Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació dels cossos de mossos d'esquadra i bombers]] [[300-00051/12]] El següent punt de l'ordre del dia, el dotzè, és la interpel·lació al Govern sobre la situació dels cossos de mossos d'esquadra i bombers, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Carles Castillo.
Bon dia a tots i a totes, en especial als valents i les valentes que esteu aquí presents. Permetin-me que comenci, de nou, amb una afirmació que considero que és la base per parlar de qualsevol qüestió relacionada amb la seguretat, per evitar demagògies i per no crear pas cap alarma social innecessària. La seguretat a Catalunya manté encara avui uns bons números i unes dades estadístiques prou bones d'eficiència. I això és gràcies, i és el següent que s'ha de dir després d'aquesta primera conclusió, a la dedicació personal i a l'actitud vocacional dels seus treballadors i treballadores. I és que el Govern de la Generalitat, successius governs de la Generalitat, està fent que la seguretat es trobi, i les emergències en general, en una fase de caiguda lliure i de liquidació molt perillosa i que pot acabar posant en perill els mateixos servidors públics i fins i tot la ciutadania. Jo sé que el conseller em dirà: «No exageri vostè. Ahir va explicar, doncs, una sèrie de negociacions que han encetat. Però, miri, senyor conseller, la situació no parteix de zero. Jo, vostè, sé que ho sap, l'hi he dit diverses vegades: la situació parteix com a mínim de menys quinze o menys vint, i hem d'arribar a zero. I deu entendre vostè, doncs, que hi tingui les cauteles fins que vegi que realment passa dels verba als facta, passa del dit al fet. El Cos de Bombers de la Generalitat ho està avisant des de fa temps: no hi ha als parcs la plantilla adequada, de vegades ni comandaments, per no parlar de la situació de deteriorament de vehicles, de les instal·lacions i equipaments vells sense el manteniment adequat, o directament caducats, que no estan en condicions de garantir la seguretat de qui els fa servir. Porten setmanes o mesos advertint-ho. Si segueix així, hi haurà algun drama que haurem de lamentar tots plegats. No saben si serà primer un bomber o si serà la ciutadania per no poder atendre alguna emergència que sorgeixi amb una certa complicació. El Cos de Mossos d'Esquadra igualment es troba des de fa uns anys en una situació extrema per poder cobrir els diferents serveis ordinaris del dia a dia: han de tirar contínuament d'hores estructurals, i de les policies locals, que de vegades també es veuen desbordades, perquè la situació de manca de recursos ha generat un clar excés de càrrega de feina i provoca també, en situacions complexes, senyor conseller, un veritable risc per a la integritat física dels i de les agents. Estan vostès posant en risc els treballadors públics de la seguretat. No entro ja en la càrrega de treball d'unes plantilles envellides, ni en l'obligatorietat de fer hores extres a preus irrisoris, ni en el cansament i desmotivació d'unes plantilles que ho esperaven tot, perquè realment es creuen l'important paper i l'alta responsabilitat que els toca com a garants de la seguretat, però que han anat veient com es convertien en els ases de tots els cops. Que hem de retallar? Que no podem trobar prou diners per al dia a dia? Tranquils, que els mossos i els bombers aguanten, són tropa, gent dura i acostumada a la duresa. Doncs no, conseller, això s'ha d'acabar. I que consti que soc molt conscient, ja l'hi he dit abans, que vostè s'ha trobat una situació ja molt complexa, desgavellada i quasi al límit, però no permeti que es malmeti encara més, i actuï, i arribi fins al final veritablement, si no vol ser el responsable del desmantellament de facto dels serveis d'emergència de Catalunya, o el responsable que, després de reiterats avisos, fins i tot per part de la Inspecció de Treball, hi hagi alguna desgràcia a lamentar. Aquesta interpel·lació ve donada per les irresponsabilitats acumulades, per la inacció, per la situació de desmotivació i d'impotència d'unes plantilles desesperades, però també per fets i paraules dels responsables polítics que tenen avui la competència de l'alta direcció de la seguretat a Catalunya: de la Policia de la Generalitat i de Bombers, dues institucions històriques que sempre han intentat estar al costat del poble, i que ara al segle XXI s'havien convertit en dos referents europeus per la seva eficiència, per la seva gran especialització i professionalitat. Els nostres bombers, per exemple, tenen diversos premis en excarceracions, que és treure persones atrapades en vehicles sinistrats, i tots els equips de tall traspassen de molt lluny la seva vida útil, i els comandaments, lògicament, perquè no tinguin un major desgast per a la situació real, doncs no els deixen ni fer servir per entrenar-se. Entrenar-se, per cert, que és una paraula que és quasi una quimera, al Cos de Bombers de Catalunya. No tenen espais preparats; ni tan sols tenen, per no tenir, recanvis ni a on deixar la roba després d'una actuació o d'un hipotètic entrenament. Vostès saben com acaba la roba d'un bomber després d'apagar un foc, quan surt? En tenen idea vostès, o algun d'aquests comandaments polítics dels que fan cas, que no han tocat un foc a la seva vida? Doncs la roba, senyors i senyores, acaba xopa, completament xopa, i, si no tenen un recanvi o a on posar-la a assecar, jo les he arribat a veure amb els meus ulls a terra assecant-se al sol per si havien de tornar a sortir, ja que no poden tornar a agafar aquella mateixa roba. Saben quines condicions de reparació necessita una peça de roba ignífuga? Pel que he pogut veure a la realitat, vostès hi posen un pegat d'aquells de l'àvia, de tota la vida, i, au, a seguir treballant i al següent foc. Doncs és una irresponsabilitat i un greu risc per a les persones que han d'estar especialment protegides, perquè són les que posen en risc la seva integritat física per salvar-nos a tota la societat en moments d'emergència. Depenem d'ells; què menys que tinguin la protecció adequada per afrontar els ja importants riscos inherents al seu treball. O el Cos de Mossos d'Esquadra. Són molts els moments que hem estat commoguts, fins i tot, com a ciutadania, pel treball dels divuit mil mossos i mosses que intenten cada dia donar a la societat més seguretat, més democràcia i, en definitiva, més llibertat. Tots coneixem els últims atacs terroristes de Daesh a Catalunya; els Mossos varen ser reconeguts a nivell policial europeu, per l'eficàcia i rapidesa amb la que varen actuar, sempre basant-se en els principis bàsics que segueix naturalment una policia moderna i democràtica: congruència, oportunitat i proporcionalitat. De tota la seva història, la institució sempre ha estat al costat del govern de torn, conseller, mostrant la seva lleialtat a la llei, i fins i tot al fet diferencial català, si volen. Entre tots vam decidir que volíem una policia moderna, que parlés en la nostra llengua, que estigués ben preparada, i cal dir que des de Convergència i Unió fins al PSC, passant pels diferents tripartits que hi ha hagut, ha estat en general un èxit rotund de tots plegats. També ho hem de dir, ahir ho recordava el company Nuet aquí. Però, ai, al costat o potser immediatament després d'aquest triomf col·lectiu, tot aquest sistema comença a esfondrar-se quan els responsables polítics d'alguns grups que han manat a la Generalitat –generalment, casualment, des de la dreta catalana– han volgut promocionar i fer una mica de la seva corda l'organització. Cadascun d'aquests irresponsables ha volgut imposar càrrecs, promocionar i posar al capdavant del Cos de Mossos d'Esquadra els seus acòlits, i aquí és on el problema comença efectivament: comença des de dintre mateix i acceptant aquest ús polític sibil·lí per darrere, per sota de la taula. Han passat els anys i uns càrrecs han anat caient, d'altres s'han mantingut i altres estan passant els dies esperant la jubilació mentre vostè, senyor Buch, i el senyor Torra, que avui no tenim la sort que ens acompanyi, el que fan és anar posant més llenya al foc. L'últim greu error, i disculpi que l'hi torni a comentar, senyor conseller, en el que per cert s'han ficat vostès solets, és aquesta situació kafkiana en la que el president, que torna de gira per Eslovènia, dona un ultimàtum al seu mateix conseller d'Interior perquè faci una purga a l'estructura de comandaments de Mossos. Entenem, per haver vist simplement unes imatges de manera superficial, que hi ha hagut actituds, segons ell diu, «no d'acord amb els estàndards d'una policia democràtica. I el conseller d'Interior, que ho trobo també molt greu, fa seves aquestes paraules, aquesta afirmació i afirma que hi prendrà mesures. Arribat el termini donat pel president se'n desdiuen i, com ja sabem tots i totes, no passa absolutament res. Bé, sí, el senyor president se'n va a Montserrat a fer quaranta-vuit hores de dejuni. Conscient del greu error comès cap al seu propi Cos de Mossos d'Esquadra el seu conseller d'Interior demana disculpes, i diu que l'actuació va ser globalment correcta. I tampoc espera cap conclusió de cap investigació. És a dir, ni per una cosa ni per la contrària, és igual, sobre la marxa. Mentrestant, el director general es posa al costat dels mossos i el secretari general està desaparegut. Tot aquest conflicte en què ha volgut situar la policia del poble de Catalunya ha començat per vostès, quan el president Torra els diu també als CDR que «pressionin, i, clar, ells pressionen. Però no s'equivoquin, no pressionen només als mossos, estan pressionant també al poble pacífic, a la classe treballadora, directament en molts dels casos: camioners, botiguers, petits autònoms, etcètera. I, al final, no en tingui dubte, senyor conseller, se'ls girarà la truita i vostès s'acabaran convertint en els objectius directes d'aquesta part més radical de la protesta social. Han volgut crear un monstre i aquest monstre algun dia també els vindrà a veure a vostès. No podem consentir que estiguin contínuament menyspreant el Cos de Mossos d'Esquadra que ha de vetllar i garantir la seguretat en aquest país. No podem consentir que estiguin vostès fent les valoracions operatives des de la política i el desconeixement tècnic. Veritablement no sé què volen provocar. Bé, sí, sembla que vulguin quedar bé amb uns i amb altres. I si una cosa sé segur ja és que la clau de l'èxit no la conec, però la clau del fracàs és, sens dubte, voler acontentar tothom. S'estan carregant, conseller, la seva credibilitat política, no saben ni per on sortir. De vegades, per les seves actuacions, sembla que vostès pretenen i necessiten en aquests moments de crisi política una policia també política –i li dic «que sembla, eh?, conseller, li dic «que sembla– que actuï en el que vostès creuen que és més necessari. Doncs no ho permetrem. I els puc assegurar que els divuit mil mossos i mosses, que els tenen molt de respecte perquè vostès representen el Govern de Catalunya, però que, en cap cas, faltaran al seu jurament de lleialtat a les lleis i de mantenir l'ordre i la seguretat, tampoc ho permetran. Per tot això, ja li puc avançar la presentació d'una moció sobre aquests extrems; però, mentrestant, li demano una reflexió i, per què no, una remodelació al Departament d'Interior, on han d'estar persones amb purs criteris tècnics. Perquè el seu nou equip i alguns que l'han precedit, senyor conseller, són els responsables de tot el malestar del Cos de Mossos d'Esquadra i dins del Cos de Bombers, també, de Catalunya, inclosos els voluntaris. Són responsables de la seva desmotivació, de les seves ansietats, depressions, baixes i dels riscos personals que estan corrent per donar un servei d'emergència amb dignitat. Precisament, el que crec que no fan vostès. Gràcies, senyor conseller. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Bon dia a tots i a totes. Gràcies, diputat, per relatar la situació d'extrema complicació que tenim en el departament, no?, i concretament en el camp dels mossos i dels bombers. Vull dir, és una cosa que jo ja sé, que jo ja he transmès, que jo he explicat, públicament i privadament, per tant, no calia que ho relatés. En tot cas, ho ha relatat i està molt bé, però hi ha una sèrie de dades que vostè no acaba d'ajustar a la veritat. No l'hi retocaré, perquè entenc que és fruit, potser, del seu desconeixement, però hi ha una cosa que sí que no l'hi puc passar: vostè no pot dir que aquí els comandaments s'han posat per ordre política, perquè bàsicament els comandaments es van posar en l'època del tripartit. Els comandaments que tenim ara són posats en l'època del tripartit. Per tant, analitzi-ho vostè. I, si no, doncs, miri, pot parlar amb un conseller, amb un exconseller d'Interior que està a les seves files, i l'hi pot explicar –precisament està assegut darrere seu–, li pot explicar els comandaments que va posar ell i el seu antecessor, o el seu successor, no?, i els que he posat jo, que ha sigut cap. Per tant, bé, ja està bé que relatem que les coses són complicades, ja està bé que ens preocupem tots. Però el que no pot fer és fer veure garses per perdius i voler intentar mal interpretar o enganyar la gent. Jo crec que ens fem un flac favor en un tema d'extremada delicadesa com el que estem parlant ara, que són els cossos de seguretat i d'emergència d'aquest país. I podem fer dues coses: fer el que ha fet vostè aquí, que és venir aquí i lamentar-se i dir com de malament ho fa tothom i que malament que està el cos, o dues, treballar per solucionar-ho. I aquí vostès decidiran què volen fer. Jo he decidit la segona: treballar per solucionar-ho. Vostès es poden quedar en el camp del lament i dir: «Que malament està tot, que malament que ho heu fet, que bé que ho faria jo. I ja està, o arremangar-se i buscar solucions, discutir-se i buscar solucions. De fet, no sé si ho recorden, però, en les compareixences que he tingut en aquest Parlament més d'un de vostès m'ha dit que fos valent i que defensés els cossos, i que es veiés, no? Doncs jo ja ho he fet –jo ja ho he fet. Ara falta veure'ls a vostès, si són valents i si defensen els cossos d'emergències i de seguretat d'aquest país davant dels seus presidents de grup a l'hora de votar el pressupost. Ara jo vull veure la seva valentia, la vull veure. Si realment estan preocupats pels cossos de seguretat i emergències d'aquest país, els vull veure com voten un pressupost i, amb les dades que els vaig donar ahir en recursos humans i que avui els donaré en matèria d'infraestructures, realment, si estan preocupats i si són valents i volen afrontar la millora dels cossos. Ho veurem jo crec que en les properes setmanes. Miri, ahir, de recursos humans, vaig detallar en la interpel·lació del company Nuet, del diputat Nuet, que, de les quinze peticions que ens havien fet la Plataforma MosSOS conjuntament amb els sindicats, dotze estaven solucionades o en vies de solució. Ens en queden tres, que són la jubilació anticipada, la mesa general i el Fons d'Acció Social. Però vaig voler destacar la voluntat negociadora per part dels sindicats i per part del departament. Vaig voler destacar que veníem de molt enrere. I això ja ho ha explicat vostè, per tant, no m'hi allargaré. Venim de molt enrere, és cert, i ens hem trobat amb una situació molt complexa i molt complicada. Però això vol dir que, des del primer moment, nosaltres ens hi hem posat a treballar. I, a més a més, tenim el pes de setanta-dues persones investigades judicialment. Això també ho ha de tenir present, que això tensa molt, la gent. I també s'ha de preocupar, vostè, de si realment l'amenaça que vam rebre aquesta setmana del Partit Socialista Obrer Espanyol, del Govern de l'Estat espanyol, respecte als Mossos d'Esquadra, doncs, ajuda o tensiona més el cos. Vull dir, facin també aquesta reflexió, si realment hi ajuda. Perquè està molt bé veure que els altres s'equivoquen, està molt bé retreure als altres que fan coses malament; però, de vegades, un també s'ha de mirar al mirall i ha de pensar: «Doncs potser els meus o jo no hem estat del tot encertats. És cert que la conjuntura política no hi ajuda, i també és ben cert que la professionalitat dels cossos de mossos d'esquadra i de bombers, però concretament de Mossos d'Esquadra, perquè ara li estic parlant de Mossos d'Esquadra, està més que demostrada. Ho hem vist en tres camps com el crim organitzat, amb els narcopisos, amb el terrorisme, però també ho veiem cada dia quan anem pel carrer, que és el que és més important i és el que jo reclamo. I una experiència de deu anys d'alcalde em demostra que la gent normalment es queixa quan una cosa surt malament, però no valora quan les coses surten bé. I que nosaltres puguem passejar per les ciutats, pels pobles, amb absoluta tranquil·litat i amb absoluta llibertat, i que ens puguem expressar amb absoluta llibertat, també és gràcies i mèrit a aquests 16.400, actualment, mossos d'esquadra que estan vetllant cada dia per la nostra seguretat. Respecte al camp de les inversions –que ahir ja els vaig explicar que avui parlaria de les inversions–, doncs, jo no els puc detallar quines seran les partides que tenim previstes inicialment, perquè tenim el còmput general del que serà el pressupost d'Interior, però sí que li puc dir que tots els avenços en capítol I ja els vam anunciar ahir. I ara, doncs, els dic que hi ha previst fer inversions en mitjans aeris; hi ha previst fer inversions en tecnologia; hi ha previst fer inversions en formació, en renovació de vehicles, en renovació de material i en recursos contra la lluita antiterrorista. Evidentment, n'hi han més, però aquests són els que s'emporten, d'entrada, els primers capítols. I, evidentment, la reforma, també, de les comissaries, que n'hi ha –per exemple, la primera, que és la de Vic– que no s'han tocat mai des de quan es va inaugurar, ara fa trenta anys. Respecte als bombers, doncs, ahir també els vaig explicar quin era el pla de recursos humans, no?, que és una aposta clara per l'increment de la plantilla. Nosaltres hem calculat 250 per any, en funció de les disponibilitats pressupostàries. Si vostès decideixen, perquè el pressupost s'acaba votant aquí, que en lloc de 250 siguin 400, dependrà de tots vostès, no dependrà pas de nosaltres. Nosaltres, amb la situació econòmica que tenim, hem fet aquesta proposta i, doncs, totes les millores que puguin fer vostès seran benvingudes i jo les aplaudiré, de veritat. Però, per exemple –ahir els ho deia–, vam invertir des de..., comptin que a mi em van nomenar conseller el 2 de juny, comptin que el departament es fa efectiu a l'entorn del 24, a l'entorn de Sant Joan, i, per tant, s'inicia el procés de gestió a partir de Sant Joan. I, en aquest període, entremig hem tingut l'agost, i entremig també hem tingut que el 3 d'octubre vam tenir el tancament de caixes. Tot i això –tot i això–, al Departament d'Interior hi hem invertit 5,3 milions d'euros. I aquí n'hem parlat: hem invertit en màscares, en equipaments de rescat urbà, en equipaments de salvament aquàtic, en trenta-una càmeres termogràfiques, en mil mànegues; en manteniment d'edificis, 1 milió d'euros, i en equips d'excarceració, que vostè citava, eh? I el que tenim previst en breu és la compra, l'adquisició de 92 vehicles, de bombes rurals pesants, de guants, de botes, de material d'excarceració. Aquí disposem de 3 milions d'euros, com vostè ha citat; 3 milions d'euros en compra de material d'excarceració, 411 equips ERA; vestuari, 10 milions d'euros, com vostè ha citat –també ho preveiem, vestuari, 10 milions d'euros–; 500 ampolles d'aire –evidentment, són necessàries–, 125 càmeres tèrmiques; manteniment d'infraestructures i parcs. Per tant, nosaltres hem vist la situació, l'hem analitzat, hem marcat un pla. Aquest pla, en funció de la disponibilitat pressupostària, s'anirà executant. Si més no, hem donat la cara, ens hem arromangat i hem buscat solucions. Jo el que li proposo és això, que és el que els vaig proposar a les compareixences: que, doncs, si volen, anem de la mà i treballem conjuntament. No hi ha cap tipus de problema. Ara, hi ha una eina indispensable perquè tot això passi, que és el pressupost. Perquè, si no, anirem amb el pressupost prorrogat des del 2017, i és complicat; és complicat recuperar tot en el que estem enrere en el camp de mossos i de bombers. No parlo d'altres camps, que segurament en poden parlar, també en situacions similars, però jo parlo exclusivament de mossos i bombers. Hem de recuperar molt, perquè vostè no sé si ha dit «menys deu o «menys quinze. L'hi reconec: no estem a menys u, estem a menys quinze. Per tant, recuperar-ho ens costarà molt. La voluntat hi és, la fermesa hi és. La disponibilitat econòmica és la que és, però hi hem posat, doncs, tota la matèria grisa per poder-ho solucionar. I, a més a més, ho hem fet d'acord amb els sindicats, vull dir que ho hem parlat amb ells i hem dissenyat un pla. En el cas dels bombers, el 2025; amb els mossos d'esquadra, estem treballant en les quinze peticions que ens van fer a nivell laboral, però estic convençut de que quan acabi el procés d'eleccions sindicals i hi hagin nous representants en les delegacions sindicals també podrem dissenyar l'espai d'infraestructures, el futur d'infraestructures. Per tant, la voluntat és d'afrontar-ho, d'afrontar el repte i, a més a més, de no fer-ho sols, sinó de fer-ho també amb els sindicats. A mi m'agradaria que vostès també hi fossin, i els ho agrairien molt, de veritat, no jo, sinó el conjunt de treballadors i treballadores de l'Administració, i, sobretot, els catalans i catalanes. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, és el torn del diputat.
Gràcies, conseller. Dónde está la bolita, conseller? Sembla aquell joc de trilers, una mica, si m'ho permet, l'hi dic amb «carinyo i amb respecte. Em sembla que és vostè un optimista de mena i massa triomfalista –i massa triomfalista. Sap què passa, conseller? Que és que diria que és el tercer conseller que sento en seu parlamentària venent això: venent que hi ha un pla de xoc, venent que hi ha unes inversions, un pla d'inversions, a Bombers, a Mossos d'Esquadra, i la situació segueix baixant, i el forat se segueix cavant. Segurament vostè va deixar de cavar ahir o abans-d'ahir, però, clar, el que no pot pretendre és que jutgem el que va fer ahir mateix i que alguns sindicats ja qüestionen, ja discuteixen el que vostè mateix va vendre ahir. Jo crec que primer s'ha d'acostumar a tenir una oposició. No passa res. I parlar dels pressupostos, doncs, també em sembla una mica frívol, perquè ni vostè ni jo negociarem els pressupostos. Jo puc sortir aquí també a dir-li: «Doncs bé, li votem els pressupostos si vostè ens vota els de Madrid, que aporten 2.100 milions d'euros més per a Catalunya. I crec que tampoc aniria errat amb l'afirmació. Anem a veure, de quinze sol·licituds de Mossos d'Esquadra diu que dotze estan solucionades. Doncs senyor conseller... [[Veus de fons.]] Bé, en vies de solució. El que diuen els sindicats és: «sensació de nou menyspreu al col·lectiu, «una altra falta de respecte vers les organitzacions sindicals, «se'ns convoca a les 16.30 al Departament d'Economia per reunir-nos amb el número dos d'Economia i d'Interior; a les 18 hores encara no han arribat; apareixen a les 19 hores sense cap dels dos números dos, ni d'Interior ni d'Economia. Això és el que veuen els sindicats. Bombers. Ja li he dit que hi ha una situació que és una temeritat: abús d'hores extres, envelliment de la plantilla, materials caducats, malmesos, vells... Ja sé que està vostè intentant-ho, però ha de ser conscient de... Ja sé, també, que és conscient de la situació, però el que no pot vendre és triomfalisme. I el que no pot venir tampoc aquí és a dir: «Doncs no, no, la situació està..., de quinze, dotze solucionats. Home, una mica de rigorositat! La situació és que és molt preocupant, conseller, la situació és molt preocupant. Tenim una carta enviada a una alcaldessa, de sindicats de Bombers, informant-la de que el parc es troba sota els mínims legals i de que la població està en risc. Tinc un email, també, que no diré de qui ve, que diu que hi ha un bomber que no té un casc que s'ajusti de forma que garanteixi la seva seguretat; però aquest bomber, mentre no es tanqui la incidència, restarà completament operatiu, sense el casc de seguretat. Tenim notícia del Diari de Tarragona d'ahir mateix: «Buena parte de la flota de vehículos de los bomberos, para el desguace. [[Veus de fons.]] Ja sé que és vostè molt conscient de la situació, però no vingui tampoc a vendre motos. Jo crec que està vostè intentant actuar, però hem de ser molt rigorosos, perquè la situació realment, com vostè mateix reconeixia, no està a zero, està a menys quinze o menys deu. Més temes. El de Mossos d'Esquadra. Districtes de Barcelona on només hi ha una o dues patrulles. «Si hi ha tres serveis, em deia una mossa, «has de decidir qui es deixa sense atendre. La Unitat Central de Delictes Informàtics –això no m'ho puc creure, i l'hi dic, si us plau, digui'm vostè que no és veritat– no té connexió ADSL. Zones fredes on els mossos i les mosses no tenen la roba adequada. Es falsegen dades de serveis planificats. Això són coses que se m'han dit. Hi ha coses que són relativament fàcils, conseller, i que no depenen ni de pressupostos, que només depenen de voler cuidar la gent. Per exemple, vostè sap que, a l'entrega de la medalla que es va donar al Cos de Mossos d'Esquadra per l'actuació que es va fer als actes terroristes de Cambrils, no es van convidar els agents directament implicats en l'operatiu? Els que van parar els terroristes no van ser convidats a l'entrega de la medalla. Vostè ho sabia, conseller? Són coses que no costen ni un duro. És cuidar una mica la plantilla, que és una plantilla absolutament desmotivada, que necessiten algun gest de bona voluntat, i molts gestos no depenen absolutament de diners. I la plantilla de Bombers, igual. Estan desesperats, perquè no troben cap suport. I ara veuen, doncs, com jo li dic, que el segon o el tercer conseller ve aquí i ens promet no sé què. I potser vostè compleix, no li dic que no. Té el benefici del dubte també en positiu. Però, clar, comprengui que, amb la situació que tenim i amb els antecedents, doncs, estiguem, com a mínim, preocupats per la situació límit a la qual s'ha arribat. Hi insisteixo: hi ha moltes coses que no depenen de diners, que es poden fer i que poden rebaixar la tensió. Jo crec que ho hem parlat en alguna ocasió, vostè i jo, i jo crec que aquest gest, per part de la conselleria, caldria cap als bombers i cap als mossos.
Gràcies, diputat. Per respondre, de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. ¿Dónde está la bolita? Doncs, la bolita està trencada –està trencada– i està vella, i està desgastada i l'hem d'arreglar. D'acord? Per tant, la bolita està en aquí. No em digui que faig un discurs triomfalista quan jo li dic que partim de menys quinze. No em digui que faig un discurs triomfalista quan li dic: «Fins aquí hem arribat. Si vostès poden arribar a més, els ho agrairé. Per tant, no és un discurs triomfalista, per l'amor de Déu! Vostè pot intentar capgirar les meves paraules, però el que no pot dir són mentides. Que jo no he tingut un discurs triomfalista, en cap cas; jo el que li he dit és la situació com ens la vam trobar, la situació com l'estem afrontant i on estem a dia d'avui. Vaig fer-ho ahir a la tarda i ho he fet avui. I l'hi torno a dir: la realitat no acompanya amb l'excel·lència i la professionalitat dels cossos. És cert, ho he dit en seu parlamentària més d'una vegada. I, tal com m'ho he trobat ho estic afrontant, tan bé com puc, tan bé com pot tot el departament, i també tan bé com poden tots els treballadors i treballadores de Mossos i de Bombers. És més, ahir jo escenificava el reconeixement que es mereixien aquesta gent, que és que tots ens hauríem de posar drets i aplaudir-los per haver fet tota la feina que han fet en situacions realment crítiques, en situacions que no han acompanyat... L'Administració no ha acompanyat amb el material que requerien. No parlo de sous, perquè els sous són importants, però també és molt important el material que requereixen. I per això des del primer dia ens hi hem posat. Diu que ja ha vist el tercer conseller. Coi, doncs, ajudi el tercer! Miri, no sé si va ajudar el primer, no sé si va ajudar el segon, però jo li dic que ajudi el tercer. Ajudi'm –ajudi'm. Si no hi ha cap tipus de problema. Si, escolti'm, en això ens posarem d'acord. Tindrem altres discussions polítiques. El dia que la Plataforma MosSOS i els sindicats ens diuen: «Tenim aquestes quinze peticions, el departament no en nega ni una. Els diu: «Ens les fem nostres. Les vostres quinze peticions ens les fem nostres. I ho vam fer dins un consell de la policia, i, des d'aleshores, hem fet totes les reunions. I no és triomfalista dir que, de les quinze, tretze estan solucionades o en vies de solució. Miri, l'hi detallaré –l'hi detallaré– perquè ho tinc aquí... [[Pausa.]] I ho hem explicat més d'una vegada, les que depenen d'Interior i les que no depenen d'Interior. Miri, de les que no depenen d'Interior: en la jubilació anticipada, esperem resposta de l'Estat. No critico a ningú. La realitat és que l'Estat va anunciar que es podien jubilar als seixanta anys i tenen un problema de com es gestiona tot això. Clar, hi ha molta més gent, no només hi han els mossos, també hi han guàrdies civils i policies nacionals. La manca d'efectius; a la Junta de Seguretat nosaltres ja vam demanar-ho. Esperem que el Govern de l'Estat espanyol ens digui que sí. Que, recordem-ho, fa sis anys que ens diuen que no, i tampoc no he vist, allò, un clam unitari en contra de l'Estat, sigui qui sigui, reclamant aquests mossos. Perquè si estem on estem és perquè fa sis anys que no en tenim de nous. La realitat és aquesta. O sigui, el darrer a fer una promoció de mossos va ser el conseller Puig. I ara n'hem fet una, amb el conseller Jané, que la tindrem el mes de juny, de cinc-cents, però la realitat és que estem a menys dos mil, segons el que es va aprovar en una junta de seguretat. Formar part de la mesa general, que és una petició que ens fan els sindicats de Mossos. Doncs bé, aquí és un problema jurídic que no depèn del Departament d'Interior; és una interpretació que es fa de la Generalitat, si ells hi poden ser o no hi poden ser. I, a partir d'aquí, quan això es resolgui, doncs, quedarà resolta o no, aquesta petició que tenen feta ells. El cent per cent de cobrament de les IT, fet. Les pagues 13 i 14, fet. El Fons d'Acció Social, pendent de la mesa general que té la Generalitat amb els sindicats. El complement de productivitat, aprovat a la mesa general. Els vals de menjador, pendent de la mesa general. Pel que respecta a Interior... Perdonin, hi ha un tema que no depèn d'Interior, que són els assumptes personals, que estan en negociació per buscar una solució específica per al Cos de Mossos d'Esquadra, diferenciada de la resta de treballadors. Pel que fa al Departament d'Interior: Pagament Àgora, pagat. Pagament equiparació retributiva, 6,7 milions per al 2019. El quadrant Q5 per a tots; ja s'ha signat amb Trànsit i estem pendents d'ARSET, ARIC i Apen. Complement mitjà i festius, pagant el 2017, ara mateix. La carrera professional de la Unitat de Seguretat Ciutadana, que hi estem d'acord, hi estem absolutament d'acord i ho treballem plegats, però requereix un temps d'estudi i d'oferta i de treball conjunt. I les hores extres, proposta d'increment. Per tant, de les quinze, tretze –dotze– estan solucionades o en via de solució. I, aquí, ho hem fet. Jo l'hi repeteixo, de veritat, mà estesa; busquem una solució per a tots i totes, perquè, al cap i a la fi, la millora de les condicions laborals dels treballadors de Mossos i de Bombers és la millora de la seguretat i la llibertat de tots els catalans i catalanes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el servei de rodalia a Catalunya]] [[300-00053/12]] Continuem amb el punt catorzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el servei de rodalia a Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Exposa la interpel·lació, el diputat senyor Eduard Pujol.
Moltes gràcies, president. Membres –o membre– del Govern, il·lustres diputats, conseller de Territori, hem de parlar de trens i de rodalies, i, d'entrada, li presento un altre trio letal –hi ha el trio del 155, però també hi ha el trio del tren de la bruixa–: Renfe, Adif i el ministerio. I li parlo també dels nostres presos polítics i d'aquesta acció de denúncia no violenta, que és la vaga de fam, que fan el president del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, Jordi Sànchez, els consellers Turull i Forn, i el conseller de Territori, Josep Rull. Tant de bo la misèria, la injustícia i la vergonya de l'Estat s'acabin, i que, amb el conseller Rull, conseller Calvet, puguem tornar a parlar de trens i d'infraestructures, perquè, la veritat és que el conseller.... Conseller, us trobem a faltar. Soc fill de Martorell, que, ja els ho he dit no sé quantes vegades, Martorell, per on ja hi passava la via Augusta, és un nus ferroviari molt potent. Pel meu poble hi passen tres amples de via: hi passa l'AVE, d'ample de via internacional; hi passen les línies de Manresa i d'Igualada, dels Ferrocarrils de la Generalitat, que enfilen cap a Barcelona - Plaça Espanya –aquestes línies són el carrilet, el tren de la via petita–; per Martorell també hi circulen els trens de la Renfe, les rodalies de Renfe, en la línia de Vilafranca, de Sant Vicenç de Calders a Manresa, passant per Martorell, Terrassa, l'Hospitalet de Llobregat i Barcelona –és el que en diem «els trens de la via gran. D'aquestes línies, l'AVE va molt bé, no li sabria dir el contrari. Els Ferrocarrils van molt bé. Des de l'any 79, quan la Generalitat assumeix les línies que gestionava Feve, després de rebre les moribundes de la Compañía General de los Ferrocarriles Catalanes, des de l'any 79, la veritat és que s'han invertit molts milions, i molts milions amb sentit. Qui l'ha vist i qui el veu, el carrilet. I això no treu que l'usuari tingui tot el dret del món a demanar més. I, si parlem de les línies de Barcelona - Plaça Catalunya - Terrassa i Sabadell, també, qui les ha vist i qui les veu. I rodalia Renfe? Doncs rodalia Renfe és el tren del Cuéntame. És la història d'un projecte poc clar, poc definit, deixat de la mà de Déu, que ningú ha tingut la necessitat real de defensar, de creure-hi, de tirar-lo endavant, a banda dels consellers del Govern de la Generalitat, clamant al desert, i de les queixes, enormes queixes, dels usuaris. La rodalia Renfe, per molts gràfics que es facin des de l'empresa explicant que hi ha molts trens que es veu que circulen sense incidències –només faltaria–, les rodalies, estaran tots d'acord que no van bé. Un dels grans problemes de Catalunya són les rodalies Renfe, és Renfe. I, quan dic «Renfe, dic també «Adif, que ja sé que legalment no són el mateix, que és la trampa que fan servir, per cert, per fer el «dónde está la bolita quan es tracta d'assumir responsabilitats. En aquest Parlament, a vegades, hi ha qui parla de cohesió. Miri, parlant de cohesió, Renfe, honorable conseller, és un gran cohesionador. La gent de l'Ebre està que trina amb Renfe; Tortosa, Amposta, l'Ampolla i endins, a la Ribera d'Ebre, Móra, Flix. La gent de l'Ebre, ara mateix, ens traurien a espatlles veient com denunciem una situació de greuge secular. Però és que, a Ripoll, també. L'alcalde Munell ens ho pot confirmar. Quant necessita el tren per fer Puigcerdà, Ripoll, Vic, Barcelona? Quant? Dues hores? Doncs no. Tres hores des de Puigcerdà, i una hora i tres quarts –dues hores, que no les treu ningú– des de Ripoll. Però la gent del Bages, a la Catalunya central, necessiten –aquest matí, també he fet un truc a l'alcalde– una hora i trenta-cinc minuts per baixar de Manresa a Barcelona, i els de Calaf –ai, els de Calaf–, per anar a Lleida, una hora i vint, anant bé, que és una vida sencera. No troben estrany que Renfe posi d'acord a tanta gent? Li parlo en primera persona. Vilafranca del Penedès, l'estació cau. De fet, és una estació inexistent; cau. Hi estem tan acostumats que sembla normal, però les estacions no haurien de caure. Arriba el tren, cap dins, no has arribat a la Granada del Penedès que ja veus que t'estan prenent el temps, que no el guanyes, sinó que el perds. D'acord, és una sensació, però és una sensació estesa i compartida arreu del país. Renfe, efectivament, cohesiona. El servei de rodalies transporta anualment més de 150 milions de viatgers i viatgeres, però, mentre n'ha crescut la utilització, han caigut les inversions de l'Estat. El trio del tren de la bruixa –Renfe, Adif i el ministerio– respon a una manera de fer, un estil de vida, una manera d'anar pel món que és prendre'ns el pèl i pensar que això pot ser etern. Doncs no, el país, aquest país es mereix un servei de rodalies que no té. Si parlem del servei de rodalia, estem parlant de persones. Parlar de les persones és parlar de la vida, i cuidar les persones és cuidar el país. Els ho traduiré en dades concretes. Segons un informe de Comissions Obreres de Catalunya, del passat mes de setembre, de les 134 estacions de rodalies de Barcelona, només 20 estan adaptades a persones amb mobilitat reduïda. Això és cuidar les persones? No. Les estacions de Renfe no brillen, no han brillat mai, i els trens tampoc no brillen. On és, ens hauríem de preguntar, el límit del mal servei? Fins on podem arribar? Doncs, per això, avui, des de Junts per Catalunya, denunciem una situació de greuge impossible de continuar empassant. Ara, hi ha diputats d'aquest Parlament, bona gent, que els sap greu que faci aquest retrat d'una cruesa tan evident, tan irrefutable, que ho comparteixen, que saben que em quedo curt, però els sap greu perquè són diputats o bé del PP... No, del PP, no n'hi ha cap. Parlem de rodalies i del PP no n'hi ha cap; en canvi, sí que n'hi han del Grup Socialistes, que saben que també són, en part, responsables d'aquest desastre. Que la culpa és de Madrid? Sí, sí. Doncs la culpa és de Madrid. Les rodalies Renfe, les rodalies d'Adif, quan parlem de Catalunya, viuen en l'obsolescència, i Renfe i Adif ho saben, i saben que van tard, que la situació és urgent, molt greu, i que és impossible arreglar-ho amb inversions de fireta, puntuals, perquè la pilota de l'endarreriment s'ha anat fent grossa –grossa, grossa, grossa– i ara és immensa. La pregunta: i, ara, què fem? No cal ser un tècnic, un savi; cal tenir sentit comú. La deixadesa de funcions de l'Estat en les rodalies Renfe és també una altra vergonya. Conseller, Catalunya és un país que va bé quan se situa a la avantguarda i aquesta avantguarda és sinònim de transformació. Doncs Renfe és la negació d'avantguarda i de transformació. De responsables? Home, n'hi ha uns quants, tots els que han perpetrat, des dels despatxos del poder central de l'Estat, aquesta enorme presa de pèl a Catalunya. En aquest sentit, i per ser justos, trauria d'aquest sac de mal govern la malaguanyada Mercè Sala, que, pels volts del 92, va fer un esforç. De qui és culpa, deia? Doncs medalla d'or de presa de pèl, Mariano Rajoy, i medalla de plata, la ministra Pastor. Van venir a Barcelona –van venir a Barcelona–, van anunciar una pluja de milions que alguns ingenus se la van creure, aquests ingenus que, si els raspallen una mica, ja els està bé, ja els està bé si la raspallada..., si és una presa de pèl d'etiqueta acompanyada d'un copet a l'esquena i un «hombre, nos vemos un día en el ministerio. Doncs, conseller, estem a les seves mans: fermesa i solucions. Escurçar un trajecte de tren o fer que un tren arribi puntual és un motor d'oportunitats enorme i estem aquí per garantir les oportunitats. Ara fa deu anys que es va aprovar el traspàs de rodalies a Renfe; de rodalies, ara fa deu anys que es va aprovar el traspàs de rodalies a la Generalitat –deu anys. Ens va perdre la bona fe i jo diria que també la il·lusió. No és cap retret a ningú, a cap govern, però això no ha funcionat. És i va ser un traspàs trampa, un traspàs virtual, que no sé si és ben bé la paraula, un traspàs holograma, perquè no es van traspassar ni els trens ni les vies, només se'ns va traspassar haver de posar la cara i ser-ne formalment mig responsables. On som, conseller? S'ha complert res del que estava previst? Quin és l'abast d'aquest enorme engany? Estem en obsolescència de traçats, de material, de tecnologia. Quines inversions ha executat l'Estat espanyol, dels centenars de milers de milions d'euros que varen prometre? De fet, li pregunto si l'Estat ha complert mitja promesa –mitja. No demanem res estrany, ni tan sols demanem més responsabilitats. Conseller, demanem tota la responsabilitat, que traspassin a Catalunya definitivament tota la despesa, la inversió i la gestió de les rodalies de Catalunya. Conseller, aquesta és la solució. Esperem que els grups Socialistes, Popular, i també de Ciutadans, li donin ple suport en aquesta reivindicació. Si aquests grups són la meitat d'obstinats en aconseguir aquest traspàs definitiu com ho són amb el 155, tindríem molt de guanyat. A veure si aquesta vegada es posen al costat del Govern de Catalunya, al costat dels ciutadans d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet.
