Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Odelstingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresident.
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Marit Nybakk er foreslått som settepresident. Andre forslag foreligger ikke, og Marit Nybakk anses enstemmig valgt som settepresident for dagens møte.
Representanten Olav Gunnar Ballo vil framsette et privat lovforslag.
Jeg vil fremme et lovforslag på vegne av Helge Bjørnsen og meg selv om endring av folketrygdloven § 8–14, slik at funksjonshemmede gis reisestøtte til arbeidsreiser når vedkommende ikke kan benytte kollektivtransport, når slikt tilbud ikke er tilgjengelig, eller når funksjonshemmingen i seg selv gjør egentransport umulig.
Lovforslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Forslagsstillarane Carl I. Hagen og Øyvind Vaksdal ønskjer at ein skal ta CO2 ut av forureiningslova, slik som ein òg argumenterer elles i debattar om gasskraft og slike ting. Komiteen har vurdert saka og funne at ein ikkje ser det nødvendig å behandla dette forslaget, og avviser det. I utgangspunktet trudde eg at dette var eit situasjonsbetinga forslag, med utgangspunkt i den gasskraftdebatten som var 9. mars. Nå viser den førre saka at jusen her kan bli eit poeng framover, og då kan ein jo lura på om det er parti som ønskjer å slutta opp om dette forslaget som Framstegspartiet nå – går eg ut frå – held fast ved. For min eigen del vil eg berre visa til at sentrum og SV meiner at det er unødvendig å gjera denne endringa, med følgjande grunngjeving: Sentrumspartia og SV «viser til at med de juridiske krumspring og manøver Regjeringen har gjort i forbindelse med St.meld. nr. 33» – altså miljømeldinga – «i forhold knytta til forurensningsloven, er forslaget i dette dokumentet overflødig». På vegner av fleirtalet tilrår eg at ein avviser saka.
Forurensningsloven, som er fra 1981, har i § 6 første ledd nr. 1 en generell henvisning til at gassutslipp til luft anses å omfattes av forurensingsbegrepet. Spørsmålet om også karbondioksid, CO2, skulle omfattes av forurensningsloven, ble i realiteten fastsatt av regjeringen Jagland, som henviste utslippssøknader også om CO2 til behandling i Statens forurensingstilsyn i henhold til bestemmelsene i forurensningslovverket. Dette ble gjort på tross av at CO2-utslipp ikke er til skade verken for mennesker, dyr, planter eller noen former for liv. CO2, eller karbondioksid, inngår som en naturlig del av havet og atmosfæren i et kretsløp som består av fotosyntesen i planter, biologisk virksomhet som pusting hos mennesker og dyr og ulike fysiske og kjemiske prosesser. Det menneskelige bidrag til CO2-utslippene er anslått til ca. 7 milliarder tonn årlig, mot et samlet utslipp i overkant av 200 milliarder tonn årlig. Dette viser at en forsvinnende liten del av utslippene er menneskeskapte. Etter mange års intens forskning er det ennå ikke funnet noen klare bevis for at menneskenes virksomhet påvirker klimaet, men det hersker stor uenighet om disse spørsmål innen forskningsmiljøene. Selv om det hevdes fra FNs klimapanel at det kan foregå en viss klimaendring som kanskje kan bli noe forsterket av menneskeskapt utslipp av CO2, er det lite som tyder på at dette vil føre til noen global miljøkatastrofe. James Hansen ved NASA Goddard Institute for Space Studies har lenge vært en sentral pådriver for tesen om menneskeskapt global oppvarming. Det var faktisk han som initierte klimabekymringen under en kongresshøring allerede i 1988 ved å uttale at det var mer enn 90 pst. sikkert at menneskene var i ferd med å varme opp kloden. I en nylig utgitt artikkel imøtegår han imidlertid både FNs klimapanel og seg selv ved å hevde at det ikke er fossile brennstoff og CO2 som driver den eventuelle globale oppvarmingen, men andre såkalte drivhusgasser. Dette må sies å være oppsiktsvekkende. I kjølvannet av klimapanelets anbefalinger har enkelte norske forskningsinstitusjoner kommet med klare uttalelser, avfeiet skeptikere og faktisk varslet klima for kommende generasjoner. At vi vet for lite om klimasystemet og dets dynamikk til å skille et eventuelt menneskeskapt bidrag fra det naturlige, er artikkelen fra James Hansen et godt eksempel på. På bakgrunn av dette stiller Fremskrittspartiet seg meget tvilende til behovet for å redusere de menneskeskapte CO2-utslippene, og særlig til en oppfølging av Kyoto-avtalen med betydelige økonomiske konsekvenser. Vi anser at det er liten risiko ved å utsette de kraftigste tiltak for å redusere CO2-utslipp til en har bedre kunnskaper på området, og det er også nødvendig å få utredet og vurdert en eventuell strategi med tilpasningstiltak for eventuelle endrede klimaforhold. Det er mulig at det både er bedre og mer økonomisk forsvarlig å tilpasse verden til eventuelle endrede klimaforhold enn å søke å begrense utslippene med de økonomiske konsekvenser dette vil ha. Jeg synes det er merkelig at i det politiske Norge ser en bare problemer, men ingen muligheter. Energi- og miljøkomiteen besøkte i vinter gasskraftverket ROCA i Holland. Her så de ikke på CO2 som et problem, men snarere som en mulighet. Her hadde de bygd opp infrastruktur for å distribuere CO2 til de omliggende veksthus og solgte gassen til disse. Resultatet var at produksjonen i disse veksthusene økte med 20 pst. Nå ser vi heldigvis at det også er noen her til lands som ser mulighetene, og jeg sikter selvsagt til Statoils planer om en CO2-fabrikk på Kårstø. Jeg vil med dette sette fram Fremskrittspartiets forslag som er inntatt i innstillingen, om å ta CO2 ut av forurensningsloven.
