Comença la sessió. Molt bona tarda a totes i a tots. En primer lloc, volem donar la benvinguda a la senyora Maria Assumpció Laïlla, que avui s'ha reincorporat al Ple, després de la seva maternitat. [[Aplaudiments.]] La llista de les preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran demà al matí, a les deu, com a segon punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Així mateix, els recordo que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, ha delegat el seu vot en el portaveu del seu grup, el senyor Joan Coscubiela. [[Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017]] [[200-00019/11]] El primer punt de l'ordre del dia és: debat i votació del dictamen de la Comissió d'Economia i Hisenda sobre el Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya del 2017. El debat s'iniciarà amb la defensa de les esmenes reservades i les esmenes subsegüents al dictamen del Consell de Garanties Estatutàries per part dels grups parlamentaris, de major a menor, acabant pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, en un únic torn de vint minuts. Així mateix, els faig avinent que la votació del dictamen sobre el Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 es farà demà dimecres en acabar la sessió de control del Govern. El debat i votació del dictamen sobre el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic, que figura com a quart punt de l'ordre del dia, tindrà lloc demà a la tarda. En primer lloc, per a la defensa de les esmenes del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa, que els adverteixo que es partirà el temps amb el senyor Antonio Espinosa. Per tant, tindran deu minuts cadascun.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, president, hoy nos traen ustedes para aprobar aquí, a la cámara..., votaremos mañana, pero nos traen para aprobar unos presupuestos que han llegado tarde, por cierto –estamos ya en el mes de marzo, en la votación de aprobación de presupuestos–, y no son unos presupuestos para salir de la crisis, son unos presupuestos para sacarnos de España y para sacarnos de Europa. Eso es para lo que ustedes han confeccionado esos presupuestos. Lo han hecho para eso y para contentar a sus socios de la CUP. No son unos presupuestos, como deberían haber sido, para todos los catalanes, para subvenir a las necesidades de todos los catalanes, que son tantas y tan variadas. Y es su responsabilidad cubrirlas y ordenar las finanzas públicas para que todo el mundo tenga aquello que le corresponde, que es el principio más clásico de la justicia, dar a cada uno lo que es suyo. Pero, en cambio, ustedes han optado por unos presupuestos en los que se perpetúen los chiringuitos políticos y unos presupuestos encaminados, porque así se lo imponía su socio de la CUP, a repetir un 9 de noviembre. Pero no es por eso solo que no les votaremos los presupuestos; no se los votaremos tampoco porque son unos presupuestos opacos, son unos presupuestos que esconden partidas, que eluden el control que la oposición democrática tiene derecho a tener sobre las finanzas públicas. Son unos presupuestos que camuflan en fondos interdepartamentales, con partidas de mucho más de 100 millones, de más de 130 millones de euros, partidas que tendrían que estar destinadas a supuestos como catástrofes naturales. No sabemos por qué ha habido este incremento de más de 130 millones en unas partidas..., ¿esperan ustedes que llueva mucho el año 2017? [[Remor de veus.]] ¿Esperan ustedes huracanes? ¿Esperan ustedes maremotos? ¿Tsunamis? ¿Qué es lo que esperan? ¿Por qué esa partida tan importante? [[Persisteix la remor de veus.]] A menos que no sean terremotos...
Silenci, si us plau.
...que ustedes mismos provoquen, terremotos políticos que piensen cubrir con esas partidas ocultas entre los fondos interdepartamentales, de las que, de momento, no tenemos explicación ninguna. Son unos presupuestos que no combaten la pobreza ni las desigualdades, que no prevén la racionalización de la Administración. Desde que tenemos una autonomía, ustedes, los gobiernos de Convergència i Unió –tampoco los otros, ciertamente–, no han acometido una reforma en profundidad de las administraciones que no fuera para introducir los consells comarcals, que es una administración que en otros sitios no tienen, y que duplica y reduplica y quintuplica y cuadruplica los grados de administración que tenemos en Cataluña. No favorecen, estos presupuestos, el crecimiento de la economía y del empleo. Les da igual; no son para eso. Ustedes han puesto parches en estos presupuestos. Ustedes solo piensan en el corto plazo, cosa que hasta cierto punto es lógica porque con el gobierno tan corto que ustedes preveían tener, y tan corto que va a resultar ser al final, hasta cierto punto es normal que ustedes pretendan hacer unos presupuestos que no van a ningún sitio, porque es que no vamos a llegar a ningún sitio con su Gobierno. Y entonces ustedes lo han entendido también y por eso se han concentrado más en hacer unos presupuestos victimistas, que les vayan bien a ustedes para decir que todo el mundo es muy malo, que ustedes no tienen recursos. No van ustedes, señor presidente, a la conferencia de presidentes a ver si obtienen más ingresos y más recursos para Cataluña con un sistema de financiación más justo para todos los españoles. Esto, ustedes, no; para eso no van a desplazarse ustedes. Les da igual. «¿Tenemos poco dinero? Bueno, es igual, tampoco vamos a hablar; no vamos a hacer política, no vamos a negociar, no vamos allí donde nos toca. Ya gestionaremos lo que tengamos, pero no vamos a intentar conseguir más recursos para todos los catalanes. Y, eso sí, lo poco que hay se invierte en departamentos como el del señor Romeva, por ejemplo, que pasa de 51 millones a 64. Sube un 25 por ciento el presupuesto del señor Romeva, para sus viajes, señor Romeva. Y, sin embargo, para dependencia o para barracones, pues, no tenemos suficiente. No vamos a reducir barracones, al contrario, su Gobierno va aumentándolos. Pero para los viajes del señor Romeva, que no falte. Les daremos un 25 más..., un 25 por ciento más de presupuesto. Y otros, por decirlo así, «niños mimados de su Gobierno..., el señor Junqueras también, que para su juguetito, la agencia tributaria catalana, dispone..., pues, miren, de 35 millones que teníamos presupuestados en 2015, nos hemos ido en 2017 a 93,3 millones. Para hacer una cascara vacía, para no gestionar unos impuestos nuevos..., que ustedes requieran poner a punto una agencia tributaria para que vengan unos grandes impuestos a gestionar. No van a venir. ¿O sí? ¿O esto es para hacer una estructura de estado pensando que van ustedes a gestionar grandes impuestos, que luego nunca van a llegar? ¿Cómo se llama a eso? De 35 a 93,3, sin que tengan otras competencias adicionales, ¿cómo se llama? Se llama «derroche. Eso es lo que ustedes están haciendo ahora con sus presupuestos. Y, además, estos presupuestos no contemplan la devolución de las pagas de los funcionarios de los años 2013 y 2014; tampoco. ¿Para qué, si ya se lo pueden poner ustedes en la agencia tributaria al señor Junqueras o en los viajes del señor Romeva? O pueden invertir 400 millones de euros en la burbuja informática, que nadie sabe muy bien en qué consiste. Esos 400 millones de euros –que, para que nos hagamos una idea, es todo el presupuesto del Departament de Cultura– se los ponen ustedes, en diversos departamentos, a un gasto difícilmente controlable, como es el de la burbuja informática, la informática. A menos que sea para hacer ustedes nuevos programas y bases de datos, que sobre esto ya hemos hablado mucho. Y ya tienen ustedes también... Hemos hablado mucho nosotros y también han hablado mucho otras personas relacionadas con Esquerra Republicana, de las bases de datos; también algún secretario de Hacienda, por cierto, el señor Salvadó, que dijo que ustedes estaban haciendo unas bases de datos para poder funcionar l'endemà de la independència. Y esto lo dijo también el señor Vidal. El señor Junqueras, luego, lo niega; pero, bueno, ahí vemos por dónde se va el dinero, por dónde se va escurriendo. En eso y en sueldos de altos cargos que ustedes han subido del 11 al 13 por ciento en estos presupuestos, para pagar a sus amigos. Para pagar a estos señores que trabajan en la oficina de millora de l'autogovern, a estos señores, Carles Viver Pi-Sunyer... Viver Pi-Sunyer, que cobra más que algunos de los consellers que están sentados aquí, o, por lo menos, cobra lo mismo que cualquiera de ustedes, señores consellers, y está allí en un departamento que depende de Presidencia y de Economía. Estas oficinas para el autogovern que al final son chiringuitos en los que ustedes pagan sueldazos a aquellos que les ayudan a diseñar la desconexión. Pero, miren, sobre todo no les vamos a dar apoyo a unos presupuestos de los que el Consell de Garanties Estatutàries ha desvelado toda esa trama que tenían ustedes montada para pagar con dinero público aquello que solo ustedes quieren hacer contra las leyes. Y el Consell de Garanties Estatutàries, es muy curioso que haya hecho un dictamen en el que descarta la legalidad de la disposición..., en las que ustedes querían gastarse el dinero para el referéndum. Es muy curioso, digo, porque, si en Madrid, ustedes hubieran podido nombrar a todos y cada uno de los miembros del Tribunal Constitucional de España, si hubieran nombrado ustedes a estas personas, serían estos señores del Consell de Garanties Estatutàries, que los han nombrado ustedes. [[Aplaudiments.]] Pues, miren, estos señores les han dicho: «No es constitucional la partida. Se lo han dicho por unanimidad. Todos los señores que ustedes han nombrado en el Consell de Garanties Estatutàries, por unanimidad, les han dicho: «Ni es constitucional ni es estatutario. Y además, ha dejado clarísimas otras cosas. No hay prosa y poesía aquí, señor Puigdemont, no hay prosa y poesía. Aquí lo que hay es una evidencia, que han dejado clarísimo que los referéndums son de competencia estatal, y que los presupuestos son una herramienta legislativa que ustedes tienen para ejercer en el marco de sus competencias. Y el Consell de Garanties Estatutàries lo que ha dicho es que no es competencia de la Generalitat hacer ningún referéndum. Por lo tanto, todas las partidas ocultas, la disposición final 31 y todo aquello que hayan ustedes proyectado para hacer frente a aquello que el Consell de Garanties Estatutàries, o sea aquellos que ustedes hubieran nombrado como magistrados ante el Tribunal Constitucional de Madrid si hubieran podido y hubieran tenido ocasión, les han dicho por unanimidad: «No, no pueden hacerlo. Por lo tanto, si su propio Consell de Garanties Estatutàries, nuestro Consell de Garanties Estatutàries, nombrado casi en exclusiva por ustedes, les dice que no, entonces no podemos apoyar desde Ciutadans, democráticamente, estos presupuestos, que creemos que no son suficientemente democráticos siquiera, puesto que no se atienen a las leyes vigentes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. Té la paraula el senyor Antonio Espinosa.