Moltes gràcies, senyor president. Gràcies, senyor diputat. Senyores i senyors diputats, moltes gràcies, en primera instància, senyor Eduard Pujol, per la referència al conseller legítim de Territori i Sostenibilitat, el senyor Josep Rull, avui a la presó i en vaga de fam, perquè, efectivament, doncs, ell ha estat una de les persones que més ha parlat d'aquest engany que vostè ara descrivia i que jo intentaré, ara, posar-li dades, xifres, i també, en la mesura de les nostres possibilitats, solucions. Moltes gràcies també per la descripció exacta d'un entorn ferroviari tan important per al país, com és el de Martorell, del qual vostè és fill, o del de Vilafranca, que coneix perfectament, perquè n'és usuari en moltes ocasions. Ens va bé, eh?, que hi hagi aquesta visió d'usuari, perquè és la que aporta, al final, la realitat, les percepcions al que és la fredor de les xifres, que ara intentaré anar exposant. I moltes gràcies també per la referència a Ferrocarrils, que, efectivament, és una empresa pública que ofereix un servei de qualitat, europeu, del qual estem molt orgullosos; que, efectivament, hi han molts temes que han de millorar i que han de continuar millorant, que en som conscients i que mirarem de millorar-los en la mesura de les nostres possibilitats, però que, sens dubte, hi ha hagut un abans i un després en tot aquest servei ferroviari allà on Ferrocarrils, doncs, pot prestar-lo. Parlar de rodalies és parlar de transport públic, és parlar de mobilitat sostenible i d'una peça molt important d'aquesta mobilitat sostenible, que és el transport públic. I nosaltres considerem que el transport públic és una de les peces fonamentals del Departament de Territori i Sostenibilitat, i, per tant, del Govern de la Generalitat, en el cas del Departament de Territori, juntament amb habitatge, de les polítiques de l'estat del benestar, de les polítiques d'equitat, de la cohesió social, que vostè mateix, doncs, esmentava. I, no obstant això, no obstant que és una peça fonamental d'aquest estat del benestar, la dedicació del Departament de Territori i Sostenibilitat a rodalies està molt i molt –molt i molt– condicionada. El traspàs de fa deu anys va ser –sempre ho diem d'aquesta manera– incomplet i incomplert. Incomplet perquè ens falten, efectivament, vies, catenàries, estacions, trens..., i incomplert, perquè, gairebé deus anys després –aquesta dècada que vostè esmentava– després de signar-se, encara hi ha massa inconcrecions i massa incompliments per part de l'Estat –Adif, Renfe o ministeri–; en tot cas, doncs, aquest trio que vostè anomenava per parlar del concepte «rodalies. El primer i el principal incompliment és la manca de recursos. I aquesta manca de recursos la podem diferenciar també en dos àmbits, un incompliment doble. En primer lloc, perquè la posada a punt de les infraestructures que permetin donar un servei en condicions, que permetin oferir un bon servei als usuaris, doncs, va comportar que en la signatura d'aquest traspàs es prometés un pla d'inversions –en la infraestructura, eh?, la infraestructura que aguanta el servei– de 4.000 milions d'euros. Aquesta xifra l'hem donada en moltes ocasions: 4.000 milions d'euros, les inversions necessàries per posar a punt la xarxa; una quantitat important. Va ser un exercici de concreció, en aquell moment, per part de Ministerio de Fomento, d'Adif i de Renfe: «Hem d'invertir 4.000 milions. En xifres de maig d'aquest any –són les últimes que tenim–, la seva execució és del 13,5 per cent –13,5 per cent. Per tant, ni mitja promesa, eh?: 13,5 per cent queda molt lluny del 50 per cent. I una altra dada important: el Pla de rodalies. Aquest Pla de rodalies de 4.000 milions, del qual només se n'ha complert un 13,5 per cent, era per a un període que anava del 2008 al 2015; per tant, ja s'hauria d'haver acabat. O sigui, no tan sols hi ha una manca brutal, flagrant de la xifra d'inversió, sinó també del calendari en el que aquesta inversió s'hauria d'haver fet. Fa tres anys que s'haurien d'haver fet aquestes inversions, aquests 4.000 milions. Uns anys després d'aquest Pla de rodalies, d'aquests 4.000 milions incomplerts, veient que això no anava ni amb rodes, vam acabar concertant entre Departament de Territori i Sostenibilitat, Govern de la Generalitat i Ministerio de Fomento un exercici de major concreció, eh?, una mena de pla gairebé d'obres prioritàries, d'emergència, que donés, doncs, resposta a aquesta manca d'inversió. Són els famosos –és una segona xifra que sempre donem també– 306 milions. En aquella llista, que hi va treballar bàsicament el Departament de Territori, que va presentar al Ministerio de Fomento i que vam poder relacionar gairebé obra a obra amb la ministra, amb la medalla de plata, i amb Adif i Renfe, en aquells 306 milions hi detallàvem una sèrie, hi insisteixo, d'obres de millora i ampliació de rodalies, infraestructures que donin un bon servei; molt concreta: 306 milions. En quin percentatge s'ha executat? Un 13,5 per cent. De nou, estem en xifres molt i molt inferiors: dels 4.000, 13,5; dels 306 –perdó–, un 12,5 per cent. Per tant, no hem arribat ni a mitja promesa. Aquests números ja els coneixien. En tot cas, aquests 4.000 i els 306 milions són coneguts, però vull que sàpiga, senyor Pujol, que en aquests 306 milions hi ha concrecions que podrien, efectivament, millorar la vida de la gent, eh?, que no els robéssim el temps. Els vull posar un exemple. Per exemple, l'estació d'Arc de Triomf –estem parlant de Barcelona–; una estació que tenim aquí, està ben a prop, una estació central de Barcelona: un volum de viatgers considerable, que té també intermodalitat perquè té connexió amb el metro, té servei per a tres línies –l'R1, l'R3 i l'R4. Doncs, aquesta estació d'Arc de Triomf, que sortia en la llista dels 306 milions –era una d'aquestes inversions necessàries per donar un bon servei–, necessita ampliar l'andana, necessita passar dels 160 metres actuals a 200 metres. D'aquesta forma es podran posar trens amb major capacitat, trens de cinc cotxes amb doble composició, no només trens de tres cotxes més tres cotxes. Això és molt important perquè ens dona més capacitat i, per exemple, d'aquesta manera, els passatgers de l'R1 del Maresme no hauran d'anar dempeus –aquelles molèsties que ara explicàvem per als usuaris–; sobretot els toca fer-ho, anar dempeus, a l'estiu. Això són concrecions. Per això servien els 306 milions. Aquestes obres d'Arc de Triomf estan adjudicades des del 27 de juliol de l'any passat –sí, estan adjudicades–, però no s'hi treballa –no s'hi treballa. Les darreres notícies que tenim, les de l'última reunió de capacitat –una de les sèries de reunions de pretesa coordinació amb Adif i Renfe que fem periòdicament des del Departament de Territori i Sostenibilitat–: els demanem explicacions i ens diuen que començaran en breu. Però la veritat és que no sabem què vol dir «en breu. El que sí que sabem és que aquesta ampliació de l'andana fins als dos-cents metres necessita deu mesos d'obres; com a mínim, deu mesos. I deu mesos significa que haurem d'estar un altre estiu, el vinent, sense que els Civia puguin portar el màxim nombre de passatgers, que són mil persones –997, per ser més concrets. I esperem això des del 2008, o des del 2013 en el cas dels 306 milions. No fem més que esperar i desesperar, no només nosaltres, com a responsables, sinó també els usuaris, aquests 400.000 usuaris, aquestes 400.000 persones que cada dia aposten per rodalies, que deixen el vehicle privat a casa; que nosaltres els ho agraïm, perquè forma part d'aquesta mobilitat sostenible que tant reclamem; també per a la salut, per a la qualitat de l'aire de l'àrea metropolitana de Barcelona. I, efectivament, vostè ho esmentava en la seva intervenció, creiem que les rodalies, o les infraestructures, perquè vull anar una miqueta més enllà de rodalies, són un gran cohesionador. La manca d'inversions de l'Estat en infraestructures a Catalunya són un gran cohesionador. Sou una màquina de fer independentistes, si m'ho permet. Jo, inclús, m'atreveixo a dir que les manifestacions sobre el dèficit d'infraestructures han sigut la llavor de l'amplitud actual del moviment sobiranista. Em refereixo, per exemple, a les reclamacions sobre l'aeroport, les reclamacions sobre rodalies o la concreció i les reclamacions sobre la disposició addicional tercera, que suposo que coneixen perfectament. Per tant, sí, efectivament, calen compromisos reals, cal donar resposta a aquests ciutadans. Hi ha una altra xifra que tampoc s'ha complert –parlàvem d'inversions–, que és el famós dèficit tarifari, allò que des del pressupost de l'Estat es paga a Renfe per poder compensar la part del cost del servei que no es cobreix amb el que paguen els mateixos usuaris. Això també és una mena, en fi, de gran repte que tenim i de gran incompliment d'aquest traspàs, perquè reclamem des del primer dia que aquests diners se'ns traspassin a nosaltres, al Govern de la Generalitat, per poder, efectivament, doncs..., per poder pagar Renfe, per poder obligar-la a que el servei sigui l'adequat. I aquest traspàs, aquesta transferència econòmica no ha existit, no hi és, i, per tant, ens incapacita –ens incapacita. Tant és així, que nosaltres molt recentment –i jo ho he pogut dir en diverses ocasions–, tenim, doncs, la determinació de reobrir el traspàs de rodalies. Reobrir no vol dir perfeccionar-lo, reobrir vol dir que posarem sobre la taula les condicions que creiem que, com a govern de la Generalitat, hem de posar davant del ministeri quant a inversions, quant a..., inclús coordinacions, per poder continuar sent els titulars del servei de rodalies. Jo espero que, amb aquesta concreció i amb aquesta negociació, puguem, efectivament, continuar-ne sent els titulars, del servei, perquè els usuaris es mereixen el millor servei de rodalies possible. Moltes gràcies, senyor diputat.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió de les infraestructures]] [[300-00055/12]] La següent interpel·lació és sobre la gestió de les infraestructures, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. I l'exposa la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, president. Diputados, diputadas, consellers... ¡Oh, sorpresa!, ¿qué acabamos de presenciar? Acabamos de presenciar el resumen perfecto de su plan para las infraestructuras en Cataluña. Desde luego, para elaborar su programa no han necesitado ni muchos técnicos ni grandes expertos ni demasiado tiempo. Las medidas estrella de su conselleria para cualquier problema que tengamos son: decir que España nos roba, echar la culpa de cualquier problema a Madrid y decir que si su Govern se encargase de todo sería todo fantástico, todo maravilloso en nuestras vidas. Y, de verdad, yo les digo: con el historial de chapuzas, de pifias y de desastres que arrastran en todo lo que gestionan, ¿de verdad van a seguir insistiendo en que la solución es esa? Ya no cuela. Es una farsa grotesca. ¿No ven, por ejemplo, la que tienen liada con Aguas Ter Llobregat? ¿O creen que no lo vemos los demás? Es una concesión que había sido adjudicada para durar varias décadas, y que solo cinco años después ya ha sido anulada por sentencia. Es que puede costarnos más de 1.000 millones de nuestros bolsillos por sus pifias y por su irresponsabilidad. Incluso la Airef ve el riesgo de que pueda afectar a nuestra estabilidad presupuestaria. ¿O no ven la ruina en la que nos han metido con la línea 9 de metro? La línea 9 tenía que estar acabada en 2007, hace diez años, y ahora mismo la línea 9..., las pagas de los funcionarios y la Sagrada Familia se pelean a ver si alguna llega antes de 2025, y tenemos muchas dudas. Y lo realmente grave de la línea 9 es el sobrecoste. Tenía que costar 2.000 millones de euros, que era un presupuesto suficiente, pero ya van por 6.000 –más de 4.000–, y acabaremos pagando más de 16.000. Miles de millones con los que se hubiera podido acabar con todos los barracones de Cataluña, completar la línea 1 de Badalona a Santa Coloma, completar el tranvía, hacer el tren tram de Tarragona, y aún les habrían sobrado muchos millones; para que se hagan una idea de la magnitud. No es España quien nos roba, no; ni quien limita nuestras oportunidades, y no es su engaño la solución a nada. Y hay muchos más. El canal Segarra-Garrigues. La C-17, el peaje a la sombra de la C-17, que parecía un puñetero cementerio, el otro día, lleno de cruces amarillas, y ustedes no hicieron nada. No sé si hay mucha gente que sabe que es de verdad un cementerio; pero un cementerio de millones: más de 300 millones hemos metido ya en su rescate, o como le quieran llamar, a cambio de nada y sin pedir ni una sola responsabilidad. O Spanair, de verdad, 230 millones. O la T-Movilidad, que no sé qué les pasa con ella, que era un proyectito de dos años, de 2013 a 2015, y sigue ahí. No sabemos dónde está –que el día que la pongan en servicio estará obsoleta– y ya con un sobrecoste del 40 por ciento. En fin, a pesar de todo esto, ¿siguen diciendo que la solución a todos nuestros problemas es que les traspasen más competencias, que ustedes lo gestionen todo? ¿De verdad? ¿Eso es lo que tienen que ofrecer a los catalanes? ¿Eso es lo que nos tienen que ofrecer? ¿Así desperdiciamos una conselleria que tiene tantas competencias, que tiene tanto margen de actuación? Con todo lo que se puede hacer, ¿eso es todo lo que nos pueden decir? Pero es que lo que ocurre es que ustedes ya hace tiempo que no tiene ni proyecto, ni interés, ni voluntad, y es que aún peor, no tienen ganas de dedicar su tiempo, su esfuerzo, su concentración a resolver estos problemas. Ya nos lo dijo usted al principio: «No entrarem a parlar de carreteres ni de rodalies sense saber que estem davant d'un govern que ens reconegui com a poble i que respecti el nostre dret a l'autodeterminació. El primer és el primer. Lo mismo que dice el president que ustedes han elegido. Y tampoco nos sorprende. Nosotros lo dijimos desde el principio, son los mismos y está claro que iban a seguir haciendo lo mismo. Lo único que ustedes quieren es alargar el procés para tapar sus chapuzas y su corrupción; que antes no hemos hablado de ellas, pero su sombra está por encima de la mayoría de esos proyectos de los que hemos hablado, la sombra del 3 per cent. No es España quien nos roba. Las infraestructuras les interesan, sí, pero no para mejorarlas, sino para utilizarlas precisamente para eso que decía el señor Pujol: para unir al poble hacia su causa independentista. Y lo malo es que para su objetivo lo que necesitan es que vayan cuanto peor, mejor, para desgracia de todos los ciudadanos, los que le votan y los que no. ¿Que todos los catalanes tienen dificultades para pagar peajes? Pues, genial, una oportunidad para decir que toda la culpa es de Madrid. ¿Pero cómo pueden tener esa vergüenza? Si no hay una sola comunidad autónoma que haya construido tantos quilómetros de autopistas de pago para sus ciudadanos, ni una sola comunidad autónoma ha hecho algo similar. ¿Que el servicio de «rodalías tiene un retraso? Toda la culpa es de Madrid. ¿Y ustedes qué han hecho? Hace diez años que tienen la gestión. ¿Cuánto han invertido en mejorar los trenes para que la gente vaya más cómoda, en poner más trenes para que la gente vaya de pie, para aumentar los horarios? ¿Cuánto han invertido? ¿Cuánto tiempo van a seguir así? ¿Cuánto tiempo van a continuar con esta farsa que no nos lleva a nada? Porque mientras tanto no hacen nada, hacen lo mínimo. Pero les preocupan muy poquito esas cuestiones que ustedes llaman no esenciales. ¿Hay alguna forma de saber, por ejemplo, o de que nos digan o de que tengan planificado qué van a hacer durante los próximos cinco años? O durante los próximos tres años, ya se lo pongo más fácil. Han incumplido todos sus planes –todos. Y es imposible saber qué es lo que van a hacer. ¿Piensan hacer alguna planificación con criterios, por ejemplo, socioeconómicos? Algo tan revolucionario. Han dado cientos de bandazos, y esto es lo peor que pueden hacer para las infraestructuras. No sabemos, por ejemplo, si van a prolongar la C-32. Se anunció, dos consellers antes, pero el sistema de financiación que se proponía ahora mismo ya ni siquiera es viable. ¿Para «rodalías tienen algún plan? ¿Han incluido suficiente presupuesto en 2019 o las van a devolver, como he oído también hace pocos días que prácticamente proponía? O aparcamientos disuasorios, los de su propio plan, ¿cuántos han hecho?, ¿a qué esperan? ¿No saben que tenemos un grave problema de contaminación? Y del tren tram de Tarragona ni hablo, porque me cabrea. Han tenido veinte años para planificarlo y no han hecho absolutamente nada. Se podía sumar a la lista de desastres. Pero de todo esto, ¿cómo se va a preocupar usted? ¿Cómo nos va a decir que se preocupa por las infraestructuras, por la movilidad, si su Gobierno es el que permite tener las autopistas cortadas quince horas sin hacer nada? Usted, como conseller de Territori, de Territori que es, ¿no tiene nada que decir a esto? ¿Qué le ha parecido? ¿Con qué autoridad va a exigir mejoras al Gobierno de España cuando frente a situaciones como esta no es capaz de decir nada, ¿cuándo se amenaza con cortar carreteras, con no dejar volar a la gente, con que se estropeen las mercancías en los puertos? En realidad, no es que no haya dicho nada, es que ha dicho quizá demasiado. «Fer un consell de ministres a Barcelona el 21 de desembre és una provocació. ¿Una provocación? Por Dios. ¿Y se reafirma ahora mismo? Esas palabras le van a pesar, señor conseller, cuando haya gente parada, cuando haya gente que esté perdiendo sus vuelos, cuando la gente esté preocupada, tenga miedo, tenga que cambiar sus planes. Deje de dinamitar puentes y reconozca que está en una vía muerta, porque, mientras no lo haga, su falta de autocrítica y su inacción están perjudicando a todos los catalanes, los empobrece, a los que les votan a ustedes y a los que no, que, por cierto, son la mayoría. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Bravo. A continuació té la paraula el conseller per respondre a la interpel·lació.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora diputada, conseller, senyores diputades, senyors diputats..., la veritat és que quan vostè va anunciar una interpel·lació sobre gestió d'infraestructures no sabíem ben bé –així en genèric, eh?– de què em parlaria, què és el que em preguntaria. Jo em pensava que, primer, em preguntaria pel senyor Josep Rull, pel seu company diputat avui a presó i en vaga de fam. Fixi's que no li estic parlant del «conseller legítim de Territori i Sostenibilitat, pres polític en vaga de fam per denunciar l'arbitrarietat de la justícia espanyola, estic parlant de que em preguntés pel «senyor Rull. La seva manca de sensibilitat en aquest tema no deixa mai de sorprendre'm –no deixa mai de sorprendre'm. [[Aplaudiments.]] Però, en tot cas, no podem parlar d'infraestructures, no podem parlar de gestió d'infraestructures sense parlar del context. Perquè vostè ve aquí, es mostra cabrejada –perquè per cabrejats nosaltres, no?, per totes les dades que ara li donaré– i descontextualitza el que es pot fer, o el que no es pot fer o el que està pendent de fer, de tota anàlisi rigorosa. I el primer context que hem de posar sobre la taula és –en aquest cas, li parlaré de dades del Departament d'Economia– de balances fiscals, de dèficit fiscal. I vostè em dirà: «Ja em parla aquest pesat de dèficit fiscal. Sap què passa? Que vostè no vol que en parli, de dèficit fiscal, i jo, efectivament, en parlaré. Perquè el dèficit fiscal que té Catalunya, aquest empitjorament de la situació econòmica del país any rere any és notori. Una última dada, la del 2014: 14.941 milions d'euros, que representen un 7,6 per cent del PIB. Aquestes són dades del Departament d'Economia a partir del mètode de càlcul que fa servir el Departament d'Economia, el d'equilibrar les despeses. Però hi ha qui dubta d'aquestes dades. Vostè mateixa pot dubtar d'aquestes dades i el president del Govern de l'Estat, el senyor Pedro Sánchez, també va semblar que negava el dèficit fiscal, o, en tot cas, va dir que hem dit mentides sobre el dèficit fiscal. Però em referiré a les dades del mateix Ministerio de Hacienda, d'aquest setembre, de fa tres mesos, dades publicades. Són unes altres xifres, perquè l'Estat utilitza un altre mètode de càlcul: el de la territorialització dels serveis, però les dades darreres del Ministerio de Hacienda són que el dèficit fiscal és de 9.892 milions d'euros, que representa un 5 per cent del PIB. Aquesta és una xifra considerable. Segur que deuen estar d'acord amb mi que és esgarrifosa si es confronta amb la de l'any immediatament anterior, que era –dades del ministerio– de 7.189 milions d'euros. Per tant, any rere any, creix l'empitjorament de la situació econòmica del país: lluny d'escurçar-se aquest dèficit, lluny de solucionar-se les coses, empitjoren any rere any. Què els estic dient amb això? Que li estic dient a vostè, senyora diputada? Que aquest dèficit fiscal que pateix el nostre país ens ofega, que no ens permet afrontar les inversions que calen, i no estic pensant només en el Departament de Territori i Sostenibilitat, en les infraestructures, sinó que estic parlant, evidentment, de tot el Govern, de tot el país, dels equipaments que necessitem en salut, en educació, en polítiques de cohesió social. Un país que genera recursos, que genera riquesa suficient per poder afrontar aquestes inversions en infraestructures i aquestes inversions en equipaments però que no rep el que li correspon per part de l'Estat. A les xifres em remeto, publicades i conegudes, no es poden amagar. I a aquesta situació s'hi sumen condicions també perverses a les que ens sotmet igualment l'Administració General de l'Estat. Estem parlant de tot el que són els límits –deute, dèficit o despesa–, que sempre van en contra nostra, sempre van en contra de la capacitat del Govern de la Generalitat per disposar d'uns bons pressupostos per fer front a aquestes mancances, de les que som plenament coneixedors. I aquest panorama d'ofec financer que els descric, en fi, podem coincidir-hi més o menys, però podria quedar d'alguna manera contestat, podria quedar respost, si l'Estat fes el que li correspon, si l'Estat tingués el nivell d'inversió en infraestructures que mereix el nostre país. Però no és així ni de bon tros –ni de bon tros. L'Estat ha desertat de Catalunya. Fa poca estona els exposava –durant la interpel·lació del senyor Eduard Pujol sobre rodalies, que és un dels exemples segurament més flagrants, més punyents, però que n'hi ha més– els compromisos pressupostaris que es remunten a una dècada enrere i que mai no arriben. L'execució de la inversió de l'Estat en infraestructures a Catalunya sempre ens dona disgustos, grans disgustos. El Govern, òbviament, ja estaríem satisfets si almenys fessin la seva feina, si complissin allò que prometen, però no és així. L'any 2016, per exemple, no me'n vaig massa endarrere, es van pressupostar 1.181 milions d'euros de l'Estat a Catalunya, la majoria, el 86 per cent, uns 1.000 milions, eren inversions del grup fomento, del Ministerio de Fomento. Sap quant es va invertir realment? El que compta són les liquidacions, ho sap perfectament, no compta tant el que es pressuposta. El que s'ha gastat de debò, la liquidació, va ser de 541 milions; dels 1.000 pressupostats, 541, la meitat, el 53,5 per cent, només la meitat. O sigui que no només estem en xifres que no proven l'esforç que Catalunya fa amb la resta de l'Estat, sinó que a més van minvant any rere any, i a l'hora de la veritat es redueixen a la meitat. La pluja de milions?, la pluja de milions a què feia referència també el diputat Eduard Pujol en la seva interpel·lació anterior, aquesta promesa del president Rajoy reunint empresaris i fent grans anuncis? A la xifra ens remetem: 1.012 milions pressupostats, 541 milions gastats realment. I saben què és el pitjor, que l'Administració General de l'Estat, l'Estat, va admetre ja va una pila d'anys aquest dèficit d'infraestructura, el va admetre. Tan clar ho van veure que fins i tot ho va incloure en l'Estatut, la famosa disposició addicional tercera. L'Estatut es va «cepillar –en paraules d'Alfonso Guerra, eh?–, hi van passar el ribot, però això no es van atrevir a tocar-ho, perquè tant era, diguéssim, posar-se vermell davant d'aquest dèficit d'infraestructures, davant d'aquest dèficit d'inversions en infraestructures de l'Estat a Catalunya, que aquesta disposició addicional tercera no van gosar tocar-la. Què diu la disposició addicional tercera? Diu ben clar que els diners que l'Estat aportava a Catalunya en matèria d'infraestructures havia de correspondre's amb l'aportació catalana al PIB. Hem calculat quant suma el deute, el deute de l'Estat pendent per aquests sis anys en els que s'havia d'aplicar la disposició addicional tercera: 3.807 milions d'euros per al període 2008-2013. El del 2007 ens el van pagar, eh? Però entre el 2008 i el 2013, que no se n'ha rebut ni un euro, 3.807 milions d'euros, que anaven precisament a pal·liar aquest dèficit d'infraestructures que necessita el país. Després m'hi estendré, però el pressupost del departament per a l'any vinent és de 2.024 milions. Per tant, ja veuen la importància que té aquest dèficit d'inversió de l'Estat a Catalunya. Ens hem posat a parlar amb ells, en la primera reunió bilateral d'infraestructures que es feia onze anys després de la primera trobada, sobre com desemborsar aquest deute històric, però per ara no estem d'acord ni en el mètode per poder fer-ho, això és el que importa. El que importa és que, mentrestant, entre dèficit fiscal i dèficit d'inversió en infraestructures el país perd competitivitat. No pensem només en rodalies, ja ho hem detallat abans, pensem en la B-40; en la connexió de Castellbisbal; en la variant de Vallirana, probablement una de les carreteres amb un rècord major de lentitud d'execució del món; pensem en el Corredor Mediterrani, que ja no sabem com demanar-lo, la coordinadora Iveta Radičová dilluns ho explicava. Per cert, aprofito per agrair la presència d'alguns de vostès a la taula estratègica sobre el Corredor Mediterrani que vam celebrar aquest dilluns. Hi insisteixo, la coordinadora no sabia ni com explicar-se la lentitud en l'execució d'aquestes infraestructures dependents de l'Estat que ens fan perdre competitivitat. I la Generalitat? La Generalitat fa el que pot amb els recursos dels quals disposa. Els he donat la xifra gran, aquests 2.000 milions de pressupostos previstos per a l'any 2019, una altra cosa és que la negociació, doncs, ens acabi donant aquesta xifra. Però, d'aquests 2.000 milions, l'1 de gener, el primer dia de l'any –el primer dia de l'any–, ja saben que –ho saben perquè ho hem explicat en altres ocasions– volaran, en desapareixeran 700 milions per pagaments diferits: peatges a l'ombra, subvencions a peatges explícits, mètodes alemanys o concessions. Són 700 milions que en la majoria dels casos no va condicionar el Govern actual, no vam condicionar nosaltres, sinó que els vàrem heretar de governs anteriors. El conseller Lluís Recoder parlava d'una motxilla que havia de carregar i que ens porta a tenir condicionat el pressupost en alguns casos fins al 2041 amb aquests mecanismes, hi insisteixo, de pagament diferit o de peatges a l'ombra. Per tant, aquests són els nostres condicionants. Quan vostè reclama que les inversions pendents s'executin amb celeritat, vostè no pot obviar, com ho fa, el context de dèficit fiscal, de manca d'inversions de l'Estat en infraestructura i de condicionants en el mateix pressupost de la Generalitat. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació, per a la rèplica, té novament la paraula la diputada Marina Bravo.
Gràcies, president. Señor conseller, le recuerdo una cosa muy sencilla: el Gobierno de España son sus socios, no los nuestros. Así que, cuando negocien con ellos, en lugar de pedir impunidad para los políticos que se saltan las leyes o de pedir que presionen a los jueces que las tienen que aplicar, le recomiendo priorizar otros asuntos, de esos de los que se quejan, por ejemplo. En cualquier caso, le recuerdo también que esta es una interpelación sobre infraestructuras, no sobre déficit fiscal, que es lo que parecía. Y le recuerdo las preguntas: ¿hay alguna forma de saber qué van a hacer en los próximos cinco años? ¿Tienen alguna planificación con criterios, por ejemplo, socioeconómicos? ¿Van a construir –le nombro una obra suya, que ni una de las que ha nombrado era una obra suya– al final la prolongación de la C-32? ¿Cómo la piensan financiar si la forma que habían previsto ya no estamos a tiempo de aplicarla? O la línea 9 de metro: tenía un plazo de cuatro años –cuatro–, ¿qué porcentaje de obra le queda y cuánto vamos a tardar en acabarla? Los aparcamientos disuasorios –ya se los he comentado–, el tren tram. Sobre la disposición adicional tercera, no la tocaron pero la interpretaron. Y usted lo sabe perfectamente, no creo que sea yo que tenga que explicarle que no implica ninguna obligación. Y en cuanto a los 700 millones de pago diferidos, hablan de ellos como si les hubieran caído del cielo, como cuando hablan de 155. Algo habrán hecho para que tengamos esos 700 millones de pagos diferidos que tanto condicionan el presupuesto de este Govern. Al señor Eduard Pujol, aunque sé que no procede, que no es el turno de interpelarle a él, le agradezco que al menos esta vez sí haya nombrado la alta velocidad y ha nombrado las actuaciones de Mercè Sala como actuaciones que son correctas. Y como han puesto muchos ejemplos de casos desastrosos, yo también les voy a reconocer que la línea del Vallés, pues, es una maravilla, no tengo ningún problema en decirlo, pero les pondré también algún ejemplo de otras líneas de FGC que no están a ese nivel. El otro día tuve que ir a ver a mis compañeros de Masquefa y desde plaza España a Masquefa, que son cuarenta kilómetros, se tarda una hora y diez o quince minutos, eso es lo que se tarda. Cuando llegas ahí no hay ningún paso inferior para cruzar entre vías, hay que cruzar por encima de las vías, y no hay ninguna señalización que te diga por qué vía pasa el tren. Pero es que, a la vuelta, cuando me volvía a casa a comer a la una, perdí el tren por los pelos, y ¿sabe cuánto tardo en pasar el siguiente? ¿Se lo digo? Una hora, una hora de frecuencia tienen en esa línea. Hay cosas que hacen bien, desde luego, pero no todas, y esa es una cosa en la que pueden trabajar, en la que pueden mejorar. Pero también pueden mejorar mucho en las rodalies, porque no toda la culpa es de Madrid. Sabemos que les encanta echársela, incluso mienten cuando tienen que echarles las culpas a Madrid. Ya saben que este anuncio me enfada en especial, en el que dicen que las incidencias de las que tiene culpa Adif son el doble de la cifra real y esto se paga con el dinero de todos nosotros. Mienten, no les importa mentir para utilizar el descontento de la población para atraerlos a su causa independentista. Pasen ya página y empiecen a trabajar, a concentrarse en lo que de verdad necesitan los ciudadanos, en resolver nuestros problemas, en actuar, en olvidarse del «cuanto peor, mejor, porque lo que necesitamos es que cuanto mejor, mejor. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, la rèplica del conseller. Té la paraula el senyor Damià Calvet.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora diputada, consellers, senyores i senyors diputats..., de debò, com pot sostenir aquest discurs? ¿Com pot sostenir el discurs obviant totes les dades que li he donat quant a dèficit fiscal i quant a dèficit d'inversions de l'Estat a Catalunya, que són la base sobre la qual després podem construir un pressupost amb què també afrontar la nostra part de la llista? Com pot obviar tot el que li he explicat i parlar com si estiguéssim en un món irreal, idíl·lic, en què, en fi, nosaltres no tenim cap condicionant? Miri, jo aspiro a convèncer-la. Jo aspiro, de debò, senyora Marina Bravo, a convèncer-la. No aspiro a que es faci independentista, que això ja ho dono per perdut, sinó que aspiro a convèncer-la perquè des del seu grup defensin aquí, al Parlament de Catalunya, o al Congrés dels diputats a Madrid, doncs, el que són les necessitats del país en infraestructures i en inversions de l'Estat; que ens ajudin, aquí o a Madrid, a que efectivament aquest dèficit flagrant, brutal, d'inversions de l'Estat a Catalunya, doncs, es calendaritzi, es pressuposti, s'executi amb celeritat, no com fins ara. I també aspiro a convèncer-la perquè ens ajudi a fer que, d'entrada, aquest dèficit fiscal es redueixi, es redueixi significativament, perquè puguem disposar dels pressupostos adequats per poder fer front al que és la nostra part de responsabilitat, que en tenim, i molta. Perquè, efectivament, nosaltres la llista de compromisos la tenim feta, la tenim relacionada, la tenim perfectament estudiada. Tenim la llista d'obra de rodalies, que voldríem que s'executés immediatament. També tenim quines carreteres s'han de millorar, quines variants hem de fer, quines ampliacions de línies de bus exprés –ara les anomenem BRCAT– hem de fer, quins carrils bici hem de també executar per disposar d'una mobilitat més sostenible, quins perllongaments ferroviaris executaríem. Vostè demanava si hi ha un pla. Doncs clar que hi és. M'estranya que no el conegui. Vostè sap que a l'ATM, en el marc de la regió de Barcelona, que es programa i es gestiona des de l'ATM, s'elabora periòdicament el Pla director d'infraestructures. Què és pensa que és, el Pla director d'infraestructures, si no una relació ordenada per retorn socioeconòmic de les infraestructures que necessita el nostre país per disposar del millor transport públic possible? Què es pensa que és? Diu: «Programin segons criteris. Què és pensa que és, el Pla director d'infraestructures, en què surten en primer lloc, doncs, les obres amb més retorn socioeconòmic, com per exemple la connexió entre el carrilet i la línia del Vallès, com per exemple la línia 9, com per exemple la unió dels sistemes tramviaris a l'est i a l'oest de la ciutat de Barcelona? Això és efectivament, doncs, fer llista d'inversions en infraestructures amb retorn socioeconòmic. I, per tant, quan vostè em pregunta: «Què pensen fer?, als documents de què vostè pot gaudir i consultar em remeto. Nosaltres aquesta llista la tenim clara. La volem executar amb els millors pressupostos possibles, i amb uns pressupostos que, ara per ara, doncs, tenim entre la part que necessitem per funcionar de manera ordinària, la part que hem d'utilitzar per a aquests pagaments d'infraestructures ja executades, als quals hem de fer front amb aquests diners..., escassos, eh?, al final ens queden 190 milions d'euros; 190 milions d'euros per a projectes i obres –no estic parlant de manteniment, estic parlant de projectes i obres–, doncs, per poder executar aquesta llista prioritzant, com no pot ser d'altra manera. I aquest és el nostre repte i aquesta és la responsabilitat que ens pertoca tirar endavant. Emprendrem aquestes inversions, emprendrem aquesta agenda modernitzadora, en què, per exemple, la vinyeta transformarà la manera d'entendre la manera de desplaçar-nos, també els recursos que podem destinar a transport públic o a ambientalització de flotes, igual que la T-Mobilitat. Que la T-Mobilitat no és un «proyectito de tres al cuarto, és un concepte que va molt més enllà, és un canvi de paradigma del sistema tarifari per anar a sistema tarifari quilomètric i per recurrència, que no és només una targeta contactless com potser es pensa vostè. Això ho tindrem el 2021, ho he dit i ho repeteixo. I de l'ATLL, si m'ho permet, que vostès també n'han parlat, he sol·licitat o estic a punt de sol·licitar una compareixença per poder explicar el punt exacte en què estem. Em fa la sensació que vostè, diguéssim, amb el Titanic enfonsant-se i amb mi tocant el violí, em demana per la partitura. Jo al que aspiro és a saltar del Titanic i anar a un vaixell segur que ens permeti seguir amb el millor país possible, amb més i millors oportunitats per a la seva gent. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'adoctrinament a les escoles]] [[300-00056/12]] La següent interpel·lació és sobre l'adoctrinament a les escoles, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Sonia Sierra.
Muchas gracias, señor presidente. Buenos días, diputados, diputadas. Conseller, mire, como yo siempre he sido profesora, pues se me ha quedado la manía de evaluar, y he creado una parrilla de evaluación para evaluar cómo se ha implementado el Programa 2000 que ideó Jordi Pujol en los años noventa, y la verdad es que el resultado ha sido asombroso. Este Programa 2000 tenía un objetivo principal, en lo que se refiere a enseñanza, que era impulsar el sentimiento nacional catalán de los profesores, padres y estudiantes, y para eso desarrolla una serie de actividades, que son las que he evaluado para ver si han conseguido implementarlas o no. Vamos con la primera actividad: «Elaboración de un plan de formación permanente y de reciclaje del profesorado que tenga en cuenta los intereses nacionales. Objetivo conseguido. No forman a los profesores para que sepan tratar a los alumnos con trastorno del espectro autista, por ejemplo; no forman a los profesores para que sepan detectar y trabajar los casos de acoso escolar, pero, oye, para la formación del espíritu nacional, ahí, que no nos falten recursos. Segunda actividad: «Editar y emplear los libros de texto sobre historia, geografía, arte, literatura, economía, etcétera, de Cataluña i els Països Catalans. Establecer acuerdos con editoriales para su elaboración y difusión, con subvenciones, si es necesario. Objetivo conseguido. Y aquí tenemos una de las claves: la manipulación de los libros de texto a golpe de subvención. Mire, las subvenciones son una de las bases del nacionalismo, las subvenciones a sus amiguetes. Y así estamos: no hay dinero para acabar con los barracones, pero sí que hay dinero para sus chiringuitos políticos. No hay dinero para la educación de cero a tres años; ahora, para subvencionar a las editoriales amigas para que le manipulen los libros de texto, para eso sí, siempre hay recursos. Pero es que no es solo en Cataluña, también en la Comunidad Valenciana y en Baleares, pese a que desde Ciudadanos les hemos pedido ya que dejen de regalar nuestro dinero a otras comunidades autónomas e incluso a otros países y que destinen ese dinero que dan a entidades privadas de la Comunidad Valenciana, de Baleares y de Francia a la educación, que buena falta nos hace. Tercera actividad: «Catalanización de los programas de enseñanza. Análisis previo y aprobación del contenido por parte de personas responsables y de confianza. Fíjese, no habla de grandes expertos en educación: «de personas responsables y de confianza, otra vez los amiguetes. Y no para intentar tener el mejor nivel educativo, no, no, no: para catalanizar a los alumnos. ¡Qué obsesión unos y otros, de verdad! Dejen en paz a los alumnos y preocúpense de que tengan la mejor educación posible. Vamos a ver la cuarta actividad, que esta le gusta a usted especialmente, señor Bargalló, que yo lo sé: «Reorganizar el cuerpo de inspectores de forma y modo que vigilen el correcto cumplimiento de la normativa sobre catalanización de la enseñanza. Vigilar de cerca la elección de este personal. Objetivo conseguido: 80 por ciento de los inspectores puestos a dedo, que, no me cabe ni la más mínima duda, han vigilado muy de cerca la elección de ese personal. Pero ahora ya no tiene suficiente con eso, ahora quiere tener su propio cuerpo de inspectores, con la inestimable ayuda del PP y el PSOE, que se niegan a dotar de recursos la Alta Inspección del Estado, que es la que tendría que estar vigilando a esos inspectores que ustedes han puesto a dedo, el 80 por ciento. Y, bueno, tenemos la quinta actividad: «Incidir en las asociaciones de padres aportando gente y dirigentes que tengan criterios nacionalistas. Objetivo conseguido. Ahí están muchas AMPAs, capitaneadas por la FAPAC, defendiendo el derecho a decidir, es decir, a decidir separarnos del resto de España en lugar de preocuparse de que las escuelas funcionen bien para sus hijos, e incluso teniendo una comunicación fluida con los CDRs para ocupar los colegios durante todo un fin de semana para conseguir hacer un referéndum ilegal, metiendo a los críos de por medio. Es que se les tendría caer la cara de vergüenza: ¡utilizar a los niños para conseguir hacer un referéndum ilegal! Pero, bueno, si nos queda alguna duda de la absoluta falta de neutralidad de los responsables de la educación en Cataluña, vamos a ver la lista de imputados y condenados. Irene Rigau, exconsellera de Educación: condenada por desobediencia y malversación de fondos públicos. Otra exconsellera, Clara Ponsatí: imputada por los mismos delitos y fugada de la justicia. Anna Simó, presidenta del Consell Escolar: imputada por desobediencia. Y Josep Maria Jové, presidente de la Comisión de Educación de este Parlament: imputado por desobediencia y malversación de fondos públicos. Pero, a ver, ¿con estos responsables al frente de la educación en Cataluña alguien se cree que va a haber ni la más mínima intención de neutralidad? ¡Pero si tienen... [[aplaudiments]] , una colla d'imputats i condemnats! Y a usted, señor conseller, en su primera comparecencia le dije: «Señor conseller, ¿usted se compromete a no acabar imputado por saltarse las leyes como sus compañeras? Y no se comprometió. Espero que ahora, cuando salga aquí, sea capaz de comprometerse a que usted no va a acabar imputado como las otras conselleres por saltarse las leyes. Oiga, yo me comprometo a no acabar imputada por saltarme las leyes. ¿Usted se compromete a que va a garantizar que la escuela catalana va a ser neutral y que usted se va a dedicar única y exclusivamente a la educación y no a saltarse las leyes? Espero que sea capaz de comprometerse, cuando salga a esta tribuna. Por otra parte, en septiembre Societat Civil Catalana y Asamblea por una Escuela Bilingüe presentaron un informe de más de trescientas páginas sobre el adoctrinamiento en Cataluña, con todo tipo de pruebas, y con este informe ha pasado una cosa curiosísima, que es que todo el mundo hace ver que no existe, y mira que es difícil, porque es voluminoso, ¿eh?, tiene más de trescientas páginas. Oye, pues no existe, nadie habla de él. Sin embargo, cuando el sindicato AMES sacó su informe sobre adoctrinamiento, que era una cosa mucho más modesta, de apenas cincuenta páginas, horas y horas en los medios de comunicación públicos y concertados. Sacaron allí a todos sus voceros, a Empar Moliner, a Toni Soler..., allí a destrozar el informe. Pero, de este, es que ni una palabra. Pero el silencio más clamoroso es el del conseller. Señor conseller, ¿sale un informe de más de trescientas páginas sobre adoctrinamiento y usted no tiene nada que decir? ¿No le importa ni lo más absoluto si hay adoctrinamiento o no en Cataluña? ¿Por qué no ha salido usted a desmentir uno por uno estos casos? ¿No le importa? No sé, a mí me parece que el conseller tendría que dar una respuesta a este informe que ha salido de la comunidad educativa, que lo han elaborado profesores y familias catalanes, profesores y familias catalanes que además han recibido el amparo del Defensor del Pueblo, que ya le ha dicho a usted que tiene que haber una neutralidad en los centros escolares. ¿Qué le ha contestado usted al Defensor del Pueblo, señor Bargalló? ¿Qué medidas va a tomar para garantizar que en los centros escolares no haya lazos amarillos, no haya patios llamados Uno de Octubre, no haya carteles de Som Escola, no haya llamamientos a las huelgas? Porque, señor Bargalló, usted siempre dice que lo único más importante que la escuela son los profesores. Y fíjese, usted habla de los profesores, habla de la escuela en sí, pero no habla de los alumnos. Se olvida de lo más importante de todo, que son los alumnos. Y se olvida también de las familias, y por eso hay malestar en la comunidad educativa, y por eso de la comunidad educativa ha salido este informe. Un informe que estos profesores y que estas familias han hecho sacando tiempo de donde no lo tienen, sacándolo de tiempo libre. Porque aquí no hay paniaguados como en sus chiringuitos políticos, aquí lo que tenemos son profesores y familias preocupados por la educación. Tiene que dar una respuesta a esos profesores y a esas familias. Tiene que darle una respuesta a la comunidad educativa. Todos estos profesores y todas estas familias saben que pueden contar con Ciudadanos, porque Ciudadanos siempre ha estado ahí, a diferencia del PP y del PSOE, que se han dedicado a pastelear siempre con los nacionalistas. Y, por eso, se ha permitido que se implemente el Programa 2000 de Jordi Pujol, porque, para implementar este programa, no ha hecho falta que Convergencia esté en el poder, todos los que han gobernado lo han hecho suyo, porque la verdad es que siempre hemos tenido consellers nacionalistas, además de consellers imputados y condenados –siempre hemos tenido consellers nacionalistas. Porque el PSC, cuando ha gobernado, ha dejado Educación en manos de Esquerra Republicana, que, oye, qué buena idea dejar la educación en manos de Esquerra Republicana, y cuando ponen a un conseller, se les acaba haciendo de Esquerra Republicana. Es decir, que en Cataluña solo hemos conocido consellers nacionalistas. Pero ahora está Ciudadanos, que es el partido que ganó las elecciones, para decirles bien claro que siempre vamos a estar al lado de las familias y de los profesores que luchan por una educación mejor, porque esta implementación del Programa 2000 de Jordi Pujol, que han permitido el PP y el PSOE, ¡ha hecho que los nacionalistas se crean que la escuela es suya!, es que lo dicen: «L'escola serà sempre nostra. Y dicen: «L'escola no es toca. Pues no, aquí está Ciudadanos, que es el partido que ha ganado las elecciones, para decirles bien clarito que la escuela no es suya, que la escuela es de todos, que la escuela es de la comunidad educativa, también de la comunidad educativa que ha hecho este informe sobre adoctrinamiento. Y que ahí va a estar Ciudadanos para defender que, en Cataluña, de verdad haya un modelo de éxito, pero un modelo de éxito educativo, no un modelo de éxito de implantación nacionalista, que es lo que han conseguido ustedes. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Respon el conseller. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats, diguem-ne, tornem-hi a ser, tornem-hi, a donar tombs a la mateixa «nòria, tornem a tenir l'ase amb els ulls tapats donant tombs a la mateixa sínia. Ja ho deia Heràclit, allò de l'aigua, que sempre és la mateixa; i som-hi, i una altra vegada. Senyora Sierra, aquest document [[el conseller mostra un document a la cambra]] , que és tan objectiu, que es diu Instrumentalización nacionalista del sistema educativo en Cataluña: el caso del 1 de octubre, i que està signat per dues entitats, una de les quals es diu Escuela Bilingüe, i l'altra es diu Sociedad Civil Catalana, que són dues entitats que tenen una ideologia molt concreta, eh?, la mateixa –la mateixa; cap problema, eh?, però, vull dir, són dues entitats que tenen una ideologia molt concreta–, que..., per tant, diguem-ne que, qualificar aquest estudi d'objectiu, d'entrada, no és objectiu –qualificar-lo d'objectiu–, perquè no ho és. Jo me l'he mirat, me l'he estudiat, perquè vostè va tenir –i l'hi agraeixo profundament– la gentilesa de donar-me'l, perquè aquestes entitats no l'havien enviat al departament. El van enviar a la premsa i al Defensor del Pueblo, però no al departament. Per tant, ara quan l'he tingut, me l'he mirat. Jo venia disposat a parlar de casos. Fem ben fet de no parlar-ne, de casos que posen aquí, perquè aquí, per exemple, torna a haver-hi aquella cosa, que ja en va parlar vostè, aquella famosa paret en què hi ha un mural pintat, i que aquí diu que és d'un institut, i és un mural de la pista d'atletisme de davant de l'institut. O aquí hi ha unes fotos d'unes estelades en una escola que fa anys que està tancada, i que no és escola. No sé què és, perquè no és del Departament d'Educació. O aquí hi ha les fotos d'uns tions d'una fira de Nadal al carrer, fora d'horari escolar i lectiu. O aquí... Aquí hi ha un munt de coses que no corresponen a la realitat, o no corresponen al sistema educatiu. Però jo ja li vaig dir també a vostè, l'última vegada que vam estar parlant d'això, que va ser a la comissió: 5.465 centres educatius a Catalunya, 110.000 personal docent, tècnic o directament docent, depenent directament o indirectament del Departament d'Educació. Li explicaré tres casos, perquè entengui quina és la realitat de l'escola i què és el que ha de fer el Departament d'Educació. Un cas. Fa dos dies me fan saber, via xarxes socials, que, en un institut, un professor, en una classe, ha dit que està contra la immersió lingüística i que creu que tot l'ensenyament s'hauria de fer en castellà. I em diuen: «Què pensa fer el Departament d'Educació amb un professor que està contra la legislació actual educativa a Catalunya? I jo vaig preguntar a la persona que m'ho va dir: «Aquest professor ha permès parlar a l'alumnat? Aquest professor ha dit que la seva opinió és la resposta obligada en un examen, en una prova sobre el tema? I em diu: «No, no, el professor ha deixat parlar a l'alumnat i no ha dit que la seva opinió sigui una resposta obligada. Doncs el Departament d'Educació no hi té res a dir, que un professor pensi això i opini això, i digui això a l'aula; hi tindria a dir si impedís que els seus alumnes opinessin, hi tindria a dir si obligués a que aquesta opinió fos la resposta obligada. Fa..., quan el Partit Popular de Catalunya va tenir la seva assemblea i va ser escollit el diputat Fernández com a president del Partit Popular de Catalunya, en un Facebook oficial d'una escola privada, concertada, aquell cap de setmana va sortir l'alegria –en el Facebook oficial de l'escola concertada– per l'elecció del senyor Fernández i el suport al Partit Popular –en el Facebook oficial. Dilluns, quan la direcció de l'escola es va posar en contacte amb nosaltres, ens va comunicar que havia estat un error de la persona que duu les xarxes socials de l'escola, que és militant del Partit Popular –tot el dret que té–, i que s'havia confós i havia posat l'opinió personal en el Facebook de l'escola, que l'escola ja ho havia retirat del Facebook i que em comunicava que ho sentia molt, perquè, evidentment que l'escola no feia propaganda d'un partit polític. Nosaltres vam entendre perfectament el que ens va explicar aquesta escola. No vam iniciar cap procediment per la utilització d'un canal d'una escola per a propaganda d'un partit polític, perquè vam entendre que era un error –perquè vam entendre que era un error. Aquest cap de setmana passat, per les xarxes, una mare em va exposar que, al seu fill, que està diagnosticat d'una malaltia, la professora no li estava aplicant el protocol educatiu d'aquella malaltia, perquè la professora opinava que no era bo que la resta de companys sabessin que l'alumne tenia aquella malaltia. Aquest és l'únic cas, dels que jo els he dit, en què actuarem. És l'únic cas dels que els he comentat, no el del professor que està contra la immersió lingüística, no el del Facebook, que, erròniament, publica propaganda d'un partit polític, sinó aquest; hi actuarem. I aquest és el que he preguntat, l'únic cas, a la mare, de quina escola es tractava i de quin professorat es tractava, perquè l'alumne té el dret que, si està diagnosticat, se li apliqui el protocol educatiu, i el professor no té dret a opinar sobre si això va en contra o a favor de l'alumne, perquè el protocol educatiu és d'obligat compliment. Això és el que ha de fer el Departament d'Educació. Vostè em parla del Programa 2000 del senyor Jordi Pujol, que era un programa d'un partit polític, sospito, perquè jo no me l'he llegit. Jo no sé què pensava, el senyor Pujol, l'any 2000, en matèria d'educació, ni què estava en el seu programa electoral. L'any 2000 jo no vaig votar el senyor Pujol. De fet, no el vaig votar mai, ni quan era diputat el vaig votar com a president de la Generalitat; ni quan era diputat el vaig votar mai com a president de la Generalitat. Per tant, el que pogués dir el senyor Jordi Pujol, ho respecto, però jo no ho penso complir. I, a més a més, quan, vostè ho sap, senyora Sierra, ja no estem a l'època de les plantilles d'avaluació, estem a l'època de les rúbriques –estem a l'època de les rúbriques. I algunes de les concertacions que vostè m'ha dit, subvencions a editorials per a llibres de text... El Departament d'Educació, subvencions a editorials de llibres de text? I, a més, sap vostè perfectament que, els llibres de text, el Departament d'Educació no els valida. Quan rebem acusacions d'algun grup parlamentari dient «el llibre de text tal fa discriminació de gènere o «el llibre de text tal no actua convenientment en les explicacions sobre minories, nosaltres ens ho mirem. Si és allò que se'ns diu, enviem una comunicació a l'editorial dient: «Se'ns ha comentat això. Però no hi podem intervenir, perquè nosaltres no som censors del llibre de text –no som censors del llibre de text. No ho som. Quan algú se'ns dirigeix oficialment i presenta una denúncia, ens dirigim a l'editorial i l'hi comentem. I si la denúncia atempta contra la llei, al jutjat. Si la denúncia és ideològica, hi ha la llibertat dels centres i de l'editorial –hi ha llibertat dels centres i de l'editorial. La història és la història. Les lectures de la història són molt diverses. Fins i tot, des del marxisme, es tenen lectures diverses; o, des del feixisme, es tenen lectures diverses. I, des dels demòcrates, tenim lectures molt diverses, de la història, perquè una lectura diversa és prioritzar aquest fet o l'altre fet, a la mateixa època; donar més espai a aquest posicionament o a l'altre posicionament. Nosaltres no anirem a fer de censors d'això. No som censors. No en som, ni ho serem, ni ho hem de ser. I una cosa en què jo sempre he insistit i he repetit, i cada cop que parlo en aquest Parlament ho he fet: l'objecte i el subjecte de l'educació és l'alumnat. En això coincidim. Ho he dit sempre: l'objecte i el subjecte de l'educació és l'alumnat. I ho he dit sempre. Si en una decisió que afavoreix l'alumnat, els sindicats no hi estan d'acord..., la decisió que afavoreix l'alumnat. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]] Per a la rèplica, té la paraula, de nou, la diputada.