Representanten Øyvind Vaksdal har tatt opp det forslaget han har referert til.
Til behandling ligger et Dokument nr. 8-forslag om å fjerne klimagassen CO2 fra forurensningsloven. Til grunn for dette framlegger forslagsstillerne Carl I . Hagen og Øyvind Vaksdal en forståelse av drivhusgassen CO2 som skiller seg fra det meste av internasjonal klimaforskning. Problemet med forslagsstillernes virkelighetsbeskrivelse, der historiske linjer trekkes helt fra høymiddelalder og fram til i dag, er et famlende forsøk på vitenskapelig å argumentere mot dagens klimamodeller. Fremskrittspartiet imøtegår et samlet FNs klimapanel over et par avsnitt med ufullstendige påstander som angivelig skal trekke hele den vitenskapelige forskning på klimagasser i tvil, og dermed avvise forskningen som ligger til grunn for dagens forurensningslov. Fremskrittspartiet viser derimot en ukritisk begeistring for forskning som støtter deres egne synspunkter, bl.a. utført av forskere som tilsynelatende ikke er forskere, men som faktisk også kan være tannleger. Fremskrittspartiet skriver på tross av dette at «det er en viss enighet om at det kan foregå en viss klimaendring som kanskje blir noe forsterket av menneskeskapte utslipp av CO2». Verdens ledende klimaforskere mener vi må redusere CO2-utslippene for å stabilisere innholdet av CO2 i atmosfæren. Og den graverende grunnen til dette er at menneskeskapte CO2-utslipp kan få store virkninger på naturmiljøet som menneskene lever i og er avhengig av. Oppvarmingen av atmosfæren kan true verdens matforsyning, forårsake tørke, stormer og ødelagte avlinger og true artsmangfoldet. Disse scenariene avvises som dommedagsprofetier av forslagsstillerne, som kommer med følgende alternativ til en klimavennlig politikk: «Det er fullt mulig at det både er bedre og mer økonomisk forsvarlig å tilpasse verden til endrede klimaforhold enn å søke å begrense utslippene med de økonomiske konsekvenser det medfører.» Sitatet taler klart for seg. Heller enn å gjøre miljøpolitiske grep i dag ønsker Fremskrittspartiet at verden skal tilpasse seg eventuelle endrede klimaforhold. Med andre ord er de ikke så sikre på at vi kanskje vil oppleve klimaforandringer likevel. Den egentlige begrunnelsen Hagen og Vaksdal har for dette lovforslaget, er at man ikke er villig til å ta de økonomiske konsekvensene av en utslippsbegrensning av CO2. Forslagsstillerne ser ut til å mene at befolkningen raskt vil venne seg til en økt gjennomsnittstemperatur. Varmere somrer og mildere vintrer er bedre enn økonomiske konsekvenser ved begrensede utslipp. Dyr og planter og det sårbare økosystemet de lever i, er tilpasset spesielle temperaturområder. En forandring i klimaet vil skje så hurtig at artene ikke klarer å følge med, og artsmangfoldet er dermed truet. Krever Fremskrittspartiet den samme tilpasningsevnen fra naturen for å slippe de økonomiske konsekvensene ved begrensede CO2-utslipp? Forslagsstillerne har mange forbehold i sammenheng med CO2-utslipp. Kan de presisere om vi kan være sikre på at FNs klimapanel tar feil, og at drivhuseffekten ikke vil skape klimaendringer? Eller er det en risiko for at vi vil oppleve klimaendringer, men at dette er bedre enn å ta de økonomiske konsekvensene av å begrense dagens utslipp? Likevel, når man oppsummerer miljøtroverdigheten til Fremskrittspartiet, kommer den ikke dårligere ut enn Arbeiderpartiets. Fremskrittspartiets holdning i miljøpolitikken er tross alt en prinsipiell oppfølging av at de ikke tror på skadevirkningene av økt CO2-utslipp. Det er derimot vanskeligere å ha forståelse for den politikken som nå føres i Arbeiderpartiet. Senest i forrige uke gav Regjeringen Naturkraft den tillatelsen som vi har diskutert ved gjentatte anledninger denne uken, og som på en måte setter Arbeiderpartiet i en spesiell miljøpolitisk posisjon. Interessant er det derfor at Arbeiderpartiet i merknaden til dette lovforslaget foreslår å avvise det med den begrunnelse at det vil være en svekkelse av forurensningsloven.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 9]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter og de øvrige grupper 5 minutter hver. Presidenten vil videre foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Da sakens ordfører er medlem av Lagtinget, er første taler Jorunn Ringstad.
