vi ønsker innenfor næringspolitikk, innenfor utvikling i norske distrikter, innenfor bosetting og innenfor det å skape arbeidsplasser overalt i landet. Dette gir totalt sett positive samfunnsøkonomiske resultat, og det har skapt det landet som vi alle sammen i dag kjenner som Norge. Så de som i dag feller en dødsdom over en mislykket distriktspolitikk, en mislykket fiskeripolitikk og en mislykket landbruks- og skogpolitikk, synes jeg bør se seg om og sammenligne Norge med Sverige, et land det ikke er helt unaturlig å sammenligne seg med, og se hvordan landsbygda i Sverige ser ut. Sverige har en historie der de avskaffet denne målrettede politikken for vel en generasjon siden, og det bærer også landet preg av. Landsbygda er fraflyttet, og Sverige er sentralisert på en helt annet måte enn det Norge er. Det perspektivet skal vi ha med oss. Så er det mange som har etterlyst en mer aktiv skogpolitikk. Det synes jeg er en ganske urettferdig tiltale overfor denne regjeringen. På det første selvstendige statsbudsjettet man leverte i regjering, innførte man altså en skogfondsordning som gir et beregnet proveny på 50 mill. kr – og kanskje blir det mer. Dette vil utvilsomt føre til en mye mer aktiv og økt avvirkning enn det som har vært tilfellet tidligere. Selvsagt deler vi forhåpningene om å få opp avvirkningen. Det er jo nettopp derfor vi legger til rette for denne politikken. Min påstand er at dette gjør vi i en helt annen grad enn det tidligere regjeringer har gjort. Når det gjelder fisk og den politikken Regjeringen har signalisert, oppfatter jeg at det er et ønske om at man vil bevare ressursene der de faktisk er, der de skapes, og sørge for at de rike fiskeressursene våre kommer befolkning og kystsamfunn langs hele kysten til gode, og at det ikke sentraliseres og akkumuleres på de mest kapitalsterke hendene i de mest sentrale delene av dette landet. Det har vi òg lang tradisjon for i Norge, og den tradisjonen var det den forrige regjeringen og den forrige fiskeriministeren som brøt kapitalt med. Når det så gjelder landbruket, der man tegner et bilde av en næring som er lite omstillingsdyktig, som er på defensiven, og som har lite framtidstro, er ikke det et bilde som jeg deler. Tvert imot er det en næring som er svært omstillingsdyktig. Det viser òg tallene. Det er aldri produsert så mye mat med så lite folk. Selv om det ikke er noe mål at det skal bli mindre folk, vil det selvsagt være en utvikling som ikke nødvendigvis kommer til å stoppe opp. Vår utfordring som storting og samfunn blir å legge til rette for at dette blir balansert, og at vi får framtidsrettede og gode rammevilkår for næringen.
La meg først avlegge en visitt til statsråd Andersen. Hadde det vært slik at fjordvernet hadde ført til forbedringer for villaksen, hadde jeg delt hans konklusjoner. Men det er altså ikke slik at vern av fjorder mot oppdrett fører til færre rømninger – heller tvert imot, fordi man flytter oppdrettsanleggene ut i åpne lokaliteter, der stormen herjer vinterstid. – «Narve» er et godt eksempel på dette. Når jeg hører debatten om fiskeripolitikken i denne salen i dag, tenker jeg på da jeg stod hjemme på kaia på 1980- og 1990-tallet og fortalte fiskerne at hvis vi deregulerer fiskerinæringen, kan fiskerinæringen og fiskeindustrien klare seg uten subsidier. Nei, sa Arbeiderpartiet, subsidier må vi ha. 40 pst. av kystbefolkningen og fiskerne stemte den gangen på Arbeiderpartiet. I dag har vi en livskraftig fiskerinæring, vi har en livskraftig fiskeindustri i store deler av landet og en havbruksnæring som går delvis så det koster. Og vi har ikke subsidier i det hele tatt. Vi har en næring som står for velferd og verdiskapning i Norge, uten subsidier. Jeg synes kanskje vi skulle brukt litt mer av debatten til å snakke om disse tingene. Det som gleder meg aller mest, er at 40 pst. av disse menneskene i dag stemmer Fremskrittspartiet. Dersom Regjeringen skal gjennomføre sin sjarkromantikk med strukturstopp, laksefjordvern, NOx-avgift, leveringsplikt og alle disse tiltakene som Regjeringen så langt har presentert, er jeg stygt redd for at man kommer til å reklientifisere fiskerinæringen og fiskeindustrien på en måte som dette landet ikke er tjent med – i hvert fall ikke kystbefolkningen. Dette vil gjøre at fiskerinæringen nok en gang blir avhengig av subsidier. Kanskje er hovedmålsettingen til Arbeiderpartiet nettopp det, for da kommer man kanskje tilbake til en situasjon der 40 pst. av kyst- og fiskeribefolkningen stemmer Arbeiderpartiet, fordi de vet at Arbeiderpartiet kommer til å gi dem subsidiene de da plutselig trenger som resultat av en feilslått fiskeripolitikk. Det som er litt spesielt, er det som Ola Borten Moe peker på: Ting går veldig bra. Ja, men ting går veldig bra fordi Arbeiderpartiet i forrige periode ikke mente disse tingene. Da var man enig om at det var behov for lønnsomhet i fiskeflåten. For fiskeflåten er tross alt grunnlaget for alt det andre som foregår. Er det ikke lønnsomhet i fiskeflåten, har man heller ikke noen fiskeindustri. Jeg tror egentlig jeg har sagt det jeg trenger å si. Jeg regner med at jeg har provosert opptil flere av dem som er til stede i salen.
Ja, jeg må si at jeg er umiddelbart enig i at Tord Lien nå har sagt mer enn nok.[[Munterhet i salen]] Et langt liv som penneknekt har lært meg at grammatikken faktisk kan være ganske viktig. I en replikk til komitelederen siterte komitekollega Hans Frode Kielland Asmyhr fra et tidligere innlegg som jeg har hatt fra denne talerstol. For ordens skyld gjør jeg oppmerksom på at sitatet refererer seg til fiskebåtredere, ubestemt form flertall, på et møte i Tromsø. Disse rederne, bestemt form flertall, sa rett ut at de ikke følte noe som helst ansvar for sysselsetting og bosetting langs kysten. De lente seg for øvrig til Fremskrittspartiets politikk. Og det er jo i og for seg beklagelig. Det kan jeg dessverre gjøre lite med. Men jeg håper at Fremskrittspartiet og Hans Frode Kielland Asmyhr for framtiden siterer riktig, fra den rette sammenheng, når de bruker mine sitater. Så vil jeg replisere til Kielland Asmyhr at når han omtaler landbrukssamvirket som en slags sovjetstat, for øvrig med utgangspunkt i hotelleier Petter Stordalen, så har jeg med respekt å melde enkelte problemer. I min tid har jeg hatt høve til å besøke det tidligere Sovjetunionen og se på hvordan landbrukspolitikken der ble bedrevet, og hvordan kollektivbrukene fungerte. Og jeg kan betro Kielland Asmyhr at det var noe helt annet enn Tine eller Felleskjøpet, enn si et kornbruk i Sørum. Men jeg er enig i at landbruket har behov for fornyelse, men ikke i den retningen som Kielland Asmyhr anbefaler, snarere tvert imot. Jeg er faktisk ganske imponert over både omstillings- og innovasjonsevnen i norsk landbruk. Jeg har faktisk tro på at vi skal kunne drive et framtidsrettet norsk landbruk, også etter WTO.
