Den innkalte vararepresentant for Østfold fylke, Wenche Olsen, har tatt sete.
Representanten Audun Lysbakken vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representanten Bård Vegar Solhjell og meg selv har jeg gleden av å sette fram et representantforslag om en kommisjon som skal undersøke og vurdere den samlede overvåkningen som norske borgere er utsatt for.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsråd Ketil Solvik-Olsen, utenriksminister Børge Brende og statsråd Anders Anundsen vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmer er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Første hovedspørsmål er fra representanten Hadia Tajik.
Spørsmålet mitt går til justis- og beredskapsministeren. Viktigheita av god beredskap har landet vårt erfart på den djupt smertefulle måten. Nokre av læringspunkta knytte til korleis ein får god beredskap, er at det heng tett saman med trening, kompetanse og samarbeid. Då er det fleire tiltak som må til. Eitt av dei tiltaka den førre regjeringa sette i gang, var arbeidet med å få på plass eit nytt beredskapssenter på Alnabru i Oslo. Denne regjeringa har starta sitt virke med å sjå etter alternative lokaliseringar for eit sånt senter. Grunngjevinga deira er tomte- og bygningsstorleik, men desse forholda er godt kjende og nøye diskuterte. Derfor lurer eg på korfor statsråden har opna heile diskusjonen om lokaliseringa av eit nytt beredskapssenter på nytt.
Det må nok presiseres noe i spørsmålet til representanten Tajik. For det første har vi ikke åpnet prosessen på nytt. Vi har som ambisjon å realisere beredskapssenteret på Alnabru. Utfordringen har vært at den foregående regjeringen har hatt for lite oversikt over utviklingen av prosjektet. Det startet med en utbygging på 18 000 m2, nå er den på 32 000 m2, og det er sannsynlig at den blir enda større. Det tomtearealet vi har fått til disposisjon på Alnabru, er ca. 30 mål. Det betyr at det blir veldig trangbodd, det blir kostbart og det blir vanskeligere å realisere enn det som var utgangspunktet. Men regjeringen – og jeg – har en dialog med Samferdselsdepartementet om å utvide tomtearealet på Alnabru. Det er en dialog som vi er i full gang med, som er veldig fruktbar og god, og som jeg er helt sikker på vil gi gode resultater. Hvis vi får noe større områder tilgjengelig på Alnabru, er Alnabru det foretrukne alternativet. Men for at vi ikke skal tape tid hvis dette ikke løser seg på Alnabru, er det viktig for denne regjeringen at vi ikke har låst oss slik at vi bruker mer tid enn nødvendig. Derfor vil vi vurdere realistiske alternativer dersom vi mot formodning – mot formodning – ikke skulle lande på Alnabru.
Dei momenta som statsråden her trekkjer fram i si vurdering av Alnabru i Oslo, er moment som er kjende, som har vore diskuterte. I proposisjonen som vart lagd fram under den førre regjeringa, står det ettertrykkeleg i omtalen av arbeidet som Statsbygg har gjort, at Statsbygg har vurdert alternative lokaliseringar for eit nytt beredskapssenter for politiet, som er vedtatt lokalisert til Alnabru i Oslo – altså at Statsbygg har gjort den jobben som statsråden nå seier at han vil setja i gang. Det eg då treng å vita, er: Kva for nye opplysningar er det statsråden meiner at han har om det planlagde beredskapssenteret på Alnabru, som ikkje var kjende ved regjeringsskiftet?
Noe av det var jeg inne på i mitt forrige svar. I tillegg er det riktig, som representanten Tajik sier, at det har vært en gjennomgang av mange andre alternativer – 17 i tallet, faktisk – og mange av dem har vært avvist. Bakgrunnen for at en del av dem har vært avvist, er at det har vært et krav fra den forrige regjeringen at det skal være innenfor Oslo politidistrikts grenser. Det er et krav som vi i utgangspunktet støtter opp om. Utfordringen er at hvis vi ikke klarer å få til et større tomteareal på Alnabru, vil byggekostnadene være mye høyere, vi vil få dårligere sikkerhet på beredskapssenteret, og vi klarer ikke å løse samlokaliseringen på den måten som vi opprinnelig hadde håpet på. Derfor tror jeg at både representanten Tajik og regjeringen er enige om at det er viktig at vi får til et beredskapssenter med de funksjonene som opprinnelig var planlagt, og fortrinnsvis på Alnabru. Men denne regjeringen vil altså ikke låse seg i en situasjon hvor vi ikke klarer å realisere det som er hovedmålet, nemlig et skikkelig beredskapssenter.
Presidenten vil åpne for tre oppfølgingsspørsmål – først fra Lene Vågslid.
Noko av det viktigaste me lærte etter 22. juli, var behovet for meir trening og meir kompetanse. Nå seier justis- og beredskapsministeren at han skal sjå på andre alternativ parallelt med Alnabru-prosessen. Det er noko vanskeleg å sjå korleis dette skulle kunne gjerast på ein raskare måte. Dersom ein «mot formodning», som justis- og beredskapsministeren seier, landar på eit anna alternativ, vil ikkje det kunne innebere at ein må starte på scratch med planlegging og prosjektering, og slik sett kunne risikere å forseinke ein veldig viktig prosess? Viss svaret er nei på det spørsmålet, vil då justis- og beredskapsministeren garantere at eventuelle andre alternativ ikkje vil føre til ei forseinking av nytt beredskapssenter?
Jeg må si jeg er veldig glad for den bekymringen som representantene fra Arbeiderpartiet viser – for å være trygge på å få et beredskapssenter opp å gå så fort som mulig. Det er en ambisjon som denne regjeringen deler 100 pst. Disse to prosessene vil gå parallelt. Det er ingenting i de prosessene som går på å se på alternative mulige lokasjoner, som vil forsinke den pågående prosessen på Alnabru. Vi er – som jeg har nevnt tidligere – i god dialog med Samferdselsdepartementet og Jernbaneverket, som dette tomtearealet ligger under. Det har vært et felles møte på Alnabru mellom de relevante etatene, og dialogen er veldig god. Jeg håper vi skal klare å løse dette på en best mulig måte. Uavhengig av om det blir Alnabru eller – mot formodning – andre steder, er regjeringen opptatt av at dette skal realiseres så fort som overhodet mulig, og kanskje raskere enn det den forrige regjeringen la opp til, hvis vi klarer å få det til.
Olaug V. Bollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Beredskap er vi alle opptatt av. Jeg tror det er naivt å tro at et nasjonalt beredskapssenter alene vil sikre at folk føler det er en beredskap i hele Norges land. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet flere ganger har sagt, og har tatt til orde for, at vi skal ha ett nasjonalt senter – men kanskje flere regionale. Jeg vet at Sandnes kommune har kjøpt Vagleleiren, med tanke på å sikre beredskapen inn mot hovedredningssentralen, inn mot oljeberedskapen, inn mot helse, inn mot Lyse og inn mot Universitetet i Stavanger. Hvordan tenker statsråden å forankre hovedberedskapssenteret på Alnabru, sett opp mot den regionale beredskapstanken som Fremskrittspartiet har hatt?
Dette er to litt forskjellige ting. Det nasjonale beredskapssenteret skal romme de nasjonale beredskapsressursene og vil ha gode synergier – med tanke på både samøving og andre forhold – ved å samlokaliseres. Derfor er det nasjonale beredskapssenteret viktig – ikke bare for Oslo-området, men for hele landet. Det er også viktig med hensyn til de kapasitetene som vi da har mulighet til å sende rundt omkring i landet, med transportstøtte fra bl.a. Forsvaret. Når det gjelder regionale beredskapssentre, vil det være en del av det arbeidet vi kan se på i forbindelse med politianalysen. Jeg har tidligere invitert hele Stortinget til samarbeid om utviklingen av og retningen på politianalysen – for å få et bredest mulig politisk grunnlag for hvordan vi skal organisere politiet i fremtiden. Da vil den type tenkning som f.eks. Sandnes kommune har gjort seg til talsmann for, bli en del av den vurderingen som gjelder hvordan vi kan få mest mulig og best mulig utnyttelse av de ressursene vi har innenfor hele rednings- og beredskapssektoren.
Jenny Klinge – til oppfølgingsspørsmål.
Før valet tok fleire i regjeringspartia til orde for å stoppe prosessen med naudnett, som no er i gang. Det skjedde heldigvis ikkje. Ein kunne vere freista til å spørje om den prosessen kunne ha vore tenkt endra no. Etter valet og i forslag til budsjett har regjeringa derimot utsett sikringstiltak ved Oslo tingrett. Gjennom den varsla moglege omkampen om beredskapssenteret er det trass alt ein fare for at ting kan bli forseinka. Er det slik at ministeren meiner vi har god tid?
Nei, vi har ekstremt dårlig tid. Et av de kritiske punktene er at vi mener den forrige regjeringen har brukt for mye tid på en del ting. Nødnettet er planlagt ferdigstilt i løpet av 2015 – det vil bli gjennomført i henhold til planen. Beredskapssenteret er det ikke – jeg vil igjen presisere det, selv om jeg har gjort det flere ganger fra denne talerstol – aktuelt å ha noen omkamp om. Men vi er nødt til å løse de utfordringene som den regjeringen som Jenny Klinges parti selv deltok i, har overlatt til oss. Vi har veldig dårlig tid, men det er faktisk ganske mye å gjøre for å få disse prosessene på skinner igjen. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen er opptatt av at disse prosessene skal være på skinner, slik at vi kan klare å holde fremdriftsplanene. Prosesser som kommer dårlig ut i starten, er prosesser som aldri kommer til å lande godt. Vi vil lande disse prosjektene – med en realistisk innsatsfaktor og så raskt som overhodet mulig. Vi har mye dårligere tid enn den rød-grønne regjeringen hadde.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Også mitt spørsmål går til justis- og beredskapsministeren. Det å sikre at innbyggerne våre er trygge, er kanskje den viktigste jobben vi har som politikere. Den siste tida har hovedstaden vår vært preget av en stor ransbølge. Halvparten av innbyggerne i Oslo sier i en undersøkelse at de føler seg utrygge når de beveger seg utendørs. Vi har sett brutale ran, enten det er av 90 år gamle damer, eller det er av unge tenåringer. Jeg er glad for at regjeringa og statsråden har valgt å ta grep og har satt i gang raske strakstiltak for å stoppe dette – mer synlig politi, ikke minst, men også en bedre samordning ved å legge til rette for at det offentlige og de frivillige kan jobbe med å hjelpe dem som er unge kriminelle. Slike bølger som vi har sett den siste tida, kommer dessverre med jevne og ujevne mellomrom. Derfor er det avgjørende at vi, i tillegg til å komme med strakstiltak, også tenker langsiktig – at vi forebygger for framtida, slik at det ikke skal skje igjen. VG presenterer i dag ti ulike ransmenn, som alle er under 18 år. Dessverre er noen av dem mindreårige og dermed under den kriminelle lavalder. I tillegg presenteres også noen av mødrenes historier. Vi får ta del deres fortvilelse over at sønnene deres har kommet inn i feil miljø, og ulike ting som har ledet dem til å bli kriminelle. Her ser vi hvor viktig forebygging er. Etter at Fremskrittspartiet kom i regjering, har statsråden klokelig sagt at det er sammensatte og kompliserte spørsmål knyttet til det å stoppe f.eks. en ransbølge. Det viser f.eks. at barnevern, det å satse på familiepolitikk, det å bekjempe «drop out», det å få gode skoler, det å kjempe mot rus osv. er viktig. Mitt spørsmål er: Statsråden har, som sagt, satt i gang en del strakstiltak – men hva ønsker han å gjøre for i sterkere grad å forebygge at unge ender opp som kriminelle, og hindre at de som har begynt å rane, gjentar ranene senere?
Jeg deler bekymringen til representanten Ropstad. Den bølgen vi ser i Oslo, har veldig mange alvorlige fasetter ved seg, bl.a. at det er mange unge forbrytere, og at det er unge eller veldig gamle ofre – sårbare ofre som blir sett på som lett mål for alvorlig kriminalitet. Som representanten selv sier, har vi satt i gang en del strakstiltak gjennom et veldig godt samarbeid med Oslo-politiet, som har tatt denne situasjonen veldig alvorlig. De er mer synlig ute i gatebildet, og de er mer opptatt av å få påtaler raskt. Vi ser at de har tatt utfordringen. Så er det selvfølgelig slik at en ikke løser denne ransbølgen for all fremtid gjennom å øke politiinnsatsen eller sette folk i fengsel. Forebygging er et veldig viktig område for denne regjeringen. Vi har lansert begrepet «tidlig innsats» også i kriminalitetsforebyggingen. Dette er et begrep vi kjenner fra utdanningssektoren, hvor en tidlig skal avdekke hvem som er i faresonen, og hvor en skal bidra ved å sette inn ressurser tidlig – for å få vedkommende igjennom et skikkelig skoleløp. Nettopp den samme tenkningen kan vi bruke i kriminalitetsforebyggingen. Dette er også fundamentet i det planverket som vi har i f.eks. arbeidet med handlingsplanen mot radikalisering og voldelig ekstremisme, hvor vi må finne systemer som gjør at en tidlig kommer inn og gir bistand for å bryte en kriminell atferd. I tillegg tror jeg at ungdomsstraffen vil ha en forebyggende effekt ved at man hindrer gjentakelse, som også er en viktig del av dette. Det er en generell utfordring at vi i Norge ofte er på reparasjonssiden – istedenfor å være på forebyggingssiden. Dette er noe denne regjeringen tar på alvor. Alle de elementene som representanten Ropstad trekker frem som viktige – både innenfor skole og innenfor familiepolitikk – er viktige bidrag i en slik setting.
Takk for godt svar. Jeg er glad for at statsråden velger å være aktiv også på forebyggingssida. Jeg mener det er viktig at statsråden tar et spesielt ansvar også når det gjelder samordning og koordinering. Når det er ulike departementer og ulike statsråder som har ansvar for de ulike feltene og for utfordringene når det gjelder å havne i en kriminell løpebane, er det desto viktigere at en har en i regjeringa som er «på». Det jeg er opptatt av, er f.eks. de ti i VG i dag, som alle er under 18 år, og som har begått sitt første ran. Det er langt fra sikkert at de skal fortsette å være ranere – forhåpentligvis vil vi klare å snu det. Her er det et arbeid: Å få vite mer om hvem de som blir ranere, er, slik at en kan få mer kunnskap om hvilke tiltak som fungerer, er også viktig. Det gjelder «drop out» i skolen. Hva mer kan vi gjøre der? Det gjelder barnevern. Har de nok tiltak til å kunne holde igjen ungdommene, noe en ville gjort hvis en f.eks. var forelder til disse? Det gjelder ulike hjemmelsspørsmål. Mitt spørsmål er: Hva vil statsråden gjøre for å få bedre samordning og koordinering mellom departementer og statsråder?
Forebyggingsarbeid skjer – som representanten Ropstad sa – veldig bredt, det skjer mellom ulike forvaltningsnivå, og det er viktig med koordinering. Nå har vi et prosjekt med denne forebyggingsplanen for voldelig ekstremisme og radikalisering hvor vi gjennomfører egentlig akkurat det representanten Ropstad etterlyser. Det er ni departement som er involvert, kommer med innspill, jobber og samordner, mens Justisdepartementet leder arbeidsgruppen som skal materialisere dette ned også til ansvarsplassering og hvordan vi skal få gjennomført disse tiltakene i praksis. Litt av det som egentlig har vært utfordringen med en del handlingsplaner før, er at det blir veldig overordnede målsetninger på lang sikt vi skal arbeide med, og en fragmentert ansvarssituasjon. Det har vi nå i denne handlingsplanen et mål om å unngå sånn at vi klarer å være så konkrete som mulig. Hvis dette er et vellykket prosjekt, er det noe vi kan gjennomføre også på andre områder, så vi er allerede i gang med å planlegge hvordan vi skal kunne gjennomføre den typen samordning enda bedre i fremtiden.
Det blir gitt anledning til fire oppfølgingsspørsmål – først Marie Brekke.
Takk for gode svar når det gjelder den pågående ransbølgen i Oslo. Vi ser dessverre at byene våre fra tid til annen er utrygge. Nå er vi inne i en alvorlig ransbølge samtidig som vi går inn i julebordsesongen. Bråk, fyll og vold preger utelivet i storbyene i månedene før jul. Selv om det faktisk har blitt noe mindre utelivsrelatert vold de siste årene, gjør julebordsesongen fremdeles desember til en av de månedene med flest voldsepisoder. Denne tendensen blir bekreftet i både Oslo, Stavanger, Trondheim og Tromsø. Deler justisministeren bekymringen for økt voldskriminalitet i ukene framover? Hva vil i så fall regjeringen gjøre for at byene også skal oppleves trygge i ukene fram mot jul?
Spørsmålet fra representanten Brekke er veldig godt. Det er riktig som representanten sier, at økt rus også ofte medfører økt vold. Det ser vi i denne ransbølgen, hvor mange av de ofrene som ikke er veldig unge eller veldig gamle, er ruspåvirket når de utsettes for ran. De blir rett og slett plukket ut som mål av ransgjengene, og de blir dermed sett på som et slags lett tilgjengelig mål fordi selvforsvarsmekanismen kanskje ikke fungerer like godt som ellers. Det er åpenbart at det å være oppmerksom på sammenhengene her er viktig. Samtidig tror jeg at det viktigste forebyggende tiltaket vi kan gjøre for at det ikke skal utvikle seg til mer vold og bråk i julebordsesongen, er at vi har et synlig og tilstedeværende politi også i byene, slik at man vet at politiet er raskt på pletten om det skjer noe, og at reaksjonene kommer raskt deretter. Synlighet og rask oppfølging fra politiets side er blant de tiltakene som er viktige, samtidig som vi alle må tenke oss om når vi er ute på byen og ikke sette oss selv i en sånn situasjon at vi blir mer utsatt enn det som er nødvendig.