Gràcies, senyor president. Jo vaig començar a llegir l'informe i me'l vaig baixar d'internet, no va fer falta que me'l portessin. Després em vaig reunir, però ja el tenia. Vull dir, és molt fàcil. Hi havia una adreça. Jo crec que, com a conseller, si surt un informe de més de dues-centes pàgines sobre adoctrinament, i te'n donen el link, s'ha de baixar. És tan fàcil com això. Després, hi ha més de cinc-cents casos. Vostè n'ha comentat no sé si dos o tres. Tant de bo els pugui desmentir un per un. És el que jo li he demanat des de l'inici. Que els desmenteix? Fantàstic. De veritat, tant de bo els pugui desmentir un per un. Estaré molt contenta. Però el cas és que això va sortir al setembre i fins avui vostè no havia dit ni una paraula sobre aquest tema. I, després, això, ha parlat de tres anècdotes, crec. Per mi, un cas d'adoctrinament, un sol, ja és molt. Però és que jo no li he parlat d'un seguit d'anècdotes; jo li he parlat d'un pla, que, per cert, no era un programa electoral, és un pla, el Programa 2000, que, ja ho he dit, no cal que estigui Convergència al poder per implementar-lo. És que l'han implementat fil per randa, és que cada una de les activitats que jo he dit s'han implementat. I és clar que hi ha subvencions a editorials, no només catalanes, també de la Comunitat Valenciana i de les Balears; si és que Ciutadans hem demanat que es deixin de donar aquestes subvencions, i, per cert, Esquerra Republicana i Convergència, o com es diguin aquesta setmana, hi van votar en contra, perquè les volen continuar donant. I, a l'anterior legislatura, quan jo vaig presentar la proposició de llei per la gratuïtat de llibres de text, sap què em va dir la diputada d'Esquerra Republicana? «No, home, no, que si els llibres són gratuïts potser s'acabaran les editorials catalanes, i llavors quins llibres portarien, que llavors no els podríem controlar. Això està en el diari de sessions de l'anterior legislatura. No faci aquesta cara, senyor Aragonès, miri el diari de sessions i veurà com la diputada d'Esquerra Republicana va dir això que jo acabo de dir. Evidentment que tenen intenció de controlar les editorials. Hi insisteixo, mirin el diari de sessions. En tot cas... [[Veus de fons.]] «Ai, mare meva, no, miri el diari de sessions i prou, ja veurà com és veritat el que estic dient. En tot cas, senyor conseller, ja he vist que s'ha llegit i que ha posat Post-it a l'informe que jo li vaig portar fa setmanes, acompanyada de la meva companya, la senyora Marina Bravo. Ja era hora que me'n digués alguna cosa, perquè és que no em va contestar ni la carta que li vaig adjuntar, que potser vostè és més conseller d'Ensenyament que no pas d'Educació, perquè ni una resposta a la meva visita; però, bé... Ara, li faré un seguit de preguntes d'aspectes que ens han semblat molt preocupants –com ja he vist que s'ha llegit l'informe; que ho donava per fet, d'altra banda–, i vostè em contesta sí o no. Segons aquest informe, les direccions dels instituts al Maresme i al Vallès Oriental van difondre un manifest en contra de les Forces i Cossos de Seguretat de l'Estat. Això és cert? Sí o no? Segons aquests informes, diferents AMPAs van tenir una comunicació fluïda amb els CDR per tal d'ocupar els centres escolars i poder fer un referèndum il·legal. Això és cert? Sí o no? Les AMPAs van col·laborar en poder ocupar els centres escolars per fer un referèndum il·legal? Sí o no? Segons aquest informe, també molts llibres de text catalans presenten greus alteracions de la realitat i manca de rigor científic i terminològic; per exemple, hi ha llibres que parlen de la Corona catalanoaragonesa, hi ha llibres que parlen del regne de Catalunya-Aragó. Això és cert? Sí o no? Hi ha llibres de text a Catalunya que presenten Catalunya com si fos un país, com si fos una nació al mateix nivell que, per exemple, Anglaterra, França o Alemanya? Això és cert? Sí o no? I, segons aquest informe, en alguns centres hi ha simbologia partidista. Per exemple, hi ha un pati que es diu «1 d'octubre. Això és cert? Sí o no? Hi ha cartells de Som Escola a les escoles? Sí o no? Sí i li sembla molt bé, d'acord. Al Defensor del Pueblo, crec que no li sembla tan bé. Bé, en tot cas, una de les seves obligacions com a conseller –ja l'hi ha dit el Defensor del Pueblo; que no m'ha dit què li ha contestat al Defensor del Pueblo– és garantir la neutralitat dels centres escolar. I una altra de les seves obligacions és donar respostes a les demandes que li fa la comunitat educativa. Perquè, hi insisteixo, aquest llibre l'han fet professors i famílies, professors de centres de secundària i professors de la Universitat Autònoma de Barcelona. Són la comunitat educativa, els ha de donar una resposta. Vostè ha de vetllar perquè l'escola catalana sigui una escola de tots i per a tots. M'agradaria que vostè passés a la història per ser un conseller que ha vetllat per la neutralitat de l'escola educativa i no un conseller que ha estat el tercer conseller imputat per saltar-se les lleis a Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula, de nou, el conseller d'Educació.
Gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats... Al Defensor del Pueblo encara no li he respost, perquè estic en termini. Vaig estar a punt de tornar-li la carta, perquè, en demostració de l'alt coneixement que té el Defensor del Pueblo de la realitat educativa catalana, la carta anava dirigida a la «señora consejera de Educación, que ja fa mesos que el gènere del responsable del departament és masculí i no femení. Vaig sospitar que potser el Defensor del Pueblo tenia tendència a utilitzar el llenguatge cupaire –amb perdó–; però després em van dir que no, que segurament el Defensor del Pueblo el llenguatge cupaire no l'utilitzava. Per tant, diguem-ne, què podem esperar de qui, sis mesos després, encara no s'ha assabentat dels canvis en el Departament d'Educació a Catalunya? Li respondré igual, perquè, diguem-ne, és la nostra obligació. Quan li respongui, li'n donaré còpia. Senyora Sierra, sé que ja ens hem posat en contacte amb vostè per veure'ns un dia o altre, o ens hauríem d'haver posat en contacte o ens hem d'anar posant en contacte. Escolti, li proposo una cosa... [[Veus de fons.]] Bé, és igual. Li proposo una cosa des d'aquí, que és tribuna parlamentària: el dia que vostè vulgui i a nosaltres ens vagi bé per agenda, un grup de vostès i el departament ens reunim i ho mirem cas per cas –i ho mirem cas per cas–, i ho debatem cas per cas. Hi ha casos objectius i casos que són de debat. Perquè vostè, per exemple, em diu: «És cert que els directors del Maresme van fer...? Sí, sí, els directors del Maresme van fer un document que deia: «Només des de la llibertat i el respecte a les persones i a les idees és possible educar els nostres infants i joves, per tal que esdevinguin autèntics ciutadans solidaris, respectuosos i compromesos amb els altres. Absolutament d'acord amb aquestes paraules dels directors del Maresme –absolutament d'acord amb aquestes paraules dels directors del Maresme. Em diu: «És que les AMPAs... Les AMPAs són entitats que no tenen res a veure amb l'Administració. Vostè sap en aquest moment el debat que tenim el departament i la FAPAC? No és un debat d'un subsidiari... No, no, és un debat dur, perquè la FAPAC, que representa les AMPAs és una entitat lliure d'entitats lliures. No puc anar jo a l'AMPA a dir-li què ha de pensar o què ha de fer, això seria intervencionisme de l'Administració a les entitats privades; no podem fer això, i no volem fer això i no farem això. Més coses que m'ha dit... Però, hi insisteixo, el dia que acordem, mirem aquest document cas per cas. Nosaltres l'hem mirat cas per cas i vostès també se'l deuen haver mirat, i confrontem... Bé, li ho proposo, eh? El cos d'inspectors que abans m'ha dit. Quan nosaltres proposem fer un cos d'inspectors, li estem donant a vostè, diguem-ne, la conformitat de quina és la manera que els inspectors no es nomenin per un procediment que no sigui objectiu. La manera d'aconseguir un cos d'inspectors objectiu completament i que ningú ho pugui discutir és fer oposicions; per això proposem un cos d'inspectors . I m'està dient: «Proposen un cos d'inspectors per continuar nomenant a dit. No. Proposem un cos d'inspectors per deixar de nomenar a dit; crec que és evident; és que és evident, vull dir, això és evident. Després em podrà discutir –i ja ho discutirem– si el temari el troba correcte o no, però proposar un cos d'inspectors vol dir proposar un procediment de selecció professionalitzat i objectiu. Més. Em diu... Som Escola. Som Escola està format per entitats legals –està format per entitats legals. Un cartell d'entitats legals es pot penjar en qualsevol lloc, és un cartell d'entitats legals. No són «comandos separatistas, eh?, Som Escola són entitats legals, eh?, i estan en els registres i tot això. Llavors, l'hi torno a dir..., l'hi torno a dir i ho he dit un munt de vegades. Vostè diu: «Garantirem que l'escola dels catalans sigui neutral? Garantirem que l'escola catalana no adoctrini, perquè si joc dic «neutral, després, vostès utilitzen aquell concepte de neutral, dient que no hi hagi res, que ningú opini res i que no... No, no. Garantirem que l'escola catalana no adoctrini, com no adoctrina. I, si hi ha un cas de mal funcionament en els 5.465 centres, actuarem –si n'hi ha un. Però hi ha 5.465 casos excel·lents de pràctica diària, de bona escola, amb bon professorat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el retorn social del rescat bancari]] [[300-00057/12]] La següent interpel·lació és sobre el retorn social del rescat bancari; formulada pel Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Eva Baró.
Bé; gràcies, president. Senyores diputades, senyors diputats, mirin, hi havia una vegada un estat, l'espanyol, que entre el 2009 i el 2011 va haver de rescatar una banca, l'espanyola, degut a l'esclat d'una bombolla immobiliària que la mateixa banca havia anat alimentant. Segons el Banc d'Espanya, el rescat va pujar per sobre dels 75.000 milions d'euros, dels quals més de 50.000 van sortir directament de les arques de l'Estat espanyol, és a dir, de les butxaca de la ciutadania que tots nosaltres representem. Perquè ens fem una idea de la magnitud de tot plegat, el darrer pressupost aprovat per la Generalitat ronda els 25.000 milions d'euros; per tant, tenim 75.000, 50.000, 25.000. El rescat bancari va equivaldre a tres vegades el pressupost total de la Generalitat. El procés de sanejament també va implicar la creació d'un banc dolent, conegut per les sigles de Sareb. La Sareb és una entitat publicoprivada. Certament, està formada pel FROB, però també està formada per alguns dels bancs nacionals rescatats –que ja té crim la cosa–, bancs estrangers, companyies asseguradores, energètiques, etcètera. La Sareb ret comptes a la troica i també ret comptes a l'Estat espanyol, que n'és el propietari. La societat va adquirir dels bancs una cartera d'actius tòxics valorats en més de 56.000 milions d'euros i disposava, en el moment de la seva creació, de més de 76.000 «vivendes –76.000 «vivendes–, majoritàriament desocupades, per comercialitzar. Per tornar a posar en context la magnitud de tot plegat, aquesta xifra és una quantitat similar a la dels habitatges de protecció oficial acabats entre el 2000 i el 2015, és també set vegades superior a l'actual parc de lloguer protegit, social i assequible de Barcelona, i equival, aproximadament, a les reserves de sòl d'habitatge protegit a tota l'àrea metropolitana. La Sareb va néixer per comercialitzar tots aquests actius en un termini de quinze anys, per contribuir, així, a eixugar el deute de l'Estat. Per tant, actua de facto com a immobiliària semipública, una missió en la que no se n'està sortint i no està sent especialment exitosa, si tenim en compte dues circumstàncies. Primera circumstància: que aquest mes de novembre el mateix Banc d'Espanya xifrava amb 42.000 milions d'euros el total de diners irrecuperables del rescat bancari. I segona circumstància: si comparem la Sareb amb els resultats obtinguts per altres bancs dolents, creats a Irlanda el 2009, o a Alemanya el 2010, exactament amb la mateixa finalitat, veurem –com diu un informe de la Comissió Europea del 2016, que d'alguna forma analitza aquest tipus d'organitzacions– que destaca la capacitat molt menor de la Sareb per reduir la cartera d'actius tòxics en comparació amb els seus anàlegs a Irlanda i a Alemanya; diu «per manca d'eficiència. És a dir, que, mentre l'emergència habitacional ha fet i està fent estralls en la vida de moltes famílies i moltes persones, la Sareb té un parc enorme d'habitatges que sembla força parat i aturat, un parc de «vivendes que no estaria servint ni per eixugar el deute ni per donar resposta a la funció social que ha de tenir l'habitatge. El súmmum del súmmum del súmmum de l'absurd: ni en treu benefici ni deixa que ningú se'n beneficiï. Tot i la creixent i evident dificultat d'accés a l'habitatge que pateixen cada cop més famílies, la Sareb i, per tant, el seu copropietari, l'Estat espanyol, se n'han mantingut completament al marge, aliens –això no va amb ells–, fins al punt que l'entitat no té cap tipus de mandat ni cap tipus de compromís formal envers la ciutadania. Com a gran què, en el seu moment, el Govern va aconseguir que cedís l'ús d'uns sis-cents habitatges al fons d'habitatge de lloguer social; ha estat l'única gesticulació feta per l'entitat al llarg de tots aquests darrers anys. Doncs bé, des del Grup Republicà, denunciem que la Sareb, les entitats financeres rescatades i, en darrer terme, l'Estat espanyol tenen un deute pendent i un deute vigent amb la ciutadania –el tenen–; un deute cívic i ètic de garantir un retorn social d'un rescat bancari que va ser de magnitud colossal, que va ser totalment gratis, perquè no es va preveure cap tipus de contrapartida, cap tipus de contraprestació i cap tipus de retorn social. De fet, aquests darrers anys, han estat moltes les veus i les ocasions en què s'han denunciat aquesta injustícia i aquest greuge. El Síndic de Greuges, sense anar més lluny, ha proposat en diverses ocasions que un 30 per cent dels habitatges de la Sareb es cedissin per crear un fons d'habitatge de lloguer social, la qual cosa hauria implicat una dotació inicial d'entre 15.000 i 17.000 habitatges –entre 15.000 i 17.000 habitatges–, molt per sobre d'aquells testimonials 600 habitatges que els mencionava feia un moment. Al Parlament, també ens hem pronunciat en diverses ocasions en aquest sentit, i mencionaré només la primera de les mocions, la 66 del 2013, que, a proposta d'Esquerra Republicana, instava la creació d'aquest fons social d'habitatges a partir de la dotació d'habitatges procedents del parc d'immobles no ocupats de les entitats financeres, la Sareb, etcètera. També la Taula del Tercer Sector ha fet, els darrers anys, la mateixa reivindicació, i ha constatat, a més a més, la dificultat afegida de concórrer al tempteig i retracte per falta de finançament. El tempteig i retracte seria un dret preferent de compra o d'adquisició de les transmissions provinents d'execucions hipotecàries. Ells expliquen que només han pogut adquirir-ne vint-i-tres, de les 5.573 transmissions fetes fins a finals del juliol del 2017, a les que haurien pogut accedir. I potser es preguntaran: «I ara per què portem aquest tema? Per què el posem sobre la taula, un cop més? Doncs, hi han molts motius, però els en diré només un. I és que, en aquests moments, la banca, pressionada per la normativa del Banc Central Europeu, té pressa –té pressa–; té pressa per vendre una part important del seu parc d'habitatges a grans fons d'inversió; fons d'inversió que, posteriorment, trossejaran aquestes carteres, vendran els habitatges o els oferiran en lloguer per especular i per treure'n un gran rendiment. I, segons l'Institut Català de Finances, la legalitat vigent permet que abans d'aquesta venda l'Administració pública pugui exercir, ha de poder exercir, pot exercir, el seu dret de tanteig i retracte i adquirir-los, adquirir-los per després oferir-los a les entitats del tercer sector o als promotors socials. És a dir, aquestes operacions que s'estan fent ara i que es fan a preus molt ajustats podrien representar una oportunitat única per garantir part d'aquest retorn que fins ara ha estat inexistent, i que permetria incrementar notablement el parc de lloguer social. En altres països es va optar per una estratègia similar: crear un banc dolent que aglutinés i que comercialitzés tots els actius tòxics per ajudar l'Estat a eixugar el deute. Però en aquests altres països els estats de torn han estat capaços d'assegurar un retorn social a l'esforç que havia fet la ciutadania. I només en mencionaré un exemple, el NAMA, el banc dolent irlandès, que en set anys ha estat capaç de finançar dos mil habitatges socials, ha estat capaç de completar-ne 2.500 més i es marca com a objectiu finançar fins a vint mil habitatges més per al 2020, entre altres iniciatives. És a dir que exigir el retorn social del rescat bancari no és un mer desideràtum, no és un brindis al sol i no són paraules boniques, només; és una responsabilitat ineludible per part de tots nosaltres, i, a més a més, és una reivindicació perfectament viable, com evidencia el que els acabo d'explicar. A nosaltres ens sembla que amb voluntat política hi hauria maneres de corregir o, si més no, de pal·liar aquesta injustícia i aquest greuge. Per exemple, assegurant que ajuntaments i entitats socials disposessin de recursos suficients, a través de crèdits tous de l'ICO, per exercir aquest dret de tanteig i retracte de forma efectiva per a adquisició d'habitatge que es pogués dedicar a parc social. O, per exemple, regulant l'adquisició o, si més no, la cessió temporal d'aquest habitatge que està allà parat, mort de fàstic –si m'ho permeten–, que actualment està en mans de la Sareb o de les entitats financeres rescatades per tal que les autoritats públiques poguessin destinar-lo a lloguer social o, si més no, a emergència habitacional. I hi podria haver moltes més solucions i moltes més mesures. Per nosaltres l'habitatge és sinònim de justícia social. Des del Grup Republicà compartim la voluntat de la Generalitat de fer polítiques econòmiques que permetin de facto abordar la qüestió de l'habitatge com un pilar més de l'estat del benestar, al mateix nivell que l'educació, al mateix nivell que les pensions o la sanitat. I, malgrat les dificultats, ens consta que la Generalitat i, en particular, la vicepresidència d'Economia i el Departament de Territori han fet i estan fent esforços molt notoris en aquest sentit a través de solucions econòmiques creatives. Per això ens sembla de justícia exigir a l'Estat espanyol, un dels principals responsables d'aquest rescat, que mostri com a mínim el mateix compromís, la mateixa preocupació i la mateixa sensibilitat que la mateixa Generalitat ja ha demostrat i que altres estats han demostrat a l'hora d'assegurar el retorn social dels corresponents rescats bancaris que s'han produït. Per tot plegat, senyor vicepresident, a nosaltres ens agradaria conèixer quines han estat les principals actuacions del Govern de la Generalitat per afavorir l'exercici efectiu del dret de tanteig i retracte, quins límits i quines dificultats hi han pogut trobar i, sobretot, quins canvis o mesures serien necessaris per part de l'Estat espanyol per assegurar aquest retorn social, que és més necessari que mai. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el vicepresident del Govern, senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, senyor president. Consellera, conseller, diputades i diputats, diputada Baró, permetin-me que comenci aquesta resposta fent una mica l'itinerari de la crisi bancària, relacionada amb la crisi immobiliària, que ha portat com un dels seus resultats, doncs, per una banda, l'augment de les dificultats en el manteniment de l'habitatge de moltes famílies, i, per altra banda, l'existència d'aquest estoc d'habitatge buit, primer en mans de les entitats financeres, després en mans de la Sareb –alguns d'ells– i, finalment, en mans de fons d'inversió. A vegades es diu que ni a Espanya ni a Catalunya no hi ha hagut mai una intervenció pública en habitatge, i nosaltres creiem que no és així. De fet, hi ha hagut una política d'habitatge de les més intenses i persistents a Europa. El problema potser està en la direcció d'aquesta política pública d'habitatge, orientada a un habitatge en propietat, mitjançant la construcció d'habitatge de protecció oficial destinat a la venda i la seva posterior, després, desclassificació com a habitatge protegit i amb generoses desgravacions fiscals per accedir a l'habitatge de propietat, per desgravació en l'IRPF per adquisició d'habitatge habitual. Mentre era aquesta la direcció, que, evidentment, ha comportat tot un conjunt ingent de recursos públics en forma directa de subvenció o en forma de benefici fiscal, en altres països del nostre entorn s'apostava per l'habitatge social de lloguer. Les arrels d'aquesta política van enllà en el temps. De fet, el franquisme deia que no volia un país de proletaris sinó de propietaris, i, de fet, aquesta idea es va anar mantenint amb la segona restauració borbònica. De fet, a Espanya, i també a Catalunya, el percentatge d'habitatges en propietat de l'usuari –per tant, que n'és propietari qui hi viu i no que hi està com a llogater– és el més elevat de l'eurozona. Trobem el mercat del lloguer, en conseqüència, doncs, amb una crisi de demanda –demanda no coberta– i, sobretot, d'habitatge social de lloguer. És molt important tenir present aquesta evolució històrica, perquè l'estoc d'habitatge existent en un territori no es fa ni es consumeix en quatre dies. I si volem capgirar, com és la voluntat d'aquest Govern, i també dels governs anteriors,, aquesta tendència, doncs, no ho farem tampoc en quatre dies, sinó que cal persistir en el temps. De fet, aquest Parlament ha regulat en matèria d'habitatge: feia referència al tanteig i retracte. El tanteig i retracte van ser introduïts per la Llei d'habitatge del 2007 circumscrits en aquelles àrees en les que hi havia una demanda acreditada d'habitatge i que s'havia d'articular a través del Pla territorial sectorial d'habitatge. Posteriorment, el 2009 es crea l'Agència de l'Habitatge de Catalunya per tenir un instrument d'intervenció ràpida. I crec que, fent-ne una valoració en perspectiva, aquest instrument ha estat útil. Evidentment, el que necessitem és potenciar-lo encara molt més, i després em centraré en algunes de les mesures que aquest Govern, de forma transversal, està permetent a l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, doncs, per poder tenir més instruments per fer la seva feina. L'Ofideute, creat en el marc de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, ha estat una porta d'accés de moltes famílies que tenien problemes en el manteniment del seu habitatge a causa de manca de recursos econòmics, doncs, a poder trobar solucions prèvies que evitessin el desnonament i que s'acumulés un deute per l'habitatge i acumulació de deute per part de les famílies. Hem tingut, doncs, un model centrat en l'accés a la propietat mitjançant garantia hipotecària i alhora una bombolla de crèdit que inflava els preus. I en aquest Parlament se n'ha parlat moltes vegades, i, de fet, com deia la revista The Ecomomist, no?, the party is over, la festa s'ha acabat. Amb l'inici de la crisi econòmica, d'aquesta festa, com molt bé deia la diputada, n'hem hagut d'assumir els costos tots plegats: s'ha endut molts projectes de vida per davant i ha empès els ciutadans que estan en situació de més vulnerabilitat econòmica a viure autèntiques situacions angoixants. Si en fem una anàlisi ràpida, la gènesi és ben senzilla. Un excés de crèdit estranger: Amb l'arribada a l'euro es redueix el risc país, es redueixen significativament els tipus d'interès, i, per tant, endeutar-se és més barat. Hi ha molt de sòl disponible. Hi ha una entrada molt important de capitals estrangers centrats en el préstec immobiliari, relacionats amb el sector immobiliari a Catalunya, i es genera una dinàmica d'augment del preu de l'actiu, del preu de l'habitatge, i una dinàmica, doncs, d'increment de tots els aspectes de risc en l'àmbit del crèdit immobiliari: terminis cada vegada més llargs, tipus d'interès i condicions determinades, algunes de les quals s'han discutit en aquest Ple, ahir mateix, com per exemple les clàusules sòl o altres tipus de condicions de contractació que realment en molts casos són clàusules abusives. En el moment en què es tanca l'aixeta del crèdit, aquella dinàmica expansiva es trenca i es produeix una caiguda del preu de l'habitatge, amb la qual cosa moltes famílies es van trobar que tenien un deute molt important que servia per pagar un actiu, un habitatge, que havia reduït molt el seu valor. El no pagament del deute comporta la pèrdua d'aquest habitatge, i com que no serveix per cobrir tot el deute, doncs, et quedes sense casa i amb un deute per pagar. Va haver-hi un rescat bancari, però molta gent que va patir aquesta situació pot tenir molt clar que a ells ningú els va venir a rescatar. Mentrestant, és normal que hi hagi sectors del nostre país que percebin una injustícia, una diferència, quan en l'àmbit mercantil moltes promotores immobiliàries que van fer fallida..., evidentment, doncs, aquell deute va quedar en mans dels bancs, va quedar el deute pendent, doncs, a través de quedar-se els bancs els estocs d'habitatge per garantir els seus crèdits, i molts proveïdors d'aquestes promotores, que eren les que estaven, no?, a l'últim àmbit d'aquest mercat d'habitatge, doncs, amb feina feta per cobrar. De fet, el rescat de les entitats financeres va suposar que hi havia un estoc de crèdits de cobrament dubtós i un estoc d'habitatges a un preu de mercat que no cobria el seu propi endeutament amb les entitats financeres, i les entitats financeres, l'endeutament que tenien amb els mercats de capitals. Abans que fes fallida la banca de l'Estat, la banca espanyola, com va passar, doncs, en el cas de Portugal o d'Irlanda, a nivell de les institucions europees i del Fons Monetari Internacional es van rescatar aquestes entitats oferint instruments amb la garantia de l'estat al darrere. Una garantia coberta, doncs, que suposa un passiu contingent que evidentment comporta que s'hagi d'assumir amb deute públic, no amb recurs pressupostari immediat, en molts casos, però sí amb un deute públic futur. Es va dir en el seu moment –el ministre De Guindos– que el rescat bancari costaria zero euros a la ciutadania. Avui el Banc d'Espanya diu que hi hauran més de 40.000 milions d'euros que seran impossibles de recuperar. Resultat: el senyor De Guindos, vicepresident del Banc Central Europeu. En tot cas, els premis són ben curiosos en aquesta vida. La realitat, doncs, és que aquesta garantia de l'Estat que es va articular mitjançant la Sareb, el banc públic dolent, va absorbir els actius tòxics de les entitats financeres. I aquesta entitat, la Sareb, per tal d'arribar a l'equilibri, s'està desprenent d'aquests actius moltes vegades a uns preus molt baixos i amb estocs molt grans, amb packs molt grans d'habitatge en mans de fons voltor, que ho veuen no com un actiu a gestionar com a empreses immobiliàries –i, per tant, perquè la gent hi visqui, consumeixi habitatge, diguem-ne, mitjançant el lloguer–, sinó com un actiu merament financer. I, per tant, com deia la diputada, per, aquest actiu, trossejar-lo ben petit i que sigui, doncs..., que el col·lateral sigui la garantia de la dinàmica de nova emissió de deute en els mercats. Què podem fer davant d'això? Doncs en la segona intervenció l'hi diré, però tanteig i retracte, finançament públic en l'àmbit de les promocions d'habitatge social, ajuntaments i entitats per a l'adquisició del tanteig i retracte; consolidar les figures normatives, per exemple, en l'àmbit de l'impost d'habitatges buits, i orientar la política de propietat de la Generalitat de Catalunya amb actius que no estan afectes al servei públic, per prestar un servei públic, i que poden ser habitatge..., orientar-les precisament en aquesta emergència social, i la gestió que estem fent de les herències intestades va en aquest sentit. En el segon torn li detallaré quines són aquestes actuacions, i, per tant, doncs, espero que em doni l'oportunitat de poder fer aquest segon torn per poder-les-hi detallar. Moltes gràcies.
Com vulgui, sí. [[Veus de fons.]] Si vol, des d'aquí.
Obro breument torn perquè estic molt interessada en que pugui aprofundir [[rialles]] en la resposta que em consta que tenen ben preparada, perquè crec que hi ha algunes idees que podria ser molt interessant compartir..., i seguir aprofundint en futures, diguem-ne, iniciatives legislatives que m'agradaria que poguéssim compartir. Per tant, sec, i així pot seguir ell, el vicepresident. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, doncs, del vicepresident del Govern.
Gràcies, senyor president. Senyora diputada, aquestes innovacions parlamentàries demostren que és necessària la flexibilitat en la interpretació de les normes, també del Reglament del Parlament, i això està molt bé. En tot cas, coses que es poden fer i que, de fet, hauríem d'impulsar. Unes de les administracions que han de fer front a la situació de problemes en l'accés a l'habitatge i en el manteniment són les administracions municipals. I ens trobem la paradoxa que tenim els ajuntaments del nostre país que tenen, en aquests moments, uns superàvits acumulats a Catalunya de 1.000 milions d'euros que l'aplicació estricta de la Llei d'estabilitat pressupostària, malgrat que estan en superàvit, no permet aprofitar. Per tant, modificació de la Llei d'estabilitat pressupostària perquè els actuals superàvits municipals, que es troben bloquejats per l'aplicació estricta de la regla de la despesa, es puguin utilitzar en part per exercir aquest dret a tempteig i retracte per part dels ajuntaments, i, per tant, puguin adquirir habitatges i destinar-los a l'estoc d'habitatge públic de lloguer social en aquelles localitats on hi ha una demanda acreditada. Les administracions locals, ho repeteixo, del nostre país tenen 1.000 milions acumulats de superàvit. La Generalitat de Catalunya, en el darrer exercici tancat, va tenir un dèficit de 1.200 milions. Per tant, entenem que aquests recursos disponibles en mans dels ajuntaments haurien... –i els ajuntaments, n'estic convençut, que hi estarien absolutament d'acord–, es podrien destinar en aquest sentit. Per tant, impulsarem canvis davant del Govern de l'Estat per aprofundir en aquestes excepcions de la regla de la despesa. En segon lloc, Institut Català de Finances. Ho vam anunciar fa unes setmanes: línia de 250 milions d'euros de finançament, amb uns costos de finançament molt –molt, molt– competitius, perquè les entitats municipals, perquè les entitats socials i les administracions públiques i les empreses públiques puguin exercir el dret a tempteig i a retracte o puguin engegar noves promocions d'habitatge protegit destinades al lloguer. Per tant, si un dels problemes és el finançament, tenim un instrument, la banca pública d'aquest país, que és l'Institut Català de Finances, que s'ha d'enfocar en aquest sentit. És un treball de l'Institut Català de Finances, Departament de Vicepresidència, i, sobretot, Departament de Territori i Sostenibilitat. Per altra banda, els acords de sessió d'habitatges d'entitats financeres per destinar-los a lloguers socials; se n'han produït, no només amb la Sareb, amb altres entitats, no?, entitats financeres que han estat el resultat també d'absorcions en aquest procés de reestructuració bancària, però encara s'han d'impulsar molt més. Per tant, persistirem en aquests convenis. Un instrument important és l'impost sobre habitatges buits, que, quan es va presentar en aquest Parlament, recordo que es deia que no serviria per re, que anava destinat al fracàs. Escolti'm, l'any passat, 18 milions d'euros, el 2017; el que portem del 2018 fins a l'estiu se n'han ingressat 16,3. Un impost que, els recursos que se n'obtenen són finalistes, per tant, van destinats a la política d'habitatge públic, i, precisament, una de les prioritats és l'exercici d'aquest dret de tempteig i retractes. I, finalment, en el minut i mig que em queda de re, Junta d'Herències de la Generalitat de Catalunya. El juliol passat vam tenir una polèmica, jo crec que massa superficial, al voltant d'aquelles herències intestades, que no tenen hereu, que van a parar a la Generalitat de Catalunya. Vam arribar al compromís, l'any 2017, de que quan en aquestes herències hi haguessin habitatges, aquests, prioritzar-los a destinar a habitatge social. Alguns d'aquests habitatges, per les condicions, per la situació, no són adequats per destinar-los a habitatge protegit, però els recursos que es poden generar amb la seva subhasta, sí. I aquest juliol passat, precisament, vam fer això. Ara, amb la subhasta realitzada el juliol passat podrem adquirir trenta-cinc habitatges, havent-ne subhastat vint-i-set. Per tant, incrementem de forma destacada el nombre d'habitatges que obtindrem d'aquestes operacions. Es van obtenir 3,8 milions d'euros; 2,9 milions d'euros es destinaran, de forma immediata, a, precisament, l'adquisició d'habitatges a la ciutat de Barcelona i a municipis de l'àrea metropolitana. Per tant, orientem també la gestió d'aquest patrimoni de la Generalitat provinent de les herències intestades a polítiques d'habitatge protegit. No es tracta només de fer una gestió econòmica correcta tècnicament, sinó de donar-hi sentit polític, i un dels sentits polítics més importants és treballar per garantir el dret a l'habitatge de la nostra ciutadania perquè ningú es quedi enrere. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre l'ascens de la ultradreta]] [[300-00058/12]] La següent interpel·lació, sobre l'ascens de la ultradreta..., i la presenta el Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació, la diputada senyora Najat Driouech.
Bé, gràcies, president. Bon dia, president, companys, companyes, consellers, conselleres, diputats, diputades, les persones que ens acompanyen avui a l'hemicicle i a totes aquelles persones que ens segueixen per qualsevol mitjà que té el Parlament. La nostra societat està sent testimoni de canvis de dinàmiques que ens poden passar una factura difícil d'assumir. L'exemple més recent l'hem tingut a Andalusia, on hem vist l'entrada de dotze diputats d'extrema dreta a l'Estat espanyol. És l'última conseqüència d'una onada que s'ha deixat sentir arreu d'Europa i del món. En aquest Parlament ja ho hem condemnat repetidament; a l'últim Ple de política general, sense anar més lluny, en una moció on el PP i Ciutadans es van abstenir, un fet que, lluny de ser una anècdota, il·lustra perfectament com alguns partits polítics entenen la lluita contra l'extrema dreta. Ens escandalitzem quan Trump menysprea els natius americans, però no passa res quan el ministre Borrell minimitza el seu genocidi. Amb raó posem el crit al cel quan Salvini nega l'entrada de vaixells d'immigrants, però mirem cap a una altra banda quan el Govern del PSOE considera Líbia un port segur. I, ara, ja tenim aquí l'extrema dreta en la seva versió més descarada. Què està passant? Com i per què ha pogut arrelar-se el discurs de l'odi a la societat espanyola? Si fem una ullada a les principals propostes dels dotze diputats de Vox, ens hauríem de preocupar i molt. Companys i companyes, no us preocupa que un partit digui que cal derogar la Llei de violència de gènere? Perquè, segons ells, moltes denúncies són falses i perquè molts dels agressors són immigrants. Quina irresponsabilitat vincular la violència de gènere amb la immigració! [[Aplaudiments.]] La violència de gènere o la violència masclista no té raça, no té origen, no té estatus social. És violència de gènere. Les dades de l'Estat espanyol en conjunt desmenteixen aquesta teoria. Només el 30 per cent de les víctimes són immigrants i el 70 per cent dels agressors són de nacionalitat espanyola. Però Vox relaciona la violència amb la immigració, perquè volen crear una divisió entre ells i nosaltres fent servir la immigració per posar l'accent negatiu en la diversitat cultural; una immigració que els ha servit per excusar o que els ha servit d'excusa per no presentar propostes realistes per combatre l'atur, sinó per situar-los com a ciutadans que no tenen el mateix dret per accedir a un lloc de treball. Fal·làcies, o millor dit, estereotips que l'extrema dreta atribueix a la població immigrant. Mentides sense cap base real, tal com explica Càritas a la seva campanya «Compartiendo el viaje. Menteixen quan diuen que els immigrants viuen de les prestacions econòmiques i que delinqueixen. Aquest és un dels rumors més estesos, però la realitat demostra que la immigració, en termes globals, aporta molt més en pagaments d'impostos que les prestacions que reben. També desmentien que la immigració posa en risc la cultura, un discurs de la por que contrasta amb la realitat històrica. En resum, Vox representa un perill per les seves propostes racistes, masclistes i classistes, i els seus dotze escons al Parlament andalús són un toc d'atenció que ens ha de fer reflexionar a tots els demòcrates. Però ens equivoquem si pensem que l'ascens de Vox es deu a un augment del racisme, el masclisme o el classisme a l'Estat espanyol. La seva irrupció a l'activitat política pot acabar derivant cap a un debat públic amb actituds autoritàries, però el que els ha obert la porta ha sigut l'anticatalanisme: la política repressiva contra l'independentisme animada per Ciutadans, executada pel PP i continuada pel PSOE. Això és el que els ha obert la porta. Si prenem l'estudi postelectoral de les eleccions andaluses realitzat per El País, les dades són clares: més del 33 per cent dels votants de Vox ho fan per defensar la unitat d'Espanya, i el 28 per cent, per frenar l'independentisme; un vot que no neix de la vulnerabilitat social i econòmica. Vox es desploma entre els votants de rendes més baixes i augmenta entre les rendes més altes. Vox no és pas una nova dreta populista, és la vella dreta franquista de sempre. La subhasta de l'odi a la que s'han prestat el PP, Ciutadans i a estones el PSOE ha legitimitat accions de l'extrema dreta davant la gran part de la societat espanyola. Quan els dirigents de Vox es manifesten dia sí dia també amb la senyora Arrimadas, el senyor Rivera, el senyor Albiol, i, fins i tot, el senyor Iceta, queden legitimats davant de la ciutadania. Quan els dirigents de Vox actuen com a acusació particular que manté demòcrates compromesos a la presó, queden legitimats davant de la ciutadania. Quan alguns mitjans diuen que existeixen bandes de disciplina paramilitar a Catalunya, legitima i fa necessària l'extrema dreta a ulls de molts dels ciutadans. [[Aplaudiments.]] El feixisme prospera quan els partits tradicionals reneguen dels drets i de les llibertats, fruit de lluites històriques, i competeixen per veure qui té més mà dura en contra de les dones, en contra dels migrants o en contra dels catalans. L'experiència ens ensenya que el compromís amb els drets civils i polítics, amb la llibertat d'expressió, amb el dret a la protesta, amb la promoció i el respecte vers els drets humans és possible combatre els discursos de partits com Vox. En comptes d'aquest compromís, ens trobem amb el PP, Ciutadans i PSOE, que competeixen per veure qui troba una excusa més ridícula per poder aplicar l'article 155; com polítics i tertulians es barallen per veure qui pot criminalitzar de forma més grotesca la legítima protesta de la ciutadania. El feixisme no es combat amb falsos dilemes entre la llibertat i la seguretat, no es combat amb menys drets, sinó amb més drets. Cal anar més enllà, fer pedagogia contínua sobre els drets humans per desemmascarar les mentides de Vox. No podem sinó preguntar-nos quan aprendrà, el PSOE del Pedro Sánchez, que l'única oportunitat per aturar la deriva nacionalista i autoritària de l'Estat espanyol és un compromís ferm i clar amb la pluralitat i el diàleg, perquè qualsevol diria que, amb la reacció de Ciutadans, PP i PSOE, a Vox no li calen més de dotze escons a Andalusia per governar l'Estat. Han estat vostès molt més receptius a les demandes de l'11 per cent dels votants d'Andalusia de Vox que no a les demandes continuades del 80 per cent de la ciutadania de Catalunya: fi de repressió, llibertat i referèndum. Per tot això, des del Grup Republicà li volem preguntar al molt honorable conseller Bosch com veu vostè, com a conseller d'Acció Exterior i amb la seva experiència en l'àmbit internacional i europeu aquest auge de l'extrema dreta. Per últim, voldria aprofitar per demanar i exigir a totes les forces democràtiques un compromís ferm davant de l'extrema dreta. Senyors del PP, Ciutadans i PSOE, evitar-ho està a les seves mans. Companys i companyes, és el moment de ser honest i responsable amb les nostres accions i les nostres aliances. Depèn a qui li donem suport, depèn amb qui pactem governar, ens estarem situant amb l'extrema dreta o en contra de l'extrema dreta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Alfred Bosch.
Gràcies, president. Bé, aquest és un tema incòmode, i avui debuto en aquesta cambra amb un tema que, certament, és incòmode però del qual cal parlar. Hem de parlar del que està passant al món, del que està passant a Europa i del que està passant també aquí en l'àmbit de la ultradreta. Agraeixo a la diputada Najat Driouech que ens hagi exposat amb tanta valentia, doncs, una sèrie de qüestions que, sens dubte, de manera personal ha hagut de suportar repetides vegades. Li agraeixo el coratge d'haver-ho exposat amb la força i amb la claredat que ho ha exposat avui aquí. I m'agradaria, doncs, respondre, lògicament, a la pregunta que ha plantejat: què li està passant a Europa i què li està passant al món? Doncs li està passant que un fantasma, un fantasma que no és del tot nou però que no és del tot vell, està recorrent Europa, i està recorrent el món. És el fantasma de la intolerància, de l'exclusió, que es basa en la xenofòbia, que es basa en el racisme, que es basa en el masclisme. És un fantasma que cal combatre, i que cal combatre amb determinació, i que si no ho fem ens trobarem que la nostra societat i la societat que deixem per als nostres descendents cada cop serà més injusta, cada cop serà menys democràtica, cada cop serà menys lliure. Ens trobem davant d'una tornada del feixisme? Home, els moviments d'ultradreta emergents i que cada cop campen més, sobretot pel que fa a Europa, no es reconeixeran com a feixistes, ni com a nazis, ni com a franquistes, ni com a falangistes; no s'hi reconeixeran, ells mateixos. Però, aviam, beuen dels mateixos impulsos; beuen de la intolerància; beuen també de l'exclusió, del nosaltres contra ells, d'aquesta confrontació que dinamita la convivència, que fa molt difícil –molt difícil–, cada cop més difícil que la necessària convivència i entesa entre aquells que tenen un color o un altre color de pell, doncs, continuï amb la fortalesa que tots desitjaríem, o que, fins i tot, confronta la gent de diferent sexe i gènere, confronta la gent amb diferents creences, i sobretot aspira a la intolerància respecte a uns per part dels altres, que es consideren hegemònics. Aquest fantasma que recorre Europa i el món també recorre el regne d'Espanya? Doncs per descomptat, no en som aliens. Nosaltres, que de moment formem part del regne d'Espanya, no som aliens d'aquest fenomen, i, per tant, jo crec que n'hem de parlar. Hem de parlar..., crec que és certa aquesta competició, competició aferrissada de veure qui és més ranci, de veure qui és més fanàtic, que s'està produint entre les files de la dreta nacionalista espanyola, i que en el seu conjunt, doncs, alberga i dona acollida a tots aquests fenòmens que han anat creixent. Per tant, aquesta competició és la que està explotant un filó antidemocràtic, un filó que va en contra que la gent pugui votar, i pugui votar i decidir sobre el seu futur, o pugui votar i decidir, per exemple, en aquesta mateixa cambra sobre com, doncs, el poble de Catalunya pot combatre problemes com l'habitatge, pot combatre problemes com la carestia o com l'escassetat pel que fa als recursos energètics, la pobresa energètica, o pel que fa al combat contra la discriminació de gènere. És aquest filó antidemocràtic, que de vegades, doncs, qüestiona les lleis, com ha apuntat molt bé la diputada, per combatre la violència de gènere, per exemple, o que, per exemple, doncs qüestiona el necessari avenç i el necessari progrés per defensar també els drets dels animals, que també en tenen, eh?, i per tal d'abonar la violència contra els animals, doncs, basant-se en una anomenada «festa nacional que és una autèntica tortura, reconeguda per totes les entitats que es dediquen a defensar els animals. Per tant, tenim aquest filó. Tenim també, amb la ultradreta que creix i que cada cop és més rampant al nostre entorn, un filó també anticatalanista, o fins i tot diríem, podríem dir, anticatalà, en el sentit que no és que vagi en contra d'uns catalans determinats per les seves idees –o no només–, sinó que va en contra que el conjunt del poble de Catalunya pugui decidir el seu futur, i que cadascú lliurement pugui expressar les seves idees, hi estigui a favor o hi estigui en contra. O sigui, fins i tot és anticatalà en el sentit que pot anar en contra dels seus propis seguidors, perquè ni les seves pròpies idees poden ser votades, poden ser expressades en una votació. I per tant, clar, és un filó que fins i tot qüestiona l'existència de les institucions, que, com ahir vam veure, pot demanar destitucions del president, del president de tots els catalans, i ho vam veure ahir, aquí en aquesta cambra; que pot demanar l'aplicació de l'article 155, que vol dir l'eliminació de les institucions pròpies d'aquest país, no d'uns catalans determinats que tenen unes idees determinades: de tots –de tots–, d'institucions com aquesta, en la qual tots estem representats. Per tant, en aquest sentit, sí que hi ha un filó que creiem que és perjudicial, en el sentit que tendeix a l'exclusió, i tendeix a la discriminació i tendeix a la imposició d'aquest nacionalisme radical. En el fons –en el fons–, estem parlant d'una ultradreta que neix, com la majoria de les ultradretes que estem veient a Europa, a l'empara d'un nacionalisme radical. I en aquest cas, el nacionalisme radical espanyol, que ha tingut exponents en competició oberta els últims anys, doncs, ha alimentat aquesta ultradreta. Ens parlen del fenomen de Vox –ens parlen del fenomen de Vox– i de l'alarma a partir de les eleccions andaluses i dels resultats d'aquesta formació. Però això no passa per casualitat, això no passa perquè sí. És a dir, això passa perquè les brases ja estaven enceses, això passa perquè Vox s'alimenta de l'«a por ellos que altres ja han encès prèviament. I, per tant, jo aquí voldria també apel·lar a les responsabilitats de tots aquells que han estat atiant les brases que han permès que una formació tan obertament xenòfoba, tan obertament en contra de la llibertat i de la igualtat de gènere..., jo voldria apel·lar a les forces que han fet possible que això augmentés, les forces que han estat alimentant l'«a por ellos, les forces que han estat alimentant l'exclusió, les forces que han estat alimentant el fanatisme nacionalista radical espanyol, aquesta versió del nacionalisme espanyol que no és positiva, que actua en negatiu, que no vol construir un país nou, sinó que el que vol és destruir aquells que qüestionen un model homogeni, un model centralista, un model inqüestionable de nacionalisme. Per tant –per tant–, jo voldria apel·lar directament als companys aquí presents del Partit Popular, que, des de la campanya en contra de l'Estatut del 2006 com a mínim, han estat qüestionant els fonaments de la convivència a Catalunya; que a partir de l'1 d'octubre, estant al Govern, a partir del desplegament policial en contra d'una votació popular, a partir de l'aplicació del 155, han estat alimentant les brases que han portat la ultradreta a l'auge que estem veient actualment a l'Estat espanyol i concretament a Andalusia. Jo voldria apel·lar als companys aquí presents de Ciutadans, d'aquells que han abonat un discurs contra l'escola catalana, contra la cohesió social que ha permès el model català d'escola integradora. Jo voldria apel·lar contra ells, i els voldria dir que, escolteu, la ultradreta, ajudeu-nos vosaltres a combatre-la. Canvieu el discurs, canvieu el vostre marc ideològic i polític, perquè és el que ha alimentat i el que continuarà alimentant tot el que està passant. Tenim un problema: es diu nacionalisme espanyol radical, i l'hem d'afrontar –l'hem d'afrontar. És un nacionalisme que pot arribar a injuriar altres pobles, com el poble d'Eslovènia, tractant-lo de violent, qüestionant la seva independència, qüestionant el seu model democràtic. És un nacionalisme transversal que pot arribar també a insultar per exemple els indis nord-americans i com són víctimes d'un genocidi inqüestionable arreu del món. És un nacionalisme que pot arribar a negar que a Europa, a diversos països d'Europa, s'intenta fer justícia mentre aquí hi ha injustícia a l'hora de defensar persones que l'únic que han fet és posar les urnes per poder votar. [[Aplaudiments.]] Per tant, davant d'això, demano a tots aquells que han estat alimentant el fenomen de la ultradreta que deixin de fer-ho i que facin, com demanem nosaltres, el que hem de fer: defensar la democràcia, la convivència, la justícia i la llibertat al nostre país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el règim del 78 i la necessitat de plena sobirania per a construir un país alliberat nacionalment i socialment]] [[300-00054/12]] La següent interpel·lació és sobre el règim del 78 i la necessitat de plena sobirania per construir un país alliberat nacionalment i socialment, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Vidal Aragonés. [[Pausa. Remor de veus.]] Esperarem uns minuts. Si localitzen el diputat, si no... [[Pausa. Carles Riera Albert demana per parlar.]] Digui'm, senyor Riera.
Disculpi, president. Estem esperant que arribi el diputat Vidal Aragonés, que crec...
És aquí... –és aquí. Ja està.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Quan vulgui, diputat.