Jeg vil bare si til forrige taler, Gullvåg, at man skal bruke denne talerstolen med varsomhet. Jeg vil advare mot at man angriper næringer som ikke har Stortingets talerstol å forsvare seg fra. Representanten Gullvåg kan gjerne angripe partier og representanter, men man bør være veldig varsom med å angripe næringer, for de har ikke muligheten til å svare. Og som gammel journalist burde representanten Gullvåg være oppmerksom på det. Det har kommet en del angrep på Fremskrittspartiet, i god tradisjon, i denne debatten, og jeg vil bare kommentere noen av de innleggene. Bendiks H. Arnesen var opptatt av å forsvare det systemet man har i dag, naturlig nok. Det var viktig å ha fokus på ren og trygg mat, og det var viktig for ham å ha en nasjonal matproduksjon og forsvare jordbruket. Men det gjelder ikke når man er på sjøen. Det er ikke mye nasjonal matproduksjon på sjøen. Der har man klart å ha en omstilling, og det er konkurransen som får lov å fungere. Men den maten er jo like trygg som det som produseres på land. Man har jo en rekke aktører på land som produserer mat. Representanten Bendiks H. Arnesen var inne på Troms, som er det fylket vi to tilhører. Jeg vil bare peke på bedriften Aron Mat, som produserer kjøttvarer, som er veldig etterspurt og trygge og gode å spise. Og når man snakker om trygg mat, og hvor viktig det er at staten har grep om dette, så må jeg bare få lov til å minne om E. coli-saken. Det er ikke mange måneder siden. Kontroll er det viktigste, og her er vi helt enige. Til representanten Oppebøen Hansen, som var inne på Union-saken og at Fremskrittspartiet ikke gjorde noe i den saken. Det vi ikke gjorde: Vi løy ikke i valgkampen. Og det tror jeg er det viktigste budskapet både til Oppebøen Hansen og til andre representanter. Vi prøvde ikke å reise rundt i valgkampen og flagge et syn som man har gått tilbake på senere. Ervervsloven, hvor er det blitt av den? Den er borte vekk. Så har det vært en del som har vært inne på at man ser en fare for at man legger ned landbruk, og at det er i ferd med å gro igjen. Det er ikke tilfellet, det er ikke i ferd med å gro mer igjen nå enn det har gjort tidligere. Jeg må bare vise til at det er én næring som har slått seg opp i Norge, og det er faktisk hestehold. Her snakker jeg av erfaring – jeg har en hest. Og den som har prøvd å få en stallplass i Tromsø, eller få beite om sommeren, har erfart at det er en voldsomt krevende øvelse. Fôrkostnadene er ganske store, og det er mulig jeg burde få en egen post på statsbudsjettet, president.[[Munterhet i salen]]
Helt klart.
Jeg har i løpet av de to siste månedene stilt to spørsmål til landbruksministeren om måten Statskog opererer på i Distrikts-Norge. Jeg har fått to like skuffende svar, og det virker nesten som om statsråden ikke har tatt seg bryet med å sette seg inn i alvoret i situasjonen. I Bardu kommune holder Statskog på å ta knekken på private aktører, som med støtte av kommunen vil satse på naturbasert reiseliv, villmarksturisme – en av hovednæringene i nordområdestrategien. De private interessentene har fått en bra avtale med Skifte Eiendom og Forsvaret, men Statskog, som tydeligvis befinner seg i en delikat dobbeltrolle, ser ut til å torpedere prosjektet og ny aktivitet i distriktet i Troms. Det siste svaret fra landbruksministeren var så byråkratisk og så langt fra hverdagen i Bardu kommune at jeg sterkt vil appellere til landbruksministeren å faktisk sette seg inn i detaljene i saken. Men problemet med Statskog stopper ikke der. Jeg hadde for noen uker siden et møte med senterpartiordføreren i Storfjord kommune, som også klaget sin nød på Statskog. Ikke fikk man orden på tilrettelegging av ny kirkegårdsgrunn i kommunen, og heller ikke greide man å få fram nye salgbare boligtomter i kommunen. Statskog forvalter, etter det jeg har forstått, på vegne av staten nærmere halvparten av arealet i Storfjord kommune. Sagt på en annen måte: Storfjord kommune er på sett og vis ikke herre i eget hus. Når det gjelder boligtomtene i Storfjord, er jo etterspørselen der. Men Statskog har satt en pris på disse tomtene som er så hinsides at det ikke er mulig å få solgt dem til den prisen. Folketallet i kommunen er på retur. Derfor er det ekstra viktig med tiltak som kan stimulere nye generasjoner til å bosette seg i Distrikts-Troms. Landbruksministeren tilhører en regjering som smykker seg med mange vakre formuleringer i favør av Distrikts-Norge. Men da må den regjeringen også sørge for å gi aktive bidrag for å legge til rette for arbeidsplasser, i f.eks. Bardu, og for boligbygging, i f.eks. Storfjord. Jeg vil derfor utfordre landbruksministeren og spørre ham, siden han er til stede her nå, om han virkelig er fornøyd med den rollen Statskog spiller i mange distriktskommuner. Ser han behovet for en gjennomgang av Statskogs strategi – for å spille med og ikke mot i arbeidet for å skape livskraftige distrikter? Jeg vil faktisk si det så sterkt som at Statskog i deler av Troms nesten oppfattes som et skjellsord. Det bør også være et problem for landbruksministeren og for Landbruksdepartementet, som har denne statsetaten i sin midte.
Det har vært en interessant diskusjon. Debatten har tatt seg litt opp etter hvert, og det gjør den enda mer interessant, synes jeg. Mange talere fra opposisjonen har bidratt til en enorm svartmaling av situasjonen i fiskerinæringen. De har hevdet at strukturpausen har påført næringen betydelige tap. De har hevdet at NOx-avgiften er en trussel i en situasjon der finanskomiteen har reversert dette forslaget og åpnet for en mulighet for en miljøavtale i et samarbeid mellom næringsliv og stat. De har videre hevdet at distriktskvoten har gitt store negative utslag, og at også leveringsbetingelser mv. har gitt negative utslag. Jeg er enig i at vi skal forholde oss til fakta når vi diskuterer fiskeripolitikk og annen næringspolitikk. Alt er ikke bra overalt, men mye er bra. Vi vet bl.a. – og det synes jeg det er viktig å ta med seg – at eksportverdien i fiskerinæringen i år vil bli høyere enn den noensinne har vært. Allerede i begynnelsen av desember oversteg verdien 32 milliarder kr, som var den tidligere rekorden. Vi vet at verdien av flåten aldri har vært høyere. Det selges nå ringnotfartøyer til en pris av 380 mill. kr, fartøyer som for noen få år siden kanskje hadde en byggekostnad på 100 mill. kr–150 mill. kr. Resultatene i næringen har knapt vært bedre. Det vil vi se ved årsskiftet. Prisene på råstoffene har knapt vært bedre. Det er stort sett veldig bra. Ressurstilgangen er stort sett veldig brukbar. Vi kan da spørre oss: Hvorfor skal vi drive med dommedagsprofetier i en slik situasjon? Det er høykonjunktur over hele fjøla. Jeg synes det er viktig at vi forholder oss til fakta på et nøkternt og ordentlig vis. Det må vi også gjøre i dette tilfellet. Så til strukturpolitikken. Jeg synes det er litt viktig at det som har vært hensikten med strukturpausen, tas med. Vi har som mål å få en flåte som er lønnsom. Vi har som mål å få en flåte som har legitimitet i hele samfunnet, som er fordelt over hele landet, og som er så stor som mulig. Vi er ikke minst opptatt av å øke fellesskapets ressurser. Når vi nå gjennomgår denne næringen, har jeg lyst til å minne dem som tydeligvis er uenig i dette, om at til og med næringen selv spør seg: Hvor få skal vi bli? Det sa lederen for Fiskebåtredernes Forbund ved forrige årsmøte, og det vil bli gjentatt på nytt. Spørsmålet til slutt er: Når en fra opposisjonens side hele tiden viser til Fiskarlaget, til Fiskebåtredernes Forbund og til LO, er det slik at hele opposisjonen, Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, er enig om at det skal innføres en ny skatt i fiskerinæringen? Det er jo også en del av deres forslag.