Gracias, presidenta. Presidente, vicepresidente, consellers, diputados, muy buenas tardes. Inicio mi intervención señalando que, además de inconstitucionales y antiestatutarios, estos presupuestos son incoherentes y pura ficción. Miren, como la esperanza es lo último que se pierde, yo pensaba que tal vez aprovecharían ustedes el trámite parlamentario para mejorarlos, al menos un poquito; que se aprovecharía para cambiar gastos innecesarios y superfluos por más gasto social, como proponía Ciudadanos en sus múltiples enmiendas, pero qué va. Han desaprovechado la ocasión. Ya lo dice el refrán: «No se puede pedir peras al olmo. Lejos de mejorarlos, en la fase parlamentaria se han empeorado y al final serán unos presupuestos que provocarán más déficit y más deuda de la prevista inicialmente. Y por ello ya les anticipo nuestra oposición total y frontal a los presupuestos que nos han traído para su aprobación. Estos presupuestos no nos gustan ni a Ciudadanos ni a la mayoría de la sociedad catalana porque ponen el acento en la secesión, en lugar de ponerlo en devolver la esperanza al conjunto de los catalanes. Este presupuesto no nos gusta porque es un instrumento..., o, mejor dicho, no es un instrumento para impulsar la economía y el empleo, para cambiar y transformar la realidad económica y social de los catalanes. Y eso salta a la vista, porque estos socios –sus socios– y el Gobierno están más preocupados y ocupados por la secesión que por mejorar la vida de la gente de Cataluña. Estos presupuestos no se utilizan para potenciar las empresas y su capacidad para crear empleo, para transformar la Administración pública reduciendo su coste y volviéndola eficiente y musculada, para reducir y simplificar las estructuras administrativas y hacer, así, un uso más eficiente de recursos humanos y económicos. Pero permítanme que les explique por qué es un presupuesto incoherente. Lo es porque, más allá de los números, un presupuesto debería ser, debería obedecer a un proyecto político, o responder al menos a importantes coincidencias en temas sociales, económicos o fiscales que los grupos que lo apoyan deben sustentar. Pero ninguna de estas condiciones se da, porque los grupos parlamentarios que apoyan al Gobierno de la Generalitat solo coinciden en una cosa: en las ganas de separarse de los españoles y sacarnos de Europa. Basta con observar estos presupuestos y su ley de acompañamiento en materia de impuestos para ver la incoherencia a la que me refiero. Los impuestos son, para el Gobierno y sus socios, un rompecabezas. Son incapaces de establecer un modelo integral, porque la antigua Convergencia tiene su propio modelo; Esquerra, el suyo; la CUP, otro bien diferente y contrapuesto. Y ante esto, ¿qué pueden hacer? Pues lo que hacen, ¿eh?: poner parches, pedazos, que deterioran y hacen incoherente el sistema fiscal. El resultado, el resultado final, es un Frankenstein fiscal. Sí, señores diputados y diputadas, el sistema fiscal catalán resultante de estos presupuestos y su ley de acompañamiento es un monstruoso Frankenstein cuya consecuencia es que los catalanes estemos entre los españoles que más impuestos y tasas pagan. Nosotros creemos, además, que precisamente estos son unos presupuestos de ficción; de ficción, porque va a demostrarse cómo los ingresos que nos presentan y los gastos que nos proponen no responden ni mucho menos a la realidad. Y eso ya lo sabemos, como se ha demostrado en el cierre del ejercicio 2016. Miren, ¿saben que el montón de fondos que se han aprobado para contentar a la CUP van a suponer más deuda? Pues claro que lo saben. ¿Saben que incrementará el déficit y en lugar del 0,7, pues, será aproximadamente del 1,3? Claro que lo saben, pero se financia con crédito extraordinario y adelante. ¿Saben que incrementará la deuda en más de 77.500 millones? Por supuesto, pero tampoco pasa nada, se financiará con más FLA y la pagarán nuestros hijos. Si al menos el esfuerzo fiscal y la mayor deuda sirviera para tener mejor sanidad y educación, pues quizá valdría la pena, pero es que si hacemos una comparativa de la financiación de la sanidad y de la educación estamos por detrás de muchas comunidades autónomas con una financiación muy similar. Miren, señoras y señores diputados, ciertamente tenemos una favorable coyuntura económica, pero no es el resultado, no es el resultado de la actuación del Gobierno, del esfuerzo del Gobierno; se debe, y lo saben ustedes, a una devaluación interna; se debe al fuerte y doloroso ajuste de los salarios, y se debe a la favorable coyuntura internacional, con tipos del Banco Central muy bajos, prima de riesgo muy baja, depreciación del euro –que, por cierto, ya está remontando; a ver cómo contemplan eso–, y precios de los carburantes especialmente bajos, que también están remontando. En definitiva, señorías, nuestra economía depende excesivamente de la coyuntura económica internacional, y el Gobierno tendría que favorecer los cambios estructurales que la economía catalana necesita. Y la economía catalana necesita sobre todo mejorar la brecha que mantiene con las economías avanzadas, en temas de empleo, productividad y competitividad. Y eso precisamente es lo que nos recuerda el reciente informe de competitividad regional de la Unión Europea, donde se nos dice que Cataluña ha sufrido un grave deterioro en los últimos años y se sitúa por debajo de la media europea. En lugar de favorecer los cambios estructurales que necesitamos, los presupuestos van en la dirección contraria. Y, por ejemplo, el apoyo a la emprendeduría y al fomento empresarial disminuye 1.200.000 euros –un 2,5–; el crédito oficial para las empresas disminuye en 57 millones de euros –un 6 por ciento menos. Curiosamente, continuamente se está pidiendo inversiones a Renfe y a Adif en Rodalies, y la inversión de la Generalitat en infraestructuras productivas, en infraestructuras ferroviarias, ha disminuido en 389 millones –un 32 por ciento. Resumiendo, cuatro son las razones principales para oponernos a los presupuestos: primera, no queremos destinar ni un solo euro al proyecto político de ruptura y separación del resto de España; segunda, no son los presupuestos que Cataluña y los catalanes necesitan para favorecer la igualdad de oportunidades y combatir la pobreza y las desigualdades; tercera, no abordan la ineludible y necesaria racionalización y ahorro de las administraciones, empresas y entes públicos para hacer una administración y un sector público más eficiente, eliminando burocracia, eliminando duplicidades administrativas y chiringuitos; cuarta, no suponen el incentivo al crecimiento de la economía y el empleo que favorezca la prosperidad y el bienestar de los catalanes. Iré acabando. Decía que no se le puede pedir peras al olmo. A ustedes ya no se les puede pedir que cambien sus prioridades; son las que son y no vale la pena perder ni un minuto más en ello. Lo que tenemos que hacer los catalanes es cambiar de gobierno. Desde Ciudadanos queremos ofrecer a los catalanes una alternativa: un gobierno alternativo que priorice las políticas sociales y la reactivación económica; un gobierno que se atreva a reorganizar la Administración pública para eliminar gasto superfluo; un gobierno que abandone el debate separatista y priorice la negociación, por ejemplo, de una nueva ley de financiación. Como ustedes se han empeñado en ir de derrota en derrota hasta la derrota final, lo único que nos queda es pedirles que pongan las urnas cuanto antes, sí, pero legalmente –legalmente–; que convoquen pronto, más pronto que tarde, unas nuevas elecciones. Y a la ciudadanía le queremos pedir, a los ciudadanos de Cataluña les queremos pedir que con sus votos les coloquen donde se merecen: en la oposición. Gracias, presidenta; gracias, consellers; gracias, señoras y señores diputados. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Espinosa. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, president, vicepresident, consellers, conselleres, diputats i diputades, i a tots aquells que ens acompanyen o ens estan escoltant des de les ones. Miri, quasi tres mesos després de començar l'any, avui fem el debat i demà la votació dels pressupostos per al 2017. De nou, vostès van tard. Com a mínim és veritat que hem pogut fer un tràmit com el que correspon, un tràmit pertinent per a una llei tan important; no com en altres casos en què vostès sembla que ens volen privar justament d'aquest debat que hem pogut fer aquests mesos. I dic que arribem tard, tres mesos més tard, amb una pròrroga pressupostària que vostès coincidiran amb mi que no afavoreix l'acció de govern, no l'afavoreix gens, ni afavoreix tampoc els ciutadans ni les empreses ni les entitats, que estan pendents en molts casos d'una aprovació definitiva d'un pressupost. I, miri, no arriben vostès a temps perquè van decidir tenir un soci de govern que és la CUP, amb qui comparteixen algunes coses, però amb qui divergeixen de moltes altres, i això provoca en el país inestabilitat i incertesa, que no ens va bé, no va bé a l'economia, però tampoc va bé a cap de les polítiques que es podrien impulsar. La veritat és que hem vist, a més a més, en el tràmit parlamentari, que aquesta incertesa i aquesta inestabilitat s'ha agreujat, perquè vam poder, doncs, comprovar a la Comissió d'Economia com alguna..., algunes, per ser prudent, diguéssim, moltes de les esmenes de l'oposició s'acabaven aprovant. Per tant, tampoc sabem si finalment demà s'aprovarà el pressupost i quin pressupost s'aprovarà, si serà un pressupost que li agradarà al president o no, perquè, realment, la incorporació de 1.200 esmenes, comprendran vostès, doncs, que fa dubtar de que sigui un pressupost que almenys al Grup de Junts pel Sí li agradi. Per tant, un 2017 que de nou engrossirà la columna dels retards, la columna dels incompliments i la columna de la feina que no fan ben feta vostès; per vostès, per l'elecció que fan del seu soci, o, en tot cas, per una cosa que també voldria dir-los. Abans-d'ahir, o ahir, si no ho recordo malament, el president i el vicepresident signaven un article en un diari en el que demanaven diàleg. I està bé que ho facin. I ho han de fer. I, més que fer-ho, ho haurien també vostès d'exercitar, perquè aquí, en aquest Parlament, amb qui menys vostès dialoguen és amb els grups de l'oposició que pensem diferent de vostès, que no compartim ni el seu model de societat ni compartim el seu full de ruta. Potser, si ho haguessin fet, estaríem en una altra situació. Però vostès, només, i l'hi he dit moltes vegades, vicepresident, només han volgut parlar amb la CUP. Entrant en el fons dels pressupostos, per desgràcia darrerament hem pogut conèixer diferents informes d'organismes europeus internacionals que no deixen en massa bon lloc Catalunya. I això no és, diguéssim, per estar satisfets; no ho estem, des de l'oposició, tampoc: volem que el país funcioni bé. Miri, només algunes dades, per situar-nos també, perquè quan parlem d'un pressupost al final parlem de les prioritats que té un govern per afrontar els reptes i els problemes que té un país. Doncs, miri, l'OCDE ens diu que, en pobresa, i sobretot en pobresa infantil, estem molt per sobre de la Unió Europea; ens deixa palès que no tenim polítiques infantils que lluitin contra això. Pel que fa a la despesa per infant hi dediquem el 0,9 del PIB, mentre que la mitjana espanyola és de l'1,4 o l'europea, del 2,2. Ens parla de la nostra precarietat laboral tan important; sí, baixa l'atur, però creix la precarietat. I en aquests moments ja es confon l'aturat amb el treballador pobre. Tenim un greu problema amb això, que vostès no estan afrontant. Parlen també del greu problema de l'atur de llarga durada. O de l'abandonament escolar; que és veritat que millora –millora–, però seguim molt per sobre de la mitjana de la Unió Europea, i augmenta en 1,4 punts en aquells infants més pobres. I aquest és un element que ens preocupa, perquè no deixa de confirmar com augmenta la desigualtat al nostre país. Però també hem tingut coneixement del darrer informe sobre competitivitat regional, que ja vaig poder-ne parlar, vam poder-ne parlar en el darrer Ple. Ens diu, aquest informe de competitivitat regional, que en termes generals estem molt pitjor que fa sis anys, que perdem onze posicions amb relació a fa tres anys –baixem de la posició 153 a la 142–, i que l'únic, realment, paràmetre on nosaltres aprovem d'una manera tranquil·la és en salut. És veritat, tenim un bon sistema de salut. Segurament no perquè hàgim revertit el gran gruix de les nostres retallades; perquè tenim uns grans professionals i perquè durant molt temps s'ha fet una feina important en aquest sistema. Però, miri, li volia donar una dada que no és tan bona en temes de salut. Quan parlem de la despesa en farmàcia a Catalunya per capita resulta que la tenim a 144,43 euros i, en canvi, la mitjana espanyola és de 200,18. O sigui que tampoc tot és positiu en salut. I les llistes d'espera saben vostès que no serien una dada positiva. Però, en tot cas, és l'únic element sobre competitivitat regional on tenim una dada excel·lent; en la resta, la mitjana és l'índex 48,6 sobre cent. Aquestes són dades que ens haurien de preocupar. Jo, sincerament, als consellers que estan aquí..., jo faria cara de preocupada, i el que m'agradaria és que els departaments pertinents estiguessin en aquests moments treballant per solucionar aquests problemes, perquè quan un informe de la Unió Europea ens diu aquestes coses, doncs, jo crec que la seriositat i el rigor d'un govern seria asseure's a veure com, amb els recursos que tenim, podem millorar aquestes dades. Mirin, vostès en el pressupost inicial que ens varen presentar al novembre, sincerament, ja els hi vam dir, no crèiem que responguessin als problemes del país; no als problemes que a més a més ens diuen aquests informes de manera tan contundent. Els dèiem que no reverteixen el gruix de les retallades malgrat que hi ha una millora en la situació econòmica i un augment dels ingressos; no creiem que hi hagi una aposta decidida per la lluita contra les desigualtats i per la cohesió social, tal com diu l'OCDE, i sobretot empetiteixen el sector públic perquè ho fien tot al sector privat, a les famílies; que les famílies siguin les que resolen els problemes que vostès no estan resolent. I ho dic en aquest sentit, i poso dos exemples, i ja els hi comentàvem. Un té a veure amb la dependència. Escolti'm, som la comunitat autònoma amb més llista d'espera de tot l'Estat, amb l'índex de llistes d'espera més alt, i, en canvi, per contra, disposem de 6.742 places