Kari Henriksen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg vil følge opp noe knyttet til den ransbølgen vi har sett de siste ukene. Vi mener det er bekymringsfullt at justisministeren kutter i tiltak som den forrige regjeringen hadde når det gjelder ungdomsstraffen. Det er viktig å forebygge, handle og gjennomføre overfor unge kriminelle raskt, tydelig og tidlig, og sørge for en god og fast struktur på hverdagen deres. Det var gledelig å høre at justisministeren er positiv til tiltak overfor unge, også forebygging, som han har svart på tidligere her i dag. Derfor er det underlig at dette tiltaket blir kuttet i. Det er ikke forskjeller i tidsplanen mellom denne og den forrige regjeringen når det gjelder det å ansette disse som skal arbeide med de ungdomskriminelle. Det er i media meldt om stor interesse for stillingene som er utlyst for å få dette tiltaket på plass. Derfor vil jeg be statsråden forklare: Tar det lengre tid å ansette folk i en Høyre- og Fremskrittsparti-regjering, og hvorfor kutter statsråden i tiltak rettet mot ungdomskriminelle?
Dette spørsmålet er jeg ekstremt glad for å få, fordi jeg har sett i media at Arbeiderpartiet prøver å lage et politisk spill ut av håndteringen av bevilgningsreglementet. Stortingets bevilgningsreglement sier at man ikke skal budsjettere med mer penger enn man reelt sett mener å kunne bruke. Derfor er de pengene redusert; fordi vi ikke klarer å få de ansatte på plass i tide, kan vi altså ikke budsjettere med mer penger enn det vi har brukt, fordi Stortingets bevilgningsreglement hindrer det. Det er altså ikke en politisk nedprioritering av ungdomsstraff. Det er snarere tvert imot – representanten Henriksen har jo fått med seg at denne regjeringen er veldig opptatt av gjennomføring av ungdomsstraff, og vi er i tillegg opptatt av andre tiltak for at vi skal bidra til at ungdomsstraffen skal bli et godt alternativ for dem som har kommet i skade for å havne på en kriminell løpebane. Jeg er veldig glad for at Henriksen ga meg anledning til å avsløre det politiske spill jeg har registrert at enkelte i Arbeiderpartiet prøver seg på i media.
Abid Q. Raja – til oppfølgingsspørsmål.
Fremskrittspartiet er det stortingspartiet som gjennom tid har skapt mest myter om innvandrere, flyktninger, minoriteter og muslimer. Statsminister Erna Solberg har uttalt i forbindelse med den pågående såkalte ransbølgen at innvandrerforeldre må på banen. Jeg er hjertens enig med statsministeren i at deler av nøkkelen for å forebygge ligger hos innvandrerforeldre, minoritetsorganisasjoner, muslimske ledere og moskeer. Ser justisministeren at han i kraft av å representere Fremskrittspartiet har en jobb å gjøre for å bygge tillit i dette miljøet? Fra før vet vi at politiet har mindre tillit i innvandrermiljøet – nå er justisministeren fra Fremskrittspartiet. Vi politikere er vel avhengig av tillit for å bli hørt. Hvordan har statsråden konkret tenkt å møte dette, og hvilken konkret plan har statsråden for å skape tillit inn til ulike minoritetsgrupper enkelte av hans partikolleger over tid har stigmatisert?
Jeg er uenig i premissene for spørsmålet, jeg er uenig i at det partiet jeg representerer, har opptrådt på den måten representanten Raja gir uttrykk for, men jeg skal allikevel besvare spørsmålet på en høflig måte. Denne regjeringen er opptatt av at vi skal ha en skikkelig og god dialog med alle i dette samfunnet. Dette er en regjering som representerer alle i dette samfunnet, og det er avgjørende også for kriminalitetsforebyggende arbeid å ha tillit i alle miljøer. Jeg synes det er både viktig og riktig når statsministeren sier – som også representanten Raja er enig i – at vi også må få innvandrerforeldre på banen når det gjelder håndtering av egne barn. Det gjelder ikke bare innvandrerforeldre, det gjelder også alle andre, men i denne ransbølgen har vi sett en sammensetning av gjerningspersonene som er fryktelig bekymringsfull. Det må vi også ta på alvor uten at vi med det blir anklaget for å stigmatisere.
Karin Andersen – til oppfølgingsspørsmål.
Først vil jeg be statsråden om å snakke med de ungdommene som føler seg stigmatisert av de uttalelsene som har kommet fra Fremskrittspartiet. Det er nemlig mottakeren som avgjør om en uttalelse sårer, rammer og ekskluderer eller ikke. Det andre er at kuttene i forebyggende tiltak i budsjettet jo kunne vært omdisponert til andre viktige tiltak som det hadde vært mulig å sette i verk hvis man hadde vært opptatt av dette. I tillegg kan vi gå til Oslo, den byen som har de store problemene nå, og som Fremskrittspartiet absolutt har innflytelse i. Der kuttes det i tiltak til f.eks. kriminalitetsforebyggende arbeid blant ungdom, og det kuttes også i bydelene, som skal drive det viktige forebyggende arbeidet vi alle er så enige om. Vil statsråden ta opp dette med Oslo kommune og fraråde kutt i disse viktige forebyggende tiltakene, som kan forebygge kriminalitet?
Mitt konstitusjonelle ansvar er ganske omfattende, men det omfatter ikke budsjettet i Oslo kommune. Jeg tror vi må nyansere dette bildet av Oslo lite grann. Riktignok er det en alvorlig økning av antall ran i Oslo, som er veldig bekymringsfullt, og som politiet tar veldig på alvor og har satt inn tiltak mot, men samtidig ser vi en kriminalitetsutvikling i Oslo på andre områder som er ganske positiv, hvor det er en nedgang i kriminaliteten. Jeg synes det blir litt forenklet å utfordre en statsråd på å ta opp en problemstilling med en kommune som i sitt samarbeid med politiet gjør veldig mye bra forebyggende arbeid. Samarbeidet mellom politiet i Oslo og Oslo kommune fungerer svært godt og gir mange gode resultater, så jeg vil rett og slett ikke tillate meg å gå inn på den litt forenklede problemstillingen jeg synes representanten Andersen nå gir uttrykk for.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Eg vil rette spørsmålet til utanriksministeren. Innanfor ramma av WTO-avtalen har Noreg meldt overgang frå kronetoll til prosenttoll for einskilde tolliner for ost, storfekjøt og lam med verknad frå 1. januar 2013. Det vart gjort fordi verdien av tollvernet hadde vorte sterkt svekt sidan dette har vore bunde til kronebeløp per eining ut frå 1990-verdi og ikkje ut frå dagens verdi. Tollvernet, som var tilstrekkeleg for å vareta norske interesser på det tidspunktet det vart inngått, gir ikkje lenger vern for dei aktuelle vareslaga. WTO-regelverket gir Noreg fullt ut rom for å gjennomføre den overgangen frå kronetoll til prosenttoll som vart bestemt gjennom handsaming av statsbudsjettet for 2013. Er utanriksministeren samd i at overgangen frå kronetoll til prosenttoll for dei aktuelle tollinene vart gjennomført innanfor rammene av WTO-regelverket?
Representanten Navarsete tar opp et viktig og bredt område, nemlig Norges forhold til WTO. Vi står nå overfor en viktig forhandlingsrunde i oppfølgingen av Doha-runden. Den skal være på Bali i desember. Det ser nå ut til at det er en mulighet for der å bli enige om en delpakke av det som opprinnelig lå i Doha-runden. En enighet om dette vil kunne føre til millioner av nye arbeidsplasser globalt. Det kan også føre til økt verdiskaping for å fremme frihandel. Når det gjelder de enkeltpunktene som representanten Navarsete tar opp knyttet til overgang fra kronetoll til prosenttoll, må jeg komme tilbake til det. Jeg kjenner ikke enkelthetene i det spørsmålet.
Av det svaret eg fekk, som ikkje var noko svar, kan eg likevel slutte at heller ikkje utanriksministeren eintydig kan seie at me er forplikta til å reversere den nemnde tollendringa. Eg finn det merkeleg at utanriksministeren svarar som han gjer, i og med at hans kollega no har reist til EU og signalisert til EU på einsidig basis at ein har ambisjonar om å reversere overgangen til prosenttoll for dei nemnde tollinene, og med det svekkje vernet av arbeidsplassane til alle dei som bidreg både til å produsere trygg mat og vidareforedle norsk mat. Har utanriksministeren og den nye regjeringa tenkt å gjere det til ei arbeidsform å gi konsesjonar i internasjonale forhandlingar utan ryggdekning i Stortinget?
Jeg ber om at representanten Navarsete har forståelse for at det som ligger innenfor det konstitusjonelle ansvarsområdet til statsråd Helgesen og også landbruksministeren, blir håndtert av dem. Når det gjelder ostetollen og dette spørsmålet, er jeg selvsagt helt enig i den håndteringen som statsråd Helgesen har hatt av denne saken. Jeg tror det er viktig for Norge å sende et signal til vår viktigste handelspartner, nemlig EU, om at vi også er fleksible. Vi er i Norge avhengig av – mer enn noen andre nasjoner, nesten – at det er bred enighet om en frihandelspolitikk. Norge vinner på åpne markeder. Vi eksporterer mye, og vi importerer mye. Så å ha en vedvarende konflikt med EU knyttet til ostetoll er ikke i Norges interesse.
Presidenten vil åpne for tre oppfølgingsspørsmål – først Knut Arild Hareide.
Eg har forståing for at utanriksministeren, som ikkje har ansvaret for EU-sakene lenger, ikkje kjenner til dei i detalj, og eg reknar med at den nye regjeringa ikkje reiser til Brussel og gjer knefall for EU på område der me veit, som ein landbrukskommissær i EU sa for eitt år sidan, at ein skulle snu kvar stein. No er det gjort utan at det er funne noko brot. Innanfor WTO er tollprofilen slik i dag at det berre er 30 pst. av EU sine landbruksvarer som er tollfrie, mens heile 45 pst. av dei norske landbruksvarene er tollfrie. I dei forhandlingsrundane som no kjem, kan utanriksministeren garantere at importvernet blir beskytta og oppretthalde? Det veit me har stor betydning for Noreg. Samanliknar me EUs profil med Noregs profil innanfor WTO, kjem altså Noreg betydeleg betre ut.
Som representanten Hareide også kjenner til, er det mange nyanser i dette spørsmålet. Noe er knyttet til det norske importvernet, men i en utviklingspolitisk sammenheng, som også representanten Hareide har fokusert sterkt på, er det viktig at også u-land og mellominntektsland får lov til å eksportere det de er gode på. Det er ingen tvil om at i den internasjonale debatten og i oppløpet nå mot Bali-møtet er det fokusert sterkt på at Norge er et av de landene i verden som har det høyeste importvernet, og vi har også store eksportsubsidier, faktisk på norske landbruksvarer til andre land. Vi må da se det norske importvernet og eksportsubsidiene i en bred sammenheng, hvor vi vurderer de norske interessene knyttet til landbruk opp mot de mulighetene og interessene til mange mellominntektsland og utviklingsland.
Trygve Slagsvold Vedum – til oppfølgingsspørsmål.
Først vil jeg si at vi bruker ikke én krone over statsbudsjettet til eksportsubsidier i Norge – bare for å ha sagt det først. La oss ta et lite tankeeksperiment – at vi har fått ny regjering i Frankrike. Det første den franske regjeringen i sin fortvilelse over den forrige skulle gjøre, var å reise til Brussel og si: Pardon, pardon! Den forrige regjeringen sto opp for franske interesser, den sto opp for fransk matkultur, den sto opp for fransk matindustri, men unnskyld, det var feil, det var uklokt av den franske regjeringen å stå opp for fransk matindustri. Er det tenkbart? Svaret på det er selvfølgelig nei. Men i Norge får vi ny regjering, og det første den gjør, er å reise til Brussel for å si: Unnskyld oss for at vi hadde en regjering som brukte den handlefriheten vi hadde – det var sterkt beklagelig! Vet utenriksministeren om en eneste annen regjering i et annet land som har reist til Brussel og beklaget seg for å ha stått opp for sin industri, for sine interesser?
Jeg tror representanten Slagsvold Vedum er klar over at de ensidige norske tiltakene knyttet til ostetoll også har vært veldig kontroversielle i Norge. Vi vet at vi er avhengig av å ha en robust EØS-avtale. 50 pst. av vår eksport går til EU. Et element i dette er selvsagt norske landbruksinteresser knyttet til ostetollen, men det er også slik at hvis dette ensidige norske tiltaket, som har vært svært kontroversielt, kan sette spørsmålstegn ved robustheten i hele EØS-avtalen, har Norge spilt kortene sine meget dårlig. Det er i den sammenheng statsråd Helgesens uttalelser i Brussel i går må ses. Det er slik at ostetollen og et par andre saker har ført til en ikke ubetydelig friksjon i forholdet til EU. Og innføringen av denne ostetollen har vært kontroversiell. Det bør ikke komme som noen overraskelse at en Høyre–Fremskrittsparti-regjering nå går meget nøye gjennom denne tollen.
Knut Storberget – til neste oppfølgingsspørsmål.
Regjeringa har som kjent nå erklært overfor EU at man har som målsetting å endre tollregimet for ost og kjøtt. Jeg skal ikke plage utenriksministeren med realitetene i den debatten, men det er avgjort at det har stor betydning – ikke bare for bøndene i Norge, men også for næringsmiddelindustrien. Vi snakker altså om en næringskjede med over 100 000 arbeidsplasser. Det er et stort innenrikspolitisk spørsmål vi må komme tilbake til. Siden vi har utenriksministeren i Stortinget, har jeg lyst til å stille et veldig enkelt spørsmål ut fra den runden vi nå har hatt om tollregimet – særlig ut fra spørsmålene fra Kristelig Folkeparti. Vi har jo en bred praksis i Norge for at vi samler oss om brede flertall når det gjelder vår standpunkttagen i utenrikspolitikken. Dette er et viktig utenrikspolitisk spørsmål. Har regjeringa forsikret seg om at man i det minste har flertall i Stortinget før man drar til Brussel og erklærer at tollregimet for ost og kjøtt skal endres?
Presidenten vil minne om at dette er et spørsmål som ligger under europaministerens konstitusjonelle ansvar, så utenriksministeren får velge om han vil svare på det eller ikke.
Takk for den betimelige påpekningen. Jeg har bare en kommentar til det spørsmålet representanten tar opp, om å samle bredt flertall. Jeg tror også representanten er klar over at den ostetoll- og kjøttsaken ikke samlet bredt flertall i denne sal i vår. Det var også en bred samfunnsdebatt om dette i Norge, og det er et faktum at hvis vi insisterer på å holde på den ostetollen som den forrige regjering innførte, har det også mange andre potensielt negative utenrikspolitiske følger for Norge knyttet til robustheten i EØS-avtalen. Så de sakene må da veies opp mot hverandre.
Bård Vegar Solhjell – til oppfølgingsspørsmål.
I motsetning til andre her må eg seie meg relativt overraska viss vi no har ein utanriksminister som ikkje vil svare på viktige europaspørsmål. Då vi hadde ein utviklingsminister, hadde jo utanriksministeren ansvar for heile verda, sjølv om vi hadde ein utviklingsminister. Eg trur det vert veldig vanskeleg å vere utanriksminister utan å ha ansvar for Europa, som framleis er ein relativt viktig del av verda, vil eg seie. Det vart hasteinnkalla til eit møte i Europautvalet på fredag, der første runde var utan tema. Vi fekk vite tema kort tid før. Fleire parti var der ikkje. Der kom m.a. ostetoll opp. Så har europaministeren vore i Brussel og gjort greie for at vi vil få endringar, utan at dei endringane er lagde fram for Stortinget og behandla her. Er det ein ny praksis regjeringa no vil ha i utanrikspolitikken sin, at ein først vil varsle Brussel om endringar og deretter kome til Stortinget med dei – eventuelt i ettertid?
Først til bekymringen over at jeg eventuelt ikke skulle besvare spørsmål knyttet til noe som ikke er mitt konstitusjonelle ansvarsområde. Jeg har jo nå besvart – jeg tror det kanskje er det sjette spørsmålet om dette – så den bekymringen tror jeg ikke man skal legge for stor vekt på. Når det gjelder konsultasjon med Stortinget i viktige utenrikspolitiske saker, har vi en god praksis for det i Norge. Man vet også at i de sakene som jeg har hatt ansvar for, bl.a. knyttet til destruksjon av kjemiske våpen og liknende, er Stortinget konsultert på den måten man skal. Jeg er også veldig trygg på at det har skjedd gjennom Europautvalgets ulike møter, og regjeringen legger selvsagt vekt på at vi skal ha det nødvendige forhold til Stortinget også i disse sakene som da dreier seg om EØS.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til justisministeren. I går var det mange som pustet lettet ut, etter at Etterretningstjenesten avkreftet at norske borgeres mobilbruk blir overvåket. Siste ord er kanskje ikke sagt i denne saken, men det den viser, er at folk og også bedrifter ikke finner seg i stadig mer overvåking. Engasjementet for personvern er voksende, og det ser vi også i Europa. Vi ser at mange land i Europa – kanskje særlig Tyskland – tar denne utfordringen med stort alvor, og jeg må si at jeg egentlig er litt bekymret når vår egen statsminister bare ber folk om å roe seg. For to uker siden sa statsministeren i denne salen at regjeringen vil foreta en gjennomgang av de tiltakene som ikke er gjennomført – hun viste da til Personvernkommisjonen – og vurdere hvilke tiltak som eventuelt bør gjennomføres. Jeg synes ikke at det er så veldig offensivt på vegne av personvernet, men det viktigste er selvsagt hva regjeringen gjør, ikke hva den sier. Derfor er jeg interessert i å høre hva statsråden har tenkt å gjøre på sitt område. Justisfeltet er jo et område hvor personvernet hele tiden blir truet, og en justisminister må balansere behovet for personvern opp mot behovet for trygghet for den enkelte. Så mitt spørsmål er: Hva vil statsråden gjøre for ikke bare å sette personvernet på den politiske dagsordenen, men også for å sikre at norske borgere ikke blir mer, men mindre overvåket?