Debatten i kveld viser tydelig politiske forskjeller. Det er bra, det er en god ting. For om mulig å klargjøre ytterligere har jeg nå tatt ordet igjen for å sette søkelys på det jeg mener er Fremskrittspartiets forholdsvis virkelighetsfjerne landbrukspolitikk. Jeg ønsker å ta Fremskrittspartiet på alvor, men – ærlig talt – ut fra arbeidet med budsjettet synes jeg det er litt vanskelig å forstå helt hva Fremskrittspartiet vil med landbruket. År etter år har Fremskrittspartiet foreslått kutt, på 4 milliarder kr og på 6 milliarder kr. Samtidig har de vært med på å avgjøre noen statsbudsjetter, bl.a. i forrige periode. Da ble det flyttet på til sammen kanskje 20 mill. kr. Fremskrittspartiet har altså ikke krevd de helt store endringene. Da kan en jo spørre seg: Tror Fremskrittspartiet egentlig ikke helt på sin egen medisin? Tror de ikke helt på sin egen diagnose? Innser Fremskrittspartiet at den store betydningen et livskraftig landbruk har for øvrig virksomhet rundt om i landet, gjør at de faktisk ikke kan stå ved det de egentlig truer med i budsjettdebattene? Har Fremskrittspartiet kanskje tatt inn over seg at det ikke vil bli særlig attraktivt å invitere tyske, engelske eller japanske turister til et Bygde-Norge der storparten av den opprinnelige gårdsbebyggelsen vil være i forfall, og der både utmark og innmark er vanskjøttet, og kanskje helt gjengrodd? Det er nemlig det vi kan vente oss hvis Fremskrittspartiet får det som de vil. Som jeg har nevnt tidligere i denne salen, står politikken overfor landbruket i grell kontrast til Fremskrittspartiets politikk overfor den maritime sektoren. Den «støtten» de vil gi på landbruksområdet, ved å kutte til det halve, vil de heller plusse på i den maritime næringen. For å si det slik: Dersom vi mot formodning får et fullskalaeksperiment i form av Fremskrittspartiets landbrukspolitikk, vil det ikke akkurat være trengsel foran kassa på Coop-en, verken i Beiarn eller i Budalen. Det eksperimentet håper jeg vi aldri får se realisert.
Jeg skal benytte disse minuttene til å oppklare en del helt åpenbare misforståelser som er fremkommet i debatten. Det er ikke slik at Fremskrittspartiet er negativ til norsk landbruk. De som hevder det, kan tydeligvis ikke ha lest verken Fremskrittspartiets merknader i budsjettinnstillingen eller våre merknader til jordbruksoppgjøret. Men det Fremskrittspartiet gjør, og som flere partier i denne salen burde gjøre, er å påpeke helt klare systemfeil som hindrer næringens vekst, utvikling og verdiskaping. Det som skjer her, er jo at flertallet i denne salen bidrar til å gjøre denne næringen en stor bjørnetjeneste ved ikke å gjennomføre helt nødvendige endringer, som jeg faktisk tror alle vil se vil måtte komme. Så har vi representanten Steinar Gullvåg, som nå prøver å fossro bort fra sine uttalelser hos fiskebåtrederne oppe i nord. Jeg tror nok at alle som var til stede, oppfattet Gullvåg slik som jeg siterte ham. Men han går i den fella at han selv begår sitatfusk når han prøver å sitere at jeg i en tidligere debatt i dag har betegnet landbrukssamvirket som «den siste sovjetstat». Det har jeg altså ikke gjort, men jeg siterte en vellykket forretningsmann i dette landet som hevder det, og jeg synes det er trist at en mann som driver en så stor virksomhet, og som også er avhengig av landbruket, oppfatter landbruket på den måten. Representanten Bendiks H. Arnesen hevder at Fremskrittspartiet angriper næringen, at vi ikke er for trygg matproduksjon, og at vi ikke er for levende bygder og kulturlandskap, men at vi er for at markedet skal styre. Ja, vi er for at markedet skal styre også innen denne næringen. Jeg la merke til at landbruksministeren tidligere i dag sa at landbruket må produsere det markedet vil ha. Vi kan jo ikke innføre helt andre regler for landbruket enn for alle andre næringer her i landet. Og det er faktisk slik at hvis Arnesen er kritisk til at det blir mindre levende bygder og et dårligere kulturlandskap, må han se på sitt eget partis politikk. For det er ikke vi fra Fremskrittspartiet som har brukt ord i denne debatten som gjengroing, forgubbing, dårlig landbruksoppgjør eller problemer med rovdyrforvaltningen. Det er det representanter fra regjeringspartiene som har gjort, som tydeligvis ikke er fornøyde med den gjeldende landbrukspolitikken, og ønsker en annen kurs, ut av det uføret som man er kommet i.
Hvis det var slik at representanten Kielland Asmyhr faktisk ønsket å utvikle landbruksnæringa i Norge, kunne han nok begynt et noe annet sted enn ved å kutte drøye 5 milliarder kr i budsjettet og ut fra det si at man skal utvikle landbruket. Realiteten er at hvis en ønsker å få til nye arbeidsplasser, ønsker å bruke gården som utgangspunkt for næringsutvikling ute på bygda, og ønsker å kombinere matproduksjon med mulighetene innenfor bioenergi, turisme, reiseliv, grønn omsorg osv., må vi ha fundamentet på plass i bunnen. Vi må produsere kvalitetsmat som basis ute på bygda, og så må vi klare å knoppskyte ut fra det og utvikle gården basert nettopp på det som utgangspunkt. Da nytter det ikke å starte med å ta bort det som faktisk ligger der som et fundament, og så tro at en skal klare å erstatte det med noe annet og – i og for seg – udefinerbart. Representanten Aspaker var opptatt av kommunikasjonen som representanten har hatt med meg i forbindelse med situasjonen i Troms rundt Forsvaret i Bardu, og mener at Statskog her gjør en stor urett. Det som jeg har forsøkt kommunisert til representanten Aspaker i to brev, er at det er viktig å få til ryddige forhold når en skal endre bruken av en eiendom som ligger på Statskogs grunn, og hvor det kan komme en situasjon hvor det å rydde opp rent fysisk på dette området kan bli en realitet. Det ønsker Statskog å sikre seg i de forhandlingene som nå er. Og jeg er vel noe usikker på om det er veldig urimelig å ønske å ha en trygghet for hva som skjer i framtida rundt de byggene som Forsvaret har brukt, men som nå eventuelt skal brukes til andre ting. Når det gjelder Statskog generelt, skal de være en medspiller ute på bygda. Statskog forvalter betydelige landarealer, er Norges største grunneier og har både mulighet og ansvar i forhold til å bidra til lokal verdiskaping. Det betyr at Statskog i forhold til konkrete avtaler skal ligge midt på treet. Statskog skal ikke være noen prisdrivende organisasjon ute i forhold til avtaler som inngås på ulikt vis, og skal heller ikke dumpe priser og slik sett ødelegge markedet i forhold til å drive næringsutvikling på ulikt vis ute på bygda. Det skal være Statskogs plass i et marked som handler om næringsutvikling og det å bruke de ressursene som er ute på bygda.
Det skjer en interessant endring i Fremskrittspartiets jordbrukspolitikk. Tidligere har partiet presisert at det er systemet en er ute etter, mens jordbrukerne er hederspersoner som yter en god innsats, og som bør ha en inntekt for sitt strev på linje med andre. Det sies at en skal ta et oppgjør med det jordbrukspolitiske styringssystemet, for det har ikke nådd de ambisiøse mål som er satt. Det fortsetter en for så vidt å snakke om. Men det som nå er det interessante, er at vi har fått to svært sterke eksempler på at Fremskrittspartiet nå åpent går ut mot inntektene og inntektsmulighetene til den enkelte gårdbruker. Det første eksempelet er det som står i næringskomiteens innstilling om konkurransen i melkesektoren. Der står det at flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet og Høyre, «vil fastslå at Stortingets uttalte ønske om økt konkurranse innenfor denne sektoren, ikke var ment å skulle føre til lavere produsentpris. Løsninger på konflikten må derfor sikre jordbruksavtalens målpris». Fremskrittspartiet kunne ikke være med på en slik merknad. Høyre har i presseoppslag og i debatten i dag sagt at de burde vært med på det, fordi de er enige i det. Tines konkurrenter, Q-meieriene og Synnøve Finden, har offentlig sagt at de er enige i merknaden, men fortsatt er Fremskrittspartiet imot – sjølsagt fordi en ikke kan være med på å slå ring om den inntektsmuligheten som markedsprisen på melk skal kunne gi. En er direkte uenig. Noe annet kan en jo ikke forstå merknaden som. Så til det andre punktet. Fremskrittspartiet har i finansdebattene og ellers gjort seg til talsperson, nå som tidligere, for skattelettelser. Likevel presterte Fremskrittspartiet, som eneste parti, å stemme imot at jordbruksfradraget skulle økes, med den begrunnelsen at siden inntekten i jordbruket var som den var, fortjente ikke de personene noen skattelettelse. I tillegg til det har vi bevilgninger over statsbudsjettet som nødvendigvis må føre til en kraftig svekkelse av jordbruksarbeidets inntektsmuligheter for en dyktig og pågående jordbruker. Fremskrittspartiet har sjølsagt ikke tillit hos dem som skal leve av arbeidsinnsatsen sin i jordbruket, og spesielt de som skal leve av arbeidsinnsatsen sin gjennom hardt arbeid og stor produksjon. De såkalte entreprenørene velger jo ikke Fremskrittspartiet, for ingen vil bli mer negativt rammet av Fremskrittspartiets politikk enn nettopp de som en prøver å gjøre seg til talsmann for. Men det er på papiret.