Det er ein stor lovrevisjon Odelstinget skal ta stilling til i dag, og den er eit uttrykk for at det lenge har vore naudsynt å etablere eit tidsmessig lovverk. Til dømes har bruken av vassdraga endra seg over tid. Såleis står vassdraga sin eigenverdi meir i fokus enn tidlegare, både som del av landskapet og som tilhaldsstad for plantar og dyr. Også moderne prinsipp for ressursforvalting, t.d. omsynet til biologisk mangfald og berekraftig utvikling, har krav på å få større gjennomslag i samfunnsutviklinga. Fleire brukarinteresser er komne til, m.a. har omlegginga av energipolitikken på 1990-talet ført til at aktørar innan kraftmarknaden i tillegg til å ivareta tradisjonelle forsyningsoppgåver også har klare kommersielle mål for si verksemd. Ynske om lokal ressursutnytting har fått sterkare forankring i den offentlege næringspolitikken. Behov for å regulere uttak av grunnvatn har meldt seg med auka styrke. Desse eksempla har aktualisert ein gjennomgang av gjeldande føresegner om allmenne omsyn og også behovet for klare avgrensingar i lovverket med omsyn til verkeområde og definisjonar. Den nye vassressurslova vart fremja av regjeringa Bondevik, og energi- og miljøkomiteen har slutta seg til alle forslag til lovformuleringar. Men det er viktig å merke seg at komiteen på enkelte punkt har formulert premissar og kommentarar som vil måtte vege tungt når lova skal praktiserast, og eg vil i mitt innlegg nemne nokre av dei. I tillegg til moment eg har rekna opp tidlegare, avspeglar lovrevisjonen eit ynske om å forenkle lovverket, sjølvsagt eit prisverdig motiv, men noko som i sin tur fører til at forvaltninga får vide fullmakter. Til dømes blir lova sine reglar om konsesjon heretter i stor grad basert på skjøn. Det kan resultere i vilkårlege avgjerder, noko departementet sjølv til ein viss grad åtvarar mot. Difor meiner komiteen det er all grunn til å følgje utviklinga nøye. Eit springande punkt i lovrevisjonen er målsetjinga om å tilpasse lover og reglar til krav og premissar som følgjer av etableringa av ein effektiv kraftmarknad. Omgrepet «effektiv ressursbruk» får no status som allmenn interesse og blir dermed tillagt større vekt enn tidlegare. Spørsmålet er kva perspektiv som skal leggjast til grunn når det blir snakk om å utnytte kraftressursane mest effektivt. Departementet hevdar t.d. i proposisjonen at konsesjonsplikt kan bli utløyst dersom iverksetjing av eit mini- eller mikrokraftverk kan koma i konflikt med ei meir optimal utnytting av vasskrafta. Men ein samla komite synest slett ikkje det er ei opplagd sak. Komiteen hevdar at det vil vere samfunnsøkonomisk, effektivt og i tråd med allmenne interesser å byggje ut næringslivet i lokalsamfunn. Lokal ressurskontroll og energiproduksjon knytt til mikro- og minikraftverk kan såleis i dei fleste tilfelle oppfattast som ein lekk i utvikling av utmarksstrategiar. Kraftbransjen har difor ikkje hevd på tolkinga av omgrepet «effektiv ressursbruk», særleg ikkje når det ligg føre lokale planar om bygging av mikro- og minikraftverk. Det er eit sjølvstendig poeng at slike lokale kraftverk som regel ikkje kjem i konflikt med andre allmenne interesser, t.d. natur og miljø. Ingen kan vere blind for at så vel offentlege som private aktørar ser seg tente med å endre gjeldande eigedomsstrukturar, og at dei nyttar omsynet til optimal ressursutnytting som argument. Kraftproduksjonen er vorten «big business» og dessutan internasjonalisert. Dess viktigare er det at solide fleirtal i komiteen understrekar at «det, ut frå allmenne omsyn, er viktig å sikre lokalsamfunn råderett over eigne ressursar, og dermed eit sterkare inntektsgrunnlag». Bruk av ekspropriasjonsinstituttet må sjølvsagt ikkje utfordre slike premissar. La meg leggje til at den private eigedomsretten står like sterkt etter lovrevisjonen som før. Og så eit viktig poeng til slutt: Fordi vasskraft er ein ressurs med stigande marknadsverdi, vil overgangen til kommersiell utnytting føre til at erstatningsspørsmål kjem i eit nytt lys. Komiteen vil følgje denne utviklinga nøye. Senterpartiet vil ved eit seinare høve vurdere konkrete lovforslag som skal sikre at det i lys av den nye utviklinga skjer ei rimeleg fordeling av verdiane mellom eigarar av fallrettar og utbyggjarar. Dette vil også vere ein viktig lekk i ein lokalpolitisk strategi.