de residència i centres de dia lliures. Ja m'explicaran això..., com es posen vostès davant d'un familiar que necessita una plaça de centre de dia quan en tenim disponibles i som incapaços de posar-les a disposició. Això no s'entén. I vostès haurien de fer, donar una resposta clara i contundent a aquest element. I, per tant, mentre això no passa, a les dones, generalment, que som les que acabem atenent i cuidant els dependents i la gent gran, doncs, se'ns estronca i se'ns dificulta el progrés en la nostra vida professional. L'altre àmbit és l'educació. En educació, vostès són els que més han retallat en els anys de la crisi de la Unió Europea. Però, per contra, una altra vegada –sempre hi ha un «contra–, som el país de la Unió Europea on més creix la despesa familiar en educació; tornem a allò de les dues velocitats: baixa el sector públic, però el privat, la família que s'ho pot pagar, augmenta la despesa en educació. Miri, i a més a més hi ha un element important que diu algun dels informes, que és que el sistema educatiu català peca d'un seguit de debilitats que impedeixen que els infants amb més dificultats puguin arribar als nivells dels seus companys. De nou, dues velocitats. Això és el que vostès estan fomentant amb el seu pressupost. I per no parlar dels zero euros en escoles bressol que mantenen en el pressupost. I podríem, jo crec, coincidir tots que és una etapa clau en la vida d'una persona; doncs, vostès hi segueixen posant zero euros. I saben molt bé que el 2012 i el 2014 hi havien partides que es van desviar o es van derivar –utilitzin el verb que vulguin– per pagar altres coses. I no facin demagògia; no estem criticant l'escola concertada, el que diem és que hi havia un compromís d'aquest Parlament, que va aprovar una llei de pressupostos on hi havien partides per a escoles bressol i vostès se les van carregar per dedicar-les a altres coses. Miri, compleixin les lleis del Parlament i, sobretot, prioritzin aquelles coses que són realment importants, i les escoles bressol ho són, i vostès això no ho estan fent. Per tant, nosaltres els demanaríem amb això una mica de seriositat, perquè al final qui es queda a casa tornen a ser les dones, i tornem a castigar i a coartar la vida professional de les dones, que s'han de quedar a casa a cuidar fills, o a cuidar dependents, o a cuidar la gent gran. El segon motiu que els dèiem en aquell moment al pressupost era que no creiem que hi hagi una aposta clara pel desenvolupament econòmic, per un nou model de desenvolupament econòmic basat en el coneixement –i tinc aquí el conseller Baiget–, perquè, si fos així, haurien augmentat els recursos en universitats. Els hi han demanat els rectors: els rectors van demanar, en un comunicat, 100 milions d'euros més! Home, de 23.000 milions d'euros en despesa no financera..., home, és un tant per cent molt petit. Podien haver-ho posat. És que, de fet, el coneixement, la recerca, que tots coincidim que és l'excel·lència al nostre país, és en el que hauríem de basar la nostra economia per poder sortir de la crisi, eh?, hi podíem dedicar 100 milionets, 100 milions d'euros. No és tant! És que no l'hi dediquen, això. És que vostès realment no hi creuen. Hem tingut sort que aquest sistema universitari està aguantant, però un dia acabarà donant-nos un problema. I vostè, conseller, ho sap. Si us plau, posin els recursos allà on realment els necessitem. Perquè, al final, nosaltres el que acabem pensant és que vostès viuen de la inèrcia –viuen de la inèrcia– i d'un model low cost en el que, a força de baixar els salaris i els costos, doncs, el país va tirant. I, a més, ho veiem, perquè és que ens ho diu l'OCDE, que és que tenim molta precarietat laboral. Llavors, en què competim? En coneixement o estem competint en baixada de salaris i de costos? Aquesta és una resposta que vostès clarament ens haurien de donar. I el tercer punt, les polítiques de cohesió i de desequilibri territorial que existeixen en aquest país. Ja els ho vaig dir l'altra vegada, però els donaré algunes dades més. Les comarques més despoblades són: el Pirineu i les Terres de l'Ebre. I han viscut unes baixades d'inversió pública del 80 i del 86 per cent. Però és que, si anem a la inversió privada, que és aquella que ve a Catalunya i que vostès tindrien la capacitat de dirigir amb una estratègia de país que nosaltres creiem que no tenen, resulta que quan anem a mirar les dades del 2015 –les del 2016 les ha presentat avui el conseller Baiget però no territorialitzades–, les que tinc d'informació i d'acció, ens diuen que de les inversions del 2015, que va haver-hi cinquanta-vuit projectes, una va anar a l'Ebre i cap al Pirineu –cap. I si vaig a buscar les comarques amb un atur més elevat, que és el que es faria..., bé, la lògica diria: «Anem a buscar quines són les comarques més perjudicades, anem a veure on..., allà podríem anar a buscar inversions estrangeres. Doncs, quan anem a buscar aquestes comarques, les que tenen més atur –Baix Camp, Baix Empordà, Baix Penedès, Garraf o Montsià– no van rebre cap inversió estrangera el 2015. I altres, com el Tarragonès, la Selva o l'Anoia, una inversió. Doncs, és que vostès tenen la capacitat de dirigir unes certes inversions, d'anar a buscar inversions, però necessitem una certa estratègia de país. Miri, fa així, el conseller Baiget. [[L'oradora fa el gest de demanar calma amb la mà.]] Doncs, millori les infraestructures, millori les comunicacions intel·ligents... Clar, és que hem de posar les condicions a tot el país perquè vingui inversió. Si no ho fem, passa el que passa, que el 81,1 per cent de la inversió estrangera ve a l'àrea metropolitana. No és el nostre model de país, sincerament. En resum, no compartim el model de societat de dues velocitats que vostès tenen; no compartim un model de societat que traspassa la responsabilitat a les famílies i, per tant, empetiteix el sector públic; no compartim un model de societat, ja els ho vam dir, que no demana més esforços a aquells qui més tenen, i no compartim un model de societat ni un model de país desequilibrat territorialment. [[Remor de veus.]] Això és el que emanava del seu pressupost inicial. Ja sé que els cansa escoltar això. Clar, els cansa perquè el que els agradaria més és que vingués a dir com de fantàstics són. Però em sembla que amb el pressupost que avui ens presenten –i que ens van presentar i que s'ha anat modificant, i ara en parlaré, al llarg del tràmit– no podem venir aquí a aplaudir-los. Miri, el que va passar en el tràmit parlamentari és inèdit i insòlit en aquest Parlament, inèdit i insòlit en democràcia: es van aprovar 1.200 esmenes de l'oposició. Això no és res més que el reflex de la seva inestabilitat i de la seva incertesa i de la seva falta de capacitat per cercar acords. De les 1.200, 800 del PSC, que vàrem fer... [[Veus de fons.]] Sí, 800 del PSC que vàrem fer per intentar millorar aquests aspectes que jo els deia, sobretot en l'àmbit de l'emergència social i del desenvolupament econòmic. [[Veus de fons.]] Sí. I la pregunta que hauríem de fer aquí i que nosaltres ens fem és: com pensa el Govern complir amb aquestes esmenes aprovades, que ja formen part del dictamen, a menys que la CUP, que no comparteix, entenc, el model de societat conservador d'aquest Govern, es fes enrere. Però, com que no ho crec, perquè sembla que comparteix aquest model, doncs, suposo que confirmarà les seves votacions, i, per tant, aprovarem aquestes 1.200 esmenes. Què farà el Govern? Perquè, escolti'm una cosa, la responsabilitat és seva, és del Govern, de complir el que aprova aquest Parlament. És una llei de pressupostos, la més important que aprova aquest Parlament. Suposo que la compliran. És que no vull pensar..., no em vull posar en una altra tessitura, no ens volem posar en una altra tessitura. Però, clar, vostès ara riuen, fan rialles perquè no tenim prou recursos. Doncs, miri, una idea: votin a favor de les esmenes sobre la reforma fiscal que ha fet el PSC, 800 milions d'euros més, i podran avançar amb algunes de les nostres esmenes. O, escolti'm, facin el que li han proposat a la CUP, amb els seus fons: endeutar-nos. Perquè el que han fet amb la CUP és: hem d'aprovar uns fons, no?, perquè la CUP estigui contenta, perquè ens aprovi els pressupostos, endeuteu-nos. Això és el que fan vostès. Doncs, nosaltres li diem el mateix: si ha de complir una llei, endeuti's. És una proposta i una acció que ja han plantejat amb la CUP, que ja han posat sobre la taula. Doncs, faci-ho també amb la resta! Però, miri, el que ens sap més greu d'aquest debat sobre aquestes esmenes aprovades –i que vostès riuen i repeteixen una i altra vegada– és que no es poden complir, perquè, al final, disposicions addicionals que parlen «dins les disponibilitats pressupostàries, això, miri, escolti'm, no és prou concret. Miri, «dins les disponibilitats pressupostàries, vol dir això: dins. El problema és seu. Han de, vostès, dins d'aquestes disponibilitats pressupostàries, doncs, fer-les complir. I vostès sabran, la responsabilitat és del Govern, no de l'oposició, només faltaria! Però el que més greu ens sap és el menyspreu que fan a l'oposició quan s'aproven aquestes esmenes. Saben per què? Perquè vostès, el que sí que han, també, dit, per activa i per passiva, és que compliran la disposició addicional trenta-unena sobre el referèndum. I, és clar, jo dic: per què unes sí i les altres no? Per què aquesta arbitrarietat? No s'entén. No entenem nosaltres per què unes sí i les altres no. Segurament perquè la disposició addicional trenta-unena va ser una condició sine qua non que va posar la CUP per votar els pressupostos, i, per tant, sí o sí l'han de mantenir, encara que no sigui estatutària ni constitucional, encara que el Consell de Garanties Estatutàries hagi dit que, tal com està redactada, no s'hi pot posar perquè no som competents per fer un referèndum. És igual, com que la CUP ens ho demana, nosaltres ho hem de posar. Això és el que ens sap greu. I vostès també em podran dir: «No, bé, però és que estava al nostre programa electoral. És una cosa que sempre diuen, no? «Estava al nostre programa electoral. El nostre compromís amb els ciutadans. Miri, programa electoral de Junts pel Sí: no parla de referèndum. Bloc 1 –bloc 1–, «El full de ruta cap a la independència; bloc 2, «Les estructures d'estat; bloc 3... –i el bloc 2 és molt llarg–, bloc 3, «Catalunya, nou estat d'Europa. És que vostès ja havien decidit que el poble català decidiria que sí, perquè el 27-S més del 50 per cent dels ciutadans no van votar forces independentistes. Després el resultat parlamentari és un altre, però no més del 50 per cent dels ciutadans van votar a partits independentistes. Per tant, no hi era en el seu programa electoral. Per què compleixen la disposició addicional o volen complir la disposició addicional trenta-unena i no les altres? Perquè, escolti'm, sap què passa? Que en aquest programa electoral sí que parlaven de les que coincideixen amb moltes de les esmenes del PSC. Miri: «Fomentar una societat cohesionada que dona suport a les famílies, 1.1.1; «Fer un país compromès amb la infància i l'adolescència, 1.1.3; «Promoure un sistema educatiu inclusiu, 1.4.5; «Fomentar la innovació, 2.3.2. Totes coincideixen, les del seu programa electoral, amb esmenes que fa el PSC. Per què no les compleixen, i, en canvi, sí la disposició addicional trenta-unena de la CUP, que no està en el seu programa electoral? [[Veus de fons.]] Jo, miri, de veritat..., ja ho sé, han tornat enrere, hem canviat de pantalla, pel seu propi interès tàctic, m'imagino, però el que vostès haurien de fer, de veritat, és deixar-nos de marejar i complir almenys el que es van comprometre a fer amb aquestes accions, que coincideixen, en alguns casos, amb propostes que fa el PSC. Vaig acabant. Mirin, sincerament, eh?, després de tot aquest ball de bastons que hem vist en aquesta tramitació parlamentària, aquestes esmenes aprovades de l'oposició, que no havia passat mai, que no és una o tres, o deu, és que són 1.200, és que són moltes, és que és molt gros això que ha passat, però a vostès, com tot els és igual, però és molt gros això que ha passat. Doncs, miri, jo el que els diria, a vostès, és que el que haurien de fer, vicepresident, és governar; de veritat, és la seva responsabilitat i la seva obligació: governar, aprovar uns pressupostos, executar-los. Coses tan bàsiques com aquestes. Doncs, això és el que haurien de fer vostès. Sobretot, perquè aquesta és la millor garantia per al país, de present i de futur. Miri, vostès que parlen tan sovint d'allò que «construirem un país millor, jo els vull dir que «nou i «millor no són sinònims, eh? «Serà nou i serà millor. No té per què –no té per què. I, realment, vostès no tenen moltes credencials per dir que serà millor el que construiran. I, miri, al que acabo de dir em remeto: cal demostrar que podem fer les coses millor, i la millor manera de demostrar que podem fer les coses millor en un futur és fer-les bé avui. I tenen una oportunitat: aquest pressupost, amb aquestes esmenes aprovades. Facin-ho. Facin això. Sincerament, tenen una oportunitat. De veritat, crec que cal millorar contra aquestes desastroses dades que ens diuen constantment aquests informes internacionals, que no són espanyols, que són internacionals, ja per posar-ho més al seu costat, a la seva banda. Doncs, facin una mica de cas. Jo crec que, al final, construir un país més just per a les persones i amb més oportunitats és el que tots segurament volem o podíem coincidir en aquest Parlament. Però, sincerament, no tenim massa esperances; segurament, per les rialletes que també fa el Govern quan algú de l'oposició parla i diu coses que no els agrada. No compartim, ho saben vostès, el model de societat que defensen, un model conservador, que ve ja de l'època Pujol i que no hem sigut capaços de canviar. Un model de dues velocitats: qui pot, s'ho pagui i se'n surt; qui no pot, no se'n sortirà. I ho diuen les dades, no ho diu el Grup Socialista. Empetiteix el sector públic, carregant a les famílies i a les dones, sobretot, aquestes càrregues familiars. No demana més esforços als que més tenen. Ja no he volgut entrar en la reforma fiscal, però està clar que no el demanen. Tenen l'oportunitat de votar-ho a favor i no aliar-se amb el PP; en aquest cas, sí que dialoguen i pacten, en fi, en la reforma fiscal. No pactin amb el PP això i aprovin aquesta reforma fiscal que ens generarà més ingressos i podrem dedicar-ho a fer més emergència social que vostès, que al final estan emparant una societat més desigual i més empobrida, sense estratègia de país, amb un territori totalment desequilibrat. En definitiva, no podem avalar aquest pressupost que vostès presenten, sí, evidentment, les esmenes aprovades del PSC, i aquelles que són molt similars a les del PSC, bàsicament aquelles de Catalunya Sí que es Pot. Però jo sí que els faria un prec, o un suggeriment, abans d'acabar, que hem queda un minut, i ja els deixo de torturar [[algú riu]] : mirin, votin «sí –votin «sí– a aquestes esmenes sobre la reforma fiscal del PSC; compleixin la llei que s'aprovi d'aquest Parlament, compleixin-la íntegrament, si us plau, és la seva obligació, i donaríem a tothom una mica de rigorositat. Miri, avui que s'ha presentat aquesta declaració de dos-cents juristes, que diuen que hauríem de posar més sentit jurídic i més rigorositat al que fem des del Parlament, podien vostès, almenys, aquesta rigorositat complir-la fent complir les lleis; fent complir les mocions que s'aproven aquí. Per tant, executin tot el pressupost –tot, tot–, tot aquell que tinguin; responguin a les necessitats i als problemes que tenen els ciutadans, i, en definitiva, construeixin amb aquest pressupost que s'aprovi demà, o no, però esperem que s'aprovi... –perquè, clar, en aquest país, com que pot passar de tot–, encara que no els agradi el pressupost que s'aprovi, espero que el puguin desenvolupar, que el puguin executar, per construir un país millor, ara i avui. Crec que tenen una gran oportunitat, i el que haurien de fer és intentar és no desaprofitar-la. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, vicepresident, Govern, diputats, avui assistim al debat final d'uns pressupostos que nosaltres hem dit des del començament que estaven aprovats des del mateix de la seva presentació. De fet, estaven aprovats, fos quin fos el seu contingut, des de molt abans de presentar-se. Estaven aprovats des del dia que el president Puigdemont va anunciar la qüestió de confiança i va amenaçar la CUP de fer-los responsables del descarrilament del procés si no li regalaven la confiança i no li signaven un xec en blanc als pressupostos. Així ha passat, malauradament. Perquè qualsevol persona que hagi negociat sap que si una de les parts no està en condicions d'assumir els costos del desacord no hi ha negociació, només hi ha adhesió; no hi ha pacte, només hi ha contracte d'adhesió. I exactament això és el que ha passat amb aquests pressupostos. Ha estat aquesta, aquesta realitat, la garantia de disposar des del primer moment dels vots de la CUP, el que ha portat al vicepresident Junqueras a això que hem denunciat tots els grups de l'oposició: la manca absoluta de diàleg, de negociació. Aquest tancament que fins i tot en algun moment ha arribat a sorprendre el mateix president de la Generalitat. I jo els he de dir que un altre pressupost era possible, però la jugada de restringir la negociació a la CUP i a Junts pel Sí ha afeblit les possibilitats de construir un pressupost alternatiu, un pressupost amb petjada social. I, en aquest sentit, he de felicitar el vicepresident Junqueras, que ha fet una jugada pròpia del millor cardenal Mazzarino, eh? El debat de pressupostos no ha estat un debat sobre com afrontar la situació d'emergència social. Des del començament ha estat només una peça més de l'engranatge d'un nou full de ruta del processisme, un full de ruta del processisme que nosaltres separem ben clarament i distingim del que és l'independentisme o el que és el sobiranisme. El processisme és la instrumentalització constant del sobiranisme, amb un full de ruta que està en constant mutació, com els bacteris, però sempre al servei d'una estratègia: qui dia passa, any empeny, Govern conserva. Ha estat aquesta realitat la que ha fet d'aquest pressupost i d'aquest debat un pressupost especialment esperpèntic i kafkià. Perquè esperpèntic és que els pressupostos siguin aprovats amb els vots d'una força política que els qualifica de poc socials, de no ser els pressupostos que Catalunya necessita, i els imputa fins i tot ser fills d'un xantatge polític. I kafkià és que en el debat de comissions –ja ho ha dit l'amiga Alicia Romero– s'hagin aprovat més de 1.200 esmenes en contra de la voluntat del Govern i de Junts pel Sí, i que, a continuació de ser aprovades, el portaveu de Junts pel Sí digui que no es compliran, perquè, segons ell, hi ha manca de recursos. No, senyor: hi han recursos suficients en aquest país; cal només trobar-los, amb una reforma fiscal que faci pagar més els que més tenen, per atendre les necessitats dels que més ho necessiten. Però, si és esperpèntic i kafkià per això, ho és encara més perquè, fixi's vostè, el pressupost vostès l'han pactat en els gestos amb la CUP, però en les polítiques fiscals i econòmiques l'han pactat amb el PP, amb Ciutadans, amb la dreta de tota la vida, inclosos també els concerts amb les escoles d'elit. Aquesta és la realitat. Per això insisteixo que estem davant d'uns pressupostos únics a la història, i no precisament en positiu. En el debat a la totalitat ja vam tenir oportunitat, Catalunya Sí que es Pot, d'explicar les nostres raons per a la nostra esmena. No les reproduiré ara, però deixin-me dir-los que durant la tramitació parlamentària s'han mantingut els trets fonamentals que van portar Catalunya Sí que es Pot a presentar aquella esmena a la totalitat. Aquests continuen sent uns pressupostos submisos, sotmesos políticament a una llei d'estabilitat pressupostària. És veritat, es vesteixen de desobediència. És una desobediència de cartró pedra, perquè vostès han arribat a vendre que es deroga la llei d'estabilitat catalana, mentre apliquen disciplinadament la llei d'estabilitat espanyola. És una curiosa desobediència, la seva; és una desobediència submisa. Són uns pressupostos continuistes, per la manca de polítiques socials. Però això no ho diem nosaltres, un grup de l'oposició; l'hi han dit les entitats socials, per exemple, en un recent treball periodístic de Crític. Vull citar algunes opinions. Rosa Cañadell, de la USTEC: «Els pressupostos en educació són insuficients i no reverteixen, ni de bon tros, les retallades que s'han fet a Catalunya ni tampoc el caràcter classista de les polítiques del departament. Teresa Crespo, d'ECAS: «Existeixen situacions de vulnerabilitat greu que no tenen resposta en els pressupostos. Patrícia Cantarell, portaveu de la Plataforma Pobresa Zero - Justícia Global: «No s'ha recuperat el nivell d'inversió social previ a les retallades. Àlex Guillamón, coordinador d'Entrepobles: «El pressupost de cooperació està per sota de quasi totes les altres comunitats autònomes. I així fins a vint opinions crítiques de diferents entitats socials, que les podríem resumir en l'opinió de Josep Manel Busqueta, membre del Seminari Taifa, que diu literalment: «Aquests pressupostos s'han mantingut en els paràmetres neolliberals propis de l'austerocràcia. Doncs, la veritat, fem nostres totes aquestes paraules. És especialment greu que el Govern es resisteixi a reconèixer el caràcter de dret objectiu de la renda garantida de ciutadania. El Govern es nega, almenys de moment, a garantir aquesta prestació a les persones que, malgrat tenir una feina, tenir un treball, és tan precari que els seus ingressos no arriben al llindar de la renda garantida. Es tracta de treballadores pobres, en femení, perquè la immensa majoria són dones que en molts casos tenen fills a càrrec. Per això els sindicats i entitats socials han qualificat d'insuficient la proposta del Govern i exigeixen un reconeixement de la renda garantida per a aquestes treballadores pobres. I, quan semblava que es podia arribar a un acord, ens trobem que el vicepresident del Govern desautoritza la seva consellera d'Afers Socials, perquè resulta que sembla que no hi han recursos suficients com per tirar endavant aquesta renda garantida de ciutadania. Aquests són uns pressupostos resignats; vostès es resignen a mantenir les retallades mentre es neguen a fer la reforma fiscal per fer pagar més els que més tenen per atendre les necessitats socials. I, a més, són uns pressupostos ficticis, vostès ho saben; per exemple, en matèria d'ingressos. No tenen cap tipus de credibilitat! Plantejar un augment del 20 per cent en l'impost de successions i donacions, quan la recaptació del 2016 s'ha reduït un 10 per cent! I ficticis amb les despeses: vostès ens presenten unes despeses no financeres de 22.610 milions d'euros per al 2017, mentre que el pressupost definitiu del 2016, el prorrogat, amb els canvis i la despesa realitzada, ja supera els 24.896 milions d'euros, molt més. Vostès ho saben, i com que ho saben el Govern condiciona el compliment dels seus pressupostos i algunes de les partides, per exemple les que ha pactat amb la CUP, a un futur endeutament que haurà de ser autoritzat al Govern espanyol. L'esperpent no ha acabat, perquè, tal com estan les coses, ens podem trobar amb un mes de juliol o mes de setembre en què, la mateixa setmana o el mateix dia que al matí es crida a la desobediència generalitzada, a la tarda es va a Madrid a pactar que s'autoritzi l'endeutament per complir amb el pressupost del 2017. No seria la primera vegada que ha passat, perquè així es va tancar el pressupost del 2016, amb els 480 milions que va negociar el senyor Junqueras amb el senyor Montoro una tarda, que al matí resultava que ens estava cridant a tots a una posició de desobediència. Miri, l'única manera de fer aquests pressupostos més socials a curt termini, segur, segur, és tirar endavant una reforma fiscal, la reforma fiscal que els hem proposat diferents grups d'aquesta cambra: nosaltres, el Partit Socialista, la CUP. I aquesta és la raó per la qual nosaltres hem relacionat el debat de pressupostos amb el debat, també, de la Llei de mesures fiscals. En el debat s'han incorporat esmenes, sens dubte, però que el Govern diu que no complirà. I des d'ara ja els advertim una cosa: de tot el que s'aprovi en aquest Parlament nosaltres exigirem el seu compliment, començant per la que obliga el Govern a restablir el finançament públic de les escoles bressols municipals i garantir un mòdul econòmic d'almenys 1.600 euros plaça/any, amb el compromís d'augment progressiu fins als 1.800. És urgent i de justícia revertir la situació de maltractament de l'etapa educativa zero-tres anys i d'extorsió als municipis que està practicant aquest Govern. Cal revertir la barbaritat perpetrada per l'exconsellera Rigau, que es va gastar les partides adreçades a escoles bressol públiques a finançar concerts amb escoles educatives. Vostès han... [[Veus de fons.]] Sí, a vostè, que vostè ha utilitzat el terme de la «postveritat, però la veritat és que s'ho va gastar en una altra cosa del que estava en els pressupostos. Un any més, la relació pressupostos-referèndum. Un any més –i ja en van quatre seguits, eh?, es diu aviat–, s'ha produït la instrumentalització perversa de les legítimes aspiracions sobiranistes per imposar uns pressupostos escassament socials. Junts pel Sí ha imposat el relat de que si no hi han pressupostos –que vol dir «els seus pressupostos– no hi ha referèndum. I la CUP li ha contestat que si no hi han garanties de referèndum –que de moment les garanties són gestos– no hi ha pressupostos. Reiterem una altra vegada, Catalunya Sí que es Pot, que referèndum i pressupostos socials no poden ser peces intercanviables, no és possible: pressupostos socials sí, amb reforma fiscal per finançar-los, i referèndum també. A aquestes alçades ja és evident que aquests pressupostos no porten més garanties a la celebració del referèndum. Per celebrar el referèndum no calia fer el gest aquest que ens ha portat tants problemes, de la disposició addicional trenta-unena, que només estava orientat a justificar el vot de la... [[veus de fons]] , sí, el vot de la CUP als pressupostos. Però amb la disposició addicional trenta-unena ha succeït el que ha passat durant tota la legislatura: es fan gestos de desobediència adreçats a l'autoconsum, que després no es compleixen, després es guarden en un calaix i si te he visto no me acuerdo. Els vull fer un recordatori: va passar amb la resolució del 9 de novembre –la recorden?–, aquella que anava orientada a salvar el candidat Mas i que tenia un contingut que deia: «Desobeirem el Tribunal Constitucional, del qual no reconeixem la legitimitat. I a continuació el Govern català no ha parat d'anar al Tribunal Constitucional a demanar el seu emparament, entre altres coses perquè per anar als tribunals d'Estrasburg cal passar pel Tribunal Constitucional. Aleshores, vostès estan tot el dia amb aquesta qüestió de l'aigua seca, no?, que és impossible. Va tornar a passar amb la moció del maig del 2016, que reiterava els compromisos de desobediència del 9-N; una moció que, com totes aquestes, està al calaix de les mocions aprovades. El mateix va passar amb les conclusions de la Comissió del Procés Constituent, que, ni més ni menys, vostès acordaven crear un poder absolut no sotmès a cap control democràtic. Afortunadament, el seu contingut, en aquest aspecte..., el més calent és a l'aigüera. I la darrera vegada ha passat també amb les resolucions del debat de política general orientades a salvar el pressupost del 2017. Totes aquestes resolucions i mocions tenen tres trets en comú: un, criden a la desobediència; dos, un cop aprovades, s'arxiven en un calaix; tres, només han servit a l'estratègia de qui dia passa any empeny, govern conserva, que dura així des del 2012. Ara tenim una disposició addicional que, com en altres casos, se'ns està girant com un veritable bumerang en contra nostra. En aquest cas, el bumerang és en forma de dictamen per unanimitat del Consell de Garanties Estatutàries, que no sols la declara contrària a la Constitució, sinó també a l'Estatut. Des del primer moment el nostre grup els ha dit que era absolutament innecessària i absurda, aquesta disposició addicional, ho hem dit i ho ressalta el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, perquè hi han mecanismes suficients com per, quan s'acordi la realització d'un referèndum que es pugui celebrar, hi hagin partides per poder-lo finançar. Però, com que es tractava de fer gestos per justificar el «sí als pressupostos, vinga, fiquem-lo aquí. I absurda, perquè resulta que al final ha acabat aconseguint l'efecte contrari, perquè ha aconseguit que un organisme com el Consell de Garanties Estatutàries, que depèn d'aquest Parlament, els digui que estan fent vostès les coses fatal; no malament, no, fatal. I que s'estan tirant pedres sobre la seva mateixa teulada i estan posant en risc aquells que estem treballant