Kolegice i kolege, želim vam dobar dan. Započinjemo današnji dio zasjedanja sa - Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2012. godinu Pravobraniteljica za osobe s invaliditetom dostavila je izvješće temeljem članka 17. Zakona o pravobranitelju za osobe s invaliditetom. Materijal ste primili u pretince. Vlada Republike Hrvatske je dostavila mišljenje. Raspravu su proveli Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina, Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb, Odbor za ravnopravnost spolova, Odbor za rad i socijalno partnerstvo, Odbor za obitelj, mlade i sport. Izvješća ste primili na sjednici. Uvodno će izvješće obrazložiti pravobraniteljica za osobe s invaliditetom gospođa Anka Slonjšak. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana potpredsjednice Sabora, poštovani zastupnici i zastupnice. Zahvaljujem što ste me pozvali da predložim izvješće o radu ureda za 2012. godinu. Ove godine obilježavamo pet godina od početka rada ureda, odnosno ove institucije. Usprkos pokušaju da se ured ukine kao zasebna institucija, on je nastavio nezavisno i samostalno obavljat svoje zakonom predviđene dužnosti. U razdoblju za koje se izvještaj podnosi postupali smo u 1625 predmeta, inicijativa, savjetovanja u svrhu zaštite, praćenja i promicanja prava osoba s invaliditetom. U izvješću koje podnosimo u odnosu na prošlo izvještajno razdoblje nije došlo do promjene negativnih trendova na koje upozoravamo već niz godina. Iako se može činiti da su osobe s invaliditetom i djeca s teškoćama u razvoju ostale pošteđene krize uzrokovane daljnjim pogoršanjem gospodarske situacije zbog toga što nije bilo zadiranja u novčane naknade koje se ostvaruju s osnova invaliditeta. Teškoće u vezi kojih su nam se javljali pokazat će da se teret teškog općeg stanja prelomio i preko njihovih leđa. U prilog tome govori i sve veći broj pritužbi osoba s invaliditetom i roditelja, odnosno obitelji koje skrbe o djetetu ili odrasloj osobi, koji žive u uvjetima općeg osiromašenja i vrlo često su izložene iznimnim naporima traganja za informacijama o pravima iz različitih sustava, ali i izostanku sustavne i svestrane podrške. 2012. godina bila je obilježena velikim nezadovoljstvom udruga, ali i protestnim akcijama roditelja prouzrokovanim lošijim položajem i neostvarivanju prava. Na području pružanja socijalnih usluga kroz projekte i programe koje provode udruge došlo je do umanjivanja sredstava. Kontinuirano upozoravamo Vladu kako te usluge izravno doprinose sprečavanju institucionalizacije, utječu na zdravlje i kvalitetu života, kako osoba i djece s teškoćama u razvoju, tako i njihovih obitelji, a država ih nije osigurala ni na koji drugi način. Gotovo da nije bilo pomaka u rješavanju gorućih pitanja koje ističemo od prvog izvješća. Osobe s autizmom i dalje nemaju odgovarajuće sustavno zbrinjavanje i podršku. Također veliko nezadovoljstvo izaziva i pretjerana birokratiziranost zdravstvenog sustava, a zdravstvena zaštita čini se da postaje nedostupnija sve većem broju osoba s invaliditetom. Što se tiče pristupačnosti, usprkos ulaganju u prilagođavanju građevina javne namjene i izvještajima da se one prilagođavaju, pritužbe na kršenje prava se ne smanjuju. Mnogi sustavi su istovremeno smanjili sredstva jer smatraju da je pristupačnost riješena na zadovoljavajući način što nije točno. U prilogu zaključku da pitanje uključivanja osoba s invaliditetom nije uvijek pa čak niti prvenstveno pitanje financijskih sredstava govori i činjenica da i dalje nailazimo na velike predrasude, posebice u području obrazovanja i zapošljavanja, ali i općenito kroz shvaćanje da je razumna prilagodba pogodovanje, a ne temeljni standard za ostvarivanje ljudskih prava osoba s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju za … mogućnosti u realizaciji njihovih potencijala. Područje odgoja i obrazovanja je u prethodnoj godini jedno od pet područja u kojima su se stranke najčešće obraćale. U svojim pritužbama ukazali su na kršenje prava, na inkluzivno obrazovanje, od predškolskog odgoja pa do visoko školskog obrazovanja. Na području rada i zapošljavanja prituživali su se vrlo često na postupak zapošljavanja, tražile preporuke, tumačenje propisa, ali i podnosile pritužbe radi ostvarivanja prava iz Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, tražili savjete vezano za ostvarivanje prava na zapošljavanje na otvorenom tržištu rada, ali su se i prituživale na diskriminaciju. Također u ovom izvještajnom razdoblju kao i u prethodnim donosimo primjere koji pokazuju kako nedorečenost zakona onemogućuje njegovu primjenu, ali i pripremu teksta odnosno preporuke koji smo uputili za novi zakon koji je trenutno u saborskoj proceduri. Od njega osobe s invaliditetom mnogo očekuju i kao glavni izazov cijelog procesa pokazao se problem uspostave profesionalne rehabilitacije, definiranja, vještačenja i dokazivanja invaliditeta, kao i prihvaćanja tog dokaza kao relevantnog dokumenta prilikom npr. ostvarivanja prednosti pri zapošljavanju ili možda upisa na visoko školske ustanove. Zapošljavanje za osobe s invaliditetom nije samo pitanje egzistencije nego i pitanje osobne afirmacije i preduvjet neovisnog života s odgovarajućim životnim standardom i ravnopravnim sudjelovanjem. Nadalje, najveći broj predstavki u kojima smo postupali odnosio se na područje socijalne zaštite, zatim područja pristupačnosti, stanovanja i mobilnosti, ali i zdravstvene zaštite o kojima ću nešto više reći malo kasnije. U području mirovinskog osiguranja najčešće su se prituživale stranke na ishode postupaka radi ostvarivanja prava na invalidsku mirovinu, obiteljsku mirovinu, visinu naknade za tjelesno oštećenje, ali su tražili i savjete o pravima u tom području. Temeljem Zakona o pravobranitelju također smo djelovali i na izmjene i dopune propisa. Dali smo 57 mišljenja ili prijedloga na izmjene i dopune u 34 propisa. Dali smo na vlastitu inicijativu i predložili 37 prijedloga izmjena, dopuna ili donošenja u 21 propisu od područja zapošljavanja, obrazovanja, pravosuđa, mirovinskog osiguranja, pristupačnosti, ali i kulture i sporta. Sudjelovali smo na raspravama radnih tijela ovog Sabora o primjenama, izmjenama i dopunama postojećih ili donošenju novih propisa. Ono što je jedan dio, značajni dio djelokruga rada je uvid u prostore u kojima borave, rade ili se obrazuju osobe sa invaliditetom i u tom dijelu obišli smo 11 županija gdje smo u 29 obilazaka posjetili i obišli ustanove za socijalnu skrb, domove za starije i nemoćne osobe, domove za psihički bolesne odrasle osobe na primjer u Otočcu, Čaglinu, Trogiru, Suhopolju i drugim gradovima. Obišli smo kaznionice, penalne ustanove, ustanove za bolničko liječenje, na primjer psihijatrijsku bolnicu Vrapče, Lopača ali i prostorije Udruga osoba sa invaliditetom. Tijekom obilazaka održani su razgovori sa korisnicima, štićenicima, učenicima, obiđeni su prostori i održani sastanci sa predstavnicima institucija i ustanova. Također je održan i značajan broj sastanaka sa predstavnicima županija, gradova i Centara za socijalnu skrb. Na vlastitu inicijativu uputili smo 285 različitih preporuka, upozorenja, upita. Izradili smo i proveli 24 istraživanja upravo kako bi saznali što više o situaciji i stanju u području visokoškolskog obrazovanja, profesionalne rehabilitacije, ali i zdravstvene i socijalne zaštite. Također u svrhu podizanja razine svijesti održali smo i niz predavanja na visokoškolskim ustanovama. Sudjelovali smo aktivno na 87 događanja koja su bila organizirana od različitih institucija upravo kako bi poboljšali stanje i opću sliku osobama sa invaliditetom. Sudjelovali smo od kad je Republika Hrvatska bila u pretpristupnim periodu, pa zatim od kako je ušla u EU na 14 međunarodnih događanja. I moram reći da je svakim danom sve više upita upravo od strane međunarodnih institucija, o položaju i stanju osoba sa invaliditetom u Republici Hrvatskoj. Organizirali smo niz sastanaka sa predstavnicima raznih udruga, institucija. Zatim smo sudjelovali u medijima 46 različitih medija u kjo9ma je objavljeno znači u 115 različitih glasila kako elektronskih tako i pisanih. Osim toga smo izdali 3 publikacije od kojih je jedna upravo podijeljena vama saborskim zastupnicima u posebnom izvješću prilikom obrade posebnog izvješća početkom 2013. godine kada smo zapravo ukazali kolika je razlika između Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom i načina, odnosno kako ona živi u praksi. U tom dijelu doneseni su i usvojeni neki zaključci koje je Sabor uputio prema Vladi RH. Ovdje bih samo neke izdvojila. One koje, znači prilikom donošenja novih propisa potrebno je osigurati njihovu usklađenost načelima ljudskih prava, potrebno je osigurat da se postojeće zakonodavstvo tumači u skladu sa smislom i duhom konvencije. Potrebno je revidirat terminologiju, potrebno je isticat obveze izravne primjene konvencije u radu svih državnih tijela. Međutim, ono što je jako bitno također da prava osoba sa invaliditetom kao i prava ostalih građana dio su nadležnosti svih vladinih resora i ministarstava i potrebno je da se sva ministarstva aktivno uključe u kreiranje i provedbu politike za osobe sa invaliditetom u svojoj nadležnosti. Središnje mjesto za provedbu Konvencije unutar Vlade kao i koordinacijski mehanizam u okviru Vlade treba osigurati veću dostupnost pisanih uputa, smjernica i preporuka kao i primjera dobre prakse vezanih uz provedbu pojedinih članaka Konvencije upravo tako da osigura sustavno praćenje i provjeru predloženih aktivnosti u odnosu na zahtjeve, a kako bi se izbjeglo samo načelno prihvaćanje prijedloga mjera i aktivnosti bez njihove stvarne provedbe. U nastavku ću nešto detaljnije osvrt dati na teškoće osoba sa invaliditetom koje u najvećoj mjeri utječu na obitelji djece s teškoćama u razvoju i samih osoba sa invaliditetom. Dosadašnjom politikom Vlade koja se ogleda i u Zakonu o socijalnoj skrbi Udruge osoba sa invaliditetom predviđene su kao pružatelji socijalnih usluga namijenjenih osobama sa invaliditetom i djeci s teškoćama u razvoju. Na tom području već duži niz godina imamo znatne poteškoće koje su u 2012. godini dodatno se pojačale. Početkom svibnja 2012. pridružio nam se veći broj udruga koje provode trogodišnje projekte u sklopu kojih se pružaju socijalne usluge neophodne osobama sa invaliditetom. Zbog umanjivanja sredstava došlo je u pitanje daljnje pružanje tih usluga. Najviše pritužbi bilo je od strane udruga koje okupljaju osobe s mentalnom retardacijom i intelektualnim teškoćama koje su najviše izložene riziku institucionalizacije. Natječaj za usluge koje su njima potrebne nisu bili raspisani. Jednako tako nisu ni raspisani drugi natječaji za ostale usluge podrške osobama sa invaliditetom koje su također usmjerene na sprječavanje institucionalizacije, pa udruge koje pružaju takve neophodne usluge nisu mogle prijavljivati projekte i tražit za njih sredstva. Poseban problem predstavlja nesigurnost kao i daljnji rad, odnosno kontinuitet kod udruga koje jedine provode usluge u svojim lokalnim sredinama. Što se tiče neovisnog življenja i uključenosti u zajednicu to je pravo osoba sa invaliditetom koje im jamči konvencija. U Republici Hrvatskoj tradicionalno se zbrinjavanje osoba sa invaliditetom uglavnom onih sa mentalnim i intelektualnim teškoćama koji nisu mogli bez podrške živjeti u zajednici vršilo njihovim trajnim smještavanjem u domove socijalne skrbi. Kako institucionalizacija osoba sa invaliditetom neprihvatljiva sa stajališta ljudskih prava i obveza poštivanja odredbi Konvencije u Republici Hrvatskoj je počeo postupak deinstitucionalizacije i transformacije domova nositelj kojeg procesa je Ministarstvo socijalne politike i mladih. Kako bi se ovi procesi mogli provesti potrebno je razvit sustav podrške u zajednici, odnosno razviti nove oblike socijalnih usluga koje će biti na raspolaganju osobama s invaliditetom kao podrška neovisnom življenju. Upravo u tom dijelu kako bismo istražili napredovanje ured je tijekom 2012. izvršio obilazak 10 županija, odnosno 11 domova socijalne skrbi za skrb o psihički bolesnim odraslim osobama, dva centra za rehabilitaciju i jednu udrugu za inkluziju. Utvrdili smo kako proces deinstitucionalizacije teče doista usporeno zbog nepostojanja socijalnih usluga namijenjenih podršci neovisnom življenju u zajednici. Stoga smo u tom smislu uputili i preporuku Ministarstvu socijalne politike i mladih. Što se tiče osoba s tjelesnim invaliditetom još uvijek je prisutan problem pružanja usluge osobnog asistenta koji se nastavlja financirati putem projekta Ministarstva socijalne politike i mladih. Također je upućena preporuka za normativnim uređenjem pitanja usluge asistencije koja će biti dostupna svim kategorijama osoba s invaliditetom sukladno njihovim individualnim potrebama i neovisno o članstvu pojedinca u udruzi. U raspravi vezanoj uz donošenje Zakona o socijalnoj skrbi predlagali smo da osobna invalidnina kao naknada namijenjena uključivanje u neovisni život zajednice bude ovisna jedino o težini invaliditeta, a nikako o prihodu, a pogotovo ne o imovini osobe. U slučaju da ostanu sva tri kriterija takvim konceptom ne doprinosi se niti većem uključivanju osoba s invaliditetom u svijet rada. Na sličan način možemo govoriti i o nekim uslugama iz područja socijalne skrbi koje su ograničene na način da npr. psihosocijalna podrška u obitelji koja je neophodna ograničena je samo na najviše 5 sati tjedno, a ne prema individualnim potrebama. Kako se uslugama u socijalnoj skrbi zadovoljavaju rehabilitacijske potrebe, potrebe njege, boravka, pomoći i zadovoljavanje svih drugih životnih potreba čime se direktno sprječava moguća institucionalizacija smatramo da je potrebno pažljivo razmotriti sva prava i usluge upravo u kontekstu osiguravanja što neovisnijeg života za osobe s invaliditetom. Mnoge pritužbe su stizale i vezano za pravo reguliranja prava status roditelja njegovatelja ili status njegovatelja. U tom dijelu također smo preporučili nadležnom ministarstvu da u budućim izmjenama odnosno donošenju zakona jasnije definira svrhu i narav ovog prava te eventualnog ograničenja za njegovo ostvarivanje. Osvrnuli smo se i na rad centara za socijalnu skrb i stručnih djelatnika jer postoji značajan broj pritužbi korisnika centara za socijalnu skrb. Potrebno je raditi na podizanju svijesti i senzibiliziranosti stručnjaka i javnosti o potrebi da osobe s invaliditetom imaju pravo na što aktivniji i neovisan život u zajednici. Bez toga sustav socijalne skrbi ne može odgovoriti na izazove rješavanja vrlo složenih i suptilnih problema osoba s invaliditetom u uvjetima u kojima ne mogu prevladati jaz između realnih mogućnosti i očekivanja samih osoba. Kada se uzme u obzir opće osiromašenje i njihova pretežita ovisnost osoba s invaliditetom o socijalnim naknadama velik broj njih koji zbog invaliditeta trebaju prilagodbe ne mogu osigurati ih vlastitim sredstvima ili uz pomoć obitelji. Tako je za mnoge nedostupna bilo kakva prilagodba prostora, stanovanja kada se dogodi invaliditet. Brojne osobe, bilo da žive same ili u krugu obitelji socijalne deprivirane i izolirane su. Kada zbog smrti ili nemoći članova obitelji izostane pomoć od koje ovise u nedostatku primjerenih rješenja i nepostojanja jedinica samostalnog pristupačnog stanovanja ili stanovanja uz podršku za nepokretne osobe u pravilu se smještavaju u institucije. Stoga sustav mora naći rješenje za svladavanje ovih teškoća. Što se tiče osoba s autizmom ovim problemom bavimo se intenzivno unazad više od 3 godine. Državna tijela i institucije trebaju osigurati djeci i odraslim osobama s autizmom i njihovim roditeljima odgovarajuću podršku koja neizostavno treba uključivati kako sustav obrazovanja tako sustav zdravstva i socijalne skrbi na način da multidisciplinarna podrška bude dostupna svakom djetetu i osobi u zajednici u kojoj živi. Činjenica postojanja jedne jedine ustanove za rehabilitaciju za provedbu vrlo zahtjevne i sveobuhvatne brige i koja djeluje de facto kao škola koja posve nepropisno pruža usluge smještaja za odrasle pa i djecu iz drugih krajeva Hrvatske je razlog za neodgodive poteze Vlade RH koja mora reagirati na nezakonitost i godinama podržavanu praksu da se problemi autizma u Hrvatskoj svode na prebacivanje odgovornosti između Grada Zagreba i Ministarstva obrazovanja, znanosti i sporta da bi se pod navodnicima taj "vrući krumpir" zvan autizam prebacio Ministarstvu socijalne politike i mladih koje pokušava okupiti one koji konkretnim odlukama moraju promijeniti ovo stanje. Za uspostavu cjelovite i odgovarajuće skrbi osobama s poremećajima iz autističnog spektra nije dovoljno samo osigurati sredstva za poboljšanje životnih i stručnih uvjeta u centru za autizam. Citirat ću jednog roditelja: "Centar za autizam je smokvin list koji prikriva sramotu nebrige države u kojoj bilježimo broj od 1145 osoba s nekim od poremećaja iz autističnog spektra u registru osoba s invaliditetom, a da ne znamo prema kojim se parametrima procjenjuje ovaj poremećaj jer nedostaje valjana dijagnostika i koliko je osoba dosada rehabilitirano, osposobljeno za život i uključeno u zajednicu što bi trebala biti svrha svake rehabilitacije." Što se tiče zdravstvene zaštite osobe s invaliditetom u 2012. godini doista su se prituživale na različito ostvarivanje prava. Međutim, izdvojila bih da za osobe sa spinalnim ozljedama one i dalje čekaju na ustrojavanje spinalnog centra gdje bi po prvi puta mogli dobiti sveobuhvatnu zdravstvenu skrb i rehabilitaciju. Nemamo nikakvih konkretnih saznanja o bilo kakvim pomacima u ovom području. Što se tiče stomatološke zaštite djece s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom ono i dalje predstavlja veliki problem, a posebno u Slavoniji i Dalmaciji gdje se na red za pružanje ovakvih usluga čeka više mjeseci ili su pacijenti čak primorani potrebnu njegu tražiti u drugim krajevima Hrvatske. Nepostojanje primjerene stomatološke zaštite predstavlja diskriminaciju tih osoba koje tu zaštitu trebaju. Tijekom 2012. godine zaprimili smo više pritužbi koje se tiču pogrešaka u liječenju. U takvim slučajevima tražili smo od nadležnog ministarstva da obave zdravstveno inspekcijski nadzor da se utvrdi nad stručnim radom zdravstvene ustanove što i na koji način se može u tom dijelu napraviti. U nekim slučajevima upozorili su nas i pritužili se na nepoštivanje Zakona o zaštiti prava pacijenata. Iz pritužbi je razvidno kako medicinsko osoblje nije dovoljno vrlo često upoznato s odredbama tog propisa koji se odnosi na prava pacijenata i njihovu zaštitu pa stoga smatramo da je potrebno vršiti sustavu edukaciju i poticati razinu svijesti javnosti o dužnosti poštivanja prava pacijenata. Što se tiče primjerene zaštite osoba s duševnim smetnjama, posljedicama psihičke bolesti nije primijećen niti minimalan napredak. Nepostojanje izvanbolničkog sustava liječenje, nedostatak psihijatrije u zajednici, sustava prevencije rehabilitacije dovodi do višestrukih hospitalizacija posljedično do institucionalizacije, socijalnog isključivanja, izolacije, stigmatizacije, gubitka radne sposobnosti, a potom i do lišavanja poslovne sposobnosti, što sve predstavlja značajno zadiranje u temeljna ljudska prava tih osoba. RH nije poduzela potrebne mjere kako bi svoj zdravstveni sustav