Jeg skal være veldig kort. Det er grundig redegjort for saken fra Jorunn Ringstads side, og det er i og for seg ikke mye uenighet eller kontroversielle spørsmål som har kommet opp gjennom behandlingen, og det har vært bred politisk enighet. Men jeg har noen få kommentarer. Vi oppfatter det slik at i hovedsak dreier dette seg om en slags opprydning i det eksisterende lovverket. Det er allikevel et forhold jeg vil nevne, og det er spørsmålet knyttet til grunnvann. I forhold til det har det vært lite lovverk og rettspraksis tidligere, og det blir jo nå slått fast at grunneieren har eiendomsrett til vannet under sin grunn. Det betyr ikke at han kan disponere vannet fritt. Også her vil det gjelde konsesjonsregler. Da er vi av den oppfatning at ved konsesjonsbehandling for uttak av grunnvann må konsesjonsmyndighetene legge stor vekt på samfunnets behov og ta nødvendige miljøhensyn. Vann som ressurs er undervurdert. Vi skal ikke langt unna før vann er kanskje den viktigste ressursen. Vann er kilde til mange problemer, og sannsynligvis vil verdien av rent vann stige betydelig i framtiden. Derfor er det viktig med en helhetlig politikk for forvaltning av vannressursene, hvor vi legger større vekt på natur- og miljøhensyn. Det er etter hvert mange brukerinteresser i de fleste vassdragene. Det er ikke lenger bare kraftutbygging det fokuseres på, nå er det forhold for vannforsyning, landbruk, fiske, friluftsliv, turisme osv., og dette må inn i vurderingen rundt forvaltningen av vassdrag i framtiden.
Fremskrittspartiet er positiv til at den nye loven søker å legge til rette for en bedre samordning med annen lovgivning, noe som vil gjøre lovverket både enklere og mer oversiktlig. I departementets forslag til vannressurslov hevdes det at alle slags vassdrag uten hensyn til størrelse og beliggenhet skal omfattes av loven. Fremskrittspartiet mener at det er unødvendig at alle typer bekker, uansett hvor små de er, skal defineres som vassdrag. Dette vil etter vår menig skape problemer med praktisering av loven. Vi vil heller anbefale at bekken eller elva har en viss størrelse eller en viss bredde for å bli definert som vassdrag. Jeg viser i den sammenheng til høringsuttalelsene fra Norges Skogeierforbund, Brukseierforeningens Fagforum og fylkesmennene i Rogaland, Hordaland, Østfold og Vestfold. Fremskrittspartiet holder eiendomsretten høyt, og vi er derfor prinsipielt veldig skeptisk til bruk av ekspropriasjon. Vi mener det må ligge meget tungtveiende samfunnsnyttige hensyn til grunn før ekspropriasjon skal kunne benyttes. Vi er videre uenig i departementets forslag om at eldre tiltak uten konsesjon kan innkalles til konsesjonsbehandling, og vi er selvfølgelig også uenig i at myndighetene får økt adgang til å benytte andres eiendom ved iverksetting av tiltak. Når det gjelder råderetten til grunnvannet, støtter vi departementets syn om at overflateeieren skal ha rådighet over grunnvannet under sin eiendom. Når det gjelder minstevannføringsbestemmelsene i § 10, vil vi peke på at det vil være svært uheldig om resultatene av mange års samarbeid mellom regulantene, forvaltningen og de biologiske miljøene skulle forpurres ved å innføre en firkantet bestemmelse. Her må en kunne vise større fleksibilitet slik at en tilgodeser både kraftprodusent og andre interesser. I proposisjonen foreslås også en lovfesting av vassdragsvern, og dette innebærer både en lovfesting av det forbud mot kraftutbygging som følger av verneplanene samt en lovfesting av vernet i forhold til andre typer inngrep i vassdrag. Lovforslaget angir både strengere konsesjonsbestemmelser og strengere kriterier for å gi konsesjon til tiltak i vernede vassdrag. Fremskrittspartiet vil gå imot en lovfesting av vassdragsvern, slik departementet foreslår, og vi vil videre gå imot at det innføres strengere konsesjonsbestemmelser og strengere kriterier for å gi konsesjon til tiltak i vernede vassdrag. Vi vil på bakgrunn av dette stemme imot §§ 2, 10, 28, 32, 33, 34, 35 og 62.