intensament per aconseguir que el referèndum sigui viable ben aviat. Des d'aquesta perspectiva, arribat aquest moment, hem de sortir d'aquest enrenou. I jo no veig una altra possibilitat que respectar el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, perquè el contrari seria no respectar el Parlament. Si nosaltres no respectem el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, no respectem el Parlament de Catalunya i no podrem demanar que ningú ens respecti. És per això que el nostre grup ha plantejat una esmena de substitució per intentar sortir d'aquesta situació en la que alguns ens han ficat de manera estúpida, perquè no feia falta; una esmena de substitució que referma el compromís del Parlament amb el referèndum, que reforça les garanties de finançament del referèndum i que respecta el dictamen adoptat per unanimitat pel Consell de Garanties Estatutàries. I ja els avanço que ens resulta completament inacceptable l'esmena de Junts pel Sí, perquè, en la mesura que és una esmena d'addició, comporta el manteniment del text inicial i torna a ser una altra vegada allò a què vostès ens tenen acostumats: dir una cosa i la contrària. I això no és possible. Ha arribat un moment en el que ja no té més sentit continuar, senyor president, senyor vicepresident, amb aquesta actitud de confusió, de desobediència de cartró pedra, d'astúcia que cada vegada s'assembla més a l'engany i a l'estafa política. El Parlament de Catalunya no es pot degradar fins a l'extrem de que demà votem una llei de pressupostos que en una cosa tan important com és el tema del referèndum diu una cosa en un article, en un paràgraf, i a l'article següent diu exactament la contrària. No ens portin vostès a aquest nivell de degradació, que ja hem passat tots els límits tolerables des d'aquest punt de vista. Darrera reflexió. Miri, els que han decidit entregar el vot favorable als pressupostos escassament socials saben, i ho saben perfectament, que això no garanteix la celebració del referèndum. Per què ho saben? Perquè ho digui Catalunya Sí que es Pot, que ja va avançar que aquests pressupostos des del començament estaven aprovats? No. Perquè és que resulta que vostès estan repetint –el hàmster, eh?–, donant les voltes al mateix tema. Vull recordar que amb el pressupost..., crec que amb el pressupost del 2017 pot arribar a passar exactament el mateix que amb el pressupost del 2014 i el 2015. Recordin-ho, eh?: els del 2014 havien de ser els darrers pressupostos autonòmics. Les paraules, concretament, del cap de l'oposició i, al mateix temps, majoria de govern –sembla que això de la doble vida política, al vicepresident, li ve de lluny; no és d'ara, des de que es vicepresident, ja la practica des de fa algun temps, va ser cap de l'oposició i alhora principal suport del Govern–..., en el seu moment va dir que es menjava les retallades del 2014 i la venda d'una part important del patrimoni –que algun dia algú haurà de donar explicacions d'aquesta jugada ruïnosa per a les arques de la Generalitat–, s'ho menjava, perquè eren els últims pressupostos autonòmics, els del 2014. Escolti, doncs, ha passat el del 2014, 2015, 2016, 2017, i estem exactament igual. Només han canviat els que juguen un determinat paper. Però el 2015 es va tornar a repetir la jugada, el 2016 es va espatllar una mica la màquina del processisme, i ara tornem a tenir una altra vegada el mateix plantejament: «No, és imprescindible votar aquests pressupostos, perquè sense aquests pressupostos no hi ha referèndum. És una trampa que han repetit vostès tantes i tantes vegades, que cansa una mica. I potser que canviïn una mica d'estratègia en aquest sentit, perquè tres anys després tornen a repetir la jugada, tornen a repetir la jugada per imposar uns pressupostos que fins i tot els que els voten els consideren antisocials i fills d'un xantatge polític, i tot en nom només, estrictament, del referèndum. Senyor president, senyor vicepresident, a partir de demà vostès ja tindran els pressupostos, sembla que sí. Diu vostè: «Ja ho veurem. La veritat, seria una sorpresa molt gran, no? Però, bé, no ho sé. Sí, tot és possible, clar, la vida..., no, és possible, però, vaja, m'agradarà escoltar com de cop i volta el «sí, sí, sí, es converteix en un «no, no, no. Però, bé, a partir de demà vostès tindran uns pressupostos; i aleshores, què? Perquè, clar, ja no tindran coartada per tirar endavant el tema del referèndum. Es continuaran passant vostès l'un a l'altre la patata calenta? «–Firma tu. –No, no, firmeu tots. És una patata calenta que aviat es convertirà en una bola de foc. Caldrà estar molt lluny de vostès perquè no passin a algú la bola de foc, clar, perquè vostès són capaços de passar-la al primer que trobin a la cantonada; és que estan acostumats a fer-ho, clar, és que en tenen molta experiència, fa cinc anys que fan això, per tant, han adquirit certes habilitats des d'aquest punt de vista. Aleshores, clar, el Govern, a partir de demà no tindrà excusa. Té l'obligació de parlar clar i de dir a la ciutadania què proposen i com pensen –com pensen– que tindrem més força que l'Estat per tirar endavant un referèndum. I aquí els vull dir una altra vegada el següent, en nom de Catalunya Sí que es Pot: el pacte pel referèndum és difícil, molt difícil, ho sabem, no ho hem negat mai, però és legítim; la insubmissió civil, si algú la proposa, és legítima, però comporta costos i riscos que cal explicar i assumir; el que no és legítim és fer de l'astúcia processista un permanent engany a la ciutadania per impulsar polítiques escassament socials i seguir mantenint la màxima de qui dia passa any empeny i govern conserva. Miri, crec que és el moment de dir-los..., perquè espero que aquests siguin els últims pressupostos d'aquesta legislatura, però mai se sap, perquè és que podria passar qualsevol cosa. Vostès van tirant pilotes cap endavant, cap endavant, cap endavant..., ja he vist que algunes coses les posen al 2018; bé, no seria la primera vegada que es treuen un conill de la màniga, en són especialistes també, en aquest sentit. Els vull dir una cosa: per Catalunya Sí que es Pot uns altres pressupostos socials i alternatius eren i són possibles. Uns pressupostos que situïn la prioritat de l'emergència social, que apostin per un model econòmic, social, territorial i ambiental sostenible; que reverteixin les retallades i les privatitzacions de serveis; que facin de la renda garantida de ciutadania l'eix vertebrador d'un nou concepte de ciutadania; que tinguin perspectiva de gènere, i que apostin per una cultura accessible a la majoria. Sí, sé que no sóc molt..., en aquest sentit no són molt innovadors, aquests plantejaments; curiosament són els que vostès portaven en el seu programa. [[Veus de fons.]] Sí, sí, però són els que..., el més calent és a l'aigüera; deuen estar en el calaix de les mocions i les resolucions que també han aprovat. Per fer això, no calen només paraules; cal aplicar una política fiscal que faci pagar més els que més tenen per fer possible totes aquestes apostes. Però, d'això, vostès se n'han oblidat. S'han oblidat del seu programa. Ho tractarem demà quan analitzem el tema de la llei d'acompanyament. Dir-los, dir-los a vostès i dir-los especialment a la gent d'Esquerra Republicana de Catalunya que existeix una majoria social per fer realitat aquests pressupostos alternatius. Nosaltres estem disposats a contribuir per fer-los possibles, però abans vostès hauran d'enterrar d'una vegada per totes el processisme liberal. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Coscubiela. Senyora Rigau, per què em demana la paraula?
Presidenta, amb relació... Per al·lusions del senyor Coscubiela. Perquè estem en un debat pressupostari...
Trenta segons.
...–gràcies– i hauríem de ser precisos. Quan es parla de que unes partides es van traspassar de llars d'infants a concerts, ha de mirar bé el pressupost i veurà que una cosa és la partida de concerts, que no va rebre cap traspàs, i l'altra, la del pagament delegat, que eren les nòmines dels treballadors. Em sorprèn que un sindicalista tingui dubtes de si s'ha de complir amb l'obligació de pagar, en primer lloc, les nòmines dels treballadors, i, en segon lloc, atès el que no va arribar de Madrid..., es fes possible una prioritat –que no una obligatorietat, una prioritat–, com eren les llars d'infants, a partir de les aportacions mancomunades de les diputacions. Si el Govern de CiU i CiU com a força política haguessin menystingut les llars d'infants, les diputacions –les quatre de CiU– no les haurien finançat. Gràcies, presidenta. [[Alguns aplaudiments.]]
Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per respondre.
Per al·lusions?
Si és així, sí. Sí?
Trenta segons.
Gràcies. Senyora Rigau, clar que un sindicalista i qualsevol persona sap que els governs han de pagar les nòmines dels seus empleats; per exemple, les nòmines dels treballadors de les escoles municipals de zero a tres anys, que van poder cobrir gràcies a que els municipis han tapat el forat que vostè va deixar. Ara bé, crec –crec– que aquesta observació... [[Alguns aplaudiments.]] Crec que aquesta observació l'hauria d'haver fet al senyor Junqueras, que ens va estar explicant que amb un pressupost prorrogat no es podia fer res, i sembla que vostè ho ha pogut fer tot. Suggereixo que li doni unes quantes lliçons al senyor vicepresident sobre com fer arts malabars amb els pressupostos.
Per a la defensa de les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Abordem el debat final d'un pressupost que no serà el darrer pressupost autonòmic, com alguns auguren, però que sí que serà el darrer pressupost del procés, que són coses radicalment diferents. Perquè el camí escollit en l'elaboració d'aquest pressupost marca l'acta de defunció del procés independentista. Coincideixen en el temps un procés inconstitucional i antiestatutari amb un dels seus instruments, el pressupost, també inconstitucional i antiestatutari. Això serà definitiu. Això serà letal per al procés. I, si no, com s'acostuma a dir en aquests casos, al tiempo. Ni la pròpia legalitat catalana es respecta. No hi ha cap tipus de diàleg per part seva; només hi ha imposició, i aquestes coses només poden acabar malament. Vostès ja coneixen perfectament el destí on porta tot això; no podran al·legar, arribat el moment, desconeixement. Des del passat 20 de desembre, que es va produir el primer debat pressupostari, han passat moltíssimes coses a Catalunya i també en aquest Parlament; totes elles han accelerat a velocitat de creuer la fi, el fracàs d'aquest procés independentista, bàsicament perquè han servit per agreujar les cinc grans mancances estructurals que ja tenia el procés: manca de majoria social; manca d'estabilitat parlamentaria; manca de recolzament internacional; manca d'un mandat democràtic diàfan, clar, i manca també d'un lideratge polític també clar, rotund, indiscutible. Sobre la manca d'una majoria social i la manca d'una estabilitat parlamentaria, ja en vam parlar àmpliament en el debat del 20 de desembre. Sobre la manca d'un recolzament internacional, en aquest plenari... –també amb d'altres instruments parlamentaris: compareixences, etcètera–, doncs, s'ha pogut comprovar aquesta manca de recolzament internacional, que provoca veure i recordar amb nostàlgia aquelles èpoques en les quals un president de la Generalitat de Catalunya podia ser rebut pel Helmut Kohl o pel Romano Prodi, i no pas per la ultradreta finlandesa, que és el que passa ara. [[Remor de veus.]] Però, d'això, també en vam parlar en el seu moment. Em permetran –em permetran– que em centri en aquesta intervenció en els dos darrers: la manca d'un mandat democràtic diàfan, clar, i la manca d'una lideratge polític rotund, indiscutible. Vostès no tenen un mandat democràtic –s'ha explicat abans aquí– per fer el referèndum. Vostès es van presentar el 27 de setembre dient que això era pantalla passada. Vostès van plasmar els termes d'aquell plebiscit. L'única persona d'aquell costat de la bancada que va tenir la decència de reconèixer, aquella nit electoral, que el plebiscit havia fracassat va ser l'Antonio Baños, que ja sabem on està ara. Vostès no tenen mandat per fer un referèndum; tampoc el tenen democràtic per fer la independència. Però el que no tenen segur és..., per fer un referèndum trampa i a la vegada la independència; perquè és un referèndum trampa en la mesura que vostès ja n'han decidit el resultat i l'estan fent coincidir amb la desconnexió. Això que fan vostès no va de democràcia, això que fan vostès va de supremacisme, d'imposició i d'il·legalitat flagrant. És profundament antidemocràtic. Han passat vostès de l'astúcia a l'estultícia més flagrant, que seria la manera més curta i resumida de dir el que estan fent. Parlem de lideratge. Mirin, fa cinc anys, l'Artur Mas havia de ser el líder del procés quan es va iniciar –bé, havia de ser el líder del procés i pràcticament del cosmos, amb aquells braços oberts amb els que es va presentar a les eleccions. El lideratge en realitat era tan feble –tan feble– que a les següents eleccions va haver d'anar de número 4 a la llista; llista que, per cert, va encapçalar l'interlocutor a casa nostra de la ultradreta finlandesa que dèiem abans, el senyor Raül Romeva. Aquesta feblesa, aquesta feblesa de lideratge, es va demostrar finalment, en el sentit que un partit com és la CUP, la ideologia dels quals té una representació que no arriba a l'1 per cent del Parlament Europeu, sense massa esforç, va liquidar aquell lideratge. Ara encara sabem més coses de l'Artur Mas i de la seva etapa de govern, que no venen al cas perquè ja s'han explicat àmpliament. El cas és que aquell lideratge va quedar liquidat. Al següent que li tocava, en teoria, és el molt honorable president de la Generalitat de Catalunya, el senyor Puigdemont, que va començar la seva singladura, com es diu en termes futbolístics, corajudo y esforzado, però que després, a la primera enquesta dolenta, es va esborrar de la llista de convocats i no va tornar a sortir al camp mai més. Per tant, lideratge també que va quedar buit. Davant d'aquest buit, el senyor Junqueras va decidir que havia arribat el seu moment. L'11 de gener d'enguany, davant dels micròfons de RAC1, va deixar anar el seu corpus ideològic, en un discurs que hauria de remoure els fonaments de la ciència política moderna. «El junquerisme és amor, va dir. [[Rialles.]] Ni Carlos Jesús de Raticulín va dir una bestiesa tan gran. [[Rialles.]] El dadaisme –el dadaisme–, tradició cultural molt nostrada, per cert, sabia o havia deixat les arts plàstiques...