uskladila s međunarodnim dokumentima i standardima. Kada govorimo o lišavanju poslovne sposobnosti, iako je odredbama konvencije istima zajamčeno očuvanje te poslovne sposobnosti uz pružanje adekvatne podrške u odlučivanju, RH i dalje ima tradicionalan sustav skrbništva kao zamjenskog odlučivanja. U 2011. Ured je organizirao skup upravo kako bi ukazao koliki je raskorak između konvencije i prakse. Na tom istom mjestu naši različiti stručnjaci koji sudjeluju u ovom procesu zajednički smo donijeli preporuke koje smo uputili prema nadležnim ministarstvima upravo u smislu izmjena i dopuna trenutnih propisa. U tom dijelu predložili smo izmjenu podzakonskih akata, a i prijedloge za izmjenu instituta skrbništva u Obiteljskom zakonu koji je također trenutno u raspravi. Što se tiče odgoja i obrazovanja unatoč višekratnim preporukama da se što prije donesu pravilnici koji reguliraju školovanje učenika s teškoćama u razvoju kako bi se što jasnije i na jedinstven način u Hrvatskoj uredilo pitanje programa oblika podrške, opseg i intenzitet korištenja, te postupak utvrđivanja i odlučivanja, revidiranje odluka kojima se uređuje školovanje u razvoju pravilnici nisu do danas doneseni. Iz pritužbe koje su upućene u uredu vezano uz pravo na inkluzivno obrazovanje primjećujemo da se učenicima s većim ili kombiniranim teškoćama često puta olako predlaže obrazovanje u posebnim ustanovama odgoja i obrazovanja i prije nego se pokušaju primijeniti svi oblici podrške. Još uvijek se nedovoljno koristi stručna podrška nastavnom osoblju, mobilni timovi, savjetovanja agencija, pravo na inkluziju. U takvim je slučajevima školama upućena preporuka da se prije pokretanja postupka upućivanja u posebnu odgojno obrazovnu ustanovu prethodno poduzmu sve mjere prilagodbe potrebama učenika s teškoćama u razvoju posebno korištenjem prava na integraciju, stručnu edukaciju nastavnog osoblja i uspostavu konstruktivne suradnje s roditeljima. Što se tiče visokoškolskog obrazovanja, učenici s teškoćama svake se godine sve više i u većem broju uključuju u visokoškolsko obrazovanje. Često usprkos sustavu nego zahvaljujući njegovoj podršci. Istaknula bih primjer visokoobrazovnih ustanova koji ističu kako nemaju studenata s invaliditetom pa im zbog toga nisu potrebne prilagodbe čime se gubi iz vida činjenica da su upravo zbog takvog stava i neprimijenjenosti tih ustanova kandidati s invaliditetom neće ni prijavljivati. Nikako se ne možemo složiti s možebitnim zaključkom da su financijska sredstva jedino što onemogućava da se veći broj učenika u skladu sa svojim sklonostima i sposobnostima odluči na nastavak obrazovanja jer se oni uključuju i inzistiraju na svojim pravima čak i kada to podrazumijeva da ih se nosi na kat kako bi mogli sudjelovati na nastavi. Zakon o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju kao temeljni zakon koji regulira ovo područje ni u jednom svom dijelu ne spominje studente s invaliditetom. Još smo dalje od donošenja podzakonskih akata koji bi trebali detaljnije regulirati oblike i način pružanja podrške, te primjerice propisati minimalne standarde pristupačnosti. Za sada je jedina sustavna i sveobuhvatna inicijativa i prijedlog za uspostavom sustava podrške, edukacija akademske zajednice i podizanje razine svijesti da su i studenti s invaliditetom studenti koji sukladno Ustavu obrazovanje treba biti jednako dostupno došlo od strane projekta, a i konkretni oblici podrške se pružaju projektno i zahvaljujući inicijativi samih studenata okupljenih u njihove udruge. Pozdravljamo što su u sklopu Nacrta strategije obrazovanja znanosti i tehnologije RH po prvi puta na zakonodavnoj razini uključuju mjere koje je potrebno ostvariti kako bi se studenti s invaliditetom uključivali u visoko obrazovanje. Samo se nadamo da će strategija biti prihvaćena i da će se na njezinom temelju izraditi provedbeni dokumenti koji će jasno regulirati prava studenata s invaliditetom kao i propisane minimalne standarde kojim sve visokoškolske ustanove moraju pružiti, a čiji nedostatak trenutno u praksi dovodi do diskriminacije osoba s invaliditetom u pristupu visokom obrazovanju. Za kraj uvodnog dijela željela bih navesti jedan životni primjer mlade obitelji. Nakon što je majka dvojice blizanaca u jednom mjestu u Splitsko-dalmatinskoj županiji primijetila da dječaci pokazuju odstupanja od očekivanog emocionalnog razvoja odvela ih je na potrebne terapije rane intervencije u Split. Mnogi roditelji koji su udaljeniji od većih mjesta zbog teške socijalne situacije neće ni moći djecu odvesti na terapije koje bi im omogućile da se od najranije dobi kada je to najveća važnost i razvijanje. U mnogim mjestima nužnih terapija logopeda, defektologa i psiholog nema. Tamo gdje ih ima kao što je to slučaj Splita one su u tolikoj mjeri nedostatne da se nakon treće godine života i vidljivih pomaka djeci otkazuju tretmani kako bi se mogla primiti djeca koja su na dugim listama čekanja, a ostale upućuju na nastavak tretmana u mjestu stanovanja. To ne bi bilo sporno da u tom mjestu stanovanja takvih tretmana ima. Zahvaljujući upornosti roditelja koji su se udružili u udrugu i najprije jedni drugima pružali podršku, a kasnije odvojili vrijeme koje su htjeli posvetiti brizi za svoju djecu kako bi pisali projekte … [[Govornik se ne razumije.]] nastavljeni su u udruzi. Nakon što je ministarstvo nadležno prestalo financirati trogodišnji projekt kroz koji su se pružale te usluge a bez podrška lokalne samouprave djeca bi ostala i bez te podrške da se roditelji nisu educirali i napisali projekt kroz koji će sredstva dobivati preko predpristupnih fondova Europske unije. Majka priča kako njezinu djecu samo zato jer su drugačija nisu željeli primiti u vrtić. Na kraju su ih primili na dva sata. A ona plaća punu cijenu kao i roditelji druge djece. U vrtiću nema logopeda, nema ni defektologa. A druga majka dodaje na tom sastanku kako je ona govorila tetama kako raditi s njezinom djecom. Sve ostaje zapravo na dobroj volji ravnatelja vrtića i odgojiteljice. Dječak koji nije naišao na takvu dobru volju nalazi se grupi sa 26-tero djece i majka ga nalazi kako ga i ostavi, kako samo sjedi na strunjači jer ne može uspostaviti komunikaciju a nikog nema tko bi radi sa njim i pomogao mu da se uključi. Majka kaže da se njezinog sina doživljava kao predmet koji se ostavi u kutu. To je samo jedna slika onoga kako danas izgleda život djece sa teškoćama u razvoju i njihovih obitelji. Usprkos tome što je na snazi Zakon o suzbijanju diskriminacije, konvencija, Zakon o predškolskom odgoju koji kaže da bi djeca sa teškoćama trebali imati prednost pri upisu, naša stvarnost je takva da se jednako postupanje prema djeci događa samo tamo gdje ima dobre volje a da sustavne podrške nema. Umjesto da sustav pomogne roditeljima roditelji troše svoju energiju na traženje sredstava i zapošljavanje stručnjaka i asistenata koji bi pomogli njihovoj djeci. U udruzi su nam rekli da čak i kada bi oni kao roditelji i našli sredstva za zapošljavanje asistenata nisu sigurni da li bi ravnateljica vrtića dozvolila da on radi sa djetetom. Evo, zahvaljujem na vremenu i na pažnji. Hvala.
Hvala lijepa. Repliku na vaše izlaganje ima Branko Vukšić.
Uvažena pravobraniteljice, kolegice i kolege. Pa ovo što ste vi danas nama rekli, to je alarmno. Zvoni nam alarm prema najranjivijoj skupini građana a to su osobe sa invaliditetom smo neosjetljivi. Ovo što ste vi podnijeli danas izvješće i ono što smo imali prilike pročitati govori da država ne funkcionira. Ministarstva koja se trebaju brinuti o osobama sa invaliditetom vode brigu medijsku. Uglavnom se vode medijske kampanje, znači 520 tisuća osobe koje trebaju itekakvu potrebu, imaju potrebu za intervencijom države, država im to ne omogućava. Ovo se može samo okarakterizirati jednom jedinom riječju a to je sramota.
Želite li odgovoriti na repliku? … [[Upadica se ne čuje.]] Hvala. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Hvala lijepa. Otvaram raspravu. Prvi na redu je Klub zastupnika HDZ-a i kolegica Đurđisa Sumrak.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskoga sabora, uvažena pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom sa suradnicama i poštovana prevoditeljica znakovnog jezika, uvažene kolegice i kolege. Evo slušajući ovo izvješće pravobraniteljice vi ste od jučer bili ovdje, danas slušamo izvješće a slušali smo izvješće pučke pravobraniteljice, izvješće o diskriminaciji, zatim pravobraniteljice za djecu. Ja bih rekla da obzirom da pet, ove godine obilježavate petu obljetnicu postojanja dokazali ste zaista što znači biti neovisan, što znači hrabro i argumentirano se boriti za prava osoba sa invaliditetom. A to možete zbog toga jer znate, razumijete i živite sa tim problemima. Ovako se govori kada se nikome ne podilazi nego jednostavno govori se u interesu. Teško je nakon vašeg izvješća još jedanputa sve to ponoviti. Govorili ste i o nizu zakonske regulative i različitih deklaracija koje su potpisane i sve su to dokumenti koji su zaista trebali doprinijeti boljem položaju osoba sa invaliditetom u društvu. Ja bih rekla da i po mom mišljenju a sigurna sam da je to i vaše da je Nacionalna strategija izjednačavanja mogućnosti za osobe sa invaliditetom od 2007. do 2015. godine jedan od ključnih elemenata a jednako tako i UN-ova Konvencija. Pa započeti ću sa uvodom ove nacionalne strategije u kojoj piše da je temeljno opredjeljenje Republike Hrvatske za provođenjem aktivne politike ljudskih prava proizlazi iz usvajanja ključnih međunarodnih dokumenata kao suvremenih standarda u ovom području te da se odražava u njihovoj ugradnji u nacionalni zakonodavni okvir i provedbi u praksi. Pri tome je posebice potrebno skrbiti o zaštiti ranjivih društvenih skupina kao što su osobe sa invaliditetom te djeca sa teškoćama u razvoju. Republika Hrvatska je u tom mandatu odnosno u mandatu od 2003. do 2007. godine uz brojne zakone kojima se konkretno u cilju osnivanja posebne zaštite razrađuju ustavne odrednice poticaj za daljnji napredak na području zaštite osoba sa invaliditetom donesla i program Vlade Republike Hrvatske koji je socijalno bio usmjeren, počivao je na načelima socijalne pravde i održive skrbi za sve te na potrebi poštivanja dostojanstva i ravnopravnosti kao i ostvarivanja jednakih mogućnosti svih građana. Njime se snaži položaj pojedinaca u cilju ostvarivanja njegovog uspješnog osobnog razvoja i položaja u društvu. Kao što sam i rekla, Konvencija o pravima osoba s invaliditetom je jedan od najmlađih UN-ovih međunarodnih dokumenata i Republika Hrvatska je bila među prve četiri europske zemlje koja je tu konvenciju i potpisala. I vaše izvješće jasno govori, učinjeno je puno zaista, imamo i zakonsku regulativu, imamo sve ali imamo i barijere. Imamo ponekad i isprike da se ne može učiniti ovo, i sami ste rekli zbog neke loše ekonomske situacije nije sad vrijeme pa puno je učinjeno, u redu, učinit će se još i više. U samom ovom sadržaju gdje govorite o pristupačnosti, stanovanju i mobilnosti moramo se sjetiti kako je eto biti realni pravobraniteljice, ali i zaslugom tada i Vlade u to vrijeme, a evo i unazad pet godina jako puno je učinjeno na pristupačnosti, na stanovanju i mobilitetu, treba još i više. Ja bih govorila o situaciji u kojoj smo sada. Hrvatska je članica Europske unije i Ustav Republike Hrvatske jamči da svi građani Hrvatske imaju jednaka prava, a time i pravo na rad. Mislim da je između ostalog i to pravo na rad jako važno što se tiče i osoba s invaliditetom jer onda ih ono snaži u svim segmentima, postaju neovisni i znaju što dalje i kako dalje kad imaju svoj novac za koji su plaćeni, a znamo da se često evo prije jedno mjesec dana se desilo da jedna radionica koja zapošljava osobe s invaliditetom u jednoj županiji nije tri mjeseca isplatila plaće. Ja ne znam da li su te plaće sad isplaćene, tu smo upozorili na takvu situaciju, nadam se da je to riješeno. Već u tijeku samih priprema Hrvatske za prijem u članstvo Europske unije te 2007. Hrvatska je potpisala Konvenciju o pravima osoba s invaliditetom, a u Europskoj uniji osobe s invaliditetom imaju jednak tretman. Dakle mi smo članica Europske unije i kod nas mora postojati ovakav isti i jednak tretman, s naglaskom da se u Europskoj uniji puno više govori o inkluziji kao i podizanju svijesti o uključivanju osoba s invaliditetom u sve pore života, pa tako i rada. Temeljem Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanja osoba s invaliditetom kaže se da do 2014. bi Hrvatska na 25 zaposlenih u državnim službama trebala imati jednu zaposlenu osobu s invaliditetom, odnosno 4%, a 2017. čak 5%. Čak kažem 5%, s tim da moramo reći da je stopa zaposlenosti osoba s invaliditetom u drugim članicama Europske unije negdje i do 50%, a tamo gdje nije takva postoje kvote što je dobro jer te kvote su alati koji obvezuju. Još na nešto bi se željela osvrnuti, a to je pravobraniteljice već dva dana kad se govori o izvješćima ostalih pravobranitelja, ali vrlo često, evo i danas ujutro u emisiji "Dobro jutro" na HRT-u govorilo se o djeci, međutim i u medijima, ali tu među nama saborskim zastupnicima vrlo često se koriste termini koji apsolutno više ne da nisu u upotrebi nego ja bih rekla da su izmijenjeni sheritonskom deklaracijom kada osobe s invaliditetom su te termine prihvatile jer ih isti nijednim u svom dijelu osoba s invaliditetom ne stigmatizira. Ona nema tada negativan prizvuk, već ima neutralno značenje koje ih adekvatno opisuje. Rasprave između Saveza osoba s invaliditetom i članova Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti te predstavnika vlasti jednoglasno su podržali termine osobe s invaliditetom i dijete s teškoćama u razvoju. No, u hrvatskom medijskom prostoru i dalje su prisutni termini osobe s posebnim potrebama. Pa ja sam jednom prilikom ovdje u saboru reagirala kad je jedan zastupnik to rekao, pitala sam ga koje su to njegove posebne potrebe. Zatim govore o invalidima, o hendikepiranim osobama i mnogi drugi termini koji se koriste. Moram reći evo danas ujutro takve iste termine sam čula ponovo na HRT-u. Ne razumijem. Međutim, neki smatraju da osobe s invaliditetom pretjeruju u isticanju pravilnog termina s obzirom na činjenicu da se društveno prihvatljiv i neutralan način oslovljavanja tako često mijenja. Međutim, vidljivo je da se naš stav prema određenoj grupi ljudi odražava već u nizu kojim ih oslovljavamo. Prema takvom shvaćanju nejednaki tretman, odnosno diskriminacija počinje već u imenu kojim smo možda i nehotice neku osobu u startu označili invalidom, odnosno manje vrijednom hendikepiranom kojoj nešto nedostaje i time je sveli na njezin nedostatak umjesto da je doživimo kao osobu koja ima neke poteškoće, ali ujedno ima i sposobnosti, ima i želje i potrebe poput svih. Zbog svega toga je i prihvaćen termin osoba s invaliditetom i za djecu djeca s teškoćama u razvoju. Naravno, uz navedeno preporuča se i korištenje termina osoba koja se kreće uz pomoć invalidskih kolica, osoba s teškoćama u kretanju umjesto invalidi prikovani uz kolica, osoba oštećena vida, osoba oštećena sluha, osoba s mišićnom distrofijom osoba sa multiplom sklerozom, osobe sa intelektualnim teškoćama umjesto osobe sa mentalnom retardacijom ili mentalno retardirane osobe budući da je termin retardiran u kolokvijalnom govoru dobio izrazito pogrdno značenje. Osobe sa psihosocijalnim invaliditetom umjesto psihijatarski pacijenti, psihički duševni bolesnici ili mentalni bolesnici. Pročitala bih nekoliko citata studenata novinarstava koji su zaista vrlo lijepo u svom izvještavanju o osobama sa invaliditetom koristili pravilne termine. Pa kaže: "Ne stavljajte naglasak na oštećenje, nego na osobu. Ne iskorištavajte ljudsku patnju za povećanje naklade gledanosti i slušanosti. Novinari pišite o njima kako bi htjeli da pišu o tebi s poštovanjem, zanimanjem i ravnopravno. Osobe sa invaliditetom nisu posebni, ni različiti i zato se ne treba tretirati drugačije. Svi smo mi ravnopravni članovi društva, svatko poseban na svoj način, svaku raznolikost treba poštivati. Objektivno izvještavanje odnosi se i na osobe sa invaliditetom. Prikažite ih, normalno prikažite njihove sposobnosti, rad i upoznajte društvo, da su oni sasvim normalni ljudi kao i svi koji žele raditi i voditi normalan život. I još bih se na nešto osvrnula, jer evo nema ni puno vremena a to su žene sa invaliditetom. Vrlo često se općenito o ženama kad se govori, govori se o samo o jednoj temi. To je nasilje nad ženama u obitelji ili nezaposlenost žena. Jednako tako sve te karakteristike koje mi svi doživljavamo, doživljavaju i žene sa invaliditetom s tim da su one moramo reći trostruko diskriminirane. Diskriminirane su kao žena u odnosu na suprotni spol, kao žena sa invaliditetom i na žalost kao žena u odnosu na druge žene. O ženama sa invaliditetom se najčešće govori u slučajevima kada su one žrtve nasilja, odnosno na skupovima i raspravama kojima je svrha njihovo osnaživanje u nastojanjima da se izbore za jednaka prava u obitelji, životnoj sredini, a posebice u radnom okruženju što je fokus interesa većine. Pravo na rad kao temeljno ljudsko pravo za osobe sa invaliditetom je preduvjet ostvarivanja neovisnosti o pomoći drugih, mogućnosti za samostalnost u donošenju odluka i životnih izbora, te neovisni život u zajednici. Unatoč Konvenciji o pravima osoba sa invaliditetom, te mnogim drugim međunarodnim i nacionalnim dokumentima, akcijskim planovima, inicijativama, ali i Zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom na žalost nema uzlazni smjer. Prepreke većem rastu zaposlenosti osoba sa invaliditetom u našoj zemlji sve manje se očituju u stavovima poslodavaca. Sve je veći problem rigidnost obrazovnog sustava i to ste odlično naglasili. I osobno sam nekoliko gledala emisija, ali i osobno poznajem ljude koji studiraju. Dakle, radi se samo o tome da je dobra volja institucije, odnosno fakulteta, visoke škole ili škole koja se pobrine da student kao osoba sa poteškoćama ili invaliditetom može doći, da ima arhitektonsku pristupačnost, da može sudjelovati u nastavi s tim da sam po sebi obrazovni sustav to ne regulira. Ne smijemo pristati na opravdanja da je gospodarska situacija u zemlji odgovorna za tako velik broj nezaposlenih, te da osobe sa invaliditetom čine relativno mali udio u ukupno nezaposlenima. Zašto čine mali udio? Zato što ih je jako malo zaposlenih. Ovakva stajališta prema kojima osobe sa invaliditetom dijele sudbinu svih nezaposlenih predstavlja lažnu ravnopravnost i nosi opasnost odražavanja postojećeg stanja i negiranja važnosti sudjelovanja osoba sa invaliditetom u stvaranju dobara i usluga pri čemu se zanemaruje obveza društva da im to osigura. Kako bi osobe sa invaliditetom stvarno bile izjednačene sa ostalim građanima na području zapošljavanja i rada potrebna im je snažna potpora zajednica u ostvarivanju onih radnih mjesta koja odgovaraju njihovim mogućnostima i sposobnostima [[Upadica Zgrebec: Privedite kraju kolegice.]] Brojne molbe, e hvala vam lijepo. Naravno klub HDZ-a će podržati vaše izvješće i dapače borit ćemo se svi mi u našem klubu da se sva zakonska regulativa kao što ste i vi sami rekli koja se donese uskladi i sa svim ovim konvencijama i deklaracijama [[Upadica Zgrebec: Hvala lijepo.]] I hvala vam lijepo i zahvaljujem.