Dette er jo et meget omfattende spørsmål, og med den tiden som er til rådighet, tror jeg at jeg skal begrense meg litt. E-tjenesten ligger under Forsvarsdepartementet. Det betyr at jeg ikke kan svare på spørsmål rundt det. Personvernspørsmål ligger heller ikke direkte under Justisdepartementet, men jeg forstår bekymringen til representanten. Regjeringen er opptatt av balansen i overvåkingspresset – ikke bare fra de hemmelige tjenestene, men også med den muligheten man har for å lagre og registrere opplysninger innenfor privat sektor som etter hvert blir ganske stor, i den teknologiske verden vi i dag lever. Det er skjedd veldig mye veldig fort, og kanskje klarer vi ikke på lovgivningssiden å tilpasse oss i tilstrekkelig grad til det nye trykket som er. Samtidig har jeg veldig stor tillit til – hvis jeg skal begrense meg litt til de hemmelige tjenestene – den måten vi organiserer dette på i Norge, hvor vi har et sterkt EOS-utvalg som er utnevnt av Stortinget, og som på Stortingets vegne kontrollerer det arbeidet de hemmelige tjenestene gjør. Det er en kontrollmekanisme som både sikrer oss en sterkere legitimitet til den virksomheten som de hemmelige tjenestene utfører, og også gir Stortinget muligheten til å følge opp eventuelle funn fra EOS-utvalgets side. Jeg mener det er en veldig god måte å løse det på. Når det gjelder påstanden om statsministerens utsagn om å roe seg litt, tror jeg nok det var relatert til at Dagbladet kjørte et relativt stort oppslag i dag på det man vel forsiktig kan kalle litt feil premisser. Det er også viktig når vi diskuterer personvernspørsmål, at man ikke lar enkelthendelser, som man ikke har full oversikt over, fare av gårde med seg. Det er viktig å ta disse problemstillingene på alvor, og da må man også vite hva problemstillingene faktisk dreier seg om.
Det siste justisministeren var inne på, er jeg jo veldig enig i, og jeg takker for svaret. Justisministeren var selv inne på at dette handler om teknologi, og når vi snakker om teknologisk infrastruktur, ligger det under samferdselsministerens ansvarsområde, så jeg ønsker at han skal svare på mitt oppfølgingsspørsmål. Samferdselsministeren har et betydelig ansvar for å legge til rette for teknologisk infrastruktur som gir den enkelte borger muligheten til å ta ansvar for sitt eget personvern. I dag er det sånn at så godt som all norsk internettrafikk går via Sverige. I sin regjeringsplattform sier regjeringen at den vil ta opp den svenske FRA-loven med svenske myndigheter – en lov som gjør at så å si all norsk internettrafikk kan bli overvåket av et annet lands myndighet. Så mitt spørsmål er følgende: Vurderer regjeringen å sørge for teknologiske løsninger som gjør at vi unngår at all norsk internettrafikk går via Sverige?
Jeg takker for spørsmålet. Vi er veldig opptatt av problemstillingen som ble reist av representanten. Statsministeren har allerede tatt opp problemstillingen med den svenske statsministeren. Jeg skal selv til Sverige i løpet av desember og snakke med den svenske infrastrukturministeren, og da kommer dette til å være tema. Da vil vi sikre at norske brukere av Internett ikke blir overvåket eller kan bli overvåket av svenske myndigheter. Det er naturlige grunner til at det er sånn. Det handler om hvor infrastrukturen er bygget, hvor maskinene står. Men når vi har inngått en sånn avtale, som har vært i kraft under mange regjeringer, må vi sørge for at den ivaretar norske borgeres interesser og rettigheter. Det vil vi jobbe for.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Iselin Nybø.
Da statsministeren var her i muntlig spørretime, ga hun uttrykk for at hun ikke var bekymret for at innsamling av data ville medføre overvåking fra fremmede makter, og hun viste da til at en sånn overvåking ville være ulovlig. Den siste tiden har vi sett at det til dels er omfattende ulovlig overvåking av europeiske borgere. Jeg vil derfor gjenta spørsmålet til samferdselsministeren: Er ministeren bekymret for at en eventuell innføring av DLD vil legge til rette for en ulovlig overvåking fra fremmede land?
Presidenten er litt usikker på om dette spørsmålet skal besvares av samferdselsministeren eller justisministeren. – Det er samferdselsministeren. Da gir presidenten ordet til statsråd Ketil Solvik-Olsen.
Vi er bekymret over at det har kommet signaler om at det har vært ulovlig overvåkning. Det ligger i ordet at det er ulovlig, det betyr at det ikke skal skje. Det er en av de tingene vi må jobbe grundig med når vi skal gjennomføre datalagringsdirektivet som ble vedtatt i Stortinget i forrige periode. Vi har, som sagt, tatt opp kontakten med svenske myndigheter. Vi må sørge for at ulike etater i det norske myndighetssystemet får en oversikt over hva som faktisk skjer, hvor trusselen kommer fra, og hvordan vi kan hindre den. Det var flere partier i Stortinget som var betenkt over datalagringsdirektivet, nettopp av frykt for lagring av data og andres muligheter til å bruke dem. Så det må være en del av den debatten som Stortinget eventuelt tar opp igjen. Vi må gjennomføre det som stortingsflertallet har vedtatt.
Kjell Ingolf Ropstad – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt spørsmål går også til samferdselsministeren. Jeg la merke til at da vi behandlet datalagringsdirektivet i Stortinget, hadde Solvik-Olsen et personlig, sterkt og godt engasjement for personvernet. De siste månedene har man sett nye perspektiver i debatten når det gjelder overvåkning. Jeg har forståelse for det samferdselsministeren har sagt i media, om at det ikke skal være noen omkamp om datalagringsdirektivet ut ifra at det ligger til grunn en avtale mellom Høyre og Arbeiderpartiet. Samtidig, når en ser på de oppslagene som har vært, de lekkasjene som har kommet, og den store uroen som er rundt overvåkning og personvern, ser ikke statsråden behov for at en kan ta en gjennomgang og en større debatt rundt datalagringsdirektivet i lys av de nye perspektivene?
At det er mange ting en kan være bekymret over når en ser avisoppslagene, er det ingen tvil om. Men en regjering bør være svært forsiktig med å ta omkamp om et vedtak som Stortinget har gjort. Hvis Stortinget er misfornøyd med vedtakene det har gjort, har de full mulighet til å omgjøre vedtaket. Det bør ikke være regjeringen som tar slike initiativ, i alle fall ikke en mindretallsregjering som vi er. Men det som vi nå ser, og vi følger nøye med fra regjeringshold, er f.eks. den rettsakten som nå skjer i EU-domstolen, der dette har blitt påklagd. Vi vil følge nøye med på de vurderinger og konklusjoner som kommer derfra når vi skal gjennomføre dette. Men, som sagt, jeg oppfordrer heller Stortinget til å ta en debatt i denne sal om en skal omgjøre vedtaket, og ikke be regjeringen om å gjøre det, for det ville vært litt uhørt.
Bård Vegar Solhjell – til oppfølgingsspørsmål.
Under mottoet «alle skal med» går mitt oppfølgingsspørsmål til utanriksministeren, så utanriksministeren kan tre fram. Frå i sommar av har Noreg på ei rekkje måtar teke opp spørsmålet om påstandane om amerikansk overvaking av borgarar i forskjellige land med amerikanarane på embetsnivå, med politisk leiing i Justisdepartementet, og det var tema då dei nordiske statsministrane møtte president Obama. Det same har andre land gjort. Det som har vist seg i ettertid, er at for ei rekkje andre land er det etter alt å døme slik at ein del av dei første avklaringane ikkje var fullt ut avklarande, for å seie det slik. Derfor er mitt spørsmål til utanriksministeren: Tok utanriksministeren dette spørsmålet opp med den amerikanske utanriksministeren då han for kort tid sidan møtte han? Og viss ikkje: Vil han ta det opp med den amerikanske utanriksministeren eller andre relevante myndigheiter no?
Med bakgrunn i de avsløringene som har vært i sommer og det siste året knyttet til overvåkning – noe er påstander, noe er bedre dokumentert – var det naturlig for meg da jeg var i USA og bl.a. møtte utenriksminister John Kerry, å ta opp en generell norsk bekymring knyttet til overvåkning og USAs politikk på dette området. Nå er det slik at USA er en av våre aller beste og næreste allierte, og vi har også understreket sterkt at det er en uskreven regel at allierte ikke spionerer på allierte. Det som Kerry sa da jeg tok opp dette, var at dette er noe USA tar på stort alvor. Han henviste også til at president Obama og han har diskutert dette, og at USA kommer til å følge dette opp med klare tiltak i tiden fremover.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til justisministeren. I løpet av det siste halvåret har vi fått ei rekkje svært alvorlege klager og avsløringar knytte til overvaking frå amerikanske myndigheiter mot ei rekkje europeiske land. Grunnen til at dette er så djupt alvorleg, er at kjerneoppgåva for ein stat er å sikre innbyggjarane fridom og personvern. Tradisjonelt er vi vane med at ei av staten sine kjerneoppgåver er å sikre tryggleiken til menneska, m.a. gjennom eit forsvar. Det som inngår i det, er overvaking. Det vi òg veit gjennom nyare norsk historie, er at overvakinga har vorte brukt mot våre eigne borgarar, men òg at våre eigne allierte overvaker menneske i andre land. Noko av det som har kome fram, synest å vere ganske godt dokumenterte påstandar, andre ting er heldigvis ikkje det. No vil eg tru at justisministeren saman med sine kollegaer har hatt noko tid til å danne seg eit klart inntrykk av kva overvaking som føregår frå framande makter mot norske borgarar, og kva kunnskap vi har om det. Mitt spørsmål er derfor til justisministeren: Kan justisministeren garantere at vi ikkje har nokon kunnskap om at amerikanske myndigheiter ulovleg overvaker norske borgarar på nokon som helst måte?
Mitt konstitusjonelle ansvar begrenser seg til den virksomheten PST driver, og deler av den virksomheten NSM driver, så svaret mitt må gis i det perspektivet, mens forsvarsministeren har ansvaret for Forsvarets arbeid mot angrep fra bl.a. fremmede makter. Helt generelt kan jeg svare veldig kort på det spørsmålet som representanten stiller. Det har, så vidt vi vet, ikke foregått noe slikt, men det er helt umulig for meg å garantere det på noen som helst måte. Men det er ingen tvil om at vi som regjering har et bevisst forhold til å beskytte oss mot overvåkning. Det gjelder selvfølgelig for hele befolkningen, og det gjelder den kommunikasjonen som vi har mellom oss i landet. Jeg kan bare si at regjeringen har et veldig sterkt trykk og et sterkt fokus på denne problemstillingen, men å gi garantier er sjelden klokt av en statsråd.
Eg er sjølvsagt klar over dei konstitusjonelle delingane, men eg er òg klar over at justisministeren har ansvaret for å sikre tryggleiken og fridomen på dette området for norske borgarar, og at det er eit svært tett samarbeid mellom justisministeren og forsvarsministeren, inkludert regjeringas sikkerheitsutval, om den typen problemstillingar. Så eg går ut frå at regjeringa samla sett og dei som har ansvar for breidda i desse problemstillingane, har oversikt over det. Eg er derfor glad for svaret, at statsråden så klart seier at han ikkje har kjennskap til at det ligg føre ulovleg overvaking. Då er mitt oppfølgingsspørsmål: Korleis vil justisministeren no gå fram for å gå frå at han ikkje har kjennskap til det, til å kunne forsikre Stortinget i neste runde om at det ikkje føregår ulovleg overvaking av norske borgarar frå amerikanske myndigheiter?
Som jeg nevner, er det veldig vanskelig å komme i en slik posisjon at vi kan vite hva slags virksomhet andre fremmede makter bedriver. Vi har et cyberforsvar som Forsvarsdepartementet er ansvarlig for. De gjør den jobben de kan innenfor dette. Vi har våre måter å håndtere dette på. Det jeg kan si, er at mitt konstitusjonelle ansvar omhandler noen av EOS-tjenestene, og vi har et system i Norge for de norske tjenestene som sikrer at de skal være utsatt for en demokratisk kontroll, slik at de tjenestene er innenfor de lovmessige rammene som dette hus har fastsatt. Jeg tror det er det jeg må begrense meg til å svare på, for uansett hvor mange ganger man ber om en garanti for at jeg skal vite noe om andre lands aktiviteter rettet mot Norge, vil ikke en sånn garanti kunne avgis. Det jeg kan garantere, er at vi har et sterkt fokus på dette, at vi jobber hardt med disse spørsmålene i regjeringen. Men det er jo ikke en ukjent problemstilling at andre land driver virksomhet i både Norge og andre land som er av en sånn karakter som vi har sett i mediene. Men som sagt: Jeg kan ikke stille noen garantier for andre lands etterretningsvirksomhet. Det ber jeg om forståelse for.
Presidenten åpner for to oppfølgingsspørsmål – først Audun Lysbakken.
Da vil jeg gjerne følge opp med et spørsmål til samferdselsministeren. En viktig del av de problemstillingene vi diskuterer her, er knyttet til faren ved lagring av store mengder data om hvem vi har kontakt med og hvor vi befinner oss når vi har kontakt med andre mennesker. Det er jo en lagring som Stortingets flertall har sluttet seg til i egen regi gjennom EUs datalagringsdirektiv. Fremskrittspartiet og SV har delt syn på det. Representanten Ketil Solvik-Olsen, før han ble statsråd, hadde et prisverdig engasjement. På begge sider av den politiske skalaen ble det lovet omkamp om datalagringsdirektivet før valget. Det var Fremskrittspartiet som fikk sjansen. Jeg legger merke til at regjeringen avventer den domstolsbehandlingen som skal være i EU om direktivet, men ble litt bekymret da statsråden svarte representanten Nybø tidligere i spørretimen. Mitt spørsmål er: Er det mer enn en utsettelse – vil regjeringen gjøre en reell ny vurdering av datalagringsdirektivet når det er ferdigbehandlet i EU-domstolen?
For det første: DLD ble vedtatt under Stoltenberg-regjeringen der SV var en del, selv om SV stemte imot i Stortinget. Så det er ikke noe som denne regjeringen har vedtatt alene. Fremskrittspartiet stemte imot. Den overvåkningen vi nå snakker om, skjedde under Stoltenberg-regjeringen, så hvis en er bekymret, burde en også vært bekymret da en selv satt i regjering. Men vi tar problemstillingen på høyeste alvor. Vi følger opp dette grundig – ved å følge det som skjer i EU, ved å snakke med svenske myndigheter når det gjelder e-poster og den type ting og ved å snakke med andre lands myndigheter for å få forsikringer. Dette er ikke en regjering som tar omkamp om vedtak som er gjort i Stortinget. Det ville vært uhørt. Det er mulig de rød-grønne tenkte sånn fordi de hadde flertallet bak seg i Stortinget, men i normal konstitusjonell tekning er det faktisk Stortinget som gjør vedtak, og regjeringen som følger opp. Derfor er min oppfordring til SV: Hvis en ønsker omkamp om vedtak som ble gjort da de selv var med og hadde flertall, bør de fremme forslag i Stortinget og ikke be regjeringen om å ta omkamp i regjeringssystemet. Det er ikke sånn det fungerer.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt oppfølgingsspørsmål går til utenriksministeren. Dette med overvåking er jo et bredt område. Mange statsråder er involvert. Når vi skal hevde vår rett på bortebane, er det også viktig hva vi gjør på hjemmebane og for egne innbyggere. Da Stortinget behandlet datalagringsdirektivet i 2011 var det flertall for å få det igjennom raskt. Siden den tid har vi sett at Norge ikke har blitt en frihavn for kriminelle, politiet både etterforsker og oppklarer kriminalitet, og den teknologiske utviklingen er i ferd med å springe fra direktivet. Det er grunnlag for en ny diskusjon i Stortinget. Men mitt spørsmål til utenriksministeren går på: Foreligger det noen internasjonale forpliktelser som Norge er bundet av, som gjør at vi er pålagt å registrere og lagre informasjon om innbyggernes kommunikasjon?
Dette var jo et stort og bredt spørsmål. Først til dette med datalagringsdirektivet: Det var jo et bredt flertall i Stortinget som sluttet seg til det, og det vil jeg anta ligger fast. Når det gjelder dette med innhenting av informasjon og det som går på cyberspace, er det viktig for meg at man i den diskusjonen også knesetter viktige menneskerettigheter og viktige rettigheter knyttet til personvernet. Dette er noe som Norge jobber med, bl.a. i FN nå, hvor vi har et arbeid sammen med Mexico, Tyskland og Brasil, som ser på en FN-resolusjon som understreker både menneskerettighetene og personvern i en bred sammenheng. Det vil da kunne sette opp noen viktige stolper knyttet til hva man kan hente ut og lagre av informasjon.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til utenriksministeren. Grovt sett må vi si at det er to bilder av Norge ute i verden. Det ene er av et lite, rikt land som er veldig stolt av seg selv. Det andre er av et lite, rikt og solidarisk land som tar ansvar for konfliktløsing, miljøforhandlinger og gjør en viktig jobb når det gjelder bistand. Da Bill Gates var i Norge i forrige uke, spurte jeg ham: Er det egentlig så viktig at vi gir akkurat 1 pst. til bistand? Da ga han meg det samme svaret som representanter for veldig mange hjelpeorganisasjoner: Hvis Norge kutter 1 pst.-målet, sender det et signal til andre land: Vi har klart oss gjennom finanskrisa – vi kutter også. Da blir det greit for andre land også å kutte. Det er én ting som er klart: Utenriksministeren har nå fått ansvaret for utviklingspolitikken, og det første han gjør, er å kutte i dette målet. Heldigvis har dette blitt rettet opp av Venstre og Kristelig Folkeparti. Det er flertall på Stortinget for 1 pst., og meningsmålingene viser også at det er stort flertall i befolkningen for dette. Mitt spørsmål er: Skal dette politiske teateret fortsette de neste fire årene – at regjeringa foreslår kutt, og så skal Kristelig Folkeparti og Venstre forhandle seg opp til 1 pst.? Vil det styrke utenriksministerens stemme i internasjonale forhandlinger dersom han bramfritt kan si at i Norge mente både den forrige og den nåværende regjeringa at 1 pst.-målet er viktig? Mitt spørsmål er: Støtter utenriksministeren målet om at 1 pst. skal gå til bistand?