Det var jo en grei stemmeforklaring. Presidenten skal komme tilbake til avstemningen etter hvert.
Vannressursloven som ligger til behandling i dag, er en lovrevisjon som tar inn nye fokuseringer i forhold til vannressursene våre. Kristelig Folkeparti er fornøyd med at vi nå har fått en lov som tar opp i seg viktige miljøpolitiske hensyn som vassdragenes egenverdi, hensyn til ressursenes tåleevne, rettferdig fordeling av ressursene og en økt fokusering på vassdragene som en del av naturlandskapet. Revisjonen har også sin bakgrunn i et ønske om forenkling av lovgrunnlaget. Loven har fått en generell form, og det er dermed rom for mye skjønn i reglene om konsesjon. Komiteen har i den forbindelse fått forsikringer av statsråden om at det ikke skal forekomme vilkårlige avgjørelser eller urimelige forskjeller mellom ulike søkere. Det er likevel viktig å minne om at det kan bli nødvendig å lovfeste visse kriterier, om behandlingen av konsesjoner blir for vilkårlig. Komiteen mener lovfestede kriterier da vil praktisere loven bedre enn en generell fullmakt. Allmenne interesser er et viktig begrep i tildelingen av konsesjoner, og departementet hevder med rette at effektiv ressursbruk ligger i allmenne interesser. Komiteen har imidlertid også presisert at begrepet «effektiv ressursbruk» har flere betydninger enn kraftproduksjon. Kristelig Folkeparti mener den vannressursloven som vi nå har fått til behandling, er et viktig skritt videre i arbeidet med å sikre vassdrag mot utbygging, tilbakeføre ansvaret for naturressursene til det lokale samfunn og redusere skadevirkninger i vassdraget. Vannressursene er viktige på en rekke felter og må derfor forvaltes med respekt for ressursgrunnlaget vårt og med sikte på en optimal utnytting. Loven bygger på grunneiers rett til vassdrag og grunnvann. Det som imidlertid avgrenser eiendomsretten, er allmennhetens interesser og da særlig konsesjonsplikten. Her er komiteen enig med departementet i at det må fattes egne vedtak om ekspropriasjon selv om det har blitt gitt konsesjon for gjennomføring av et tiltak. Sentrum har sammen med Arbeiderpartiet understreket at selv om både offentlige og private aktører har behov for å endre gjeldende eiendomsstruktur med tanke på optimal ressursutnyttelse, er det viktig å sikre lokalsamfunn råderett over egne ressurser. Kristelig Folkeparti setter pris på det lokaldemokratiske prinsippet om at den som har et eierforhold til ressursene, også skal råde over dem. Dette vil også være med på å tilbakeføre noe av avkastningen til lokalsamfunnet og gi en mulig inntektsøkning. Det har blitt reist innvendinger mot at minstevannføringen blir knyttet til en fast størrelse. Dette er imidlertid et virkemiddel som kan hindre eller redusere skadevirkninger i vassdraget. Det blir dermed viktig å avgjøre i hvert enkelt tilfelle, i forhold til vassdragets egenart, hva som er tålegrensen for det enkelte vassdrag. Her blir det opp til departementet å legge fleksibilitet til grunn for alle konsesjonspliktige vassdrag. Pålegget som regulerer minstevannføring, er et virkemiddel for å hindre eller redusere skadevirkninger i vassdraget, og det er derfor viktig å avgjøre hva som er det kritiske vannføringsnivået for eventuelle skadevirkninger. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at man er tilfreds med at departementet i § 34 foreslår at ingen skal kunne sette i verk tiltak som er i strid med Stortingets vernevedtak. Forslaget innebærer at vassdragsvernet blir lovfestet mot kraftutbygging, og at lovvernet vil gjelde enten det er det private eller det offentlige som har interesse av utbygging. Kristelig Folkeparti ønsker å understreke betydningen av denne lovfestingen, som vi tror kan styrke vassdragsvernet. Den er dessuten viktig for å styrke respekten for vassdragets egenverdi og for å sikre «en samfunnsmessig forsvarlig bruk og forvaltning» av naturressursene våre. Loven kan også fungere som en motvekt til markedskreftene, da mange aktører på kraftmarkedet i dag har kommersielle interesser. Vannressursloven kan slik sett sikre naturressursene mot skadelig inngrep.