U ime Kluba zastupnika SDP-a kolegica Ana Komparić Devčić.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice, gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Prije nego što iznesem viđenje ovog izvješća u ime kluba želim reći da će klub SDP-a podržati izvješće pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu. Smatramo da je pravobraniteljica sa svojim suradnicima kvalitetnom analizom učinila jedno vrlo dobro izvješće, ukazala na brojne probleme s kojima se susreću osobe s invaliditetom. Ako smo pažljivo čitali ovo izvješće uočili ste da osobe sa invaliditetom se susreću sa brojnim ograničenjima, nemogućnostima i nerazumijevanjem okoline i još nizom teškoća u svom svakodnevnom životu. Iako smo slušali i pravobraniteljicu i kolegicu prije mene zakoni postoje, postoje propisi, postoje institucije, ali zapravo nekako stičemo dojam čitajući ovo izvješće da to zapravo ostaje sve mrtvo slovo na papiru. Bez obzira što svi prihvaćamo ovo izvješće apsolutno moramo naglasiti da je do većih promjena od izvješća 2011. do 2012. nije došlo, da naše sugrađane osobe sa invaliditetom u 21. stoljeću još uvijek se bore sa rješavanjem problema pristupačnosti stanovanja, mobilnosti i zaštite od diskriminacije na radu, a sve to možemo dodati i tešku ekonomsku situaciju što dodatno naravno otežava položaj svih nas a onda i osoba, posebno osoba sa invaliditetom. Kad govorimo o pristupačnosti onda dakle ne možemo se oteti dojmu da su sve naše institucije trebale prilagoditi se do 2007. godine a da mi danas, odnosno pravobraniteljice nama danas neće dati odgovor koliko je institucija prilagođeno, a što se još zapravo treba prilagoditi. Ona nam neće dati taj odgovor iz razloga što jedinice lokalne samouprave i regionalne samouprave kao i država treba izvještavati pravobraniteljicu prema zakonu o tome što su do sad učinile i što planiraju učiniti u sljedećem razdoblju. A kako to one ne čine onda nama pravobraniteljica naravno apsolutno ne može dati odgovor na takvo pitanje pa se onda možemo onda lijepo svi zapitati gdje je tu pravna sigurnost. Kad govorimo o zdravstvenoj zaštiti o kojoj je veliko jedno poglavlje posvećeno u ovom izvještaju a govorila je i sama pravobraniteljica u uvodnome, onda ako ste bili, a bili ste, svi ste bili u našim bolnicama i svi ste bili u našim domovima zdravlja. Vidite da naše bolnice zaistinu nisu prilagođene osobama sa invaliditetom, nisu prilagođene teško pokretnim osobama, da rijetko koji odjel ima wc za osobe sa invaliditetom, da rijetko koji odjel ima poseban tuš za osobe sa invaliditetom. Onda se možemo svi zajedno opet zapitati kako izgleda ulazak naših sugrađana u institucije bolničkoga sustava, a i domova zdravlja. Kada govorimo o odgoju i obrazovanju, odgoj i obrazovanje naravno imali smo pred dva tjedna ja mislim Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom gdje je naglašeno da su naše osobe sa invaliditetom zapravo niskog stupnja obrazovanja. To je dakle činjenica, a sve proizlazi iz toga da je naš sustav odgoja i obrazovanja zapravo neprilagođen osobama sa invaliditetom i djeci s teškoćama u razvoju. Još u velikim gradovima imate mogućnost odlaska u vrtiće, imate mogućnost odlaska u osnovne i srednje škole i kasnije na fakultete. Ali ono gdje nastaju problemi jesu dakle manje sredine, ruralne sredine gdje zaistinu su ta djeca i roditelji prepušteni sami sebi. I ono što mi u klubu smatramo da treba sustav dati odgovor na ta i takva pitanja. Bez obzira koja je opcija na vlasti zaistinu mislimo da se o tome treba početi intenzivno voditi računa. I naravno, ako ste osoba sa invaliditetom imali ste sreću da ste završili školu ili fakultet, onda se nađete pred jednom sljedećom velikom stepenicom, a to je zapošljavanje. I mislim da smo svi svjesni da su zapošljavanje i prihodi zapravo preduvjet za samostalan i neovisan život svih nas, a posebno osoba sa invaliditetom. I u ovom segmentu želim naglasiti izuzetnu važnost osobnog asistenta, jer uz posao zapošljavanja i prihoda osobni asistent osobi sa invaliditetom zaistinu osigurava sigurnost i osjećaj neovisnosti. I zbog toga želim u ime kluba još jedanput naglasiti ovdje da je izuzetno važno da donesemo Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom koji predviđa uvođenje kvota, koji predviđa prednost pri zapošljavanju i koji naravno ima u svojim odredbama i onaj kazneni segment koji će na neki način, jednu pozitivnu diskriminaciju učiniti prema osobama sa invaliditetom. Želim ukazati na još jedan problem s kojim se susreću osobe sa invaliditetom, a to su smart kartice. Govorila sam o tome i kod prošlog izvješća. Smart kartice su dakle kartice koje su uvedene da bi osobe sa invaliditetom besplatno koristile naše autoceste. I ono gdje se pogriješilo, pogriješilo se u tome da su se te kartice vezale za automobil, a ne za osobu koja ima invaliditet. I mi smatramo dakle, da se to treba promijeniti. Treba se promijeniti jer smo na ovaj način natjerali osobu sa invaliditetom da kupuje auto što naravno u situacijama u kojima se oni nalaze je izuzetno teško. Prema informacijama koje imam radi se u Ministarstvu pomorstva se intenzivno traži rješenje ovog problema, a ja se duboko nadam, imam neko obećanje iz ministarstva da će taj problem biti uskoro i riješen. Turistička smo zemlja i zemlja smo gdje je turizam jedna od najvećih gospodarskih grana i usudit ću se reći da, ali opet ne za osobe sa invaliditetom. Malo tko od nas ljeti kad odlazimo na more razmišlja da li i naši sugrađani koji su osobe sa invaliditetom teško pokretne ili slabovidne osobe isto uživaju blagodati našega Jadrana kao i mi. Ako pogledate kako stoji situacija sa našim hotelima, onda ćete uočiti da hoteli na Jadranu nisu prilagođeni osobama sa invaliditetom. I ja tu moram naglasiti da rampa za invalidska kolica nije prilagodba hotela osobama sa invaliditetom. Tu se mora voditi računa o sobama, tu se mora voditi računa o restoranima, tu se mora voditi računa o bazenima i ovako bih mogla nabrajati u nedogled. Dakle, rampa za kolica nije i ne može biti prilagođen hotel osobama sa invaliditetom. Ako smo pogledali u izvješću čini mi se da nije ništa bolja situacija kod prilagodbe naših parkova prirode i nacionalnih parkova, tako da osobe sa invaliditetom zapravo ne mogu biti turisti. Mi ih ne percipiramo kao turisti što je zapravo potpuno pogrešno. Želim naglasiti da Republika Hrvatska ima 8 plaža, ispričavam se ukoliko se još koja napravila. Evo moji podaci govore osam plaža za invalide, odnosno za osobe s invaliditetom ispričavam se i to pet u Primorsko-goranskoj, dvije u Zagrebu, Split, Zadar, Vodice. I mislim da južno od Splita nemamo nitijednu plažu, a naši otoci dakle nisu isto prepoznali osobe s invaliditetom kao osobe koje žele primiti na ljeto kao svoje goste. Ispričavam se ukoliko dakle zaista je se u međuvremenu nešto napravilo. Ovo su dakle podaci koji su meni bili dostupni. Pri tome opet želim naglasiti pristup moru nije plaža za osobe s invaliditetom. Ako netko ima samo rampu za ulazak u more to nije plaža prilagođena osobama s invaliditetom, za nju se točno zna kako treba izgledati, koji su propisi i zakoni. Dakle, pravobraniteljica je govorila nešto o fleksibilnosti zdravstvenog sustava. Mi se potpuno tu slažemo, smatramo da treba pokušati pronaći rješenje za fleksibilnost zdravstvenog sustava u smislu vaučera, odnosno osobne iskaznice svake osobe s invaliditetom da trebamo početi osluškivati a i slušati potrebe osoba s invaliditetom. I želim na kraju malo naglasiti ipak da neke stvari idu prema boljem. Naravno u rujnu 2012. godine Ministarstvo socijalne politike i mladih donijelo je odluku o transformaciji deinstitucionalizacije dvije velike ustanove. To je bio Centar za rehabilitaciju "Stančić" i Centar za rehabilitaciju "Zagreb" što svakako podržavamo, mislimo da osobe s invaliditetom moraju izaći iz izolacije. I ovaj zakon o kojem sam već govorila to je dakle Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju što se nadam da će uskoro doći u drugom čitanju i da će ga ovaj Visoki dom podržati. Mislim da sam u ime kluba SDP-a otvorila samo manji broj problema s kojima se susreću osobe s invaliditetom i da mogu reći da ih više puta zaboravimo i zaboravimo na njihove probleme ali mislim da svi zajedno moramo dakle voditi računa da problemi postoje, da će oni uvijek biti tu, da će tražiti našu pažnju i da ih ne možemo staviti na čekanje bez obzira na ekonomsku situaciju u zemlji. I ponovit ću ono što sam rekla i kod Izvješća za 2011. godinu, molim vas kolegice i kolege nemojmo raspravljati o osobama s invaliditetom i djecom s poteškoćama u razvoju samo kod Izvješća pravobraniteljice mislimo na njih i onda kad donosimo sve ostale zakone u ovom Visokom domu i borimo se za društvo jednakih mogućnosti. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. Sad ćemo prijeći na replike. Branko Vukšić, izvolite.
Uvažena kolegice Komparić-Devčić evo ugodno ste me iznenadili, u potpunosti se slažem sa vašom raspravom. Što je najvažnije u vašoj raspravi nije bilo politike, što je izuzetno važno, iskreno ste progovorili o problemima u ime kluba SDP-a. Rekli ste da je dobro izvješće, u potpunosti se slažem s vama. Što znači da je loše funkcioniranje državnih institucija ne od jučer, ne od prije dvije godine nego loše funkcioniranje institucija unatrag 20-ak godina. I potvrdili ste ono što često govorim u Saboru da su naši zakoni često dobri ali su mrtvo slovo na papiru. I ovu zadnju rečenicu koju ste rekli da mislimo i kad donosimo zakone da mislimo u praksi ne zakone. Kad bismo mi sprovodili zakone dobre koje imamo u Hrvatskoj bili bismo jedna od najboljih država. Taman i s lošim zakonima. Međutim, mi se zakona uopće ne držimo, ne pridržavamo. Ako je više od jedne petine hrvatskih građana ugroženo, a država ne reagira, ako ima neke potrebe a država ne reagira da u pravu ste svi snosimo onda krivicu za to. I uvijek reagiramo samo prigodičarski, uvijek reagiramo kad je na dnevnom redu takva tematika, ali ne reagiramo svakoga dana. Ovo sve što ste vi pobrojali sve poteškoće s kojima se osobe s invaliditetom susreću sasvim sigurno da bi se trebale svakoga dana rješavati. I ono pitanje pravne sigurnosti, da, to je vrlo veliko pitanje ne samo za osobe s invaliditetom i inače pravna sigurnost. Tako da eto. S tim, ovo sve što ste vi rekli na kraju ste ipak malo htjeli popraviti dojam o Vladi, resor ministrice Milanke Opačić zaslužuje jednu debelu jedinicu.
Odgovor na repliku, Ana Komparić Devčić.
Zahvaljujem potpredsjednice. Poštovani kolega ja sam od prvog dana u ovom Saboru rekla da nikada neću politizirati na temama koje se tiču osoba s invaliditetom kao ni djece kao ni bilo koje druge ugrožene skupine u našem društvu. Zaista sam govorila iskreno, govorila sam ono što mislim i što misli moj klub i činjenica je i rekla sam da se nije previše pomaklo, ali to da li sam ja pokušala popraviti mislim da nisam. Ja sam samo rekla i ono što se učinilo zaista se to i učinilo. Dakle, možda nismo svi zadovoljni, možda smo mogli više, možda jesmo. Ali to je činjenica da se to napravilo. I kada sam govorila onda sam zaista govorila vrlo iskreno i mislim da svi zajedno trebamo pomaknuti osobe s invaliditetom i djecu s teškoćama u razvoju iz prostora zdravstva i socijalne skrbi, oni pripadaju apsolutno svim ministarstvima, oni pripadaju apsolutno svim institucijama kao i svatko od nas. Prema tome, kad govorimo o donošenju zakona onda kad donosimo zakone mi razmišljamo gdje su takve skupine u tom zakonu. Nemojmo samo šturo gledati slova na papiru moramo vidjeti kako će izgledati kad se neki zakon primjeni u praksi.
Branko Hrg, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Uvažena kolegice vi ste rekli da će klub SDP-a podržati izvješće. U to naravno nitko ne sumnja, svi će podržati izvješće. Ne znam tko bi bio protiv izvješća. Rekli ste također da na mnoga pitanja mora sustav dati odgovor. Pa upravo te dvije vaše rečenice su mene potaknule na ovu repliku. Naime ja sam očekivao da ćete vi u ime kluba SDP-a reći nešto što bi dalo odgovore na buduća izvješća da ne bi u budućim izvješćima pisalo onako izvađen nisu uočeni nikakvi pozitivni pomaci ili nisu uočeni nikakvi stvari pomaci ili zdravstva zaštita postala je nedostupnija. To je ono što se očekuje od stranke od kluba koji upravlja Hrvatskom državom da da u ovakvim izvješćima neke naznake odgovora na ta pitanja koja su u izvješću. jer interesantno je kada gledamo ovako izvješće, uredu je naravno da se svi slažemo, svi smo svjesni situacije u kojoj se nalaze osobe s invaliditetom. Ali nije normalno da od većinskog kluba koji ima Vladu kažemo i samo konstatiramo da je to tako, a ne dajemo neka rješenje dok istovremeno kada vladine institucije daju kakva svoja izvješća onda klub SDP-a apsolutno govori praktički u ime Vlade i brani stavove Vlade. Tako da mislim da bi ovdje malo drugačije morali postaviti stvari i dobiti neke odgovore za to. A da li češće raspravljati i govoriti a ne samo dok je izvješće? Pa naravno i nije normalno da izvješće dođe na red krajem 2013.godine za 2012.godinu. Pa mi smo sada već trebali raspravljati da li su uočeni kakvi pozitivni pomaci u 2013.godini. Za godinu dana, za dvije godine ćemo raspravljati o novom izvješću. To nije uredu.
Ana Komparić Devčić odgovora na repliku.
Zahvaljujem potpredsjednice. Kolega Hrg ja sam se držala teme. Danas je izvješće iz 2012.godine nisam mogla govoriti o 2013.godini, zaista sam poštivala Poslovnik i držala sam se teme. Kada sam govorila u ime kluba SDP-a bila sam relativno možda kritična, ne bila sam realna, mi u klubu smo realni i svjesni smo problema u kojima se nalazimo svi zajedno pa i naši sugrađani i svjesni smo da bi trebalo možda i više učiniti i zaistinu otvoreno govorim o tome i mislimo da na taj način isto dajemo podršku našoj Vladi i ukazujemo na probleme koje možda u šumi svega netko ne vidi. Ali gledajte, mislim ja ne politiziram na ovu temu, bili smo vrlo iskreni, a vi ste malo u svojoj replici bili ipak uzeli politiku i malo ste politizirali.
Ante Babić replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Kolegice Komparić Devčić, pozorno sam slušao vaše izlaganje i vi očito jako dobro poznajete ovu problematiku osoba s invaliditetom. I spomenuli ste naravno i Ministarstvo socijalne politike i mladih i ja bih se osvrnuo na to ministarstvo i rekao ovdje u nazočnosti pravobraniteljice osobe s invaliditetom poštovane gospođe Slonjšak. U zadnje dvije godine izostalo je raspisivanje natječaja, a ako se nešto dogodi, dogodi se stvarno u zadnji trenutak i na brzinu. Treba upitati zašto kasne plaćanja po ugovorima što udrugama stvara silne probleme. Isto tako ste spomenuli da osim ovoga izvješća i ministarstva bi trebalo upozoriti na neke druge zaklade i one koji se bave problemima osoba s invaliditetom, pa u tom smislu recimo Nacionalne zaklade za razvoj civilnog društva koja ima čudne kriterije odabira za dodjelu potpora. A podsjećamo to je i pravobraniteljica istaknula da se treba okrenuti financiranju udruga i projekata tih udruga u ruralnim dijelovima i otocima koji imaju silnih poteškoća, a koji su udaljeni od većih središta pogotovo kada se radi o rehabilitatorima, defektolozima, logopedima ili psiholozima. Hvala.
Odgovor na repliku Ana Komparić Devčić.
Ja se u potpunosti slažem sa vama i pravobraniteljicom da su udruge izuzetno važne u deinstitucionalizaciji osoba s invaliditetom, rad udruga mi je jako dobro poznat i znam s čime se bave i znam koliko to znači osobama s invaliditetom. Ali je činjenica isto tako i u Ministarstvu socijalne politike i mladih pronađeno niz malverzacija u najmanju ruku ako tako mogu reći i nekakvih isplaćivanja koja baš nisu bila po nekim kriterijima i nadam se da kada se situacija sada popravi i kada se zaistinu po nekim kriterijima dobiju novce oni koji zaistinu to treba ostat će puno više novaca vjerojatno i za same udruge.
Nastavljamo raspravu. U ime Kluba zastupnika HSU-a kolegica Višnja Fortuna.