Representanten Lars Peder Brekk hevda at opposisjonen svartmåla situasjonen i fiskerinæringa. Om regjeringspartia vil bagatellisera bodskapen frå opposisjonen, vert eg litt uroleg, for Kristeleg Folkeparti prøvde å spissa ein viktig bodskap, nemleg at fiskerinæringa treng stabile og føreseielege rammevilkår. Bråstoppen i strukturkvoteordninga førte til stor usikkerheit, NOx-avgifta sende sjokkbølgjer inn i næringa, og det er store rekrutteringsproblem i næringa. Løypemeldinga er at me framleis er usikre med omsyn til næringa og usikre på kva som skjer med strukturkvoteordninga. Me er usikre på kva den endra NOx-avgiftsordninga vil seia i praksis. Næringsministeren har gjeve sterke signal om vilje til å gjera noko med rekrutteringssituasjonen, men me er på ein måte i ein usikker fase. Hovudbodskapen vår er følgjande: Fiskerinæringa treng stabilitet og føreseielegheit. Med ei fleirtalsregjering er det regjeringa og regjeringspartia som har makt til å levera etter denne bestillinga.
Det var representanten Lars Peder Brekk som fikk meg til å ta ordet til en kort kommentar. Han sa: «Hvor få skal vi bli?» En professor på Ås tok på 1950-tallet utgangspunkt i utviklingen i antallet skogsarbeidere og framskrev utviklingen. Da kom han til at det ville være igjen én skogsarbeider i 2050. Hvis vi ser på hvor vi er nå, ligger vi faktisk foran prognosen. En kan alltid bli skremt av en slik utvikling, selvfølgelig kan en bli det. Men den lar seg ikke stoppe. Hvis man prøver å regulere den, skaper det egentlig bare framtidspessimisme, og man lar ikke dem som tror på næringen, få lov til å ha troen. Både statsråd Dag Terje Andersen og jeg har bakgrunn som skogsarbeidere, og i mitt område er det i hvert fall ingen som driver det tradisjonelle skogsarbeideryrket. Historien viser jo akkurat det motsatte. Omstilling er ikke slutten på noe godt, men starten på noe bedre. Det er faktisk en forutsetning for framtidig velferd, og for at vi skal kunne bære det omsorgssamfunnet vi går inn imot. Det innebærer ganske stor usikkerhet for den enkelte, og det kan være ganske tøft å takle det. Men heller ikke der kan man stoppe utviklingen. Det er derfor synd at ikke landbruksministeren grep muligheten til å fortsette den realitetsorienteringen som trengs innenfor landbrukspolitikken, og at vi hadde fortsatt den forsiktige tilnærmingen til en ny framtid som den forrige regjeringen startet. Jeg håper han kommer på bedre tanker etter hvert.
Hans Frode Kielland Asmyhr har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det var representanten Per Olaf Lundteigens innlegg som fikk meg til å ta ordet. Han hevder at det er en endring i Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Da tror jeg representanten Lundteigen følger dårlig med, for jeg har sagt at det er systemfeil vi er ute etter å angripe, og ikke den enkelte bonde. Jeg kan forsikre representanten Lundteigen om at jeg mener at både han og hans yrkesbrødre, inklusiv min far, er hederspersoner. Så hevder Lundteigen at Fremskrittspartiet ønsker å svekke bondens inntektssituasjon, bl.a. ved det vi sier i en merknad om melkeprisen. Jeg lurer på hvilke partier her i denne salen som kan garantere en pris i et marked med fri konkurranse, som vi ønsker. Jeg har også lagt merke til at Høyre prøver å fossro ut av den merknaden, men det tror jeg ingen partier kan gjøre. Derfor er vi det eneste partiet som er ærlige mot bonden, og som ønsker en reell konkurranse i meierisektoren.
Lars Peder Brekk har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det går sikkert fort. Jeg har lyst til å kommentere to av innleggene som kom på slutten her, fra henholdsvis representanten Ingebrigt S. Sørfonn og representanten Gunnar Gundersen. Når det gjelder skjebnetroen, for å bruke det begrepet, vil jeg bare understreke at det er jo litt viktig, uansett, å ta med seg hva som er de reelle utviklingstrekkene når det gjelder økonomien i fiskerinæringen. De reelle utviklingstrekkene er at det går ganske bra. Det var det jeg prøvde å få fram. Det er klart at vi skal sørge for at det går ganske bra også framover. Så til representanten Gunnar Gundersen, som kommenterte det uttrykket som lederen i Fiskebåtredernes Forbund brukte: Hvor få skal vi bli? Det har noe med miljøet å gjøre, det har noe å gjøre med hvorledes man skal utvikle næringen framover, for det er en laveste grense der. Men jeg har lyst til å si det slik at hvis vi skal ta Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre på alvor, skal de bli så få som teknologien gir mulighet for, og så skal vi betale så mye ressursskatt som det overhodet også er mulighet for. Det er Ragnvaldur Hannessons svar på utviklingen av næringen, og det går jeg imot.
Da gir presidenten ordet til Per Olaf Lundteigen. Lundteigen har 3 minutters taletid. Han er blant de heldige.
Ja, det er viktig å spare på kruttet. Representanten Kielland Asmyhr sier at jeg følger dårlig med. Det kan hende, men jeg tror jeg følger sånn rimelig med i hvert fall. Det jeg påpekte, er to klare eksempler på noe som ikke går på system, men som går på den enkelte gårdbrukers inntektsmulighet og den enkelte gårdbrukers nettoinntekt etter at skatt er betalt. For å ta det siste først: Som eneste parti fant Fremskrittspartiet grunnlag for å gå imot skattelette gjennom jordbruksfradrag for jordbrukere, fordi jordbrukerne hadde en inntektsoppbygging som var slik at de ikke fortjente det, noe alle andre partier mente var rettferdig. Det kommer en seg ikke rundt. Punkt 2 – melkeprisen: Fremskrittspartiet har som flere, også Senterpartiet, gjort seg til talspersoner for at en skal ha konkurranse når det gjelder foredlingen av norsk melk. Det har vært sagt at den konkurransen skal føre til en effektivisering av bransjen og flere produkter, og at forbrukerne skal få et bedre vareutvalg. Det skal samtidig ikke føre til at den som produserer melken, skal få dårligere pris for melken. Nei, den skulle en beholde. Det er jo noen av oss som har lest historien såpass at vi vet hvordan Fremskrittspartiets politiske aner – for å si det sånn – har opptrådt i dette spørsmålet. Det er bare å lese Omsetningsrådets 50-årige historie, så ser man det. Vi har antatt at det Fremskrittspartiet egentlig var ute etter her, var å redusere bondens pris. Nå har vi fått det bekreftet, ved at Fremskrittspartiet går for en merknad hvor en sier at en ikke ønsker å opprettholde det målprisnivået som blir fastsatt på råvaren, for det er den råvareprisen som skal være lik for samtlige foredlere, som så skal konkurrere. Det er en ny epoke vi er inne i. Til overmål gjør Fremskrittspartiet seg til talspersoner for entreprenørene, de som driver stort, de som har mye leiejord, de som i mange tilfeller har mye gjeld, de som er svært avhengige av markedsprisene, svært avhengige av systemet. Det er ingen innenfor norsk jordbruk som vil bli hardere rammet av Fremskrittspartiets politikk enn nettopp disse. Derfor prater partiet med minst to tunger.