Gràcies, diputats i diputades. I gràcies, president. Ja sabeu, de vegades, com n'és de difícil gestionar el temps en un subgrup de quatre diputats i diputades i una oficina tècnica de dos persones. Aquesta interpel·lació que presentem avui o que fem avui al Govern té relació amb el que fa quaranta anys passava i amb el punt d'inflexió del que es va anomenar la transició. Es comença a tancar una etapa o tota una etapa de lluites del moviment obrer pràcticament sense precedents, un moviment sindical que combinava en bona mesura reclamacions laborals i reivindicacions democràtiques, i que podia desbordar el règim franquista. També, una realitat de fortes reclamacions sobiranistes, tant al nostre país com a Euskal Herria o a Galiza. La resposta que es va donar a aquestes lluites i al conjunt del moviment antifranquista va ser des de dins del mateix règim. Per una banda, i, en primer lloc, a través de la Llei d'amnistia, Llei d'amnistia que no coneixia o, més ben dit, no reconeixia la condició de presos o preses polítics a tots aquells que tenien aquella condició, que fins i tot col·lectius sencers, com el col·lectiu gai, els va mantenir a la presó, i, per una altra banda, que sobretot suposava garantir al conjunt de responsables de la violència del franquisme que mai serien jutjats. Segona significació, el que van expressar en l'àmbit socioeconòmic els pactes de la Moncloa: lluny de donar respostes a les reclamacions obreres, s'apostava per reconèixer l'acomiadament lliure i limitava els increments retributius. I la tercera, segurament la gran resposta del règim del 78: la Constitució espanyola, a través de la qual gira tot el que nosaltres anomenem règim del 78 i a la vegada també el gran element jurídic on s'ha construït l'Estat espanyol els darrers quaranta anys. Tot l'any de tramitació constitucional es va donar soroll de sabres, i això el que significava, evidentment, era que els militars indicaven què sí i què no acceptaven amb relació a les modificacions en el règim. Per cert, en el període de 1975 a 1982 va haver-hi centenars d'assassinats com a violència política, dels quals 245 persones van ser en mans de l'extrema dreta i de l'aparell de l'Estat –moltes vegades és gairebé impossible saber diferenciar quan era l'extrema dreta o quan era l'aparell de l'Estat. I això ho volem posar en el context d'alguna de les coses que han passat aquesta setmana. Ja saben que nosaltres no comprem el relat de la transició modèlica i pacífica, però, això sí, mai els atribuirem a aquells i aquelles que assumeixen la transició els morts de la transició. Per tant, quan aquí es parla de «via eslovena no és el que defensa la CUP; per cert, també demanaríem una mica de serietat, que significa evidentment que allà hi ha una aposta pel dret de l'autodeterminació i que no s'està apostant, quan es parla d'això, per cap conflicte que signifiqui morts. I volem fins i tot traslladar d'una manera amable al conjunt de grups progressistes d'aquesta cambra que han parlat de la via eslovena. Aquesta setmana, reflexió sobre a qui li interessa en aquest moment que la via eslovena es traslladi d'aquesta manera i no pas d'una altra. També el context de discussió. S'ha parlat moltes vegades, d'una manera tancada, un grup reduït d'homes, però a la vegada, també, que la Constitució significava com es donava resposta a les reclamacions del moviment obrer i a la vegada a la pervivència del mateix aparell de l'Estat espanyol. Tampoc volem negar, des de la CUP, que la significació de la Constitució van ser també drets civils, drets polítics i el reconeixement del pluripartidisme. Però, per nosaltres, la lectura que hem de fer de la Constitució és una altra, i és ben diferent. Primer, els principis de l'economia de mercat, constitucionalitzats, de tal manera que aquells o aquelles que creiem en unes altres relacions econòmiques, la superació del capitalisme, no tenim cabuda a la Constitució espanyola. Clar, això pràcticament es transforma en una broma quan el 2011, en pocs dies, es decideix fixar el pagament prioritari del deute davant de qualsevol altra acció política, i, fins i tot, podem parlar de que dificulta qualsevol expressió de polítiques simplement socialdemòcrates. De la mateixa manera, que el cap d'Estat es construeixi de forma hereditària en els descendents de la monarquia borbònica que Franco designà com a successors, a la vegada també amb responsabilitats polítiques, amb capacitat per fer política, d'aquest cap d'Estat, però cap capacitat per controlar la seva acció política. No únicament la Constitució espanyola no reconeix el dret a l'autodeterminació, fins i tot nega la possibilitat de que hi hagi..., allò que s'ha anomenat «comunitats autònomes, que es puguin federar, trencant així amb nacions històriques com podien ser els Països Catalans o com podia ser Euskal Herria. Cap exercici de democratització amb relació a l'exèrcit, la Guàrdia Civil ni la judicatura. Un any abans de la Constitució, el que era el Tribunal de Orden Público es transforma d'un 4 de gener a un 5 de gener en la Sala Penal de l'Audiència Nacional, amb absoluta continuació. Tampoc aposta per un estat laic; estat simplement aconfessional i amb privilegis per a l'Església catòlica. I no es garanteixen com a drets fonamentals alguns de tan importants com la sanitat. I tampoc es garanteix l'ensenyament públic i gratuït en tots els nivells. Això és el que significava la Constitució espanyola. I l'últim element a valorar, el que significa també el Tribunal Constitucional, com a statu quo garantit. Ho hem vist els darrers mesos, sobretot en aquest país. En definitiva, que tot canviï perquè tot continuï igual o, afinant més l'expressió «gattopardista, que canviïn algunes coses perquè no canviï allò essencial. És per això, tot el que significa el règim del 78, i perquè som una nació, que nosaltres volem exercir plena sobirania. I li traslladem al Govern, primer de tot: sobirania és el ple exercici de drets fonamentals, com els de reunió, manifestació i vaga. La resposta del Govern per la convocatòria de dues hores de vaga per al proper dia 21 de desembre és suspendre tots els permisos dels mossos? Ens estan dient amb això que la resposta que donaran a un dret fonamental és enviar-nos els mossos? També, per nosaltres el problema dels mossos d'esquadra no són qüestions concretes ni que hi hagi guàrdies civils que venen d'un cos militar i absolutament antidemocràtic. No es tracta d'això. Es tracta d'un tema de model, d'un tema de model de seguretat. Per cert, el Govern ens pot donar una resposta amb relació a com s'atonyina, ara fa una setmana a Girona, un manifestant set vegades quan s'intenta aixecar del terra, si això és globalment correcte? El Govern ens vol donar una resposta sobre què li sembla quan els mossos d'esquadra ens apunten i ens disparen pilotes o bales de foam als que ens estem manifestant, si això és globalment correcte? Evidentment, nosaltres els diem que no, i els parlem de model, no d'actuacions concretes. I els demanem també que deixin de criminalitzar el que significa sortir a donar resposta a convocatòries feixistes. Evidentment, és una obligació democràtica i una expressió de dignitat. Sobirania també és avantposar les decisions del Parlament de Catalunya al Tribunal Constitucional, al Tribunal Suprem. Continuarà encara el Govern aplanant-se davant de les actuacions repressives del Tribunal Constitucional i Tribunal Suprem? Sobirania també és fer efectiu allò que aprovem en aquest Parlament. El 5 de juliol van aprovar una moció que deia d'una manera molt clara: «En noranta dies, pla d'execució de totes les mesures per fer efectiu el contingut d'articles suspesos. Què ha fet el Govern sobre això? Nosaltres ja els donem la resposta –i ens avancem, però volem explicacions–: res, absolutament res; dues reunions amb el Govern de l'Estat espanyol. Sobirania educativa, que ve a significar, per una altra banda, que es pugui garantir un ensenyament públic de qualitat en tots els nivells. De fet, a dia d'avui, per desgràcia, ja no es pot garantir ni tan sols un model o un dret a l'educació pública. Què està fent el Govern, també, amb relació a aquelles oligarquies, que la majoria venien del franquisme, que ja han dit expressament que fan boicot a la república catalana i que estan gestionant serveis socials? Mirin, els ho direm d'una manera molt clara. No estem dient amb això que els han de treure les concessions perquè no són republicans, els diem una altra cosa: gestió pública com a forma de construcció de la república. Continuaran encara des del Govern mantenint una sanitat pública gestionada per empreses privades que l'únic que els preocupa són els beneficis i no pas donar resposta a les llistes d'espera? O iniciaran processos de sobirania que significa tenir la gestió i la provisió de la nostra sanitat? Continuarà el Govern sense iniciar els tràmits de la creació d'una banca pública catalana? És possible que encara els hereus del franquisme, en ple segle XXI, continuïn gestionant la banca? No és possible la sobirania financera, sobre això. I continuarà el Govern permetent que les grans constructores, les mateixes que van créixer de la mà o a l'ombra del franquisme, gestionin l'habitatge, i que no donem resposta com a govern al nostre poble per garantir un habitatge de qualitat? I, per últim, allò que segurament és més determinant: fins ara no hem vist cap mesura d'aquest Govern que signifiqui sobirania; únicament hem vist com gestionen les engrunes del règim del 78, engrunes que no poden donar respostes a la necessitat del nostre poble. Triïn: o construcció de la república o gestió de les engrunes del règim del 78. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller.
Senyor Aragonés, li agraeixo la seva aportació al debat i intentaré respondre a algunes de les qüestions que vostè ha suscitat. Ja li anticipo que algunes de les qüestions que vostè, doncs, ha portat aquí segur que les hi podria respondre millor el conseller d'Interior, eh?, sobretot allò que fa referència als mossos, segur. Tingui present que també jo avui m'estreno en aquesta cambra, i m'estreno amb una doble intervenció, per tant... Sí que crec que el conseller d'Interior, per exemple, aquestes qüestions les podia respondre millor, però la línia del Govern ja sap quina és, i és que el Cos dels Mossos d'Esquadra, com a policia nacional, doncs, el que ha de fer és garantir els drets, com ara el dret de vaga que vostè esmentava, el dret de lliure expressió i de manifestació. Per tant, jo estic segur que, amb tota la professionalitat, això és el que continuaran fent els mossos d'esquadra. Pel que fa a altres qüestions que vostè, doncs, també ha portat aquí, jo estic segur que el vicepresident i conseller d'Economia d'aquest Govern, el senyor Pere Aragonès, també hauria pogut respondre millor que jo. Però, vaja, sí que li puc dir que no és que no s'hagi fet res. Jo crec que s'ha fet molt; el que passa, que també, diguéssim, se'ns ha impedit molt fer certes coses, no? I, per exemple, doncs, vostè sap perfectament què és el que estem fent en la línia de creació d'unes finances públiques associades al Govern de Catalunya que puguin beneficiar tots els ciutadans. I també vostè sap perfectament tot el que hem intentat respecte a la legislació per tal de millorar la crisi d'habitatge, a la legislació per tal d'afrontar la pobresa energètica, a la legislació per tal de combatre la discriminació de gènere. Tot això s'ha intentat, tot això s'ha portat aquí en aquesta cambra, tot això s'ha votat, s'ha aprovat, però després ha estat tombat. I vostè sap que això, diguéssim, no és perquè no s'hagi intentat prou o perquè el Govern de Catalunya no s'hi hagi esforçat prou, sinó perquè tenim un problema, un problema que compartim i que vostè esmentava i amb el qual estic totalment d'acord, i és no haver superat el règim del 78, que, sens dubte, doncs, ara mateix és el germen de moltes de les injustícies i de les desigualtats que patim. En aquell moment, quan es va votar i aprovar la Constitució espanyola del 78, doncs, es va acceptar el que aleshores era una majoria democràtica no només al regne d'Espanya, sinó també a Catalunya, que va acceptar aquell marc constitucional. No va ser així pel que fa a figures assenyalades que vostè sens dubte coneix, com l'aleshores senador Lluís Maria Xirinacs, que ho va rebutjar, i com també l'únic diputat català que ho va rebutjar, que era d'Esquerra Republicana de Catalunya –sens dubte ho recordarà, no?–, perquè no s'admetia un dret elemental que aleshores ja consideràvem elemental –i, en aquest sentit, nosaltres no hem alterat les nostres conviccions–, com és el dret a l'autodeterminació. Per tant, miri, jo crec que aquí hi estem bàsicament d'acord. El règim del 78, doncs, entenem que no va començar amb bon peu, però en aquell moment hi havia unes majories que van ser les que van abonar aquelles normes del joc. Amb el temps ens n'hem adonat, i jo diria que la majoria de la població de Catalunya i, per tant, una part majoritària de les forces polítiques que avui ocupen aquest hemicicle, doncs, també s'han adonat de que allò està esgotat, és caduc, que ja va començar de forma inadequada, però que a més a més avui en dia és un impediment per a l'exercici dels nostres drets més elementals i de les nostres llibertats. Per tant, aquí jo crec que també hi estem d'acord. Estem d'acord que el règim del 78 ja des del principi, però cada cop, diguéssim, se li ha conegut més i se li ha transparentat més –si em permet l'expressió–, doncs, ha permès congelar injustícies com la precarietat laboral, que vostè mateix esmentava, no? Un règim fonamentat també en l'heteropatriarcat, no?, com vostè també en algun moment ha mencionat, que ha vulnerat drets socials molt bàsics i molt elementals i que, per tant, no ens ha permès tenir una societat com la que desitgem, més justa, més oberta, més lliure, més igualitària. És també un règim que, pel que fa a les qüestions més polítiques, ha impedit la lliure expressió, eh?, i ha utilitzat la seva carta magna, la Constitució del 78, no com una casa de llibertats, que és el que hauria de ser una constitució democràtica, sinó de la manera més regressiva possible, amb una interpretació tan esbiaixada com s'ha pogut, amb un tribunal constitucional altament polititzat i que, per tant, ens ha portat on ens ha portat. És a dir, ens ha portat a l'octubre de fa un any. L'octubre de fa un any, en què aquella mancança que ja en el seu moment Xirinacs o altres representants van apuntar, doncs, ens ha permès organitzar una votació per tal de que el poble de Catalunya es pronunciés i hi hagués un mandat clar, però no ens ha permès ser prou forts per tal de que aquest mandat realment fos reconegut, fos reconegut internament i sobretot externament. Per tant, aquí tenim un dilema que hem d'afrontar, i que hem d'afrontar internament i també externament. I com a conseller d'Exteriors ja li dic jo que un dels meus esforços principals es basarà en això, en fer-nos créixer, en fer-nos ser més forts externament per tal de que les veritats del que està passant aquí es coneguin, i es coneguin a tot el món, i per tal de que aquelles injustícies i aquelles mancances que estem patint també es coneguin, i per tal de que també es reconegui, doncs, el dret més bàsic del poble de Catalunya a ser lliure i a prendre les seves decisions. En aquest camí, doncs, per tal de que no torni a succeir el que ens ha succeït l'últim any, el que sí que necessitem és ser més forts i créixer. Ser més forts democràticament; ser més forts cívicament; ser més forts pacíficament, sens dubte –sens dubte–, però ser més forts. I que la unitat estratègica entre tots els republicans, tots aquells que compartim els valors republicans i que també compartim la creença en una república catalana més social, més justa, més oberta..., que tots aquells puguem iniciar el camí i continuar enfortint i intentant consumar la unitat estratègica per sumar gent molt diversa. I que, fins i tot en la suma, nosaltres puguem comptar amb aquelles forces i amb aquelles persones que potser no són independentistes, que potser no tenen com a objectiu la república catalana que nosaltres sí que tenim, però que sens dubte són demòcrates, que creuen en el dret a l'autodeterminació, que creuen en les llibertats i en els drets socials i que, per tant, ens poden acompanyar en aquest camí. Jo reitero, eh?, doncs, aquesta petició a les candidatures d'unitat popular que no perdem de vista aquest camí, aquest camí d'unitat estratègica en el qual som més forts, i en el qual podem assumir cotes de llibertats i de justícia que, si no, seria molt difícil. Jo crec que aquí podem anar junts, podem anar junts amb tots aquells altres demòcrates que també creuen, com vostè, o expressant-ho amb les paraules que vostè ho formulava, en la superació del règim del 78, que creuen que ens en podem sortir i que creuen que tot això, al capdavall, el que farà és beneficiar a la nostra població, unes ciutadanes i uns ciutadans que poden ser molt més lliures, que poden viure molt millor si aconseguim superar tots aquells obstacles que políticament s'han anat generant els últims quaranta anys. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, és el torn, de nou, del diputat.
En la resposta a la interpel·lació ens deien que ens havia de contestar el conseller, però nosaltres avui estem interpel·lant el conseller i el Govern. I el que ens sembla, evidentment, és que vostès estan ratificant el que ha estat una resposta que és globalment correcta. I a nosaltres ens sembla que és una autèntica humiliació que davant de la reacció antifeixista vostès, sabent com s'ha atonyinat a Girona, sabent com se'ns ha apuntat i se'ns ha disparat a Terrassa, encara continuïn amb el discurs que l'actuació ha estat globalment correcta. Esperàvem del Govern una altra resposta, la que semblava que era la primera, però potser manen més alguns dins del Cos de Mossos d'Esquadra que no pas el Govern. I, per tant, facin la reflexió oportuna. No s'han pronunciat vostès encara sobre la violència que vam patir la setmana passada a Girona i a Terrassa. Em deia vostè també, senyor Bosch, que avui s'estrenava..., benvingut en la seva estrena, l'hi diem de veritat. Però, miri, benvingut en aquesta estrena, i li volem dir que allò que nosaltres hem manifestat sobre que vostès no feien res, doncs, no és una resposta nostra, és la resposta que ens dona el Govern. Sortit del registre, 22 de novembre del 2018: la Candidatura d'Unitat Popular va presentar, directament, una petició a tots els departaments del Govern perquè ens digués què estava fent en relació amb restituir els continguts materials de les lleis suspeses. Sap quina va ser la resposta que ens va donar el Govern? Les negociacions amb el Govern de l'Estat espanyol i únicament dos restitucions: una per un desistiment total i una altra per un desistiment parcial. Aquesta és l'única resposta. Per tant, cap restitució. No ho diem nosaltres, ho diu el Govern en la resposta que ens fa. Ens parlava vostè dels orígens constitucionals. Miri, jo no volia rectificar-ho, però nosaltres assumim plenament el que va significar Xirinacs en la tramitació constitucional, també el que va significar el diputat Letamendia, però el 31 d'octubre del 1977 Heribert Barrera feia abstenció a la Constitució. Quelcom diferent va ser que Esquerra Republicana, per al 6 de desembre, va plantejar el no a la Constitució. Amb això no volem dir que Esquerra hagi estat a favor de la Constitució, però sí un tema de veritat històrica: què va fer el 31 d'octubre Heribert Barrera i què va fer a posteriori Esquerra Republicana. Per cert, el seu partit ni tan sols se va poder presentar a aquelles eleccions perquè no va ser legalitzat. Hi va anar amb una plataforma amb el Partit del Treball d'Espanya, i per això va poder tenir un diputat al Congrés espanyol. Fora bo, també, que sempre tinguin clar què s'ha fet en cada etapa històrica. Ens diu vostè: «No ens han permès..., «no som prou forts, «hem de ser més persones. Nosaltres no comprem exactament el discurs d'eixamplar la base, però sí que estem absolutament d'acord que hem de ser més fortes i hem de ser més, més organitzades i més, perquè la repressió de l'Estat espanyol no sigui possible en la construcció de la república. Però vostè pensa o el Govern pensa que, en relació amb aquells i aquelles que interpel·la, podrà guanyar-los amb un sistema de tributació com tenim al Principat? Pensa que els guanyarà? Pensa que guanyaran aquells i aquelles que es veuen expulsades de les universitats perquè no poden pagar les taxes? Pensa també que guanyaran aquells i aquelles que esperen quinze o vint dies per un metge de capçalera o divuit o dinou mesos per una intervenció quirúrgica? Pensen que d'aquesta manera els guanyarem? Evidentment, o fem polítiques socials profundes o no és possible ni sumar més ni construir més, perquè hi ha qui fa únicament un discurs en relació amb quatre idees molt simples: les llistes d'espera... No continuo, perquè ja ho hem sentit moltes vegades, en aquest Parlament. I l'últim que volíem compartir amb el Govern, per saber si això és una qüestió que assumeix el Govern o algun dels partits que a dia d'avui forma el Govern. Hem sentit, i volíem que ens confirmés si això és així, un representant d'Esquerra Republicana al Congrés espanyol, l'estimat –i ho dic així– i el meu veí Tardà, dient que pot haver-hi una consulta on el que es pregunti sigui sobre si la independència o sobre si l'autonomia. De veritat que després de tots aquests anys la via que es pot plantejar algun dels partits polítics que formen part d'aquest Govern és la d'anar a discutir autonomia? Si us plau, surtin, diguin que això no és cert, que aquesta no és la porta, i aclareixin-ho, perquè no únicament no generen confiança en bona part del moviment republicà, sinó que generen confusió sobre la seva pròpia gent. I l'altre tema: on estaran vostès el 21 de desembre? On? Donant suport a la repressió dels Mossos o a les manifestacions de protesta en relació amb la visita del Govern espanyol, que està fent el gran acte de lerrouxisme que mai hauríem pensat que faria el Partit Socialista Obrer Espanyol. Ho veurem, per desgràcia, el proper divendres, parlant-nos de mesures socials, quan realment el que ve a fer aquí és repressió política. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a la rèplica, de nou, és el torn del conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Bosch.
Gràcies, president. Senyor Aragonès, vostè ens pregunta on serem el 21 de desembre. Esquerra Republicana serà on ha estat sempre: on ha de ser, que és defensant les llibertats i els drets socials d'aquest país, i manifestant-se sempre de forma cívica, pacífica i democràtica. Hi serem, com hi hem estat sempre. No hem fallat mai. El Govern d'aquest país on estarà? Doncs el Govern d'aquest país estarà garantint que aquestes expressions puguin celebrar-se de forma lliure. És l'obligació d'aquest Govern que tothom es pugui expressar al carrer, eh?, que tothom es pugui expressar en els espais públics, que tothom es pugui expressar allà on calgui, de manera cívica, pacífica i democràtica. Per descomptat, que hi serem. Per tant, allà ens hi trobarem. Vostè ha qüestionat les conviccions del company Tardà. Jo crec que són inqüestionables. El senyor Joan Tardà no és un autonomista. I, a veure, és una persona de trajectòria prou àmplia i prou llarga com per haver-ho validat. I, per tant, el senyor Tardà, per descomptat –ja l'hi dic jo, i ens coneixem bé, i a més sé que sap del que parla– mai ha defensat poder fer una pregunta sobre autonomia. És més, el que defensa el senyor Tardà, i defenso jo i defensa Esquerra Republicana de Catalunya és que el Govern espanyol faci alguna proposta, perquè el problema –el problema– és que el Govern espanyol, els governs espanyols el que han fet és dir que no a totes les propostes que nosaltres hem fet, i que potser arriba l'hora que el Govern espanyol, no només perquè la situació a Catalunya políticament pugui ser lliure i justa, sinó perquè també ho sigui el regne d'Espanya, té l'obligació de proposar alguna fórmula per tal de superar el litigi polític que en aquests moments el mateix poder espanyol ens hi ha portat. Per tant, això és el que diem –això és el que diem–, que hi hagi alguna proposta per part del Govern espanyol. Quant a restitucions, vostè mateix ho ha dit: estem fent tots els esforços per tal que es restitueixin aquelles lleis suspeses en el seu moment, i que són lleis, la majoria d'elles, socials. Si m'ho pregunta a mi, dins de l'àrea de la meva incumbència, també li puc dir que les restitucions són una de les nostres preocupacions principals. Estem restituint, per exemple, totes aquelles delegacions que hi havia a l'estranger, del Govern de Catalunya, i que ens permeten informar el món del que està passant, de la nostra realitat i de totes les injustícies que estem patint, a més de promoure, per descomptat, el benestar i l'economia catalana, que és la nostra obligació. D'altra banda, doncs, cara enfora també li dic que aquell consens del qual li parlava al principi, nosaltres el que volem és transmetre que aquest consens..., sempre que hi ha hagut consens, amplis consensos entre les diferents forces polítiques que volem avançar, que volem superar el règim del 78, cara enfora, sens dubte, ens han vist amb molt més respecte i amb molta més força. Per tant, reitero el que li deia al principi. Perquè vostès i nosaltres tenim molt clar que cal superar el règim del 78 i totes les derivades que ens han portat fins a la situació actual, que l'hem de superar. I crec que no és just, permeti-m'ho, que ni vostè ni jo ens acusem de que no hem fet res per superar l'anomenat règim del 78 i les seves conseqüències. Perquè, si no haguéssim fet res, senyor Aragonés, vostès no tindrien una exiliada a Suïssa, nosaltres tampoc; no tindríem presos polítics a la presó, de diverses formacions, no tindríem diversos exiliats. És obvi que aquí hi ha gent de totes les formacions republicanes, de totes les formacions que volen la democràcia autèntica, els drets socials i les llibertats a Catalunya, que ens hem sacrificat i que ens continuarem sacrificant pel bé d'aquest país i per superar una situació d'injustícia manifesta. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària i comunitària]] [[302-00034/12]] Seguim amb l'ordre del dia. El següent punt, el vintè, és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària i comunitària. Presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Presentem aquesta moció després, just, de la vaga i de l'acord amb els facultatius d'atenció primària, i també després de l'acord amb els treballadors de la funció pública pel retorn de les pagues. És evident que hi han governs o no governs que només responen a la pressió i, per tant, hem hagut de viure quatre o cinc dies de vaga de metges i metgesses, una amenaça de vaga general dels i les treballadores públiques de la Generalitat, per trobar aquells diners que es veu que ara sí que hi són, després que ens havien dit tantes vegades que no. De fet, quan ni la salut, ni l'educació, ni la seguretat ni tampoc els serveis socials són assumptes no essencials, com molt bé han definit alguns diputats d'aquesta cambra, passa el que passa. Passa, doncs, que el pressupost últim que es va aprovar, el del 2017, el de la Generalitat, encara està 2.187 milions per sota del de l'any 2010. Però és que en termes de salut m'agradaria que fossin conscients que, mentre la sanitat pública ha perdut 881 milions, la sanitat privada ha tingut un increment de 889 milions, y aquí lo dejo. En tot cas, la moció recull el que la vaga ha posat en evidència, no? La realitat d'uns professionals sanitaris cansats de mantenir el nivell del sistema gràcies a la seva dedicació, amb una cimera anunciada a bombo i plateret que posposa un any qualsevol decisió, amb una pèrdua de poder adquisitiu; un conveni col·lectiu de la sanitat concertada que exclou, per enèsima vegada, les reivindicacions dels metges i que el CatSalut fa veure que no va amb ell; una estructura política al Departament de Salut que es limita a fer piulades autocomplaents a Twitter o crea noves figures, com la Direcció General de Professionals de la Salut, però poques respostes; que no incorpora la infermeria en cap de les mesures proposades i acordades, o la realitat de la sobrecàrrega que els equips d'atenció primària ens han explicat durant aquests dies, entre altres coses pels canvis poblacionals i l'envelliment de la nostra població, i una inversió en salut dels pressupostos públics que des del 2015 ha donat prioritat a l'atenció hospitalària per sobre de la primària. Per això el primer punt de la nostra moció, que crec que pot tenir el recolzament de tothom, és que es tendeixi a aquest 25 per cent del pressupost de Salut a l'atenció primària, perquè, com vam dir en la presentació, donar-li pressupost és reconeixement i donar-li també dignitat, i facilitar, per exemple, que els MIRs tornin a escollir l'atenció primària per a la seva formació, i fer-ho en col·laboració amb les universitats. També reclamem tenir els professionals suficients –pot semblar una mica de Perogrullo però és que aquesta és la realitat: no els tenim– per cobrir les necessitats habituals. Sabem que això no serà d'un dia per l'altre però, com a mínim, si algú s'hi pot començar a posar... Tenim l'anunci ara dels dos-cents cinquanta facultatius nous, però, en tot cas, hi ha d'haver voluntat. I, atenent a les noves necessitats, creiem que s'ha de definir i redefinir la cartera de serveis a la xarxa d'atenció primària, amb més professionals especialitzats. S'ha de reforçar salut mental, salut pública, cronicitat, nutrició, tots aquests aspectes que són i que responen als canvis socials, i demogràfics i econòmics que estem patint. Tres aspectes de la moció que no voldria deixar d'esmentar: reducció de les estructures burocràtiques, actualment molt pesants, amb molts quadres de comandament que s'autojustifiquen generant més eines de gestió que fan els mateixos facultatius; s'han de simplificar les estructures, s'han de crear noves professions que facin que facultatius i infermeria facin el que han de fer, que és clínica, estrictament, i no dedicar-se a fer segons quina gestió i que puguin fer també la gestió de les seves agendes. Segon, hem de treballar per superar les iniquitats territorials, sobretot pel que fa a especialitats i sobretot superar aquestes ràtios d'habitants per professional, que en algunes zones de Catalunya ens trobem que estan molt per sota, però no es pensin que parlo de Lleida, eh?, parlo també de l'àrea metropolitana, on per exemple la ràtio de pediatres per habitant ha caigut absolutament en picat. I, finalment, el plantejament dels plans de conciliació i d'igualtat. Alguna cosa s'ha recollit en l'acord amb l'ICS, però s'ha de fer extensiu a la resta dels centres concertats. No pot ser que el CatSalut visqui d'esquena als centres concertats. En realitat, el CatSalut forma part de la patronal, té el 70 per cent de la propietat dels centres concertats i tots treballen amb subvenció pública. Per tant, hem de ser capaços d'exigir-los no només mesures d'igualtat i conciliació, sinó que hem de ser capaços, com diu una de les esmenes que hem incorporat de Catalunya en Comú Podem, que aquells acords que s'han arrancat a l'ICS siguin extensius a tots els facultatius de la primària. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Té la paraula, per defensar les esmenes presentades per part del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas. Quan vulgui.
Bon dia. La vaga de metges d'atenció primària ha estat, crec, un gran toc d'atenció, especialment en un tema que fa molts anys que ja dèiem molta gent, que ho dèiem aquí al Parlament de Catalunya, però que, especialment, ho deien els professionals en els centres i també les plataformes i les marees blanques als carrers i a les portes dels centres hospitalaris i dels CAPs. Les retallades maten, i això fa molts anys que ho estàvem dient. Les retallades han afectat la qualitat del nostre sistema de salut, i especialment han afectat la qualitat del sistema a l'atenció primària, que no només és la porta d'entrada del sistema –estem cansats d'aquesta frase–, és la que atén el 80 per cent de la població, és la que resol bona part de les necessitats de l'atenció mèdica i, en un sistema sanitari eficient, així ho demostren tots els estudis fets en sistemes arreu del món, és d'on hauria de penjar bona part de tot el sistema. La primària no n'ha de ser només la porta, la primària ha de ser el centre del sistema sanitari, l'eix vertebrador d'un sistema sanitari que es vulgui eficient i efectiu. Des de Catalunya en Comú Podem defensem un sistema de base primarista, que ho fem, precisament, per aquesta eficàcia, per aquesta eficiència, per aquesta major equitat del sistema, que està demostrat que es té en un sistema de base en l'atenció primària, però, sobretot, perquè és la garantia que sigui un sistema centrat en les persones, en el pacient, en les seves circumstàncies i no en la malaltia, un sistema basat en la salut i no en la malaltia. I perquè això funcioni els equips d'atenció primària han de poder fer aquestes tasques de promoció de la salut, prevenció, diagnòstic, tractament, rehabilitació, acompanyament a les persones en tots els aspectes de la malaltia, i orientació de tota aquesta feina des d'un tipus biopsicosocial, això tant en l'àmbit individual com en l'àmbit comunitari. I això no es pot fer amb consultes saturades i amb professionals cremats, és impossible. Això no es fa, com passa ara, perdent constantment la referència del teu equip mèdic de referència. Això és l'atac frontal a la lògica primarista i a la lògica de com hauria de funcionar l'atenció primària. Tot això, per tant, no es pot fer mantenint les retallades fetes per les polítiques neoliberals del Govern d'Artur Mas a tot el sistema sanitari i, amb especial duresa, a l'atenció primària. Això es fa només amb un sistema sanitari que prestigiï i, per tant, doti també econòmicament la seva atenció primària, li permeti organitzar-se correctament, tant en la gestió del seu propi pressupost, cosa que ara no passa, com en l'establiment d'objectius, cosa que ara no passa, com en l'elecció de les seves direccions, cosa que ara no passa. I no passa ara no només per les retallades i per les polítiques aplicades pel Govern d'Artur Mas, pel conseller Boi Ruiz. No passa ara perquè Esquerra Republicana ha mantingut les mateixes polítiques en el Govern anterior i en el que portem d'aquest Govern. Crec que hi ha hagut un toc d'atenció important amb la vaga de metges i amb el que molta altra gent havíem estat dient durant molt de temps. Si no es fa el gir en aquest sentit a partir d'ara, quedarà clar que Esquerra Republicana seguirà sent còmplice d'aquells canvis neoliberals, amb voluntat política determinada, que va fer el Govern d'Artur Mas amb el conseller Boi Ruiz. O s'escolta el toc d'atenció, o es fan els girs necessaris o, amb totes les vocals i consonants, els acusarem, a Esquerra Republicana, de ser còmplices d'aquelles polítiques neoliberals determinades. Si no reverteixen aquells canvis, serà que també ho volen així. Aprovarem aquesta moció del Grup Socialistes, perquè va en el sentit de tot això que hem dit que nosaltres defensem. Les esmenes que hi hem fet han estat, bàsicament, per actualitzar en la moció detalls que han quedat pendents després dels acords amb què es va aturar la vaga de metges de primària. Dos elements principals. Un, que també es traspassi als centres concertats de primària tot allò que s'ha acordat per als centres de l'ICS. A la meva comarca, al Vallès Occidental, no tenim ni un sol CAP de l'ICS; tot allò que s'ha pactat, que és només una tireta, que no és suficient però que és una millora, no afectarà gens cap dels usuaris que anem amb la mateixa targeta sanitària, al Vallès Occidental, a un centre d'atenció primària. S'ha de traspassar el mateix tipus d'acord i les mateixes condicions de millora també als centres concertats. I l'altre, allò que ha quedat pendent: les garanties de temps mínims d'atenció a l'usuari per part dels professionals de l'atenció primària, precisament per poder fer aquell tipus d'atenció que els he descrit fa uns moments: atenció primarista, atenció a la salut i no a la malaltia.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] Seguidament, és el torn del Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula la diputada senyora Gemma Espigares. Quan vulgui, diputada.
Gràcies, president. Diputades, diputats... És obvi que estem en un moment excepcional, no només un moment excepcional de país, sinó un moment excepcional en termes de salut, i és important per a la salut, de la nostra salut, del nostre país, i és cert. Però hi ha una cosa de les que s'han dit que crec que no puc deixar passar: no podem atribuir tot el que el Govern està fent a la vaga de la setmana passada, i porto sentint-ho tota una setmana. És obvi que les vagues són per fer pressió i que la pressió també aconsegueix resultats, i això no ho negaré. Però també és cert que aquest Govern està governant a curt, a mitjà i a llarg termini i, per tant, tot i que compartim la majoria de les reivindicacions que es van fer la setmana passada, i per això també es va voler donar solució a alguna de les coses, no podem caure en deixar veure que la vaga de la setmana passada va portar a totes les millores que hi ha hagut aquesta setmana i la setmana anterior, perquè n'hi ha hagut moltes més. I entro al detall d'algunes d'elles, eh? Per exemple, l'acord del Siscat, previ a la vaga de la que vostè ens ha parlat. Parlem d'equiparació, d'equiparació de l'hospitalària i de la primària; parlem de millores salarials; parlem d'increment en les tarifes. I tot això, prèviament a la vaga, i tot això, amb un acord que semblava que ningú donava massa crèdit perquè es pogués firmar i que es va acabar firmant amb una amplíssima majoria. Ho dic perquè també s'ha dit qui no el va firmar, però no s'ha recordat tota la resta de gent que el va firmar, i també crec que val la pena que ho posem en valor. I l'acord de primària. Evidentment, 100 milions que ens han d'ajudar a contractar aquests metges que s'han dit, però no només això. De les mesures que hi ha, únicament aquesta és per als metges, però tota la resta és per al conjunt de professionals de la salut. S'ha dit que cap de les millores són per a les infermeres i això tampoc és cert, i l'hi diu una infermera –i, a més, al nostre grup, doncs, en tenim una altra–, i evidentment al Govern també li preocupa el tema de la infermeria i del global de l'equip d'atenció sanitària. Mirin, coses que s'han fet. Més de mil cinc-centes estabilitzacions de professionals sanitaris, i això em compraran..., entenc que, aquí, hi trobarem consens, que això no ha estat fruit de la vaga, perquè fa més de set mesos que s'hi estava treballant i es van poder fer el mes passat. El Planuc, el pla d'urgències de l'any passat, amb tota la dotació pressupostària que va significar i amb el reforç que hi haurà aquest any. La valentia que hi ha hagut amb l'Hospital de Reus, i això tampoc ha estat fruit de la vaga: estem posant al servei públic de la salut algunes de les infraestructures que fins ara no estaven en mans cent per cent públiques, i això tampoc ha estat per la vaga. O l'estabilització de tots els professionals que hi ha hagut. A mitjà termini, és obvi que tota la feina que va fer el conseller Comín s'està començant a desplegar. L'Enapisc no serà la solució a tots els mals que tenim, però com a mínim ordenarà moltes de les coses que tenim sobre la taula i ajudarà a que puguem fer moltes de les coses que també es demanen en aquesta moció. De fet, compartim moltes de les reivindicacions que s'hi fan, també la del pressupost, també que la primària sigui el 25 per cent o tendeixi a ser el 25 per cent del global del pressupost. I no només això, i ho hem dit diverses vegades, és que demanem al Govern valentia –valentia– per apostar per la primària, però també per apostar per la prevenció. Només quan ens creguem que això no va de governar a curt termini, sinó que va de fer apostes valentes, que vulgui dir ficar els diners en promocionar, en prevenir, només quan siguem capaços de fer això, serà quan, al final, tindrem els resultats a mitjà i a llarg termini que necessitem. Mirin, de les propostes: ho hem estat parlant, i únicament hi ha dos punts que no podem compartir. I no els podem compartir perquè, en Esquerra Republicana, trobaran dos coses: trobaran responsabilitat i trobaran realisme, i el realisme ens fa que, a dia d'avui, no puguem estar tenint a la concertada tot el que s'ha acordat, de moment, a la primària de l'ICS, tot i que també és objecte... Evidentment, la comarca del Vallès que comentava la diputada Ribas, però el conjunt del país és important i ho tenim en compte; per tant, hem de poder treballar, evidentment, i per fer això ens calen els diners que ens calen i aquí és on ens hem de poder trobar totes. Per tant, deixeu-me que acabi, potser, amb alguna cosa que últimament surt: amb el bon to que hi ha a la Comissió de Salut, amb el to que hi ha hagut en aquesta moció, tot i les discrepàncies polítiques que hi pugui haver en alguns dels casos, però estem tots els grups d'acord que ens cal un model de salut per a totes –per a totes–, i això no exclou a ningú, i també treballar i seguir treballant perquè aquest acord pugui arribar no només a la pública, sinó revertir el que està ara a la concertada i que, entre totes...
Diputada...
...puguem seguir millorant. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn, ara, del diputat senyor Lluís Guinó.
President... Consellers, consellera, deixin-me començar la meva intervenció per tenir un record pels consellers que es troben a la presó i que, a més a més, estan fent una vaga de fam. Em sembla que és obligatori i necessari fer un record i, a més a més, un record per tots aquells que pateixen la privació de llibertat, per tant, tots els consellers [[aplaudiments]] , perquè, amb el Codi penal, s'hi ha d'insistir moltes vegades, però, amb el Codi penal, no es fa política, la política es fa en l'àmbit de la política, que és precisament on ens trobem avui. [[Remor de veus.]] La moció... [[Veus de fons.]] Senyora Levy, em toca a mi, ara. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Em toca a mi, em toca a mi. La moció presentada pel Grup Socialistes, que és una moció extensa, és un repte no només des d'un punt de vista parlamentari, sinó que és un repte per al Govern. I, en primer lloc, sí que volíem fer palès que mantenim una coincidència bastant general sobre les propostes efectuades per la diputada Escarp, en nom del Grup Parlamentari Socialistes, però certament el que ens agradaria i del que tenim necessitat és d'anar concretant cada un d'aquests punts, que en alguns casos mantenim la coincidència i, en alguns, tal com ha comentat la diputada Espigares, mantenim certes reserves. En primer lloc, quan parlem –hi estem d'acord– d'incrementar pressupostos, fem referència..., és que aquest increment de pressupostos, que veiem lògic que tendeixi al 25 per cent de la despesa, s'ha d'acordar en l'àmbit pressupostari i això vol dir asseure's a negociar els pressupostos del Govern de la Generalitat per a l'any 2019 amb una predisposició positiva per tal d'arribar a acords, perquè aquests acords tenen, llavors, transcendència i es poden fer efectives aquestes qüestions que plantegem en les mocions. Per tant, els demano..., que estem d'acord en incrementar, perquè segurament tots els grups parlamentaris estarem d'acord en incrementar la partida i els recursos, en parlamentarisme avançat i modern només hi ha una possibilitat de fer-ho, que és en la negociació pressupostària. I, per tant, fem-ho, parlin de pressupostos amb els consellers responsables. En segon lloc, es fa referència en la moció a qüestions que tenen a veure amb un eix estratègic del departament, que és precisament donar prioritat i donar preferència a la primària i a la comunitària en l'àmbit de la salut, que certament els darrers anys han patit algunes mancances i que, quan s'han posat sobre la taula, certament s'han deixat per prioritzar-ne unes altres. Per tant, entenem que, quan es faci una oferta pública d'ocupació per part del Govern, s'han de resoldre les mancances en l'atenció primària, no només en l'àmbit dels metges, sinó, com s'ha dit, també en l'àmbit de les infermeres. Perquè hem de recuperar, evidentment, les ràtios d'abans del 2011 i, per altra banda, també hem d'estendre les d'especialitats en l'àmbit de la primària: la salut mental, la fisioteràpia o la logopèdia. És importantíssim, per altra banda, també assumir que falten metges a la primària. Aquest és un dèficit que està detectat, diagnosticat i que tenim l'obligació, des del Parlament i des del Govern, de resoldre. I això també es pot fer dins l'àmbit universitari, que significa que s'ha de prioritzar que surtin més metges dedicats a la primària de la universitat o facilitar que els estudis aprofundeixin en aquesta previsió. I han de disposar, les àrees d'atenció primària, de més autonomia, que significa poder gestionar els seus recursos –ja hi ha algunes experiències que estan funcionant en l'àmbit sanitari. S'han de poder gestionar els recursos, s'ha de tenir més autonomia, fins i tot s'ha de plantejar que els mateixos responsables o professionals d'alguna manera decideixin qui ha de ser el seu director. I, en una proposta d'autonomia i de més independència en la gestió, els resultats –per cert, que ja consten des d'un punt de vista fins i tot estadístic– estan funcionant. Defensem que els professionals tinguin un major protagonisme en la presa de decisions, que gestionin agendes, que millorin l'accessibilitat i que tirin endavant precisament les mancances i resolguin els dèficits de l'atenció primària en aquest àmbit. S'ha fet referència també a altres qüestions interessants. Els plans d'igualtat: hi estem absolutament d'acord, s'han d'implementar, no només han de quedar com un concepte o un document genèric, i s'han d'anar implementant a poc a poc. La cartera de serveis s'ha de concretar, s'ha de definir, s'ha de posar sobre la taula, s'ha de publicar, certament, i s'ha d'implementar en aquelles proves o aquells projectes pilot que el mateix departament ha anat desenvolupant i que anirà desenvolupant de forma successiva. Per tant, per acabar, només dir-los que donem suport majoritàriament a la proposta, que aquesta és la manera de treballar en l'àmbit parlamentari, i que ara, certament, el que s'ha de fer és traslladar aquests acords parlamentaris. Hi insisteixo, i per darrera vegada, perquè estem en procés, precisament, de negociar pressupostos: negociïn en l'àmbit pressupostari totes aquelles qüestions que poden ser beneficioses per a la ciutadania. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, és el torn del diputat senyor Jorge Soler.
Molts gràcies, president. Diputades, diputats, consellera i consellers, calia a Catalunya una vaga perquè el Govern reaccionés davant del sistema sanitari? Cal que els professionals estiguin al carrer perquè entenguin que treballar per al sistema sanitari és una prioritat? No han vist, no han escoltat el munt de propostes sanitàries que hi ha hagut en aquest Ple aprovades amb consens i de forma transversal, com acaba de comentar la senyora Espigares, el munt de propostes de resolució que hem portat els diversos grups a la Comissió de Salut i hem aprovat? Llavors, per què ha d'esperar un govern a que estiguin els professionals al carrer per començar a fer gestos, per començar a trobar solucions, per començar a fer propostes? Perquè, mirin, aquesta proposta, aquesta moció d'avui és absolutament compatible amb la que defensaré aquesta tarda des de Ciutadans per dignificar, per millorar el sistema sanitari i la qualitat professional, perquè estem d'acord que cal augmentar els pressupostos en salut i també el percentatge destinat a l'atenció primària. Aquí fa molts anys que ho estem dient. Igual que hem dit, com ha dit la nostra companya que ens precedeix, que calia revertir les retallades. Quantes vegades alguns de nosaltres des d'aquest faristol hi hem insistit? Perquè, en definitiva, el que cal és donar dignitat a les consultes, el que cal és desburocratitzar les consultes. Necessitem també apoderar l'atenció primària perquè siguin els nostres aliats per gestionar millor el sistema sanitari. I és que puc entendre la idea independentista, puc entendre que vostès tinguin aquesta prioritat; puc entendre –i, de fet, em sembla absolutament sa, saludable– que hi hagi discrepàncies entre els grups, però el que trobo inadmissible és que, semblant que hi ha tant acord en el tema sanitari, qualsevol que estigui seguint aquí els nostres discursos i vegi els nostres consensos no podrà entendre –així ho han manifestat els sanitaris– que requereixin una vaga perquè el Govern reaccioni. Igual que, deixant de banda els molts col·lectius que heu deixat de banda en aquesta negociació, no puc entendre per què no heu buscat la transversalitat i els acords per sortir d'aquest conflicte. Crec sincerament que no trobant un to conciliador us heu equivocat. Crec que haguéssiu pogut trobar molt més acord i molt més consens buscant aliances, que les podríeu haver tingut crec que molt fàcilment. Cal, indubtablement, reforçar i recolzar tots els pilars del sistema: el clínic, indubtablement, però també el gestor, el recercador i, per descomptat, el docent. Cal de veritat que el sistema sanitari sigui una prioritat per al Govern, que ara, indubtablement, sabem que no ho és. I demanar-vos que no deixeu mai més la cadira buida del consejo territorial, perquè ens representeu a tots, i us demanem que defenseu també els nostres interessos, i això mai es fa deixant la nostra cadira buida. Saben que molts treballadors han marxat del sistema perquè el maltractament ha estat crònic. La gent es pregunta per què no tenim professionals. Doncs, bàsicament, perquè els heu estat maltractant durant molts anys, i cal tractar-los amb la dignitat que es mereixen. Dignitat que comença millorant la gestió de les agendes. No és admissible tenir agendes amb quaranta o cinquanta pacients en un matí o en una tarda. No és admissible tenir vuit pacients programats exactament a la mateixa hora. A ningú de vostès li agradaria tenir-ho a la seva vida. Avui voldria recomanar, per acabar, dos texts, perquè el que estic dient jo és el que estan dient els professionals. Un és el que ha publicat el Focap, El despertar de l'atenció primària, i us diuen, com jo us he repetit aquí des d'aquest faristol tantes vegades, que tot el que està passant al carrer era previsible, perquè el sistema sanitari n'estava fart. I les recomanacions que avui portem en aquest Ple són les recomanacions que us fan els professionals. I aquest matí el doctor Zurro publicava aquest article [[l'orador mostra un full a la cambra]] : «Algú sap d'alguna iniciativa política de relleu de la conselleria de Salut en els darrers dos anys? No ho diu Ciutadans, ho diuen els professionals sanitaris de prestigi. Senyor president, diputades i diputats, no calia una vaga per ficar-se a treballar. Dignifiquin d'una vegada el sistema sanitari. Dignitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés.