Hvala lijepa. Poštovana potpredsjednice, poštovana pravobraniteljice, kolegice i kolege. Ako mi dopustite ja ću krenuti malo drugačije, nisam se htjela javljati na replike da evo jednostavno da idemo brže ali ja bih sada najprije rekla da ne bih u raspravi kasnije zaboravila na poštovanu zastupnicu kada je rekla posebne potrebe osobe s invaliditetom i djeca s teškoćama u razvoju. Ovdje sam druga godina drugu godinu slušam isto. Ako ostanem dalje slušat ću 4 itd. godina, ja predlažem na Odbor za zdravstvo koji je po meni najmatičniji odbor bi bio vezano za ovu problematiku da pošalje dopis od televizije itd. medijima, ja ne znam da li je to ikad učinjeno, to bi bio moj prijedlog ovdje konkretna jer stvarno vjerujte bode me svaki put kada čujem taj izraz ja se naježim i zaista to je već stvarno prevršilo svaku mjeru. To je prvo. Drugo, što se tiče politike, ako ovdje ima netko da će voditi politiku meni će biti jako žao jer ovo je zaista nešto što stvarno realno i tako kako je. politika ovdje mjesta nema. Pa bih ja zato krenula zapravo na izvješće i rekla bih da je ovo izvješće kao i prošle godine koje sam imala prilike proučiti jedno vrlo kvalitetno izvješće i izvješće koje je stvarno, stvarno i realno. Bavim se u toj sam struci puno godina i zaista odgovorno to govorim. I ja bih rekla da je ured pravobraniteljice, obilježiti će sada 1.-ga pet godina svoga rada. Da u tih pet godina vidljivi su, uočeni su, govorim kao struka, veliki, veliki pomaci. Ali naravno ured pravobraniteljice sam, kao što se iz ovih rasprava do sada čulo, s čime se ja slažem, ne može učiniti puno. Makar je učinio puno i u ovim, sami smo rekli, evo kolegica je upravo rekla da to mora biti multidisciplinaran, da ne može biti jedan ili dva ministarstva nadležna, nego svako ministarstvo, svaki zakon, svaki propis koji se donosi, to mora biti, te propise, odnosno donošenje novih prijedloga zakona mora biti uključeno i ured pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom. Ako imaju neke primjedbe imaju, ako nemaju nemaju. Ali mora im biti dostupno da vide. Evo sada su nama u, Prijedlozi zakona o socijalnoj skrbi i prijedlog zakona, Obiteljskog zakona. Ovdje nam je sada prilika, zaista još naravno to je još, mislim da će biti u dva čitanja prilika da vidimo. Ja znam da se ured pravobraniteljice kao i uvažena pravobraniteljica kao i svaki puta aktivno su se uključili u donošenje toga. Znam sve primjedbe koje su i pratiti ću. I zaista, ovo nam je prilika da vidimo, da vidimo, evo sada tu i ovdje na licu mjesta na donošenju zakona koliko se tih primjedbi konkretno uvažilo. Dakle, rekla sam i konvencija je peta godina primjene, ali još uvijek ne postoji zadovoljavajuća razina svijesti o tome da se radi o vezujućim međunarodnom dokumentu koji Republici Hrvatskoj ali nalaže da svoje zakonodavstvo uskladi sa odredbama i načelima upravo konvencije. Rekla sam unatoč određenim pozitivnim pomacima kroz primjene nekih zakona ali nekih i postupanjima određenih državnih tijela i institucija koji u manjoj ili u većoj mjeri odražavaju opredjeljenja za poštivanje ljudskih prava, istinsku jednakost. Još uvijek na mnogim područjima i u mnogim … [[Govornik se ne razumije.]] prevladavaju stajališta da je invaliditet jednako nesposobnost i da je invaliditet osobni problem pojedinca a ne posljedica neuspjeha, društvene zajednice, da uključi sve osobe i sve mehanizme i sve institucije kako bi zajednički stvarno stvorili našu državu jednakih mogućnosti svima. Mi smo u gradu Zagrebu vezano za parkirna mjesta konkretno, tu je vrlo često bilo zlouporaba, to jako dobro znate. Znate šta smo napisali? Napisali smo table ako želiš moje mjesto uzmi moju invalidnost. To je Zagreb napravio, to je sitnica, ali idemo krenuti od malih stvari ako ne možemo od velikih prema malima. Dakle, Izvješće pravobraniteljice za 2012. godinu možemo ocijeniti vrlo kvalitetnim, visoko usmjerenim na osnovnu svrhu djelovanja ureda, zastupanja i praćenja osoba sa invaliditetom u Republici Hrvatskoj. Podsjetiti ću da 518 tisuća, govorimo i o 520 tisuća osoba sa invaliditetom su u Republici Hrvatskoj koji još uvijek zbog često ne usklađenih zakonskih propisa kojima se uređuju različiti sustavi ne ostvaruju svoja prava na ujednačen način. Jedan od problema je i činjenica što se prava osoba sa invaliditetom uređuju različitim propisima čije odredbe nisu međusobno često puta usklađene. Stoga je zadaća nadležnih ministarstava i drugih institucija što sam rekla i na početku da zajedničkoj suradnji i sa predstavnicima upravo ureda pravobraniteljice i osoba sa invaliditetom što žurnije iznađu najkvalitetnije rješenje kako bi omogućilo brzo, brže i što učinkovitije osiguravanje i provođenje zakonskih propisa, odnosno prava koje osobe sa invaliditetom ostvaruju. Pitanje koje su regulirane zakonima, ali neću reći da ih sve imaju mogućnosti i ostvarivati. U skladu sa suvremenim tendencijama u zauzimanju politike spram položaja djeca sa teškoćama u razvoju i osobama sa invaliditetom naša zemlja treba provoditi isključivo socijalni model koji podrazumijeva procjenu sustava potpore koja je užasno važna u svim područjima koju društvo mora osigurati kako bi osobe sa invaliditetom imale jednake mogućnosti u društvu. Položaj djece sa teškoćama u razvoju i osoba sa invaliditetom u Republici Hrvatskoj u posljednje vrijeme je doživio poboljšanje ali nikako dovoljno. I nije na svim područjima to jednako. Uspoređujući i neke pojedine regije zemlje, odnosno još uvijek imamo tu, baš na tom području veliki nesrazmjer u osiguravanju određenih prava. Neke lokalne zajednice trebale bi učiniti puno više kada se radi o pristupačnosti, mobilnosti i univerzalnom dizajnu. Pravo na inkluzivno obrazovanje preduvjet je potpunom i zdravom razvoju svakog djeteta pa tako i djeteta naravno sa teškoćama u razvoju. U praksi zavisno od pojedine regije nailazimo na niz problema koji onemogućuju upravo to obrazovanje. Razlozi su različiti ali imamo nedostatak stručnih djelatnika, pojedinih institucija na svim razinama te nedovoljna edukacija stručnjaka. Proučivši izvješće vidljivo je da se na gotovo svim područjima života osoba sa invaliditetom i djeca sa teškoćama u razvoju susreću sa nizom problema i prepreka. Tako je bilo i prethodne godine, tako nada se da neće se baš tako nastaviti i sljedećih godina. Ponovno ću ponoviti, visoki, veliki angažman ureda pravobraniteljice u postupku donošenja Zakona o socijalnoj skrbi koji je bio svaki puta do sada. I isto tako znam da je veliki angažman u donošenju ovih novih zakona sukladno konvenciji, sukladno Nacionalnoj strategiji izjednačavanja mogućnosti za osobe sa invaliditetom koja je donijeta od 2007. do 2015. godine. I ono što sam rekla na početku, očekujem da biti ćemo upoznati kroz prijedloge zakona koliko je primjedbi upravo sada konkretno i ovdje prihvaćeno od ureda pravobraniteljice. Sukladno djelokrugu rada pravobraniteljice u 2012. godini bilo je 1625 predmeta, inicijativa, savjetovanja u svrhu zaštite prava, pružanje i promicanje prava interesa osoba sa invaliditetom. U skladu sa Zakonom o pravobraniteljici za osobe s invaliditetom pravobraniteljica ima pravo … u prostore i uvide kako se tamo gdje osobe s invaliditetom žive, rade, djeluju, gdje su smještena i u kakvim uvjetima sve to je. Pa je tako pravobraniteljica obavila obilaske u 11 županija i ovdje ima 29 obilazaka, ja sam uvjerena da je tih obilazaka i više jer usput ja dobro znam se obavi barem još toliko. Ja mislim da se pravobraniteljica s ovom mojom konstatacijom slaže. Dakle, dat je u izvješću i prikaz onda po županijama, postupanjima po predmetima, po strukturi podnositelja. Ako usporedimo 2010. godinu pa 2011., 2012. i uočeno je zapravo da je najveći broj podnositelja zahtjeva odnosi se baš na same osobe s invaliditetom, zatim imaju udruge koje se uključe u postupak podnošenja zahtjeva i koje su zainteresirane. Interesantan je prikaz po područjima gdje je najveći broj pritužbi sa područja, a to je u konačnici u uvodnom izlaganju pravobraniteljica i rekla, to je zdravstvena zaštita, to je odgoj i obrazovanje ali je socijalna zaštita 122. Tu se odnosi prvenstveno na materijalno pravo, na skrbništvo, pravo osobnog asistenta, stambeno zbrinjavanje, stanovanje, zapošljavanje, a to su ona područja koja smo vidjeli kroz izvješće koje su zapravo svako još pojedinačno prikazano i gdje zaista vidimo da su tu još ostali veliki problemi. U području mirovinskog osiguranja osobe s invaliditetom najviše se žale upravo na ishode postupaka radi ostvarivanja prava na invalidsku mirovinu. Aktivnosti ureda dalje se odnose na osnovna prava izjednačavanja mogućnosti, a to je pristupačnost, mobilnost, stanovanje, sudjelovanje u političkom i javnom životu, diskriminacija po osnovi invaliditeta i onda ona prava koja smo rekli zdravstveno osiguranje, zdravstvena zaštita, socijalna prava itd. Ja bih se ovdje vezano samo istaknula da evo upravo na inicijativu pravobraniteljice osoba s invaliditetom, kada govorimo o pravu glasa, upravo u Zakonu o registru birača omogućeno je glasovanje i osobama ovaj puta prvi puta u povijesti, ako smijem tako reći, osobama s intelektualnim, mentalnim teškoćama. Dakle to je isto tako zaista nije, bila je tu uključena i udruga, bio je uključen i GONG i možda još netko, ali inicijativa je išla od Ureda pravobraniteljice. Kada govorimo o ovim jako bitnim područjima, a to je zapravo o mobilnosti, o pristupačnosti. Mi znamo danas da pristupačnost nije onakva kakva bi trebala biti, da imamo još jako puno barijera, mi znamo da su tu doneseni propisi, da je obvezno svaka nova građevina koja se gradi što mora imati. Isto tako znamo da postoje i sankcije, da li se provode te sankcije, dal se nadzor na tom području provodi ne znam, pitam. Bojim se da ni pravobraniteljica jer ne znam, kolegica je istakla da povratne informacije imaju i često puta i nemaju. Kada govorimo o stanovanju također problem je veliki, stanovanje je svakom od nas, svakom građaninu jako bitno, također bitno je i našim osobama s invaliditetom i djecom s teškoćama. Oni moraju još prilagođen prostor, oni moraju imati i druge uvjete i moraju imati sredstva koja vrlo često su, pogotovo i u ovoj situaciji i uvijek nedostatna i tu je isto tako potrebna podrška lokalne zajednice, a isto tako zakoni bi morali uvijek biti ti koji bi na neki način to još donosili. Mobilnost. Jedno važno važno područje je upravo područje mobilnosti gdje ured jako puno na tom području radi. Ja ću recimo reći primjer, to i piše, ali ja znam puno, ali recimo evo Jadrolinija. Osoba s invaliditetom vrlo teško je mogla ući, na nijedan otok nije mogla niti doći pa je onda ured pisao pa je Jadrolinija odgovarala, pa se vjerojatno na tom području nešto dogodilo. Željeznički promet, jako važan cestovni promet i jako bitno je vozači, odnosno polaganje za vozače jer osobno vozilo svakoj osobi s invaliditetom je itekako bitno, ali isto tako uu podršku da se to osobno vozilo putem udruga ili na bilo koji drugi način pomogne da se može i kupiti i osigurati. Zatim o suzbijanju diskriminacije na tom području mislim da je uopće suvišno išta reći osim da je bilo 37 pritužbi koje su po meni zaista područje diskriminacije. Tu je jako lepeza velika. Nažalost, nažalost, ali imamo u izvješću pa sada bojim se da mi vrijeme ne ode pa da ne kažem ono, sve bih željela reći što sam si samo notirala. Područje zdravlja, zdravstvene zaštite, pravobraniteljica je i u uvodu rekla. Ja bih se smo na spinalne centre ovdje osvrnula. To je krenulo lijepo, povjerenstvo je imenovano, to je nadali smo bilo pri kraju. Tog povjerenstva nema, imenovano je novo povjerenstvo i za toga ja nisam čula pa ću eto zamoliti i poštovanu pravobraniteljicu da nam konkretno odgovori šta se tu sada dalje događa. Zaista ne znam. Onda vezano prava na ortopedska pomagala npr. koja su strašno važna i bitna. Izmjenom Pravilnika o ortopedskim pomagalima također nisu unesene ono sve što je bilo potrebno pa tako postoje dosta, dakle nije uvaženo opet po meni prijedlozi i potrebe ureda pravobraniteljice. Odgoj i obrazovanje čuli smo sve prepreke koje ovdje postoje, međutim ja bih rekla samo dodatno jer sam si puno toga što je rečeno ne želim ponavljati, ali bih napomenula da je Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa da je ured uputo preporuku da se što prije donesu pravilnici koji bi regulirali školovanje učenika s teškoćama u razvoju kako bi se na razini Hrvatske što jasnije i na jedinstven način uredilo pitanje programa oblika podrške, opseg, intenzitet i intenzitet korištenja vezano naravno uz školovanje djece pa i visoko obrazovanih. Visoko obrazovanje također
Kolegice privedite kraju.
Joj ja moram onda oprostite reći vezano za autizam to je problem koji traje godinama.
Imate replike pa ćete nastaviti. Hvala lijepa.
Ok, hvala.
Dujomir Marasović, replika.
Štovana gospođo dopredsjednice Sabora, kolegice Fortuna generalno se sa svim što ste rekli slažem. Moja replika bi bila na vašu slatkorječivost pa i drugih govornika, ali eto ove sam mlađe propustio pa ste vi kao predstavnik jedne generacije koja je posebno trebala razumjeti o čemu se radi i eto vama repliciram. Osobama sa invaliditetom je dovoljno slatkih riječi. One traže, ta populacija traži konkretna ulaganja u njihovu dobrobit. U splitskoj bolnici za dva mandata protekla oko nekoliko desetina sanitarnih čvorova za osobe s invaliditetom je napravljeno. Ja tražim da ova Vlada nastavi u splitskoj bolnici taj proces pa da se dovrši u cijeloj bolnici. A pitajte koliko je sad kroz proteklih godinu i pol dana toga napravljeno i da li je to nastavljeno? Recite vašoj Vladi i mojoj Vladi da ne uzima novce za to nego da dade još više novaca jer ja ovdje slobodno kažem ne plašeći se mogućih sankcija da se uzme 500 milijuna kuna od radišnih nepotrebnih ideoloških svjetonazorskih udruga i da dademo tih 500 milijuna kuna za ove konkretne poslove za pristupne putove, za sanitarne čvorove i za ovo, za ono. Idemo, neka Vlada predloži to dići ćemo svi ruke. Imat ćete 500 milijuna gospođo pravobraniteljice i riješit ćemo gotovo ne sve ali puno ovoga. Ne možemo samo napadati državu kroz protekle godine jer se puno, puno napravilo. Ja znam samo u Splitu. Pa nemojte stalno napadati državu da ništa nije napravila. Svi na semaforima prilazi, svi zvučni signali na semaforima, u Splitu smo napravili kolegica Devčić je rekla i dizalo za plažu. Puno se napravilo, u bolnicama u zdravstvenim svim institucijama. Ne možemo sad cijelu državu pretvoriti razumijete financijski. Dakle, trebate reći Vladi da dade novce, a ova Vlada je uzela novce.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku, Višnja Fortuna.
Hvala lijepa. Uvaženi kolega ako kažemo onako kako stvarno je onda je to slatkorječivost. Ne, ja sam bila vrlo realna i stvarna i nikako slatkorječiva. A dodala bih tome još što sam i željela reći da se isto tako ne slažem i da molim da u ovoj godini u proračunu sredstva vezana za sufinanciranje udruga osoba s invaliditetom ostanu u iznosu onom kojem su bila prije toga jer su u međuvremenu pola preko 50% oduzeta ta sredstva, ne oduzeta smanjena ispričavam se, a ja mislim da na tim kategorijama ne može i tim udrugama ne može se štedjeti. To nisu udruge, ne podcjenjujem nijednu udrugu, ali tu se štedjeti zaista ne može. Jedino sredstva koja su se odnosila vezano za deinstitucionalizaciju ostala su u istom iznosu. Ovdje zaista apeliram na proračun za sljedeću godinu da sredstva sva vezano za udruge osoba s invaliditetom ostanu u istom iznosu. Nadam se da sad nisam slatkorječiva.
Branko Vukšić, replika.
Uvažena kolegice Fortuna vama je teško vas podučavati ovom poslu koji radite cijeli život i gdje ste vrlo stručni u tome i slažem se sa vašom raspravom i ne shvaćam da ste bili slatkorječivi, upozoravali ste na probleme, realne probleme u tom području. Na početku ste rekli da bi trebalo poslati jedan naputak medijima. U potpunosti se slažem s vama kako bi pravilno rabili riječi kad su osobe s invaliditetom i sve druge osobe u pitanju. Međutim, kao što sam sinoć zamolio medije, odnosno novinare za više pozornosti problema s kojima se bavi pučka pravobraniteljica šaljem s ovog mjesta apel kolegama novinarima, urednicima, vlasnicima listova, elektroničkih medija, portala da svojim djelovanjem znači svakodnevno svojim djelovanjem društvo senzibiliziraju za probleme osoba s invaliditetom ali ne na način da bi izazivale sućut nego na način da ih učine ravnopravnima. Oni trebaju biti i mi se borimo svi za ravnopravnost. Prema tome, još jednom kolege naročito HRT koja ne vidimo danima govorimo to ne obavlja zato kolege s vladajuće koalicije shvatite HRT ne obavlja osnovni svoj posao. Kad bi ona ovisila o tome oduzela bi im se koncesija. Na HRT-u nema emisija koja treba biti ali imamo sapunice, i dan danas. Zašto? Zato što se kupuju programi i za to se dobiva pinka ispod stola. Trebamo imati emisije u kojima svi segmenti društva mogu naći svoj program. Međutim, umjesto toga HRT se natječe sa komercijalnim televizijama, s komercijalnim programima. I gledanost od 2%, 3% za takve osobe je velika gledanost. Zato plaćamo pretplatu. Ne plaćamo pretplatu zato da bi neki urednici ili
Hvala. Odgovor na repliku, Višnja Fortuna.
Slažem se sa svime što je uvaženi zastupnik rekao. Ja bih još samo dodala, hvala što nisam bila slatkorječiva, onda bih još dodala u realnom tonu upravo Centar za autizam je nešto što godinama, ja neću reći 10 godina, ali godinama nije riješen. Rješavanje je počelo i rješava se ali velim nije dobro da osobe do 21. godine ostanu zajedno u obrazovanju cijeli život nakon 21 godine ostaju u nadležnosti Ministarstva obrazovanja. On treba ići na nadležnost Ministarstva socijalne politike. Nije dobro da je samo Zagreb centar, sad je Split otvorio. Rekli smo da mora biti dostupno prema mjestu prebivališta i to su područja gdje moramo sad hitno krenuti autizam na razini Hrvatske riješiti, a ne Zagreba.
U ime Kluba zastupnika Hrvatskih laburista Stranke rada kolegica Nansi Tireli.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Poštovana pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Evo još jedno izvješće ispred nas za koje možemo konstatirati samo jedno da nije došlo do promjena negativnih trendova na koje se sustavno upozorava iz godinu u godinu i mogli bimo postaviti jedno pitanje na koliko smo to godina u Hrvatskoj proglasili moratorij na činjenje bilo čega što bi donijelo dobro osobama s invaliditetom. Čuli smo danas o izvješću i analizi svega ovoga što piše unutra, ja ću se možda fokusirati samo na dvije, tri bitne stvari o kojima bih htjela javno progovoriti i kada god govorimo o osobama s invaliditetom iskoristit ću dvije rečenice u zaključku izvješća pravobraniteljice u kojem stoji da uklanjanje prepreka koje osobe s invaliditetom stavljaju u isti pravni položaj s osobama bez invaliditeta nisu samo prepreke arhitektonske naravi. Uklanjanje prepreka nije izraz dobre volje i moralne obveze za pružanjem pomoći slabijima i ugroženijima već je to zakonom propisana dužnost i obveza čije nepoštivanje treba sankcionirati. Tu dolazimo do temeljnog problema vezano za osobe s invaliditetom, mislim da svakoj osobi s invaliditetom treba i rampa i mjesto za parkiranje i sve one tehničke stvari koje joj olakšavaju svakodnevnicu ali isto tako sam mišljenja da osobe s invaliditetom najviše smeta i boli nepoštivanje zakona koje su u ovom Visokom domu doneseni upravo zato da bi im se olakšalo i da bi oni imali pravo na naknadu na koju imaju s obzirom na invaliditet pravo. Danas je isto kolegica već izjavila da imamo zakone, propise, institucije ali da nažalost ništa ne funkcionira. Ja evo koristim priliku da pitam pravobraniteljicu i da nam poslije kaže da li je netko u bilo kojoj instituciji odgovarao za nečinjenje nečega po zakonu? mislim da nije i to je naš temeljni problem. Dakle oni koji odgovaraju, oni koji plaćaju u krajnjoj liniji su uvijek građani odnosno u ovom slučaju osobe s invaliditetom. Svako nečinjenje košta njih a nikako ne onoga koji je to činjenje trebao odraditi. Spominjemo udruge i problem koje udruge imaju, udruge koje se bave osobama s invaliditetom i čitamo mišljenje Vlade na izvješće pravobraniteljice i da budem iskrena u tom mišljenju Vlade nisam baš razumjela da li su novci s pozicije ministarstva isplaćeni udrugama ili nisu,međutim vjerujem udrugama koje upozoravaju na problem. Zakonom o socijalnoj skrbi Vlada je zauzela politiku da su udruge osoba s invaliditetom predviđene kao pružatelji socijalnih usluga namijenjenih osobama s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju. Dakle te udruge su u većini slučajeva jedina utočišta, jedina pomoć osobama s invaliditetom. U tim udrugama u većini slučajeva rade ljudi koji volontiraju u tim udrugama, koji su igrom slučaja ili roditelji ili bračni drugovi ili nešto drugo i tu su upravo zbog toga što i sami u svojoj obitelji imaju neku osobu s invaliditetom. Ti se ljudi trude da maksimalno pliciraju na bilo kakve fondove gdje mogu dobiti bilo kakav novac da bi ta udruga mogla funkcionirati sa jedinom svrhom da osobe s invaliditetom imaju potrebnu njegu i brigu. Dolazimo do problem u kojoj udruge apliciraju određene projekte za tri godine. za prvu godinu novac se još nekako i dobije, ministarstvo uzme obvezu sufinanciranje takvog projekta i onda u jednom trenutku Ministarstvo socijalne politike i mladih koji bi trebao projekat i dalje sufinancirati da ono što smo započeli i traje da svoje objašnjenje zbog čega nije isplatilo ugovoreni dužni novac, a to objašnjenje glasi: "Obveze su nam iznosile više od stvarnih mogućnosti na poziciji ministarstva". To je za mene osobno takvo objašnjenje resornog ministarstva kojima je najveći cilj i briga upravo briga o osobama s invaliditetom prestrašan i evo s ove govornice pozivam resornu ministricu i svi one koji rade u tom ministarstvu da stvarno ne dozvole sebi ovako olako objašnjenje u kome će jednostavno reći da su nam obveze više od stvarnih mogućnosti. Jer činjenica jeste da svakoj osobi s invaliditetom kao i većini građana RH obvezu jesu veće od stvarnih mogućnosti ali nažalost nitko nikoga od tih osoba i od tih građana takvo objašnjenje ne opravdava pred ničem. Dakle više senzibiliteta i više odgovornosti. Ulaskom u EU ministrica socijalne politike i mladih izjavila je da će se udruge od sada dalje same morati brinuti o tome kako će se financirati, na koji način će iznalaziti novac. I to je dobro da udruge imaju određene vizije, misije, ciljeve koje žele ostvariti za dobrobit ljudi koji jesu u tim udrugama pogotovo udruge osoba s invaliditetom. Ali isto tako ja cijelo vrijeme postavljam jedno te isto pitanje, da li smo mi u RH napravili mrežu sposobnih i kvalificiranih osoba koje mogu napraviti kvalitetne programe koje će se aplicirati na projekte EU i da će ti programi u cijeloj Europi biti toliko dobri da ćemo mi taj novac moći povući natrag? Dakle neozbiljno je da na udruge koje se bave s osobama sa invaliditetom prebacimo svu obvezu financiranja svih tih osoba. I to nije dobro i to je loša politika i to nije dobra politika. I to je politika koja će nas dugoročno dovesti do toga da jednostavno udruge neće imati niti jednu lipu što znači da će onda i te osobe koje u tim udrugama i jedino dobivaju određenu pomoć ostanu bez ičega. Vezano na to imamo situaciju za djecu sa teškoćama u razvoju. Ta djeca dobivaju određenu invalidninu i tu evo još jedanput apeliramo kao i pravobraniteljice na to da bi osobna invalidnina koja je namijenjena uključivanju u neovisni život zajednice morala biti ovisna isključivo o težini invaliditeta a nikako ne o prihodu obitelji. Jer postavljamo pitanje ta osoba s invaliditetom ako živi u siromašnoj obitelji koliko je njoj teže u odnosu na onu osobu sa invaliditetom koja živi u bogatijoj obitelji. Mi ne pričamo o obiteljima, ne vodimo računa u ovom slučaju o obiteljima, vodimo računa o osobama sa invaliditetom. I pošteno bi bilo da se svakoj toj osobi invaliditet utvrdi i da osoba dobiva invalidninu upravo za taj invaliditet. Što se pak tiče djece. Cijelo vrijeme pričamo kako tu djecu treba socijalizirati ali u ovom slučaju evo spomenuti ću djecu sa izuzetnim teškoćama u razvoju kojima treba rehabilitacija. I to dijete uz samu činjenicu da je sat ili dva na nekakvoj rehabilitaciji Ministarstvo socijalne politike mu više ne doznačuje invalidninu u punom iznosu koga ga pripada nego mu za taj sat ili dva koliko je bio na rehabilitaciji invalidninu smanjuje i razliku uplaćuje tom centru gdje je on proveo tu rehabilitaciju. Sada s druge strane imamo dijete koje je, ide, pohađa normalnu školu, palo je na igralištu, ozlijedilo nogu i tom djetetu treba određena fizikalna terapija. I to dijete koje je ozlijedilo tu nogu odlazi na tu fizikalnu terapiju. Međutim, za to dijete nitko ne pita da plati tu fizikalnu terapiju. Ali djetetu sa, koji ima utvrđen određeni invaliditet i koji dobiva osobnu invalidninu imamo pravo uzeti određeni iznos da bi mu naplatili sat ili dva rehabilitacije negdje za to isto dijete. I to su prestrašne situacije koje mislim da svaku osobu sa invaliditetom i svakog roditelja koji ima takvo dijete i koji ne može biti zaposlen jer njegovo dijete treba njegovu brigu 24 sata na dan, kada mu se ta invalidnina smanji za sat ili dva koliko je sa djetetom bio na rehabilitaciji mislim da je to problem kojega najviše boli, koji ga najviše smeta i da se svaka osoba od ovih jedne petine, mi imamo u Hrvatskoj petinu osoba s invaliditetom i da se svaka ta osoba od tih 500 i toliko tisuća pita čemu to, zašto i zašto je to naše hrvatsko društvo toliko nesenzibilno prema nama. I zato smo smiješni, gotovo smiješni analizirajući ovakva izvješća ovdje u Saboru iz godine u godinu gdje pravobraniteljstva uporno upozoravaju uvijek iznova i iznova što ne valja, prozivaju ministarstva, prozivaju odgovorne osobe, prozivaju institucije, ukazuju na propuste i probleme, da iz godine u godinu samo iščitavamo, ništa ne mijenjamo, gotovo ništa ne poduzimamo jer sada iščitavajući ovo izvješće shvaćamo da je veliki dio napravljen upravo zahvaljujući pravobraniteljstvu a nemojmo zaboraviti da smo samo prije nekoliko mjeseci bili u misli da sva pravobraniteljstva složimo u jedno pravobraniteljstvo pa da ona svi budu zajedno i da nemamo ovih pravobraniteljstva koji se evo bore za svoje, onu svoju nišu hrvatskih građana za koje daju maksimum. Ove godine vidimo da je pravobraniteljica negdje oko 1600 i toliko predmeta odradila, otvorila, to je izuzetno, izuzetno velika stavka, to je izuzetno, izuzetno velik posao i ja samo još jedanput apeliram kada bi resorno Ministarstvo socijalne politike i mladih slušalo pravobraniteljicu za osobe sa invaliditetom, kada bi si netko iz tog ministarstva neću spominjati tko, uzeto malo vremena da pročita kvalitetno ovo izvješće koje mi danas ovdje imamo na Saboru mislim da bi mu posao bio puno lakši, da bi samo obraćajući pažnju na mišljenja pravobraniteljice i na preporuke koje je pravobraniteljica dala, kada bi se od ove godine do sljedećeg čitanja izvješća pravobraniteljice u ovom Visokom domu riješilo samo 10% od tih preporuka mislim da bismo svi rekli brao i da bismo svi bili zadovoljni i da bismo svi rekli Ministarstvo socijalne politike i mladih konačno je počelo raditi ono za što je i oformljeno. Svakako Klub Hrvatskih laburista-stranke rada podržati će ovo izvješće. Hvala.