Først vil jeg få lov til å si at jeg deler representanten Huitfeldts sterke og brennende engasjement for utvikling generelt og utviklingspolitikken. Når det gjelder utvikling, er det mange elementer som er viktig. Ett av de viktigste er utviklingshjelp. Et annet element som er helt på topp når det gjelder prioritet fra utviklingsland, er dette med handelspolitikk. Det var oppe her tidligere i dag, hvor det ble fremstilt som verdens undergang var nært forestående hvis Norge skulle redusere noe på helt ekstraordinære tollsatser knyttet til ost. Jeg tror at når man tenker gjennom en fremtidsrettet utviklingspolitikk, må man tenke mange elementer på en gang. Men jeg er ikke uenig i at et høyt nivå på bistand, en bistand som er innrettet slik at den når viktige resultater, bidrar til at man kommer nærmere en ambisiøs målsetting om en offensiv fattigdomsbekjempelse i årene fremover. Denne regjeringens utgangspunkt er at vi skal støtte opp om et arbeid om å avskaffe all ekstrem fattigdom innen 2030. I det opprinnelige forslaget som regjeringen la frem i tilleggsproposisjonen, er det lagt opp til at man bruker 1 mrd. kr mer i 2014 enn i saldert budsjett 2013 til utviklingshjelp. Det vil det være vanskelig å fremstille som kutt. Så har vi en diskusjon i Norge knyttet til 1 pst. av BNI eller 0,99 pst. av BNI. For meg er det resultatene av utviklingshjelpen og at den er på et høyt nivå som teller mest. Nå er det riktig, som representanten også understreker, at med den budsjettenigheten som er blitt i Stortinget med Venstre og Kristelig Folkeparti, vil vi nå bruke 1 pst. av BNI i 2014.
Utenriksministeren tar jo feil. Målet om 1 pst. er ikke en diskusjon bare i Norge. Det er diskusjon om dette i svært mange land. Mens Børge Brendes søsterparti i Sverige kan si at i Sverige er partiene enige om at 1 pst. går til bistand, er utenriksministeren i Norge såpass uklar at når jeg spør om bistandsmålet står fast, svarer han med ost. Mitt spørsmål er om ikke utenriksministeren med dette er svekket, for han kan nå ikke si i internasjonale forhandlinger, i møter med andre land, at i Norge står vi sammen om målet om 1 pst. For dette er ikke en diskusjon bare i Norge; det er en diskusjon i veldig mange land. Så flere land kan ta ansvar for å øke hjelpen til den fattige del av verden.
I løpet av de siste årene har jeg vært i en situasjon der jeg har kunnet følge den internasjonale utviklingsdebatten, og slik som jeg opplever den, har det vært et vel så stort fokus på resultater – og ikke minst på å se utviklingspolitikken i en bred sammenheng. Jeg vet at det er mange stemmer internasjonalt som sier at handelspolitikk kan være vel så viktig som utviklingshjelp. Men et høyt nivå på norsk utviklingshjelp, som også ligger i regjeringens plattform, mellom Høyre og Fremskrittspartiet, er noe som jeg er en sterk tilhenger av. Jeg tror ikke at vi nå skal ha en unyansert debatt om hva som lå i det opprinnelige forslaget fra regjeringen. Det var altså lagt opp til 1 mrd. kr mer til neste år i forhold til i år. Det var det bred enighet om mellom Fremskrittspartiet og Høyre. Jeg synes man da kanskje kunne ha understreket at dette nå har bidratt til en enda bredere enighet i Norge om bistand. Og nå er det også slik at vi bruker 1 pst. til neste år.
Det åpnes for fire oppfølgingsspørsmål – først Marit Nybakk.
Vi er vel alle enige om at utvikling er noe mer enn bistand, men jeg blir likevel bekymret over å høre utenriksministeren nesten bagatellisere bistanden, for bistand betyr mye for å nå FNs tusenårsmål – ikke minst innen 2030. Norge nyter veldig stor respekt i FN-systemet, i humanitære organisasjoner, i verdenssamfunnet og i land i sør for sin integritet i utviklingspolitikken. Ifølge kilder vakte det faktisk stor oppsikt i høst i FNs generalforsamling at Norge, ved den norske utenriksministeren, kuttet i FNs matvareprogram i forhold til det den forrige regjeringen hadde lagt inn i budsjettet – med den humanitære situasjonen vi nå har i grenseområdene rundt Syria og i andre katastrofeområder i sør. Mitt spørsmål blir: Føler utenriksministeren at hans autoritet og respekten for ham i FN-systemet og i utlandet blir svekket på grunn av dette?
Det korte svaret på det er nei. Jeg må også si at jeg synes at det forsøkes å tegne et bilde her som ikke stemmer overens med terrenget. Jeg må prøve å tegne et kart. Det som regjeringen har gjort, er at den har foretatt noen omprioriteringer også innenfor bistandsbudsjettet. For eksempel bruker vi nærmere 200 mill. kr mer på utdanning og utvikling i forhold til den forrige regjeringen. Det gjør vi også knyttet til det å styrke privat sektor i utviklingsland. Når det gjelder Verdens matvareprogram, er det slik at vi bruker like mye til neste år som vi brukte i år på det, så der tror jeg ikke det skal være noen grunn til bekymring. Hvis det er slik at det jeg sa, oppfattes som en bagatellisering av viktigheten av utviklingshjelpen, må jeg bare understreke at jeg synes at utviklingshjelp er meget viktig, som jeg også sa, for å kunne nå målet om å avskaffe all ekstrem fattigdom i 2030. Men jeg prøvde også å få frem at det er andre elementer her hvor Norge kanskje ikke er så gode som når det gjelder selve målet for utviklingshjelp, f.eks. innenfor handelspolitikkens område. Så vi må se det bredt.
Knut Arild Hareide – til oppfølgingsspørsmål.
Eg er, ikkje uventa, veldig glad for den einigheita me har fått til med 1 pst. til bistand. Eg må òg seie at når det gjeld utanriksministerens posisjon, trur eg den måten Noreg har handtert situasjonen på Filippinane på, med å vere tidleg ute, nettopp støttar opp under det FN har bedt oss om. Det har vore særs viktig. Utanriksministeren legg vekt på resultatkrav, og me er einige om at me treng resultatkrav mot bistanden. Men det er òg ein konflikt innanfor dette, ved at me, når me blir så opptatt av resultatkrav, bidrar til at bistanden blir dratt mot ei overforenkling, at synlege resultat på kort sikt blir premierte framfor det meir kompliserte freds- og forsoningsarbeidet – som eksempel – eller det som gjeld kapasitetsbygging. Kva tenkjer utanriksministeren om den problemstillinga – altså når det gjeld resultatbygging opp mot det meir kompliserte arbeidet, det som er vanskeleg?
Først vil jeg slå fast at jeg er veldig fornøyd med det samarbeidet vi har hatt med Venstre og Kristelig Folkeparti i Stortinget – også om utformingen av utviklingsbudsjettet. Norge gir nå, sammen med Luxemburg, mest i verden til utvikling. Dette må selvsagt henge sammen med annen politikk vi driver, f.eks. innenfor handelsområdet, hvis vi virkelig skal bli lyttet til globalt. Jeg håper at den viljen også er til stede i Stortinget fremover. Jeg er også veldig enig i det som representanten Hareide tar opp, at man ikke nå må overforenkle dette. Se f.eks. på fred og forsoning, som er et av de aller viktigste områdene for å unngå fremtidig fattigdom. Hvis det blir en konflikt, og det blir krig i et område, forsvinner 30 års BNP-vekst i løpet av noen måneder. Hvis Norge kan være med på å forhindre det, er det den beste investeringen vi kan gjøre i utviklingssammenheng.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
FN sitt matvareprogram er heilt i frontlinja når katastrofar inntreff, som me no har sett på Filippinane. Ein reiser ut med mat og reint vatn. Klimaendringane gjer at me kan forvente fleire naturkatastrofar framover. Me veit òg at det vil trengast meir mat, samstundes som dei same klimaendringane vil gjere det vanskelegare å produsere meir mat. I årets budsjettframlegg kuttar regjeringa 25 mill. kr i FN sitt matvareprogram. Mine spørsmål er: Kva er bakgrunnen for at regjeringa har gjort dette kuttet, når dei la fram årets budsjett? Ser ein reduserte behov, og i så fall kvar? Om svaret på det er nei, vil regjeringa endre kurs og ta omsyn til dei enorme behova når neste års bistandsbudsjett skal lagast?
Jeg er helt enig med representanten i at matvarer og matvareproduksjon er en viktig del av en fremtidsrettet utviklingspolitikk, men som jeg sa i forrige svar, bruker vi like mye penger i 2014 som vi bruker i 2013, knyttet til FNs matvareprogram. Så det er litt vanskelig å fremstille det som et kutt. Det regjeringen har gjort, som jeg også understreket, er at vi har satset bortimot 200 mill. kr mer på jenter og utdanning. Vi mener også at utdanning er en forutsetning for utvikling. Norge har gått foran, f.eks. nå på Filippinene, hvor det er en enorm humanitær katastrofe, ved at vi har gått ut med en appell også til andre land om å følge etter. Foreløpig har Norge oppfylt 10 pst. av den nødhjelpsappellen som FN har kommet med, og i den appellen gir vi betydelige beløp til akutt matvarehjelp til mange på Filippinene som nå mangler mat.
Bård Vegar Solhjell – til siste oppfølgingsspørsmål i denne omgangen.
Både kvaliteten på og innretninga av bistanden og heile utviklingspolitikken er interessant og viktig, og eg er spent og nysgjerrig på det regjeringa kjem med der. Men eg trur òg regjeringa må akseptere at debatten om 1 pst. og kvantitet er viktig, ikkje berre fordi kvalitet kostar, men òg fordi det er akutt behov for meir pengar til å drive god utviklingspolitikk i verda, og vi er eit av verdas rikaste land. Vi kan samanlikne det David Cameron gjorde, med det Erna Solberg gjorde. Då Cameron kom inn under ei stor økonomisk krise, måtte han kutte på alle postar, men skjerma helse og bistand. Kva gjorde Erna Solberg? Ho kunne leggje til pengar på alle postar, men ho kutta i bistand. Eg synest ikkje Høgre kjem spesielt godt ut av samanlikninga med sine svenske og britiske kollegaer. Derfor er mitt spørsmål til utanriksministeren – han kan ikkje føresjå neste budsjett, men han kan seie kva han vil jobbe for, dersom det er viktig for han: Vil utanriksministeren jobbe for at det framleis skal vere 1 pst. i budsjetta frå regjeringa, eller har han forsona seg med at det ikkje er så viktig?
Det jeg vil jobbe for, er at vi skal ha et høyt nivå på den norske bistanden fremover, som det også står i regjeringsplattformen. Å fremstille det som et kutt når vi nå for 2014 i regjeringens tilleggsproposisjon la opp til å bruke 1 mrd. kr mer til bistand enn hva vi gjorde i 2013, har jeg litt vanskeligheter med å forstå at man får seg til å gjøre. Så kan man selvsagt ha en diskusjon om det skulle vært enda mer til utvikling og bistand, og det har jeg stor respekt for. Jeg er da også, som jeg sa til representanten Hareide, veldig fornøyd med den enigheten det ble i Stortinget med Kristelig Folkeparti og Venstre om at man skal komme opp med ytterligere midler til utvikling og bistand. Det skal vi sørge for, og de midlene skal jeg sørge for blir brukt på en fornuftig og fremtidsrettet måte.
Den muntlige spørretimen er da omme.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten. Presidenten viser i den sammenheng til den oversikten som er omdelt på representantenes plasser i salen. De foreslåtte endringene i dagens spørretime foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 6, fra representanten Marit Arnstad til klima- og miljøvernministeren, må utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 7, fra representanten Heikki Eidsvoll Holmås til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, er trukket tilbake. Spørsmålene 15, 16, 17 og 18, fra henholdsvis representantene Kjersti Toppe, Martin Henriksen, Anne Tingelstad Wøien og Anders Tyvand, må utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist.
:«Den norske reservasjonen mot EUs tredje postdirektiv kom fordi direktivet vil kunne gi alvorlige konsekvenser for post som en sentral del av norsk infrastruktur, og fordi det vil kunne være negativt for rettighetene til norske arbeidstakere. Vil statsråden foreta en grundig utredning av hvilke konsekvenser en innføring av dette direktivet får for en så sentral del av den norske infrastrukturen som brevpost, og for rettighetene til norske arbeidstakere før reservasjonen mot direktivet eventuelt trekkes?»
Jeg vil påstå at grunnen til at en reserverte seg mot postdirektivet, ikke har noe med innholdet å gjøre, men med den forrige regjeringens manglende tro på konkurranse. Det er noe annet enn de påstandene som framkom i spørsmålet. Denne regjeringen har sagt at vi ønsker å innlemme EUs tredje postdirektiv i EØS-avtalen. Det er fordi vi tror det vil gi bedre posttjenester til innbyggerne enn om vi ikke gjorde det, og det er fordi postmarkedet er i utvikling. Den største trusselen mot postvesenet i dag er ikke EUs postdirektiv, men det er bruk av elektronisk post, som gjør at postmengdene går betydelig ned. Dette har vært utredet mange ganger, også under den forrige regjeringen. Derfor ser jeg ikke behov for ytterligere en utredning bare fordi SV er imot konkurranse. Men det som denne regjeringen har sagt skal ligge til grunn i en ny postlov som skal fremmes for Stortinget, er at vi vil ha enhetsporto på utsendelser fra husholdninger, slik at der vil en ikke merke en endring, og en vil sikre lørdagsomdeling av aviser – som altså er tidsaktuelt, det er viktig at de kommer på dagen – der en ikke har andre løsninger på det. Så for vanlige folk vil en innføring av postdirektivet bety at en fortsatt får avisene slik som en pleier. Det vil bety at en ikke får regninger på lørdager, slik som en gjerne har fått. Men omdelingen av post på lørdager er veldig liten sammenlignet med de andre ukedagene og har gått kraftig ned de siste årene, så her er det muligheter for store besparelser for skattebetalerne og for innbyggerne i landet.
Jeg vil vel generelt anbefale statsråden å gå inn i denne typen diskusjoner med respekt for at man kan ha ulike vurderinger av hva som gir et godt tilbud. Jeg deler ikke statsrådens tro på at konkurranse er best i alle sektorer. Vi har sett i andre land som har gjennomført liberaliseringer av posten, at det har fått særlig to konsekvenser – én knyttet til lønns- og arbeidsforhold for de ansatte i posttjenestene, en annen knyttet til posttjenester i de delene av et land der det i utgangspunktet er ulønnsomt å drive med dette. En bekymring har hele tiden vært at hvis du konkurranseutsetter, vil du få kommersielle drivere av de tjenestene som kan lønne seg, men ikke til de delene av Postens virksomhet som ikke lønner seg. Kan statsråden garantere at ikke staten vil ende opp med en solid ekstraregning når det ikke lenger blir mulig i samme grad å finansiere ulønnsomme posttjenester med overskudd fra lønnsomme tjenester?
Den dag i dag bruker staten penger gjennom Posten på å kjøpe tjenester i områder der det ikke er lønnsomt kommersielt å levere ut post. Det vil fortsette også med den nye postloven – det er regjeringens intensjon. Så er det verdt å nevne at hvis representanten hadde lest noen av de utredningene som kom under den rød-grønne regjeringen, ville han ha sett at en der så på lønnsnivået i posttjenestene i de landene der det har vært konkurranseutsetting, og det er ikke en entydig konklusjon. Der lønningene fra før var markedsbasert, fikk en ingen endring i lønnsnivået. I de områdene der postvesenet hadde veldig høye lønninger sammenlignet med resten av markedet, fikk en en nedgang i lønnsnivået. De vurderingene som den rød-grønne regjeringen hadde tilgang til, og som vi også har fått, er at postverket i Norge har konkurransedyktige lønninger. Ergo er det liten grunn til å tro at en får verken en nedgang eller en oppgang i lønnsnivået som følge av konkurranseutsettingen. Jeg deler bekymringen, men den er ubegrunnet når en ser på saken som den faktisk er.
Det er vel liten tvil om at erfaringen fra konkurranseutsetting i Norge til nå har vært at det ofte legger et press på lønns- og arbeidsvilkår, og hvis statsråden deler bekymringen, vil det være en av de tingene som det vil være naturlig å se nærmere på før regjeringen tar en beslutning. Vi kan bare konstatere at den nye regjeringen har lagt opp til en saksbehandling nå i flere saker der man kommer til Brussel før man kommer til Stortinget med sine konklusjoner. Det bekymrer meg. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på den videre gangen i denne saken, og på når Stortinget vil få seg forelagt både regjeringens vurderinger av de konsekvenser et ja til direktivet vil få, og de endringer som regjeringen eventuelt vil foreslå for å følge opp det statsråd Helgesen nå har lovet i Brussel.