Jeg vil faktisk starte med å takke landbruksministeren for svaret når det gjelder Statskog, som jeg tolker som en imøtekommelse av mine påpekninger av at staten og Statskog må se det som sitt hovedansvar å være medspiller i tilretteleggingen av arbeidsplasser og ny bosetting i distriktene. Jeg tolker også landbruksministeren dit hen at siste ordet ikke er sagt i den saken i Bardu, som undertegnede og statsråden har utvekslet flere spørsmål og svar om. Jeg er 100 pst. enig med statsråden i at miljøvern og opprydding i sårbare områder er et poeng, og, som i det prosjektet i Bardu der alle unntatt Statskog er innstilt på en fem års prøvedrift for virksomheten, at det burde være mulig å bli enig, all den tid også Skifte Eiendom og Forsvaret aksepterer og garanterer for en opprydding i en slik femårsperiode. Kommer man da ikke til enighet om den videre virksomheten i så måte, har man fortsatt Forsvarets garanti for at man vil rydde opp. Når det så gjelder problemene i Storfjord kommune, forstår jeg statsråden slik at han nærmest vil se til at Statskog ikke opptrer som en prispresser og på en slik måte at folk som vil bosette seg i distriktene, faktisk ikke ser mulighet for å kunne gjøre det. Jeg mener at det svaret statsråden gav, er betryggende, men jeg vil følge nøye med i hva han foretar seg videre. Jeg vil også gjerne utfordre statsråden helt på tampen av denne debatten med hensyn til hva slags nye styringssignaler han i så fall kan tenke seg å sende Statskog, og når han kan tenke seg å gjøre det.
Øyvind Korsberg har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg skal ikke prøve å overbevise Lundteigen om Fremskrittspartiets politikk, rett og slett fordi denne valgperioden bare varer til 2009. Jeg tror jeg trenger lengre tid enn tre år. Det som er viktig for Fremskrittspartiet når det gjelder landbrukspolitikken og skattesystemet, er jo ikke det at vi ønsker skattefordeler for enkeltgrupper. Vi ønsker en generell skattelettelse og en generell avgiftsreduksjon, for det er det som gagner mest. Så må jeg vise til Trygve Hegnars leder den 2. desember i år, der han skriver at «hver bonde får en støtte over statsbudsjettet på 223.000 kroner», og at «Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning[[…]] forleden la frem tall som viser at gjennomsnittsbonden i fjor tjente 173.300 kroner. Grovt regnet får altså gjennomsnittsbonden 50.000 kroner mer i støtte enn han tjener!» Det er ganske kreativt!
Ja, se her ja!
Det ser ut som om vi er i gang igjen!
Ja!
Til det siste tror jeg det er behov for en visitt til til representanten Korsberg om forholdet mellom støtte og inntekt. Jeg tror nok at selv om representanten Korsberg leier en snekker til å fikse opp huset sitt og betaler snekkeren 500 000 kr for det, betyr ikke det at snekkeren har 500 000 kr i lønn. Det er noe med betaling for ulike typer oppgaver som blir gjort i det norske samfunn, og det å betale norske bønder for å levere fellesgoder er også en måte å betale på. Den andre måten er selvsagt gjennom pris, som også er en del av inntektsdannelsen i landbruket. Så var det Statskog. Representanten Aspaker tolket i og for seg det jeg hadde svart. Mitt svar var ikke annerledes nå enn det jeg har gitt i brevs form. Jeg forsøkte å si det som representanten Aspaker oppfattet som noe byråkratisk, på en kortfattet måte. I det ligger det jeg har kommunisert her – verken mer eller mindre – og det som er kommunisert i brev tidligere. Når det gjelder styringssignaler til Statskog, blir de gitt årlig. Jeg har årlige møter med Statskog og er selvsagt opptatt av at styringssignalene, både muntlig og i brevs form, blir gitt på en måte som underbygger det jeg sa i mitt foregående innlegg.
Per Olaf Lundteigen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Representanten Korsberg sier at Fremskrittspartiet står for generell skattelette. Det er jo fullstendig feil. De har jo solid tradisjon for å forskjellsbehandle og solid tradisjon for å oppnå sine mål. Derfor fremmet de jo forslag om å øke fisker- og sjømannsfradraget, de fremmet forslag om å senke toppskatten til 700 000 personer som tjener over 400 000 kr, med i alt 1 692 mill. kr. For tre år siden gikk de inn for en stor kampanje for å redusere særskatten på petroleumsvirksomheten – ja, jeg kan gjenta det til det nesten kjedsommelige. Ellers sier representanten Korsberg at bevilgninger over statsbudsjettet til enkelte gårdbrukere, eller til gjennomsnittet, er høyt. Ja, det er helt korrekt. Problemet er bare at dersom Fremskrittspartiet fikk gjennomført sin politikk, ville de få gårdbrukerne som ble igjen, hatt en enda større bevilgning over statsbudsjettet. Altså: De hadde kommet til å bli enda mer statsstyrt, og prisene hadde kommet til å gå dramatisk ned.
Jeg har hatt gleden av å følge deler av debatten i dag. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men jeg må få lov til å kommentere noen av Fremskrittspartiets påstander med hensyn til norsk landbrukspolitikk. Det fins sikkert elementer i Fremskrittspartiets politikk som er bra for det norske samfunnet. Det vil jeg tro, uten å ha gått inngående inn i det. Men å tro at Fremskrittspartiets landbrukspolitikk vil være bra for det norske samfunnet, det blir som å tro på julenissen. Og sjøl om vi nærmer oss den tida da julenissen kommer, vil i hvert fall ikke jeg være med på det. Fremskrittspartiets landbrukspolitikk vil rett og slett bety at de aller fleste gårdene i Norge må legges ned. Det er et faktum! Det vil ikke være noe jordbruk i Norge i de marginale områdene der vi har jordbruk i dag. I dag er det limet i mange lokalsamfunn, både på Vestlandet, på indre Østlandet, i Trøndelag, i Nord-Norge osv. Vi ville nok ha igjen noen få bruk rundt Mjøsa, rundt Oslofjorden og på Jæren. For øvrig ville norsk landbruk være lagt ned. Dette er fakta om Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Jeg syns ikke vi – når vi står i stortingssalen – skal innbille det norske folk at Fremskrittspartiets landbrukspolitikk er med på å tjene distriktene og på å tjene norsk landbruk. Derfor følte jeg at jeg var nødt til å ta ordet. Fremskrittspartiet kan ha bra politikk på noen områder – det er mulig! Men når det gjelder landbrukspolitikk og distriktspolitikk, er partiets politikk en katastrofe for det norske samfunnet. Det betyr rasering og nedleggelse.
Det var bemerkningen om Trygve Hegnar og hans leder som fikk meg til å ta ordet. Det er jo slik at løssalgsavisene i Norge har momsfritak, og Trygve Hegnar kunne neste gang tatt seg bryet med å ta det regnestykket å regne ut hvor mange skattekroner, eller hvor mange statsstøttekroner, det betyr pr. arbeidsplass for Akersgata i Oslo. Min spådom er at det sannsynligvis ville være vel så høyt som det beløpet Fremskrittspartiet sa at norske bønder får. Fremskrittspartiet sier at man støtter opp om den norske bonden, og at partiet vil den norske bonden og landbruket vel. Det synes jeg er et resonnement som er svært besynderlig, og som må være som å prate mot bedre vitende. Hver gang vi har diskutert frihandel, eller hver gang vi har diskutert handelsavtaler og WTO i denne salen, erindrer jeg at Fremskrittspartiet har tatt til orde for å bygge ned importvernet, og for å gi våre defensive interesser når det gjelder landbrukspolitikk, på båten i forhandlinger med WTO. Når importvernet går ned, vil selvsagt også det norske markedet og avsetningsmulighetene på det norske markedet forsvinne, og dermed vil produksjonsgrunnlaget for veldig mange norske gårdsbruk forsvinne. Så bruker Fremskrittspartiet veldig mye av tiden sin på å hakke på norsk landbrukssamvirke. Det er en sport de har drevet med i mange år, og det som har vært konkurransen mellom Høyre og Fremskrittspartiet nå i høst, er hvem som er best til å bruke offentlige kroner til å støtte opp om de aktørene som prøver å komme inn på meierimarkedet. Det er for øvrig en merkelig problemstilling det også, at man skal trenge enorme overføringer over statsbudsjettet for i det hele tatt å være i stand til å konkurrere med Tine. Men hva er det som kjennetegner disse produsentene? Det er jo ikke det at man har fått et større vareutvalg. Synnøve Finden konkurrerer jo på hvitost. Q-meieriene produserer melk. Jeg har ennå til gode å se at dette har fått prisen ned for norske forbrukere. Man vil ta ned de direkte tilskuddene over statsbudsjettet, halvere dem, og så påstår man da at kombinasjonen av åpne grenser, reduserte direkte overføringer og et knekt meierisamvirke er å ville bonden godt, og at det er å ville den norske landsbygden godt. Jeg har, med all respekt, veldig vanskelig for å se at det kan stemme. Så har jeg lyst til å si avslutningsvis at dette jo har vært prøvd før. Det er jo land som har gjennomført en liberalisering av sin landbrukspolitikk, deregulert den fullstendig, og som ikke har noen reguleringer på eiendomsretten. Amerika er et slikt land. Hva er det man ser der? Jo, man ser at man nå er tilbake der vi i Europa var for 100 eller 200 år siden. Der er det bønder som fungerer som leilendinger under store, store selskap.