Replika, Višna Fortuna.
Hvala lijepa. Na početku ću reći da će Klub Hrvatske stranke umirovljenika podržati izvješće jer ne znam, možda se više neću javljati. Ali rekla bih samo uvaženoj kolegici ono na, ništa ne funkcionira. Nije. Ja ne znam, ja tako sigurno nisam rekla, pomaci su učinjeni i to, ali nisu dovoljni. Ono što sam rekla da bi bilo jako dobro da ministarstva zajedno, da ne postoje dva ministarstva koja su ovdje nadležna nego svako ministarstvo da ured pravobraniteljice može kao što je i Ministarstvo obrazovanja i socijalne politike tako i na ostala ministarstva ako uoči da su potrebni nekakvi pomaci, nekakvi prijedlozi ili nekakve primjedbe da to može učiniti. Dakle da se objedine i da to bude vrlo šira lepeza sustava koji bi pokrivao ovu problematiku. I vezano za sredstva, to sam rekla, zadnja linija bi trebala biti udruge osoba s invaliditetom i djeca s teškoćama u razvoju u sufinanciranju programa i projekata.
Nansi Tireli, odgovor na repliku.
Zahvaljujem. Kolegice Fortuna, nisam vas prozvala kad sam rekla da zakoni, propisi i institucije ništa ne funkcionira, to je rekla, nema je sad u dvorani pa neću evo ali to je rekla u ime jednog drugog kluba predstavnica. Ali ako sagledamo situaciju onakvu kakva je i evo ako svake godine uzmemo ova izvješća pa skoro i nema godinu u kojoj ne vidimo da te preporuke koje pravobraniteljica daje da u većini slučajeva se pa skoro ni jedna ne ispoštuje. Ja ne kažem da ne funkcionira ništa, imamo fenomenalnih primjera jedinice lokalne samouprave i regionalne gdje vidimo da su se određeni pomaci i određene stvari napravili ali to opet ovisi, nije dobro da te stvari da li će se nešto dogoditi ili ne ovisi o tom jednom čovjeku koji je tu negdje u toj općini i da li on jeste senzibiliziran ili nije senzibiliziran prema osobama s invaliditetom. Mi si jednostavno ne smijemo dozvolit da ovisimo o dobroj volji jednog ili nekolicine ljudi u općini, u nekom gradu ili u nekoj županiji. Na kraju krajeva imamo zakone i ono što jeste simptomatično upravo mi sami te svoje zakone ne poštujemo i to je ono najstrašnije što nam se može dogoditi. I slažem se s vama kad kažete da bi udruge trebale uistinu bit ta zadnja linija obrane što se tiče osoba s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju koje bi onda trebale biti samo još jedna nadogradnja da te osobe imaju čim bolju i čim ugodniju svoju svakodnevicu, a čim bliže onim osobama koje nažalost nemaju utvrđeni invaliditet, na sreću nemaju.
Branko Vukšić, replika.
Uvažena kolegice Tireli, ja ću isto sa zadnjom linijom ili zadnjom crtom obrane, ali jednom drugom koju ste vi isto tako spomenuli kad ste spominjali način financiranja, a to je često čujemo od gospodina Mrsića i od premijera Milanovića da je zadnja linija obrane su mirovine umirovljenika što se u potpunosti slažem da treba biti, ali i ispred toga treba biti zadnja linija obrane, su sve ono što je zakonom propisano, a što osobe s invaliditetom se trebaju dodatno izboriti da bi dobile. I to je točno što ste rekli ne smije ovisiti o dobroj volji. Sve to ispada kao nekakva milostinja što ne smije biti. Nitko ništa ne traži ono što ga ne pripada pa prema tome najgore je kad netko ne dobije ono što bi trebao dobiti i treba biti zahvalan što je netko dobre volje da bi se ispunilo ono što država jamči svojim zakonima. To je prestrašno. To se vidi odnos prema posebnim skupinama u Hrvatskoj, ne samo ovoj nego svim drugim posebnim skupinama. I kažete petina stanovništva, nije petina, više od petine stanovništva, skoro četvrtina stanovništva, riječ je o skoro četvrtini. I prije, nadovezat ću se, malo ću zlorabiti, mislim da je gospođa Fortuna govorila o tome da osobe s invaliditetom trebaju kupovati automobile kako bi imale pravo se voziti autoputom po povlaštenim… … [[Upadica se ne razumije.]] Da. Nama je važniji automobil od osobe. To je samo dokaz da nismo pronašli pravi način i ne želimo uopće razmišljati o tome.
Odgovor na repliku, Nansi Tireli.
Načelno se dakle kolega slažemo i najžalosnije, uistinu najžalosnije od svega toga jeste što mi kada bilo što napravimo za te osobe s invaliditetom mi se s time kao nekako hvalimo. Evo mi smo vama sada dobri, mi smo vama napravili rampu, mi smo vama napravili ne znam što. To je loša poruka koju dajemo tim osobama s invaliditetom jer nikome, uistinu nikome bez obzira kakav status taj čovjek imao, ma nije drago da se osjeća kao da je dobio nekakvu milostinju u smislu nečega. Dakle mi smo se kao društvo potpisivanjem svih mogućih konvencija, svih mogućih deklaracija, rezolucija, svega što postoji sa našim potpisom na sve to sa donošenjem zakona, a zakona koji se tiču osoba s invaliditetom u ovom Visokom domu deklarirali jasno i glasno da jesmo, da želimo da te osobe budu ravnopravni članovi hrvatskog društva i to je ono što moramo ispoštivati, a što iščitavajući ovakva izvješća nažalost shvaćamo da ne poštujemo i jednostavno ne odradimo ono što smo sami sebi stavili kao obvezu da trebamo odrađivat. I to je problem gdje nas s razlogom te osobe s invaliditetom prozivaju, a onda mi prozivamo evo u ovom primjeru resorna ministarstva i sve one koji bi trebali poštovat to što u zakonima piše, da to konačno počnu i raditi.
Jadranka Kosor, replika.
Hvala lijepa. Kolegice Tireli, nekoliko puta ste spominjali resorno ministarstvo, dakle Ministarstvo socijalne skrbi i u kontekstu činjenja i nečinjenja. Ja bih rekla da su u provedbi temeljnih dokumenata, prije svega Konvencije o pravima osoba s invaliditetom koju smo potpisali, nadležna zapravo i resorna sva ministarstva, dakle cijela Vlada, Vlada u cjelini jer se konvencija koja nas obvezuje odnosi na sva područja života, Vlada u cjelini mora ih provoditi. Dakle ne bih tu rekla da je bilo koje ministarstvo osobito resorno. Međutim, spominjali ste i odgovornost. To je u ovom slučaju jako teško, ali jako važno pitanje. Primjerice dokumenti koji govore o ustrojstvu Vlade predviđaju nekoliko povjerenstava koje su savjetodavna tijela Vlade Republike Hrvatske i u svim proteklim mandatima ta su povjerenstva imala značajnu funkciju u savjetovanju Vlade kojim putem ići. Jedno od takvih je Povjerenstvo za osobe s invaliditetom. Vlada Republike Hrvatske je tek prije mjesec dana osnovala to povjerenstvo. Dakle, trebalo je u kontinuitetu odmah nakon formiranja Vlade formirati sva povjerenstva, ali i Povjerenstvo za osobe sa invaliditetom. Prema tome, tu dolazimo do temeljnog pitanja, pa onda mislim i odgovora na koji način moramo funkcionirati. To je tijelo iznimno važno jer okuplja sva nadležna ministarstva. Međutim, okuplja i predstavnike Udruga osoba sa invaliditetom, dakle onih koji najbolje poznaju ono što se kaže situaciju na terenu.
Nansi Tireli, odgovor na repliku.
Zahvaljujem. Pa kolegice Kosor, da teško je u našoj šumi zakona i svega što imamo utvrditi i pokazati s prstom ti si odgovoran za nešto, jer naši zakoni su jednostavno tako složeni. Ali evo sad ste i sama spomenula da smo tek prije mjesec dana oformili Povjerenstvo za osobe sa invaliditetom. Sad opet se postavlja se pitanje tko je kriv. Ja tvrdim da je kriva opet Vlada zašto tek sad to povjerenstvo, zašto ne prije neću reći odmah mjesec dana nakon što su počeli raditi. Ali zašto za takvo povjerenstvo trebamo čekati, takvo jedno povjerenstvo trebamo čekati dvije godine. I ne vjerujem da pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom nije reagirala da nemamo još oformljeno povjerenstvo, da nemamo to što nam treba i što bi Vlada trebala. Ali onda dolazimo do one naše istine, a istina jeste i to se svaki dan sve više i više uvjeravamo da našoj Vladi ne treba nitko tko zna. To su pokazali toliko puta. Jednostavno ne slušaju one koji znaju i one koji mogu nešto reći i to nam je evo najočitiji primjer. Tko više zna, tko na više stvari može uputit, tko zna najkraći put do rješenja određenog problema od onih koji se sa tim problemom svaki dan suočavaju. A mi ispada da pišemo zakone u većini slučajeva koji će bit teško provedivi u praksi ili gotovo nemoguće će ih bit provest u praksi, ali glavno da smo mi izmijenili zakon, napisali novi zakon, a sad kome će on donijet dobro to izgleda danas manje briga. Važno da mi imamo jednu crticu ili jedan plusić više kao ministar koji je donio novi zakon ili promijenio nešto što je prije toga donio netko drugi, pa onda kažem evo to ne valja.
Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Pa uvažena zastupnice Tireli željela sam se u svojoj replici osvrnuti na ovaj dio kad ste govorili o Vladi ali evo uvažena gospođa zastupnica Kosor je upravo govorila o ovom savjetu koji je sada osnovan. Ja bih željela reći kad se o tome radi, spomenuli smo tu često puta sada i resorno ministarstvo i Vladu. Treba biti ne samo socijalno osjetljiv nego i duhovno osjetljiv, pa već u jako puno razina je Vlada pokazala da nema tu osjetljivost ni socijalnu, ni duhovnu. Jer zaista valjda misli da sve ono što je prije davano i udrugama koje se odnose na osobe sa invaliditetom ali što su se neka sredstva u socijali davala da je to sve bilo bespotrebno bacanje novaca u neku rupu bez dna i sada su oni to promijenili. Ono što je meni drago da je naša pravobraniteljica sve samo ne nevidljiva obzirom da smo jučer razgovarali sa pravobraniteljicom pučkom koja se žalila da joj se uopće ne odgovaraju ministarstva. Žalila se da je nema u medijima. Ono što moje je pohvalno da je pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom zaista vidljiva i zaista jako čujna i da ako tako bude ustrajna, onda vjerojatno za 2013. godinu će biti neki pomaci. Žalosno je da se mi ove dvije godine vraćamo natrag, umjesto da idemo naprijed. Tu bi se trebali svi skupa zapitati, ne samo mi u Saboru, nego i Vlada što to znači. Što su to prioriteti ove Vlade?
Odgovor na repliku Nansi Tireli.
Kolegice Sumrak, ja ne znam. Ja nešto vjerojatno ne razumijem u ovoj cijeloj priči. Ali kad gledamo ovako, dakle imamo pravobraniteljicu za osobe sa invaliditetom, osobu koja je 24 sata na dan implementirana u sve one probleme koji se tiču osoba sa invaliditetom. S druge strane, imamo resorno ministarstvo, imamo Vladu. Pa šta ne bi bilo toliko logički i pametno na kraju krajeva konzultirat tu pravobraniteljicu kako pisat zakone, kako donosit zakone i što se najbolje i najljepše može riješiti. Naš najveći problem jeste novac i to je ono što nas cijelo vrijeme košta. Ali tu dolazimo na ovo vaše da određena ministarstva nit odgovaraju na dopise koje dobivaju od resornih pravobraniteljstava, nit se odazivaju na pozive koje resorna pravobraniteljstva organiziraju. To je slučaj kada se na poziv pravobraniteljice odazvalo Ministarstvo socijalne politike i mladih vezano za sufinanciranje udruga, odnosno udružnih projekata ali se nije odazvalo Ministarstvu financija. Onda Ministarstvo socijalne politike kaže ej nama više mi na toj poziciji nemamo novaca i mi više ne možemo ništa što znači da mi problem nismo riješili. I onda postavljamo pitanje zbog čega ne rješavamo problem? Zato što si neki ministar ili neko ministarstvo dozvoli da uopće ne odreagira na poziv na koji ukazuje pravobraniteljica, bilo ova pravobraniteljica bilo bilo koja druga pravobraniteljica. Prema tome, mi logistiku imamo. Imamo mrežu, imamo bazu, imamo znanje, imamo čak i rješenja kako određene probleme riješiti. Međutim, problem je taj što netko ne želi slušati.
U ime Kluba zastupnika Hrvatske narodne stranke kolega Boris Blažeković.