President, per intervenir des de l'escó. Tenint dos minuts i mig, no ens és possible ni tan sols entrar a valorar els disset punts que formen part del contingut d'aquesta moció, però sí que volíem explicar els criteris generals que utilitzarem a l'hora de poder expressar el nostre criteri polític en el vot. Votarem que sí a tots aquells punts que suposen mesures concretes per avançar, i volem reconèixer que en aquesta moció hi ha alguns punts que, sota el criteri de la CUP - Crida Constituent, tenen aquesta significació. També, traslladar que farem abstenció sobre aquells que són genèrics i que, per tant, no garanteixen ni tan sols que, amb la seva aplicació, tinguin uns efectes que siguin més drets per als treballadors o les treballadores de la sanitat o per als usuaris de la sanitat. I votarem que no a aquells que cronifiquen i faciliten el model de gestió. I veuran que, fins i tot quan expressem en nostre «no, hi ha tota una sèrie de punts o alguns punts, millor dit, que pensem que aprofundeixen més el model de gestió privada que es dona en una part de la sanitat pública i que pot precaritzar més les condicions dels treballadors i les treballadores i que pot facilitar més que no donem un bon servei públic de qualitat. I, per últim, volem reconèixer, evidentment, que hi ha una feina feta pels diputats i diputades amb voluntat de transaccionar continguts. Però, amb el criteri de la CUP - Crida Constituent, si no abordem dues qüestions fonamentals, no hi haurà actuació de profunditat sobre la sanitat. I aquestes són: inversió: no únicament marcar percentatges d'inversió amb relació a un determinat àmbit, sinó al conjunt de la sanitat pública; i la segona és la recuperació de la gestió pública: no la titularitat, sinó la gestió. I, una darrera qüestió, més enllà de que aquest grup no té una bola per saber si allò que s'ha acordat ja estava decidit abans de la vaga, el que sí que tenim molt clar és que és fruit de la vaga que va haver-hi uns acords dijous passat. Sense la vaga, evidentment, dijous passat no haguéssim tingut o no haguessin tingut acord amb relació a la convocatòria que havien fet algunes organitzacions sindicals.
Gràcies, diputat. És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Senyor Rodríguez, quan vulgui.
Gràcies, president. Crec que si hi ha algun tema sobre el qual els darrers anys en aquest Parlament hi ha hagut una unanimitat repetida i reiterada és amb relació a la importància que l'atenció primària té per a tot el sistema sanitari públic català. I, en aquest sentit, s'han aprovat ja moltíssimes iniciatives per tal de reforçar el sistema d'atenció primària i, sobretot, recuperar la situació que en un determinat moment havia tingut l'atenció primària i que va ser necessari debilitar per les causes que ja tots plegats coneixem. No puc deixar d'expressar una certa sorpresa perquè se'ns digui que moltes de les coses que s'han aconseguit la darrera setmana eren coses que ja estava fent el Govern. No entenc, si el Govern ja estava fent totes aquestes coses, com els darrers temps, crec que ple rere ple, hi han hagut d'haver interpel·lacions i hi han hagut d'haver mocions, i, en les comissions, hi han hagut d'haver propostes de resolució entorn de l'atenció primària. Som també del parer de constatar que, efectivament, la vaga que es va produir fa unes setmanes va ser el desencadenant perquè, al final, el Govern adoptés mesures o com a mínim pactés mesures. Després veurem si són capaços de dur-les a terme. I, en aquest sentit, home, també els pregaria que no traslladessin la responsabilitat de la inacció del Govern a la resta de l'oposició. Per tant, el nostre grup, en aquest sentit, i mantenint la línia que hem mantingut en altres ocasions, votarem favorablement aquesta moció fent una petita i senzilla advertència: no es tracta només de que el pressupost d'atenció primària tendeixi al 25 per cent del pressupost en salut, sinó que cal que el Govern prioritzi el Departament de Salut i el pressupost de salut perquè creixi d'una forma suficient i necessària, no només per millorar l'atenció primària, sinó per atendre tots els altres dèficits que la sanitat pública catalana té en aquests moments. Gràcies.
Gràcies, diputat. I ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula, de nou, la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. En primer lloc, agrair les aportacions, les esmenes i la facilitat quant a les transaccions. Ho deia abans la diputada Espigares: som capaços de treballar i de treballar bé, en la Comissió de Salut; esperem que també ho siguin en el departament. Jo recullo les paraules del senyor Guinó, i li contestaria amb les seves mateixes paraules: negociïn en l'àmbit parlamentari de les Corts Generals totes aquelles coses que siguin beneficioses per a la ciutadania. Crec que li he respost exactament amb les mateixes paraules. Jo crec que així és com hem d'anar. En tot cas, la moció recull l'acord a què es va arribar amb els professionals després de la vaga, però també recull –i em sembla que ho deia el diputat Rodríguez ara fa un moment– molts acords d'aquest Parlament i de la Comissió de Salut que han estat aprovats amb referència a l'atenció primària i que el Govern no ha complert. Fins i tot recull, la moció..., ja sé que és llarga i completa, però en tot cas també recull alguns punts que són un literal de l'Enapisc i que en algun moment es van esmenar, i no vull entendre que vulguin esmenar el conseller Comín, sinó que les coses a vegades canvien i llavors hi han variacions. En tot cas, no tot és de la vaga, però la vaga potser sí que ens haurà de fer reflexionar que havíem arribat a un punt on l'atenció primària no tenia més remei que fer una mesura com la que va fer. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Estem cridant a votació. Mentrestant, algun grup demana votació separada? [[Vidal Aragonés Chicharro demana per parlar.]] Sí, senyor Aragonés?
Sí, president. Per demanar votació separada dels punts 1, 3, 5 i 6.
Tots ells separats o en un bloc?
Tots ells separats.
D'acord. Alguna petició més? [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula?
Per demanar votació separada també del punt 2 bis i 4, que per nosaltres podrien anar conjuntament.
Molt bé. Si no hi ha cap petició de votació separada més, passarem a votar la moció. Votarem primer el punt 1, el punt 3, el punt 2 bis i 4 junts, punt 5, punt 6 i la resta de la moció. Sí? [[Pausa.]] Votem, per tant, el punt 1. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per unanimitat, és a dir, 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 2 bis i 4 –2 bis i 4–, m'han dit que es podien votar junts, eh? [[Pausa.]] 2 bis i 4. Comença la votació. Els punts 2 bis i 4 han estat aprovats per 64 vots a favor, 61 en contra, 4 abstencions i 1 diputat o diputada que no ha votat. Passem ara a votar el punt 3 –el punt 3. Comença la votació... [[Remor de veus.]] Ha quedat clar –ha quedat clar. Ara..., no havia començat la votació. Comença la votació. El punt 3 de la moció ha estat aprovat per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 5; el punt 5 de la moció. Comença la votació. El punt 5 ha estat aprovat per 125 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 6. Comença la votació. El punt 6 ha estat aprovat per 125 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 125 vots a favor [[aplaudiments]] , cap en contra i 4 abstencions. Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda.
Bona tarda, reprenem el Ple. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la funció pública]] [[302-00035/12]] El punt vintè és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la funció pública, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Quan vulgui...
Gràcies, president. Bona tarda, consellers, diputats i diputades, bé, doncs el 29 de novembre, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar va fer una interpel·lació al Govern sobre un tema que ens semblava i ens segueix semblant molt important, que és el retorn, la recuperació dels drets suspesos i sostrets als funcionaris públics a partir de l'any 2012, en el que sabeu que la Generalitat i aquell Govern en concret va ser el campió en les retallades, sostraient als empleats públics tres pagues: la del 2012, 2013 i 2014; les dues darreres encara sense retornar. Vam fer aquella interpel·lació, sobretot per tractar aquest tema i alguns altres, lligats a l'estabilització de les plantilles, que és un tema que ens preocupa. I la nostra moció va sobre això, una part sobre el retorn de les pagues, que ara en parlaré, perquè és veritat que es va produir el dimarts un acord, i crec que això té una incidència clara en aquesta moció. I la segona part, que té a veure amb l'estabilització de les plantilles. Hi ha un element més general, que són els processos selectius que hi ha pendents, però després nosaltres volíem fer incidència en dos col·lectius, que creiem que estan menystinguts –o en tot cas, per dir-ho suaument– per la Generalitat. Un és el dels ambientòlegs, que creiem que, per la seva especificitat, caldria que quan treguin les seves oposicions estableixin en els continguts avaluar aquest element. Perquè si diem que el canvi climàtic i el medi ambient són tan importants per al futur del planeta, creiem que no es pot, diguéssim, contractar persones amb una formació genèrica per fer una tasca tan i tan important i tan concreta. I el mateix amb les treballadores socials, que fa dos anys es va aprovar aquí una resolució, en el Parlament, que no s'ha complert, i que demanàvem que es contractés o es fes un concurs-oposició per a aquests perfils, tenint en compte els mèrits. Perquè moltes d'elles –sobretot són dones d'una certa edat–, ja porten més de vint anys a la funció pública i ens sembla que si són interines no és per culpa d'elles, sinó per culpa que no s'han convocat places. I, per tant, cal estabilitzar-les fent compliment d'aquella resolució del Parlament i no triant aquelles que ens interessa sinó complint-les totes, que és el que hauria de fer aquest Parlament. En tot cas, aquesta és una part. L'altra, com deia, és el retorn de les pagues. És veritat que el dimarts va haver-hi un acord entre el comitè de vaga i l'autoritat laboral. Això neix del 31 de desembre, quan la Mesa de la funció pública fa una proposta als sindicats per retornar les pagues en vuit anys, fins al 2026. Allò genera una crisi important entre els sindicats i el Govern de la Generalitat, que els porta, el 19 de novembre, a convocar la vaga per al 12 de desembre. Passen molts dies i sempre li hem retret al conseller que no va fer una trucada als sindicats, que no va intentar mediar, intercedir per eliminar o evitar aquella vaga i per intentar trobar una solució millor que la que s'havia plantejat aquell 31 d'octubre. No és fins al 3 de desembre que reben la primera trucada de l'autoritat laboral per parlar dels serveis mínims. I no és fins al 10 de desembre, una setmana més tard, quan es reuneixen per parlar, per primer cop, d'una proposta d'acord per intentar evitar aquella vaga, que seria la primera vaga dels empleats públics en moltíssims anys. I per tant, doncs, és a dir..., s'estira molt el calendari per intentar arribar a un acord. Un acord que, és veritat, s'acaba concretant l'endemà, el dia 11. Aquí, a mi m'agradaria dir una cosa, perquè la moció està modificada lligant per intentar que aquest Parlament recolzi aquell acord i que aquest Parlament, també reforci el que es va signar l'altre dia. Però a mi m'agradaria dir un parell de coses: el conseller Puigneró va dir aquí, moltes vegades, en aquest faristol, que, si no es podien pagar les pagues, malgrat la voluntat del Govern, era per culpa del Govern de l'Estat, de la ministra Batet i de la regla de despesa. Doncs mirin, el punt cinquè d'aquest acord, diu el següent, i els hi llegiré: «Els projectes de llei de pressupostos inclouran les disposicions necessàries per a l'efectivitat d'aquest acord. I les partides pressupostàries corresponents al retorn de les quanties equivalents a les pagues extraordinàries. S'inclouran, amb caràcter prioritari, en el marc del compliment de la regla de la despesa. Ara sembla que sí, que el Govern pot prioritzar, complint la regla de despesa. I sembla que no podia ser així fa dos mesos. És a dir que no sé si felicitar-lo a vostè, senyor Puigneró, o a la ministra Batet, perquè és que si abans era culpa seva que no es retornessin, ara deu ser gràcies a ella que les retornem. Per tant, escolti'm, ens van enganyar o no ens van dir tota la veritat, o ens van marejar la perdiu, per no dir que vostès no havien trobat una solució que hi és, que és prioritzar en la despesa, el retorn de les pagues. Que és el que fan i és el que diu aquest acord. Doncs els felicito per venir a les nostres i per donar-nos la raó i no posar sempre les culpes als altres, sense responsabilitzar-los d'una cosa en què vostè tenen l'obligació, la responsabilitat i també la solució, que és que, en els propers pressupostos, vostès ho prioritzin. I és més: diu que si no s'aproven els pressupostos i anem a pròrrogues, també buscaran solucions per retornar-lo. A mi, la pregunta que em queda a l'aire és: per què, en aquesta pròrroga pressupostària del 2018, no han sabut trobar aquell 10 per cent que es van comprometre a signar l'any passat? En tot cas, en seguirem parlant a la rèplica. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Té la paraula, per presentar les esmenes presentades, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Dimas Gragera.
Bien, gracias, president. Diputados, diputadas, muy buenas tardes a todo el mundo. Como ha explicado la diputada del Partido Socialista, hoy ustedes nos traen a debate y votación una moción que recoge varios aspectos, varias áreas de mejora y reivindicaciones de la función pública y es una moción a la que Ciudadanos dará su apoyo favorable, sin ningún tipo de fisuras. Por dos motivos, por entender que es necesaria, y por entender, además, que es oportuna. Necesaria, como les he dicho, porque entendemos que aborda problemáticas que ya empiezan a cronificarse en la función pública y que abordan además temas que apuntan la mala gestión de su Gobierno en este sentido. En primer lugar, como usted ha explicado ampliamente, y como recogen los dos primeros puntos, consideramos que es idóneo, que es oportuno que, si se ha establecido un acuerdo sindical para el retorno de las pagas, lo podamos blindar también desde aquí, desde este Parlamento, aunque ustedes, bueno, ya han demostrado que a veces no les hacen mucho caso a las resoluciones parlamentarias. Pero entendemos, también, que es importante que se recojan, y que se aborden otras problemáticas de la función pública que sea la restitución y la ampliación de otros derechos. Entendemos que el tema de las pagas ha sido el tema que ha captado la gran atención mediática, pero no podemos olvidar que, mientras ustedes llevaban a Cataluña al abismo del procés, mientras ustedes recortaban en sanidad, mientras ustedes recortaban en educación, mientras ustedes recortaban en políticas sociales, también han recortado en derechos de los trabajadores públicos. Y finalmente, como decía también la portavoz del Partido Socialista, la moción expone la necesidad de estabilización de la plantilla de función pública. Y en este sentido, si nos permiten, hemos querido completar o mejorar la moción con dos enmiendas, que perseguían, en primer lugar, que esas plazas que se anunciaron hace años y no se han convocado, se convoquen; y que se convoquen nuevas. Como hemos denunciado en diversas ocasiones, hay un alto porcentaje de interinaje; hay un alto porcentaje de temporalidad y el tema de estabilizar las plantillas es uno de los grandes retos que debe abordar la función pública, y más teniendo en cuenta, pues, que hay futuras jubilaciones próximas, y que es un tema que debemos abordar. Habíamos presentado una tercera enmienda, que reivindicaba otro derecho que nosotros ya hemos repetido reiteradamente, que consideramos fundamental, que es el derecho de todos los trabajadores públicos a trabajar en un espacio libre de simbología política, y a trabajar fuera y lejos de las presiones políticas que puedan recibir, como ha sido el caso de este Gobierno. Una enmienda que nosotros..., que lamentablemente el Partido Socialista ha rechazado, pero que creemos fundamental si hablamos de derechos, y más cuando hemos visto cómo se advertía, por parte de este Gobierno, que los funcionarios que no siguiesen según que instrucciones políticas, sufrirían; más cuando hemos visto cómo se les convoca a actos políticos utilizando la megafonía de los edificios públicos, o como vimos la semana pasada, con la genial ocurrencia aquí, del conseller, del 6 de diciembre y el 12 de octubre, que quien quiera venir a trabajar, pueda venir a trabajar. Para señalar a esos que vienen a trabajar, para que ustedes puedan continuar con sus listas de buenos y malos. Pues bien, lamentamos que el Partido Socialista haya querido blanquear al Gobierno en este sentido, y lamentamos que no haya aceptado esta enmienda. Igual como lamentamos, también, que el Gobierno de España no actúe ante la vulneración sistemática de derechos que sufrimos en Cataluña. No obstante, como le hemos dicho, reiteramos el voto favorable por estar de acuerdo en todo lo demás. Votaremos a favor en todos los puntos que sí se han incorporado a la moción, por entenderla necesaria, por lo que hemos expuesto, y oportuna. Porque creemos que recordar todo lo que está pendiente de mejorar en la función pública es oportuno y es una cura de humildad de este Gobierno que celebraba..., el otro día se felicitaban aquí por el acuerdo conseguido. Recuerden que el acuerdo a que han llegado no es más que restituir a los trabajadores lo que ustedes les han arrebatado. Y es un acuerdo que, con sus antecedentes en incumplimientos de acuerdos y resoluciones, nosotros vamos a poner en cuarentena y no le vamos a dar validez hasta que el último euro esté en la cuenta del último trabajador público de Cataluña. Señor Puigneró, usted, después de haber insultado e ignorado a los trabajadores públicos, hacía este tuit, en el que decía que «esta imagen, la firma del acuerdo, era la prueba que, gestionar bien necesita mucho trabajo y poco ruido. Bien, mucho trabajo y poco ruido no es lo que han hecho ustedes. Mucho trabajo y poco ruido es lo que han hecho los trabajadores públicos de Cataluña que, mientras ustedes les recortaban derechos, ellos mantenían la dignidad y la institución y nuestro estado del bienestar. Y su gestión, lejos de ser buena, consideramos que es nefasta. Me decía el otro día un representante de la función pública que, al final, la huelga, la convocatoria de la huelga, es el fracaso del diálogo. Pues bien, ustedes considero que han evitado el desastre, en el tiempo de descuento, pero lo que no han evitado es un fracaso. Porque fracasar, hace mucho tiempo que ustedes han fracasado y para prueba, todas las protestas que hemos visto las últimas semanas. Cuando vaticinaban que íbamos a tener un otoño caliente, yo creo que no iban en este sentido, pero hemos tenido un otoño con manifestaciones y protestas casi cada semana [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] en contra de su Gobierno, en la que pedían su dimisión, y la dimisión del señor Torra. Voy acabando, president...
Se li ha acabat el temps.
Así que, señores del Govern, conseller, déjense de triunfalismos tuiteros, déjense de felicitaciones, y recuerden que, a fecha de hoy, a 13 de diciembre del año 2018, ustedes aún les deben a los trabajadores públicos dos pagas, y un racimo de derechos que ustedes les han recortado. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Jordi Albert.
Bé; gràcies, president. Conseller, conselleres, diputats, diputades, treballadores i treballadors del Parlament, el cert és que aquesta moció, quan hi va haver la interpel·lació prèvia, a l'anterior Ple, doncs, tenia unes perspectives diferents. Finalment, ens trobem avui amb un acord, amb una desconvocatòria de vaga, però sobretot, el que és important, amb una desconvocatòria de vaga a partir d'un acord en el marc del comitè de vaga, amb una molt bona feina per part de la mediació del Departament de Treball i també –i molt important– amb la recuperació del diàleg i, esperem, del clima de confiança entre totes les parts. Nosaltres, que sobre aquesta qüestió ja saben vostès que hi hem estat debatent, pràcticament a tots els espais que tenim en aquest Parlament, ho hem fet en aquest Ple, però també ho hem fet en les diverses comissions, sempre mostràvem la confiança que l'acord arribaria. Estàvem convençuts que aquest acord seria possible perquè, sense aquest acord, era impossible avançar. I sense aquest acord, les dues parts sortien molt perjudicades. I, finalment, l'acord va arribar. Va arribar dimarts, va arribar –cert– a darrera hora, però finalment va arribar. I jo crec que això ha de ser un motiu per felicitar-nos, però també ha de ser un motiu de reflexió. Ens ha de servir per saber que, al final, quan hi ha lluita social, també hi ha resposta governamental, però també ens ha de servir perquè la resposta governamental ha d'arribar, encara que no hi hagi la lluita social. I aquesta reflexió és bona..., que ens la fem i que ens la fem plegats i que ens la fem plegades. De fet, ha canviat tant l'escenari que la moció que es va presentar inicialment, doncs, lògicament, ha canviat radicalment, perquè s'ha d'adequar al nou acord al qual es va arribar dimarts. Un acord que preveu que, en el primer trimestre del 2019 es farà efectiu el pagament del 10 per cent de la paga pendent del 2013; que la resta d'any es farà efectiu el 30 per cent restant; sempre condicionat a la Llei de pressupostos. I si no arribés aquesta Llei de pressupostos, que estic convençudíssim, també, que arribarà, si no arribés aquesta Llei de pressupostos, s'hauria de buscar, s'hauria de tornar a seure i buscar alguna altra fórmula alternativa. I, en els successius anys, l'any 2020, fer el pagament del 60 per cent restant de la paga del 2013; el 2021, el 55 per cent de la de 2014, i el 2022 es faria efectiu el 45 per cent de la de 2014. Ara bé, amb una clàusula, dins d'aquest acord, que reconeix que en els pressupostos següents, per tant, els pressupostos en què pertoqui fer efectiva la paga del 201,4 s'analitzarà si és possible pagar-la l'any 2021 completa o si haurem d'anar fins al 2022 i pagar aquest 45 per cent. Però, d'altra banda, i per nosaltres molt important: tot i que això ja està recollit en aquesta moció i, per tant, la moció posteriorment s'adapta a l'acord a què s'ha arribat, és molt important també tenir en compte que ens trobem davant d'un escenari de recuperació de confiança, i això ho mostra que aquest acord s'haurà de ratificar en la mesa general que s'ha de convocar per a la setmana vinent, però també ho mostra que la primera quinzena del mes de gener s'hauran de tornar a asseure totes les parts per parlar també de la conciliació de la vida laboral i familiar i d'altres mesures de relacions laborals que afecten el funcionariat públic. I això és bo; és bo que mantinguem aquest diàleg, és bo que estiguem asseguts a la taula i és bo que arribem als acords. Perquè aquí estem per arribar als acords. I hi ha dos elements d'aquesta moció que a mi particularment m'agraden, i m'agraden molt. Un és el de les treballadores socials, a les quals aprofito per saludar des d'aquest faristol, que ens acompanyen avui i que estan amb nosaltres, perquè avui aprovem, i espero que sigui per unanimitat, el punt 5.a, que va destinat exactament a donar compliment a les seves reivindicacions. I després hi ha el punt 5.b; el punt 5.b fa referència als ambientòlegs, on no ens hem posat del tot d'acord, però aquest grup votarà en sentit d'abstenció i, per tant, facilitarà que s'aprovi. Ja per acabar, només un parell de dades, perquè jo crec que també és just que ho diguem. Des de l'any 2010, la plantilla de funcionaris i funcionàries de la Generalitat de Catalunya s'ha incrementat en un 5,9 per cent. Però no només això, sinó que a més s'ha incrementat en àmbits importants, com el de sanitat, com el d'ensenyament –en els docents no universitaris–, en els agents policials o en els treballadors de justícia; respectivament, un 17,1 per cent, un 9,1 per cent, un 5,1 per cent i un 4,7 per cent. Són dades bones. Treballem, continuem treballant, i aquest Govern continuarà avançant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada senyora Gemma Geis.
Bona tarda, president, representants del sindicat, les treballadores socials que ens acompanyen... Jo abans de començar voldria fer un esment que avui veiem una altra vegada com al Tribunal Constitucional li resulta més fàcil decidir una adopció d'una mesura cautelar, denegar-la, quan afecta limitar drets polítics de persones que han estat elegides democràticament pels ciutadans de Catalunya, i, en canvi, com dilaten decisions per part del Tribunal Constitucional quan es tracta de demandes d'empara de persones que estan en presó injusta i, a més a més, quatre persones en vaga de fam. És una autèntica vergonya. [[Aplaudiments.]] Dit això, avui hem de debatre aquesta moció. La veritat és que és una moció que, com bé reconeixien la diputada Alícia Romero i el diputat de Ciudadanos, hem transaccionat, no? Si bé fa quinze dies, doncs, estàvem aquí i parlàvem de funció pública, vam votar a favor de la compareixença del conseller a la Comissió de Polítiques Digitals, vam votar a favor de la compareixença de la secretària d'Administració Pública, vam votar absolutament a favor, Junts per Catalunya, de qualsevol compareixença per donar explicacions del que s'estava fent en matèria de funció pública, no?, la veritat és que s'ha arribat a un acord, s'hi va arribar el dia 12, i, home, fa dues setmanes semblava que per part de la conselleria no hi havia voluntat de negociar. Jo crec que des del principi es va dir, tant per part de la secretària d'Administració Pública com per part del conseller, que no ens aixecàvem de la taula de negociació, que hi havia hagut una primera proposta que era insuficient per part dels sindicats i que en el seu exercici legítim dels drets, doncs, van continuar negociant. I per tant..., recordo molt bé, i avui la vull posar en valor, una frase que va dir el conseller, en el sentit que deia que nosaltres, la conselleria, arribaria a aquell acord que efectivament es pogués complir, no?, que és el que demanava l'oposició amb relació, doncs, a aquells acords que es van celebrar fa dos anys i no es podien o no s'han pogut fer efectius. Per tant, valorem molt positivament aquest acord. Hi ha hagut un esforç per part dels sindicats, i també per part de la conselleria, per arribar-hi, i crec, doncs, que no s'ha d'utilitzar políticament quan per part de la conselleria es reconeix aquesta voluntat de negociació i d'acord en aquest àmbit. Crec que és un acord positiu, perquè es podrà fer efectiu; que ha rebut les esmenes, no?, i hem arribat a les transaccions; que m'agradaria recordar, ja que hi ha les treballadores socials, que hi ha una transacció concreta que els permet, en el seu exercici, a aquelles persones que són interines i que porten tres anys desenvolupant la seva tasca i, per tant, tenen un coneixement [[veus de fons]] –o més, ja ho sé, ja–..., aquesta avaluació positiva, doncs, poder introduir aquest mèrit, aquesta experiència en l'exercici..., de l'accés a aquestes places en els terminis que estableix la llei. Però avui també m'agradaria recordar que quan parlem d'aquest acord estem parlant d'un acord que afecta més de dos-centes mil persones, perquè quan parlem de sector públic no només són les persones que treballen a l'Administració de la Generalitat, sinó que són a molts més àmbits. Recordar, doncs, que aquest acord, efectivament, no?, el que fa és permetre el retorn de les pagues extraordinàries en quatre anys, en diferents percentatges, i també posar en valor el que ja havíem dit des de fa dues setmanes, que és que havien arribat a sis acords previs, sis acords previs amb la conselleria i amb els sindicats, per retornar aquests drets que tenen reconeguts totes aquelles persones que treballen en l'exercici de la funció pública. Per tant, es retornaran aquestes pagues extres entre el 2013 i el 2014. Hi han acords també per activar el Pla d'estabilització per tal d'erradicar, no?, aquesta precarietat laboral en el termini de tres anys, també d'acord amb la normativa i les directives europees i les sentències del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, per tal de passar d'un 40 per cent de la precarització a un 8 per cent. Hi ha mesures també, com dèiem aquí, amb referència al sector de les treballadores socials. I també s'emplaça, en la primera quinzena del mes de gener, la Mesa General de Negociació dels Treballadors Públics, per tal de començar a negociar encara aquells serrells que manquen amb relació a les mesures socials, laborals i de flexibilitat i conciliació de la vida laboral i familiar. Per tant, estem contents d'aquestes transaccions, estem contents que siguin un pla i un acord i una moció que sigui efectius per retornar aquestes pagues extraordinàries, i continuarem creient en la capacitat de negociació del conseller i de la conselleria i de la Vicepresidència quan ens diguin, doncs, que hi ha un conflicte, que no s'aixequen de la taula de negociació i que continuaran treballant per arribar a un acord amb els sindicats que, efectivament, es pugui complir. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del diputat senyor David Cid.
Quin ridícul! –quin ridícul! Porten setmanes –setmanes– repetint la matraca de que no es podia, que no es podia fer, que si la Llei d'estabilitat pressupostària, que si nosaltres els ajudéssim amb la Llei d'estabilitat pressupostària, que era la Llei d'estabilitat pressupostària que havien fet vostès..., i al final sí que es podia, que era el que dèiem nosaltres i que era el que deien els sindicats. Jo, de veritat, o sigui, crec que vostè, com a conseller de la Funció Pública, ha fet un ridícul espectacular. Perquè, en comptes de posar-se al costat dels seus treballadors i treballadores –ho repeteixo, els seus treballadors i treballadores–, més de 300.000 treballadors i treballadores, en aquest cas, de la Generalitat, vostè s'ha anat dedicant, setmana rere setmana, a dir que no es podia. Jo el convido a que revisi el vídeo de la seva compareixença fa tan sols una setmana. O sigui, han acabat fent tot el contrari del que vostè va dir a la compareixença. Per tant, o sigui, el felicito; si benvingut sigui l'acord!, però al final ha estat un acord a pesar seu. L'hi dic així, sí, sí, ha estat un acord... O sigui, jo ja sé que vostè ha sortit a la foto; a vegades li agrada posar més fotos dels núvols, de la república digital, eh?, però ha sigut una..., en aquest cas vostè ha sortit a la foto. Però l'acord ha sigut a pesar seu. I, per tant, bé, no crec que haguem de celebrar res, sinó, en aquest cas, donar les gràcies als treballadors i treballadores de la Generalitat, que hi han posat més responsabilitat que vostè. Hi han posat molta més responsabilitat que vostè, perquè han acabat acceptant segurament l'acord que no era el que ells inicialment volien, però li han acabat torçant el braç. Perquè al final la seva proposta inicial de vuit anys era absolutament indigna, una provocació, i, per tant, la vaga tenia tot el sentit del món. Per tant, jo l'hi repeteixo: o sigui, poques vegades he vist un conseller de la Generalitat fer el ridícul que ha fet vostè en aquestes setmanes, perquè al final la seva paraula jo no sé el què val, perquè, o sigui, al final s'ha acabat fent tot el contrari del que em porta setmanes dient! Si m'ho va dir directament!, a part de renyar els treballadors, que els ha renyat vegades i vegades. També li dic: aquest acord no ha resolt la seva, en aquest cas, mala relació amb els treballadors i treballadores públiques. Té molta feina a fer. Perquè jo ja sé que a vostè això de la funció pública li fa nosa. Jo suposo que li van encasquetar, perquè, bé, no sabien on havia de caure... A vostès, això dels drets laborals i dels treballadors i treballadores, doncs, els fa certa nosa, i van dir: «Bé, com que porta polítiques digitals, doncs igual li posem funció pública. Però jo l'hi repeteixo: vostè és el conseller de la funció pública, té molta feina per fer. Recuperi el diàleg; en té una oportunitat a partir de l'acord. Per tant, treballi. [[Remor de veus.]] I després també li dic: a mi no em sorprèn que a vostè li faci nosa, perquè també crec que al president també li fan nosa els treballadors i treballadores. A mi em sembla increïble que el president de la Generalitat, amb una vaga convocada, no hagi estat capaç de rebre els representants dels treballadors i treballadores públiques; a més a més, fins i tot en el moment que tanca un acord, que tanca un bon acord. Són els seus treballadors, 300.000 treballadors i treballadores públiques, i ha estat incapaç d'asseure's amb els sindicats, asseure's amb els representants dels treballadors i les treballadores públiques? Jo crec, l'hi dic sincerament, que és compatible, i els hi he dit diverses vegades, denunciar en aquest cas la repressió, denunciar la situació dels consellers i conselleres presos, també amb les polítiques del dia a dia. I a vostès jo tinc la sensació que aquestes prioritats els fan nosa, els fan nosa els drets dels treballadors i treballadores, quan són els seus treballadors i treballadores. A mi em sembla increïble que al final tinguem, com deia aquest matí en aquest cas la Neus Tomàs, que és directora del Diario..., o sigui, és el president absent; està absolutament absent, el president de la Generalitat. En tot cas, a mi em sembla increïble que aquest president de la Generalitat no defensi els drets dels treballadors i treballadores. I, miri, també l'hi dic: nosaltres estarem vigilants, amb el seu acord. Jo crec que han tancat un bon acord, però al final també haurem de veure quant val la seva paraula i quant val la seva signatura, eh? Jo crec que durant molts d'aquests dies els hi hem retret, és veritat. Li hem retret absolutament que la seva signatura o la seva paraula no havia comportat el pagament del 10 per cent de la paga del 2013 que vostès havien signat. En tot cas, nosaltres també li diem..., o sigui, crec que ha tancat un bon acord, crec que ha treballat en la direcció que tocava després de molts mesos d'estar marejant la perdiu, i ara nosaltres li diem: estarem vigilants sobre el que han signat; que no ens torni a passar que vostès hagin tancat ara un acord que suposa 220 milions d'euros i quan els treballadors i treballadores el vulguin cobrar l'any 2019, després, quan arribi el setembre o l'octubre, els diguin que no hi han diners. Espero que no ens trobem en aquesta situació. Perquè, si no, finalment, si vostès al final no han complert la seva paraula i la seva signatura, nosaltres li demanarem responsabilitats. I, en tot cas, espero, per tant, que això sigui un principi, que tornin a tindre en aquest cas els drets dels treballadors i treballadores públiques en el centre de la seva política i que, per tant, no?, obrim una nova etapa de relació entre la seva conselleria i els treballadors i treballadores públiques. I espero i li desitjo que així sigui i que no li facin nosa els seus treballadors, que és el que, en la meva humil opinió, ens sembla. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Seguidament és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bona tarda. En primer lloc, si parlem de les pagues robades als funcionaris i a les funcionàries públiques, als treballadors i treballadores públiques, és imprescindible que situem l'origen de per què ens trobem en aquesta situació. A vegades anem parlant i anem parlant, i no analitzem quin és el context que ens porta a aquesta situació. I aquest context és l'acatament de les polítiques d'austeritat de la troica, l'acatament per part de l'Estat espanyol i el subsegüent acatament, amb matrícula d'honor, del Govern Mas i els governs que van seguir, especialment el Govern de Junts pel Sí, de retallar tot allò que són drets i, en aquest cas, aquestes pagues robades per part d'aquestes polítiques d'austeritat. I, per tant, no podem obviar aquesta realitat, no podem obviar les conseqüències que té sobre la vida material i sobre concrecions tan importants com són els drets dels treballadors i treballadores quan parlem d'aquestes qüestions. Pel que fa a la qüestió concreta del retorn de les pagues, bé, en aquest Parlament ho hem parlat moltes vegades i hem aprovat diverses resolucions. Fa dos mesos n'aprovàvem una que és contrària al que a dia d'avui ara s'està defensant, que en definitiva aquesta moció el que defensa és que es compleixi l'acord al qual s'ha arribat entre el Govern i alguns dels sindicats que representen els funcionaris i les funcionàries públiques. Nosaltres, en aquest sentit, no podem deixar de lamentar la manca de sobirania i de vinculació de les decisions del que debatem aquí, de tot això que votem, perquè al cap i a la fi veiem que no té vinculació, que aprovem i aprovem i aquí no passa res, i, per tant, sempre es va adaptant. Per descomptat, allò que es pacta en una mediació de vaga és vinculant i nosaltres ho respectem. Però el que no farem és donar suport si fa, hi insisteixo, dos mesos votàvem un calendari i unes condicions que eren diferents, i més tenint en compte que hi ha sindicats, també, que no donen suport a aquest acord. Nosaltres ho tenim molt clar i els hi diem moltes vegades: no hi haurà una societat justa, no hi haurà un país digne, no hi haurà un espai on valgui la pena viure sense un sector públic fort, i en la clau d'aquest sector públic fort hi són les seves treballadores. La lluita dels treballadors i treballadores, la lluita en les vagues del 3 d'octubre i el 8 de novembre, la potent vaga feminista, la vaga del 29 de novembre passada ens demostra que són dies de lluita, i que la classe treballadora ja no els hi atorga més credibilitat. Acabo. Pel que fa als punts referents a la necessitat de corregir una mancança històrica per als col·lectius de treballadores socials i ambientòlogues, per descomptat, les saludem i hi donarem suport per esmenar aquesta mancança. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya és el torn del diputat senyor Xavier García Albiol.
Algú s'ha deixat un «boli. [[Pausa.]] Doncs me'l quedo. [[Rialles. Aplaudiments.]] Diuen que no; doncs me'l quedo. [[L'orador riu. Remor de veus.]] Després de posar cada cosa al seu lloc, eh? [[rialles]] , després de posar cada cosa al seu lloc... No, assenyalar que aquesta moció que ens presenta el Partit Socialista és una moció que està condicionada a l'acord que es va arribar a les darreres hores, que s'ha arribat entre els treballadors i el mateix Govern de la Generalitat. Però jo haig de dir-los, lamentablement, que molt em temo que aquest acord és un pas en fals. I és un pas en fals perquè està condicionat, i a sobre està condicionat d'una manera totalment injusta, que el que fa el Govern és traspassar la responsabilitat als partits de l'oposició. Quan s'està condicionant que els treballadors puguin acabar de cobrar les pagues de l'any 2013 i del 2014 a un possible acord, a l'aprovació de pressupostos de la Generalitat, el que s'està fent, de manera molt clara i molt senzilla, és desplaçar aquesta responsabilitat, desplaçar aquesta pressió, als partits de l'oposició perquè aprovin uns pressupostos on, evidentment, s'inclou una partida que va destinada a un fi totalment justificat com el que estem plantejant, però que moltes altres, com a mínim a nosaltres, ens semblen del tot inadmissibles i del tot inassumibles. Per tant, creiem, com els dic, que neix viciat, aquest acord, i que lamentablement no es podrà dur a terme. Jo voldria, també, traslladar una reflexió, perquè cada u es contesti a si mateix, i també que ho faci el Govern. Com és possible que la Generalitat de Catalunya, el Govern de la Generalitat de Catalunya, sigui l'única Administració que no ha retornat les pagues als funcionaris? Com és possible –jo no sé si en queda alguna més, potser en queda alguna més–, però, com és possible, conseller, que els ajuntaments hagin tornat les pagues? Com és possible, conseller, que les comunitats autònomes hagin tornat les pagues?, i, en canvi, la Generalitat de Catalunya no ho ha fet. Per tant, aquestes són unes preguntes que a nosaltres..., crec que posen en evidència el grau de mala gestió que està duent a terme el Govern de la Generalitat. I després hi ha un altre aspecte, i és que aquest acord no amaga una realitat, i és el conflicte social en l'àmbit de la funció pública que s'està vivint a Catalunya en aquests moments, més enllà de l'acord de les darreres hores. Tenim en aquests moments els Mossos d'Esquadra ocupant la conselleria d'Interior i tallant els carrers per qüestions laborals; hem tingut els metges; tenim aquí assistentes socials que estan esperant des de fa dinou anys que es convoquin places de funcionari. Per tant, la realitat... –i ja finalitzo, president–, la realitat de la funció pública a Catalunya, lamentablement, més enllà de que aprovem aquesta moció, deixa molt a desitjar.
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada, de nou, Alícia Romero. Quan vulgui.
Bé; molt ràpidament. A la primera part de la moció sobre les pagues, hem fet transaccions amb Junts per Catalunya i Esquerra per reforçar l'acord a què van arribar els sindicats. I en la segona part vull agrair al Grup de Ciutadans que ha incorporat alguns elements lligats a l'estabilització de les plantilles, que hem incorporat tal qual i que ha permès, doncs, que –espero– s'aprovi aquesta part de la moció i puguem avançar. Hi han dues propostes que presentava originàriament el Grup Socialista, que era la relativa a l'especificitat dels ambientòlegs en els concursos oposició, que es manté tal qual l'havíem presentat, i que espero que avui s'aprovi; i l'altra, que era la de treballadors socials i educadors socials per tal que els mèrits siguin l'element que es valori a l'hora de fer les seves oposicions, tenint en compte que són interins que porten molts anys treballant a l'Administració, i no ho són per culpa d'ells, sinó per culpa de que no hi ha hagut convocatòries. Conseller, molt ràpid, jo crec que vostè hauria d'emportar-se tres aprenentatges del que ha passat aquestes darreres setmanes. Un és que vostè ha de recuperar el diàleg amb els treballadors, perquè l'acord arriba de la mediació laboral, i ho ha dit algun altre grup. Clar, vostè ha de recuperar el diàleg, s'ha d'asseure amb els sindicats i ha de fer acords, seus, que pugui explicar als que ha arribat gràcies al seu treball, a la seva negociació i al seu diàleg. Dos. Jo crec que mai més vindrà aquí a dir coses que no són, i a dir que no podia pagar les pagues perquè la regla de despesa l'hi impedia, perquè la senyora Batet no l'hi permetia i perquè estem en pròrroga pressupostària. Perquè resulta que l'acord que han signat diu que prioritzaran, segons la regla de despesa, que si no hi ha pressupost i hi ha prorroga pagaran o trobaran mecanismes per pagar les pagues. Per tant, vostè està reconeixent el que nosaltres li hem anat dient durant tantes setmanes. I, tercer, nosaltres estarem atents. És a dir, conseller, vostè sap que els grups parlamentaris, almenys el que li parla, estarà atent, perquè vostès no han complert molts acords que han signat, com el que van firmar el 2017 sobre el 10 per cent de la paga del 2013, que haurien d'haver pagat ja, i no compleixen algunes resolucions, com la baixada de taxes universitàries. Per tant, aquí estarem, davant seu, esperant que els acords que van signar i que avui espero aprovem aquí es compleixin. I la seva paraula serà la que estarà, en tot cas, en entredit. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.]] Sí, senyora Sànchez?
Demanaríem votació separada dels punts 5, 6 i 7. Poden anar junts, però separats de la resta. Gràcies.
Molt bé. [[Jordi Albert i Caballero demana per parlar.]] Digui.
Demanaríem votació separada del punt 5.b.
Alguna altra petició de votació separada? No? [[Pausa.]] Molt bé. Votarem, doncs, primer els punts 5, 6 i 7, que he entès que es podien votar en bloc, eh? Molt bé. Votem, doncs, els punts... [[Veus de fons.]] Perdó, és veritat, 5.b, ha dit, eh? D'acord. Per tant, votaríem els punts 5.a, 6 i 7 conjuntament, sí? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs votem punts 5.a, 6 i 7, conjuntament. Comença la votació. Aquests punts queden aprovats per unanimitat: 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 5.b. Comença la votació. El punt 5.b queda aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció queda aprovada per 125 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior de la Generalitat]] [[302-00036/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior de la Generalitat, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, president. Bé, tot i que en el desenvolupament del debat intern de grups que hem tingut arran d'aquesta moció hem procurat, de manera no massa fructuosa, d'arribar a acords amb totes les formacions polítiques, era evident que en el resultat final probablement centraríem l'acció de l'acord tant amb Ciutadans com el Partit Socialista; no era casualitat. Estem parlant d'acció exterior. Estem parlant d'un tipus de política que té les competències perfectament definides. De la mateixa manera que té les competències perfectament definides un ajuntament, un consell comarcal, una diputació. El problema que tenim aquí, on estem ara, és que tenim una administració que no acaba d'entendre exactament quines són les seves competències. Per tant, hem arribat a acords tant amb Ciutadans com amb el Partit dels Socialistes. Per exemple, amb Ciutadans, per rectificar l'errònia acció d'Acció Exterior duta a terme, sobretot al voltant dels recursos, per evitar que es destinin al separatisme i a propaganda contra Espanya. També amb el Partit Socialista per evitar, doncs, que aquests recursos acabin amb finalitats, amb accions concretes, també en el mateix sentit que hem parlat anteriorment de l'acord que hem arribat amb Ciutadans, també per desenvolupar una acció exterior que sense partidismes i sense menyscapte de les institucions espanyoles arribi a acords amb els principals rectors anunciats a la Llei 16/2014, de 4 de desembre, de la Unió Europea. També, per paralitzar d'una forma immediata, perquè és peremptori, el que és la reobertura del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, l'anomenat «Diplocat, que no només no ha servit per re, sinó que ara mateix està investigat per malbaratament de recursos, no, per malversació de recursos. Hem sigut capaços també d'arribar a un acord en el punt 4 amb una transacció amb el Grup de Ciutadans per aturar el procés de creació de futures delegacions, si aquestes no s'ajusten perfectament a la legalitat vigent. I, finalment, també en qüestions de transparència. Finalment, hem plantejat un punt, que suposo i espero que pugui votar tothom, perquè és una qüestió pràcticament una veritat d'aquelles que es diu de Perogrullo, que és ser capaços de trencar relacions establertes amb sectors ultres d'altres països d'Europa i d'Amèrica i establir contactes justament amb el contrari. És a dir, amb aquells països que tenen governs europeistes, independentment de la seva ideologia, però és que hem de tenir present que fins ara traient els ultres italians d'extrema dreta, de Finlàndia d'extrema dreta, de Flandes d'extrema dreta i algun grupuscle concret d'extrema esquerra també antieuropeu, el Govern de Catalunya ha sigut incapaç d'establir relacions amb ningú. Per tant, crec que és absolutament raonable plantejar en aquests termes una moció d'aquesta naturalesa. Vull agrair, finalment, la voluntat de diàleg i d'acord del Grup de Ciutadans, del Grup del Partit dels Socialistes, i a la resta també, malgrat que no haguem arribat a cap acord, doncs, també agrair-los-hi.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Conseller, consellera, diputats i diputades, en primer terme, nosaltres hem presentat una sèrie d'esmenes a la moció que presentava el Subgrup del Partit Popular, intentant marcar la nostra posició política. Perquè, en el fons, sap perfectament, i, de fet, ho confessava tàcitament en la seva intervenció el senyor Fernández, que tenia poques possibilitats de prosperar, en els termes amb els quals estava plantejada, la posició política del Partit Popular. Perquè crec que és important que distingim en què ens diferencia la nostra oposició a l'acció exterior que fins al moment ha desenvolupat el Govern de la Generalitat de Catalunya, i també alguns dels que l'han precedit. Mirin, nosaltres considerem que l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya s'hauria de cenyir a allò que està inclòs en els principis rectors de la Llei d'acció exterior. I, per tant, tampoc hem acabat de compartir mai la visió que –no necessàriament en aquesta moció, però sí en d'altres– tant Ciutadans com PP tenien de l'acció exterior, com una acció destinada només a la promoció econòmica, a l'atracció d'inversions i a l'intercanvi comercial. Nosaltres pensem que l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya va molt més enllà, no només pel marc que li ofereix la Llei d'acció exterior, sinó per la voluntat de la mateixa cambra de que Catalunya tingui un paper, doncs..., sigui per interlocutar amb les societats de les quals rebem molts dels seus conciutadans aquí a Catalunya, sigui per ajudar en el que sigui necessari als catalans i catalanes que es troben en les societats en les que les delegacions de la Generalitat estan presents. Per tant, per dir-ho així, nosaltres distingim el que és la crítica a la gestió política, a la línia política que segueix un determinat govern, una crítica que fem; nosaltres pensem que l'acció exterior de la Generalitat ha vingut marcada, en els darrers anys, per un creixent partidisme, per un creixent sectarisme, però això no ens porta a voler tancar tots els instruments i eines dels quals la Generalitat de Catalunya s'ha anat dotant al llarg dels anys, i que en alguns casos tenen una forma, diguem-ne, consorciada amb la societat civil. Són dos aproximacions diferents. Per tant, les nostres esmenes anaven totes a demanar que el desenvolupament de l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya fos això: una acció exterior sense partidismes, sense menyscapte d'altres institucions i seguint els principis rectors anunciats en la Llei 16/2014, d'acció exterior. Per tant, nosaltres votarem a favor dels punts en què s'han assumit les nostres esmenes. Són concretament dues, de les quatre que els presentàvem, eh? I votarem a favor, també, dels punts en els que es demana un major trasllat d'informació per part del Govern al Parlament de Catalunya. Ens sembla que aquest hauria de ser un punt que hauria de poder fer consens entre totes les forces polítiques, o almenys entre totes les que estan a l'oposició, demanar que el Parlament tingui més informació sobre l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya. I després votarem, diguem-ne, amb tota la intensitat que ens permeti el botó de votació, a favor del punt en què vostès demanen que es trenquin vincles amb els partits i moviments ultres arreu d'Europa, eh? Hi estem molt d'acord, diguem-ne. Els Vlaams Belang, que té el seu origen en el Vlaams Blok, doncs, és una incòmoda companyia, com ho són altres formacions que han donat suport d'una manera més o menys explícita o més o menys intensa a les formacions polítiques independentistes o a la cerca d'una secessió de Catalunya respecte a la resta d'Espanya. Tanmateix, nosaltres no caurem mai en la fal·làcia per associació, eh? I s'ha de saber distingir el que és una gent que en un determinat moment dona un recolzament, del que signifiquen les ideologies de cada partit i de cada formació que dona suport a la independència, entre les quals, òbviament, també hi ha posicions que no compartim, però no caurem mai en la fal·làcia per associació. Però, tot i així, efectivament, la Lliga Nord, els Autèntics Finlandesos, el Vlaams Belang i altres que poden resultar incòmodes. Ara, els demanem que també ho facin vostès, eh? Quan els ve a veure el senyor Steve Bannon, que diu: «Quan anem a veure Vox també anirem a veure el Partit Popular, doncs, bé, potser que trenquin amb els sectors ultres del trumpisme, que corren per tot Europa intentant fomentar el nacionalpopulisme, la xenofòbia, etcètera. I quan es posen a fer acords de govern en altres comunitats autònomes, potser que també apliquin, junt amb els amics i amigues de Ciutadans, alguna mena de principi de cordó sanitari que sembla apuntar-se en la seva moció. Per tant, hi votarem, com diuen ara col·loquialment, «molt fort, eh?, votarem molt fort a favor d'aquest punt. Però, apliquem-nos-ho tots, eh? Perquè aquestes coses, o ens les prenem molt seriosament quan estan començant, si és que podem concedir que ara comencen, perquè tenen arrels ja fa bastants anys, aquests moviments, o, si no, quan ens en volem adonar ja és massa tard, i ja estem tots molt mal parats. Així que, si us plau, també prengui'n nota el grup promotor de la iniciativa. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, de la diputada senyora Susana Beltrán.