Det har i grunnen vært en artig høst. Partiet Høyre har igjen blitt opptatt av næringspolitikk. Venstre har igjen blitt opptatt av miljøpolitikk. Kristelig Folkeparti har igjen blitt opptatt av fordelingspolitikk. Ja, det er vel slik at de eneste som er gjenkjennelige på den borgelige siden, er Fremskrittspartiet. For de fortsetter altså med sutring og klaging på alle andre uten å ta ansvaret inn over seg, og fortsetter sitt jag og sin kamp mot velferdssamfunnet som vi har i Norge. Men det er ikke sikkert at disse meningene varer så lenge. Grunnen til at jeg tok ordet nå, var innlegget til representanten Korsberg. I finansdebatten for kort tid siden, sa altså Fremskrittspartiet at de ikke ville gi skattelette til bøndene, for de fikk subsidier, mens i dag sier Fremskrittspartiets representanter at nei, de vil gi generelle skatteletter. Ja, det er en god betegnelse av Fremskrittspartiet. For 14 dager siden ville representanter fra Fremskrittspartiet bruke 10 pst. av Pensjonsfondet til veibygging. Vel, vi har ikke sett så mye av det i den budsjettbehandlingen som er nå. Det er jo det som er problemet med Fremskrittspartiet og deres politikk, eller mangel på det. For hvis en leser programmet til Fremskrittspartiet, kommer det fram at de er et liberalistisk parti, men når en hører på debatten her, prøver de å spille mest mulig på den sosialdemokratiske banehalvdelen. Det henger ikke i hop! Og når det da er noen som sier det til dem, blir de sure som små unger. De tåler ikke å få kritikk, men det må de bare godta at de får. De er et liberalistisk parti, de ønsker et annet velferdssamfunn enn det vi har, de ønsker private løsninger, og de ønsker at vi selv skal være vår egen lykkes smed. Det er Fremskrittspartiet! De ønsker ikke Landsorganisasjonen for arbeidstakere, og de ønsker å endre streike- og lockout-retten. Det er Fremskrittspartiet! De sier ingenting selv, så da er det noen som må prøve å fortelle hva de endelig står for. Eller så må de faktisk logge seg inn på pc-en sin og lese på sitt eget program. Eller hvis de mot formodning ikke greier det, bør de lese programmet som de kan få i papirutgave.
Det er flott at alt som blir sagt fra denne talerstolen, hver kveld, hver dag, hele tiden, er sant. Men jeg tror også at om man ønsker å gjenta en usannhet ofte nok, blir den faktisk ikke mer sann for det. Jeg må si at det er tragikomisk å høre på hva som blir sagt. For det er faktisk slik at med den landbrukspolitikken som blir ført i Norge i dag, blir det i snitt lagt ned ca. ti gårdsbruk hver dag. Dette står man og forherliger fra denne talerstolen, og sier at vi har en fantastisk, flott og fin landbrukspolitikk. Da må man bare si rett ut, at er det noe som klarer å legge ned norsk landbruk, er jo det nettopp en videreføring av den politikken vi har hatt, og som man nå ønsker å videreføre. Da er spørsmålet: Hvor mange gårdsbruk vil bli nedlagt i de neste årene? Vil det være ni, ti, elleve eller tolv hver eneste dag? Det blir altså resultatet av den politikken man legger til grunn. At Fremskrittspartiet har en annen økonomisk politikk og har andre økonomiske løsninger i politikken, burde være veldig godt kjent for denne sal. Det har vi hatt i mange år. Hvis man tror at det kun er én eneste vei til målet, ja da kan man fortsette å prate evige sannheter fra denne talerstolen.
Ryktene om at representanten Rolf Terje Klungland hadde forlatt Stortinget for i kveld, har selvfølgelig vist seg å ikke stemme. Det er klart at vi har ventet, og vi har ventet, og representanten Klungland kom til slutt, som han som regel alltid gjør i disse debattene, og har som den første representanten hittil i dag klart å holde et fullstendig intetsigende innlegg knyttet til det denne debatten dreier seg om. Ikke et eneste ord i representanten Klunglands innlegg dreide seg om næringspolitikk. Det dreide seg om andre parti, og dermed har han kun bidratt til en ting: å forlenge debatten, ikke kunnskapen. Jeg har lyst til å ta for meg det som dreier seg om fiskerinæringen. Vi er i en situasjon der man faktisk har hatt en stor grad av enighet over tid i fiskerinæringen, knyttet til strukturering, knyttet til distriktskvoteordninger – eller det at man faktisk ikke ønsket det – og da er det veldig problematisk at den sittende regjering skaper – jeg holdt på å si – usikkerhet i en næring som trenger forutsigbarhet, i en næring som er konkurranseutsatt, i en næring som møter store utfordringer knyttet til produksjon fra andre land. Vi ser nå bl.a. at hvitfisken vår, den norske hvitfisken, blir møtt av oppdrettsfisk fra bl.a. Sør-Korea, og Vietnam, som nå kommer og møter oss i det europeiske markedet. Jeg håper at Regjeringen snart vil endre kurs. Det eneste man foreløpig har klart å skape på næringssiden innenfor fiskeriene, er nettopp usikkerhet – en usikkerhet om regelverk og strukturering. Det ligger fast. Det skaper en usikkerhet om hvordan vi skal møte framtiden når det gjelder kvoteordninger. Det man trenger, er forutsigbarhet, ikke usikkerhet. Man trenger gode rammevilkår, ikke usikre rammevilkår. Og så trenger vi folk som er opptatt av næringspolitikk, og som ikke bare er opptatt av det andre partier mener. Jeg håper representanten Klungland snart leser sitt eget partiprogram og snakker om det, istedenfor bare å fare med usannheter om andres.
Representanten Lundteigen klarer å lire av seg mye rart fra denne talerstolen. I dag gjentok han flere ganger at gårdbrukerne må få betalt for det arbeidet de gjør. Det er jo en interessant tankegang hvis vi skulle fortsette å operere på den måten i samfunnet. Hver gang man legger ned et stykke arbeid, så får man betalt. Men det er faktisk ikke slik det fungerer. Det er hva man produserer, man får betalt for, det er faktisk ikke for hvor mange ganger man bøyer seg og tar spaden ned i jorden, man får betalt etter, selv om Lundteigen gjerne vil ha det på den måten. Det fungerer faktisk ikke på den måten. Så tilbake til skattelettelsene. Selvfølgelig ønsker ikke Fremskrittspartiet skattelettelser til folk som lever av subsidier. Det er jo meningsløst. I utgangspunktet lever de av andre folks lønnsinntekter, og så skal de i tillegg få subsidier oppå det. Det mener Fremskrittspartiet er meningsløst. Så til representanten Klungland. Man bruker ikke opp oljepenger ved å sette pengene i fond. Da har jo Klungland brukt opp veldig mye oljepenger allerede. Men det er det Fremskrittspartiet vil gjøre når det gjelder samferdselspolitikken, nemlig å sette pengene i fond og bruke avkastningen til å bygge veier, for dette storting klarer ikke å bevilge nok verken til vedlikehold eller til bygging av nye veier. Men det som representanten Klungland heller gjør med pengene, det er å investere alle pengene – ja nesten alle pengene – i våre konkurrentlands bedrifter. Det er Arbeiderpartiets politikk.