Hvala gospođo potpredsjednice, gospođo Anka Slonjšak pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom, kolegice i kolege, građanke i građani Republike Hrvatske. Jučer smo raspravljali i o izvješću koje po stanovištu kluba HNS-a liberalnih demokrata jest na drugom mjestu po važnosti svih izvješća. A danas raspravljamo o izvješću koje po stanovištu kluba HNS-a mora biti prvo po važnosti. Problematiku koju tretira izvješće je problematika koja mora biti ispred svega što mi kao ljudi uopće trebamo početi raditi. Uvijek i na svakom mjestu prvo treba omogućiti normalan život potrebitima, a tek onda sve ostalo dolazi na dnevni red. I kad se raspravlja o proračunu i kad se raspravlja o obrazovanju, kulturi, zdravstvu, zapošljavanju, sigurnosti, prometu uvijek prvo osobe s invaliditetom pa onda svi mi ostali i sve ostalo. Svugdje i na svakom mjestu svi imamo pravo na jednakopravni tretman, svi smo pred državnim institucijama isti osim kad su u pitanju osobe s invaliditetom one imaju prednost i pravo prvenstva. Čini mi se da sam u replici čuo da je netko rekao kako ne možemo valjda cijelu Hrvatsku pretvoriti u zemlju za osobe s invaliditetom. Po stanovištu HNS-a i mojem osobno au contraire. Trebamo cijelu Hrvatsku pretvoriti u mjesto za osobe s invaliditetom. Hrvatska je zemlja s relativno velikim postotkom broja osoba s invaliditetom preko 11%. U siječnju 2013. 520 tisuća 437, za 2356 više nego prošle godine. Svi mi koji na sreću nismo osobe s invaliditetom moramo se s punom svijesti i ljudskom savjesti angažirati na društvenoj inkluziji svih naših invalidnih sugrađana i sugrađanki. U svom zaista opširnom i detaljnom, rekao bih vrlo kvalitetnom Izvješću za 2012. godinu pravobraniteljica za osobe s invaliditetom između ostalog navodi činjenicu da se osobe s invaliditetom nalaze u sve težim socijalnim uvjetima a nerijetko žive i u uvjetima siromaštva. Mi u klubu HNS-a smatramo da je tako nešto nedopustivo i ovim putem pozivamo sve državne institucije, a posebno Ministarstvo socijalne politike i mladih … da nitijedna osoba s invaliditetom ne živi u uvjetima siromaštva. Za osobe s invaliditetom se moraju naći sredstva kako bi živjeli s dostojanstvom i sretne po najvišim standardima kojim zajednica može i mora pružiti. Prema izvješću najveći broj zaprimljenih pritužbi, zamolbi i upita koji su otvoreni kao predmet bio je u … 2012. godini bilo u području socijalne zaštite 122 ili 21%, sljedeće područje bilo je područje pristupačnosti stanovanja i mobilnosti gdje je postupano u 66 odnosno 11% predmeta. Postupalo se u 11% predmeta vezanih uz područje zdravstvene zaštite, zahtjevi iz područja rada i zapošljavanja njih 63, odnosno 10%. Uredu pravobraniteljice se u 2012. godini obratilo više roditelja djece s teškoćama u razvoju i mladih s invaliditetom koji su svojim pritužbama ukazali na kršenja prava na inkluzivno obrazovanje od predškolskog odgoja pa do visokog obrazovanja. Na to područje odnosilo se 52 odnosno 9% pritužbi. Na području mirovinskog osiguranja odnosilo se 34 predmeta. Sljedeće područje je sa 23 odnosno 4% predmeta je pravosuđe. U 18 pritužbi 3% prijavljeno je nasilje, u 14 slučajeva 3% radilo se o savjetovanjima u područjima imovinsko-pravnih odnosa dok se u 5 pritužbi odnosilo na područje kulture športa i 4 u području međunarodne suradnje. Značajan dio rada Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom odnosi se na savjetovanje stranaka putem telefona. Aktivnosti Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom vezane su uz ukupnu problematiku koja se tiče osoba s invaliditetom. To su zdravlje, pristupačnost, mobilnost i stanovanje, sudjelovanje u javnom životu, odgoju, obrazovanju, profesionalna rehabilitacija i cjeloživotno učenje, rad, zapošljavanje, mirovinsko osiguranje, socijalna zaštita, pristup pravosuđu, suzbijanje diskriminacije, žene s invaliditetom, međunarodna suradnja, sudjelovanje u kulturnom životu, rekreaciji, razonodi i sportu, suradnja s organizacijama civilnog društva, podizanje razine svijesti, prijedlozi i prepreke za izmjene i dopune pravnih propisa u poduzimanju mjera radi poboljšanja položaja osoba s invaliditetom. U diskusiji o izvješću naprosto je nemoguće ukazati na sve probleme na koje nailaze invalidne osobe iz svih područja. Mi u klubu HNS-a odlučili smo se ukazati na neke u nadi da će drugi klubovi pojedinci ukazati na druge probleme izvješća, a koje se tiču života naših invalidnih sugrađana. Dakle, mi u HNS-u želimo u današnjoj raspravi ukazati na probleme zdravstvene zaštite osoba s mentalnim oštećenjem odnosno njihovim liječenjem i rehabilitacijom. Kod osoba s duševnim smetnjama, odnosno psihosocijalnim oštećenjem i više je nego kod svih drugih vrsta oštećenja prisutna visoka razina stigmatizacije i predrasuda. Njih se često smatra ne samo potpuno nesposobnim za bilo kakvu interakciju u društvu i radno nesposobnima već i opasnima za okolinu. Za razliku od osoba s drugim vrstama oštećenja oni se zbog prirode svog oštećenja nisu udruživali u udruge civilnog društva koje bi vršilo ulogu destigmatizacije i uklanjanja predrasuda i traženja više razine prava. Osobe s duševnim smetnjama u mnogome su u hrvatskom društvu zakinute i nalaze se u nepovoljnijem položaju od osoba s drugim vrstama invaliditeta. Tako se primjerice liječenje osoba s ovom vrstom oštećenja provodi uglavnom na razini bolničkog liječenja. Zbog nepostojanja izvanbolničkog sustava liječenja tzv. psihijatrije u zajednici, usluge koja predstavlja potporu samostalnom življenju … nedostatka rehabilitacije dolazi do višestrukih hospitalizacija ili smještaja u domove ili socijalne skrbi u kojima često provedu cijeli život socijalno isključeni, izolirani i često u potpunosti lišeni poslovne sposobnosti. Cilj unapređenja sustava zaštite i … donesena je Nacionalna strategija zaštite mentalnog zdravlja za razdoblje od 2011. do 2016. godine. Nacionalnom strategijom razvitka zdravstva predviđeno je osnivanje centara za mentalno zdravlje čiji je cilj bio poboljšati uvjete za uključivanje osoba sa psihičkim poteškoćama u svakodnevni život čime bi se spriječila njihova diskriminacija u društvu. Sljedeće mjere određene strategijom, a sukladno Zakonom o zdravstvenoj zaštiti donesena je mreža javne zdravstvene službe kojom je predviđeno ustrojiti službe za zaštitu mentalnog zdravlja i prevenciju ovisnosti. Službe za prevenciju izvanbolničkog liječenja ovisnosti i zaštitu mentalnog zdravlja formalno su ustrojene 2009. godine pri Županijskim zavodima za javno zdravstvo u svim hrvatskim županijama ali na način da je dotadašnja Služba prevencije ovisnosti dodana i zaštita mentalnog zdravlja. Međutim u mnogim županijama nije ustrojen multidisciplinarni tim aktivnosti koje se provode i dalje su uglavnom usmjerene na prevenciju ovisnosti i rad s mladima rizičnog ponašanja. … oblik liječenja osoba s mentalnim oštećenjem u RH je bolničko liječenje, a sustav prevencije i rehabilitacije koja bi trebala uslijediti nakon bolničkog liječenja nije razvijen. Ovdje izdvajamo neke preporuke koje se uglavnom odnose na sve bolnice, poboljšati uvjete boravka pacijenata u bolnici, pružiti dovoljnog životnog prostora po pacijentu na način da se prekine praksa smještanja osam osoba u istu sobu po kojoj se ne mogu kretati u kojoj nemaju privatnosti, ispuniti zahtjeve bolničke higijene, pacijentima pružati odgovarajuću pomoć u održavanju osobne higijene osigurati noćni ormarić uz svaki krevet, osigurati prostor za odlaganje osobnih stvari, omogućiti pacijentima oblačenje po osobnom ukusu, omogućiti svim pacijentima svakodnevno boravljenje na svježem zraku, arhitektonski prilagoditi bolnicu osobama s tjelesnim invaliditetom, omogućiti zapošljavanja dovoljnog broja stručnog osoblja te im omogućiti ciljanu edukaciju i dodatno obrazovanje, upoznati pacijente s njihovim pravima sukladno Zakonu o zaštiti osoba s duševnim smetnjama te Zakonom o zaštiti prava pacijenata i omogućiti im konzumiranje tih prava, donijeti podzakonske akte u skladu sa zakonom i međunarodnim propisima i smjernice kojima bi se detaljno reguliralo područje primjene fizičke sile na način da se njima jamči poštivanje ljudskih prava i zaštita od okrutnog i ponižavajućeg postupanja. Dozvolite mi da kažem ono što sam rekao jučer na jednu sramotnu činjenicu a tiče se svih. Radi se o sanitetskim, smještajnim, zdravstvenim, … uvjetima nekih psihijatrijskih bolnica u Hrvatskoj. U velikoj većini oni su naprosto nedopustivi. Želim upozoriti posebno na stanje na Gerijatrijskom odjelu Psihijatrijske bolnice u Vrapču. Taj odjel gdje nažalost odlaze pred sam kraj svog života neki naši mame i tate neki naši djedovi i bake izgleda apsolutno nedopustivo sramotno. To je inače mjesto koje bi trebalo izgledati najbolje i trebalo bi biti najuređenije s liječnikom opremom najnovije generacije i trebalo bi biti naprosto jedno čisto, ugodno, toplo mjesto. Ne postoji toliko dobar liječnik ili liječnica ne postoji toliko dobra medicinska sestra ili bolničar koji može nadomjestiti sramotne uvjete u kojima se pred svoje zadnje dane obitavaju neki od naših bespomoćnih sugrađana, neki naši djedovi, bake, mame i tate. Apeliram na ministricu socijalne skrbi i na ministra zdravlja da učine sve kako bi se to strašno stanje na Gerijatrijskom odjelu Psihijatrijske bolnice u Vrapču konačno promijenilo. I na koncu, mi u HNS-u smatramo da se u području brige za osobe s invaliditetom ne treba ni sa kim u svijetu uspoređivati, ne trebaju niti tuđe statistike, niti tuđi uspjesi, niti tuđi neuspjesi. Uvjerenja smo da Hrvatska treba samostalno i samosvjesno adekvatno zbrinjavati osobe s invaliditetom i to po najvišim mogućim standardima i najsuvremenijim saznanjima uopće. Izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom može biti stvarno dobra polazna točka za realizaciju navedenog. I dok se zadnja osoba s invaliditetom bude osjećala ugroženom naš posao neće biti završen. I …. Konvencije o pravima osoba s invaliditetom "Ništa o nama bez nas". Naime, sve vezano uz osobe s invaliditetom treba raditi u suradnji s njima. Samo osobi s invaliditetom same zaista znaju što i kako im treba urediti njihove vrijedne jedinstvene živote. Mi koji se možemo sami za sebe brinuti možemo samostalno zadovoljavati svoje potrebe i rješavati svoje probleme, mi ćemo se snaći i s nešto manje suvremenih civilizacijskih tekovina. Oni koji to ne mogu naša su prioritetna briga i to jasno prvenstveno radi njih i njihovih potreba ali i radi nas da bi se i sami nešto češće osjećali više kao ljudi. Klub HNS-a liberalnih demokrata prihvat će izvješće.
Ana Komparić Devčić replika.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Kolega Blažeković vi ste nekoliko puta u svom izlaganju kao i brojne kolege prije vas opet nažalost osobe s invaliditetom gurali u Ministarstvo socijalne politike i mladih kao i Ministarstvo zdravlja. Ja još jednom apeliram na svih nas ovdje dakle jest pripadaju u Ministarstvo socijalne politike i mladih onoliko koliko pripadamo i vi i ja. Oni pripadaju u sva ministarstva, dakle moramo sagledavati problem osoba s invaliditetom globalno. Naprosto je to tako, a mentalni sklop svih nas nažalost još uvijek je da ih uporno guramo u socijalu i zdravstvo. Želim naglasiti još jednu stvar, ministarstva propisuju načelne odredbe, moramo se spustiti niže. Jedinice lokalne samouprave vjerojatno bi trebale puno više osluhnuti potrebe svojih sugrađana jer oni tamo žive svaki dan. Ministarstvo ne može propisati što je dobro za neko mjesto u Slavoniji ili u Rijeci ili u Splitu ili u Dalmatinskoj zagori, nisu potrebe i problemi s kojima se susreću osobe s invaliditetom na svim tim područjima jednake. Dakle mi ovdje moramo apelirati na naše jedinice lokalne samouprave za koje ću se ja usuditi reći da dosta malo čine evo blago ću to upotrijebiti za naše sugrađana. Mi se svi fokusiramo na ministarstva to je činjenica, oni propisuju zakone, mi donosimo te zakona i propise ali jedinice lokalne samouprave gdje ti ljudi svaki dan žive moraju puno, puno više činiti za te naše sugrađane. Zahvaljujem.
Odgovor na repliku Boris Blažeković.
Hvala. Hvala kolegice. Ja se načelno slažem sa vama. U svojoj sam raspravi nekoliko spomenuo da mislim na sve nas, kada sam mislio na sve nas mislim na svakog građanina RH koji nije invalidna osoba. Najveća odgovornost jest za poboljšanje situacije na nama političarima. Postoje stvarno resorna ministarstva koja opet mogu više napraviti nego što možemo mi. Mislim da situacija u Hrvatskoj nije tragična što se tiče brige osoba s invaliditetom. Mislim da je moguće poboljšati trenutnu situaciju. Ali isto tako ono što sam rekao mislim i dalje a to je da dok zadnja osoba sa invaliditetom se bude osjećala ugroženom ili da su ugrožena njena prava naš posao ne može biti završen. Što se tiče jedinica lokalnih samouprave, uopće tu nemamo šta diskutirati. To je jasno da su one dio države koja mora na svoj adekvatan način se brinuti za građane na njihovom području i to po mojemu dubokom uvjerenju od mjesnog odbora do županije, odnosno do grada, općine, do općine, grada ili županije. Osobno mislim da je ova rasprava pokazuje i to već drugu godinu za redom da smo mi svi senzibilizirani, svi, iz svih stranaka, vrlo senzibilizirani u odnosu na naše sugrađane sa invaliditetom. Ali mislim da nismo možda dovoljno potaknuli sve one nadležne i na državnoj i lokalnoj razini da učine nešto više kako bi se svi ti problemi što bolje i što adekvatnije riješili.
U ime Kluba nezavisne zastupnice Jadranke Kosor i HGS-a kolegica Jadranka Kosor.
Hvala vam lijepa gospođo potpredsjednice, gospođo pravobraniteljice. Hvala vam lijepa na opsežnom, detaljnom, preciznom izvješću i na onom što ste na kraju i uputili kao poruku zastupnicima u Hrvatskome saboru. A vjerujem da ćemo svi koji evo danas deklarativno dajemo potporu i vjerojatno će ovo izvješće biti prihvaćeno konsenzusom o tome, o tim preporukama vezanim za zaključke koje bismo trebali donijeti nakon ove rasprave, voditi računa. Ali ne samo danas nego kada budemo donosili i mnoge druge odluke od Odluke o državnom proračunu za sljedeću godinu ali i kroz implementaciju ovih prijedloga i zaključaka konstatacijama o tome što nije dobro a što je dobro da ćemo to ugrađivati i u naše propise ali da ćemo ih naravno i provoditi. Nažalost, ovo izvješće je podneseno 31. ožujka ove godine, raspravljamo o njemu tek danas. Pa se tako dogodilo i da sam početak izvješća gdje pravobraniteljica konstatira da ćemo 1. srpnja 2013. obilježiti petu obljetnicu osnivanja ureda pravobranitelja, pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom zakašnjelo. No, svejedno je dobro podsjetiti se na to jer evo igrom slučaja, igrom sudbine vjerojatno sjajno se poklopilo da je peta obljetnica osnivanja ureda isto tako i dan početak ulaska Hrvatske u Europsku uniju, našega članstva. Prema tome, ništa nije slučajno. Mislim da smo već prije pet godina kada smo donosili odluku da se osnuje ured pravobraniteljice pokazali snažnu volju da dižemo standarde i standarde u brizi o osobama sa invaliditetom moramo neprekidno pojačavati tu letvicu neprekidno dizati. I iznimno sam ponosna što je na čelu ureda pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom osoba sa invaliditetom. I moram se podsjetiti rasprava od prije pet godina nije bilo posvuda sluha da se na to mjestu ili tu odgovornu dužnost izabere upravo osoba sa najtežim invaliditetom. I iznimno sam ponosna što smo ustrajali, što je to tako jer su postojale što? Predrasude da osoba sa teškim invaliditetom ne može obavljati tako zahtjevnu dužnost. I mislim da upravo gospođa Slonjšak dokazuje, ruši predrasude, ruši predrasude ne samo u glavama nego često puta i u političkim odlukama i da je to bila jedna od boljih odluka na kojoj smo se isto tako koliko se dobro sjećam konsenzusom odredili. Sigurno da je rat dodatno, Domovinski rat i agresija na Hrvatsku dodatno su senzibilizirali sve nas da se okrenemo prema problemima onih koji su drugačiji, da se okrenemo prema onima koji zahtijevaju dodatnu pozornost društva u ostvarivanju svojih prava koja su jednaka kao i prava svih drugih ljudi. Dobro je još jedanput podsjetiti da smo, da je Hrvatska bila među četiri zemlje koja je, među četiri zemlje koje su i potpisale i ratificirale Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom. Jer su mnoge države potpisale ali je proces ratifikacije itekako potrajao kod nekih i traje. A mi smo svoju odlučnost da sve ono što konvencija određuje kao minimum, kao okvir za minimum prava odlučili i provoditi u stvarni život. I na to se trebamo vraćati svaki dan. Jer je upravo Parlament bio taj koji je ratificirao konvenciju i rekao da, idemo taj posao raditi. I nas sve obvezuje Konvencija dame i gospodo, ne pojedini zakoni toliko, nas obvezuje Konvencija. A Konvencija jasno kaže jednaka prava za osobe sa invaliditetom i određuje vrlo jasni okvir za ostvarivanje tih prava. Ono što je poražavajuće u ovom izvješću ne zbog toga što bi ga ured pravobraniteljice krivo napisao, nego konstatacija koja je nažalost istinita o tome da u 2012. nije došlo do promjene negativnih kretanja. Dakle, sva ona negativna kretanja koje smo obilježili kroz protekle godine i dalje su kamen spoticanja u provedbi prava osoba sa invaliditetom. Posebno pravobraniteljica ističe i mislim da o tome nije bilo osobito riječi u dosadašnjim raspravama vezano za krizu s kojom smo suočeni za pad gospodarstva, za povećanje broja nezaposlenih. Dakle ukazuje i na to vas kolegice i kolege upozoravam kada budemo donosili neke druge zakone, izmjene zakona, ovrhe, ovrhe dodatno, upotrijebiti ću tu riječ, unesrećuju osobito osobe s invaliditetom koje ostaju bez sredstava za život na što upozorava gospođa Slonjšak i osobe sasvim sigurno s invaliditetom koje ostanu bez posla. Sigurno je da osoba s invaliditetom koja ostane bez posla neusporedivo teže pronalazi novi. Nepoštivanje zakona nažalost je uobičajena pojava u Hrvatskoj, ne samo kad se govori o osobama s invaliditetom. Mi smo ti koji smo uvijek spremni kad nam to odgovara reći da se određeni zakon ne treba do kraja poštovani, a tome smo svjedoci i ovih dana u različitim situacijama, a ako smo za to neki zakon u nekim segmentima ne treba poštovati onda ga trebamo mijenjati i onda treba poticati izmjene zakona. Istaknut ću primjer i Zakona o pravima hrvatskih branitelja gdje je vrlo jasno davnih godina naznačeno da prvenstvo u zapošljavanju u javnim poduzećima i imaju hrvatski branitelji koji su se javili na natječaj. Malo je onih koji su to poštovali pa smo bili u situaciji da smo neke natječaje morale i poništavati jer su se ljudi koji su ih vodili ta poduzeća, sigurna sam da je tako i danas, usudili nepoštovati odredbe Zakona o pravima hrvatskih branitelja. Dobre smo projekte započeli proteklih godina. Jedan od osobito važnih bio je osobni asistent za najteže invalide. Drago mi je da Vlada nije odustala od tog projekta, međutim podsjećam i na projekte kao što je pristupačna Hrvatska jer smo se suočili sa činjenicom da npr. u jednom gradu, neću ga sad imenovati, bila sam osobno nazočna, uz Međunarodni dan osoba s invaliditetom mislim da su neki možda i od vas ovdje bili na tom događaju, dakle gdje smo ustanovili da niti radionica i prodavaonica za ortopedska pomagala nije ni na koji način prilagođena, da ima nevjerojatne stepenice, dakle stepenice koje i ljudi koji nemaju bilo kakvih poteškoća jedva savladavaju. To su najviše stepenice koje sam vidjela ikad u životu, dakle to je bio ulaz u prodavaonicu odnosno radionicu s ortopedskim pomagalima. Dakle osoba u kolicima nije mogla bez pomoći troje, četvero ljudi niti sanjati da u takvu prostoriju može uopće ući. Od neprilagođenih pošta, banaka, zavoda za mirovinsko osiguranje, ambulanti, domova zdravlja, bolnica da i ne govorim i mislim da smo sredstvima koja su izdvojena proteklih godina ipak učinili znatne pomake pa apeliram na Vladu da u sredstvima koja će se određivati u proračunu vodi računa o tome. Bilo je riječi o smanjivanju sredstava za udruge osoba s invaliditetom. Samo vas podsjećam da smo proteklih godina svake godine iz državnog proračuna na različitim razinama kroz različita ministarstva iz državnog proračuna Republike Hrvatske za financiranje nevladinih udruga izdvajali godišnje oko milijardu i 600 milijuna kuna. Jednako toliko, dakle oko milijardu 500, milijardu 600 sa lokalnih razina kad se sve zbrojilo. To je ogroman novac. I slažem se da u teškim vremenima taj novac treba smanjivati, odrediti jasne kriterije, nikako linearno, svima jednako odrezati odnosno smanjivati, ali apeliram da za udruge osoba s invaliditetom osobito za one udruge koje okupljaju osobe sa najtežim invaliditetom ta sredstva ne smanjujemo nego ako drugima s obzirom koje su realizirali ili bolje rečeno koje nisu realizirali smanjimo i da pojačamo na ovim pozicijama. Puno se ovdje govorili o diskriminaciji, o tome kako se ima ili nema sluha. Ja vas podsjećam kolegice i kolege da smo i mi u Hrvatskom saboru donijeli jednu diskriminirajuću odluku u ovom sazivu, da nije bilo sluha. O čemu se radi? Zakon o sportu, Zakon o sportu koji je odredio ove naknade najzaslužnijim sportašima i to osvajačima medalja na svjetskim i olimpijskim igrama gdje je u slučaju osoba s invaliditetom, sportaša s invaliditetom, izostavljena kategorija osvajača medalja na svjetskim prvenstvima. Dakle donijeli smo odluku kroz zakon i ja sam u ime kluba svoga uložila amandman da se prihvati i prijedlog da se odnosi ta mogućnost i za sportaše s invaliditetom koji su osvojili medalje na svjetskim prvenstvima. Radi se u ovom trenutku o samo četiri osobe, samo četiri takva sportaša i taj amandman nije bio prihvaćen. Prema tome, kad se zauzimamo za neću reći visoke nego normalne standarde onda i mi ovdje u ovoj sabornici trebamo o tome voditi računa. Pri kraju o medijima. Mediji vrlo često na posebno nevjerojatan način ignoriraju sve ove probleme o kojima govorimo. Na nacionalnim televizijama često se možemo susresti sa, upotrijebit ću tu riječ, ona je teška, getoiziranjem ovoga problema pa se razgovor o problemima osoba s invaliditetom gura isključivo u specijaliziranje emisije ako ih uopće ima. Zato pohvaljujem, mislim da to mogu i sa govornice, jučerašnju emisiju gospođe Trbović koju je posvetila upravo mladim ljudima, djeci, obiteljima u kojima su rođena djeca sa najtežim oblicima invaliditetima, dakle sa Down sindromom, sa autizmom i to je pravi način na koji treba pristupati problemu. Znači u prime time, u vremenu kad su te emisije najgledanije onda otvorimo ovakvu raspravu i onda neka urednici pozovu ako bude potrebe katkad i nekog od zastupnika, iz Vlade. Tu je otvoreno niz problema koji će ostati u zraku. Ostat će u zraku do sljedećeg izvješća. Da ja vas molim gospođo potpredsjednice jako je teško se nadglasavati sa kolegama koji upravo dolaze. Dakle, ostat će u zraku do sljedećeg izvješća gospođe pravobraniteljice. I evo na samom kraju još jedanput podupirem zaključke koje je pravobraniteljica Slonjšak predložila. Na kraju ove rasprave predlažem da ih prihvatimo. Oni su taksativno navedeni i oni u suštini obuhvaćaju sve one probleme o kojima smo u konačnici i mi ovdje govorili. Dakako da ćemo prihvatiti ovo izvješće i vjerujem da u sljedećem jedna od ključnih rečenica neće biti da problemi sa kojima se suočavamo i dalje ostaju isti. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. Boro Grubišić, replika.