Gràcies, president. Les leo un trocito de una reciente sentencia del Tribunal Constitucional, pero que recoge también jurisprudencia de hace muchos años del Tribunal Constitucional: «Las comunidades autónomas pueden actuar en el exterior, pero de forma coordinada a fin de garantizar los objetivos de la política exterior del Gobierno que deben ser preservados a fin de garantizar los objetivos de la política exterior del Gobierno, que deben ser preservados. Mi pregunta es: ¿hablar mal de España y de sus instituciones, hablar todo el día de la represión... –de la repressió de l'Estat espanyol–, eso es garantizar la política exterior de España? ¿Eso es preservar, garantizar la condición política de España como sujeto –como sujeto– internacional? ¿Hablar mal de España no es autodestruirnos como sujeto político? Y lo digo porque yo creo que, como decía también el diputado del Partido Popular, sí se están violando las normas más esenciales, con la acción exterior, las normas más esenciales del bloque constitucional, se está vulnerando con esta acción exterior, que no es acción exterior, que es una vulneración de la Constitución, se está violando el Estatuto de autonomía de Cataluña, nuestro autogobierno, y, de paso, se están malversando millones de euros. ¿Y cuál es –cuál es– la consecuencia? La consecuencia es que, cuando los diputados de la oposición aquí preguntamos qué es lo que están haciendo, se esconden. ¿Y por qué se esconden? Porque saben que lo que están haciendo no es trigo limpio, porque saben que lo que están haciendo no es acción exterior. ¿Y qué hace el Gobierno de España? Lo cual también es bastante triste, porque no es un problema del Gobierno de Sánchez, es un problema que arrastramos desde hace ya muchos años. El Gobierno de España tiene la competencia en relaciones internacionales y en política exterior, y además debe ejercerla. Y, por tanto, le corresponde a él hacer acción política –lo escuchaba esta mañana–: «Cal fer acció política. Pues, claro que sí. Y también en acción exterior. ¿Por qué el Gobierno de España no convoca a las comunidades autónomas para pedirles explicaciones, para coordinar lo que es la acción exterior del Estado? Porque la acción exterior de las comunidades autónomas es también acción exterior del Estado. ¿Por qué no establece, por qué no dispone, no diseña un plan estratégico de política exterior en donde establezca los parámetros y los límites que todos los actores que se dedican a la acción exterior del Estado, y por tanto también las comunidades autónomas y, por tanto, también Cataluña, tengan que ceñirse y tengan que limitarse y tengan que rendir cuentas a quién tiene la competencia que es el Gobierno de España; ¿por qué no lo hacen? No es un tema de «Ay, que viene el 155, o que se va el 155, es que habría que haberlo hecho ya hace muchos años, y el Gobierno actual de España aún está a tiempo de hacerlo. Hágalo, por favor –hágalo. Miren, lo que está haciendo el Gobierno de la Generalitat es vulnerar la Constitución española, nuestro autogobierno. Y ello afecta también a los valores esenciales de la Unión Europea. Y, a propósito de eso, escuchaba esta mañana el conseller, al nuevo conseller de Acción Exterior, que aprovecho, también, pues, para darles la bienvenida, que decía, «hay que alertar, ¿no?, «tenemos que tener cuidado con los nacionalismos radicales. Y yo estoy muy de acuerdo con usted: hay que tener mucho cuidado y hay que estar muy alerta. Lo que me sorprende es que ustedes no tengan miedo de sí mismos. [[Veus de fons.]] O sea, no..., lo que me sorprende es que no encuentren en el Gobierno, en el Gobierno del que usted ahora forma parte, no encuentren un nacionalismo más radical que el que tenemos actualmente. ¿Por qué? Porque es un nacionalismo, es un gobierno de la Generalitat que quiebra, que rompe el estado de derecho, y, por tanto, quiebra un valor esencial de la Unión Europea. Es un gobierno que cercena los derechos democráticos de los diputados de la oposición antes que darnos la información que estamos midiendo. Prefieren negarnos esa información. Y, sobre todo, tienen un presidente que prefiere la vía unilateral, que nunca es pacífica, la vía unilateral nunca es pacífica, y que además quiebra valores esenciales, como he dicho, como es el principio democrático, el respeto al estado de derecho, la igualdad de derechos de los ciudadanos europeos y, en concreto, de 47 millones de españoles. Y eso no va a ningún lado, y eso pone en peligro, también, los valores europeos. Gobierno de España, es el momento de actuar, es el momento de hacer acción política. Hay base jurídica y hay base política. Y si no saben cuál es, que nos pregunten. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia.
Bona tarda. Doncs, malgrat el que ha dit abans el company del PSC, nosaltres no, no votarem a favor d'aquest punt, de cap punt d'aquesta moció. Perquè és que és una moció que no pot ser una altra cosa més que cínica, irònica, al·lucinant bàsicament, o sigui..., tenen tanta doble moral i tanta hipocresia, els acords d'aquesta moció, que si no fos perquè estem parlant de temes superseriosos, vindrien ganes de riure, realment. O sigui, parlar de «l'errònia acció exterior duta a terme en els darrers anys en la Generalitat –que podríem compartir algunes de les coses i d'aquests errors, efectivament, que segurament s'han comès, sobretot en algunes de les relacions internacionals que va fer el Govern en els darrers mesos–..., sí que ens ve a nosaltres al cap també la insistència malsana que ha tingut el Govern del Partit Popular amb Gibraltar, que fins i tot després del referèndum del Brexit, el senyor Margallo encara deia que era la millor oportunitat històrica per Gibraltar des del segle XVIII. O em ve al cap la dimissió de l'ambaixador de l'Índia, el senyor Arístegui, que, juntament amb Gómez de la Serna, va rebre milions d'euros en comissions per assessorar empreses espanyoles a l'estranger; o el de Pedro Agramunt, que se li van imputar activitats de naturalesa corrupta per afavorir Azerbaidjan, i viatges a Síria per reunir-se amb Al-Assad. O bé el tractament altament irresponsable que el Govern del Partido Popular va tenir de la crisi de refugi, i la seva incapacitat de complir els acords europeus per acollir totes les persones que ens tocaven per quota, com a Estat espanyol, i per no garantir vies segures per a aquestes persones. Això són els valors fundacionals de la Unió Europea. També parlen de millorar la transparència en els recursos. [[Veus de fons.]] Sí, sí que estem d'acord amb això. Clar, perquè ho digui..., aquell Partit Popular al qual Irene Montero, en una primera moció de censura contra Mariano Rajoy, va enumerar, més de seixanta casos de corrupció? [[Veus de fons.]] Com volen parlar de transparència en la gestió, si vostès han sigut els més opacs i els que més s'han alimentat, precisament, de la manca de transparència i de les comissions i del frau als recursos públics? Parlant de trencar relacions establertes amb sectors ultres: els que participen en manifestacions amb sectors ultres, els que estan disposats a tenir el Govern d'Andalusia amb el suport de Vox, els que ja veurem què els passa en altres resultats electorals on també depengui de Vox, que tinguin o que no tinguin el Govern; els que celebren la victòria de Viktor Orbán, a Hongria. Siguem seriosos i responsables, i, sobretot, siguem coherents. Nosaltres sí que volem parlar, d'acció exterior, però de la de veritat, de la de parlar de la protecció dels defensors de drets humans, amb una proposta de declaració que hem passat per Junta de Portaveus, i que hem comentat en diverses ocasions i de la qual vostès no han tingut ni la dignitat de dir ni una paraula. No n'opinen, directament, sobre els defensors de drets humans, o del 0,7 a cooperació internacional, tant a Catalunya com a la resta de l'Estat. Perquè la retallada més forta que ha patit la cooperació internacional en aquest país va ser durant el Govern del Partit Popular. Això és acció exterior. Amb aquesta acció exterior sí que podem parlar d'unitat d'acció exterior. I també podem parlar de com pressionar el Govern central perquè aturi la venda d'armaments a Aràbia Saudita. D'això, també en podem parlar quan vulguin. Parlem de vies legals i segures, parlem d'aturar les morts al Mediterrani. Nosaltres som partidàries de la transparència, som partidaris dels drets humans i d'una acció exterior que vagi a enfortir xarxes de solidaritat contra la ultradreta. Però fins ara no ens hi hem trobat mai, amb els del Partit Popular; dubtem que ho fem a partir d'ara. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó. Bé, nosaltres, com que volem una política exterior de la Generalitat que tingui un paper actiu en la denúncia internacional de l'Estat espanyol i de la seva deriva despòtica i antidemocràtica i de la vulneració sistemàtica de l'Estat espanyol en matèria de drets civils i de drets humans i polítics; com que volem una política exterior de la Generalitat que defensi a tot arreu el nostre dret a l'autodeterminació i el nostre dret a la independència; perquè volem una política exterior de la Generalitat que tingui un paper actiu en la crítica i el qüestionament de la deriva antisocial i antidemocràtica de la Unió Europea; perquè volem una política exterior de la Generalitat que ens porti fora de l'OTAN i de la cursa armamentística; perquè volem una política exterior de la Generalitat que tingui un paper actiu i exemplar en la resolució activa de les crisis humanitàries i de les crisis de refugi i d'asil que estan en aquests moments en el centre de la incompetència de la Unió Europea i de la majoria dels seus estats membres; perquè volem una política exterior que ens construeixi com un país solidari, d'acollida i amb un paper actiu en la cultura de la pau i en la lluita contra la guerra, i perquè volem una política exterior que defensi a tot arreu els drets col·lectius dels pobles de forma inalienable, per tot això, votarem en contra d'aquesta moció. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Ruben Wagensberg.
Gràcies, president. Benvingut, conseller. Senyor Fernández, és que això ho hem discutit moltíssimes vegades. Parlaré ras i curt, podria subscriure cent per cent les paraules de la diputada Segovia o del diputat de la CUP. Primer de tot, una cosa que sembla que de vegades se us oblidi, no?: les competències en l'acció exterior de la Generalitat estan legalment emparades en l'Estatut i, així, el fet que la Generalitat desenvolupi una acció exterior configura un àmbit d'acció legalment establert. A partir d'aquí, pels punts, ens demana: «Rectificar l'errònia acció exterior duta a terme en els darrers anys basada en el desprestigi de les nostres –aquí hauria d'especificar «nostres– «institucions i el trencament amb els valors fundacions de la Unió Europea. No només no hi ha hagut cap desprestigi, almenys des d'una visió objectiva, potser des d'una visió subjectiva sí, però en tot cas estaria bé que ho acreditéssiu, sinó que Catalunya continua sent referent internacional en moltíssims àmbits: en l'àmbit cultural, social, econòmic, de cooperació, de drets humans, i en això hi té molt a veure la ciutadania, en això hi té molt a veure el teixit associatiu d'aquest país, les entitats d'aquest país i també el paper que juguen les delegacions d'aquest Govern. A banda d'això, el que crec que sí que us molesta és que diversos càrrecs institucionals que ens representen a l'exterior es dediquin a explicar també quina és la seva visió del que passa a Catalunya. Però la meva pregunta aquí és: i què hi ha de dolent en tot això? És que aquesta no és la seva feina? En tot cas no és això el que fa el ministre Borrell? O el que diu el ministre Borrell representa els interessos..., ens representa a tots, als nostres interessos, els de tota la ciutadania? Ho feia Dastis, ho feia Margallo?, diria que no. I quan diuen que el que fem aquí és atacar l'Estat espanyol o la ciutadania espanyola, s'equivoca. Crec que, en tot cas, el que fem és atacar, denunciar un estat que és l'Estat espanyol, que és el poder espanyol i no té res a veure amb la ciutadania espanyola. Quan ens demana: «Destinar tots els recursos en els programes d'acció exterior de la Generalitat a la promoció del comerç exterior, la internacionalització de l'economia, el turisme, la cultura catalana..., bé, això és exactament el que es fa a través de les xarxes d'oficines sectorials en l'àmbit econòmic i cultural, però el que passa és que s'han deixat una petita part, importantíssima, que és que a vosaltres, crec, i com que no ho heu posat a la moció, no us deu interessar pas gaire, que és tota la part de la cooperació al desenvolupament. El punt 3 ens demana: «Paralitzar de forma immediata el procés de reobertura del consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, el Diplocat. No. No només no ho farem, sinó que estem determinats a que no ho feu, a evitar que ho feu vosaltres. I, per tant, també estem determinats a enfortir-lo. El punt 4 ens demana: «Derogar els decrets aprovats des del passat mes de juny, que han permès la reobertura de delegacions del Govern a l'exterior, i aturar el procés de creació de noves delegacions. Ras i curt: la voluntat, i amb tot el dret del món, és reobrir les delegacions tancades, reforçar la presència de Catalunya al món, fent servir totes les vies possibles –totes. Tenint en compte, això sí, la racionalitat de despesa. S'hi posin com s'hi posin, ho farem, i ho farem amb determinació. I, si no els sembla bé, guanyin eleccions, siguin capaços de formar govern i llavors facin el que els sembli. Punt 5: «Millorar la transparència en la gestió dels recursos públics destinats a l'acció exterior. Cent per cent d'acord i, com que crec que ja ho saben, el mateix conseller ha sol·licitat comparèixer a la comissió d'exteriors per explicar de manera determinada les línies d'actuació del seu departament i donar les explicacions que es considerin pertinents sobre les delegacions i el conjunt de l'acció exterior. I el punt 6, que, de veritat, sembla una mica la broma i per a qui ens estigui escoltant des de casa el llegeixo, que és: «Trencar les relacions establertes amb els sectors ultres d'altres països i abstenir-se d'establir nous contactes amb aquests sectors extremistes... Els de fora només? Aquí no? Aquí no hem de trencar res? Ho dic perquè..., no ho sé, perquè aquí els únics que..., els únics que flirtegen, els únics que es manifesten cada dissabte, els únics que estan buscant l'acord amb l'extrema dreta, amb sectors ultres, sou alguns d'aquesta banda. En tot cas, en els últims segons que em queden sí que volia fer una defensa d'aquest Govern i del Govern anterior, que és un govern que està compost per persones que creuen, que respecten i que treballen a favor dels drets humans. Aquí tampoc es pot dir el mateix. I, com a exemple, en vull posar un que vaig poder comprovar personalment la legislatura passada, quan van haver-hi els atemptats aquí a Barcelona. Jo en aquell moment em trobava a Grècia, envoltat de persones musulmanes que vivien amb molt patiment el que estava passant a Barcelona, sobretot per tota la recriminació que els podia caure a sobre, i només obrir internet vaig veure el conseller Romeva, vaig veure el president Puigdemont, vaig veure l'alcaldessa Colau representant molt bé el sentir majoritari d'aquesta ciutadania i donant una resposta institucional única i extraordinària, com cap govern al món ha fet després d'uns atemptats, on el que demanaven és que sobretot no volien que hi hagués cap bri de racisme, cap bri d'islamofòbia pels nostres carrers. Com no ho havia fet cap govern del món, ho va fer el Govern de Barcelona, ho va fer el conseller Romeva, d'Exterior, i ho va fer el president Puigdemont, tots tres en les primeres intervencions, en les primeres declaracions i apel·lant al sentir majoritari de la ciutadania d'aquest país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada senyora Aurora Madaula.
Gràcies. Bé, bona tarda. Moltes gràcies, president. Diputades, consellera, conseller, president de la Generalitat, bona tarda. Membres de l'estimat poble de Catalunya, gent..., sobretot col·legues que ens segueixen des d'Europa per internet avui, bona tarda, good afternoon. Avui debatem i votem la moció presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular sobre l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya, a la que ja els informo que hi votarem en contra. Tanmateix, els confesso que m'ha alegrat constatar que vostès defensen els valors fundacionals de la Unió Europea. M'ha alegrat després que el secretari general del Partido Popular, el senyor Pablo Casado, i el portaveu del Partit Popular al Parlament Europeu, Esteban González Pons, van instar el Govern espanyol a suspendre l'aplicació del Tractat de Schengen quan van conèixer la sentència del tribunal alemany de Slesvig-Holstein que negava l'extradició del molt honorable president Carles Puigdemont –suspendre l'aplicació del Tractat de Schengen. M'ha alegrat, perquè aquest discurs els alineava totalment amb els euroescèptics de la ultradreta europea, del Front Nacional francès, per exemple, o del Partit de la Llibertat d'Àustria, l'extrema dreta. Aquests lligams amb l'extrema dreta que alguns d'aquesta bancada tenen i amb els quals volen governar en algunes determinades parts d'Espanya. I, sí, ens alegren... Es preguntaran: «I per què voten en contra? Doncs perquè amb les esmenes que Ciutadans i Socialistes el que volen fer..., el que presenten i el que volen fer és destruir tota la feina que s'ha fet i que es fa del Departament d'Exterior, i això no us ho permetrem. Aquest 2018, per exemple, es compleixen trenta anys de l'obertura de la primera oficina ubicada a Tòquio d'Acció. Avui ja són quaranta oficines en cinc continents. L'objectiu principal està lluny d'allò que vostès diuen «política partidista. L'objectiu principal d'Acció és ajudar les empreses catalanes. Mirin, aquesta mateixa setmana una prestigiosa revista, una publicació del Financial Times, fDi Magazine, ha dedicat una menció en els seus premis, fDi Strategy Awards, a l'agència de la Generalitat Acció per la seva bona feina a l'hora de captar inversió estrangera. Els professionals que treballen en aquestes oficines el que busquen és trepitjar..., es fan esforços, trepitgen terreny per identificar les oportunitats de negoci més interessants per a l'economia catalana. El 2017 les vendes de Catalunya a l'exterior van superar els 70.000 milions d'euros, i ja porten, des del 2010, sent més les exportacions a Catalunya, superant-les, que no pas les inversions o les vendes que es fan a la resta de l'Estat espanyol. En bona part és evident que es fa gràcies a aquestes oficines d'Acció. I, de fet, per exemple de cada euro invertit en aquestes oficines, trenta-dos euros es generen en exportacions i disset en inversió estrangera –per exemple, eh? En els quaranta..., en els trenta anys que porten les oficines d'Acció s'han fet més de vint mil projectes realitzats. Vostès no en parlen, de tot això, en aquesta moció. Però, a més, les oficines d'Exterior formen part d'una xarxa d'àmbit econòmic i cultural en la que treballa l'acció exterior de Catalunya, com l'Institut Ramon Llull, l'Agència Catalana de Turisme o l'Institut Català de les Empreses Culturals. No van contra ningú. No menystenen Espanya, cap institució ni cap valor espanyol. Però no podem dir el mateix amb el que fa l'acció exterior espanyola sempre i arreu. Per exemple, el 2014 ja el director de l'Institut Llull denunciava que el CNI controlava els actes que ells presentaven a favor de la llengua catalana –controlant actes de llengua catalana. O l'Estat espanyol va suspendre la presentació del llibre Victus a Utrecht –suspendre la presentació del llibre Victus. O moltes altres coses: les pressions que ha rebut l'Estat eslovè per la visita del molt honorable president Torra. O la setmana passada mateix, les pressions que va rebre el president del Centro Galego de Brussel·les perquè no permetés un concert de música catalana. Moitas grazas, señor Palomo, pola túa solidariedade. Aquesta és la seva idea d'acció exterior? Doncs nosaltres hi votarem en contra. Perquè vostès volen amagar la realitat i que no parlem de política, que no parlem del conflicte, però tenim presos polítics i d'aquests, quatre..., i, d'aquests polítics, en tenim quatre que estan en vaga de fam per denunciar les seves condicions i l'obstaculització de la justícia. Això és una vergonya i no ens cansarem de denunciar-ho aquí i a tot el món. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara el diputat Fernández de nou, per posicionar-se sobre les esmenes.
Sí; gràcies, president. Primer donar les gràcies al Grup de Ciutadans pels acords. També al Partit dels Socialistes. Dir-li al senyor Pedret que..., en fi, que no pateixi, que no passa res per arribar a acords amb el Partit Popular, que quan pacta amb el Partit Popular pensi que pacta amb el sentit comú, i aleshores s'oblidarà que és amb el Partit Popular i no li sabrà tan greu. O sigui, vostè ha de pensar que pacta amb el sentit comú. El mateix, traslladar-li a la senyora Segovia, que diu que està d'acord amb tot el text, però que ens mira i que ens troba cínics, que és un rigor parlamentari extraordinari; que està d'acord amb el text però que ens percep cínics. Bé, intentaré no tenir aquesta percepció, però el rigor parlamentari seu, doncs, queda en entredit. La intervenció més sorprenent ha estat la de la senyora Madaula, perquè ha parlat de la presentació de Victus, que des de la caiguda del mur de Berlín no ha passat res a Europa tan greu com la presentació de Victus. Una cosa sorprenent. En canvi, oblida que el Partit Popular espanyol forma part del Partit Popular Europeu, el partit amb més tradició europeista... Vostè agafi qualsevol manual de la Unió Europea –ja sé que això dels manuals clàssics no li agrada–, es parla de dos persones del Partit Popular amb tradició europeista: es parla de Marcelino Oreja y de Loyola de Palacio. I es parla d'una persona seva: Carles Gasòliba, que ara diuen vostès que és un botifler i un traïdor. Aquesta és la visió seva de l'europeisme. Només en tenien un, un europeista, i ara diuen que és un botifler. Al cap i a la fi, només tenim un grup que sigui una mica coherent, que és la CUP: fan un discurs antioccidental, com Kim Jong-un, però com a mínim són sincers [[rialles]] i s'agraeix. I, per tant, la resta fa el mateix, però en canvi es dedica a fer romanços. No, doncs, no. Europeistes, revisi qualsevol manual, senyora Madaula, ho som nosaltres, Partit Popular Europeu. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Hem cridat a votació. Passarem a votació. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Sí, senyora Granados?
Sí, per demanar votació separada de l'1...
Digui.
...1, 3 i 4. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau! Un moment, un moment, senyora Granados... Digui.
1, 3 i 4.
1, 3 i 4, en bloc?
Poden anar junts, sí. Gràcies.
Molt bé. Alguna altra petició? [[Pausa.]] No? Doncs votarem primer els punts 1, 3 i 4, conjuntament, i després votarem la resta de la moció, també en bloc. Votem, per tant, el punts 1, 3 i 4. Comença la votació. Els punts 1, 3 i 4 han quedat rebutjats per 40 vots a favor, 72 en contra, 16 abstencions, i un diputat que no ha votat. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció queda rebutjada per 56 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la lluita contra les violències masclistes]] [[302-00037/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la lluita contra les violències masclistes, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia. [[Pausa.]] Quan vulgui, diputada.
Sí, estava esperant que acabessin de sortir, per veure si quedaria més o menys gent que el dia que vam fer la interpel·lació a dos quarts de nou, perquè no acabo de tenir-ho massa clar. Ara no és per l'hora, no?, ara serà per algun altre motiu. Bé, doncs, moltes gràcies. Realment crec que estem satisfetes de poder portar aquesta moció. Creiem que és una moció que s'ha aconseguit treballar bastant bé amb la resta de grups parlamentaris, amb aquells que han fet esmenes especialment. No les hem pogut acceptar totes, però la majoria sí, i si no, s'han transaccionat. Crec que hem pogut detectar que hi ha una voluntat important de tot aquest Ple, de tot el conjunt de diputats i diputades, d'avançar davant d'aquesta emergència social, aquesta xacra que és la violència masclista. Però també creiem que és important que més enllà de les paraules –ja ho vam dir en el seu moment– decidim aterrar..., què vol dir aquesta prioritat política que tenim com a grups parlamentaris. Nosaltres, ho hem dit: és el carrer qui va per davant de les institucions, és el carrer. Són les mobilitzacions feministes de la vaga feminista del 8 de març, del 25 de novembre, les qui ens exigeixen a les institucions que ens posem al capdavant d'aquesta lluita, que els donem el suport i recollim les demandes que porten anys i anys reclamant. Són les organitzacions les que ens estan demanant aquest suport institucional, davant decisions insòlites de la justícia, com el cas de La Manada i altres casos semblants. Són aquestes organitzacions, són aquests moviments els qui ens estan dient que la violència institucional és responsabilitat nostra, és responsabilitat de totes les que estem aquí. I per això nosaltres creiem que la Llei de lluita contra les violències masclistes, la 5 del 2008, és una gran eina, però és una eina que s'ha de millorar. Per això creiem que ens hem d'emplaçar com a grups parlamentaris a fer aquesta millora. Nosaltres proposem que en la reforma d'aquesta llei s'inclogui la violència institucional; que erradiquem la revictimització; que ens posem a treballar per fer un càlcul pressupostari adequat que serveixi per desplegar-la en tota la seva potencialitat, i que destinem els recursos necessaris a millorar aquells aspectes que les entitats i moviments que han fet l'avaluació d'aquesta llei han proposat i han recomanat i que vam poder veure a la Comissió d'Igualtat. Però sí que ho vam dir: no acceptaríem esmenes i no estaríem d'acord amb quedar-nos només amb les bones paraules i les intencions. Per això la nostra moció portava compromisos pressupostaris concrets, portava avenços concrets. La senyora Artadi, en la seva resposta a la nostra interpel·lació, va dir que estava encantada de que nosaltres condicionéssim el suport als pressupostos a les polítiques de dones, a les polítiques de lluita contra la violència masclista. Vostè mateixa va reconèixer que el pressupost que s'hi ha destinat fins ara ha estat limitat; que resulta molt difícil, fins i tot per l'Institut Català de les Dones, veure quines són les partides que s'hi destinen, i a la vegada han rebut 12,8 milions d'euros de l'Estat per lluitar contra aquestes violències masclistes. Per això nosaltres els demanem que realment ens utilitzi i utilitzin aquesta moció i votin a favor, els grups del Govern, d'aquelles propostes que demanen una inversió concreta, que utilitzin aquesta moció per anar a veure el senyor Aragonès..., a banda de que nosaltres l'anem a veure també, per exigir-li i dir-li: «Eh, mira, que el Parlament diu que has d'augmentar el pressupost de l'Institut Català de la Dona, com a mínim, en 4 milions, que has de duplicar el nombre de CIEs el 2019. Perquè no és que siguin... «Ui!, són molts de cop. És que anem molt endarrerits, és que haurien de ser més de vint, i només n'hi han vuit. Per tant, com a mínim s'han de doblar per garantir una millor atenció i una millor distribució dels recursos territorials. Nosaltres creiem també que cal invertir –i en això ens hem pogut posar d'acord– en fer un programa pressupostari –recollim la proposta que ens han fet– que realment faci que tots els departaments s'alineïn amb el que ha de ser el pla estratègic de lluita contra les violències. Remarquem la importància de la participació de les organitzacions socials. I els diem de veritat, molt clarament: nosaltres no contemplarem en cap cas el suport a uns pressupostos que no incloguin una aposta pressupostària suficient en la lluita contra les violències masclistes. Nosaltres hem xifrat això en 42 milions. No és una aposta de màxims, és una aposta de mínims; creiem que és el mínim que necessitem per fer front a aquest pla de xoc de les violències masclistes, i esperem en això comptar amb els grups del Govern, que ens han donat suport en alguna de les transaccions, i no en d'altres. No hem pogut acceptar les esmenes proposades pel Partit Popular, perquè, entre d'altres, demanaven eliminar l'adjectiu de «masclista de la violència que pateixen nens i nenes; nosaltres no podem acceptar això. I tampoc podem acceptar excloure els moviments i les organitzacions de l'elaboració de les polítiques que atenen les violències masclistes. Finalment, sí que vull dir, vull demanar a la taula aquí in voce que retirem de la moció el punt número 11, que fa referència a les activistes de Sant Cugat que estan en processos de demanda, precisament per no fer una cosa que pugui anar en contra de la seva estratègia de defensa. Així que retiraríem aquest acord. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Segovia. Té la paraula ara, per defensar les esmenes presentades, en primer lloc, la diputada Beatriz Silva, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Buenas tardes, diputadas, diputados. Estamos hoy aquí para hablar sobre violencia machista, una cuestión que se ha convertido en una de las principales preocupaciones de la ciudadanía pero que, sin embargo, no ha estado entre las prioridades políticas de Cataluña en los últimos años. Desde 2010 la inversión en políticas destinadas a la mujer se ha recortado en un 31 por ciento. Esto se ha traducido en recortes en los servicios de acogida y recuperación de las víctimas de violencia machista, pero también en los servicios de atención especializada, los CIE, que son los que tienen que trabajar en la recuperación de las mujeres que han sido víctimas. A preguntas presentadas por mi grupo parlamentario, se nos informó que en toda Cataluña solo existen ocho de estos servicios, donde trabajan cincuenta y nueve profesionales; solo cincuenta y nueve profesionales para toda Cataluña. El servicio de atención especializada de Sant Feliu de Llobregat tiene que atender, por ejemplo, con ocho profesionales a una población de 806.000 habitantes. Nos parece que lo mínimo a lo que podemos aspirar es lo que propone esta moción: duplicar el número de CIE. También se nos informó que la Comisión Nacional para una Intervención Coordinada contra la Violencia Machista, el órgano que tiene que coordinar toda la lucha contra esta lacra en Cataluña, se había reunido solo tres veces en 2017. Desde setiembre de 2017 hasta setiembre de 2018 no se reunió nunca; un año entero sin reunirse. Esto al mismo tiempo que la última encuesta sobre violencia machista revela que un 64 por ciento de las catalanas ha sido víctima en algún momento de su vida de violencia machista y un 17,6 por ciento a lo largo del último año consultado, que fue 2016. La Comisión Nacional para una Intervención Coordinada contra la Violencia Machista tiene además el encargo de crear los grupos de trabajo que son clave para abordar los distintos tipos de violencia, pero como no se reúne estos grupos no funcionan o simplemente no existen. Por ejemplo, el grupo de trabajo de abordaje de las violencias sexuales tardó cinco años en ponerse en marcha. El grupo de trabajo de abordaje de la violencia machista en el ámbito laboral aún no se ha creado. El grupo de trabajo para el abordaje del tráfico de niñas y mujeres con fines de explotación sexual se creó, pero luego se cerró. ¿Cómo se explica que en un momento en que las entidades y los distintos cuerpos policiales nos dicen que Cataluña es epicentro de una alta actividad de trata y tráfico de mujeres no tengamos funcionando el grupo de trabajo que tiene que coordinar toda esta cuestión? Uno de los últimos informes del Institut Català de les Dones afirma que la red de atención y recuperación atiende solo a un 11 por ciento de las mujeres que se estima son víctimas de violencia machista en Cataluña. Esto quiere decir que nueve de cada diez víctimas queda fuera de cualquier tipo de atención. Apoyaremos mayoritariamente esta moción, porque creemos que es necesario reforzar todas las iniciativas que vayan encaminadas a poner recursos profesionales y materiales para luchar contra la violencia machista. Hemos presentado una enmienda que ha sido transaccionada con el Grupo de Catalunya en Comú Podem para que los 12,8 millones de euros que Cataluña ya ha recibido desde el Gobierno del Estado para desplegar las medidas del Pacto de estado contra la violencia de género, pero también los 4,26 millones que se ingresaran en los próximos días, se utilicen para poner en marcha de forma prioritaria las unidades de valoración forense integral. Estas unidades son una herramienta clave para medir el riesgo de las mujeres víctimas de violencia machista y decidir sobre medidas cautelares, pero también para disminuir el riesgo que tienen las hijas e hijos de los agresores; son herramientas indispensables para evitar asesinatos. Cataluña es el territorio donde menos órdenes de protección se conceden, a pesar de que el 27 por ciento de las mujeres asesinadas en los últimos años había presentado una denuncia previa. Por eso es urgente desplegar las unidades de valoración forense integral. El Pacto de estado contra la violencia de género establece que en setiembre de 2019 deberían estar todas funcionando. Esto significa que tenemos solo nueve meses para hacerlas realidad. Y tenemos el dinero para hacerlo, gracias a esta inyección extraordinaria de recursos de más de 17 millones de euros, que representan –y quiero subrayarlo– casi el doble del presupuesto que el Gobierno de la Generalitat había previsto para erradicar la violencia machista en Cataluña en todo 2018. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, de la diputada senyora Andrea Levy. [[Veus de fons. Pausa.]] D'acord. Doncs així els tocarà el torn dels grups sense esmenes. Disculpi, no ho tenia apuntat. Passem, doncs, així, al Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula la diputada senyora Noemí de la Calle.
Gracias, presidente. Diputadas, diputados, antes de nada quiero agradecer la buena disposición de la diputada Susanna Segovia a la hora de aceptar nuestras enmiendas, y anunciar que votaremos a favor de toda la moción. Por un lado agradecemos que se haya incorporado nuestra enmienda para elaborar planes específicos de inserción laboral para víctimas de violencia machista, porque para Ciudadanos es importante señalar y reparar la vertiente económica de la desigualdad y de la violencia que se ejerce hacia las mujeres. La violencia aísla socialmente a las víctimas. El sometimiento de la mujer al hombre tiene como fin controlarla a ella y a sus contactos con el mundo fuera del hogar; reduce la calidad de vida de la mujer y sus habilidades sociales; reduce sus capacidades para participar en actividades fuera de casa, incluso la posibilidad de tener un ingreso. De esta forma dificulta el acceso de estas mujeres al mercado de trabajo y tienen menos posibilidades de poder alcanzar la autonomía económica y ejercer sus derechos de ciudadanas. Por ello es importante ayudarlas y acompañarlas con itinerarios personalizados en orientación, formación y recualificación profesional. También agradecemos que se haya aceptado nuestra enmienda para reconocer a las víctimas invisibles de la violencia de género, en la atención, acompañamiento e intervención terapéuticos. Porque la violencia machista, para someter a su objetivo central, que es la mujer, se extiende a otras personas, para hacerles daño a ella –a los hijos, a su familia, a sus amigos, a sus nuevas parejas–, y no podemos dejar desprotegidas a esas personas, que también son víctimas y que no están siendo incluidas en las estadísticas por no tener un vínculo sentimental con el verdugo. Detrás de cada caso, hay un padre, una madre, una hermana, un hermano que también son víctimas, y sufren esa violencia que les acompañará como una sombra el resto de su vida. Por otro lado, hemos llegado a una transacción, en el punto en el que se habla de la sindicatura de greuges, para que la persona experta que recoja y dé respuesta especializada a las vulneraciones de los derechos de las mujeres no sea una persona de libre designación. Para nosotros esto era muy importante, porque el 35,1 por ciento del personal del síndic es personal eventual, más de un tercio de su plantilla está designada a dedo, son veintisiete personas, y consideramos que eso es un fraude de ley, y agradecemos la voluntad de la diputada Segovia de alcanzar un acuerdo, porque no queríamos contribuir a precarizar más esa plantilla, y creemos que la persona encargada de velar por esos derechos tiene que ser una funcionaria de carrera que no pueda ser designada o despedida a dedo a voluntad del síndic. Cuando repasaba la moción, concretamente en el punto que habla de la formación de los cuerpos de policía, me acordé de un proyecto muy bonito que fue pionero en este país, y fue la primera asociación de hombres contra la violencia de género que hubo en España, que nació aquí, en Cataluña, concretamente de un grupo de policías locales de la Guardia Urbana de Badalona hace casi veinte años. Y quiero agradecer que uno de ellos esté hoy aquí entre el público. Gracias, José María, por venir. Estos policías fueron destinados a proteger a las víctimas y a hacer cumplir las órdenes de alejamiento en esa ciudad, y por aquel entonces no recibían ningún tipo de formación. Y allí, según sus propias palabras, descubrieron un mundo de terror, vivieron en primera persona el drama humano de las víctimas. Dicen que no se olvidarán nunca de la cara de los niños. Y se dieron cuenta de que les faltaban herramientas para ejercer su labor, y se autoorganizaron. Y con la experiencia que adquirieron y sus ansias de dar, pues, pasos más adelante, terminaron fundando una asociación, con una red de psicólogas, educadoras, hicieron talleres de sensibilización en las escuelas, promovieron acciones de apoyo a las víctimas, impulsaron el proyecto de la Xarxa de Municipis Lliures de Violència de Gènere, y consiguieron una red de más de trescientos socios entre mujeres y hombres, y recibieron premios de muchísimas entidades y hasta del Institut Català de la Dona. Las cifras de mujeres asesinadas son realmente aterradoras, y la otra violencia, la silenciosa, la que no salta a los medios de comunicación, también es terrible, y aunque la consciencia social ha aumentado, en los últimos años, las muertes no cesan. La violencia contra las mujeres no es un problema solo de mujeres, es una cuestión de derechos humanos, y los derechos humanos de las mujeres no son patrimonio de nadie, sino que nos conciernen a todos. Por ello, no hay que escatimar esfuerzos para acabar con esta lacra, para combatir las causas que provocan la desigualdad entre mujeres y hombres, y no podremos conseguirlo si no conseguimos implicar a la otra mitad de la sociedad. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà és el torn, ara, de la diputada senyora Anna Caula.
Gràcies, president. M'agradaria començar felicitant el grup promotor d'aquesta moció, primer per la qualitat, crec, de la moció, perquè ens ha permès treballar en profunditat un tema que penso que és d'inquietud de tot aquest hemicicle, i després per les ganes de treballar amb equip. Penso que fins i tot amb diferents diputades al final ha sigut quasi una taula de treball per intentar treballar a fons un tema que crec que ens preocupa a tots. Jo agafaria una mica de referència el punt 4, quan aprovem o ens accepteu l'esmena, i parlem que durant el primer trimestre del 2019 s'aprovarà el segon Programa d'intervenció integral contra la violència masclista 2019-2022. Per tant, ja dona mostra que el Govern treballa en aquesta línia i que realment aquest afrontament integral és el que tenim a sobre la taula, amb la garantia, a més, de la participació d'entitats i moviments socials experts, que és una gran demanda del sector en la lluita contra les violències masclistes, i donar-ho amb un escenari pressupostari suficient que garanteixi tots els recursos econòmics i humans necessaris per tal d'implementar totes les mesures previstes d'aquest pla. Jo penso que resumeix una miqueta l'esperit amb què s'ha afrontat tota aquesta moció. Parlàvem, i ho hem sentit tota l'estona, de la violència masclista, d'aquesta subtilitat, d'aquesta xacra que ens està envaint d'una manera que ens fa reflexionar, de com ho afrontem. Sobretot perquè quan una dona està immersa en un procés de violència masclista no n'és conscient fins que, sovint, és massa tard. Perquè la violència, normalment, no comença amb el cop de puny, la violència no comença amb la bufetada. La violència és una invisibilització, és un xantatge emocional previ, és una humiliació, és una desvalorització i, atès que moltes vegades encara vivim en un món massa masclista i en un món patriarcal, és aquí on hem de començar a treballar, perquè a vegades costa discernir encara que allò que estem vivint en primera persona és un fet que no és normal, perquè hem normalitzat massa imatges que no són normals. A tall d'exemple, podríem posar les dones que esdevenen cossos buits per a decorar la publicitat sexista. Que a una jugadora que acaba de guanyar la pilota d'or de futbol, Ada Hegerberg, la pregunta que li faci el presentador sigui si sap ballar twerking. Imaginin-se si fan la mateixa pregunta a Messi o a algun jugador similar. Que el president de l'Atlètic de Madrid, l'altre dia, li digui a una periodista: «Yo, de dinero, no hablo, y menos con una mujer. Que només el 5 per cent, a tall de dada, de les empreses europees, estan presidides per dones. Que el 93 per cent de la inversió en tecnologia a Europa va a projectes formats per homes. No ens preocupa que una noia no se senti segura anant pel carrer. És aquest, l'inici de la violència masclista. Estem massa acostumats que les dones que han fet història no hagin passat a la història. La lluita contra les violències masclistes comença per la garantia de la igualtat de drets, i aquí també la complicitat de tots vostès per treballar cap a aquest aspecte. Està també a les nostres mans, a part d'aquest treball tan profund que hem fet avui, també de fer el mateix amb la Llei 17/2015, d'igualtat efectiva d'homes i dones. Quantes vegades a una nena líder se li ha dit manaire? I quantes vegades a un nen líder? Les violències masclistes són la punta de l'iceberg. Per arribar-hi, hi ha una massa de gel congelada i amagada sota l'aigua que comença amb els micromasclismes, aquells petits detalls que plaguen les nostres vides, i que no en som conscients, però que converteixen les dones en persones de segona. I, recordem-ho, jo penso que és la gran fotografia d'allò que hem de lluitar, aquests micromasclismes: humiliar, desmoralitzar, menysprear, ignorar, culpabilitzar, xantatge emocional, humor sexista, controlar, publicitat sexista, micromasclismes... Jo crec que qualsevol dona d'aquesta sala es pot reconèixer en qualsevol d'aquestes paraules. Jo trencaria una llança aquí: avui a les vuit del vespre hi haurà un homenatge a la presidenta Forcadell, la segona presidenta en tota la història. Jo faria una reflexió. Realment avui aquí tothom votarà a favor d'aquesta moció. Tanmateix, els que van viure l'última legislatura, en aquest hemicicle van viure moltes d'aquestes expressions que jo acabo de definir. Quan sentíem parlar de la presidenta Forcadell com «la Carme, «vostè, la presidenta de l'ANC, o aquest sentiment de mansplaining, és a dir, a vegades explicar algú, generalment un home a una dona, d'una manera condescendent i paternalista. Per tant, avui, quan votem, també aquesta autoreflexió que hem de ser els primers de fer un pas endavant en aquesta lluita. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara de la diputada senyora Montserrat Macià.
Gràcies, president. Conselleres, diputades, diputats, amics que ens acompanyeu des de la tribuna de convidats, personal de la casa, molt bona tarda. La violència masclista, ens ho diu la llei de la qual ens hem dotat, és una greu vulneració dels drets de les dones i un impediment perquè puguem assolir la plena ciutadania, l'autonomia i la llibertat. I és que la violència masclista, ho sabem, és l'expressió més terrible d'un problema estructural, el d'una societat patriarcal i androcèntrica que normalitza les discriminacions i fa invisible les dones amb una clara superioritat dels homes en tots els àmbits de desenvolupament vital des que naixem. I les dades parlen. El 17 per cent de les dones hem patit violència masclista en el darrer any. Una de cada quatre dones hem sofert algun fet d'especial gravetat de violència masclista. I, des de l'error, vivim també la pitjor manifestació del masclisme, que és la violència contra les nostres filles. Vostè ho recordava, diputada Segovia, dedicant la seva interpel·lació a la nena de tretze anys de Vilanova i la Geltrú, que va morir, presumptament, a mans del seu veí, com una víctima més en aquest cas dolorosament colpidor de la violència masclista. En una societat que s'estima a ella mateixa i es vol amb un alt nivell de civilitat i, per tant, solidària, fraternal, lliure, culta i avançada, aquest problema estructural no hi ha de cabre. I, per tant, cal superar-ho. I hem de fer tot el que tenim a l'abast, i més encara, per aconseguir-ho. Tenim molta feina per davant, i el Govern està actuant en aquesta direcció, perquè sí, perquè per al Govern és una prioritat abordar la violència masclista. I per això està impulsant el pacte nacional, per això aquest pacte, tal com va anunciar la consellera Artadi, comptarà amb un pressupost concret, amb la pretensió de convertir-se en un model referent de consens per a aquesta lluita. I també s'està elaborant el Pla estratègic de polítiques d'igualtat de gènere 2018-2022. I això és una iniciativa que situa Catalunya com a pionera pel que fa a la formació de gènere. I això sense deixar d'esmentar, i per posar en valor, la bona feina que s'està fent des de l'Institut Català de les Dones, coordinant-se amb els departaments del Govern i entitats i associacions de dones. Per tant, estem en el camí. Cal recórrer molt, encara, està clar, i coincidim amb vostè, diputada Segovia, que mai és prou fins que no aconseguim enfocar-ho en una mateixa direcció. En aquest sentit, des del nostre grup parlamentari, els agraïm aquesta moció pel que suposa de tractor en la materialització de mesures transversals. Tenim les eines que ajuden a configurar l'objectiu. Cal acabar d'implementar-les, efectivament. I les que ens faltin les hem de construir, i entre tots ho farem. I és en aquest «entre tots ho farem que vull posar en valor i facilitar-la també, amb els esforços dels grups parlamentaris per posar-nos d'acord i transaccionar esmenes. Deia que tenim les eines, tenim tots els mecanismes jurídics. La llei del 2008 va ser pionera, perquè va suposar posar al centre les dones com a subjectes de dret, i considerar la violència masclista com una greu vulneració dels seus drets. Ens cal emprendre moltes accions per a erradicar aquesta xacra social ignominiosa. I ens cal més coordinació institucional. La voluntat de les nostres esmenes, als punts 2, 3, 4 i 5, era avançar en aquesta direcció. I sí, efectivament, ens calen recursos per a tot el que necessitem: la dotació pressupostària del 2019 s'està coordinant amb les diferents conselleries i la consellera Artadi ja va anunciar que hi hauria un pressupost tancat per abordar la violència masclista. Hi haurà un increment de recursos per a l'any vinent, però, per responsabilitat a mi em dol el punt 6 de la moció; té parts que no podem assumir en un sol exercici pressupostari, i és per això que ens abstindrem en els punts 6.b, 6.c i 6.d. Ens hauria agradat poder votar positivament el punt 10, relatiu a nodrir de personal especialitzat el Síndic de Greuges, i vostè sap l'interès, però el redactat esdevé contradictori amb la potestat organitzativa del síndic. Per això ens abstindrem. I donarem suport al darrer punt, relatiu a la implementació de les unitats de valoració forense integral, tot i que fora òptim que s'integressin en l'Oficina d'Atenció a les Víctimes del Delicte. I, finalment, vull posar en valor que, encara que a alguns no els agradi sentir-ho i s'entestin a repetir-ho, el Govern governa, governa bé i governaria millor si tinguéssem les eines adients i millors instruments, els recursos que nosaltres mateixos generem i la capacitat normativa per a distribuir-los com decidíssim, en benefici de totes les ciutadanes i ciutadans de Catalunya. I aquí sí que em permetran un record molt i molt sentit, i que vol fer presents les absències dels nostres companys tancats en presó preventiva des de fa un any, en vaga de fam, i a la resta de presos i preses, exiliats i exiliades. Us portem al cor. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bé, bona tarda de nou. Des de la CUP - Crida Constituent hem mostrat i hem plantejat moltes propostes amb relació a erradicar la violència patriarcal, la violència masclista, de les nostres vides, per una simple raó, que és que ens volem vives, qüestió òbvia. En aquest sentit, a la majoria de mesures que es proposen en aquesta moció, hi farem un vot favorable. Però no podem estar-nos d'entrar també en què aquestes qüestions o aquestes mesures de caràcter pressupostari, de caràcter institucional, obvien una qüestió fonamental quan parlem de violència masclista, que nosaltres el situem en el desballestament del sector públic. Quan parlem de violència masclista hem de parlar de quines són les condicions materials de vida de les dones, quines són les seves relacions amb la vida i amb aquestes condicions materials. I nosaltres considerem que, més enllà d'aquestes mesures de caràcter institucional que, compte, vigilem a institucionalitzar la lluita feminista, perquè un dels aprenentatges de l'aprovació de la llei del 2008 és que es va fer amb treball conjunt amb el col·lectiu i amb el moviment feminista i amb els col·lectius de dones organitzats al país. I això va tenir grans conseqüències, molt positives, per canviar marcs mentals. Per exemple, a Catalunya la llei parla de violència masclista –no com la llei espanyola, per exemple, o altres lleis a Europa, que parlen de violència de gènere–, parla de violència econòmica, parla de violència psicològica; falta parlar de violència institucional. Dit això, nosaltres entenem que, mentre aquelles tasques que a dia d'avui no estan garantides pels serveis públics, perquè s'han fet unes retallades, perquè s'han privatitzat les tasques de cura, aquestes tasques les acabem assumint les dones, i això també té a veure amb la violència masclista, una violència material. Perquè el patriarcat no té, no viu ni es desenvolupa ni s'adapta a les societats de forma sola, sinó que té un gran aliat, que és el capitalisme, i en aquest sentit és imprescindible que ho assenyalem. Finalment, també, dèiem, no?, que se'ns fa imprescindible la socialització de les tasques de cura, i parlàvem també de la importància del moviment feminista. Finalment, s'ha retirat un punt en què es feia referència a les companyes que estan sent represaliades per la Generalitat perquè en la vaga general del 8 de març van exercir el seu dret de protesta, el seu dret de vaga i van tallar unes vies de tren. A dia d'avui, a causa d'una denúncia del Govern de la Generalitat, se'ls demanen 26.000 euros de multa per exercir el seu dret d'expressió i presó per tallar les vies.