Jeg slutter meg i hovedsak til representanten Ringstads redegjørelse om saken og vil derfor bare berøre noen få områder. Høyre slutter seg fullt ut til lovutvalget og departementets målsetting om at forslaget skal forenkle og modernisere eksisterende lov. Men resultatet er en utvidelse av fullmaktene til forvaltningen. Dette er vi meget skeptisk til, og vi vil derfor følge utviklingen nøye. Blir resultatet ulik behandling av søkerne og ikke en skikkelig oppfølging av de føringene som er lagt fra komiteens side, må vi komme tilbake til saken. Det er spesielt på ett område komiteen legger til grunn en vurdering som ikke fremkommer i proposisjonen. Det er vurderingen av innholdet i begrepet «effektiv ressursbruk». I proposisjonen kan en få et inntrykk av at det blir en innskjerping når det gjelder muligheten for å få bygd mini- eller mikrokraftverk. Det er spesielt to forhold som gjør at en slik innskjerping vil være feil. Mini- eller mikrokraftverk vil kunne være en viktig bidragsyter til å kompensere inntektsbortfallet i jord- og skogbruket. Høyre har en positiv holdning til prosjekter som sikrer ressurskontroll og næringsutvikling i lokalsamfunnene. Dette perspektivet må regnes med under begrepet «effektiv ressurskontroll». Det andre forholdet er at det ligger et betydelig kraftpotensial i mini- og mikrokraftverk. Denne produksjonen kan skje uten nevneverdige inngrep i vassdragene. I en situasjon der flere større vassdrag enten er utbygd eller vernet, er dette viktig, fordi alternativet er større utbygginger etter det såkalte takrenneprinsippet. Disse utbyggingene vil ofte føre til inngrep i naturen over store områder. Det kan kanskje være en mer effektiv ressursutnyttelse isolert sett, men ikke i et bredere samfunnsperspektiv, fordi etablering av mini- eller mikrokraftverk kan sikre lokalsamfunnet inntektsgrunnlag både fra kraftproduksjon og fra bruk av naturen, f.eks. gjennom turisme. Med komiteens presisering er det slik at forvaltningen ikke kan si nei til enhver utbygging av mini- eller mikrokraftverk under henvisning til at det kan tenkes at en mer omfattende utbygging vil gi en mer effektiv ressursutnyttelse, slik enkelte har hevdet i mediene. Stortingets vern av vassdrag utelukker ikke all form for kraftutbygging. Dette vil være avhengig av de generelle retningslinjene som er gitt av Stortinget i verneplanene, og av de konkrete bemerkningene til hvert enkelt vassdragsprosjekt. Vern av et vassdrag hindrer ikke konsesjonsfrie kraftutbygginger i vassdraget. I vurderingen av hvert enkelt prosjekt er det viktig spesielt å vektlegge at mini- eller mikrokraftverk ofte har liten eller ingen innvirkning på vassdraget eller omgivelsene. Vannressursene våre er ikke ubegrensede, selv om været de siste dagene kan gi inntrykk av det motsatte. Spesielt i Distrikts-Norge merker befolkningen at vannressursene er ettertraktet på mange måter. Det er derfor en voksende frustrasjon hos grunneierne over at storsamfunnet i altfor liten grad ivaretar deres interesser. Høyre vil understreke at det er viktig å styrke grunneierens råderett over egne ressurser, og at erstatningene ved ekspropriasjon gjenspeiler den reelle markedsprisen.
Det er mykje i det som saksordføraren her sa, og eg kan slutta meg til det meste av det. Men det er to punkt som SV dissenterer på. Det første går på at me tar opp Vassdragslovutvalet si mindretalsinnstilling når det gjeld å skifta ut omgrepet «samfunnsmessig forsvarlig bruk og forvaltning» med «miljøforsvarlig bruk og forvaltning» i § 1. Dette gjer me først og fremst for å streka under at av omsyn til ei berekraftig utvikling og for å taka vare på det biologiske mangfaldet og dei naturlege prosessane som er i vassdraga, så ønskjer me meir fokusering på miljøet i formålsparagrafen. Det andre punktet som SV dissenterer på, gjeld forholdet til minstevassføring. Hovudgrunngjevinga for det er at dersom ein berre har ei minstevassføringsavgrensing, vil det vera ein del elvar som – og eg skal gjerne innrømma at dette har noko med laksefiske å gjera – er avhengige av flaum for at det skal bli ein skikkeleg oppgang på laks. Difor ønskjer me òg å endra § 10, første ledd. Eg tek med dette opp dei to nemnde forslaga.
Representanten Hallgeir H. Langeland har tatt opp de forslagene han refererte til.