Hvala lijepo. Drago mi je gospođo Kosor da ste spomenuli Zakon o športu i znam na koga se i odnosi. Četiri su osobe spomenute. Jedna je iz Slavonskog Broda. Dakle, svjetski prvak u jednom trenutku kasnije drugo ili treće mjesto na Svjetskom prvenstvu slijepih u kuglanju. Dakle, gospodin Milutinović, hajde da kažem imenom i prezimenom. No, kada sam i pisanim putem od vaše Vlade zatražio da se to da kažem honorira, da se to evaluira taj uspjeh evo zadnji dan tekuće godine u kojoj ste vi bili predsjednica Vlade je to regulirano. Hvala bogu da je, pa makar i zadnji dan tekuće godine, ali evo to je bilo izregulirano. Tako da bi bilo dobro da o ovom Zakonu o športu ovaj saziv Sabora u svezi takvih uspjeha i rezultata koji doprinose i promidžbi Hrvatske na kraju krajeva i osoba sa invaliditetom Sabor zauzme i donese drugačiji stav. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku, poštovana zastupnica Jadranka Kosor.
Hvala vam lijepa kolega Grubišiću. Jedva sam vas čula od žamora, pa ću pokušati ponovo nadglasavati žamor evo pridošlih kolega i kolegica kojima želim dobrodošlicu. Točno važno je ja mislim i ono što i vi hoćete reći i što ja hoću sada reći. Kad se radi o dobrim i važnim projektima važno je da svaka Vlada preuzme ono što je prethodna dobro napravila i to provodi, a pokušava uklanjati nedostatke i popravljati ili bolje rečeno ispunjavati praznine.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Branko Vukšić i njegova replika.
Uvažene kolegice Kosor, slažem se sa vama da trebam ovdje istaknuti i pozitivne primjere kao što ste vi zapazili i jučerašnju emisiju Danijele Trbović i Hrvatske televizije i urednika koji uređuje tu emisiju. Znači, ne samo Danijela. To je upravo primjer kako bi trebala Hrvatska televizija koja je javna, nacionalna televizija reagirati. Spomenuli ste jedan zanimljiv primjer, rekli ste da u jednoj proslavi čak je istaknuto da ni prodavaonica sa pomagalima za osobe sa invaliditetom nije prilagođena osobama sa invaliditetom. Ali to vam je isto kao i ovdje u Saboru. Deklarativno smo mi svi demokrati i svi se zaklinjemo u demokraciju, međutim koliko puta mi je iz ove govornice rečeno kako se vi usudite to govoriti ili kako se vi usudite nama držati lekciju, a onda taj čovjek meni održi lekciju sa moje pozornice. Često smo licemjerni u stavovima vlastitim. Ne dopuštamo drugima ono što dopuštamo samima sebi. To je i ovaj primjer što ste vi naveli.
Odgovor na repliku, poštovana zastupnica Jadranka Kosor.
Točno da, posebno je to loše u politici. Dakle, standarde koje želimo nametnuti drugima sami ne poštujemo ili pokazujemo svakodnevno da nas baš briga za njih. Što se tiče ove emisije koju sam spomenula ona je važna i stvarno je bila dobra i slažem se treba istaknuti i urednike koji su se odlučili na takvu emisiju. Ona je bila dobra prije svega zbog toga što kod ljudi koji nedovoljno poznaju, a puno je ljudi koji okreću glavu zato što im je teško nešto čuti što im je, o čemu ne žele uopće razmišljati. Dobro je zbog toga što pomaže taj način, ležeran način s puno poštovanja, zato što uklanja predrasude. I to je jako važno. Često puta nismo se u stanju pomaknuti zato što imamo predrasudu prema drugom i drugačijem, i u politici.
Hvala lijepa. Poštovane kolegice i poštovani kolege, sad bismo zastali sa raspravom o Izvješću o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu. Glasovali bi i o odrađenim temama dnevnog reda. Time smo završili odlučivanje o odrađenim točkama dnevnog reda a prelazimo ponovo na raspravu po klubovima zastupnika o Izvješću o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu. Na redu je Klub zastupnika HDSSB-a u Hrvatskom saboru i poštovani zastupnik Boro Grubišić, drugi dio Igor Češek. Molim koji moraju ići neka idu tiho, da omogućite poštovanom zastupniku da iznese stajalište kluba. Možemo? Možemo početi sa raspravom. Molim malo zastupnice i zastupnike da sjednu u klupe i omoguće rad Saboru. Hvala lijepa.
Evo gospodine predsjedniče ja sam se poveselio da ću govoriti pred velikim brojem zastupnika a ono opet isto. Nakon glasovanja je manje zanimljivo u ovom Visokom domu, ali Klub HDSSB-a će govoriti i podržati Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu jer smatramo da je i rad same pravobraniteljice i njena borba za prava za osobe sa invaliditetom i vrlo hrabra i uporna i da je takva da pokušava i u institucijama političke vlasti, javnim institucijama uraditi promjene koje bi išle u korist skupine ljudi, velike skupine ljudi koje ona zastupa sa pravobraniteljske strane. U samom Izvješću piše da u Republici Hrvatskoj jedna osmina stanovnika su invalidi. Dakle, radi se o 520 tisuća i 437 osoba. Ili to je točno osmina po novom popisu stanovništva iz 2011. godine. Osmina je 12,5% ako računamo u postotcima. Kada usporedimo to sa zemljama Europske unije ili drugim, ne bih htio iznositi podatke o drugim zemljama, nekih egzaktnih podataka u drugim zemljama i nema o ukupnom broju invalida ali po onome što se govori u svezi zaposlenosti invalida u drugim zemljama mislim da je taj broj znatno manji. Danas smo čuli ovdje puno toga o ovom izvješću, uglavnom pozitivnoga, ali ono o čemu bih ja htio danas govoriti to su oni apsurdi i rekao bih nepravde koje su jasne i konkretne i koje bih ja ovdje iznio. Osoba koja mi je poslala i dokumentaciju i pismo nije znala da će danas ili ovaj tjedan na dnevnom redu Hrvatskoga sabora biti izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom. A već sam rekao jučer kada se govorilo o izvješću pučkog pravobranitelja da je jedna osoba iz Slavonskog Broda zatražila ortopedsko pomagalo u obliku skutera kojega je imala i prije, ali je sada potreba za novim i ima pravo na novo, dobila odbijenicu od HZZO-a pod obrazloženjem da to nije u skladu sa propisima HZZO-a koji ima unificirana pomagala i vozila koja se propisuju u određenim slučajevima. Niti jedan od nas ovdje prisutnih, niti jedan od ljudi u Hrvatskoj nije ni genetski ama baš i nikako podjednak pa čak ni braća blizanci, osim eventualno jednojajčanih, pa tako niti svaki invalid sa svojim potrebama nije jednak, pa ni potrebe svakog od osoba s invaliditetom potrebe nisu jednake. Pa čak i kada je skuter o kojemu je riječ ovdje i o potrebi nabavke takvoga zbog atrogrifoze generalizate, tako je dijagnoza latinski, koji je jeftiniji od kolica koje nudi HZZO za 500 kuna, dakle 500 kuna bi uštedio HZZO ali odbijenica je došla i od prvostupanjskog i od drugostupanjskog povjerenstva HZZO-a. I jasno da se u takvom očaju osoba obratila nekome tko će to evo i ovdje iz saborskih klupa reći, radi se o osobi Kristini Terihaj. Ovdje je dokumentacija i sve ostalo pa samo da se snađem malo. No o čemu sam htio zapravo reći je i ono što je gospođa pravobraniteljica iznosila, a to je uključenost osoba s invaliditetom u sve pore da kažem hrvatskoga društva. Ovdje imam dakle izvučeno stopu zaposlenih osoba s invaliditetom u ukupnom broju osoba s invaliditetom. Pa od ovih 520 tisuća osoba s invaliditetom zaposleno je njih 10%. U usporedbi s drugim zemljama u Europi, npr. zaposlenost osoba s invaliditetom u Austriji je 52%, u Danskoj 57%, u Švedskoj 62%, u Ujedinjenom Kraljevstvu, Velikoj Britaniji 48%. To su nekakvi da kažem prvaci i oni koji provode politiku prema invalidima upravo onako kako je rekla kolegica ovdje, prema konvenciji koju je Hrvatska potpisala i poštuje. Najniži stupanj zaposlenih osoba ili postotak zaposlenih osoba s invaliditetom u odnosu na ukupan broj osoba s invaliditetom ima Bugarska s 5,3 i Rumunjska 2,9, a odmah potom Hrvatska sa 10%. To su podaci službeni koji postoje u Europskoj uniji i u Europi općenito. Apsurdi o kojima sam govorio i koji se događaju gotovo svakodnevno i zbog kojih naša pravobraniteljica osoba s invaliditetom ima 1600 da kažem pritužbi, podnesaka, prijava, telefonskih razgovora i svih ostalih oblika dakle kojim se osobe s invaliditetom obraćaju pravobraniteljici za osobe s invaliditetom, dakle su raznorodni i ima ih na svim poljima. Počevši od onoga što je govorila gospođa Kosor o Zakonu o sportu gdje jedan slijepi, potpuno slijepi, dakle 100%-tni invalid, kuglač, svjetski prvak u nekoliko i osvajač medalja u nekoliko svjetskih prvenstava ne može biti adekvatno tretiran i nagrađen od ove naše sportske države, nacije, kako god hoćete. Kada govorim o sljepoći ili o teškoj slabovidnosti moram reći da je stopa naknade za potpunu sljepoću i slabovidnost u Republici Hrvatskoj najniža od svih naknada u Europi, niža i od onih država koje nisu članice Europske unije, npr. BiH, Srbije, Albanije, i Albanije čak, i to dva puta. Naknada za sljepoću za invalidnost u sljepoći je niža nego li u Albaniji. U BiH naknada je oko 2000 kuna, u Hrvatskoj oko 600 čini mi se, zna bolje pravobraniteljica. I to je žalosno i sramotno. Pa treba se samo prisjetiti, kao što sam i prije govorio o toj kategoriji osoba s invaliditetom o tome kako oni ni svoje najdraže ne mogu vidjeti, djecu, unuke, one koji dolaze na svijet i poslije njih će biti, oni ih nikada neće vidjeti. Ne bih htio biti patetičan, previše emocija u ovo izliti, ali se moramo zapitati i razmisliti o ovim stvarima. Kažu da je apsurd i to da ako dijete s posebnim potrebama, sa teškoćama pardon u razvoju, dakle dijete s teškoćama u razvoju boravi u dječjem vrtiću duže od 4 sata pa ako otac zakasni po njega u vrtić, ako je više znači 20 minuta, 4 sata i 20 minuta, da onda mora, dakle da mu se naknada skida sa 1250 na 625 kn, prepolovljava se. Pa je li to isto u redu. U ovome izvješću na stranici 17. je upravo ono po čemu je HZZO postupao kod ove gospođe o kojoj sam, gospodične o kojoj sam govorio o nabavci potrebnog skutera zbog teške, zaista teške bolesti. I mislim da sam našao zapravo odgovor da se HZZO i povjerenstvo držali promjene zakona koje su donešene ili unešene u načinu ostvarivanja prava na ortopedska pomagala koje su nepovoljne za osobe, a odnose se na nemogućnost izvanrednog odobravanja pomagala. To je upravo primjena promjene te zakonske odredbe. A o tome i sam znam iz osobnog iskustva kao kirurg da je ograničena količina, odnosno potrebna količina potrošnih materijala poput pelena i drugih stvari o tome da i ne pričamo. I to se susrećemo svakodnevno s traženjem ljudi koji dođu i mole doktore napišite mi da su mi potrebne pelene ili neka druga pomagala. Pa i ova gospođa koja govorim o ovom skuteru ima nalaz ortopeda trenutno kako se kaže sanacijskog ravnatelja bolnice u Brodu u kojem jasno i decidirano piše da je potreban skuter, jer čovjek je pregledao nju ali povjerenstvo je riješilo drugačije. Pa mislim da tu treba biti fleksibilniji, a poglavito stoga što je to isto vozilo jeftinije 500 kuna od onoga što nudi HZZO. O tome da u zaštiti zdravlja osoba sa invaliditetom nema ni naznaka o onome što je zacrtano u odluci Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi, a to je Nacionalni spinalni centar. Dakle, ono kako je napisala gospođa pravobraniteljica da su svi planovi zastali, da nema napretka u ostvarivanju prava osoba sa invaliditetom. Dakle, postoji jedan zastoj. Jasno da je to uzrokovano, a ja bih rekao prije svega materijalnim stanjem i države i društva ali je i pitanje volje onih koji mogu to promijeniti poglavito u lokalnim, jedinicama lokalne samouprave, regionalne samouprave gdje pojedine osobe sa invaliditetom žive i ostvaruju svoja prava. Mi se volimo zvati i socijalnom državom, mi se volimo zvati evo čak i partija koja ima socijalni ili predznak na čelu vladajuće koalicije. Ali čini mi se da u odnosu na neke ranije godine je li razlog tome ova materijalna kriza, recesija ili ne da smo pomalo postali i manje socijalni nego što je to bilo prije dvije, tri godine. O ostalim temama koje su zahvaćene ovim opširnim, iscrpnim izvješćem o kojem su se, o tim temama o kojima su pričali ostali govornici prije mene ja se ne bih ponavljao nego bi evo dočekao gospodu sa replikama pa bih im i odgovorio. Uglavnom gospođo pravobraniteljice čestitam na ovom izvješću koje je iscrpno, koje nam daje punu informaciju o stanju, dakle ove našeg dijela ove naše populacije kojih ima 520000, o svim problemima s kojima se susrećete kako ih rješavate podržat ćemo vaše izvješće i vas osobno u radu u ime kluba HDSSB-a i moje osobno ime. Hvala lijepo.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Prva replika i poštovana zastupnica Ana Komparić-Devčić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Pa kolega, rekli ste u svom izlaganju o velikom broju nezaposlenih osoba sa invaliditetom i spominjali ste brojku od 527 tisuća koliko je zaistinu osoba sa invaliditetom u Republici Hrvatskoj. Ja samo želim zbog javnosti reći da na dan 31. ožujak 2013. godine na Zavodu za zapošljavanje ima 6692 osobe sa invaliditetom koje traže posao, tako da ne bi ostalo u zraku, dakle da imamo 520000 nezaposlenih osoba sa invaliditetom. Ono na što još također želim ukazati što nije danas zapravo uopće bilo govora podržavam apsolutno, a to ste me podsjetili kad ste dotakli Zavod za zapošljavanje. Zapravo sam se sjetila ministra Miranda Mrsića koji je krenuo u reviziju invalidskih mirovina i apsolutno ima moju osobnu podršku u tome. Jer ako se dokaže da je i jedna mirovina, da je jedna osoba otišla u invalidsku mirovinu protuzakonito onda je to sramota za cijeli sustav i za svih nas zajedno. I molim vas pripazimo i to je kolegica iz HDZ-a u svom izlaganju rekla pripazimo na termine koje koristimo. Osobe sa invaliditetom i djeca sa teškoćama u razvoju. Ovaj Visoki dom mora poštivati i promicati da se zaistinu koriste oni termini za koje smo se svi ovdje zajedno složili da su to termini i koje osobe sa invaliditetom su prihvatile kao termine za korištenje.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Poštovana i draga kolegice recite vi vašem ministru Mirandu Mrsiću da se pobrine kako to da Fond za mirovinsko osiguranje isplaćuje 120 milijuna nepripadnih mirovina, ali bez ovog dijela o invalidima. Dakle, mirovina koje odlaze pokojnima već deset godina pokojnima u nekim drugim državama, a hrvatski su državljani i primaju mirovine. No rodbina nije prijavila ni u Novom Sadu ni u Banja Luci smrt tih starijih ljudi. O tome se vi pobrinite, kako iz godine u godinu Fond za mirovinsko osiguranje isplaćuje 120 milijuna nepripadnih mirovina. To mu recite pa će uštedjeti 120 milijuna godišnje od toga. A što se tiče terminologije pa možete s obzirom da smo mi govorili svašta i mijenjali terminologiju može se potkrasti greška, nemojte mi zamjeriti. Što se tiče ove tablice koja ovdje postoji ja sam govorio, a vi ste malo niste baš s ušima bili u konvalidaciji vašim, dakle radi se o stopi zaposlenih osoba s invaliditetom u ukupnom broju osoba sa invaliditetom. Jeste me shvatili sada? Jeste sad poslušali? Jeste. E ta stopa je u Hrvatskoj 10% pa ako je ukupan broj osoba sa invaliditetom 520 tisuća zaposleno ih je 52 tisuće. A u Engleskoj Velikoj Britaniji Ujedinjenom Kraljevstvu United Kingdom, Austriji, Danskoj, Švedskoj preko 50% od ukupnog broja osoba. O tome se radi. Prema tome, mislim da vam je sad jasno da nema potrebe više za replikom. Hvala lijepo.
Hvala i vama. Nova replika bez obzira koliko je ova bila jasna. Poštovani zastupnik Branko Hrg.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Kolega Grubišić vi ste kao što je već ovdje bilo govoreno govorili o zapošljavanju osoba s invaliditetom i situaciji u Hrvatskoj. Realno gledajući jasno je da će to biti vrlo teško u nekakvom narednom vremenu popraviti obzirom na ukupnu nezaposlenost u RH. No ono gdje se može nešto napraviti i pripomoći to su u principu udruge, udruge osoba s invaliditetom. Dakle, one imaju određene mogućnosti javljati se na razne programe, projekte i jednim dijelom barem možda privremeno zapošljavati. Neće to sigurno riješiti zaposlenost svih osoba s invaliditetom ali mislim da u nekim drugim područjima osim javnog sektora da ih se prisili i primora u principu vrlo je nerealno očekivati nekakvo brzo poboljšanje. Ali zato bi trebalo prihvatiti u Izvješću pravobraniteljice upravo da se uvaži posebnost Udruga osoba s invaliditetom kako bi im se olakšalo i omogućilo evo da i one u svom radu i aktivnostima pripomognu zapošljavanju ne samo u brizi o osobama nego i zapošljavanju osoba s invaliditetom jer ima primjera gdje stvarno evo u mom gradu u Križevcima Udruga invalida Križevci zapošljava oko 27 osoba što s invaliditetom što osoba koje pomažu osobama s invaliditetom. I za sve su osigurali sredstva iz projekata na koje se javljaju. Znači, postoji mogućnost da se nešto i u tom dijelu napravi.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Boro Grubišić.
Hvala lijepo kolega Hrg. Dobro ste to rekli i slažem se s vama, ali naime na stranicama pravobraniteljice za osobe s invaliditetom postoje razni prijedlozi i evo ovdje su zaključci i prijedlozi poboljšanja u svezi zapošljavanja osoba s invaliditetom. Ima ih dakle 5 vrsta, 5 zaključaka i prijedloga. I jasno ako se toga pridržavamo, ako to malo pročitamo onda bi sasvim sigurno, i poslušamo, ako to poslušamo, onda bi sasvim sigurno i više osoba sa invaliditetom našlo svoje radno mjesto. Hvala lijepo.
Hvala i vama. Nova replika i poštovani zastupnik Ante Sanader.
Gospodine predsjedniče Sabora, uvaženi zastupniče evo vi ste govorili o zapošljavanju dosta invalida pa bilo bi interesantno vidjeti, iako zakon obvezuje, koliko imamo npr. zaposlenih invalida ovdje u Saboru, koliko imamo po ministarstvima? Jer zakon to nalaže da smo dužni u sve institucije zaposliti invalide. Pa bi onda vidjeli kakav je odnos naš pa evo i mi saborski zastupnici … da potaknemo da se prvo ovdje zaposle kod nas invalidi oni koji mogu jer oni mogu mnoge poslove ovdje obavljati koji su u Saboru. A kakvo je stanje invalida najbolje je evo i jučer smo imali članak bar dolje kod mene u Dalmaciji Ante Raos ovaj naš koji je predsjednik udruge rekao je da su apsolutno zapušteni i da se ne vodi briga. I sljedeći problem su europski fondovi. Oni nemaju sredstava za pripremiti projekte europskih fondova jer ovdje se, oni se financiraju kako je ovdje rečeno kao udruga i pomaže im se na razno razne načine ali ta sredstva su nedostatna, oni nemaju planirana sredstva za pripremu projekata EU. I tu bi trebalo vidjeti što može Ministarstvo regionalnog razvoja odnosno specijalizirane agencije pomoći. Znači kad oni imaju nekakav plan, kad imaju nekakav dobar projekt za EU a mnogi projekti EU mogu se dobiti za ovu namjenu da onda povedemo računa na sljedećem proračunu i predvidimo sredstva znači za pripremu projekata EU što bi bilo vrlo važno i presudno za njih.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Boro Grubišić.
Da kolega Sanader gospodin Hrg je zapravo načeo tu temu u svojoj replici i rekao da upravo udruge bi trebale i uraditi taj projekt ali sredstva potrebna za projekte koji bi se kandidirali prema sredstvima strukturnim i ostalim fondovima EU tih sredstava nema pa bi i Ministarstvo regionalnog razvoja ali i jasno. A koliko zaposlenih ima pa ja nisam brojio niti znam koje niti, to je osobna stvar i privatna stvar. Ja ne znam koliko, ja nisam invalid tako da to ne znam jel koliko zaposlenih invalida ima u Saboru. To ne znam ali znam da je bilo i generala i svakojakih invalida koji su bili zaposleni u državnim službama pa vjerojatno da ima i u Saboru takvih. Ja o tom ne znam, zaista.
Time smo iscrpili listu klubova zastupnika u Hrvatskom saboru prijavljenih za raspravu po ovoj temi. Sada će u ime predlagateljice poštovana pravobraniteljica Anka Slonjšak.