Det er sent nå, og kanskje også for sent til å drive voksenopplæring. Det er vel representanter som har sagt det tidligere, at hvis man skal drive voksenopplæring overfor representanter av Klunglands karakter, så vil det ta tid. Det jeg vil bemerke, er at Fremskrittspartiet i hvert fall ser på det mulige. Jeg registrerer at samtlige representanter fra regjeringspartiene nå fokuserer på det som er umulig. Det er klart at når Fremskrittspartiet prøver å fokusere på det som er mulig, så møter vi kritikk fra alle retninger. Men jeg har registrert noe positivt. Parlamentarisk leder i SV, Inge Ryan, var på talerstolen og sa at Fremskrittspartiet har veldig mye positiv politikk, men innenfor landbrukspolitikken var han uenig. Jeg er enig med Inge Ryan fra SV. Fremskrittspartiet har mye positiv politikk. Men så har vi da en utfordring innenfor landbrukspolitikken, og det er voksenopplæring, og særlig overfor representanter som er vokst opp innenfor landbruksvirket, og som på en måte er indoktrinert med at slik skal det være, og vi kan ikke endre det. Min oldefar hadde også en svær gård. Den gikk konkurs. Så hvis en skal dra den historien, blir jeg også på en måte bakt inn i systemet. Slik er det over hele fjøla. Men det blir veldig lite troverdighet i at man når man er innenfor en næring, skal forsvare næringen med nebb og klør, og skal bevare næringen uten å se på utfordringene som kommer om 5–10–15–20 år. Da er en bare til større skade for næringen enn om en lar næringen være forutseende og møte de utfordringene som kommer. Det er jo det som gjenspeiler debatten når det gjelder norsk landbrukspolitikk. Man har år etter år, tiår etter tiår, holdt fast på at landbrukspolitikken må holdes fast, og at vi må beskytte oss mot det som måtte komme av utvikling. Nå er det heldigvis slik – eller uheldigvis, vil mange si – at det Fremskrittspartiet nå har tatt til orde for i forhold til endringer innenfor landbrukspolitikken i 15–20 år, det kommer allikevel. Og det skal ikke forundre meg – vi har hatt en seks timers debatt tidligere i dag, der Fremskrittspartiet har fått beskyldninger for dårlig vær på Vestlandet og beskyldninger om at vi har tatt liv i forbindelse med den globale oppvarmingen – om vi nå også i framtiden får skylden for at det internasjonale samfunnet tvinger Norge til å endre den norske landbrukspolitikken. Det er en gjenganger i norsk politikk, og jeg gleder meg til debatten om fem år.
Neste taler er Aud Herbjørg Kvalvik. Kvalvik har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Takk, president, jeg skal være kjapp. Til representanten Nesvik, som vil snakke om fiskeripolitikk. Det skulle jeg gjerne gjort i noen timer i kveld, men det får vi ta ved neste korsvei. Han snakket om forutsigbarhet for en næring som jeg vil si hadde hatt forutsigbarhet i mange, mange år, inntil en herremann ved navn Ludvigsen snudde om på det. Jeg mener virkelig at det førte til en forverring av situasjonen. Vi fikk en politikk som gjorde at fellesgodene skulle være for noen ganske få. De har fått et evigvarende verdibevis, og jeg er veldig takknemlig for at Regjeringa nå har tatt inn over seg den problematikken. Jeg ser fram til at vi skal få lov til å ta en brei behandling av strukturpolitikken for fiskeriene framover vinteren.
Flere av Fremskrittspartiets representanter, inklusive representanten Sandberg, er opptatt av voksenopplæring. Jeg har for lengst slått fra meg tanken om å drive voksenopplæring overfor Fremskrittspartiet. Jeg må bare forklare hvorfor jeg har slått fra meg de tankene. Det var da Per Sandberg prøvde å gjengi det jeg sa i mitt korte innlegg tidligere i kveld. Det jeg sa i mitt korte innlegg, var følgende: Det kan hende at det er elementer i Fremskrittspartiets politikk som kan virke positivt på det norske samfunnet. Det kan hende det, men er det på et område jeg er skråsikker på at Fremskrittspartiets politikk er en katastrofe og en rasering av Bygde-Norge, er det når det gjelder landbrukspolitikken deres. I stad fikk representanten Per Sandberg dette til å bli at jeg roste Fremskrittspartiets politikk. Det forteller hvor vanskelig dette med opplæring er, når man da har sånne elever å forholde seg til. Jeg blir veldig overrasket over at man ikke har kommet lenger i Fremskrittspartiet enn at man fortsatt snakker om dette med subsidiering av norske bønder. En av de viktigste tingene i det norske samfunnet, og som samtlige nordmenn gjør fire–fem ganger pr. dag, er å ete mat. Skulle ikke vi ha en landbrukspolitikk der vi sørger for at vi produserer en god del av vår egen mat, ville vi begå en stor forsømmelse i Stortinget. Vi er nødt til å ha en landbrukspolitikk som sørger for at vi har matsikkerhet, at vi har trygg mat. Det er vi helt nødt til av hensyn til den norske befolkningen. I tillegg vet vi at alle partier i Stortinget, med unntak av Fremskrittspartiet, ønsker levende bygder og levende distrikt, og i de aller fleste bygder er landbrukspolitikken svært viktig for å opprettholde dagens bosetting. Å kalle det for subsidier når man både legger til rette for matproduksjon og for bosetting i Norge, hadde jeg håpet at Fremskrittspartiet hadde lagt bak seg. Noe av det viktigste vi politikere driver med i et land med 4,5 millioner innbyggere, er å ta vare på hele bosettingen fra Nordkapp til Lindesnes. Det er å ta vare på Norges sjel, som er at vi har spredt bosetting, at vi har folk som bor inne i alle fjorder, som bor ute ved kysten, og som bor i innlandet. Det er det som er Norge, og det må vi ta vare på. Derfor er landbruket så viktig.
Debatten bør vel kanskje gå mot kveld – jeg skjønner det. Representanten Tybring Gjedde hadde en veldig tydelig konklusjon på hvem som var verdige for Fremskrittspartiets løfter om skattelettelser. De kommer tydeligvis ikke mange i dette samfunnet til gode, ettersom han konstaterer at ingen som mottar subsidier fra det norske samfunn, må kunne regne med Fremskrittspartiets støtte når det gjelder skattelettelser. Det gjelder bønder. Det har vi forstått. Det har vi forstått lenge. Vi har alltid forstått det. Men det gjelder altså tydeligvis alle industriarbeidere i norske bedrifter som har kraftavtaler. Det gjelder alle journalister i aviser som har momsfritak. Det gjelder alle kulturarbeidere som arbeider i virksomheter som får støtte over statsbudsjettet. Hvem av oss er det det ikke gjelder? Jeg forstår plutselig nå hvordan Fremskrittspartiet kan gjøre opp sitt budsjett, selv om de ikke salderer veldig godt på bunnlinja det de presenterer her i huset.
Jeg registrerer at Fremskrittspartiet hadde hørt rykte om at jeg hadde forlatt Stortingsbygningen. Til det kan jeg si at det gjør jeg ikke under en så viktig debatt som den som har vært her i dag. Jeg har sittet på kontoret og fulgt med på det som har vært sagt. Ut fra det har jeg lyst til å stille noen spørsmål. Først til Tybring-Gjedde, som sier en skal få lønn ut fra hva en produserer. Kan jeg spørre hvor mye han mener at Fremskrittspartiets representanter burde hatt i lønn, for de produser jo overhodet ingenting! De er ikke med på et eneste flertall her i huset. Det eneste de produserer er ord og sure oppgulp! Jeg synes synd på Sandberg hvis han føler seg veldig rammet og truffet av at det er noen som sier at Fremskrittspartiet fører en politikk som går i feil retning. Men egentlig må han stå for det. For denne regjeringen fører nå endelig en politikk som gjør at vi kan ta hele landet i bruk. Det gjelder i forhold til kommuneøkonomien. Vi får bedre skoler, vi får bedre eldreomsorg. Det gjelder i forhold til en aktiv næringspolitikk, som har vært en kjempemangel i flere år. Det gjelder ikke minst det at vi får full barnehagedekning, slik at kvinner kan få lov til å gå ut i arbeidslivet. En får større muligheter til å veksle mellom å gå ut i arbeidslivet og å være hjemme. Men Fremskrittspartiet vil noe annet. Det partiet er grunnlagt på noe annet. Det er grunnlagt på at det skal gis skatteletter. Det er grunnlagt på at vi ikke skal ha offentlige inngrep. Det er Fremskrittspartiets grunnlag. Men det snakker de ikke om. Derfor har jeg et spørsmål helt på slutten, og det er: Hva vil Fremskrittspartiet med vårt samfunn? Jeg har en mistanke om at det de ønsker, er å være i konstant opposisjon, for da trenger de overhodet ikke å ta ansvar. De kan springe rundt og være sure på hele verden og synes synd på seg selv. Fram til nå har de i hvert fall ikke vist noen ting annet enn det i denne sal.