Jeg minner om at politikken denne regjeringen legger i regjeringsplattformen, ikke er forelagt EU. Den er forelagt det norske folk, den er forelagt Stortinget. Slik sett er Stortinget informert først. Det at vi i tillegg informerer EU når statsråden for EØS-saker reiser dit, er ikke unaturlig, men det betyr ikke at de har blitt informert først. Det er altså feil det som blir sagt. Vi har varslet at det vil komme en postlov til Stortinget. Den kommer sannsynligvis til våren, kanskje før, og da vil Stortinget få behandlet dette og gå gjennom alle disse sakene. Jeg er opptatt av at vi skal ha gode posttjenester til det norske folk, at vi skal opprettholde enhetsportoen, og at en også skal ha lørdagsomdeling av aviser. Det er det som er viktig for folks posttilbud. Vi skal sikre omdeling i distriktene, så dette ikke blir en by-mot-land-sak. At det vil bli endringer, er helt åpenbart. Vi tror at det styrker konkurranseenheten i Posten. At de er positive til det, er signalet vi får. Da skal vi gjøre dette på en skikkelig måte. Derfor er det Stortinget som gjør vedtakene, ikke regjeringen.
Jeg vil gjerne stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Kapasiteten til nåværende T-banetunnel gjennom Oslo sentrum er i ferd med å bli en stor hindring for utviklingen av kollektivtrafikken i hovedstaden. 4. september i år opplyste Erna Solberg om at en ny regjering ville bygge ny T-banetunnel gjennom Oslo sentrum. I regjeringserklæringen til Høyre og Fremskrittspartiet blir det gitt et løfte om 50 pst. statlig investeringstilskudd til viktige kollektivtransportløsninger i de store byene. Hvordan vil statsråden ta tak i arbeidet med ny T-banetunnel ut ifra løftene om ny finansiering?»
Jeg vil takke representanten for spørsmålet om et viktig tema. Det er store utfordringer på infrastruktursiden mange steder i landet. De rød-grønne har bidratt med å øke bevilgningene. Det er bra, men det er langt fra nok til å dekke de behovene som er. Ikke minst i Oslo-regionen ser en disse utfordringene, med stadige køer inn til byen og ut av byen i rushtiden. Det er store godsmengder som går gjennom byen, og det er en flaskehals i jernbane- og T-banesystemet gjennom Oslo sentrum. Samferdselsdepartementet har sammen med Oslo kommune og Akershus fylkeskommune bedt Jernbaneverket, Statens vegvesen og Ruter om i fellesskap å gjennomføre en såkalt konseptvalgsutredning om økt transportkapasitet inn mot og gjennom Oslo. KVU-en er første steg før den formelle planprosessen igangsettes for store samferdselsprosjekter både i statens og i Oslo kommunes plansystemer. I mandatet pekes det på at utviklingen av kollektivsystemet i Oslo både må ses i en sammenheng og som et felles system. Løsninger for nye tunneler både for T-bane og jernbane vil bli vurdert, herunder stasjoner med god omstigning mellom de ulike transportmidlene. Det vil bli sett på i hvilken grad det er gevinster ved en samordning i planlegging og utbygging av T-bane og jernbane i Oslo. Det er altså viktig å sikre at både staten og fylkeskommunen og kommunen jobber sammen. Dette arbeidet skal koordineres av Jernbaneverket. Denne utredningen legger en opp til skal være ferdig i første halvår 2015 – det er altså en ganske omfattende ting. Og så vil det bli gjennomført en såkalt ekstern kvalitetssikring, som er i tråd med de rutinene som en har vedtatt. Det settes i gang andre halvår 2015. Når den jobben er gjort, vil regjeringen, Oslo kommune og Akershus fylkeskommune konkludere på om vi vil gi føringer for det videre planarbeidet.
Jeg takker for svaret og også positive holdninger. Dette er en hastesak, egentlig, fordi kapasiteten på tunnelen fra Majorstua til Tøyen begynner å bli sprengt allerede. Så det vil avgjøre ambisjonene vi kan ha på kollektivutbyggingen i Oslo og Oslo-området i årene framover. Noe av den framdriften som statsråden beskriver, ligger fast i henhold til regelverk om hvordan utbyggingsprosjekter skal utredes og legges opp. Men det er klart at det signalet som kom fra Erna Solberg i valgkampen om at staten vil gå inn med 50 pst. direkte statlig tilskudd, gir et helt annet momentum, en helt annen mulighet, til et taktskifte i dette prosjektet. Til nå har det bare ligget 500 mill. kr inne til utredning av det i Oslo-pakke 3 fra 2017. Det er viktig at den ambisjonen man nå uttrykker, også konkretiseres, og da er tilleggsspørsmålet mitt: I hvilken form tenker man å komme tilbake til de 50 pst. direkte statlig tilskudd?
For det første: Ja, jeg deler utålmodigheten som representanten Bøhler her gir til kjenne. Dette er et arbeid som en burde ha startet på for lenge, lenge siden, nettopp fordi det tar tid. Vi jobber aktivt i regjeringen, både i Samferdselsdepartementet, Kommunaldepartementet og mange andre steder, for å redusere tiden på planprosesser, nettopp fordi det å bruke to år på utredninger virker veldig, veldig lenge. Det er også et stort potensial for å få mer gods over på jernbane hvis en får økt jernbanekapasiteten gjennom byen. Denne regjeringen har i plattformen fått til at vi skal kunne gi rundt 50 pst. investeringsstøtte når det er egnet. Dette er et prosjekt som jeg vil si framstår som godt egnet for det. Dermed får man til en sterkere framdrift enn det noen tidligere regjering har gjort. Men det er fortsatt et arbeid som tar tid, med mindre vi klarer å effektivisere planprosessene betydelig. Vi vil fremme en sak for Stortinget når dette foreligger, og da vil en også ta stilling til hvor stor den statlige andelen skal være.
Jeg takker for det. Det er også viktig at man avklarer ambisjonen. I det som framstår som uklart, at man skal vurdere jernbanetunnel/T-banetunnel gjennom Oslo sentrum, er det klart at med den planen som Erna Solberg snakket om i valgkampen, og som også er den som har vært favorisert i Oslo, vil den indre T-baneringen, den nye tunnelen i Oslo sentrum, gi gangavstand til nye boområder. Den skal gå over Grünerløkka og St. Hanshaugen fra Tøyen og over til Majorstua, og store arbeidsplasser og nye boområder får gangavstand til T-banen. Da får man både økt kapasitet gjennom sentrum og kan bringe mer publikum nær til T-banen. Når det gjelder ambisjonen, snakket Erna Solberg til og med om stasjoner og sånt i disse områdene i valgkampen. Da må man gi signaler til Jernbaneverket om at alternativet med at de skal ha hvert sitt tunnelløp, må utredes nå.
Fordelene med en eller flere tunneler under Oslo er mange og ganske åpenbare. Det er viktig at vi ser det i en sammenheng, sånn at en hvis en bygger en ny jernbanetunnel, kan koble den opp mot T-banen, så folk kan velge jernbane til Oslo og vite at de på en enkel måte kan komme seg videre med T-bane. For det er ikke sånn at alle som reiser inn til Oslo med tog, nødvendigvis jobber akkurat ved siden av togstasjonen. Skal det være attraktivt å reise kollektivt, må det være sømløse overganger uten mye venting. Hvis ikke blir bilen et for godt alternativ, og da velger en bilen fortsatt, spesielt med de fordelene elbilen har. Denne regjeringen varslet allerede i valgkampen at Fornebubanen var en viktig del, nettopp fordi en ser på bo- og arbeidsmarkedet i en helhet. Tilsvarende vil en ekstra tunnel under Oslo bidra til å få bedre kommunikasjonsløsninger i og gjennom Oslo, og dermed være en viktig satsing på det som har med boligsituasjonen i denne byen og i omegnen.
På FNs dag for barn vil jeg gjerne spørre utenriksministeren om følgende: «Tall fra europeiske organisasjoner som jobber med barn, anslår at én million barn forsvinner hvert år fra Europa. FN-organisasjonen som arbeider mot menneskehandel, UN Global Initiative to Fight Human Trafficking, skriver i sin rapport at 1,2 millioner barn er utsatt for menneskehandel hvert år. Skal dette bremses og stoppes, må land samarbeide forpliktende og hensynet til barna være viktigst. Hvilke initiativ vil utenriksministeren ta for å bidra internasjonalt til at flere barn blir funnet og bakmenn stoppet?»
Barneforsvinninger er svært alvorlig. Et barn som forsvinner, er ett barn for mye. Menneskene som smugles gjennom Afrika og Middelhavet, utsettes for ekstreme påkjenninger. Mange av dem er ofre for menneskehandel. Barn er ekstra sårbare og mer utsatt enn voksne. Disse barna har krav på beskyttelse. Det dreier seg om meget alvorlige brudd på barns rettigheter. Personer som kjøper sex og barnepornografi, bistår med forfalskning av pass og reisedokumenter eller deltar i transaksjoner og kriminell profitt, er med på å støtte en svært kynisk bransje. Regjeringen vil prioritere arbeidet mot menneskehandel høyt. Så langt har den forrige regjeringens handlingsplan mot menneskehandel vært grunnlaget for den norske innsatsen. I tiden fremover vil regjeringen legge stor vekt på å bygge opp kunnskap om internasjonale kriminelle nettverk. Målet er å sette inn effektive tiltak mot bakmennene. Tilnærmingen vil være bred: Vi vil bl.a. bygge videre på arbeidet med et globalt initiativ mot organisert kriminalitet. Samtidig vil vi forsterke innsatsen mot nye og globale sikkerhetstrusler, som organisert kriminalitet og terrorisme. Norge har et selvstendig ansvar for å arbeide mot menneskehandel og misbruk av barn. Dette ansvaret tar regjeringen på det største alvor. I vårt globale arbeid ser vi at organiserte kriminelle kjøper beskyttelse eller fritak for straffeforfølgelse i svake stater hvor slikt kan kjøpes. I Sahel-regionen vet vi at smugling av mennesker, narkotika og våpen finansierer opprør og terror. Det internasjonale arbeidet mot menneskehandel og organisert kriminalitet dreier seg derfor om å finne ofre, men i like stor grad om å avdekke globale kriminelle nettverk og bakmenn. Det er Justis- og beredskapsdepartementet som leder arbeidet nasjonalt, og som er ansvarlig for Schengen-samarbeidet og deltakelsen i Frontex. Vi er avhengig av et bredt sett av virkemidler og kontrollinstanser for å identifisere ofre og ta flere bakmenn. Fra Utenriksdepartementets side er det brukt store ressurser på å forebygge og bekjempe menneskehandel internasjonalt. Dette gjør vi gjennom et forpliktende samarbeid i FN og Europarådet. Norge har bidratt til å sikre en effektiv overvåkningsmekanisme til Europarådets konvensjon om tiltak mot menneskehandel, og arbeider for en lignende mekanisme i FN.
Jeg takker for svaret, og takker for at utenriksministeren tar dette på det store alvor vi må ta det. Utenriksministeren viser til en del av det internasjonale arbeidet, bl.a. i Europarådet gjennom ekspertgruppa GRETA, som nå er oppe og går, men at det også trengs noen mekanismer. Og sjøl om den er oppe og går, kan man ikke akkurat si at dette er et problem som ikke er der. Noe av problemet med disse internasjonale konvensjonene er jo at medlemslandene ikke er forpliktet eller blir kikket i kortene på hva de faktisk gjør, og at de prioriterer disse tiltakene når de skal slåss om budsjetter, eller når de skal vedta hva de skal bruke ressurser på. Derfor er mitt konkrete spørsmål når det gjelder oppfølgingen av det globale instrumentet mot menneskehandel, som er Palermoprotokollen, der Norges syn har vært at det skal innføres slike globale overvåkningsmekanismer, med de landene i FN som har skrevet under protokollen: Hva gjør utenriksministeren konkret for å få dette på plass?
Dette er et arbeid som vi følger opp, som den forrige regjeringen startet – ikke minst handlingsplanen og å få på plass denne type overvåkningsmekanismer. Men, som også representanten sier, det er ikke engang alle land som har ratifisert denne avtalen. Det er utrolig viktig at alle land, også der behovene kanskje er aller størst, blir en del av det internasjonale regelverket. Men håndhevingen av det som ligger i protokollen, at man faktisk gjør det, og har de ressursene som forutsettes, er vesentlig. Jeg vil da, sammen med representanten og andre som er veldig opptatt av dette, tenke igjennom ulike virkemidler som vi kan bruke, i tillegg til det som eventuelt ligger i handlingsplanen, og det den forrige regjeringen gjorde på området.
I det første svaret til meg, og også i handlingsplanen, pekes det på at når det gjelder menneskehandel med barn, er det først og fremst mindreårige med utenlandsk opprinnelse som har kommet til vårt land eller til andre europeiske land, som er mest utsatt. Det gjør jo at hvordan vi håndterer spørsmålet om mindreårige enslige flyktninger i Europa og i Norge, er veldig vesentlig for å kunne hindre menneskehandel. Det er et politisk vanskelig tema, der de innvandringspolitiske hensynene veldig ofte får forrang foran barns rettigheter og beskyttelse av barn mot f.eks. menneskehandel. Ser utenriksministeren at måten både Norge og andre europeiske land håndterer spørsmålet om enslige mindreårige asylsøkere på, er med på å sette mange av disse barna i fare?
Det som vi har vært opptatt av her, og det som var premisset for dette spørsmålet, er knyttet til barneforsvinninger og også overgrep mot barn. Der har også Utenriksdepartementet en klar rolle i oppfølging av handlingsplanen. Når det gjelder bredere innvandringspolitiske spørsmål og behandlingen av enslige mindreårige asylsøkere, er det et ansvar som ligger under Justisdepartementet. Men når det gjelder verdiene, at man skal behandle barn med verdighet, og at barn også skal få en ordentlig behandling i Norge, deler jeg representantens verdimessige utgangspunkt.
Spesielt som fisker vil jeg ønske statsråden velkommen til Stortinget og ønske lykke til med jobben og oppgavene! «Fiskere og fiskeindustrien registrerer i økende grad at kongekrabben i kvoteområdet, fra Nordkapp og østover, har for liten kjøttfylde til å få maksimal kvalitet og salgspris. Er statsråden enig i fiskernes påstander om at det er for lite mat og nedbeiting fra kongekrabben som gir disse problemer for denne nye arten, og ser statsråden andre løsninger på dette omtalte og økende problemet enn økning av totalkvoten?»
Jeg vil takke Ingebrigtsen for hyggelig velkomst. Kongekrabbens inntog i norske havområder har vært til både glede og besvær. Det er dokumentert at kongekrabben har betydelige effekter på bunnfaunaen, særlig i områder med stor tetthet. Nedbeiting av bunnfauna vil sannsynligvis medføre en reduksjon i bestanden over tid; det er den klassiske utviklingen når en ny art etablerer seg i områder med god næringstilgang i startfasen. Etter hvert vil det sannsynligvis etableres en likevekt mellom mattilgang og bestandsstørrelse. Ifølge Havforskningsinstituttet er det imidlertid lite som tyder på at krabbens kjøttfylde har endret seg siden bestanden ble tallrik i Øst-Finnmark. En studie fra 2002/2003 viste at gjennomsnittlig fyllingsgrad varierte mye gjennom året, noe som den gang neppe var styrt av tilgjengelig næring. Variasjonen kan til en viss grad være tetthetsavhengig, men har også sammenheng med krabbens skallskifte. Kongekrabben synes å være meget tilpasningsdyktig og ernærer seg på det som er tilgjengelig. Undersøkelser av mageinnhold indikerer at stor krabbe i økende grad også spiser små kongekrabber. Dette kan medvirke til å opprettholde krabbens kondisjon, men vil også bidra til nedgang i bestandsstørrelsen. Siste års kvoter av kongekrabbe øst for Nordkapp har blitt satt høyt, tatt i betraktning størrelsen på den fangstbare delen av bestanden – det vil si individer over minstemålet. Kvotene har blitt satt så høyt at krabbene i hovedsak har blitt høstet fortløpende, etter hvert som de har vokst over minstemålet. Det har lite for seg å sette kvotene høyere enn det som er tilgjengelig av fangstbar krabbe. I 201l ble minstemålet på kongekrabbe redusert fra 137 til 130 mm skjoldlengde. Dermed inngår nå en større andel av totalbestanden i det som defineres som fangstbar bestand. Det er de yngste årsklassene – altså små krabber under minstemålet – som er mest tallrike. En vesentlig økning av totalkvoten betinger et ytterligere redusert minstemål så lenge rekrutteringen er noenlunde stabil. Små krabber har imidlertid langt mindre salgspris enn stor kongekrabbe, noe som også må tas i betraktning når lønnsomhet vurderes. Det fastsettes årlige totalkvoter av kongekrabbe, og minstemålet vurderes også årlig. Reguleringsåret for kongekrabbe løper fra 1. august til 31. juli. Havforskningsinstituttet legger i desember fram en ny bestandsrapport med tilrådninger, og departementet vil på nyåret kunne ta stilling til størrelsen på totalkvote og minstemålet for kongekrabbe i det kommende reguleringsåret.
Takk for svaret. Under fjorårets kongekrabbefiske fanget vi på min båt ca. 12 tonn for å få 2,3 tonn. Resten hev vi over bord, fordi det ikke var god nok kjøttfylde og kvalitet. Det er fiskernes og fiskeindustriens klare oppfatning, som vi er klar over at Havforskningsinstituttet ikke deler. Kongekrabben springer ikke mellom Norge og Russland, den er bare i vår norske sone. Er statsråden åpen for en ordning eller et system der man også hører på og tar hensyn til fiskernes observasjoner i havet ved kvotefastsettelse?