Diputada...
Creiem que és imprescindible que es retirin d'aquesta persecució. Nosaltres, vuit mil motius per estar al seu costat, perquè ens volem vives...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...i perquè sense la lluita feminista –acabo–, avui els drets que s'han adquirit no els tindríem. [[Aplaudiments.]]
És el torn ara, doncs, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Senyora Levy, quan vulgui.
Gràcies. No, per aclarir. Nosaltres consideràvem que les esmenes que presentàvem aclarien el text en algunes expressions que consideràvem..., doncs, les paraules utilitzades causaven una mica de confusió. Com l'objecte d'aquesta moció és que s'aprovi amb el suport més ampli possible, doncs, hem cregut des d'aquest grup parlamentari que era millor treure-les. No puc deixar de fer aquesta intervenció sense referir-me a la intervenció de la senyora Caula, i amb la mà al cor l'hi dic, senyora Caula, vostè ha fet referència als termes, a les expressions que es deien vers l'expresidenta del Parlament; em pregunto si vostè pot mirar els seus companys de files, aquí al Parlament, i no recriminar-los algunes intervencions molt més grolleres cap a les dones que han tingut del seu mateix partit. Moltes gràcies.
Té la paraula ara, per posicionar-se sobre les esmenes, de nou la diputada senyora Susanna Segovia.
Bé; tinc poc temps i aniré molt al gra. Jo vull agrair a tots els grups la bona voluntat i la predisposició per donar suport als diferents aspectes que conté aquesta moció. Però, evidentment, em permetran els grups del Govern que els digui el que ja vagi dir a la interpel·lació: ens posem d'acord en les bones intencions; no hi ha manera d'aconseguir que es comprometin amb els recursos. Tenien una oportunitat d'or, ara mateix, perquè amb aquesta moció, des de l'Institut Català de les Dones, des de la conselleria de la senyora Artadi, anessin a la conselleria de Vicepresidència, a parlar amb el senyor Aragonès, a dir-li: «Necessitem, com a mínim, 28 milions d'euros en violències masclistes si volem que els Comuns ens donin suport als pressupostos. És així, sense això no hi haurà suport. És un pla de xoc, és una emergència. Quan diuen que no poden posar tots aquests diners en un any, bé, pensin tots els diners que han deixat de posar en els darrers deu, llavors, l'únic que han de fer és una miqueta de caixa i prioritzar amb els diners que venen de l'Estat, amb els diners que té la Generalitat, i compensar les dones que han patit violència masclista i que fins ara no han vist com la Generalitat i el seu Govern les prioritzava a l'hora de fer polítiques i a l'hora de fer pressupostos. Una llàstima; m'agradaria que tots els punts d'aquesta moció es poguessin aprovar per unanimitat, i tinc la sensació que, en aquest cas, seran els grups del Govern els que no ho faran possible. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Estem cridant a votació. En tot cas, si no ho hem entès malament, s'ha retirat el punt 11... [[veus de fons]] de la moció. [[Veus de fons.]] I, alhora, també informar que els grups..., sé que en tenen constància. En qualsevol cas, torno a clarificar que al punt 10 s'ha fet una correcció d'errades del text, eh?, que no està publicat però que tenen els grups parlamentaris, que en tenen coneixement, vaja. Senyora Caula, sí? Per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada dels punts 6.b, 6.c, 6.d i 10, que per nosaltres es podrien votar conjuntament.
D'acord, 6.b, 6.c, 6.d i 10, eh? Molt bé. Alguna altra petició de votació separada? No? [[Pausa.]] Procedirem, doncs, a votar. Començarem votant aquests punts el 6.b, 6.c, 6.d i 10. Comença la votació. Aquests quatre punts han estat aprovats per 68 vots a favor, cap en contra, 61 abstencions i un diputat o diputada que no ha votat. [[Remor de veus.]] Passem ara a votar la resta de la moció. [[Remor de veus. La diputada Susana Segovia Sánchez s'adona que no ha votat. Rialles i aplaudiments.]] Si li serveix de consol, diputada, s'ha aprovat igualment, eh? [[Rialles.]] Seguim, votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat, és a dir, per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els drets civils i polítics dels membres de la sindicatura electoral del referèndum de l'1 d'octubre de 2017]] [[302-00038/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els drets civils i polítics dels membres de la sindicatura electoral del referèndum de l'1 d'octubre de 2017, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. Honorable president, consellers, conselleres, voldria aprofitar també aquest inici de la intervenció per saludar també els membres de la sindicatura electoral presents avui a l'hemicicle, el senyor Jordi Matas, la senyora Tània Verge, el senyor Marc Marsal, el senyor Josep Pagès i la senyora Marta Alsina, que com a... [[Aplaudiments.]] En tot cas, com deia en la interpel·lació d'ara fa quinze dies, la repressió exercida pel Govern de l'Estat ha anat més enllà de les persones empresonades i exiliades. Han estat molts els col·lectius d'aquest país que han patit la repressió per part del Govern de l'Estat i el que en diuen ells la seva Administració de justícia, que, en tot cas, a vegades, és més administració de venjança que una altra cosa. Tot allò que feia olor a 1 d'octubre ha estat perseguit: col·lectius de mestres, membres del Govern, parlamentaris, alcaldes, pallassos, tuitaires i volíem posar el focus, i per això vam fer aquesta interpel·lació, també als membres de la sindicatura electoral. Aquestes persones estan acusades, en aquests moments, per un delicte de desobediència i usurpació de funcions. Ja tenen un procés penal iniciat en el qual se'ls demana dos anys i nou mesos de presó. Entenem, en qualsevol estat, en qualsevol moment, en qualsevol estat que s'aplica qualsevol norma, el dret penal és l'última ràtio, ha de ser l'últim element d'execució contra els seus ciutadans. Doncs no. En el cas de l'Estat espanyol se situa sempre que la carta de presentació del seu element repressiu, en comptes d'intentar buscar altres fórmules, són les acusacions per a via penal. Recordem, ja ho exposava en la interpel·lació de fa quinze dies, primer els síndics van ser perseguits des del punt de vista administratiu, amb una acusació d'unes sancions econòmiques i després, quan això es va arxivar per part del Tribunal Constitucional, va iniciar-se la via penal. Per tant, una via més d'aquesta carrera embogida per reprimir tot el que sonava a l'1 d'octubre. Creiem que aquest tema és especialment greu per dos motius. Un, primer, perquè l'acció dels síndics venia emparada per una llei d'aquest Parlament, una llei que va estar en vigor uns quants dies i que, sota aquesta vigència, per la Llei 19/2017 del referèndum, sota la vigència d'aquesta llei, els membres de la sindicatura van anar actuant amb les funcions atorgades. Aquesta llei era la que els anomenava a ells i, per tant, tenien un mandat d'aquesta cambra parlamentària per actuar amb total llibertat i que, per tant, havien d'actuar sota aquestes premisses. Creiem que a més a més és greu perquè l'actuació que van dur a terme els membres de la sindicatura electoral era el que alguns es queixaven tant durant aquells dies del 6 i 7 de setembre, la funció d'aquestes persones era vetllar pel funcionament, pel bon funcionament, per la garantia de transparència del referèndum de l'1 d'octubre. Simplement era aquesta la seva funció, com en qualsevol altre procés electoral; com en qualsevol altre país que gaudeix d'uns drets democràtics s'estableixen uns mecanismes de control i de seguretat que vetllen pels processos electorals. Són gent, gent preparada; gent, des del punt de vista formada; són gent..., són acadèmics i això és el que es va fer en aquesta cambra parlamentària: nomenar un seguit de persones que tenien un reconeixement, que tenen un reconeixement des del punt de vista acadèmic, que no tenen vinculacions polítiques i que, per tant, aquestes persones estaven àmpliament preparades per fer aquesta tasca. Una tasca de manera imparcial i aquesta és la que volíem posar també en valor. És una tasca que era des del punt de vista acadèmic, i aquest és el reconeixement de què han gaudit en els darrers dies, a través de diverses entitats a nivell europeu i a nivell internacional. Volem posar l'exemple de l'associació del Regne Unit, que representa dos mil politòlegs, que hi va donar suport; així mateix, també l'Associació Americana de Ciència Política, formada per onze mil persones, també ha donat suport i va enviar una carta al senyor Pedro Sánchez en què demanava que s'acabés la repressió contra els membres de la sindicatura electoral, que s'arxivessin les causes. També l'Associació Canadenca i la Societat Quebequesa de Ciència Política han fet esment, han fet diversos comunicats per demanar l'arxivament d'aquesta causa. Per tant, creiem..., i és el que volíem plantejar en aquesta moció, una moció de suport als membres de la sindicatura; al mateix temps, diguem-ne, denunciar aquesta persecució política, explicar clarament que aquesta acció anava en base a una llei, i que, per tant, des d'aquest punt de vista, podien actuar amb tota tranquil·litat i amb tota normalitat. Deixarem, en tot cas, per al torn de rèplica la qüestió de les esmenes presentades. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Elisenda Alamany.
Bona tarda a tots. Aquest no és un debat del passat, aquest és un debat del present, sobre democràcia o repressió. Avui se'ns porta a votació una moció que vol donar suport als membres de la sindicatura, de l'1 d'octubre, a qui es demana una pena de dos anys i nou mesos de presó. L'Estat espanyol té encara un llarg camí per recórrer per ser un estat lliure de vulneració de drets. I no ho diem nosaltres, ho diu un informe d'Amnistia Internacional. Les darreres reformes legislatives que ha fet l'Estat espanyol posen en perill drets com el de llibertat d'expressió, de reunió, d'associació, però també drets econòmics, socials i culturals. Hi ha presos polítics a Catalunya; desenes de persones amenaçades al Tribunal Suprem, amb desenes d'anys de presó, i tantes altres més amb causes penals obertes per l'1 d'octubre, com és el cas dels membres de la Sindicatura Electoral de l'1 d'octubre. Probablement sigui la primera vegada en la història de la Unió Europea que politòlegs i juristes s'enfrontaran a penes de presó. Aquests membres de la Sindicatura Electoral van ser escollits per aquest Parlament. Aquesta és una situació que, pensem el que pensem i defensem el que defensem en aquest Parlament, estic convençuda que tothom creu que ens allunya d'una solució política a un conflicte que és polític, i, per això, és necessari que estiguem tots i totes a l'altura del moment que ens ha tocat viure. L'1 d'octubre de 2017 va significar un abans i un després en la història del nostre país, va ser el dia en què els catalans i les catalanes, a ulls del món, ens vam guanyar el dret a decidir i a construir el nostre futur. Però ja ha passat més d'un any, i valdria la pena fer una anàlisi correcte per poder avançar en un camí de majories. Tenim l'oportunitat d'assumir que l'1 d'octubre va expressar dos grans consensos: per una banda, va demostrar la unitat de molta gent, capaç de generar un gran sentiment de comunitat per plantar-se de manera clara i rotunda davant de la repressió; però, per altra, també, la necessitat d'un referèndum definitiu per poder decidir el nostre futur. I, si volem avançar, no podem obviar que allò que ens va fer forts aleshores, segurament, és el que ens pot continuar fent més forts encara avui. Per arrossegar grans majories plurals i diverses que ens ajudin a resistir molt millor davant de la repressió, però que també ens ajudin a construir un país nou, no s'hi valen ni improvisacions ni tampoc ocurrències. Però tampoc no s'hi valen, davant la repressió i a favor al dret a decidir, les excuses. I, per això, toca estar a l'altura. Però perquè ens calen grans majories a Catalunya? Doncs, principalment, per ser més forts davant de reaccions com la que va tenir el Govern d'Espanya. La violència policial contra la gent que es trobava en els col·legis electorals; el discurs del «a por ellos del rei, que no representa absolutament ningú a Catalunya; la utilització dels tribunals per judicialitzar la política, invalidant tota acció política; la submissió de la fiscalia per exercir persecució política contra qui es mogui de la foto; la suspensió de l'autogovern de Catalunya o l'aplicació de l'article 155. Cal ser més i més forts per denunciar de manera clara i nítida la persecució que es fa judicial dels membres de la Sindicatura Electoral de l'1 d'octubre, membres que van ser escollits per aquest Parlament. L'1 d'octubre el Govern de l'Estat no va estar a l'altura i ens agradaria que les actuacions del Govern espanyol de l'octubre de 2017 i del desembre de 2018 fossin diferents. Fa sis mesos vam expulsar Rajoy de la Moncloa, i no és poca la gent que va viure esperançada el canvi de Rajoy a Sánchez al capdavant del Govern a Madrid. Si va ser possible fer fora lladres i corruptes, per què no és possible acabar amb la inèrcia del Partit Popular en garantia de drets i llibertats? Un estat modern, solvent, hauria d'apartar els tribunals de la política i hauria de posar noves respostes a les demandes de Catalunya. I creiem que el PSOE ha de posar punt i apart a la política de mano dura contra Catalunya. Avui donem suport als membres de la Sindicatura Electoral de l'1 d'octubre: Jordi Matas, Tània Verge, Marc Marsal, Josep Pagès, Marta Alsina, perquè, si hi ha un mandat clar de l'1 d'octubre és que cal ser molts davant de la repressió per a la defensa i la protecció de drets i llibertats democràtiques. Perquè, si hi ha algun mandat de l'1 d'octubre, és que hi ha una àmplia majoria de la ciutadania de Catalunya que vol construir un país nou, que implica no només decidir quin model d'estat volem, no només decidir quina relació volem tenir amb l'Estat espanyol, sinó en quin país volem viure. És molt clar el que volem: un país que valgui la pena ser viscut. I, per això, no només hem d'oferir horitzons de futur a la nostra gent, sinó que hem de garantir drets i llibertats democràtiques. I per això convé que tots i totes, avui, i pel que queda de viure en la situació del país, estiguem a l'altura. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Josep Costa.
Gràcies, president. Aprofito que tinc un got d'aigua a la mà per recordar els companys diputats que estan a la presó en vaga de fam, avui, fa tretze dies i deu dies, respectivament. [[Aplaudiments.]] Fa poc més d'un any, els poders de l'Estat varen embogir, varen fer-ho tot per intentar aturar el referèndum del primer d'octubre, amenaces del Constitucional i les fiscalies a tort i a dret, escorcolls i batudes a tot el país, buscant paperetes, sobres o propaganda electoral, recerca desesperada de les urnes –sense gaire èxit, per cert–, intimidació dels mitjans de comunicació per posar anuncis, prohibició d'actes, i, finalment, porres contra la gent que votava pacíficament als col·legis. En aquesta persecució contrarellotge, també varen intentar impedir el funcionament de la sindicatura del referèndum, atropellant els drets civils i polítics dels seus membres. Com a resultat d'aquesta persecució, avui, el Tribunal d'Estrasburg ja estudia les seves demandes, que, com la d'un servidor, que només vaig ser suplent d'aquesta sindicatura, denuncien un complet trencament de l'estat de dret a Espanya. Un trencament protagonitzat al màxim nivell, precisament, pel Constitucional, que va fer ús, per primera vegada, dels seus poders d'excepció, qüestionats pel Consell d'Europa des del primer dia. Pretenien acorralar personalment els síndics, amenaçant-los amb la ruïna econòmica. Vull reconèixer des d'aquí la dignitat amb la qual els membres de la sindicatura varen fer front a aquestes amenaces i aprofito, evidentment, per saludar-los: Marc, Tània, Jordi, Marta i Josep, no esteu sols. [[Aplaudiments.]] El cas dels síndics és molt important, perquè és la primera petició de presó feta per la fiscalia per a persones que han participat en el referèndum del primer d'octubre, la primera acusació de presó; després han vingut la dels presos i exiliats. És una mostra més que l'Estat espanyol no busca justícia, sinó que trenca amb la justícia per buscar venjança, i tot això perquè no varen poder aturar el referèndum. Fixeu-vos si era desesperada la persecució que la fiscal va interposar contra els membres de la sindicatura una querella per desobeir el Constitucional abans que el Constitucional els hagués notificat res. Pretenien aturar el referèndum a qualsevol preu, una qüestió que, per cert, no estava tampoc a les seves mans. Quin és el delicte del qual s'acusa els membres de la sindicatura? Haver participat o contribuït a la realització del referèndum? No ho és. Va ser delicte, gràcies a Aznar, durant els anys de 2003 a 2005, i es preveien penes de fins a sis mesos de presó o una multa. Deia la llei que va derogar aquestes delictes, per cert, relacionats amb els referèndums, que no tiene la suficiente entidad como para merecer el reproche penal y menos aún si la pena que se contempla es la prisión. Doncs ja ho sabem, dos anys i nou mesos de presó és el que demana la fiscalia per als membres de la sindicatura, per un delicte que no existeix. Participar en l'organització d'un referèndum, com deia, no és delicte a Espanya. I, com diu el Conveni Europeu de Drets Humans, en el seu article 7, «no hi pot haver cap pena sense llei, així, literalment. A l'escàndol internacional, per això, que ja tenien entre juristes per la vulneració massiva de drets civils i polítics per part de l'Estat espanyol, s'hi afegeix ara l'escàndol dels politòlegs. Ja ho esmentava el diputat Sanglas, abans, la referència a les associacions americana, canadenca o britànica de politòlegs que ja han condemnat aquesta persecució política. Crec que és molt expressiu el que deia, el 26 de novembre, l'associació del Regne Unit, que, literalment, deia: «While we do not seek to take a position on Catalonia's independence, we formally condemn the illegality of imprisoning someone because of her or his political believes. I és que, com deia al principi, la repressió desbocada comença amb els membres de la sindicatura, però va molt més enllà. D'aquí, la nostra esmena a la moció, que no canvia res, sinó que hi afegeix un tercer punt: «Atès que el Govern espanyol no vol actuar, demanem que sigui el Govern de la Generalitat qui, d'acord amb les seves atribucions legals i en defensa de l'interès públic, s'adreci al fiscal superior de Catalunya per reclamar-li formalment que retirin les acusacions indignes i sense fonament legal contra la sindicatura i contra totes les persones acusades per haver participat o haver col·laborat amb el primer d'octubre. Convocar, com deia, i participar en un referèndum no és cap delicte ni a Espanya ni a Europa. Per això, cap persona que hagi participat en el referèndum no hauria d'estar ni encausada ni a la presó. Si l'Estat espanyol fos un estat de dret, si no s'hagués trencat a l'Estat espanyol, completament, l'estat de dret per tractar d'impedir aquest referèndum, avui, no seríem un país en el punt de mira d'Europa per la vulneració massiva de drets civils i polítics i no estaríem en la situació que, malauradament, ens equipara a Turquia. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Carlos Carrizosa.
Yo beberé el agua en homenaje a los catalanes a los que le querían quitar el pasaporte. [[Aplaudiments.]] Con la ayuda de estos señores que ocupan, y a quienes saludo, los bancos del público, unos señores que ni son síndicos ni lo fueron nunca; lo que fueron es nombrados en una farsa vergonzosa que ocurrió en este Parlamento los días 6 y 7 de septiembre del 2017; a la una de la madrugada, sus amiguetes, les nombraron a ustedes algo que llamaron «síndics de la Sindicatura Electoral de Catalunya. Luego, lo que ocurrió ya lo sabemos todos: se les amenazó a ustedes con multas y, entre el bolsillo y la patria, eligieron el bolsillo, salieron corriendo y la gloriosa historia de la sindicatura de Cataluña de los días 6 y 7 terminó así de honrosamente. Tan imparciales eran estos señores y tan imparcialmente debían velar por las elecciones que habían de celebrarse o por ese referéndum ilegal que pretendían celebrar, tan imparciales eran que aceptaron que habían sido nombrados válidamente, a pesar de que cualquier sindicatura electoral, en Cataluña, debería nombrarse estatutariamente con noventa votos, por lo menos; pero, bueno eso es lo de menos, porque, como derogamos la Constitución, el Estatuto, el Reglamento, desoímos al Consell de Garanties Estatutàries, vulneramos los derechos de la mitad del hemiciclo..., pst, qué más da, ¿no?, o sea, ustedes se dieron por válidos y eran súper imparciales, ustedes. Bueno... Pues, mire, oiga, yo lo que creo es que es lógico que, en un estado de derecho, quienes usurpan las funciones de una sindicatura electoral legal puedan ser procesados por ello, y quienes desobedecen al Tribunal Constitucional, y no es que celebren referéndums ilegales, es que el tipo penal es otro muy distinto, es desobedecer al Tribunal Constitucional, también pueden ser procesados perfectamente por desobediencia. No digo yo que a ustedes les vayan a condenar, porque yo no soy juez y no soy quien para decirlo. Y no sé yo si la pena es mucha o es poco o será esa la que les impongan o no les impondrán ninguna. No me incumbe, pertenezco al poder legislativo y eso es el poder judicial quien ha de decidirlo. Pero, bueno, lo que sí que vemos aquí y podemos constatar hoy es que este Parlamento lo que es, desde entonces, desde esos días 6 y 7, es un puro instrumento del independentismo, con un presidente del Parlament y una Mesa mayoritariamente al servicio del independentismo, con una utilización unívoca, permanente, constante del hemiciclo, para favorecer la causa del independentismo. Y por eso hoy estamos votando el apoyo a unos señores que están válidamente procesados, y, sin embargo, no podremos votar después ni podremos debatir sobre si el director de TV3 tiene que comparecer aquí a explicar cuál fue su actuación con referencia al supuesto referéndum del 1 de octubre, y cuánto dinero público se gastó. Eso no lo podemos traer aquí. ¿Por qué? Porque también, oportunamente, en los servicios jurídicos de la cámara se operaron los necesarios cambios para que el último que llegó, eso sí, exsecretario general de Esquerra Republicana, fuera el faro y guía de las decisiones jurídicas en esta cámara. Y así va todo. Hoy mismo hacemos un homenaje a la señora Forcadell, que presidía el Parlamento el día que se atropellaron los derechos de la mayor parte de los diputados. Esa señora vulneró mis derechos y los de otros muchos que éramos diputados la pasada legislatura, y no lo estoy diciendo yo, señores y señoras diputadas, no lo digo yo, lo dijo el Tribunal Constitucional, y eso lo declaró el Tribunal Constitucional. Por lo tanto –por lo tanto– yo lo que les digo... Bueno, en un parlamento, además, en que las votaciones están sometidas también... Hoy el Tribunal Constitucional ha confirmado la suspensión de los procesados por el golpe a la democracia; lo ha confirmado, ¿eh? Y ha confirmado también otra cosa, señor Torrent: con eso confirma que las votaciones que estamos llevando a cabo y la no suspensión que aquí se acordó son ilegales, y eso va a tener consecuencias, como las tuvo la desobediencia de los síndics que nos traen aquí. Miren, solo les quiero decir una cosa: los abusos de la mayoría nacionalista, cometidos, además, al impulso de un gobierno de un señor que apela a las guerras de los Balcanes y que considera a los demás bestezuelas y bestias taradas por el ADN, esta deriva ultranacionalista que estamos viviendo en Cataluña la pararemos, la pararemos en las urnas y, cuando haga falta, también ante los tribunales. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentar Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Consellera, consellers, diputats i diputades, mirin, és difícil intervenir en un dia com avui, perquè, certament, les circumstàncies personals que afecten les persones que ens acompanyen entre el públic són circumstàncies en les que ningú es voldria trobar. Nosaltres, s'ha dit d'una altra manera en la intervenció anterior, formem part del Parlament de Catalunya, per tant, del poder legislatiu, i no ens correspon a nosaltres enjudiciar si uns determinats fets s'escauen a uns determinats tipus penals o no, no ens correspon a nosaltres. Però sí que ens correspon, crec, intentar anar trenant mica en mica un debat polític al voltant de les circumstàncies que ens han conduit fins aquí, i en el possible, compartir uns mínims consensos sobre què ha estat passant al llarg dels darrers anys, i molt especialment en el darrer any, per tractar d'evitar les nefastes conseqüències per al conjunt de la ciutadania i també per a moltes persones individualment, que s'han produït en el marc de la crisi constitucional més gran que s'ha viscut en els darrers trenta anys al nostre país. Són molts els factors que ens han conduït fins aquí. No pretenc convertir el que jo voldria que fos un debat polític seriós en un conjunt de retrets, de repartiment de responsabilitats, que certament n'hi ha, tots els grups polítics i tots els actors polítics i socials en deuen tenir, en major o menor mesura, des d'una perspectiva o des d'una altra, però no és la meva intenció entrar en un creuament de retrets sinó convidar, en l'escàs temps del que disposem en la discussió d'una moció, a una reflexió profunda sobre com s'han anat nuant les decisions, les inèrcies, a vegades com hem estat captius cadascú dels nostres propis relats, i com, finalment, tot això ens va conduir a un desastre absolut des del nostre punt de vista. Mirin, s'ha fet referència també, i és inevitable fer-ho perquè estem parlant també de la sindicatura electoral, a les jornades parlamentàries del 6 al 8 de setembre. Jo crec que qualsevol anàlisi mínimament neutral, si és que és possible amb tan escassa perspectiva històrica respecte al que va passar tot just fa un any i escaig, hauria de concedir que aquelles van ser unes jornades parlamentàries absolutament desastroses per al parlamentarisme català, per a les institucions catalanes i per la possibilitat de reconstruir unes mínimes confiances necessàries en el funcionament de tota democràcia parlamentària, entre posicions polítiques diverses que defensen interessos i valors diferents i posicions antagòniques en molts aspectes, i en d'altres conciliables, com avui mateix hem donat mostra en ser capaços de votar diferents aspectes conjuntament. Però en les jornades del 6 al 8 de setembre van passar coses que val la pena que ens facin reflexionar. Una majoria parlamentària va decidir que el projecte polític que impulsava estava suficientment legitimitat per erosionar, per ignorar completament el marc institucional en el que s'inscriu aquest mateix Parlament, que és el de la Constitució i l'Estatut d'autonomia. De fet, els primers articles de la llei que fonamentava la convocatòria de l'1 d'octubre, ho deien clarament, situaven el text que es votava en una posició jeràrquica superior a la de qualsevol altre que el pogués contradir, significativament la Constitució i el mateix Estatut. I no només això, que ja és una contradicció en qualsevol principi d'un parlamentarisme democràtic, que és que no hi ha majoria que ho pugui tot, ni tan sols una majoria parlamentària. Les majories i el conjunt dels poders públics estan sotmesos a l'imperi de la llei, i significativament a la Constitució, al mateix Estatut, i en el cas d'un parlament, també al procediment que és el Reglament del Parlament de Catalunya. Perquè, com vaig tenir ocasió de dir aleshores i diré ara molt ràpidament, una llei no ho és pel simple fet que l'encapçali aquest títol, una llei ho és si està dictada per l'òrgan que pot fer-ho, que té la competència per fer-ho, i si s'ha fet a través del procediment adequat per fer-ho. Per tant, un intent de derogar la Constitució i l'Estatut sense seguir els procediments de reforma, sense les majories necessàries, ignorant, diguem-ne, fins i tot elements clau del procediment legislatiu, i a més a més que deriva, en aquest cas, en l'elecció d'una sindicatura electoral que no comptava amb la majoria necessària per a les matèries electorals d'acord amb el nostre propi Estatut i amb el Reglament del Parlament de Catalunya, doncs, no podia acabar bé de cap de les maneres. Entre altres coses perquè, per legitimada que es cregui una determinada majoria parlamentària per canviar el conjunt del marc de convivència, això políticament sempre està abocat al fracàs si no hi ha el consentiment de les persones a les que representen els partits que en aquell moment estaven en minoria parlamentària, que no electoral, si compten en termes de vot popular. Per tant, intentem encetar un camí de reflexió al voltant de tot això, per evitar que ens trobem conseqüències funestes com les que avui, lamentablement, estem havent d'afrontar. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bé, bona tarda. Bona tarda especialment a en Josep Matas, la Tània Verge, en Marc Marsal, en Josep Pagès i la Marta Alsina, que són els membres de la Sindicatura Electoral. Vosaltres, vostès, esteu patint un cas més del que significa la prolongació de la violència d'estat contra el clam democràtic de l'autodeterminació. La violència judicial, també la violència política, perquè moltes de les paraules que segurament s'han expressat aquí generen un impacte certament deshumanitzador, i després es queixen, i després en parlarem, a la següent moció. Ja s'ha dit: nosaltres estem al vostre costat, us mostrem tot el nostre suport, però és això, no som nosaltres les úniques que ens escandalitzem davant del que és una injustícia evident, davant del que és una vulneració de drets fonamentals, davant del que és una persecució política reclamant a uns professionals del dret i de la ciència política unes condemnes de presó i multes. De fet, tot plegat va començar amb una amenaça, amb una amenaça contundent, amb una amenaça d'una multa de 12.000 euros per persona per dia, mentre romanguessin en el càrrec. Malgrat la seva renúncia, la justícia espanyola ha continuat en aquesta persecució i, per tant, des d'aquesta cambra tenim la responsabilitat, de la mateixa manera que els vam designar, d'estar al seu costat i no permetre que estiguin mai soles davant d'aquesta persecució. Són molts els professionals i activistes, científics, que han mostrat el seu suport, professors d'universitat que han mostrat el seu suport. Un d'ells, com saben, és Noam Chomsky, que una de les frases –m'agradaria recordar– una cita seva, que diu: «La propaganda és a la democràcia el que la porra és a la dictadura. I vet aquí, el règim del 78: propaganda i propaganda i propaganda antidemocràtica, i porra i porra i porra contra les llibertats i la democràcia, i la demanda democràtica del dret a l'autodeterminació. Però nosaltres ens alcem contra la injustícia, ens alcem pels drets i les llibertats, i hem de continuar fent-ho, perquè ni la propaganda ni la porra faran que un poble democràtic i lluitador renunciï mai al dret a l'autodeterminació ni tampoc renunciï a defensar-se davant d'aquesta injustícia i aquesta persecució política. Tot el nostre suport, i gràcies per la vostra feina. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Xavier García Albiol.
Esta moción es consecuencia de unos hechos que ejemplarizan la frustración y la impotencia que ha provocado el procés independentista durante todo este tiempo. Ustedes, diputados, diputadas, Govern de la Generalitat, independentistas, han creado un mundo virtual, y esta sindicatura electoral forma parte de esa virtualidad, de un mundo paralelo a la realidad, a la de la gente normal, a la de la gente que tiene sus problemas a diario. Han utilizado durante todo este tiempo recursos públicos. Han hecho servir las instituciones a favor de una gran mentira colectiva, y ahora pretenden que las instituciones democráticas miren hacia otro lado; miren hacia otro lado y les perdonen sus excesos y sus actos de pedantería política. Les advertimos entonces de las consecuencias de intentar asaltar democráticamente este Parlament como ustedes hicieron, y no nos hicieron caso. Y ahora, ya hace tiempo que también les venimos advirtiendo de que seguir por la misma línea les llevará a volver a tener que asumir las consecuencias de insistir en situarse en un camino de una supuesta república, que solo forma parte del imaginario de aquellos que juegan con las ilusiones de una parte de la población. Si los señores Jordi Matas, Marc Marsal, Josep Pagès y las señoras Tània Verge y Marta Alsina fueron valientes para prestarse a desafiar a la democracia, ahora han de ser igualmente valientes para asumir las consecuencias de lo que significó ese acto, un acto de desprecio a la democracia y a la legalidad.
Per pronunciar-se sobre les esmenes, és el torn de nou del diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. En tot cas, creiem que aquest torn d'intervencions ha servit per deixar també molt clarament quin és el posicionament d'alguns d'aquests grups parlamentaris que ataquen els catalans, ataquen les institucions que ens representen a tots plegats i que no tenen cap mena de mania de trencar la convivència cívica en aquest país. Acusen de trencar la convivència, però són ells els qui trenquen la convivència. Són aquells que es refereixen a no sé què d'uns passaports. Doncs mirin, aquí els únics que no tenen passaport és la gent que està a la presó, els únics catalans que no tenen passaport és la gent que està a la presó i els hi han retirat per mesures repressives del Govern de l'Estat. [[Aplaudiments.]] I, si vostès justifiquen les penes de presó per haver vulnerat el Tribunal Constitucional, les presons haurien d'estar plenes de membres del Govern de l'Estat i d'altres estaments espanyols [[aplaudiments]] que haurien d'estar a les presons per haver vulnerat els drets dels catalans, els drets individuals de cadascun de nosaltres. I, en tot cas, també dir-los, senyor Pedret, que segurament el debat del 6 i 7 de setembre no es va produir en les millors condicions, hi estem tots d'acord; però també tinguem clar en quines condicions es va produir: després de molts intents d'aquesta cambra parlamentària d'intentar un debat, d'intentar un acord amb el Govern de l'Estat. I segueixen cecs, i el Govern de l'Estat segueix cec. Volen intentar i volen seguir reprimint la democràcia a través de processos punitius, i això no se soluciona així. El que s'ha de fer és seure en una taula i donar la veu als catalans a través d'un referèndum que ens permeti resoldre la qüestió, que és on ens trobem el 80 per cent dels catalans, senyor Pedret. És aquí on estem. I, miri, senyor García Albiol, els que assalten... Vostè diu que assaltem la democràcia. Aquí els únics que assalten coses són els feixistes que assalten les llibreries en les presentacions de llibres. [[Aplaudiments.]] I, en tot cas, senyors i senyores dels comuns, hem vist quin debat s'ha produït en aquesta cambra parlamentària. Jo els agrairia, atès el discurs que han fet, atesa la realitat en la qual ens trobem, que el que s'està fent és perseguir políticament gent, acadèmics que simplement van posar el seu coneixement i la seva ciència al conjunt de la seva ciutadania, i no al servei de cap causa en particular, que poguessin donar un suport total a aquesta moció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Faig avinent –als grups crec que ja se'ls ha transmès– la correcció d'errades del punt número 3 de la moció, eh? Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? Passem, doncs, a votar aquesta moció. Comença la votació. Aquesta moció ha estat aprovada per 73 vots a favor, 57 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments perllongats.]]
Passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat de cuidar els professionals de la salut]] [[302-00040/12]] És la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat de cuidar els professionals de la salut. Presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, per exposar-la té la paraula el diputat senyor Jorge Soler.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Cap conseller o consellera a saludar; per tant, bona tarda, diputades i diputats. Avui Ciutadans tornem a presentar una moció per cuidar els professionals, una moció que desperta interès en els diputats, probablement no desperta, com veiem, tant interès en les conselleres o els consellers, però, en tot cas, nosaltres sí que voldríem lamentar que ahir, bé, el president novament s'oblidés d'una gran part del sistema sanitari: va dir que el tema i el problema dels metges s'havia resolt, i desgraciadament tenim un president equivocat, un president que estem acostumats que oblidi una part de Catalunya, en aquest cas oblida una part del sistema sanitari, perquè ni tots els metges estan, doncs, amb el tema arreglat..., i, evidentment, crec que sobra dir –encara que ho hem fet moltes vegades en aquest faristol– que el sistema sanitari és gran, no solament són els metges. I nosaltres volem presentar una moció per ajudar, per millorar, per dignificar el sistema sanitari englobant tot el conjunt del sistema, tots els seus professionals. I és que fa temps que des de Ciutadans alertem que hi havia problemes al sistema sanitari, que ens havíem d'ocupar del sistema sanitari. Però, clar, què deia el president de la passada legislatura?, què diu el president d'aquesta?, què diuen els nostres consellers al respecte? Doncs una vegada i una altra ens han negat la realitat; realitat que ara s'ha vist absolutament ratificada i afirmada amb una vaga al carrer. Per tant, novament, hem de dir: «Teníem raó, hi havia problemes que nosaltres estàvem anunciant. I és que tenim un govern que ha abandonat el sistema sanitari i que solament, i desgraciadament, ha connectat quan ha tingut els treballadors al carrer. Perquè això va de professionals excel·lents, que l'únic que demanen és poder fer el seu treball amb dignitat, per poder-lo fer amb excel·lència; gent que cada dia es deixa la pell per treballar pels altres, per cuidar-nos a tots; treballadors que sempre estan disposats a donar-ho tot pel bé de la ciutadania. Però cal que el Govern, d'una vegada, s'ho prengui seriosament. Perquè no és un tema menor, com afirma el nostre president. Aquest, per Ciutadans, és un tema capital, és un tema principal. I ja hem vist després d'aquesta vaga com nosaltres dèiem: «Deixeu de donar copets a l'esquena als treballadors, això no és suficient. No és qüestió de sortir aquí al faristol i donar les gràcies als professionals i no fer res més, abandonar-los. Desgraciadament, com hem vist, amb aquestos acords el Govern novament ha deixat una gran part del sistema sanitari sense resposta. I nosaltres avui, amb aquesta moció, volem portar mesures per cobrir tota la resta, que mereix tota la dignitat també. Ho repeteixo: volem que tots els professionals sanitaris que conformen el nostre sistema sanitari es vegin recolzats per la mateixa dignitat que es mereixen en el seu conjunt. Avui vèiem com el doctor Martín Zurro –per mi un autor de referència, perquè jo vaig aprovar les oposicions, com tants metges, estudiant el seu llibre– li pregunta al Govern: «Algú sap d'alguna iniciativa política de relleu de la conselleria de Salut en els darrers dos anys? I ell mateix diu: «La ciutadania ha començat a percebre el deteriorament de principis bàsics del sistema, com els manteniments de la qualitat i seguretat, de l'atenció rebuda i la mateixa accessibilitat. No ho diu Ciutadans –que també–, ho diuen els metges de prestigi que tenim a Catalunya. Per tot això, nosaltres no solament volem donar les gràcies als professionals, que els hi donem. Volem deixar clar en aquest Parlament que això va de dignitat, que això també va de donar temps perquè els professionals puguin mirar a la cara els seus pacients, perquè els puguin escoltar amb la dignitat i excel·lència que es mereixen, i perquè els professionals creiem que han de participar en aquesta millora global, conjunta, transversal del sistema. Per tant, diputades, diputats, senyor president, i en l'absència de consellers, dignifiquem plegats el sistema sanitari, cuidem els professionals, perquè ja és hora. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per presentar les esmenes presentades té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Maria Assumpció Laïlla.
Gràcies, president. Miri, senyor Soler, té raó, hem de cuidar els professionals. No crec que hi hagi ningú, cap grup, cap diputat, diputada en aquesta cambra que no estigui d'acord amb aquesta màxima, tal com vostè acabava en la seva defensa de la moció, no? I fins i tot li reconec que la seva interpel·lació tenia fins i tot sentit, perquè és veritat que allò que estava passant al carrer segurament calia que en parléssim també aquí en aquest Parlament; ja li reconec, fins i tot, que la interpel·lació tenia sentit. Però, clar, aquesta moció, senyor Soler, li podria dir gairebé..., i perdoni'm, i agafi-m'ho amb tota la bona voluntat d'aquesta afirmació, però gairebé és sobrera. Entre altres coses perquè, per la referència que vostè feia a la vaga de la setmana passada, que és motiu, que motiva aquesta interpel·lació i aquesta moció posterior, només tres punts, els últims d'aquesta moció, de deu, fan referència precisament a aquells acords que van realment a modificar les condicions laborals dels professionals. I, a més a més –i això l'hi vull agrair, perquè és veritat que hem tingut entesa–, precisament perquè hi ha un acord que transcendeix el debat que puguem tenir els grups parlamentaris, perquè estem parlant de govern i estem parlant de professionals que han arribat a un acord, li vull agrair també que ens accepti les tres esmenes que puntualitzen, matisen els seus punts, precisament quan parlen de les DPOs, del compliment de les direccions per objectius; que també es recuperin el cent per cent de les retribucions; que no penalitzi la prescripció farmacèutica al cobrament de les DPOs. O també en el punt 9, quan parla precisament de la participació dels professionals en les direccions dels serveis dels equips d'atenció primària, de marcar la línia assistencial, de fer-ne una avaluació periòdica. I fins i tot en l'últim punt, quan diuen, doncs, que precisament aquest acord que es traduirà en un pla segurament d'acció del Govern, que vingui a ser explicat aquí en aquest Parlament. Per tant, certament, és veritat que en aquests tres punts fa referència vostè a la vaga. Però a la resta de la moció quasi que li puc dir que vostè anava sobre segur, perquè com podem no donar suport a la resta de la moció? En el punt 1 vostè fa referència a reconèixer la tasca dels professionals. A aquest Parlament ho hem fet moltíssimes vegades. I és cert, i a mi m'ho han sentit a dir moltes vegades, que no és suficient, als professionals, donar-los un copet a l'esquena per la bona tasca que fan; això ho he dit jo mateixa en aquest faristol i és veritat. Però el que és realment important és que aquest reconeixement el tingui de la ciutadania. I, per sort, el nostre sistema és bo, els nostres professionals són excel·lents, i la valoració de l'assistència sanitària a Catalunya, segons el baròmetre sanitari de Catalunya, doncs, ens dona una molt bona nota: més d'un 60 per cent de puntuació de la valoració de l'assistència sanitària a Catalunya; i si anem, doncs, sectoritzant-ho, a l'hospitalària ens donen gairebé un 7 i mig, a la primària un 7,3, a l'especialitzada més d'un 7, a urgències supera el 6... Però aquí és veritat..., i no és el moment de fer valoracions triomfalistes, no?, i el que ens ha de preocupar i el que a mi m'amoïna i entenc que a tots els diputats d'aquesta cambra és de dir: home, està molt bé que més d'un 60 per cent valorin positivament l'assistència sanitària a Catalunya, però és obvi que hi ha un 11 per cent que no la valora positivament, i és aquí on nosaltres hem de poder incidir, en aquest 11 per cent que no li dona aquesta puntuació màxima. Parla, en el punt 2, de la dignitat dels professionals, no?, cuidar els professionals. És obvi; un sí rotund. Perquè de fet la gran tasca que tenim no és només cuidar els professionals que cuiden, sinó que és cuidar tots aquells que cuiden. Jo crec que és un dels reptes que tenim de futur, i també els emplaço en aquest Parlament i en tots els àmbits en els quals ens puguem trobar, des de la perspectiva de salut, encarar el repte que ens ve de futur, un repte que òbviament passarà per cuidar el cuidador. Perquè ens trobem amb un augment de l'esperança de vida, que ens portarà a augment de la cronicitat, augment de la comorbiditat, i que òbviament ens portarà, segur, a haver d'incidir molt més no només en l'atenció al pacient, a l'atenció sanitària que ho necessiti, sinó també a cuidar aquell que cura. Per tant, en aquest sentit, totalment d'acord. El punt 3: agenda, canvis organitzatius; hi estem d'acord també. És obvi que hi han mesures organitzatives, mesures de gestió, que milloren la feina que fan els professionals. Posem-nos-hi. Crec que tots, el Govern el primer, estem d'acord amb això, perquè òbviament és un criteri de qualitat laboral. Punt 4: participació. Certament, cada vegada les polítiques de salut surten dels despatxos, i no només hi hem d'incorporar els professionals, que cada vegada més hi són –ja fa temps que es treballa en això–, sinó també..., i a més a més aquí vull fer un parèntesi: tots els professionals, en tots els àmbits de gestió, en tots els àmbits de decisió –tanco parèntesi. Però no només els professionals, sinó també els pacients. I aquí també ens hi trobaran. I, per acabar, seguir recomanacions de l'OMS; és obvi. Hem de seguir cuidant i no hem d'oblidar cap col·lectiu. Per tant, i com he anat repassant en la seva moció, donarem suport import íntegre a aquesta moció, entenent que als tres últims punts accepten les nostres esmenes. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, de la diputada senyora Anna Tarrés.