Presidenten minner om at det er en næringspolitisk debatt vi har her i kveld.
Jeg kan berolige representanten Klungland med at jeg føler jeg har bedre kjennskap til tillitsvalgte og folkevalgte i Fremskrittspartiet enn Klungland har, så vi er i meget godt humør. Vi ser positivt på framtiden, og vi gleder oss framover både til 2007 og 2009. Jeg kan forsikre representanten Klungland om at Fremskrittspartiet skal kun fokusere på én ting, og det er på muligheter for folk. Det betyr selvfølgelig at det blir en utfordring for representanten Klungland og for Regjeringen – det betyr det. Det vet også representanten Klungland. Jeg registrerte også at representanten Klungland tidligere i dag meldte seg på en debatt som hadde vart i seks timer. Representanten Klungland kom i tolvte time da også med alle sine spørsmål og sutringer og klager – var det ikke det han sa – over det som hadde skjedd i debatten, og særlig gjaldt det Fremskrittspartiet. En annen ting jeg kan forsikre Klungland om, er at vi skal være i opposisjon. Vi skal være i opposisjon helt til vi kommer i posisjon! Det er det vi håper og tror at folk forventer. Mitt innlegg hadde jeg egentlig tenkt å bruke til å svare representanten Ryan. Ryan er en meget dyktig politiker, som jeg har stor respekt for, og jeg skjønner dialekten hans, i og med at jeg har representert samme fylke i åtte år. Jeg husker tilbake for åtte år siden at representanten Ryan i en lokalavis i Trøndelag sa at det ville være en lykke for Nord-Trøndelag hvis Fremskrittspartiets politikk bare ville virke i den regionen. Poenget er at nå har vi utvidet det området. Nå ønsker vi å spre Fremskrittspartiets politikk utover Nord-Trøndelag – til Sør-Trøndelag, Oppland, Hedmark, Akershus – og da vil det bli til det beste for alle. Representanten Ryan har et poeng, men han mangler limet. Landbrukspolitikk er viktig, og landbruk er en viktig næring. Situasjonen vi er oppe i nå, er at det er andre næringer som overtar rollen som primærnæring, bl.a. i Finnmark, Troms, Nordland og Nord-Trøndelag, etter hvert. Limet for at vi skal få en næringsutvikling i Norge, ja, det er den komiteen som du og jeg er ansvarlige for, president – hvis jeg får lov til å si det – nemlig transportkomiteen. Og SV og Inge Ryan er den største fienden når det gjelder å få til næringsutvikling. Også landbruksnæringen lider under at SV svikter det som har med infrastruktur å gjøre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 1351]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1365]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1365]]
Stortinget skal da votere over sakene nr. 1–4.
Under debatten er det satt fram 41 forslag. Det er: forslagene nr. 1, 39 og 40, fra Jan Sahl på vegne av Kristelig Folkepartiforslagene nr. 2 og 41, fra Borghild Tenden på vegne av Venstreforslagene nr. 3–10, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslag nr. 11, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkepartiforslagene nr. 12 og 13, fra Per Sandberg på vegne Fremskrittspartiet, Høyre og Venstreforslagene nr. 14 og 15, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 16, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet og Kristelig Folkepartiforslagene nr. 17 og 18, fra Trond Helleland på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslagene nr. 19–38, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslag nr. 2, fra Venstre. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 41, fra Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere et tett og forpliktende samarbeid med lokale myndigheter på Nord- Jæren med sikte på å få etablert en kombibane på Nord- Jæren så snart dobbeltsporet er ferdig.» Kristelig Folkeparti har varslet at de vil støtte forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 1, 39 og 40, fra Kristelig Folkeparti.
Det voteres over forslagene nr. 19–38, fra Fremskrittspartiet.
Det voteres over forslagene nr. 17 og 18, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre.
Det voteres over forslag nr. 16, fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en sak for Stortinget i Revidert nasjonalbudsjett 2007, hvor en fremmer et offentlig spleiselag med en betydelig statlig andel til finansiering av Hurtigrutemuseet på Stokmarknes og et overbygg for «Gamle Finmarken».»
Det voteres over forslag nr. 14, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at den statlige finansieringsandel av samferdselsprosjekter der bompengefinansiering inngår, bevilges og utbetales i tråd med prosjektets forutsetninger om finansieringsdeling.»
Det voteres over forslag nr. 15, fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Det voteres over forslagene nr. 12 og 13, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre.
Det voteres over forslag nr. 11, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett 2007 redegjøre for bruprosjektet til Jøa, rv 777 i Fosnes kommune i Nord-Trøndelag.»
Det voteres over forslagene nr. 3–10, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Høyre ønsker å stemme imot komiteens innstilling. – Det nikkes. Presidenten antar også at Kristelig Folkeparti og Venstre nå vil støtte innstillingen subsidiært. – Det nikkes.
Under debatten er det satt fram 16 forslag. Det er forslagene nr. 1, 15 og 16, fra Ingebrigt S. Sørfonn på vegne av Kristelig Folkepartiforslagene nr. 2 og 3, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslag nr. 4, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 5, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre – presidenten gjør oppmerksom på at Venstre i innstillingen har falt ut som forslagsstillerforslag nr. 6, fra Torbjørn Hansen på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslagene nr. 7–14, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet Forslagene nr. 1–15 er inntatt i innstillingen, mens forslag nr. 16 er omdelt i salen. Det voteres først over forslagene nr. 1 og 15, fra Kristelig Folkeparti.
Det voteres over forslagene nr. 7–14, fra Fremskrittspartiet.
Det voteres over forslag nr. 6, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa leggja fram ei ny vurdering av konkurranseforholda i meierisektoren i Revidert nasjonalbudsjett 2007, spesielt om det er naudsynt med forbetringar av rammevilkåra for private aktørar for å sikra eit reelt høve til konkurranse. Det må takast utgangspunkt i at dei overordna måla for landbrukspolitikken står fast, og at landbrukssamvirket må ha ei rolle som dominerande aktør i marknaden for å sikra desse måla.»
Det voteres over forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen videreføre ordningen med utenlandsk bearbeiding av norske råvarer i samsvar med forskrift gjeldende fra 1. juli 2005.»
Det voteres over forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen avvikle distriktskvoteordningen.»
Det voteres over forslag nr. 16, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa evaluere distriktskvoteordninga basert på erfaringane i 2006 og koma tilbake i Revidert Nasjonalbudsjett 2007 med framlegg om avvikling eller omlegging av ordninga.» Presidenten antar at Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre nå ønsker å støtte forslaget subsidiært. – Det nikkes.
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre.
Det voteres så over innstillingens forslag til vedtak under rammeområde 9.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot rammeområde 9.
Det voteres så over innstillingens forslag til vedtak under rammeområde 10.
Også her antar presidenten at Fremskrittspartiet vil stemme imot.
Det voteres så over innstillingens forslag til vedtak under rammeområde 11.
Også her ønsker Fremskrittspartiet å stemme imot.
Fremskrittspartiet ønsker å stemme for VII.
Det går ikke.
Det er greit.
Da kan vi glemme det, da.
Jeg vil i hvert fall ha det med i protokollen.
Ja vel. Det går ikke. Dette er altså rammeområde 11, og det vil i hvert fall Fremskrittspartiet stemme imot.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. desember 2006: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for et internasjonalt regelverk som forhindrer ilandføring av ulovlige fiskefangster.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. desember 2006: «Stortinget ber Regjeringen styrke kontrollen til havs for å forhindre overfiske.»
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.