Ja, når det gjelder denne arten, vil vi lytte også til de innspillene som kommer fra fiskerne. Jeg vil legge vekt på at vi i regjeringsplattformen har sagt at vi ønsker å innføre fri fangst av kongekrabbe utenfor kommersiell sone. De siste to årene har vi lyktes med å oppnå en mer målrettet nedfangsting av kongekrabbe i områdene vest for Nordkapp, bl.a. gjennom innleie av fartøy for nedfangsting, og gjennom pristilskudd på hunnkrabber og småkrabber. Ifølge Havforskningsinstituttet har den frie fangsten bidratt til å begrense spredningen. Så har jeg lyst til å si at det nå er viktig at vi får evaluert kongekrabbeforvaltningen. Fiskeridirektoratet har tidligere i år gjennomført en høring og vil sammen med Havforskningsinstituttet foreta en grundig gjennomgang av de erfaringer vi så langt har gjort. Den evalueringen vil være ferdig i god tid før neste sesong, som starter 1. august 2014.
Høykostlandet Norge eksporterer levende kongekrabbe, flyfraktet til høyt betalte markeder i Asia. Hvordan kan og vil statsråden tilrettelegge fangstingen slik at næringen fortsatt kan eksportere en slik ressurs, som er med på å plassere sjømat som den andre største eksportnæringen i landet?
La det ikke herske noen tvil om at denne regjeringen har store ambisjoner på vegne av sjømatnæringen og ønsker å øke verdiskapingen. Når vi i det videre arbeidet skal se på reguleringen og hva slags fangstordninger vi skal ha for denne krabben, vil dette være med i våre vurderinger, hvordan vi for dette fiskeriet kan bidra til økt verdiskaping og selvfølgelig også kunne øke eksporten.
«Linefanga fisk har utbestridt betre kvalitet og gjev betre pris i marknaden. Dette er understøtta bl.a. av forsking frå Nofima. Ut ifrå marknadssituasjonen og dei høge utgiftene til linedrift foreslo Stoltenberg-regjeringa å gjeninnføra lineegnetilskotet med 18 mill. kr, for å stimulera til meir linefanga fisk av beste kvalitet. Regjeringa foreslår no å fjerne dette tilskotet. Kvifor vil ikkje regjeringa støtte dette kvalitetsfremjande tiltaket?»
Den nye regjeringen er definitivt opptatt av tiltak som kan bedre kvaliteten på all fisk som landes i Norge. Lineegnetilskuddet var en ordning som ble avsluttet i 2004. Jeg ser det slik at lineegnetilskuddet er et driftstilskudd til et spesifikt redskap som kan gi uheldige insentiver til en del av næringen. Et slikt tilskudd kan hindre nødvendig bevisstgjøring om handtering av fangsten generelt ved at man ikke endrer de underliggende faktorene som påvirker lønnsomhet og kvalitet i næringen. Kvalitetsarbeidet handler om hvordan fisken behandles underveis fra havet og fram til konsumenten, hvor alle ledd må ta sin del av ansvaret for å bevare kvaliteten. Lineegnetilskuddet ble i sin tid erstattet av en agnkvoteordning som skal sikre billigst mulig agn til fiskerne. Agnkvoteordningen representerer i år en kostnadsbesparelse for fiskerne på ca. 15,5 mill. kr. I tidligere evalueringer gjennomført på oppdrag fra Fiskeri- og kystdepartementet blir den samfunnsøkonomiske effekten av at det avsettes egne kvanta til agnkvoter i forhold til et lineegnetilskudd vurdert til å være den samme. Forskjellen er at man i den ene ordningen tar midler fra statsbudsjettet. I den andre er det næringsaktørene selv som bidrar til ordningen. Skal vi stimulere til mer linefanget fisk, mener jeg det er riktigere å holde fast ved agnkvoteordningen enn å gjeninnføre en subsidieordning som det vil være både administrative og kontrollmessige utfordringer ved å gjennomføre og kontrollere.
Eg takkar for svaret, men eg sit igjen med eit inntrykk av at på retorikken sitt alter skal kvaliteten ofrast. At kvalitetsfisk ikkje alltid betalast som kvalitetsfisk, er ei kjend sak. At lineflåten, som bevisst leverer den beste kvaliteten, slit tungt økonomisk, at f.eks. Norway Seafoods har begynt å seia nei til garnfiske på grunn av dårlegare kvalitet, og at norsk fisk i utlandet til dels har fått dårleg rykte på seg, bør fiskeriministeren ta inn over seg, og ikkje bagatellisera. Svaret er det å kutta i marknadstiltak for å fremja norsk fisk i utlandet og bl.a. fjerna dette lineegnetilskotet. Det skal ikkje erstattast med ei høgare agnkvoteordning, slik som eg har forstått budsjettet. Så difor spør eg igjen: Kva for tiltak har ministeren tenkt å koma med for å fremja kvalitet, til det beste for den norske forbrukaren så vel som for utlandet?
Det gjøres mye viktig forskning på dette området for å heve kvaliteten på den fisken som landes, også i de leddene som kommer etter, på vei ut til land i den fjerne verden og til alle de forbrukerne som i dag spiser norsk fisk. Jeg har lyst til å utfordre opposisjonen og representanten Heggø på denne måten: Hvis det var så viktig med dette tilskuddet, kan man jo undre seg over at Stoltenberg-regjeringen satt i åtte år og unnlot å innføre det. Så vil jeg også legge til at jeg nettopp har besøkt Nofima, som statsråden refererte til i sitt spørsmål. Det viser seg at for alle typer fangstredskaper, enten man fisker med trål, snurrevad eller andre typer redskap, er det faktisk et klart forbedringspotensial når det gjelder hvordan man håndterer fisken før den landes i båten. Så her må vi ha en bred tilnærming og ikke fokusere på ett redskap spesielt.
Vi får holde oss til representanten Heggø.
Eg forstår at ministeren ønskjer seg tilbake som stortingsrepresentant, sidan ho kalla meg statsråd. Eg takkar for det. Men det er eg altså ikkje, for det er det du som er. Men eg vil òg minna fiskeriministeren om at det var Høgre sin Svein Ludvigsen som tok bort lineegnetilskotet. Og det er jo litt underleg å vera harm på Stoltenberg for at han ikkje gjeninnførte det som Høgre sjølv tok bort. Krisepakkene til dei forskjellige bransjane som Stoltenberg-regjeringa har kome med, har kome i rett tid og i rett mengd. Det viser historia. No er marknadssituasjonen kritisk innanfor kvitfisk og innanfor linefisket spesielt, og difor har vi kome med forslag om å gjeninnføra lineegnetilskotet. Men ser ikkje fiskeriministeren at det er nødvendig med kortsiktige tiltak for å fremja kvalitet? Er det berre langsiktig ein ser på dette?
Representanten Heggø viste til at det var Svein Ludvigsen og Bondevik II-regjeringen som fjernet dette tilskuddet. Det gjorde man i den forstand at vi ønsket at fiskerinæringen skal være en subsidiefri næring. Vi mener også at næringen har alle forutsetninger for å stå på egne ben. Derfor ønsker vi heller å sette ressursene inn på forskningstiltak, og så har vi bevart noen typer tiltak inne i det foreslåtte budsjettet som skal bidra til at vi får fordelt fisken, at det er mulig for den minste flåten å levere. Når det kommer til kvalitet, handler det altså om hvordan man totalt sett håndterer den fisken som tas, uavhengig av hva slags flåtegruppe man snakker om. Nofima har jo gjort forskning på dette og er i veldig god dialog med flåten, noe som kan tyde på at vi raskt og uten at vi trenger å gå veien om statlige subsidier, skal få fiskerne til å håndtere fisken på en bedre måte, og dermed også kunne få bedre betalt for den. Og det er jo kanskje det aller viktigste.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime.
Dette spørsmålet er trukket tilbake.
«Ifølgje spesialisthelsetenestelova skal alle pasientar med behov for komplekse eller langvarige koordinerte spesialisthelsetenester få oppnemnt koordinator. Likevel kjem det stadig meldingar om at så ikkje skjer ute i føretaka. Pasientar med alvorleg og kronisk sjukdom får ikkje ein pasientansvarleg lege eller anna fast helsepersonell som dei kan forholda seg til. Vil statsråden ta grep som sikrar at dette vert eit reelt pasienttilbod ved alle sjukehus og i alle helseregionar?»
Pasienter med alvorlige sykdommer er i en sårbar og krevende situasjon. Å ha en fast lege å forholde seg til er derfor av stor betydning for opplevelsen av å bli ivaretatt. En fast lege som følger opp pasienten, betyr også mye for kvaliteten og helheten i det medisinske tilbudet. Per Fugelli er en av dem som med bakgrunn i sine erfaringer som kreftpasient har tatt til orde for en fastlegeordning i sykehus for alvorlig syke pasienter, og han har også tatt et oppgjør med det som han kaller for engangslegene. Vi har i mer enn ti år hatt et regelverk som er ment å skulle ivareta behovet for en fast lege i sykehus. Forskrift om pasientansvarlig lege kom i 2001, og den ble 1. januar 2012 avløst av ny § 2-5 a i spesialisthelsetjenesteloven. Den slår fast at det skal oppnevnes en koordinator for pasienter med behov for langvarige og koordinerte tjenester, og at koordinator bør være lege. Til tross for at helseforetakene har vært forpliktet til å sikre alvorlige syke pasienter en fast lege, fungerer ikke ordningen etter hensikten. Dette inntrykket bekreftes av tilbakemeldinger som jeg har fått fra mange pasienter. Den forrige regjeringen sendte før sommeren på høring et forslag om å fjerne lovkravet om at koordinator i spesialisthelsetjenesten bør være lege. Dette forslaget vil etter min mening svekke tilbudet til alvorlig syke pasienter. Jeg har derfor stoppet denne prosessen. Regjeringen prioriterer arbeidet med å bedre pasienters og pårørendes rettigheter høyt. Derfor vil vi innføre en fast kontaktlege i spesialisthelsetjenesten for alvorlig syke pasienter. Endringer i pasient- og brukerrettighetsloven ble behandlet i Stortinget i juni i år, i Prop. 118 L. Da foreslo den daværende opposisjonen at det ikke bare skulle være helseforetakenes plikt å opprette en pasientkoordinator, men den enkelte pasient skulle også ha rett til dette. Dette mener jeg fortsatt. Jeg vil derfor komme tilbake til Stortinget på egnet måte med forslag om hvordan vi kan sikre at alvorlig syke pasienter får en fast lege å forholde seg til i spesialisthelsetjenesten.
Eg vil takka for svaret. Det er sant at pasientar som har ein alvorleg sjukdom, som f.eks. kreft, må verta møtte av eit system som òg sikrar dei tillit og tryggleik i den situasjonen dei er i. Då kan dei ikkje oppleva eit system med mange legar – helsepersonell – å halda seg til, og der ingen tar ansvar for dei i denne situasjonen. Det er, som sagt, 13 år sidan det første gongen vart sagt i forskrift at pasientar har krav på ein pasientansvarleg lege – så har dette vorte til ein pasientkoordinator. Det har òg vore vurdert å gjera det om til ein pasientkontakt, som vi no høyrer helseministeren seia han skal stoppa. – Det er så. Mitt poeng er at uansett er dette eit ansvar for føretaka i dag. Det har gått altfor mange år. Vil helseministeren no instruera føretaka til å gi alle pasientane dette tilbodet?
Som representanten er klar over, var det min yndlingshobby som leder av helse- og omsorgskomiteen å spørre helseforetakene om de fulgte opp dette lovkravet. Svaret på det var ofte veldig unnvikende – og mange flakkende blikk – men spørsmålet kommer til å bli gjentatt, og kravene kommer til å bli gjentatt. Men det er også viktig å stoppe arbeidet den forrige regjeringen satte i gang for å svekke denne ordningen ytterligere. I det arbeidet som vi nå skal gjøre med å styrke ordningen, vil vi også se på hvordan det er mulig å sikre at de alvorlig syke pasientene faktisk får en fast lege å forholde seg til, samtidig som koordinatorfunksjonen for alle pasientene gjerne kan ivaretas av andre yrkesgrupper enn leger. Da tror vi vi kan få en mer hensiktsmessig ordning og utvide dette til ikke bare å være en plikt for foretakene, men også en rett for pasienten.
Takk. Eg høyrer ministeren seia det òg skal verta ei rettigheit, men det er på ein måte eit svakheitsteikn når det allereie er ei lovbestemd plikt. Når ho ikkje blir følgd opp, må ein gjera det om til ei pasientrettigheit. I forarbeida til helse- og omsorgslova står det ganske klart kva ein må gjera i føretaka for å få dette til å fungera på systemnivå: Ein må ha rutine som sikrar kven som skal vera koordinator i avdelingane, korleis pasienten skal informerast, og korleis funksjonen skal varetakast dersom denne koordinatoren – personen – er borte. Spørsmålet mitt – igjen – er: Kva vil helseministeren gjera konkret? No treng han ikkje lenger driva hobbyen sin med å spørja, no er han faktisk den øvste ansvarlege for føretaka og kan vel instruera dei på ein annan måte?
Jeg kommer selvfølgelig til å være veldig tydelig overfor foretakene på at jeg forventer at de følger de lovene og forskriftene som storting og regjering har vedtatt. Det er etter min oppfatning en selvfølge. Når Stortinget har valgt å gjøre denne ordningen så viktig at man har forankret den i lov og forskrift, mener jeg den må følges opp. Men jeg vil også gjøre noe i tillegg til dette, nemlig stoppe det arbeidet som den forrige regjeringen begynte på. De brukte åtte år på kontinuerlig å svekke denne ordningen, i stedet for å sørge for at den ble innført. Vi skal både jobbe med foretakene for at ordningen blir innført og styrke ordningen – og ikke minst styrke pasientenes rettigheter i denne sammenheng. Jeg tror det også på dette området ville være en fordel om dette ikke bare blir en plikt for foretakene, men også en rettighet for den enkelte pasient. Jeg er veldig glad for at mye tyder på at regjeringen også vil ha Senterpartiet med seg i dette arbeidet. Det er veldig positivt, for der oppnådde Senterpartiet lite da de satt i regjering.
«Debatten omkring reservasjonsmuligheten for fastleger har dessverre blitt en ensidig abortdebatt. Når vi ser inn i fremtiden, både for Norge og internasjonalt, ser man at det snart ikke er grenser for hva som er teknisk mulig innenfor medisin, men hvor spørsmålet blir om dette er etisk riktig. Ser statsråden behov for å løfte debatten om reservasjonsmulighet til en større verdidebatt, hvor vi som nasjon setter noen stabbesteiner og tar debatten om etikken skal og bør gå foran teknikken?»
Jeg vil takke for dette viktige spørsmålet. Den teknologiske utviklingen innen medisinen går veldig fort. Bioteknologiområdet er et område som er preget av rask medisinsk utvikling og mange etiske problemstillinger. En rekke medisiner og diagnostiske verktøy blir utviklet og produsert ved hjelp av bioteknologiske metoder. Nye behandlingsformer basert på bioteknologisk forskning, f.eks. bruk av stamceller, kommer stadig nærmere klinisk bruk. Genetiske undersøkelser er inne i en ny tid. Nå kan hele menneskets arvemateriale undersøkes i løpet av få dager og langt billigere enn tidligere. Genomanalyser er en viktig forskningsmetode som gjør at vi effektivt kan analysere sammenhengen mellom gener og sykdom, og for å forske på arvelige årsaker til sykdom. Slik forskning forventes å ha stor betydning for utviklingen mot mer persontilpasset medisinsk behandling. Dette vil trolig gi behandling som er mer effektiv, tryggere og med færre bivirkninger for den enkelte. Samtidig reiser utviklingen krevende spørsmål knyttet til den enkeltes personvern – spørsmål knyttet til hva familie og andre skal få lov til å vite. På grunn av den raske teknologiske utviklingen på bioteknologifeltet og de etiske og samfunnsmessige problemstillingene som utviklingen stiller oss overfor, har bioteknologiloven egne godkjenningsbestemmelser. Disse skal bidra til statlig styring og gjør det mulig å vurdere faglige, samfunnsmessige og ikke minst etiske konsekvenser før nye metoder tas i bruk. Bioteknologinemnda har som oppgave å drøfte prinsipielle samfunnsmessige og etiske spørsmål knyttet til bioteknologi. En evaluering i 2012 viste at nemnda fyller funksjonen som debattskaper på en god måte. Det er selvsagt ikke slik at teknologien skal styre, og at etikken skal settes til side. Ny teknologi må tas i bruk på en etisk forsvarlig måte. Stortinget har bedt om en evaluering av bioteknologiloven. I denne prosessen ønsker jeg å trekke inn Bioteknologinemnda både som rådgiver og ikke minst som debattskaper. Evalueringen vil gi anledning til en bred debatt om de samfunnsmessige og etiske konsekvensene av ny teknologi. Ny teknologi reiser også spørsmål om hvordan vi skal prioritere ressursene i helsetjenesten. Forrige regjering oppnevnte et utvalg som skal vurdere hvordan vi best møter dagens prioriteringsutfordringer i helsesektoren. Prioriteringsutvalget skal levere sin rapport i september neste år. Ellers vil jeg også understreke at Stortinget selv kan løfte en debatt om etiske konsekvenser av ny teknologi, og skape møtesteder for diskusjon om forholdet mellom politikk og vitenskap.