Betydningen av å ha rikelig tilgang på vann står sentralt ved inngangen til et nytt århundre. Vi vet at vannmangel er et stort problem globalt sett. I Norge er vi velsignet med rikelige mengder. Dette gir oss et ansvar for å forvalte denne ressursen på samfunnsmessig forsvarlig måte, både når det gjelder vassdrag og grunnvann. Et omfattende utrednings- og oppryddingsarbeid ligger bak det lovforslaget som vi behandler i dag. I tillegg vil flere andre lover bli gjennomgått og endret. Dette viser at Vassdragsutvalget i sitt utkast til ny lov har lagt vekt på å følge opp den forrige regjeringens generelle arbeid med regelforenkling og å legge til rette for redusert behov for dobbeltbehandling etter flere lovverk. Dette er meget positivt. Høringsinstansene har i hovedsak vært positive til at dagens lovverk blir totalrevidert. Etter omleggingen av lovverket er det selvsagt viktig å evaluere virkningen; spesielt har komiteen merket seg at det her blir gitt vide fullmakter til forvaltningen. Dersom ikke intensjonen med loven oppnås, må dette selvsagt følges opp. Den nye loven pålegger vassdragsmyndighetene å overvåke utviklingen i vassdrag og å føre tilsyn med planlegging, bygging og drift av vassdrag. Vi som politikere har derfor muligheter til å følge opp denne utviklingen. Det er gledelig at lovforslaget tar hensyn til miljø- og verneinteresser. Hensynet til biologisk mangfold, bærekraftig utvikling og lovfesting av vassdragsvern får med dette større gjennomslag i samfunnsutviklingen. Dette ønsker vi i Venstre velkommen.
Formålet med vannressursloven er å sikre en samfunnsmessig forsvarlig bruk av forvaltning av vassdrag og grunnvann. De virkemidlene som foreslås i loven for å sikre dette formålet, utvider statens adgang til å gripe inn i eiendomsretten på en dramatisk måte. Den nye loven, særlig sett i sammenheng med annet lovverk og rettspraksis som ikke forutsettes endret, gir også alvorlig grunn til uro når det gjelder rettssikkerheten til eiere av vannressurser. Kystpartiet kan ikke være med på å vedta vannressursloven i foreliggende form. Samtidig ser vi i partiet behovet for revidert lovgivning på dette feltet. Det riktige må derfor være at lovforslaget sendes tilbake til Regjeringen med oppfordring om å rette på regelverk som ikke kan aksepteres, og med anmodning om nærmere utredning av uklare eller tvilsomme punkter. Jeg vil særlig nevne konsekvensene av § 51 i lovforslaget. Sett i sammenheng med forarbeidene og tilhørende endringer i oreigningsloven av 1959 vil denne bestemmelsen bety at den alminnelige ekspropriasjonsadgangen i den gamle lovens §§ 147 og 148 utvides dramatisk fra adgang til å ekspropriere fallrettigheter til fordel for staten og offentlig eide selskaper som bare gjelder når strømmen skal brukes til alminnelig forsyning i eget distrikt. Heretter vil det bli adgang til å frata grunneieren/fallrettseieren ressursen også når den skal benyttes til kommersielt salg, dvs. reine profitthensyn. Det blir også åpnet adgang til slik ekspropriasjon til fordel for private. Gjennom EØS-reglene betyr dette at ethvert selskap eller enhver privatperson i hele EØS-området gis mulighet til etter forvaltningens skjønn å overta fallrettighetene. Legg merke til at det i Ot.prp. nr. 39 sies rett ut at det innebærer at også private selskaper i EØS-landene får mulighet til å ekspropriere. Dette følger av EØS-reglene i sin alminnelighet og er klokelig ikke nevnt her. At det virkelig er slik, er imidlertid nevnt i utredningsarbeidet, i NOU 1994:12 side 235 og utover, særlig side 236 annen spalte fjerde avsnitt. Kystpartiet kan ikke på noen måte være med på en slik utvidelse av ekspropriasjonsadgangen. Men vi ser behovet for et ryddig regelverk, f.eks. når det oppstår uenighet om fallrettigheter. Det er likevel unødvendig med slike ekspropriasjonregler som erstatning for §§ 56 og 57, som i dag løser slike konflikter. Forslaget om at sameielovens regler skal gjelde sammen med muligens en viss tilpasning i jordskiftelovgivningen, bør være tilstrekkelig. Jeg viser generelt til den adgangen staten allerede har til å legge føringer på eiernes ressursutnytting f.eks. nettopp gjennom sams tiltak etter jordskiftelovgivningen. Slike ordninger bør kunne bygges videre ut for å sikre lovens formål. Det er ikke behov for noen utvidelse av den alminnelige ekspropriasjonsadgangen for øvrig. Slik utvidelse tjener verken statens, distriktenes eller fallrettseiernes tarv. Den er utelukkende et redskap for de store i kampen om råderett over norske ressurser. Jeg har ellers merket meg Regjeringens