Silenci, si us plau.
...per instal·lar-se definitivament a la política catalana; després d'aquell «el junquerisme és amor, ja tot era possible. S'havia obert la veda, el deliri s'havia instal·lat, el dadaisme s'havia ubicat en la política catalana. I, efectivament, sense solució de continuïtat, i només quinze dies després del «junquerisme és amor, va sortir a l'escenari del circ l'arlequí, el gran arlequí Santiago Vidal, que ens va obsequiar amb tot els seu repertori de bogeries. En definitiva, el circ ja era absolutament imparable. La successió de deliris s'ha anat accelerant. Hem tingut de tot en poques setmanes: vostès desautoritzant el Consell de Garanties Estatutàries; l'ANC cridant a una mena de Primavera Árabe, de revolució al carrer –s'ha de dir, però, davant la indiferència de la immensa majoria de la societat catalana, que ja comença a passar de vostès–; ponències mal anomenades conjuntes, de només dos membres de sis; democràcia de lectura única; inhabilitacions a dojo. Però dijous passat es va arribar al màxim nivell de degradació ètica d'aquest seguit de bogeries: van decidir vostès llançar, agafar el canó i llançar-nos, contra l'oposició, el demòcrata de pedra picada, el senyor Turull, que no content de vulnerar els drets dels diputats, a més, va dir que ens havien de multar per ser agredits. És una llàstima que no estigui aquí en aquest moment, però li hauria de dir al senyor Turull que pot estar orgullós de ser un demòcrata de pedra picada que demana aquestes coses. Doncs, bé, s'ha demostrat que vostès tenen una gran capacitat per convertir la política catalana en un circ, però en el cas del teatre no s'han quedat enrere, perquè, al cap i a la fi, tot el que s'ha vist en els darrers cinc anys és la interpretació d'una autèntica farsa: una farsa sobre el suposat maltractament d'Espanya a Catalunya. És un maltractament molt curiós, perquè resulta que en els darrers vint-i-cinc anys ho han pactat vostès, amb els potencials maltractadors, tot; amb el Felipe González, amb l'Aznar, amb el Zapatero, i, fins i tot, en la primera etapa, la reforma laboral amb el Rajoy. Per cert, he revisat tots aquells acords: mai no van demanar res del Corredor del Mediterrani, és curiós; només demanaven diners, que, per cert, ara ja sabem millor com se'ls gastaven. La teatralització d'aquesta mena de maltractament, suposat maltractament, ha marcat també, per part seva, nivells màxims de degradació ètica de la política catalana. El senyor Artur Mas, comparant-se a l'estranger ni més ni menys que amb el Nelson Mandela; Carles Puigdemont, l'Andrei Sakharov català, també vol anar als Estats Units a explicar la manca de democràcia espanyola i com se'l maltracta a casa nostra. Artur Mas, Carles Puigdemont són uns refugiats polítics molt especials, són una dissidència única en el món: és l'única dissidència en el món que va amb cotxe oficial i cobra 120.000 euros anuals i vitalicis. [[Alguns aplaudiments.]] Molt honorable president de la Generalitat, l'hi dic de tot cor: no sé com pot aguantar aquesta tortura. [[Rialles.]] Quin coratge! Quina valentia! Quina barra! –quina barra! Senyors i senyores diputats, aquesta és, resumida, la crònica del que ha passat a Catalunya des del passat 20 de desembre, des de la primera part del debat pressupostari. I ara què? Què és el que tenim entre mans? Tenim un pressupost que no dona seguretat jurídica, perquè és clarament antiestatutari, inconstitucional. Tenim un pressupost, a més, que no dona solució a cap dels problemes estructurals que tenim a Catalunya per part dels catalans, de les seves famílies. És un pressupost que no servirà en absolut per impedir que Catalunya continuï liderant les llistes d'espera del conjunt d'Espanya. És un pressupost que no servirà en absolut per evitar que Catalunya continuï sent la comunitat autònoma espanyola amb menor inversió per capita en sanitat. És un pressupost que no servirà per evitar que Catalunya continuï sent la comunitat autònoma espanyola on es cobren més impostos als seus ciutadans; tot al contrari, s'apujaran encara més. Sí que serà un pressupost per continuar explorant en l'estratègia de la CUP de desprestigiar els Mossos d'Esquadra. Sí que serà un pressupost per gastar-se els diners en estructures d'estat que no serveixen absolutament per a res. Això, afortunadament, s'acabarà ben aviat –ben aviat. S'obre l'etapa postprocés: és un procés esgotat i absolutament esgotador; cal recuperar la política; ni la nova ni l'antiga, la bona política, la que serveix per unir i no pas per dividir. Mirin, efectivament, aproximadament el 46 per cent dels catalans, si se'ls pregunta en una enquesta si estan a favor de la independència, diuen que sí; és un xifra important, però no es pot comparar del cent per cent dels catalans que estan preocupats per la sanitat, l'educació i les infraestructures. Per què s'han de centrar vostès en el 46 i no en el 100? Que no se n'adonen? 46/100. No cal ser cap geni –no cal ser cap geni–, tret que hagin de revisar aquells programes de Barrio Sésamo per adonar-se que 100 és més que 46. És molt més. Per tant, els demanem que ho tinguin clar en les seves prioritats. Parlem al cent per cent dels catalans; donem estabilitat, fiabilitat; donem als catalans un pressupost que aporti, com deia abans, seguretat jurídica, que sigui legal, correcte, que no sigui un nyap com el que es vol colar avui. Mirin, mentre a Espanya –Espanya: ja sé que la paraula...–, Espanya resulta que forma part de la taula de les quatre nacions motor d'Europa, que és una cadira que ha costat els seus esforços, també als catalans, per aconseguir-ho, no ens podem permetre el luxe de tenir una política catalana convertida en un circ de desprestigi institucional i de divisió entre els seus ciutadans; recuperem de debò la bona política. Nosaltres no hem perdut l'esperança i hi continuem creient, farem tots els esforços que siguin necessaris per recuperar la concòrdia entre els catalans i farem tot el possible per garantir un futur a les famílies catalanes des del respecte a la llei i, per descomptat, també, des del diàleg. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a la defensa de les esmenes presentades per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Newroz pîroz be! Bon Newroz a tothom, en especial a les lluitadores i lluitadors del Kurdistan que estan celebrant avui el seu any nou, malgrat la persecució policial turca. [[Alguns aplaudiments.]] La precarietat en aquest país és una realitat de la que massa gent no pot escapar; persones que malden per construir un projecte de vida, sovint, fins i tot, amb dificultats per imaginar-se una vida. I és que, malgrat el creixement econòmic de què fa bandera el Govern, la precarietat és una realitat cada cop més preocupant i les desigualtats persisteixen. Les grans xifres potser afirmen que el PIB puja o que es va tancar el 2016 amb una reducció de l'atur, però amb això n'hi ha prou? Si analitzem les dades, mirant les de la Diputació de Barcelona de l'any 2016, veurem que no totes les persones que busquen feina s'inscriuen al SOC i que, malgrat que disminueixi el nombre d'inscrits al SOC, les que ho fan cada cop passen més temps registrades als serveis d'ocupació, és a dir, triguen més a trobar feina. Així, en un moment de grans desigualtats en el país, aquests pressupostos –ho hem dit– no fan un esforç redistributiu, ni aborden les polítiques públiques i socials de manera íntegra ni valenta, tal com necessiten i reclamen les classes populars del país. És cert que se salven 1.300 milions d'euros que van a polítiques que s'anomenen socials, però és que algú s'ha plantejat disposar de més diners i no destinar-los a polítiques socials? I una altra pregunta: quin ha estat l'esforç del Govern per augmentar els ingressos? O, dit d'una altra manera, d'on provenen, bàsicament, aquests 1.300 milions d'euros? De l'esforç d'aquest Govern el 2016 o el 2017, no. El país necessitava polítiques valentes que no hi són, polítiques redistributives que no hi són i desprivatitzacions que no hi són. És més, hem viscut trenta-cinc anys d'autonomisme on s'han anat assentant privilegis, els del 4 per cent contra els del 96 per cent; polítiques de governs de convergència que el tripartit tampoc va ser capaç de modificar; per exemple, amb els concerts de les escoles d'elit, renovats l'any 2009. I aquests pressupostos continuen aquestes polítiques. En definitiva, en termes de polítiques públiques i socials, el Govern ha amagat el cap sota l'ala o, dit d'una altra manera, ha fet com els de sempre. La CUP - Crida Constituent, amb la seva bateria d'esmenes, va fer un esforç per sintetitzar les principals necessitats del país, necessitats plantejades i procurades per moviments i col·lectius diversos. Va fer un exercici de realisme plantejant esmenes que, aquestes sí, apuntaven d'on era necessari treure els diners i on és absolutament necessari destinar-los. Amb la finalitat i necessitat de reorientar la despesa, reorientar-la cobrint necessitats, vam prioritzar la recerca d'alternatives juridicoeconòmiques i administratives que permetessin reassignacions pressupostàries, reassignacions pressupostàries a fons o destins que considerem que són estructurals i transversals com a necessitat de país. Parlem de cohesió social, nacional o sostenibilitat ambiental del conjunt del país i les persones que hi habiten. Per això també era important la implicació i contribució de tots els departaments. I per què? Doncs, perquè això suposa una vida millor, sostenible i possible per a la majoria de la població davant de la bogeria de competència fragmentada en cadenes amb les que ningú pot viure ni projectar un futur aquí. Competència fragmentada que no podem oblidar que provoca plusvàlues multimilionàries als quatre de sempre i destrueix el teixit comunitari i les relacions socials arreu. És per això que les nostres esmenes han anat encaminades en quatre sentits. La constitució de deu fons estructurals, transversals o globals, fons concebuts com a dipòsits per tal de generar crèdit durant tot l'any, presents en tots i cadascun dels departaments, de manera que esdevenen contribuents solidaris a les necessitats estructurals del país; fons de rescabalament estratègic de serveis per a la provisió pública amb mitjans propis; fons de cohesió social i garantia de rendes –la renda garantida de ciutadania–; fons per a la cobertura pública de necessitats i equipaments formatius; fons especials per a la lluita contra la corrupció; fons per a la cobertura pública de necessitats residencials; fons d'ajuda a la cooperació; fons de lluita contra el canvi climàtic; fons de patrimoni natural; fons de formació del personal de l'Administració pública en matèria d'igualtat entre gèneres; fons transversal de reactivació econòmica i foment de l'economia cooperativa. Però també han anat en moviments pressupostaris intradepartamentals encaminats a recuperar la gestió pública, a recuperar el control dels serveis públics per tal de cobrir les necessitats socials. També vam fer esmenes en la línia de modificar l'estructura pressupostària que permetés racionalitzar-la, posar l'accent crític en les mancances informatives de milers de partides amb nomenclatura laxa. Per exemple, algú ha fet l'esforç de calcular quantes partides hi ha amb el nom «Altres despeses diverses? Dues-centes cinquanta-una, per valor de més de 56 milions d'euros. I, finalment, crear tots aquells organismes que han de posar-se en funcionament l'any 2017 i que són pilars bàsics d'una nova república. Parlem d'ens públics clau, i molt especialment en una conjuntura transitòria com l'actual: Agència Catalana de Protecció Social, el mecanisme català contra la corrupció, una banca pública de Catalunya, autopistes i infraestructures de Catalunya, un banc de terres, un dispositiu integral i públic d'emergències –el 112, el 061–, entre d'altres. D'origen, vam crear i nodrir els fons estructurals de la recuperació d'una forquilla d'entre el 10 i el 30 per cent, mai del cent per cent, malgrat que alguns s'entestin a dir-ho, de partides i aplicacions com: la provisió de serveis propis per mitjans aliens, per tant, no d'entitats del sector públic; la transferència a empreses privades, transferències corrents o de capital, excloent la iniciativa social; les partides de dietes, sovint aplicades majoritàriament als quadres de comandament amb salaris exorbitants; les retribucions complementàries dels càrrecs eventuals o complements per direcció a personal de centres privats concertats. I capítol a part mereixerien les partides de la compra de serveis del CTTI, d'on també hem recuperat un percentatge. El CTTI es va crear per disposar d'un centre de telecomunicacions que proveís com a central el conjunt de departaments per abaratir costos i també de forma pròpia i s'ha convertit en una central