Jeg takker for svaret, men jeg ønsker å løfte det enda høyere enn til kun å handle om bioteknologiloven – noe som er en kjempeviktig sak. Hvis vi ser på historien, ser vi at det ble gjort ting som vi i dag er glad for at noen heiste flagg for og sa at dette var de ikke med på. For eksempel når vi snakker om lobotomering av pasienter i psykiatrien, eller når vi snakker om tvangssterilisering av folk man ikke ville skulle bli befruktet, var det noen som sa at dette var de ikke med på, for de hadde en samvittighet. Hva med framtiden? Hvordan vil statsråden løfte debatten framover sånn at vi har rom for diskusjon om hvilke verdier vi skal ha i norsk helsevesen – og skal samvittigheten være en del av dette? Jeg skal være med på å løfte debatten inn i Stortinget. Det skal jeg være den første til å si. Men vi trenger også en statsråd som går foran og sier at vi vil diskutere verdier i norsk helsevesen.
Jeg er veldig glad for den utfordringen, fordi dette er et av de temaene som jeg mener det er viktig å diskutere, og som jeg også synes er veldig givende og interessant å være med på å diskutere. Jeg kan love at jeg som statsråd skal bidra i disse diskusjonene, være med på å stille noen av spørsmålene og også ha noen refleksjoner rundt vanskelige tema. Dette er vi inne i kontinuerlig når det gjelder helsetjenesten. Representanten var innom noen av de spørsmålene som har vært oppe historisk. Det er klart at f.eks. våre forskningsetiske komiteer diskuterer denne type problemstillinger hele veien. Denne regjeringen har også sagt at vi i mye større grad skal involvere pasientene og brukerne i utformingen av hele helsevesenet vårt. Historien har også mange ganger fortalt oss at det ofte er pasientene og brukerne som gir beskjed når vi beveger oss ut mot grensen av hva som er etisk forsvarlig.
Jeg er glad for at statsråden vil gå foran. Samtidig er det sånn at de som bryter mot det som er normen ute, blir sett på som spesielle, også innenfor helse. Samvittigheten er et resultat av verdisyn, tro, oppdragelse og ikke minst kultur. Det vil være meningsløst, tenker jeg, om vi begynner å forlange at folk ikke skal være hel ved og ta med seg den kulturarven og den samvittigheten inn i jobben sin som helsepersonell. Alle har sin faglige integritet, og det skal de ha. Men når de skal inn og jobbe, må de også ta med seg den arven de har. Jeg vet fra mange års arbeid i akuttmottak at det har vært sånn at vi har måttet spørre andre om å hjelpe oss, fordi det ligger noe bak som gjør at vi ikke klarer å gjøre den jobben med pasienten, og for ikke å overføre egne holdninger har vi gått hen og sagt at andre må hjelpe oss. Da tenker jeg: Hvordan vil statsråden se for seg at vi kan ivareta helsepersonellets integritet, både faglig og menneskelig, sånn at samvittigheten har en plass?
Nå nærmer representanten seg spørsmålet om reservasjonsmuligheten, og jeg har alltid vært tydelig i den saken på at den representerer to viktige forhold som veies opp mot hverandre. Det ene er en reservasjonsmulighet for helsepersonell – som innebærer at vi legger til rette for det som er i hvert fall mitt klare ønske: nemlig at vi skal ha helsepersonell i Norge som har en selvstendig etisk refleksjon over sin egen virksomhet og ikke opplever at de er på autopilot for det som til enhver tid bestemmes – opp mot hensynet til den enkelte pasients grunnleggende rettigheter om å få helsetjenester. Det er også grunnen til at jeg mener at den avtalen som regjeringen har med Kristelig Folkeparti på dette punktet, åpner for å kunne ivareta nettopp begge de hensynene. Det er det jeg mener er positivt med den avtalen, og det er også derfor jeg støtter reservasjonsretten som er i spesialisthelsetjenesten.
«En høy andel leger ansettes i midlertidige stillinger på sykehus. Regjeringen har avventet høyesterettsdom. Representanten Bent Høie sa i en interpellasjonsdebatt 28. mai 2010 at «helseministeren har et klart, selvstendig ansvar for å gripe fatt i denne saken [...] Og det er ikke et ansvar som eventuelt bare kan flyttes over til andre departementer.» Statsråd Høie sa i Dagens Medisin 7. november 2013: «Arbeidsministeren har ansvaret». Kan statsråden nå klargjøre hvilken statsråd som har ansvaret for å bedre ansettelsesforholdene for sykehuslegene?»
Hvis man leser artikkelen i Dagens Medisin, går det klart fram at jeg som helseminister sterkt understreker at leger i spesialisering – såkalte LIS-leger – utgjør en svært viktig del av spesialisthelsetjenesten. Det vil jeg også understreke her i Stortinget. Det bør heller ikke være noen tvil om at jeg har ansvaret for spesialisthelsetjenesten. Bakgrunnen for artikkelen er at Høyesterett nylig avsa en dom som slo fast at det ikke er i strid med arbeidsmiljøloven at LIS-leger ansettes midlertidig. Artikkelens overskrift refererer til at det er Arbeidsdepartementet som har ansvaret for arbeidsmiljøloven, og at det dermed er arbeidsministeren som har ansvaret for eventuell håndtering av spørsmål knyttet til endringer av denne loven. Staten har som eier av sykehusene et avgjørende ansvar for spesialisthelsetjenesten, men jeg vil understreke at staten sentralt ikke har et arbeidsgiveransvar for de ansatte i helseforetakene, og heller ikke er part i tariffavtalene som regulerer arbeidsforholdene. Det framgår videre av artikkelen at regjeringens mål er å redusere bruken av midlertidige ansettelser i sykehusene. Som eier har staten gjennom flere år bedt om at sykehusene har en ansvarlig arbeidsgiverpolitikk, at hovedregelen skal være faste heltidsstillinger, og at en begrenser bruken av midlertidige stillinger. I foretaksmøtet i januar 2011 ble det stilt krav om tilrettelegging for faste stillinger for LIS-legene. Dette må skje på en sånn måte at det ivaretar samfunnets behov for effektive utdanningsløp, god fordeling mellom spesialister og god geografisk fordeling av legene. Dette er behov som er helt avgjørende for en fungerende spesialisthelsetjeneste. Spekter og Legeforeningen har kommet fram til en modell som ivaretar disse behovene, og som vil innebære tilbud om fast ansettelse for LIS-legene. Det som nå gjenstår, og som det er uenighet om mellom Legeforeningen og Spekter, er om modellen vil kreve endringer i legenes tariffavtale. Jeg er kjent med at det vil være en prosess om dette spørsmålet i forbindelse med lønnsoppgjøret i 2014. Som tidligere påpekt er ikke staten en part i denne tariffavtalen. Imidlertid håper og tror jeg at partene i avtalen – Legeforeningen og Spekter – blir enige på dette punktet. En sånn enighet vil føre til at flere LIS-leger vil få tilbud om faste stillinger.
Jeg takker for svaret. En av grunnene til at jeg har stilt statsråden spørsmålet, er at når man hører på et for så vidt utmerket svar i dag, står det i grell kontrast til det daværende stortingsrepresentant og leder av helse- og omsorgskomiteen, Bent Høie, uttalte om saken i Stortinget. Jeg undrer meg over hva det helt konkret er som har endret seg siden Høie uttalte seg om saken før valget, som gjør at dette ikke lenger er en sak som han nå – som helseminister og øverste ansvarlige – kan løse. Saken er jo nå avklart i rettsapparatet, som statsråden helt riktig påpeker. Hva er det da som har forandret seg siden han uttalte seg på denne ganske bombastiske måten, som gjør at ikke helseministeren nå kan gripe inn eller bidra til å finne en løsning? Jeg vil utfordre helseministeren på om han, i løpet av de månedene som nå går fram til f.eks. foretaksmøtene som skal være i januar, vil sette seg ned sammen med partene. Jeg har respekt for at dette er en del av tarifforhandlingene som skal gå til våren, men det hadde vært meget bra hvis man kunne ha kommet fram til en omforent skisse med partene i dette spørsmålet, som er veldig viktig for veldig mange, og som nåværende helseminister – i sitt tidligere virke her i Stortinget – har hatt svært sterke meninger om at nettopp helseministeren skal gjøre noe med.
Det er da grunn til å minne om at interpellasjonen ble holdt i 2010. Min utfordring til helseministeren var den gangen å ta ansvar som eier av sykehusene for at denne prosessen ble satt i gang. Der må jeg si at det gjorde helseministeren etter min interpellasjon i 2010. Det ble igangsatt et betydelig arbeid i de regionale helseforetakene, som bl.a. resulterte i at den jobben som representanten nå ber meg om å starte, faktisk er gjennomført av hans egen regjering. Det burde representanten ha informasjon om. Men det er altså lagd en skisse til løsning i denne saken, som det er omforent enighet om mellom Spekter og Legeforeningen. Det som gjenstår, er et spørsmål knyttet til om dette har betydning for tariffavtalen mellom Legeforeningen og Spekter. Jeg vil tro at Arbeiderpartiet hadde reagert meget sterkt på det om en statsråd som ikke hadde arbeidsgiveransvar, hadde satt seg som megler i et tariffspørsmål.
Det er jeg selvfølgelig enig i. Men vi trenger ikke gå til 2010. Vi kan gå til litt nærere historie, f.eks. til Stavanger Aftenblad sommeren 2011, hvor daværende leder i helsekomiteen Bent Høie uttaler: «Jeg vet om unge sykehusleger som frykter at hvis de sier nei til ekstravakter, blir det vanskeligere for dem å få faste stillinger. Det kan føre til uforsvarlig mye jobbing og være en fare for pasientsikkerheten.» Dette er altså i 2011. Mens rettssaken pågår i domstolene, mener Bent Høie at det er en fare for pasientsikkerheten – altså ganske friske karakteristikker av det som foregår. Mener statsråden at dette fortsatt er situasjonen? Og i så fall: Hvordan kan han da nå si og gi inntrykk av at dette er arbeidsministerens ansvarsfelt når han selv sitter med fingeren på knappen?
Jeg må bare understreke at jeg er helt enig med meg selv i Stavanger Aftenblad fra 2011. Det er grunnen til at jeg fortsatt har et sterkt engasjement for denne saken, og at jeg i foretaksmøtet vil understreke – som de foregående helseministrene – at regjeringens politikk er at det skal være faste stillinger, og at man skal begrense bruken av midlertidige stillinger. For jeg mener at den omfattende bruken av midlertidige stillinger som er knyttet til listeleger, som er en vesentlig del av spesialisthelsetjenesten vår, utgjør en fare for pasientsikkerheten. Derfor har jeg et veldig klart ønske om å fjerne det siste hinderet på veien til å finne en løsning her, etter at den foregående helseministeren gjorde nettopp det jeg oppfordret til gjennom en interpellasjonsdebatt i Stortinget i 2010 – la til rette for alt som eier skulle legge til rette for for at det skulle finnes en løsning på dette. Nå er det ett hinder igjen, og det er at det blir en enighet mellom partene i et tariffspørsmål. Jeg har store forventninger til at grunnlaget for å finne en enighet – når dommen nå har falt – er bedre enn noen gang.
Vi går videre til neste spørsmål. Nå er representanten Snorre Serigstad Valen foreløpig ikke til stede – han er litt oppholdt i komitémøte – så vi går videre og ser om de neste som står oppført med spørsmål, er til stede, og så kommer vi heller tilbake til spørsmål 11. – Der kommer Serigstad Valen. Da går vi tilbake til spørsmål 11 og prøver å holde den rekkefølgen vi har satt opp. Er Serigstad Valen klar for sitt spørsmål?
Ja.
Det er han, og vi går til spørsmål 11.
Jeg må bare beklage at jeg kommer litt sent til i salen, men vi driver i tillegg og avgir en finansinnstilling, og det er jo også viktig. Men en minst like viktig sak er arbeidslivet vårt, og jeg vil si til arbeidsministeren at jeg håper han ikke tar det ille opp at jeg var noen sekunder for sen. «Statsråden uttalte i Stortinget 13. november: «[...] rundt 60 pst. av dem som starter med en midlertidig stilling, kommer over i fast stilling innen to år. Det viser at den måten vi har gjort det på i Norge, er bra med tanke på å få flere inn i arbeidslivet.» At så mange som har vært midlertidig ansatt får fast jobb, henger selvsagt sammen med sterke norske lovkrav om faste ansettelser. Hvordan mener statsråden at flere midlertidig ansatte skal gi flere i fast arbeid når kravet til fast ansettelse samtidig foreslås svekket?»
La meg først få takke for spørsmålet og tilgi Serigstad Valen for at han også holder på med å gjøre ferdig innstillingen i finanskomiteen. Så er det viktig for meg å fastslå at regjeringens hovedprinsipp er faste ansettelser. Det er hovedregelen i norsk arbeidsliv, og det vil også være hovedregelen under denne regjeringen. Det er riktig at jeg viste til at mye er bra i det norske arbeidsmarkedet, at det er bra når så mange som rundt 60 pst. av dem som starter med en midlertidig ansettelse, har gått over i en fast stilling innen to år. I forrige onsdags spørretime stilte jeg spørsmålet: «Hvorfor ikke da se på muligheten for å myke det opp noe, slik at flere ungdommer, folk med nedsatt arbeidsevne og også innvandrere får en arena å prøve seg på for å komme inn i arbeidslivet?» I Norge har vi svært høy sysselsetting sammenlignet med andre europeiske og nordiske land. Regjeringen har likevel – som jeg også tidligere har sagt – høye ambisjoner når det gjelder å få flere av dem som står utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet. Jeg mener at det er mulig å gi flere inngang til arbeidslivet ved at flere kan få prøvd seg ved målrettede endringer i regelverket. Det er dette vi vil være opptatt av når vi skal gå i gang og utforme endringer i arbeidsmiljøloven. Vi har tro på at vi sammen med partene skal kunne finne frem til endringer i regelverket om bl.a. midlertidig ansettelse, som kan gi den effekten at flere får vist seg frem, at flere får prøvd seg i arbeid. Vi har tro på at dette på sikt kan gi et verdifullt tilskudd på arbeidsmarkedet, og ikke en negativ effekt på faste ansettelser.
Hele tankegangen til Høyre og Fremskrittspartiet knyttet til midlertidige ansettelser baserer seg på ideen om at flere midlertidige ansettelser i seg selv fører til at flere, f.eks. funksjonshemmede, unge og innvandrere, får prøve seg – som statsråden sier – og kommer i arbeid, men det er jo ikke påvist noen klar sammenheng der. Det som midlertidige ansettelser først og fremst medfører, er jo at flere i det norske arbeidslivet kommer til å være ansatt midlertidig, flere kommer til å ha mindre forutsigbarhet, færre kommer til å få lån, osv. Og det er jo ikke sånn at en svekkelse i lovverket kun vil omfatte dem som har et behov for å komme inn i arbeidsmarkedet og prøve seg; det vil føre til at mange som ellers ville fått fast jobb, ikke får det mer. Så hvis faste ansettelser er en hovedregel for regjeringen, hvorfor skal man da svekke det prinsippet i lovverket?
For det første så svekker vi ikke lovverket. Vi skal endre terskelen, sånn at det blir lettere for dem som i dag står utenfor arbeidslivet, å komme inn i arbeidslivet. Både FAFOs undersøkelse fra 2004, Atypisk arbeid, og flere norske undersøkelser som har vurdert internasjonale forskningsrapporter, viser at en oppmyking av midlertidige ansettelser – og vi snakker om en oppmyking, for å senke dørstokkterskelen litt – vil gi muligheten til at flere kan komme inn i arbeidslivet, både flere ungdommer, flere med innvandrerbakgrunn og flere med funksjonshemning. Så er det jo ikke sånn at færre vil få lån, for én ting som iallfall er 100 pst. sikkert, er at de som står utenfor arbeidslivet, de som ikke har et arbeid, iallfall ikke får muligheter til å ta opp lån.
Da er mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden: Hvordan kan statsråden vite at de som da får midlertidige ansettelser, ikke blir et permanent B-lag i arbeidslivet? Hvordan kan man være så sikker på at de får fast jobb senere, når grunnen til at vi har så mange i fast arbeid i Norge i utgangspunktet nettopp er at lovverket er som det er i dag? Og det andre er: Hvordan kan statsråden forsikre norske arbeidstakere om at en slik oppmyking, som han kaller det – eller utvanning, som jeg vil kalle det – ikke vil føre til at mange som ellers ville hatt en trygg tilværelse i arbeidslivet i fast stilling, i framtiden må belage seg på midlertidig arbeid og stadig usikkerhet?
Hvordan kan statsråden vite? Jeg kan iallfall støtte meg til to klare forskningsrapporter, to undersøkelser. Den ene er FAFO-rapporten, som jeg henviste til i mitt forrige svar, der man i to år fulgte folk som gikk i midlertidige stillinger. 60 pst. av dem kom over i fast stilling i løpet av de to årene. Arbeidskraftundersøkelsen til SSB viser at to tredjedeler av det som tallene er hentet fra – den forrige regjeringens arbeidslivsmelding, som ble lagt fram i Stortinget og behandlet i forrige stortingsperiode – at to tredjedeler av disse havnet i faste stillinger. Det viser at det er mulig å få en overgang gjennom midlertidige ansettelser inn mot faste stillinger. Så vil jeg også minne Serigstad Valen om at i forbindelse med jobbstrategien gjorde den forrige regjeringen en endring høsten 2012, som gjelder for inneværende budsjettperiode, der også den forrige regjeringen sa at de ønsker å gjøre det lettere å bruke midlertidige ansettelser knyttet til de menneskene som går på arbeidsavklaringspenger, for å få dem raskere og bedre ut mot arbeidslivet. Så også den tidligere regjeringen må jo ha hatt tro på at dette vil være med på senke terskelen.
«I Stortinget 13. november sa statsråden følgende: «[...] det er både naturlig og fornuftig at man har lik levealdersjustering for alle alderspensjonister, som sørger for at man ikke havner i en situasjon der en som jobber til han er 67 år, med akkurat de samme forutsetningene som en som har jobbet delvis og er delvis ufør, kommer dårligere ut som alderspensjonist enn den som har vært ufør. Det synes jeg ikke appellerer til at flere eldre kan stå lenger i arbeidslivet [...]» Mener statsråden at man bare kan bestille uføretrygd fra Nav og at dagens regelverk åpner for et fritt valg?»