Gràcies, president. Consellera, diputades i diputats, vivim en un estat que té empresonats polítics per les seves idees, per permetre votar la gent el dia 1 d'octubre; un estat que té exiliats polítics i presos polítics, quatre d'ells en vaga de fam. Des d'aquí, tot el meu suport incondicional a tots ells i donar les gràcies a totes les persones que estan vetllant, a més, per la seva salut. Mentrestant, el Grup Parlamentari de Ciutadans ens presenta una moció sobre la necessitat de cuidar els professionals de la salut. Hem de cuidar els que ens cuiden. Però m'agradaria proposar un petit canvi en la terminologia que vostès usen en aquesta moció: proposo canviar el verb «cuidar, un terme potser poc professional i una mica paternalista, i el substituiria per «donar un tracte adequat, com deia, sense mirar origen, procedència, ofici o ideologia. Amb relació al punt 1, «reconèixer la tasca dels treballadors sanitaris, hem de reivindicar que a poc a poc estem revertint l'austeritat que patim, retornant els complements que els treballadors tenien: els plusos per objectius, els dies de vacances, els dies de lleure, l'antiguitat i els triennis. Com parlen del retorn de la dignitat professional, val a dir que mai hi ha hagut una pèrdua de respecte. L'Institut Català de la Salut sempre ha reconegut que, gràcies als professionals, i malgrat les retallades, el sistema sempre ha seguit funcionant de manera eficaç. Cal recordar que, a partir del 2016, a tots els ambulatoris de Catalunya hi ha un ple reconeixement de totes les persones que hi treballen; una eina que permet tenir un seguiment exhaustiu de tots i cadascun dels treballadors. Pel que fa al punt 3, «garantir el temps necessari per poder realitzar consultes amb dignitat i qualitat i no tenir programats més de dos pacients a la mateixa hora, estem d'acord que s'ha de garantir la qualitat de les consultes. I així ha quedat palès a les darreres negociacions, on s'estableix el temps adequat per a cada tipus de visita al voltant de dotze minuts per a les presencials i sis per a les telefòniques, entenent que el número òptim a assolir seria al voltant de les vint-i-cinc, vint-i-vuit visites diàries. Però cal tenir present que hi ha variables que influeixen considerablement a l'hora de parlar d'aquests números de visites, com, per exemple, la sociodemografia dels ciutadans assignats. És a dir, l'edat avançada i la classe econòmica baixa, per exemple, podrien implicar moltes més visites. Una altra variable és l'estabilitat i el coneixement del metge i la infermera. Si tenen un lloc estable i fa temps que hi treballen, coneixen bé els seus pacients i gestionen millor les visites. A més interinitats o suplències, pitjor gestió de les visites. Senyor Soler, en la interpel·lació del 22 de novembre vostè donava unes dades: nou pacients citats a la vegada, vint en una hora, de cinquanta-tres a seixanta-tres per dia. Tal com va suggerir el dia que va comparèixer, li demano, si us plau, si ens pot donar els noms i cognoms dels metges i les metgesses, per tal que les noves direccions dels EAP puguin parlar amb ells i posar-hi remei. És cert que poden haver-hi casos com aquests, però entenem que són poc freqüents, i, hi insisteixo, si ens recorda els seus noms, podrem posar-ho en coneixement del departament perquè ho solucioni. Tanmateix, m'agradaria recordar-li que els llistats mai seran perfectes, perquè la medicina és un servei on la urgència és la norma diària. Està clar que amb un sistema menys tensionat aquestes visites d'urgència serien totalment absorbibles. I per això tampoc té cap mena de sentit que parlin de la ràtio de pacients per cada metge. Aquesta seria una altra pregunta trampa; no hi ha una relació directa entre la despesa per capita i la qualitat del servei prestat, ja que factors com la mitjana d'edat o la dispersió dels habitants poden augmentar el pressupost mitjà per persona. Per tot això, estem d'acord que no cal anar a una altra vaga per fer els canvis necessaris que el sistema necessita. El Govern està treballant de valent per poder tancar pressupostos i atendre a tots els col·lectius. Així ho demostra l'acord a què es va arribar el 29 de novembre de l'ICS amb el Sindicat de Metges de Catalunya, en el qual ja s'han consensuat les diferents mesures de millora. Finalment, m'agradaria recordar-los que el març del 2014 es van començar a crear les bases d'un document extraordinari anomenat «Pacte nacional de la salut a Catalunya. Potser és el moment de recuperar-lo i aprofitar la feina ja feta. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Bona tarda. Aquest dematí defensàvem una moció que havia presentat, que ha presentat el meu grup parlamentari i que, d'alguna manera, com hem comentat també amb el diputat Jorge Soler, doncs, eren clarament complementàries en el seu contingut amb la moció que discutim ara, presentada per Ciutadans. Són mocions que recullen les preocupacions, que volen anar més enllà dels acords de vaga, que volen i reclamen el que sempre hem expressat, des d'aquí el faristol, quan parlem de l'atenció primària i dels seus professionals, que és respecte i dignitat, i, sobretot, reconeixement. Es poden utilitzar moltes paraules, i aquí jo discreparia de la diputada Tarrés, perquè «cuidar no és paternalista, «cuidar és tenir cura. I jo compartiria el que deia la diputada Laïlla: cada vegada haurem de cuidar més els cuidadors, perquè cada vegada tenim una esperança de vida més elevada, i, per tant, hi ha d'haver més gent que cuidi. Jo moltes vegades penso que... –i això, un homenatge a una professió a vegades no tan reconeguda–, infermeria, si alguna cosa té és aquesta capacitat de tenir cura, i, per tant, mai a la vida titllaria aquestes professionals de «paternalistes, sinó de bones professionals, que són el que són. Parlava de reconeixement, de respecte i dignitat respecte a l'atenció primària. I crec que valdria la pena, i ho aprofito, perquè la consellera posés en el seu consell assessor un representant de l'atenció primària. Crec que seria una manera... –i no ho hem incorporat ni vostè ni jo, diputat Soler–, però, d'alguna manera, seria una manera de reconèixer això que tots diem, no? Si tots estem d'acord amb el que diu l'OMS, no?, de disposar d'una atenció primària efectiva i de qualitat és una garantia necessària per a la viabilitat i sostenibilitat de qualsevol sistema sanitari, tenir-lo present en el mateix consell assessor crec que seria una cosa que valdria la pena fer. És veritat que totes aquestes mocions s'han presentat al voltant d'una vaga presentada, però és veritat que en aquest Ple i a la Comissió de Salut hem parlat molt de l'atenció primària com l'eix vertebrador del sistema. I m'agradaria recordar-los que estem davant d'un col·lectiu molt poc procliu a fer vaga. Ens hem de remuntar dotze anys enrere perquè els metges i els professionals de l'atenció primària, en tot cas, en aquest cas, els facultatius tant de primària com d'hospitals haguessin fet una vaga. Per tant, quan han arribat a una mesura com aquesta és perquè la situació era per ells ja realment insostenible. I entre altres coses perquè hi havia hagut alguns compromisos i alguns intents de solució amb alguns compromisos que no s'havien complert, com, per exemple, que la gerència de l'ICS havia firmat amb la Metropolitana Nord i que ha format part també del cos de les reivindicacions actuals perquè no s'havia complert absolutament res. Per això jo comparteixo dos punts..., comparteixo tota la moció i hi donarem suport, però crec que hi han dos punts que són molt importants. El punt 7 que diu textualment: «Recordar que no cal esperar la següent vaga per tal de fer canvis que el sistema sanitari necessita. I, per tant, fer els canvis urgents, no?, d'aquests col·lectius i el que necessiten. Jo crec, doncs, que aquest és un tema important, ja que..., sobretot remarcar que s'han de complir els acords, eh? Que no ens torni a passar, com deia, allò de la Metropolitana Nord, i que es compleixin els acords que s'han firmat amb els facultatius, i, en aquest cas, amb el sindicat de metges; però, sobretot, també, els acords que s'han pres en aquest Parlament, quan hem parlat de les quaranta-vuit hores perquè t'atengui el teu metge de capçalera, o bé del reconeixement dels mateixos professionals. I també aquest punt 10 que obre la porta al seguiment i control del compliment dels acords amb un pla concret i específic, que s'obri el debat als grups parlamentaris. A veure si entre tots, ho deia la diputada Tarrés, que recordéssim o recuperéssim el Pacte nacional per la sanitat, per la salut. Doncs a veure si entre tots ens obren el debat i ens deixen participar d'alguna manera en les coses que s'han de fer. Si hagués de resumir d'alguna manera la moció que ha presentat el diputat Soler vindria a dir que la reclamació del que han fet els professionals, o sobretot el debat i la reflexió que han posat sobre la taula el definiríem amb tres paraules que són: temps, recursos i capacitats. Crec que tenim el deure i l'obligació de donar-los resposta. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem és el torn, ara, de la diputada senyora Marta Ribas.
Bé, bona tarda. Farem suport evidentment també a aquesta moció. És en certa forma complementària a una moció que en aquest mateix Ple ja hem votat aquest matí del Grup Socialista, i, per tant, creiem que, des d'un enfocament més centrat en els professionals, no deixa de ser un complement a aquella moció. Ho he explicat aquest matí: des de Catalunya en Comú Podem defensem un sistema sanitari primerista, i, per tant, tot allò que sigui de reforç i d'enfocament diferent del mateix sistema per donar una centralitat a l'atenció primària, doncs, tindrà, comptarà amb el nostre suport. I això vol dir, pressupostos. Això vol dir suport als professionals evidentment. Això vol dir condicions laborals per aquests professionals, però això vol dir també eines de gestió que permetin organitzar-se correctament i poder gestionar també l'elecció de les seves direccions, dels seus objectius. Per tant, en aquest sentit, les propostes que fa respecte als professionals, la moció de Ciutadans, no fan falta més cops a l'esquena. Això també ho deia la diputada Laïlla, estan farts de copets a l'esquena, els professionals. El que fa falta són apostes decidides i això vol dir recursos i vol dir polítiques diferents. La veritat és que no volia dir res més, però no me'n puc estar. El que no podem fer és tornar a les polítiques del Boi Ruiz. Venim d'allò, i «de aquellos lodos estos barros. I encara estem intentant revertir les retallades del senyor Boi Ruiz. Però és que no tornar a les polítiques del Boi Ruiz no només vol dir revertir allò que va fer, sinó, de veritat, hem de tornar al pacte nacional del senyor Boi Ruiz? De debò hem de tornar a aquell fracàs absolut d'intentar posar d'acord la societat civil, els professionals, els partits polítics en què s'ha de fer amb el sistema nacional de salut? Si el que vol dir la diputada Tarrés és que cal tornar a un intent d'acord nacional sobre el sistema de la salut, crec que ara mateix cal deixar-ho clar: ha de ser un acord que tingui la centralitat en l'interès sobre les persones, sobre la salut i no sobre la malaltia, sobre polítiques públiques transparents en el sistema sanitari, sobre un canvi de pes de l'hospitalària cap a la primària i la comunitària, sobre una desmedicalització, i sobre un trencament absolut de les potes de les polítiques neoliberals que el que han intentat amb èxit, per part del conseller Boi Ruiz i continuat per part d'Esquerra Republicana mentre no demostrin el contrari, ha estat afeblir el sistema sanitari públic per obrir una carretera –perdonin–, una autopista per aquells que el que intenten és fer negoci amb la nostra salut, via tocar, ferir la qualitat del nostre sistema sanitari i fer que la gent que pot es pagui una mútua privada, com el senyor Boi Ruiz des de bon principi va dir que era la seva intenció, o via hospitalitzar molt més, centrar molt més en la part hospitalària el sistema sanitari. Per tant, fer que es depengui molt més de la derivació cap a concertats, cap a privats, i també de les farmàcies i de la medicalització. Si no és per anar cap aquí..., perdonin, però escoltin el carrer i escoltin els professionals. No hi ha cap opció –encara molta menys que la que hi va haver el 2013 i el 2014 amb el senyor Boi Ruiz–, ara mateix, de fer cap tipus d'intent de consens per fer un pacte nacional de la salut.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn, ara, del diputat senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda. Simplement per explicar el sentit del nostre vot. Nosaltres farem un vot favorable al primer i al segon punt, perquè són, per una banda, reconeixement de la tasca dels treballadors i treballadores sanitaris; el segon punt, perquè és una voluntat com a mínim de manifestació política de voler retornar a aquest col·lectiu la dignitat professional. Però farem abstenció als punts compresos entre el 3 i el 7, així com al 10; després explicarem també per què votarem en contra dels punts 8 i 9. Respecte al 3, diu expressament: «Garantir el temps necessari, però quin temps? Respecte al 4: «Escoltar tots els treballadors sanitaris per poder realitzar canvis de millora que requereix el sistema sanitari, però, quines millores? El punt 5: «Orientar el percentatge de pressupost destinat a atenció primària perquè s'apropi al recomanat per l'Organització Mundial de la Salut; coneixem el referent de l'OMS però no es diu exactament quin percentatge, ni tan sols el fix exactament, sinó una tendència. Punt 6: «Garantir que qualsevol acord per cuidar els professionals sigui de consens amb els representants dels treballadors i dels usuaris. El consens sempre és una bona voluntat, però no és cap manifestació de concreció de realment quina vol ser la determinació de l'acord. O punt setè o 7: «Recordar que no cal esperar a la següent vaga per tal de fer canvis que el sistema sanitari necessita, i per tant que cal fer canvis urgents, i tornem al mateix, quins canvis urgents? Per tant, és l'explicació de per què nosaltres hem optat per una abstenció en tots aquests punts, així com el 10. Respecte al punt 9, per nosaltres més enllà que podem compartir una qüestió d'indicadors assistencials i de qualitat, no estem a favor de la forma com es planteja d'anar a reforçar les direccions de l'equip d'atenció. I volem fer també explicació de per què no votarem a favor i votarem en contra del punt 8. Mirin, el punt 8 diu literalment: «Revertir les retallades econòmiques conforme als acords adoptats amb els professionals del sector i negociant amb els sindicats majoritaris. Si això es trasllada a una convocatòria, per part del Departament de Salut, a la mesa únicament dels sindicats majoritaris, serà una vulneració del dret a la llibertat sindical, una vulneració del dret a la negociació col·lectiva i a la vegada també, segurament, hi haurà demandes que condemnaran el Departament de Salut. Vostès poden votar el que creguin convenient, però nosaltres no volem que no participin en la negociació tots aquests que, a més, des d'un punt de vista legal hi estan legitimats i a més que formen part, també, de la representació dels treballadors i les treballadores.
Gràcies, diputat. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Des de l'escó estant, per posicionar-nos amb relació a aquesta moció del Grup de Ciutadans. Moció que és complementària i en alguns punts coincident –menys concreta– amb la moció que hem debatut aquest migdia del Grup Socialista amb relació a l'atenció primària. En aquesta moció es fa més referència als professionals, fa referència a alguns objectius d'una forma segurament més generalista, possiblement feta d'aquesta manera per intentar afavorir més fàcilment el consens de la cambra amb relació a aquesta moció. Per part nostra no hi ha cap inconvenient: tindran el consens i nosaltres hi donarem suport. Home, sí que volem expressar, no la preocupació però com a mínim sí la sorpresa, que hi hagi hagut algun grup parlamentari que ha fet debat i ha fet discussió amb relació a les paraules. Jo crec que discutir sobre les paraules és distreure's amb allò que no és important –amb perdó del senyor Pujol, que segurament considera que allò important són altres coses–, i que el que realment importa, i que el que realment val són les actituds. I precisament aquesta moció del que va és de les actituds del Govern envers els professionals de la salut. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor Jorge Soler.
Moltes gràcies a tothom. Bé, en primer lloc començar agraint, doncs, el to i la majoria, o una gran part, dels comentaris, així com les esmenes presentades; crec que en aquest sentit sí que hem avançat en l'acord, acceptant-les. En primer lloc, fer una prèvia. Bé, si algú, creia que alguna cosa era millorable, doncs, no sé si sona molt pedagògic o no, però aquí al Parlament tenim un costum, que és que un pot esmenar les mocions, i llavors després les transaccionem i podem parlar-ne. És un costum parlamentari que a mi m'agrada mantenir i, per tant, ja saben que aquells grups que a les properes mocions nostres vulguin fer algun comentari les poden esmenar, que jo amb molta diligència els escoltaré i en parlarem. Comentar, doncs: sobrera, aquesta moció? Doncs, miri, la passada legislatura probablement això era habitual, dir que el que presentava –i en aquest cas el que presentava jo com a diputat portaveu de salut– era sobrer, que ho han negat durant molts anys, però, bé, ara ja no soc sobrer: han estat els professionals sanitaris que han vingut aquí a dir-vos que de sobrer res, que aquestes necessitats hi eren. Estem d'acord en molts punts, bé, però igual que els han dit els treballadors sanitaris: «Després vostès incompleixen; per tant, cal compromís, calen fets. Bé, i per acabar, no podria acabar aquest torn sense fer dos petits comentaris. Senyora Tarrés, miri, en aquesta moció hem escrit «cuidar. Si vostè hagués trobat millor «donar un tracte adequat –crec que ha dit textualment això–, doncs, jo li hauria acceptat aquesta esmena. Evidentment, si vostè entén que no donar un tracte adequat és no programar pacients a la mateixa hora, que és el que fa el seu Govern. I per finalitzar: vostè ve aquí..., intentaré no perdre l'educació, ara mateix, amb la meva resposta, però que vostè vingui en aquest Parlament i em demani les llistes per anar a buscar els professionals que denuncien coses del sistema..., intentant no perdre l'educació: crec que s'ha equivocat de diputat. Vegi «teleprocés, perquè una de les llistes la va emetre el dia abans «teleprocés –que em semblava que vostès veien teleprocés– o llegeixi a les xarxes, a Twitter, perquè aquestos professionals estan a les xarxes i les han penjat. Però, com pot comprendre, jo no denunciaré mai cap company perquè denuncia que la sanitat no funciona bé. Això és la via eslovena...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...això és una altra via, però jo no la penso defensar mai. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Passem a votació. Hi han peticions de votació separada? Sí? [[Pausa.]] Senyor Aragonés.
Sí, president. Per demanar votació separada dels punts 1, 2, 8 i 9. L'1 i el 2 els podem votar conjuntament, així com el 8 i el 9, també per separat conjuntament.
Molt bé. Alguna petició més? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Molt bé. Votarem primer, doncs, els punts 1 i 2, conjuntament. Comença la votació. Aquests dos punts han estat aprovats per unanimitat. Passem ara a votar els punts 8 i 9, també conjuntament. Comença la votació. Els punts 8 i 9 han estat aprovats per 124 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 124 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[302-00039/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Gràcies, president. Gràcies, senyors i senyores diputats. Avui estic aquí per presentar en nom del meu grup una moció amb la qual el que pretenem és que el Parlament es pugui pronunciar sobre un extrem que per nosaltres és alarmant, que és la falta de pluralitat, d'imparcialitat i de neutralitat dels nostres mitjans públics. Des de l'inici del procés TV3 s'ha convertit en una indubtable corretja de transmissió del missatge separatista i ha normalitzat un discurs de menyspreu als catalans que no som separatistes, que, d'altra banda, paguem exactament igual aquests mitjans que els paguen els separatistes, per tant, el que podríem demanar, si més no, és una mica de neutralitat, una mica d'imparcialitat, i no un missatge que tot sovint ens insulta, menysprea els nostres sentiments, la nostra visió de Catalunya, del conjunt d'Espanya, i la nostra relació amb la resta d'Espanya. Són també uns mitjans, els nostres mitjans públics, que projecten un missatge que el que pretén és erosionar la imatge d'Espanya, erosionar la imatge de la nostra democràcia i, en definitiva, un missatge d'animadversió cap a la resta d'Espanya i cap al projecte comú que compartim els catalans amb la resta dels espanyols. Això lògicament ha allunyat molts catalans, molts ciutadans de Catalunya, dels nostres mitjans públics –de TV3, de Catalunya Ràdio–, perquè al final la gent es cansa d'aquest menysteniment, d'aquest menyspreu, que lògicament considerem que és inadmissible. Els partits constitucionalistes tenen un gruix de votants molt important a Catalunya –de fet, som majoria a Catalunya–, i en canvi els votants dels partits constitucionalistes miren cada dia menys TV3. Jo crec que això requereix o exigeix una reflexió per part dels mitjans públics de Catalunya. És per això que en un dels punts de la nostra moció, precisament allò que instem el Consell de Govern de la Corporació de Mitjans Audiovisuals és a elaborar un pla específic per tal d'ampliar la seva audiència entre sectors de la ciutadania que a hores d'ara li donen l'esquena pel seu descarat biaix separatista. TV3 i Catalunya Ràdio s'han convertit en un aparell d'agitació i propaganda al servei dels partits separatistes, que òbviament no tenen cap mena de problema amb aquest discurs, amb el discurs que fa servir un mot com el mot «exili per referir-se a Puigdemont i la resta d'exgovernants que van fugir d'Espanya per no afrontar les seves obligacions davant de la justícia. Mirin, el dia que Albert Rivera va dir a TV3, al programa Els matins de TV3, el que molts catalans i molts ciutadans de la resta d'Espanya pensem sobre TV3, que és que manipula i distorsiona la realitat de Catalunya cada dia, molta gent, molts diputats dels partits separatistes van reaccionar de manera aïrada contra Rivera. És un clàssic en contextos en què el que es pretén és impulsar o imposar un pensament únic el fet de matar el missatger, aquell que s'atreveix a posar davant del mirall els governants. I, en aquest sentit, jo crec que els exemples de distorsió de la realitat de TV3 són incomptables. Però, mirin, quan ja pensàvem alguns que TV3 no podia arribar encara més lluny, que ja s'havia superat, que havia assolit l'excel·lència en la seva aferrissada defensa de la causa separatista, entre el moment en què vam registrar aquesta moció i el dia d'avui hem tingut un episodi, en el programa Tot es mou, en què es van mostrar uns mapes en els quals TV3 cridava la gent a participar en actes il·legals, que són talls de carreteres, la presa d'infraestructures crítiques per a un país. Al conjunt d'Espanya hi ha aeroports, en aquest cas parlem dels aeroports catalans, de Barcelona, de Reus, el port de Barcelona..., infraestructures crítiques que efectivament intentar bloquejar-les suposa caure en un il·lícit penal i TV3 va animar els ciutadans de Catalunya a participar en aquestes mobilitzacions amb mapes com aquest [[l'orador mostra a la cambra un full]] , en què TV3 li diu «La gran aturada. És exactament el terme que fan servir aquests grups violents, clandestins i radicals, que demanen generar una crisi de convivència a Catalunya el dia 21 de desembre, generar una incomoditat enorme a molts ciutadans de Catalunya que volen fer la seva vida amb normalitat o fins i tot marxar de vacances, i jo crec que des d'aquest punt de vista és imprescindible que tinguem molt present el que està passant a TV3. Per cert, aquí hi ha un detall que és ben curiós, que és que si us hi fixeu posa «Frontera d'Aragó i «Frontera de Vinaròs. Jo crec que no hi ha un exemple més paradigmàtic de la manera com TV3 ha abrandat el missatge separatista davant del conjunt de la ciutadania de Catalunya imposant-nos un missatge que no compartim la majoria dels catalans. D'altra banda, jo estic aquí avui presentant una moció que tenia un punt sisè en el qual defensàvem la compareixença dels directors de TV3 i de Catalunya Ràdio davant d'aquesta cambra, que jo crec que és el mínim, tenint en compte, doncs, la responsabilitat que tenen aquestes persones en la difusió d'aquest missatge, i sobretot l'elevat sou que el conjunt dels catalans paguem a aquestes persones. Doncs bé, el criteri de la Mesa d'aquest Parlament i dels lletrats d'aquest Parlament –per cert, amb la inestimable col·laboració del seu lletrat major, l'exsecretari general d'Esquerra Republicana– va ser que aquest punt de la moció havia de decaure i el van excloure de la moció. No hem pogut votar això en una cambra en la qual, per cert, fa ben poc es va, fins i tot, arribar a votar la liquidació del nostre ordenament jurídic vigent, de la Constitució i de l'Estatut d'autonomia. Espero que el criteri de respecte i d'observança de les lleis es comenci a imposar en aquest Parlament d'una vegada per totes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas.
Bé, primera moció nadalenca de la temporada, fum, fum, fum. [[Rialles.]] Fum, fum fum, els de Ciutadans ens venen aquí, suposadament a denunciar i a reclamar objectivitat i neutralitat informativa als nostres mitjans de comunicació públics, Ciutadans, que acaben de pactar amb Junts per Catalunya, amb Esquerra i amb PSC no només la direcció de la «corpo, sinó una direcció en cadena o en cremallera d'Esquerra i Junts per Catalunya, de TV3 i de Catalunya Ràdio. Si no és veritat, senyora Arrimadas, com és que el seu portaveu va sortir a dir que, simplement, l'han congelat; per tant, sí que és veritat, però ara diuen que l'han congelat. Bé, fum... Fum. Mirin, escoltin el que diuen els professionals, si us plau. Si vostès, realment, el que volen és neutralitat informativa i pluralitat als mitjans de comunicació públics –i em poso molt seriosa–, ahir mateix, l'Assemblea de treballadors i treballadores de TV3 va aprovar un comunicat on explica, crec que molt raonadament, uns arguments que, segurament, hi podem coincidir, el que ha fet que sigui molt més governamentalitzada o partiditzada TV3 i Catalunya Ràdio durant els últims anys és que hi ha hagut una direcció que s'ha dedicat a respondre més a interessos de partit que no pas a la feina professional que hauria d'estar fent com a direcció de mitjans de comunicació públics, entre d'altres, per exemple, no aprovant un contracte programa, cosa que fa que els mitjans de comunicació públics depenguin econòmicament, any rere any, de negociar el pressupost amb el Govern de la Generalitat i, per tant, estan agafats per allà on més sona, que són les peles i, econòmicament, se'ls converteix en dependents polítics del Govern de la Generalitat. Com es resol, això? Canviant el Govern de la corporació i canviant els responsables d'informatius i de la direcció de TV3 i de Catalunya Ràdio, i fent que responguin a criteris professionals reals i no pas a criteris de partit, dels del Govern especialment, però no només. Això és el que diu la nostra esmena, una esmena en què dèiem: «Fem aquest canvi, amb uns criteris i amb unes formes en què Ciutadans també ho escriuen, però que, a més, diu: «Fem aquest canvi a partir de modificar la llei, per poder-ho fer amb un concurs públic, amb la valoració dels criteris professionals. Només és canviant la llei que podrem fer el canvi d'aquesta forma. Vostès han aprofitat aquesta esmena, per exemple, per desmarcar-se que, realment, sigui cert aquest titular que vostès han pactat el Govern de la «corpo amb Junts per Catalunya i Esquerra i el PSC? L'han aprofitat, l'esmena, per desmarcar-se'n i per dir: «No, no, realment, aquella proposició de llei que tenim signada tots els grups parlamentaris és la via. Tramitem la proposició de llei i fem la renovació a partir dels criteris que diu la proposició de llei? No. No han volgut acceptar l'esmena. No ho han volgut. Mirin, potser és perquè som els Comuns i no es volen ajuntar amb nosaltres ni tan sols amb una esmena. Molt bé. Escolti, hi ha la llei, hi ha la proposició de llei per ser tramitada al Parlament. Han facilitat que es pogués portar al Ple de la setmana vinent, tal com s'havia parlat ja en Junta de Portaveus, i que, per tant, comenci la tramitació d'aquesta llei? No. Mirin, a la Junta de Portaveus d'aquest dimarts, Ciutadans, amb Junts per Catalunya i amb Esquerra Republicana, van bloquejar que la proposició de llei signada per tots nosaltres i que faria que, realment, hi hagi criteris objectius i concurs públic per elegir els directors de TV3, de Catalunya Ràdio i els membres de la corporació es tramiti al Ple de la setmana vinent. Per tant, realment, vostès volen lluitar per més neutralitat i pluralitat dels mitjans de comunicació públics? No. Vostès, què és el que estan fent? Fum, fum, fum. Una moció de gesticulació, una farsa, mentre estan mantenint aquests acords. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] I mentre no neguin que això és cert –i no ho han negat–, això és el que hi ha damunt la taula i això són els fets. Mirin, de Junts per Catalunya i d'Esquerra, en aquest tema, no n'esperàvem res; ja fa uns quants anys que utilitzen els mitjans de comunicació públics com un cortijo. Lamentablement, del PSC, tampoc, en aquest tema. Però, de Ciutadans, que, en aquest tema s'omplien la boca de regeneració i de canvis en les formes de gestionar, els hauria de caure la cara de vergonya d'haver pactat el que han pactat per al Govern de la corporació. Els catalans no es mereixen que es jugui amb els mitjans de comunicació públics d'aquesta forma. Els mitjans haurien d'estar garantint el dret a la informació veraç i plural per a la ciutadania –per a la ciutadania. No són nostres, els mitjans de comunicació, de cap partit, ni del Parlament, són de la ciutadania. No es poden estar repartint els mitjans de comunicació entre partits, cadires entre partits, una vegada més. És trist, és molt trist pensar que..., perquè algun dia passarà: serem majoria els que no només ho diem, sinó que ens ho creiem de veritat quan diem aquestes coses, algun dia serem majoria en aquest Parlament; però és trist pensar que, quan arribi aquest dia, hauran denigrat tant els nostres mitjans de comunicació públics que ja no hi haurà què salvar.
Diputada... Gràcies. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor David Pérez.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, diputats... Senyora consellera, bona tarda, diputades, diputats, nosaltres agafem la moció amb esperit constructiu, perquè, de fet, és el que assenyalem a la Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals diferents grups, fonamentalment, de l'oposició, i és amb aquest esperit, l'esperit constructiu que nosaltres pensem que aquells elements de millora d'aquelles qüestions que puguin servir perquè als mitjans públics tothom es pugui sentir a gust veient aquests mitjans públics. I és en aquest sentit que la moció, quan diu: «Home, fem un pla de programació per mirar d'ampliar l'audiència cap a sectors de la ciutadania que en aquests moments no els escolten..., doncs nosaltres hi estem d'acord i hi hem de votar a favor i hi votarem a favor. Això s'havia dit abans? Que jo sàpiga, no. No s'havia dit mai. Ho hem dit a la corporació catalana, a la comissió de control, però, per escrit, en aquest Parlament, no, i nosaltres hi votarem a favor. Votarem a favor també..., hauríem votat a favor del punt sisè, aquest punt que ha desaparegut: «Instar el director perquè comparegui i doni les explicacions oportunes. També votarem a favor que, quan es diu que «no s'utilitzin aquelles expressions que ja la junta electoral ha dit que no es poden utilitzar. Estem a favor i jo crec que tothom que està aquí està a favor de vetllar per l'objectivitat informativa i la neutralitat política, especialment, en els espais informatius. Hi estem a favor i, per tant, hi votarem a favor. I també estem a favor que, especialment, en els informatius, no haurien d'haver-hi insults, insults als polítics o ciutadans, especialment insults masclistes i homòfobs per determinats presentadors de la plantilla, absolutament minoritaris, eh? Això ho hem de dir; és a dir, el 99,9 per cent dels professionals de la Corporació Catalana no utilitzen aquestes expressions, però hi ha algú que sí i, per tant, hem de rebutjar aquestes expressions i hem d'intentar evitar que la CCMA sigui una corretja de transmissió d'una estratègia concertada a deshumanitzar els polítics, especialment, de l'oposició. Per tant, votarem a favor d'aquesta moció de Ciutadans. I votarem a favor d'una moció que demana els criteris mínims de professionalitat i experiència. Qui diu que són els candidats més professionals i amb més experiència? Home, jo puc opinar d'algú, jo puc opinar, no tinc la veritat absoluta sobre si les propostes són de professionals o no, almenys, podré opinar i penso que, de vegades, hi han propostes sobre la taula que són molt potents i molt bones, d'autèntics professionals, com a mínim, com els que hi han ara. Que siguin escollits per una majoria de dos terços? Algú hi està en contra, d'això? És una molt bona proposta, que siguin escollits per una majoria de dos terços i que, a més a més, sigui una majoria parlamentària i que, a més a més, després puguin haver-hi concursos públics, ho hem demanat nosaltres des del minut u, Ciutadans també, nosaltres des del minut u. Per tant, fem-ho. I, senyors de Ciutadans, si ho tenim, fem-ho. Estic d'acord amb vostès. En el moment oportú, d'acord, d'acord, quan sigui el més oportú, però fem-ho. Si ho tenim, fem-ho. I és en aquest sentit que crec que és una moció que correspon a una interpel·lació que es fa darrerament, nosaltres hi votarem a favor. Segurament, el to de la moció no és el to que nosaltres utilitzem a la corporació, però ens quedem amb el que comentava al començament, l'esperit constructiu que, entre tots, puguem fer uns mitjans de comunicació en què tots ens sentim a gust mirant-los, i jo crec que aquesta moció va bastant en aquesta línia. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats; moltes gràcies, senyor president.
Gràcies, diputat. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bé, tenim una vegada més una moció en què posen en dubte la professionalitat dels periodistes i les periodistes, de tots els professionals dels mitjans de comunicació, amb la tasca que fan als mitjans públics i, a més a més, amb un punt 1, de Ciutadans, que diu: «El Parlament de Catalunya es compromet a iniciar la despolitització de TV3 i Catalunya Ràdio. És que se us veu el llautó, se us veu el llautó, a Ciutadans i al PSC, també, que estàveu, aquí, amb la boca petita. David, quantes reunions hem tingut per acordar la modificació de la Llei de l'audiovisual? Quina vergonya! Quina vergonya, quan tenen el comitè d'empresa de TV3 i de Catalunya Ràdio, quan tenen el Sindicat de Periodistes, quan tenen també el Grup de Periodistes Ramon Barnils, el Col·legi de Periodistes, dient-los-hi. Què fan? Què fan? Hi ha un consens al Parlament, tots els grups parlamentaris, per modificar la llei i per fer que els mitjans públics no estiguin subjectes al Govern ni tampoc que representin un repartiment de cadires i de sous. Que ara resultarà que tota aquesta ofensa que senten, tota aquesta discriminació que senten per part dels mitjans públics es resol amb una cadira i un sou com toca al Govern de la «corpo? Quina vergonya –quina vergonya. Perquè així és com se'ls veu, se'ls veu que l'únic que volen és formar part de les elits que controlen i que pretenen que els mitjans públics siguin un espai dels partits. I els mitjans públics són un espai de la gent i dels seus professionals. Nosaltres, per exemple, en el text de consens, vam renunciar a una demanda dels treballadors i les treballadores, pensant que s'obriria un debat allà on toca, aquí. No toca en un despatx, en foscos despatxos repartir-se els pastís i la pasta, que no és poca. Sí? Nosaltres, al Govern, els interpel·lem directament: rectifiquin, hi són a temps, encara que sigui per l'excusa de la congelació de Ciutadans. Rectifiquin. Tenim un consens, treballem-hi aquí. Els mitjans públics depenen del Parlament, no depenen de vostès com a partits i com a Govern. Tenen l'oportunitat de fer-ho. Nosaltres estarem al seu costat en aquesta qüestió. Sempre els hem dit, la primera pregunta que vam fer en una sessió de control al president del Parlament va ser literalment: «President, és urgent la renovació del Consell de la Corporació. I preguntàvem: «Pot garantir la despartidització de la governança a la corporació? Ens pot assegurar que el Govern dels mitjans públics no serà fruit d'un repartiment de cadires?
Diputada, se li ha acabat el temps.
El president va mentir o vostès, avui, el que fan és una mica el que els dona la gana amb una qüestió tan fonamental per a una democràcia com cal: els mitjans públics. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula la senyora Andrea Levy.
Sí. Ponen en duda que nosotros vengamos siempre a decir en este Parlamento que no existe pluralismo en los medios de comunicación públicos de Cataluña y no nos cansaremos de hacerlo. No nos cansaremos de hacerlo porque es que, cada vez que los escuchamos, oímos de nuevo un agravio. ¿O cómo, si no, se puede entender un ejemplo reciente, de la semana pasada, que una de sus presentadoras estrella de TV3, una de esas, por cierto, que se hacía paellas con el expresidente de la Generalitat y, aun así, la fichan ustedes como ejemplo de neutralidad periodística, la señora que hace el programa de las tardes [[rialles]] –no la quiero citar [[rialles]] –, dice: «No, es que, hombre, ¿cómo puede ser que los profesionales sanitarios y los bomberos hagan huelga?, cuando tendrían que estar del lado del lado de la república? ¿Eso es pluralismo? ¿A ustedes les parece que eso es pluralismo? ¿Que los que no somos independentistas nos podemos sentir en esa televisión representados? No. Y por eso volveremos a insistir, a cada pleno, a cada comisión, para decirles que dejen de poner sus manos de independentistas en la televisión pública de todos los catalanes; que la televisión pública está para representar al conjunto de la sociedad catalana, no su ideología política, y no para hacer apología de la república, como hace esta presentadora de televisión. Lo que nos extraña, a pesar de que vamos a votar a favor de esta moción de Ciudadanos, es que luego hagan el pacto de la deshonra y accedan a pactar con los señores independentistas lo que tiene que ser el órgano de gobierno de la corporación. No entendemos este cambio de criterio, y emplazo al portavoz de Ciudadanos a aclararlo en la intervención que le sigue, para que así nos pueda decir por qué pacta con independentistas, y si eso piensa que es para dar después neutralidad a los medios públicos de Cataluña. Gracias.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Consellera, diputats i diputades... Diuen vostès que els professionals dels mitjans de comunicació –cito: «Els mitjans de comunicació públics han de poder treballar amb imparcialitat i neutralitat, la qual cosa és incompatible amb la pressió i la propaganda tendenciosa. Doncs, bé, hi estem d'acord, senyor Blanco; hi estem d'acord. Perquè em sembla completament inadmissible –vostè n'ha fet esment– que el president del seu partit polític, el senyor Albert Rivera, a banda d'amenaçar i de comportar-se irresponsablement, li digui a la periodista Lídia Heredia quines són les preguntes que li ha de fer. Potser a vostès els sembla normal demanar les preguntes i fer-ho en directe, menystenint la feina dels professionals, dels mitjans de comunicació públics, pressionant la periodista, i fent-ho irresponsablement, com deia, davant de l'audiència, legitimant el discurs incendiari contra els mitjans públics. Ho repeteixo: «Els professionals dels mitjans de comunicació públics han de poder treballar amb imparcialitat i neutralitat, la qual cosa és incompatible amb al pressió i la propaganda tendenciosa. Suposo que també es deuen referir al fet que els mitjans públics d'aquest país hagin d'estar sempre en el punt de mira de la intervenció del 155, de tancar els mitjans públics i obrir-los amb «gent normal, com deia el senyor Albiol. Suposo que vostès entenen que els mitjans públics d'aquest país –així ho diuen en el punt 3 de la moció– no poden estar sotmesos a la constant amenaça de l'extrema dreta, i que han de poder fer la seva feina sense haver-li de treure el logo de TV3 al micròfon cada cop que venen a cobrir les seves manifestacions. Com cada sessió de control de la corporació, i cada vegada que parlem de TV3 i de Catalunya Ràdio, vostès acaben parlant de les mateixes coses: de Toni Albà, d'Empar Moliner, dels gags de sàtira del Polònia. Venen aquí a parlar desacomplexadament del que té un nom molt senzill, que és «censura. Es comença assenyalant els mitjans públics i s'acaba segrestant llibres, eliminant obres d'artistes i jutjant cançons. Vagin amb molt de compte perquè els està quedant una democràcia moderna ben perillosa. Els està quedant una democràcia moderna esperpèntica. Venen aquí a assenyalar periodistes, col·laboradors, venen aquí a parlar de sàtira, venen aquí a parlar, en definitiva, de censura, i, mentrestant, a l'Estat espanyol estan robant telèfons i ordinadors. A Mallorca estan vulnerant el dret de les fonts, el dret a la informació. Perquè els recordo que el dret a la informació no és del mitja sinó de la població. I mentrestant, com deia, els mitjans públics de l'Estat espanyol parlen de la Nit dels Vidres Trencats, vinculant-ho a l'independentisme, o li posen al president Puigdemont la música de L'exorcista de fons, i aquí no passa res, vostès callen. Mentrestant, mentre vostès estan molt preocupats perquè un programa d'humor fa humor, és a dir, fa la seva feina, incomodar-nos a tots nosaltres, al món paral·lel de l'Estat espanyol, els divendres, les companyes dels mitjans públics estatals es vestien de negre. I vostès què fan al respecte? Callen. Mentrestant –continuo–, els professionals, que vostès consideren que han de treballar –cito– «sense pressió ni amenaces, es declaren, aquests professionals, en vaga per denunciar la manipulació de Televisió Espanyola sobre Catalunya. I vostès què fan? Continuen callant. Els agrada molt assenyalar, però callen quan els convé. Saben quants casos de males pràctiques professionals, censura i manipulació van tenir el 2016 a Televisió Espanyola? Quaranta-vuit. Els tres primers mesos del 2017? Seixanta. El segon trimestre del 2017? Setanta. En total, 178 casos de males pràctiques; 250 pàgines fetes pel comitè d'empresa. Quantes iniciatives parlamentàries han fet al respecte? Més exemples. Saben com va obrir el telenotícies de Televisió Espanyola quan el senyor M. Rajoy era citat pel cas Gürtel? Amb la convocatòria de les noves eleccions al Regne Unit. De veritat creuen que és més important censurar un programa de sàtira, que sempre parlen del Polònia, que portar aquests 178 casos de males pràctiques a les sessions de control dels mitjans públics estatals? Se'ls veu d'una hora lluny. I si no fos tan preocupant, si no estiguessin agafant una deriva tan perillosa, ens faria gràcia; però no ens en fa, no ens fa cap gracia. I, per això, en cas que haguéssim de votar alguna cosa a favor d'aquesta moció malintencionada i demagògica, seria el punt 3: «Els professionals dels mitjans de comunicació públics han de poder treballar amb imparcialitat i neutralitat, la qual cosa és incompatible amb la pressió i la propaganda tendenciosa. Completament d'acord. Deixin treballar els professionals sense pressions, sense amenaces, sense estar al centre de les seves obsessions; deixin que els professionals dels mitjans públics d'aquest país facin la seva feina, amb prou rigor i prou sentit de l'humor, com els moments demanen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Josep Riera.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, «TV3 és una televisió separatista dirigida per separatistes; «servei d'agitació i propaganda; «teleprocés; «telePuigdemont; «comissari polític separatista, per fer referència al director de TV3. Començo citant alguns qualificatius que vostès, diputats de Ciudadanos, utilitzen en aquest Ple i en comissions per desqualificar els òrgans i els mitjans públics de comunicació catalans. Vostès són professionals dels qualificatius quan volen desqualificar, ho qualifiquen tot. Ho desqualifiquen tot però, per exemple, són incapaços de qualificar Vox. No saben on se situa ideològicament Vox. El seus amics i companys de manifestacions, i qui sap si socis de govern aviat, els que reben felicitacions del Ku Klux Klan, vostès, no troben la manera de qualificar-los. I amb aquesta habilitat selectiva per qualificar, avui ens volen retratar els òrgans i mitjans públics de comunicació de Catalunya. Amb aquesta habilitat seva comencen la moció explicant com s'ha de fer la renovació del Consell de Govern de la Corporació. Però si són vostès els que han embrutat i tenen bloquejat un acord que permetia fer-ho, sí, complint els compromisos acordats per la reforma de la llei. Són vostès que han embrutat i bloquejat l'acord que s'havia aconseguit perquè no volen que un pacte amb independentistes els perjudiqui per fer un acord de govern a Andalusia. A la moció també diuen que es deixi treballar els professionals. I ho deia també la companya Jenn Díaz. Molt bé, doncs, diguin-li al senyor Rivera que no vulgui fer ell les preguntes quan la Lídia Heredia li fa una entrevista. O cuidin-se que en les seves manifestacions no s'intimidi o s'agredeixi a periodistes de TV3, Catalunya Ràdio i altres mitjans catalans o a un càmera de Telemadrid perquè és confós amb un de TV3. I en el punt 4 parlen d'ofenses, però sempre parlen de gags de programes d'humor o determinats usos de les xarxes socials de col·laboradors externs. I avui ha improvisat una tergiversació d'un altre programa però en cap cas de treballadors dels mitjans públics. Mirin, l'ofensa és quan La 1 de Televisió Espanyola, en el programa Informe Semanal, un informatiu no un programa d'humor, van posar la música de L'exorcista sobre les imatges del president Puigdemont. Però això a vostès ja els està bé, qui ho va haver de denunciar va ser el consell professional de Televisió Espanyola, no vostès que van fer com el PP quan eren socis de Govern i encara ho van justificar. Més endavant parlen de –i cito– «la manca d'objectivitat informativa i de neutralitat política. I ho diuen vostès, que no només volen fer les preguntes a les seves entrevistes sinó que també volen imposar com s'ha d'explicar la realitat, que no es parli de presos polítics, ni d'exiliats, ni de referèndum de l'1 d'octubre, com sí que poden fer i fan els mitjans internacionals lliures de la pressió que reben els mitjans públics catalans. I com que vostès pressionen i intimiden, a TV3 i a Catalunya Ràdio es fan servir majoritàriament eufemismes per parlar d'aquesta realitat. I encara reclamen una cosa que ja han aconseguit amb aquesta intimidació? I acaben parlant –i torno a citar– d'«escurada línia editorial separatista. Doncs mirin, per acabar els donaré una alegria, TV3 ja no és líder, ja fa molt temps que no ho és. Ho va explicar el president del Consell de l'Audiovisual en la comissió de control i ho faig avui aquí. Això sí, s'ha d'aplicar la seva lògica. Agafem totes les televisions separatistes, per una banda, o sigui, TV3, i veiem que tenen una audiència del 13,3 per cent. I ara agafem les principals televisions unionistes, no cal ni totes, per una altra banda: Telecinco, Antena 3, la Sexta, La 1 y Cuatro, per ordre d'audiència, i l'audiència conjunta és del 40,5 per cent; 40,5 a 13,3. Per tant, vostès fan el relat de l'adoctrinament de TV3 quan la realitat és aquesta. I, per tant, l'únic que pretenen és que la televisió nacional de Catalunya quedi assimilada a la seva manera de pensar. Això és el que volen, però no ho aconseguiran perquè TV3 i Catalunya Ràdio són mitjans plurals reconegudament i tenen uns professionals que tenen clara la seva funció de servei públic. I vull acabar aquest Ple fent referència als presos polítics en vaga de fam i transmetre'ls tot el nostre suport i fent la reflexió que la seva situació hauria de ser una vergonya per qualsevol demòcrata. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes té la paraula el diputat, senyor Ignacio Martín.
Sí; sobre les esmenes, senyora Ribas, jo sobre el seu «fum-fum-fum l'única cosa que li puc dir és ensenyar-li això: «Dame a mí los telediarios, quédate tu otras cosas, –dame a mí los telediarios..., frase de Pablo Iglesias i això ho va dir públicament, no es una cosa que mai... [[Aplaudiments.]] Així és com pensa Podemos sobre els mitjans de comunicació. «Consejerías de Turismo, no, tonterías. Consejerías de Turismo, no. Deme a mí los telediarios, que ya me arreglo yo con ellos. Així és com Podemos veu els mitjans de comunicació. [[Remor de veus.]] I després sobre l'esmena, al capdavall, vostè, la seva esmena l'única cosa que no volia era que hi hagués la més mínima crítica a la línia editorial separatista de TV3. [[Remor de veus.]] Per cert, molts dels votants –molts dels votants–, molts dels seus votants també se senten molt ofesos pel que diu TV3 quan parla dels votants que no són separatistes. Per tant, no entenc aquesta voluntat de protegir, fer sempre de crossa als partits separatistes. Em costa d'entendre. Sobre les crítiques [[remor de veus]] ..., sobre les crítiques...
Silenci.
...ferotges que hi ha pogut haver sobre TV3, jo els vull recordar que la cosa més espectacular que he llegit jo sobre TV3 –i l'hi dic al senyor Riera, l'hi dic als senyors de Junts per Catalunya– és un article que es va publicar a El Punt, quan encara no era El Punt Avui, dissabte 9 de juliol de 1994, escrit per un tal Carles Puigdemont, que es titula Salmonel·losi. I acaba aquest escrit dient: «amb una gasòfia tal, probablement els espectadors acabin víctimes d'una salmonel·losi televisiva, a l'estiu, s'ha de vigilar molt amb el menjar. Això, això és l'opinió de TV3 del senyor Carles Puigdemont. [[Aplaudiments.]] Per tant, jo quan alguns intentem fer una crítica constructiva per millorar els mitjans de comunicació públics de Catalunya, i llegim insults directament com aquests, creiem que com a mínim per decència s'haurien d'estalviar determinats posicionaments. Gràcies, senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Passem a votar la moció. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Es pot votar tota la moció conjuntament. [[Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyora Sànchez.
Demanem votació separada del punt 1, si us plau.
Del punt 1, molt bé. Votem, doncs, per tant, el punt 1, primer, de la moció. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 60 vots a favor, 68 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció queda rebutjada per 56 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. No hi han més punts a l'ordre del dia; per tant, s'aixeca la sessió. Moltes gràcies.