d'externalitzacions i grans contractes amb multinacionals i consultores vàries, sense respondre a criteris d'eficiència, optimització i economia d'escala. En matèria de salut, es van moure diners per tal de reforçar l'atenció primària pública, recuperant part de les aportacions de capital a fundacions i empreses privades. En matèria d'ensenyament, sector amb constants mobilitzacions des de l'inici de les retallades, l'any 2010, les demandes de la millora de la qualitat educativa vam materialitzar-les per mitjà de la demanda d'incorporació de 6.200 més. La internalització del personal que presta els serveis d'integració i les mal anomenades «vetlladores, les beques menjador o la inversió en construcció de nous centres educatius de zero a setze anys. També hem contemplat l'objectiu del 80 per cent d'oferta pública de cobertura efectiva i real, de manera que, fins que això no es doni, no es financi íntegrament els complements de direcció ni les despeses al funcionament dels centres privats. L'escola pública per davant de l'escola privada. En definitiva, esmenes per demostrar que es pot orientar millor la despesa per dignificar les condicions de vida de la gent malgrat les cotilles del règim i de la troica; és possible, de la mateixa manera que és possible tocar els privilegis del 4 per cent, que acumulen a costa del 96 per cent. Malgrat això, el Govern i el grup que li dona suport no han acceptat cap modificació del cost dels pressupostos. Les anomenades «cessions a la CUP responen únicament a la dècima de dèficit concedida per Montoro a principis de desembre, topall de dèficit com a derivada de la debitocràcia i l'austeritat, recepta salvadora que se centra en orientar tota la política econòmica a pagar deute contret per salvar les mateixes elits que van empènyer l'economia fins a l'abisme. Més que negociar amb la CUP, es negocia amb Montoro. De manera que, tot i acceptar algunes propostes en matèria d'ensenyament i renda garantida o la creació d'alguns dels fons estructurals –propostes, ho repetim, no de la CUP, sinó de moviments i col·lectius, propostes de país–, el Govern no ha modificat ni un mil·límetre la seva proposta inicial. Continuisme en les polítiques liberals de l'autonomisme. El problema principal de la majoria social d'aquest país és la precarietat, tant salarial com d'accés a un mínim digne amb el que poder imaginar-se un futur personal, familiar i comunitari. No hi ha independència que tingui sentit si no és per viure amb dignitat, per redistribuir, i que no siguin els quatre de sempre que acumulen per la via de la despesa subcontractada a costa d'extreure recursos públics que no volen ser gestionats políticament. I arribem al referèndum, perquè els que critiquen que només es parla del procés, només parlen del procés, i ho demostren estant dues setmanes només parlant de la disposició addicional, sí, de la que diu: «El Govern, dins les disponibilitats pressupostàries per al 2017, ha d'habilitar les partides necessàries per garantir..., en matèria d'organització i gestió, per fer front al procés referendari sobre el futur polític de Catalunya. Sí, aquesta disposició addicional, la del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries; Consell de Garanties Estatutàries que és un òrgan de naturalesa i mentalitat autonòmica i que té un caràcter consultiu que no li permet emetre resolucions vinculants. Fa els seus dictàmens amb base en l'adequació de la normativa a la Constitució espanyola. Sí, parlem d'un organisme que vetlla pel compliment d'un estatut retallat pel Tribunal Constitucional i no validat pel poble de Catalunya. Ho repetim: estatut retallat pel Tribunal Constitucional i no votat pel poble de Catalunya. És obvi, així, que un referèndum en aquest moment és incompatible amb l'Estatut, sí. Malgrat que durant quaranta anys l'esquerra independentista ha estat denunciant la farsa de la Transició en solitud, el trencament s'aguditza de manera clara amb la sentència de l'Estatut i les subsegüents, com la ILP d'habitatge, la Llei d'igualtat..., i podríem continuar durant molts minuts. Per tant, sí, podem dir: el referèndum és incompatible amb aquesta Constitució, que justament és una constitució que no reconeix la democràcia ni reconeix el dret d'autodeterminació que nosaltres reclamem de fa temps i que denunciem de fa temps que no es reconeix. Sí, això és cert. I permetin-nos que, ja que parlem de dret d'autodeterminació, de falta de democràcia i, per tant, de drets col·lectius dels pobles, avui tinguem un record per a un defensor del dret a l'autodeterminació del seu poble, artífex del procés de pau i dels acords del Divendres Sant, a Irlanda del Nord –acords que reconeixien el dret d'autodeterminació d'Irlanda del Nord–, que tinguem avui un record per a Martin McGuinness, líder del Sinn Féin, que ha mort avui. Per als que treballem per la transformació social i per trencar el tauler d'escacs d'un estat demofòbic, el referèndum és la clau que obre tots els panys. La vinculació, però, que durant mesos ha fet el Govern entre l'aprovació de pressupostos i la celebració del referèndum és un xantatge que posa sobre la taula que Junts pel Sí i el Govern han posat per davant determinats interessos polítics i econòmics al dret a l'autodeterminació del Principat. Un xantatge a totes aquelles persones que creuen en el referèndum com a via per dirimir de forma democràtica el conflicte amb l'Estat espanyol. El referèndum que dona a la gent d'aquest país la possibilitat d'expressar-se en el marc d'una pregunta binària: «Vol que Catalunya esdevingui una república independent? Sí o no? «Voletz que Catalonha vengue ua republica independenta? Òc, non? Senzill. Resposta binària. I anem acabant. Com a conclusió, i malgrat el xantatge, i perquè s'acabin ja, després de massa anys, xantatges polítics en aquest país, la CUP - Crida Constituent dona dos vots positius, dos vots condicionats al compromís dels pressupostos, en la celebració del referèndum, tal com recullen, ara mateix, els pressupostos. Perquè el referèndum és un compromís amb el país, no és un compromís amb la CUP. És un compromís amb tot el país, que defensa el dret a l'autodeterminació i el dret a expressar-se democràticament. Per tant, no és un vot per al seu contingut social; no, no ho és. És un vot per deixar via lliure al referèndum i al procés constituent; és un «sí condicional amb data de caducitat –un «sí condicional amb data de caducitat. Portem mesos d'un compte enrere sovint incert, però ara comença un compte enrere inapel·lable: no hi ha cap altre allargament més enllà de setembre de 2017, no hi ha cap nova pantalla més enllà de setembre de 2017. Un 21 de març de 2013, avui fa quatre anys, Alex Salmond anunciava un referèndum per al 18 de setembre de 2014; divuit mesos abans, divuit. Si el referent és Escòcia, anem tard. Per tant, si fins ara per a alguns no era el moment, ara ha arribat el moment de ser clars: cal que posem data i pregunta. Data, per tenir clar l'horitzó; pregunta, per treballar incansablement per al «sí o per al «no. Cal que el compte enrere estigui als llocs de feina, a les cases, al carrer. Cal que el conjunt dels actors polítics i socials dels Països Catalans compromesos amb la democràcia siguin agents actius en la defensa del dret a l'autodeterminació. El moviment partidari de la democràcia en aquest país ha de poder treballar des de ja per al referèndum. El moviment independentista ha de poder treballar des de ja per al «sí al referèndum. Perquè el poble mobilitzat al llarg de tots aquests anys és qui ens ha portat fins aquí, i, per tant, el poble mobilitzat és l'única garantia que tenim. Avui la CUP - Crida Constituent dona un «sí a la ruptura democràtica, a la convocatòria d'un referèndum sense demanar permís ni perdó; dona un «sí al procés constituent. Data i pregunta, perquè ens hem proposat tombar el règim; data i pregunta, perquè ens hem proposat construir la república el 2017. I vosaltres? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula el senyor Roger Torrent.
Gràcies, presidenta. President, vicepresident, consellers, conselleres, diputats, diputades, avui avancem. Avui avancem en la línia d'obtenir més eines, més instruments per afavorir el creixement en la creació d'ocupació en aquest país, per apuntalar el benestar de Catalunya i per treballar per la cohesió social. Avui avancem en aquesta línia, però també avancem definitivament en la culminació del mandat democràtic que els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país ens van encomanar. A ningú se li escapa –ho hem dit moltes vegades, tantes com ha fet falta– que aquests pressupostos, els que avui debatem finalment i esperem que demà aprovarem, són necessaris per afrontar el darrer tram d'una legislatura que ens ha de portar a les urnes per poder decidir lliurement el nostre futur. Potser precisament per això, des que es va saber que es desencallava les reaccions han sigut encara més furibundes que mai. Tots els pressupostos, tots –aquests també, òbviament–, suposen un missatge polític. I el d'aquest, el d'aquests pressupostos, el missatge que traspuen aquests pressupostos és clar, claríssim. Són determinants des de moltes perspectives, però especialment des de dues òptiques: des de la voluntat de donar resposta a les necessitats imperioses del present, d'una banda, i, de l'altra, també imprescindible, per a la construcció del futur que ens demanen els nostres conciutadans. Per tant, des de l'òptica del present, de l'avui, i l'òptica del futur, del demà immediat. Ho hem avisat, ho hem anat dient: l'aprovació definitiva d'aquests comptes és transcendent, molt transcendent, pel seu contingut –és a dir, per als comptes en si–, però també per la lectura de les implicacions polítiques que comporta la seva pròpia aprovació. No és només, per tant, una qüestió de com invertim els recursos, sinó també de com reforcem políticament el Govern que ens ha de portar al referèndum o referèndum. És a dir, no és tan sols què aprovem, sinó en quines circumstàncies ho fem: el què i el com, el contingut i el moment, el fons i l'oportunitat. La situació política és excepcional, és històrica, com també totes les raons sobre les quals pivota el mateix acord de pressupostos. Molts –molts– confiaven que aquest acord no es produís mai. De fet, els representants de la bancada immobilista d'aquest Parlament, fins i tot, desitjaven que no hi hagués acord. Desitjaven que ensopeguéssim amb aquesta pedra i que, per tant, poséssim fi a aquesta legislatura. No tindran aquesta sort. Sembla que no tindran la sort de que ensopeguem, de que això sigui l'escull definitiu insuperable per acabar la legislatura. No serà així, al contrari. És important, per tant, el que aprovem, però, sobretot, també com ho aprovem, la construcció mateixa d'aquest acord. Molt, és molt important, perquè ens indica també com hem estat capaços de resoldre la vella dicotomia weberiana entre l'ètica de la convicció i l'ètica de la responsabilitat; és a dir, combinant l'ètica aïllada de qualsevol conjuntura i dels reptes i les circumstàncies històriques, i l'ètica, en canvi, que resulta de la situació i les oportunitats que es donen en un determinat moment. Dit en altres termes: hem sabut aprofitar el moment per avançar en el camí d'assolir objectius polítics i no esperar eternament que es donin tots els factors imprescindibles per aconseguir la fita final. I això em sembla molt més madur, em sembla molt més valent, em sembla molt més coratjós que esperar l'assalt final. Ara en diuen «el cel, però l'ortodòxia en diria «el Palau d'Hivern. Perquè esperar eternament l'assalt al Palau d'Hivern fins tenir totes les circumstàncies demostra que no hi ha palau i, sobretot, no hi han ganes, en absolut, d'assaltar-lo. Simplificant, aquest acord de pressupostos ens ha permès demostrar que hem sabut fer el que cal per arribar al que creiem: ètica de la responsabilitat i ètica de la convicció. Això passa sempre. Aquesta probablement és una dicotomia que passa sempre i més en un context on no hi ha una majoria absoluta d'un sol partit, d'un sol grup, en aquesta cambra. Però probablement passa més en l'àmbit dels pressupostos, en el moment de negociar els pressupostos, en el moment de decidir el vot per uns pressupostos. I nosaltres hem demostrat que amb aquesta votació és possible combinar la necessitat i la vocació. I la necessitat es concreta en els reptes socials que el país ens reclama: afrontar avui uns pressupostos que no haurien suposat una resposta a aquestes demandes, des del nostre punt de vista, hauria estat un error, un fracàs. Anem al context. És veritat que les xifres macroeconòmiques milloren. És cert, la majoria d'indicadors macroeconòmics milloren. La inversió estrangera creix, liderem les dades d'exportació amb sis anys seguits d'augment, i, en definitiva, el PIB creix un 