Uføretrygd er ikke en ytelse som den enkelte fritt kan velge. Som representanten er kjent med, har de aller fleste som blir uførepensjonister, en forutgående periode med sykepenger og arbeidsavklaringspenger bak seg. Innenfor begge disse ordningene stilles stønadsmottakeren overfor klare aktivitetskrav, med sikte på å komme tilbake i arbeid. Både arbeidsgivere og Arbeids- og velferdsetaten har et tydelig oppfølgingsansvar. Ordningene har ulike krav til nedsatt arbeidsevne. Det er ikke helseproblemene i seg selv som gir rett til uførepensjon, men hvordan sykdommen har påvirket inntektsmulighetene til den enkelte. I dagens uførepensjon er det krav om at inntektsevnen skal være varig nedsatt med minst 50 pst. Stortinget har vedtatt en pensjonsreform med levealdersjustering. Etter regjeringens oppfatning er det rimelig at dette også skal gjelde for personer som kommer fra uføretrygd. Regjeringen ønsker å stimulere til at flest mulig skal kunne stå i arbeid så lenge som mulig. Levealdersjustering vil være et virkemiddel i den sammenheng. Den yrkesaktive perioden etter fylte 60 år har vist en jevn økning gjennom de senere årene, og uføreandelen blant de eldste har gått ned. Fortsatt er det imidlertid under 30 pst. av 66-åringene og om lag 20 pst. av 67-åringene som er registrert med arbeidsforhold. Å kompensere uføretrygdede helt eller delvis for levealdersjusteringen vil kunne være urimelig sammenliknet med andre som av ulike årsaker ikke makter å stå i arbeid utover 67 år. Etter min oppfatning er det rimelig at de samme reglene for levealdersjustering gjelder for alle. Nærmere 40 pst. av de nye alderspensjonistene kommer i dag fra uførepensjon. Dersom uføretrygdede unntas eller skjermes fra levealdersjusteringen, vil en kunne risikere å tape alderspensjon, sammenliknet med en som ikke har uføreytelse. Vi vet lite om hvordan de yrkesaktive vil tilpasse seg en ny alderspensjon i årene fremover. Dersom det viser seg at yrkesaktive velger å stå betydelig lenger i arbeid når effekten av levealdersjustering blir større, vil det også være naturlig å se på effekter knyttet til det, når man i løpet av denne stortingsperioden skal evaluere pensjonsreformen. Det ligger allerede et stortingsvedtak til grunn for en evaluering.
Jeg hører at statsråden nå har oversikt over kravene som stilles for å få innvilget en uføretrygd. De er strenge, og det tar ofte flere år. Likevel fortsetter han, i sitt svar, å argumentere som om levealdersjustering skulle kunne brukes som et virkemiddel mot uførhet og sykdom – for det er det vi snakker om. Poenget er jo at dette er mennesker som ikke selv kan velge å jobbe lenger, nettopp fordi de tilfredsstiller de strenge kravene som statsråden nettopp har stått og ramset opp, og fordi man etter årevis med nitid granskning har kommet fram til at de ikke kan stå i arbeidslivet og nulle ut virkningen av levealdersjusteringen. Derfor tyder det på, mener jeg, at statsråden likevel fortsetter å argumentere som om det er mulig for noen å velge uføretrygd.
For å være temmelig klar på det: Også de som i dag kommer fra uføretrygd og blir mottakere av alderspensjon, blir levealdersjustert, men man har en skjermingsordning for dem. Det er ikke slik at de ikke blir levealdersjustert i det hele tatt. Vi vet også at Stortinget har vedtatt at vi skal iverksette en ny uførepensjonsreform 1. januar 2015. Det blir en uførepensjonsreform som bl.a. legger til grunn at man i større grad skal kunne kombinere uføretrygd og arbeid. Stortinget, inkludert representanten Karin Andersen og undertegnede, da jeg var representant, var med på å lage reglene for hvordan uføretrygden skal avkortes mot inntekten. Det betyr at en person på uføretrygd i perioder kan kombinere sin arbeidsevne med arbeidsinntekt, og at det lønner seg å stå i arbeidslivet. På den måten vil en uføretrygdet i langt større grad ha muligheten til også å kompensere for levealdersjusteringen. Da vil det i mitt hode og i regjeringens hode være rett og rimelig at man har et avbyråkratisert system, og at man har et likt levealdersjusteringsregime for alle alderspensjonister.
Jeg registrerer at statsråden og regjeringen mener at det er rettferdig at de som er uføre, og som kanskje har vært det hele livet, og som kanskje aldri har hatt noen mulighet til å ha inntekt ved siden av, får full avkorting for levealder, slik som de av oss som er heldige, friske og kan jobbe hele livet. Jeg registrerer at vi er dypt uenige i det. SV er veldig glad for at vi fikk på plass en halv skjerming av levealdersjusteringen for de som kommer fra uføretrygd og inn i alderspensjon, nettopp fordi det nye pensjonssystemet, med levealdersjusteringen, som jeg før har registrert at Fremskrittspartiet har vært ganske kritisk til, rammer folk som ikke kan jobbe mer. Ja, Fremskrittspartiet har til og med ment at levealdersjusteringen burde bort for alle, fordi den var urettferdig. Hva er da grunnen til at Fremskrittspartiet mener at det er rettferdig for de sykeste, men greit for de friskeste?
Jeg tror vi skal være tydelige på at vi her snakker om to vidt forskjellige ting. Det som representanten Andersen snakker om nå, er de unge uføre, som har gått uføre hele livet sitt. Som jeg sa i mitt første svar: Vi skal gjennomføre en evaluering i løpet av denne perioden og se på hvordan man kan sikre de svakeste en verdig inntekt, som denne regjeringen er svært opptatt av. Det skal vi finne gode løsninger på. Men de tilfellene jeg snakker om her, er de som blir uføretrygdede etter at de har vært i jobb. For disse vil det være rett og rimelig å ha den samme levealdersjusteringen. Det er riktig, som representanten Andersen sier: Fremskrittspartiet var imot levealdersjustering. Vi var det eneste partiet som var imot pensjonsreformen, men det var jo representanten Andersen og hennes regjering som innførte levealdersjustering, og det ville vært veldig oppsiktsvekkende hvis jeg som statsråd, ikke hadde forholdt meg til Stortingets vedtak.
«I svarbrev til meg datert 6. november 2013 om opne kundelister skriv statsministeren: «Jeg har forståelse for at allmennheten ønsker innsyn i denne typen opplysninger.» Ho viser samstundes til forvaltingslova sitt punkt om teieplikt, som avgrensar dette. Ulike tiltak, lovendringar, praksisendringar i bransjen eller anna kan bidra til det statsministeren har forståing for. Vil statsråden og regjeringa gjere framlegg om eller bidra til tiltak som kan sikre innsyn i kundelister til politikarar?»
Jeg har fra statsministeren fått det ærefulle oppdraget med å besvare dette spørsmålet. Offentlighetsloven sikrer generelt stor grad av innsyn i saksdokumentene til offentlige organer. Det er allmenn enighet om at det i noen tilfeller er nødvendig med unntak fra innsyn. I en særstilling står her opplysninger som er omfattet av lovbestemt taushetsplikt. Det er pålagt å unnta slike opplysninger fra innsyn, og brudd på lovbestemt taushetsplikt kan gi grunnlag for straff eller tjenestereaksjoner. Forvaltningsloven har generelle regler om taushetsplikt, av hensyn til private interesser, inkludert taushetsplikt for forretningsforhold som det vil være av konkurransemessig betydning å hemmeligholde, av hensyn til den som opplysningen angår. Forvaltningslovens regler om taushetsplikt bygger på grundige og omfattende vurderinger. Det må vurderes konkret om de enkelte opplysningene er omfattet av taushetsplikt. For kundeforhold innen kommunikasjonsbransjen kan dette variere, bl.a. etter hvem kunden er. Jeg viser her til de generelle føringene fra Justisdepartementets lovavdeling i uttalelsen av 6. november 2013. En slik konkret vurdering kan bidra til å sikre at det ikke gjøres unntak fra innsyn i større grad enn det som er nødvendig for å beskytte legitime private interesser. For ordens skyld nevner jeg også at Sivilombudsmannen for tiden har til behandling spørsmålet om innsyn i to konkrete kundelister. Jeg ser det ikke som særlig aktuelt å endre reglene om taushetsplikt i forvaltningsloven som følge av et ønske om økt åpenhet i én bestemt bransje. Reglene i forvaltningsloven har et langt bredere virkeområde. Jeg minner ellers om at flere yrkesgrupper har lovfestet taushetsplikt for opplysninger knyttet til sine kunde- eller klientforhold. Dette gjelder f.eks. advokater og helsepersonell. Noen slik mer vidtgående taushetsplikt gjelder ikke i kommunikasjonsbransjen. Eventuelle praksisendringer innenfor bestemte bransjer, med hensyn til åpenhet, må bransjen selv ta stilling til. Jeg vil for egen del oppfordre til størst mulig grad av åpenhet.
Eg takkar for svaret, som i hovudsak var ein gjennomgang av dagens regelverk, som var heilt presis så vidt eg kunne bedømme. Eg forstår statsråden sånn at regjeringa er godt fornøgd med dagens situasjon og ikkje ønskjer å gjere nokon endringar. Eg er sjølvsagt klar over at det er forskjell på lovpålagd teieplikt og teieplikt initiert av den enkelte bedrift. Men mitt oppfølgingsspørsmål er følgjande: Betyr dette at regjeringa er godt fornøgd med dagens situasjon når det gjeld openheit om kundelister frå f.eks. PR-bransjen?
Jeg har forholdt meg til de rettslige rammene som følger av forvaltningsloven. Det er det jeg kan forholde meg til. Det er opp til Stortinget om det ønsker å endre loven på dette området, eller på annen måte innføre nye bestemmelser eller regler for politikere. Jeg registrerer at spørsmålet til representanten går på kundelister til politikere, hvilket er et mye bredere begrep enn bare medlemmer av regjeringen. Dette er et initiativ som representanten selv må kunne ta i Stortinget, og så får Stortinget vurdere disse spørsmålene. Regjeringen kommer ikke til å ta noe initiativ til å endre de generelle bestemmelsene i forvaltningsloven når det gjelder disse spørsmålene.
Eg takkar igjen for svaret, og eg skal følgje oppfordringa om på vegner av SV å leggje fram sånne forslag til Stortinget. Eg har berre eit siste spørsmål. Kvifor vil ikkje statsministeren svare på spørsmålet sjølv? Kvifor overlèt ho det til justisministeren?
Jeg har fått i oppdrag å besvare det spørsmålet, og det spørsmålet er besvart. De vurderingene som ligger bak statsministerens holdning til det, er jeg ikke kjent med utover at jeg har fått dette oppdraget. Jeg antar at det skyldes at bakgrunnen for spørsmålet bl.a. kan henføres til den uttalelsen som Lovavdelingen har gitt, knyttet til et spørsmål som representanten Solhjell har stilt statsministeren tidligere, som statsministeren har besvart.
«Driftsgranskningene i jord- og skogbruk utgis av Norsk institutt for landsbruksøkonomisk forskning. Driftsgranskningene undersøker økonomiske forhold på gårdsbruk der en viktig del av den samla inntekten til familien kommer fra jordbruket. Siste regnskapstall, fra 2011, omfatter 857 enkeltbruk. Vederlag til familiens arbeid og egenkapital pr. årsverk er 200 200 kroner. Er statsråden enig i at driftsgranskningene viser de økonomiske realitetene for godt drevne gårdsbruk?»
Det er riktig at driftsgranskingene for 2011 viser et gjennomsnittlig vederlag til familiens arbeid og egenkapital per årsverk på vel 200 000 kr. Det er riktignok uten verdien av jordbruksfradraget, som i dette materialet har en gjennomsnittsverdi på 28 000 kr per årsverk. Dette var situasjonen etter seks år med rød-grønt flertallsstyre. Det aktuelle resultatmålet er likevel ikke uten videre den beste måten for å vurdere lønnsomheten i jordbruket, eller jordbrukshusholdningenes inntektssituasjon. Selv om driftsgranskingene representerer bruk over en viss minstestørrelse, sto jordbruket i 2011 likevel bare for 37 pst. av familiens inntekt, ifølge NILF. De samme familiene som representanten Lundteigen refererer til, hadde en samlet inntekt på vel 725 000 kr i 2011, som er om lag på høyde med de samlede inntektene for familier ellers i samfunnet. I resultatmålet «vederlag til familiens arbeid» er lønn til innleid arbeidskraft trukket fra. Det betyr at brukerfamilien kan leie folk til å drive bruket og i noen tilfeller velge å kjøre dette resultatmålet i null, mens begge brukerne selv tar et annet arbeid. Jeg er enig i at dette ikke er en høy inntekt for jordbruksdelen isolert. Selv om driftsgranskingsbrukene er over gjennomsnittlig store, er det også med en del bruk med bare noen hundre timers arbeidsinnsats. For en del mindre private næringsdrivende kan det antas at familien maksimerer velferd for familien like mye som overskudd i næring. Variasjonene i økonomisk resultat for likeartede bruk tyder også på variasjon i kvaliteten på driften. Hvis vi f.eks. ser på gjennomsnittsbruk med melk på Østlandet, hadde den beste tredelen et driftsoverskudd på 552 000 kr, mens den svakeste tredelen hadde et driftsoverskudd på 203 000 kr. Det foregår mange tilpasninger, og det er mange arbeidskombinasjoner i jordbrukshusholdningene. Bøndene er næringsdrivende og har selv betydelig innflytelse på – og ansvar for – sitt eget resultat gjennom drift og investeringer. Representanten Lundteigen vet godt at det er blant grunnene til at det bare er inntektsutviklingen i jordbruket som vurderes i jordbruksforhandlingene, ikke nivået. Inntekten som representanten Lundteigen nevner, er altså resultat av brukernes tilpasning til seks år med rød-grønt styre. Den regjeringen jeg er en del av, vil legge vekt på forutsigbarhet og reformer som kan gi økt lønnsomhet, og vi vil prioritere bruk som har ressursgrunnlag til å utgjøre en hovedinntektskilde for brukerne. Men myndighetene kan bare gi næringsdrivende inntektsmuligheter gjennom rammevilkårene som legges. Det er brukerne selv som må skape resultatet.
Jeg stilte spørsmålet til en næringsminister, til landbruks- og matministeren, ikke til familieministeren. Det svaret som her ble gitt, er utenfor blinken – unnskyld, president – fordi det er næringsvirksomhetens inntekter som er spørsmålet, dokumentert ved det som står i driftsgranskingene for jordbruket, som er et datamateriale som har en over hundre år lang tradisjon, og som gjelder gårdsbruk som er på 1,2 årsverk. Er det virkelig sånn at den nye regjeringa ikke ønsker å se på inntektene fra jordbruksnæring som grunnlag for både nivå og utvikling, men tvert imot ønsker å se på familiens totale inntektssituasjon når inntektsforholdene i næringsvirksomheten jordbruk skal bedømmes framover?
Jeg mener det er relevant å se på familiens samlede inntekt, fordi det altså er det familien skal leve av. Vi vet at det er mange i jordbruket i dag som har bijobber ved siden av jordbruksdrift. Det som denne regjeringen har signalisert, er at vi i jordbruksavtalen framover ønsker å prioritere opp de som driver på heltid, og de som har inntektsgrunnlaget sitt først og fremst i jordbruket. Det vil være en viktig premiss når vi nå skal gå inn i jordbruksoppgjøret for 2014.
Spørsmålet mitt var jo nettopp knyttet til yrkesmessig drevne bruk. Det var knyttet til de beste bruka. Det var knyttet til næringsinntekta. Jeg forstår på statsrådens svar at driftsgranskningene i jordbruket er et materiale som ikke i særlig grad kommer til å bli hensyntatt. Det minner meg om tidligere statsråd Five, som startet dette med driftsgranskningene. Dette var en statsråd som ble kastet i 1935 i kriseforliket mellom Bondepartiet og Arbeiderpartiet, fordi varemerket til statsråden var økonomisk liberalisme og produktivitetsframgang. En kjørte så sterkt, uavhengig av hva som var de faktiske forhold i næringa, at en altså fant at det måtte få sin avløsning. Er det virkelig sånn – som svarene nå gir grunnlag for å påstå – at det er Five som her er forbildet til statsråden, og at hun ønsker å kjøre en politikk som altså er så utenfor det som er den faktiske økonomiske utviklinga i næringa?
Nei, det som ligger til grunn for denne statsrådens politikk, er den avtalen som er skrevet mellom de partiene som samarbeider – de fire partiene i utgangspunktet – og de to partiene som sitter i regjering. Det som vi ønsker med norsk landbruk framover, er å sørge for økt lønnsomhet og for at de som lever av denne næringen, skal få bedre rammevilkår. Det handler om å legge til rette for at man kan utvide virksomheten sin, få mer frihet, og jeg mener det er på høy tid at vi i jordbruket går i den retningen. Jeg kommer selv fra en gård og kjenner godt til alle de næringsveiene som en bonde i dag tar i bruk for å kunne brødfø familien sin. Det er f.eks. ikke uvanlig å ha snøbrøyting ved siden av, produsere ved, altså er det mange attåtnæringer en bonde i dag har for å kunne brødfø familien sin, og det kommer det til å fortsette å være. Vi må derfor se på den samlede inntekten for hele husholdningen også, i tillegg til bare den ene avtalen som NILF kommer med.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime, da statsråden er bortreist.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime, da statsråden er bortreist.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime, da statsråden er bortreist.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Dermed er sak nr. 2 ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.