teknikk for å kamuflere det som er tvilsomt – men viktig – i forslaget. Etter dagens regler kan f.eks. en fallrettseier utnytte fallet selv hvis utbyggingen ikke har nevneverdige skadevirkninger for andre private eller for offentlige natur- og miljøinteresser. Etter vannressursloven kan enhver utnyttelse av egne vannkraftressurser stoppes hvis forvaltningen finner at et storselskap heller bør bygge ut. Men for å se at det virkelig er sånn, må man lese lovforslagets § 8 i sammenheng med merknadene i proposisjonen side 327, annen spalte, annet avsnitt. Begrepet «allmenne interesser» er ved slike formuleringer i realiteten utvidet fra natur- og miljøhensyn til også – og over tid – antakelig i hovedsak å gjelde storutbyggernes interesser. Har energi- og miljøkomiteen reflektert over dette forholdet? Jeg nevner til slutt at over tid har regelverket og rettspraksis når det gjelder kraftutbygging, utviklet seg på en måte som ikke er et demokrati og en rettsstat verdig. Jeg har ikke tid til å gå nærmere inn på dette, men jeg nevner at den reelle verdien av fallrettigheter ble synlig ved innføringen av energiloven, som slipper også andre enn de store selskapene til på fordelingsnettet. Det viser seg da at den reelle verdien av fallene varierer og kan være opptil 100 ganger høyere enn det som er fastsatt ved rettslig skjønn. Slike skjønn er basert på såkalte naturhestekrefter i vedkommende utbyggingsprosjekt som igjen i praksis blir bestemt av utbyggeren selv. Verdien fastsettes ganske uavhengig av fallrettseierens tap. Det ligger snublende nær å trekke den konklusjon at hovedhensikten med vannressursloven er å befeste og bygge videre ut den kontroll storsamfunnet og de store utbyggerinteressene allerede har med andres ressurser. I tillegg åpnes det for nye private aktører, både innenlands og utenlands, på en måte som setter en grunnleggende rettighet med status som menneskerett, nemlig eiendomsinstituttet, på prøve. Eiendomsretten har status som menneskerett i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, tilleggsprotokoll av 1952, som også Norge har sluttet seg til. Kystpartiet kan ikke være med på en slik utvikling. Forslaget til vannressurslov bør sendes tilbake til Regjeringen med oppfordring om videre utredning. Jeg tar opp forslag nr. 3, som er omdelt i salen.
Steinar Bastesen har tatt opp det forslag han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet i sak nr. 2.[[Votering, se neste spalte]] Presidenten registrerer at den reglementsmessige tiden nå er omme, men foreslår at møtet fortsetter til dagens kart er ferdigbehandlet, da det gjenstår kun avstemning og referat. – Det anses vedtatt.
Odelstinget går da til votering.
Under debatten har Øyvind Vaksdal på vegne av Fremskrittspartiet satt fram følgende forslag:
Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Fremskrittspartiet.
President! Jeg stemte feil. Jeg stemte mot, men jeg skulle ha stemt for.
Da korrigeres tallene til 62 stemmer for komiteens innstilling og 15 stemmer for forslaget fra Fremskrittspartiet.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 3, fra representanten Steinar Bastesen Det voteres først over forslag nr. 3, fra representanten Steinar Bastesen. Forslaget lyder: «Ot.prp. nr. 39[[1998-1999]] om lov om vassdrag og grunnvann[[vannressursloven]] sendes tilbake til Regjeringen for nærmere utredning av bestemmelsene vedrørende ekspropriasjon.»
Her foreligger det et avvikende forslag. Det er forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder:
Fremskrittspartiet og representanten Steinar Bastesen har varslet at de går imot.
Til første ledd foreligger et avvikende forslag. Det er forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «§ 10 første ledd skal lyde:Ved uttak av vann som endrer vannføringen i elver og bekker med årssikker vannføring skal minst den alminnelige lavvannføring være tilbake med mindre annet følger av denne paragraf. Dersom fare for skade på livet i ferskvann oppstår, skal vannføringen være høyere. Det samme gjelder når vann holdes tilbake ved oppdemming.» Fremskrittspartiet og representanten Steinar Bastesen har varslet at de går mot hele paragrafen. Det voteres først over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og deretter over innstillingen.
Fremskrittspartiet og representanten Steinar Bastesen har varslet at de går imot.
Fremskrittspartiet og representanten Steinar Bastesen har varslet at de går imot.
Fremskrittspartiet og representanten Steinar Bastesen har varslet at de går Imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.