3,5 per cent més respecte a l'any passat i se situa a nivells del 2008, per tant, a nivells d'abans dels anys més durs de la crisi. En síntesi, per tant, l'economia catalana creix més i millor que l'economia espanyola. I es preguntava la diputada Reguant: «N'hi ha prou amb això? No, amb això no n'hi ha prou. No n'hi ha prou que les dades macroeconòmiques, les estadístiques, siguin favorables. No n'hi ha prou amb dades positives si continuem parlant de desnonaments. No n'hi ha prou amb dades positives si continuem parlant d'atur. No n'hi ha prou amb dades positives si continuem parlant de famílies que esperen prestacions de dependència. De res serveixen les dades macroeconòmiques bones si no tenen una rèplica en la realitat domèstica, en les realitats domèstiques del país. I aquest és precisament l'objectiu que ens hem marcat. Aquest és el nostre repte. Aquest és l'objectiu que ens hem marcat per a aquesta legislatura: passar dels números a les llars, de les xifres a les persones. Traslladar, per tant, el creixement econòmic a les famílies del país. Aquest és, des d'un punt de vista socioeconòmic, deia, l'objectiu d'aquest mandat. Curar les ferides de la crisi, però no només des d'una perspectiva pal·liativa, no només des d'una perspectiva ad hoc, hem d'anar més enllà: hem de curar les ferides i llimar les cicatrius que aquests anys han deixat al país, però fer-ho pensant en establir les bases d'un canvi profund de futur. No volem aplicar un pedaç. No es tracta de fer cures pal·liatives, com dèiem, de posar tiretes, sinó que es tracta de construir alternatives socioeconòmiques, alternatives de model, de construir garanties socials. Es tracta, en definitiva, de generar seguretats a la ciutadania; es tracta de consolidar un nou terra social. I per això hem plantejat uns pressupostos expansius, d'una banda, i transformadors, de l'altra. Expansius i transformadors. Aquests pressupostos creixen, creixen amb relació als anteriors i creixen més que cap altre pressupost del nostre entorn. Creixen pràcticament un 8 per cent, cosa que no pot dir cap altre govern de cap altra comunitat autònoma, ni tan sols cap altre govern de cap altra realitat europea. I aquest increment, aquest pràcticament 8 per cent, es destina íntegrament a l'enfortiment de les polítiques socials bàsiques; és a dir, al capdavall es destina a redistribuir rendes. Per tant, tot el creixement serveix per apuntalar els àmbits imprescindibles per donar major cobertura a les necessitats de la ciutadania: salut, ensenyament, afers socials i habitatge; pilars fonamentals del benestar, reptes d'aquesta societat, reptes d'aquest Parlament. Són 1.300 milions d'euros més –1.300 milions d'euros més– que es poden destinar a escoles, hospitals, prestacions, ajudes, etcètera. És a dir que poden servir per reforçar els pilars bàsics de l'estat del benestar. I això és un esforç capital, és un esforç fonamental. Ara bé, no n'hi ha prou amb aquest esforç. Som conscients de que no n'hi ha prou amb aquest esforç que podem fer avui. Amb tota la certesa del món, no n'hi ha prou amb l'esforç que fan aquests pressupostos. Som conscients de que si no disposem de les eines que tenen tota la resta d'estats europeus nosaltres tampoc podrem fer mai prou. El marge autonòmic s'ha estirat al màxim, s'ha estirat fins al límit, s'ha estirat fins a no poder més. El problema, per tant, no és d'índole econòmica, el problema és polític. La dependència política no té només una repercussió en les decisions estructurals que afecten la nostra capacitat de creixement econòmic, la dependència afecta directament les famílies d'aquest país. Justament per això volem ampliar, millorar, tenir tota la nostra capacitat de decisió –tota la capacitat de decisió–, no només per pal·liar els efectes que la crisi en aquests moments..., que la crisi bufeteja les classes populars d'aquest país, sinó sobretot més capacitat de decisió per construir la república social de dret, una república de drets socials. I per garantir drets socials no només es necessiten competències –que també, clarament–, sinó que es necessiten també recursos. Alguns surten aquí i parlen obsessivament del procés per no parlar de polítiques socials; els altres, en canvi –els altres, en canvi–, volem posar les urnes per poder parlar de mestres, poder parlar de metges, poder parlar de prestacions, tal com es mereixen els ciutadans d'aquest país. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
Alguns, obsessionats amb no permetre la democràcia; d'altres, volem la democràcia per poder decidir sobre el futur d'aquest país, decidir sobre el benestar de les famílies d'aquest país. I anem cap aquí, no s'equivoquin –anem cap aquí. I, a partir d'avui, encara amb més determinació, perquè els ciutadans ens han encarregat un horitzó polític diferent del marc autonòmic, ens han encarregat un horitzó polític diferent. Però mentrestant, evidentment, hem de gestionar el mentrestant. Tenim un horitzó polític, un mandat democràtic, i caminem cap a l'execució d'aquest mandat, però mentrestant, òbviament, hem de gestionar l'avui. I per això presentem uns pressupostos socials, els més socials, els pressupostos més socials que podria veure aquest Parlament en les actuals circumstàncies. I aquesta no és una afirmació que se sustenti amb proclames ni eslògans, és una afirmació que se sustenta amb xifres, amb dades; xifres i dades que va bé repetir, perquè massa vegades s'entesten en negar l'evidència, intenten discutir les xifres, que són les que són. I les xifres, en síntesi, ens diuen que el 74,7 per cent d'aquest pressupost es destina a despesa social; que tres de cada quatre euros s'inverteixen en polítiques del benestar, i que, producte d'això –producte d'aquest gairebé 75 per cent i d'aquests tres de cada quatre euros–, podem destinar 1.300 milions d'euros a salut, ensenyament, afers socials i habitatge. Aquestes són les dades que expliquen aquests pressupostos. Aquesta és l'expansió, el creixement d'aquests pressupostos que destinem a reforçar aquestes polítiques socials. I ho fem, com deia, per gestionar el mentrestant. Però aquests pressupostos també tenen una vocació, una força transformadora; transformadora en dos àmbits o en dos sentits, una força transformadora, per tant, que és doble: d'una banda, perquè ens dibuixa el camí de les urnes ens dibuixa aquest camí per acabar de decidir quin futur polític volem al nostre país. Però, de l'altra, també, perquè certifica un canvi de model a les receptes polítiques que s'havien aplicat els darrers anys. Hi ha un canvi de paradigma, un canvi de receptes. Amb aquests pressupostos, per tant, sobrepassem definitivament el període de l'austeritat, sobrepassem definitivament el període de les retallades. I ho certifica aquest creixement en polítiques socials, aquest reforç dels programes socials que fa el Govern de la Generalitat. Però també ho certifica allò que hem acordat, i que hem incorporat, amb el grup de la CUP: la creació d'aquests nous fons pressupostaris interdepartamentals, que es defineixen amb relació als reptes que tenim avui i que coincidim, i que acordem i que consensuem, que, efectivament, són reptes importants, transcendentals per a la nostra societat, i que se sustenten també en els valors que volem per a la república del futur. Aquests fons interdepartamentals van des de la cohesió social i la garantia de rendes a la lluita contra el canvi climàtic, passant per la reactivació econòmica i l'habitatge. Per tant, constitueixen, en si mateixos, un veritable mapa dels drets socials de la futura república. Persegueixen, per tant i en definitiva, una major redistribució de rendes; persegueixen, en definitiva, una major justícia social. I si parlem de justícia social, no seria del tot complet si no parléssim també dels ingressos. Redistribuir rendes té molt a veure amb la despesa, òbviament, però també té a veure amb els ingressos. I en aquest camp hem de dir tres coses: la primera, que les reformes fetes del 2011 fins ara ens han permès disposar de 1.200 milions d'euros més per a polítiques socials; la segona, que avui al Parlament hi ha en marxa –i això no havia passat mai en cap altre període– quatre projectes de llei per a crear nous impostos, entre d'altres, per exemple, els dels béns no productius. I tercera i darrera cosa, i vostès ho saben perfectament, saben perfectament que allà on hi ha més recorregut en l'àmbit dels ingressos és en la solució d'aquest gap, d'aquest tax gap que hi ha entre el que hi ha plantejat legislativament i el que, definitivament i finalment, es recapta. Per això –i no perquè sigui cap joguet–, per això s'amplia amb aquests pressupostos la dotació de personal de l'agència tributària catalana. Entre d'altres coses, efectivament, per lluitar contra el frau i l'elusió fiscal. Perquè entenc que aquest és un objectiu compartit per tots, i si no és així, ho diguin. En qualsevol cas, per nosaltres ho és i, per tant, el reforç de l'agència tributària catalana va també en aquesta línia. Aquestes són dades, xifres, continguts dels pressupostos; són les certeses dels pressupostos. I no reconèixer això, sortir aquí i no reconèixer tot això és fer trampes. Les trampes dels pressupostos. Els sona aquesta expressió de «les trampes dels pressupostos? Doncs, bé, no reconèixer, per exemple, l'esforç que es fa amb la renda garantida de ciutadania com a embrió del que nosaltres aprovarem aquí en el Parlament; no reconèixer l'esforç per contractar 3.600 mestres nous per enfortir l'ensenyament d'aquest país; no reconèixer que hi ha un canvi de paradigma en la gestió de la salut; no reconèixer, per exemple, que es contempla també la paga..., per si es vol plantejar en aquest exercici, la paga dels treballadors públics...; tot això, no reconèixer tot això és fer trampes als pressupostos. Com també es fer trampes als pressupostos plantejar 1.190 brindis al sol; 1.190 esmenes que són brindis al sol. I ho saben perfectament. Per un moment m'ha semblat que la senyora Romero, quan sortia a defensar això, s'ho creia de veritat, però no pot ser [[veus de fons]] , no pot ser que s'ho cregui de veritat. Vostè que..., el seu grup que ha governat i, per tant, ha tingut responsabilitats de govern, saben perfectament que això són brindis al sol. Perquè, d'on pensen treure els recursos per poder finançar tot això? [[Veus de fons.]] Set mil milions d'euros, d'on els pensen treure? Això és d'una irresponsabilitat molt gran, que, a més a més, contribueix a generar frustració a la població. En fi, escolti'm, sabem quines són les trampes que volen fer en els pressupostos, sabem quins són els impediments que tindrem a partir d'ara, perquè ja han anunciat alguns grups que portaran aquests pressupostos al Tribunal Constitucional. Per cert, en aquest àmbit i en aquest sentit, dir que..., probablement, ja no n'esperàvem gaire res, però ens decep molt que qui primer hagi anunciat que correrà a portar aquests pressupostos al Tribunal Constitucional sigui precisament el PSC; ens decep profundament. Ens decep que vostès facin de missatgers del Govern de l'Estat i s'afanyin a ser l'alumne més aplicat de tots per dir que portaran de seguida aquests pressupostos al Tribunal Constitucional. Segur que no els entristeix, aquest paper que els toca fer? [[Veus de fons.]] Segur que no els entristeix? En definitiva..., i parlo de la qüestió que sembla que ha centrat la majoria dels discursos, malgrat que sigui un 0,02 per cent dels pressupostos, que és la disposició addicional trenta-unena. El que planteja Junts pel Sí, el que vol assegurar Junts pel Sí en aquests pressupostos és que la doble via per arribar al referèndum, és a dir, el referèndum negociat, el referèndum acordat, el referèndum pactat amb l'Estat, però també, si no, el referèndum, estiguin continguts en aquests pressupostos. I si no s'hi veuen reflectits tots dos, i si particularment el referèndum acordat no s'hi veu suficientment reflectit, no serà per la determinació de Junts pel Sí; en tot cas, serà la responsabilitat política d'aquells que a partir d'avui votaran en contra d'aquesta possibilitat de referèndum acordat i, per tant, a partir d'avui demostraran que en realitat no hi ha cap voluntat –cap ni una– del referèndum pactat. No hi ha cap voluntat del canvi...
Senyor Torrent, ha exhaurit el temps.
...i la transformació –acabo, presidenta. Dos segons, simplement per dir, tal com començava, que avui avancem definitivament amb més eines socials, amb més eines per al...
Ha exhaurit el temps.
...creixement econòmic, amb més eines per al benestar, i sobretot amb més eines per a la democràcia. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Un cop finalitzat el debat, els recordo que la votació del dictamen es farà demà al migdia en acabar la sessió de control al Govern. Per tant, es suspèn la sessió fins demà a les deu del matí.