Zahvaljujem predsjedniče Sabora. Samo sam željela par stvari reći prije nego što vi nastavite dalje. Dosta se govori o udrugama, smatram udruge izuzetno važnim dijelom kao organizacije civilnog društva koje uvelike pružaju svu onu podršku osobama s invaliditetom i djeci s teškoćama u razvoju posebice u manjim sredinama, kao što sam rekla gdje su prepoznate kao jedine one koje bi trebale biti prepoznate kao partneri i od strane države i od jedinica lokalne i regionalne samouprave. Vrlo često doživljavamo da nisu prepoznate u tom dijelu jer ako i želimo da se prijave kao što ste rekli na međunarodne fondove tada je potrebno da imaju partnerstvo sa nekim od institucija u svojoj sredini. Ako izostane ta podrška odnosno to partnerstvo tada te udruge ne mogu se niti prijaviti na neke međunarodne fondove, a da ne govorimo o znanjima koja su potrebna da bi se takvi jedni projekti napisali. Tu uvelike može pomoći jedinice lokalne i regionalne samouprave. Dosta se govorilo o tom dijelu koje udruge su dobile odnosno zašto su umanjena sredstva. Jednostavno ne smije se dozvolit da zbog loše kontrole trošenja sredstava na neki način nastradaju sve udruge. Mislim svi oni koji daju natječaje svi oni koji odlučuju o sredstvima koja će biti i kome raspoložena i raspoloživa moraju jednostavno prepoznati udruge od prioriteta udruge od posebne važnosti i ne mogu izjednačavati udruge neke koje se bave sakupljanjem nekih predmeta u jednakom i dijeliti jednako sredstva, svakome npr. po 4, 5 tisuća kuna i misliti da su time zadovoljene potrebe osoba s invaliditetom koji su građani jednakog reda kao i drugi građani bez invaliditeta. Što se tiče skutera koja ste spominjali odnosno gospođe o kojoj ste govorili, mi nismo saznali to njezinom direktnom pritužbom nego smo kako pratimo medijske napise iz drugih sredina s obzirom da kao ured kao što znat imamo sjedište jedino u Zagrebu i doista nam je interes da na neki način budemo što bliže svakoj osobi s invaliditetom, svakom tom roditelju u svim područjima Hrvatske tako pratimo između ostalog i te medijske napise i tada smo uočili taj problem i upravo ovo što ste rekli. Problem je u tome što se ne prepoznaju individualne potrebe svake godine. kada bi mi znali tko šta i kako koristi tada ne bi bilo niti malverzacija, niti kaosa niti bi sredstva odlazila svugdje i svagdi. Nitko ne koristi isti broj, krenut ću sa pelenama, nitko ne koristi ista kolica niti je svako iste veličine, visine, debljine itd. nekome trebaju jer je aktivniji možda neka kvalitetnije kolica, nekome manje kvalitetna netko je starije životne dobi i više provodi u svom vlastitom domu, ali isto tako ima osoba kao što je gospođa iz Slavonskog Broda koja je vrlo aktivna koja je svakodnevno prisutna kako se kaže onim punim plućima u životu međutim ima i koristi pomagalo koje je njoj jedino moguće i jedino sposobno ali nije na listi popisa pomagala i automatski u tom dijelu je isključena iz uključenosti u zajednicu. U tom smislu mi smo kao ured zatražili i uputili smo promjenu pravilnika koji je nedavno izmijenjen ali svakodnevno stižu pritužbe i potrebno gaje ponovno mijenjati u tom dijelu. Što se tiče zaposlenosti htjela bih samo reći da podaci koji se nalaze na Hrvatskom zavodu za zapošljavanje su podaci o broju nezaposlenih ili onih koji su prijavljeni na Hrvatskom zavodu za zapošljavanje. Mi nemamo statističke podatke o tome koliko osoba s invaliditetom doista radi. Sada nedavno smo radili bila je rasprava vezano za inkluzivni dodatak, rasprave se rade za razne naknade, razne promjene prava baš su trenutno aktualne. Mi nemamo statističke podatke i vrlo je teško politiku mijenjati i donositi neke nove smjerove i zakone i podzakonske akte koji uvelike ovise upravo o statističkim podacima. Tako da se ovo tiče 6 tisuća i nešto nezaposlenih na Hrvatskom zavodu za zapošljavanje to nije realan broj. Mi ne znamo koliko je takvih osoba. Što se tiče terminologije ja se ne bi na nju vraćala samo bih željela reći da smo početkom rada znači tamo negdje 2009.ili 2010.sada točno ne bih sa sigurnošću mogla reći upravo proveli edukaciju javne televizije i bili smo upravo tamo kako bi ukazali na specifičnosti koje se tiču osoba s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju pa u tom segmentu i terminologije. Što se tiče EU željela bih reći da mi kao ured nakon jednog određenog perioda smo shvatili da se ne može položaj osoba s invaliditetom u RH niti socijalna politika uspoređivati niti sa jednom drugom zemljom u EU. Mi smo zasebna zemlja za sebe i ono što imamo kako stečevine tako i nešto što dolazi trebamo izgraditi na vlastitim krojenima. I u tom dijelu trebamo unaprijediti prema onome što govorimo stalno prema društvenom modelu i inkluzivnom smjeru.
Hvala lijepo. Najprije imamo replike, nastavljamo s replikama. Prva replika i poštovani zastupnik Boro Grubišić.
Hvala lijepo. Prvo bih morao gospođu pravobraniteljicu pitati jeli ovo u svezi zaposlenosti, nezaposlenosti osoba s invaliditetom upućeno meni jer ja nisam govorio o stopi nezaposlenosti, ja sam govorio koliko je od ukupnog broja invalida zaposleno. Dakle nisam govorio uopće o stopi nezaposlenosti, kolegica je to spomenula 6 tisuća pa prema tome ne bih se osjetio prozvanim u vezi ove vaše primjedbe. Hvala lijepa.
Želite odgovoriti? Izvolite.
Pa evo ovo je zapravo informacija za sve. Nisam isključivo se vama iako sam vas možda gledala jer ste govorili u tom dijelu zapošljavanja najviše kao pojedinačno ali u principu odnosi se na sve čisto da se zna nedostatak statističkih podataka.
Hvala lijepa. Nova replika poštovani zastupnik Branko Vukšić.
Jedna vrlo kratka replika zapravo dužan sam vam objašnjenje jer prije sam digao pločicu kada je gospodin Grubišić govorio i čak ste i klimnuli glavom. Dužan sam jednu ispriku ja sam čitavo vrijeme govorio s jednom petinom stanovništva, jedna osmina je pa zapravo manje pa se ja ispričavam i nitko nije primijetio, Nansi i ja smo dobro računali mislim pogrešno smo izračunali pa se ispričavam. Lapsus čisti.
Hvala lijepa. Da li želite komentirati? Ne. Hvala lijepa. Prelazimo na pojedinačnu raspravu zastupnika u Hrvatskom saboru u trajanju od 10 minuta. Na redu je poštovana zastupnica Dunja Špoljar.
Hvala uvaženi predsjedniče Hrvatskoga sabora, pravobraniteljice sa svim suradnicima, poštovane kolegice i kolege zastupnici. Ukupan broj djece sa teškoćama uključene u dječje vrtiće i druge pravne osobe koje provode programe predškolskog odgoja Republike Hrvatske na početku pedagoške godine 2012./2013. bio je 4 tisuće 983 što iznosi 3,52%. U sustav je integrirano 4 tisuće i petnaestero djece a u posebnim skupinama je bilo 579 djece. Od ukupnog broja učenika u osnovnim školama je 18 tisuća 816 što iznosi 5,61% učenika sa teškoćama. Njih 14 tisuća 909 odnosno 4,45% integrirano je u redovne razredne odjele. Ove godine u Hrvatskoj su objavljeni rezultati složenog i cjelovitog istraživanja kako roditelji, djeca, odnosno kako roditelji zajednice, ispričavam se, brinu o djeci najmlađe dobi u Hrvatskoj s vrlo jasnom porukom da je ulaganje u ostvarivanje temeljnih načela Konvencije o pravima djeteta ustvari ulaganje u roditeljstvo i ulaganje u djecu. Roditeljstvo djetetu s teškoćama u razvoju je dodatno zahtjevno. Roditelji su suočen sa iznevjerenim očekivanjima jer su željeli i očekivali dijete koje će se razvijati slično svoj ostaloj djeci. Prema stručnjaku Lancmanu 1998. citirano. S druge strane, djeca sa teškoćama u razvoju otkrivaju se sve ranije. Napredak rane dijagnostike treba biti praćen organizacijom rane potpore koja ima dva fokusa. Dijete i roditelje. To jest prirodno okruženje. Ovu potporu nazivamo rana intervencija u djetinjstvu. Ali roditelj djetetu s teškoćama mora prije svega biti roditelj a ne terapeut. Među razvojnim potrebama djeteta na prvom mjestu potreba je za bezuvjetnim prihvaćanjem. A upravo ona biva ugrožena ako se roditelja gurne u terapeutsku ulogu. Roditeljima se sugerira kako trebaju svakodnevno satima vježbati i raditi sa djetetom a premalo ih se motivira da sa djetetom razvijaju odnos svakodnevne radosti života. Roditelji djece sa teškoćama su premoreni i redovito žive pod jakim stresom. Time je povećan rizik za pojavu neprimjerenog odgojnog ponašanja. Spomenuto istraživanje pokazalo je da su zahtjevi roditeljske uloge za roditelje djece sa razvojnim teškoćama, neurorizicima i kroničnim bolestima više opterećujući nego kod roditelja djece bez razvojnih teškoća. Iako se većina prilično dobro nosi sa zahtjevima roditeljstva, roditelji djece sa teškoćama statistički značajno češće navode da ponekad ili češće ne mogu izaći na kraj sa zahtjevima roditeljstva. Posebnost roditelja djece sa razvojnim teškoćama upravo je u tome da ne žele biti posebni. Podaci pokazuju da oni žive roditeljstvo u otežanim uvjetima uz povišenu razinu stresa i narušavanje tjelesnog zdravlja. Zato i pristup njihovom osnaživanju treba biti suptilan jer nisu problem niti njihova djeca niti oni već okolnosti u kojima žive i koji ne nude odgovarajuću podršku. Zaključak istraživanja vezano uz roditelje djece sa teškoćama u razvoju da treba prepoznati i poštovati ovu njihovu osobitost te razviti i ponuditi odgovarajuće usluge. Potrebno ih je informirati, educirati te tako osnažiti. No ni to nije dovoljno, primjer nerazumijevanja potreba teško pokretnog Denisa, ja ću ponovo ponovi, kolegice i kolege, usred urbanog europskog Zagreba u 21. stoljeću pokazuje da je informiranje i educiranje o djeci sa teškoćama u razvoju te njihovo uključivanje u sustav odgoja i obrazovanja nužno proširiti i na roditelje djece bez poteškoća u razvoju posljedice tamo gdje je inkluzija neposredno ostvarena. Stoga predlažem da pravobraniteljica u svom izvješću koje je opsežno, sustavno i za svaku pohvalu u poglavlju 3. točka 6. odgoj i obrazovanje, Izvješća za 2012. godinu ili u nekom budućem izvješću u kojem preporučuje da se poduzmu sve mjere prilagodbe potrebama djece sa teškoćama u razvoju, posebno korištenjem prava na integraciju, stručnu edukaciju, nastavnog osoblja, edukaciju pomoćnika asistenata te edukaciju popratnih stručnjaka doda i edukaciju roditelja djece sa teškoćama u razvoju te roditelja djece bez teškoća u razvoju u pedagoškim skupinama u kojem su djeca sa teškoćama integrirana odnosno … [[Govornik se ne razumije.]] Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovana zastupnice. Na redu je poštovani zastupnik Domagoj Hajduković.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče Hrvatskoga sabora, uvažena pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Ja ću se u svojoj raspravi, ponoviti neke stvari koje sam rekao i u raspravi o pučkoj pravobraniteljici, odnosno njezinom izvješću ali opet kažu da je ponavljanje majka znanja pa mislim da neke stvari definitivno nije zgorega ponoviti. Dakle, prije svega o tome smo kažem raspravljali jučer, jako je dobro da imamo pravobranitelja koji se bavi isključivo potrebama osoba sa invaliditetom. Imamo i druge znači specifične pravobranitelje ali tu se vidi predanost našeg društva i ovog Sabora kao zakonodavca da posebnu skrb pokažemo prema određenim grupama u društvu za koje držimo da su posebno ugrožene. To su svakako djeca koja su bespomoćna dakle, kojima treba posebna, posebna skrb dakle da se njihova prava poštuju ali tu su definitivno i osobe sa invaliditetom. Isti problemi nažalost muče osobe sa invaliditetom iz izvješća u izvješće. Znači u svakom izvješću ako radimo neku rang listu, ajde nazovimo to tako koje su najčešći problemi osoba sa invaliditetom onda ćemo u svakom izvješću iščitati da je to pravo na socijalnu skrb, pristupačnost, stanovanje, mobilnost. Dakle to je gotovo bez iznimke tako što nažalost žalosti, budući da u nekim segmentima bi se mogli napraviti veliki pomaci sa minimalnim ulaganjima. Dakle ukoliko izuzmemo socijalnu skrb, pristupačno stanovanje, mobilnost, to je nešto što osobe koje nemaju invaliditet uzimaju zdravo za gotovo, a to su ponekad gotovo nepremostive prepreke za osobe s invaliditetom. Dakle kada govorimo o pristupačnosti puno je toga rečeno, neću se tu puno zadržavati, ali žalosno je da mnoge javne ustanove nema riješen taj problem. Tu govorimo i o školama, dakle tu je već prvo traumatično iskustvo za djecu sa invaliditetom i žalosno je zapravo da škole postanu svjesne tog problema tek kada dobiju u razred djecu, odnosno u nastavu djecu sa invaliditetima. To bi trebalo biti drugačije, to bi trebalo biti drugačije na način kada planiramo izgradnju novih škola da ovakve prilagodbe budu nešto što se podrazumijeva. Nažalost, ovi problemi s kojima se suočavaju osobe s invaliditetom često te osobe guraju u socijalnu isključenost, dakle oni su isključeni zbog i nerazumijevanja okoline ali i zbog objektivnih nedostataka koje imaju, odnosno ne mogu na dostojanstven, normalan način raditi nešto što mi koji nemamo invaliditet doživljavamo kao nešto najnormalnije i svakodnevno. Dakle govorimo tu o kretanju, govorimo o pristupačnosti pojedinoj zgradi, recimo zgradi socijalne skrbi itd. Ima recimo problem u Belom Manastiru gdje je Centar za socijalnu skrb koji radi sa korisnicima, dakle između ostalih i sa osobama sa invaliditetom na trećem katu u jednoj zgradi, a zgrada ne da samo nema pristupnu rampu dakle da možete fizički ući u zgradu nego naravno da nema ni lifta niti bilo čega što bi osobe s invaliditetom, teško pokretljive osobe mogle koristiti. Dakle govorio sam o isključenosti, te osobe su zbog nerazumijevanja zajednice i zbog ovih nedostataka koje sam sada naveo često socijalno izolirane i to je ono što nije dobro i što definitivno treba mijenjati. A kako mijenjati, pa ja bih tu rekao prije svega edukacijom kao što je kolegica i spomenula, dakle i inkluzijom od najranije dobi u školi. Mislim da tu obol tome daje naša pravobraniteljica koja je sama osoba s invaliditetom i koja pomaže u rušenju predrasuda da osobe s invaliditetom neke stvari ne mogu raditi. Jučer smo raspravljali o pojavama diskriminacije u našem društvu i četiri glavne kategorije na koje je bilo najviše pritužbi su rasna ili etnička pripadnost, boja kože, nacionalno porijeklo, diskriminacija po spolu, dobi, političkom i drugom uvjerenju. Mislim, sad ne mogu se zakleti da li ću reći točan podatak, ali da je peta osoba kategorija po kojoj se diskriminira često invaliditet. Ono što mogu reći da je dobro je to što nije među prve četiri, ali nažalost u ovom gornjem dijelu nažalost je. Mnogi su naglašavali važnost udruga osoba s invaliditetom ili udruga koje se bave osobama s invaliditetom. Ja se tu apsolutno slažem budući da udruge često uskaču u onaj vakuum koji državne institucije, institucije koje skrbe inače o osobama s invaliditetom ne mogu popuniti. Dakle tu govorimo o udrugama koje se bave prijevozom osoba s invaliditetom, teško pokretljivim osobama, njihovom socijalnom inkluzijom, kreativnim korištenjem njihovog vremena, dakle kreativnim radionicama itd., itd. I osim države naravno tu je velika uloga jedinica lokalne samouprave koja mogu reći u većini slučajeva te potrebe i prepoznaju i na tome im se i ja želim zahvaliti dakle da projekte ovakvih udruga cijene i financiraju. Spomenuli smo na raspravi Odbora za ljudska prava i potrebu osnivanja registra osoba s invaliditetom. Ja bih rekao da to nije loša ideja jer mislim da bi taj registar osobama s invaliditetom omogućio lakše korištenje njihovih prava, prije svega zbog toga što bi postojala dakle jedna baza podataka o osobama koje imaju određena oštećenja, o stupnju njihovog oštećenja i problemu te vjerujem da bi mnogim državnim institucijama u rješavanju određenih problema tu bilo lakše doći do podataka i samim time bi se proces ubrzao. I evo na kraju dakle ovo izvješće ću svakako podržati. Kao što je kolegica Špoljar prije mene rekla ono je iscrpno i metodološki dobro napravljeno i ono što mogu samo reći je da se nadam da u sljedećem izvješću, dakle to nije ni na pravobraniteljici ni na nama, ali se nadam da ćemo u sljedećem izvješću slušati o nekim drugim problemima osoba s invaliditetom, odnosno da će neki od ovih biti riješeni. Hvala.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Sad idemo na replike. Poštovani zastupnik Branko Hrg, replika.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Kolega Hajduković, govorili ste o prilagođavanju školskih objekata djeci sa invaliditetom. Ono što vjerojatno vam je promaklo, govorili ste o novim školskim objektima, dakle novi školski objekti su prilagođeni i ne mogu dobit građevinsku dozvolu ukoliko nemaju to riješeno. Ali je problem u starim školskim objektima i to ste dobro locirali, ali to se ne može riješiti izvješćem, dakle to se rješava decentraliziranim sredstvima za potrebe osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja i znamo gdje to postoji. Znači ako se smanjuju ta sredstva onda nećemo moći investirati, morat ćemo se snalazit na raznorazne načine, da li preko nekih fondova europskih, ovakvih, onakvih, a bilo je već govora i o tome ovdje danas koji se tu problemi nameću da se to rješava jer to stihijsko rješavanje, nije sustavno. Tako da apsolutno mislim da smo tu na istom tragu ali to se mora sustavno rješavat na taj način. Što se tiče udruga, lijepo ste to spomenuli, definitivno udruge osoba s invaliditetom upotpunjuju prostor koji nije pokrio sustav, ali udruge imaju jako puno posla nažalost u tome što znači da sustav nije puno toga pokrio. Udruge stvarno često puta budu ko neki dislocirani upravni odjeli jedinica lokalne samouprave za osobe sa invaliditetom. Tako je slučaj i kod mene u krajnjem slučaju kao partner. Ali ono što je još važno za dodati i reći u ovoj vašoj raspravi su asistenti u nastavi, kad govorimo o školama. Znači, to su asistenti u nastavi. Znam da postoje neki pilot projekti, neke inicijative, akcije. Postoji i financiranje iz razno raznih fondova ali to se mora riješiti isto sustavno da nemamo diskriminaciju djece po Hrvatskoj zavisno gdje žive, da li žive u nekom selu, da li žive u nekom gradu, jačem, boljem, slabijem koje je fleksibilnije. Znači, moramo to sustavno rješavati.
Hvala lijepo. Odgovor na repliku poštovani zastupnik Domagoj Hajduković.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa da kolega, to je točno. Dakle, što ste govorili o školskim zgradama, starije školske zgrade, zgrade fakulteta i slično zaista nemaju riješen taj problem. Ali imate i problem koji vam se dešava prilikom, znači izgradnje stambenih zgrada. One dobiju lokacijsku dozvolu, dobiju građevinsku dozvolu, dobiju sve potrebne dozvole, imaju montiranu rampu za teško pokretljive osobe a kad inspekcije odu oni tu rampu maknu i odnesu je na svoj slijedeći objekt gdje im treba da bi opet ishodovale tu dozvolu. To je ono što je problem. U ovom slučaju, dakle kod škola a investitor je država pa je to hajde hvala Bogu malo uređenije. Dakle, ne radi se baš tako. Naravno da sredstva su uvijek problem. Opet se ne ponavljamo u kakvoj situaciji živimo i u kakvoj je gospodarskoj situaciji Hrvatska. Ali EU fondovi su tu definitivno po meni rješenje. Naravno da oni opet uvjetuju neke druge probleme, ali na žalost ti problemi ne postoje samo u ovom segmentu kad govorimo o europskim fondovima nego i malo šire. Dakle, da smo se bolje mogli za njih pripremiti definitivno jesmo. I govorili ste o sustavu i njegovim nedostacima. Složit ćemo se da su tu mnoga. Ali zato je između ostalog tu upravo pravobraniteljica da nam ukaže svojim preporukama nama kao zakonodavcu gdje taj sustav možemo poboljšati. Hvala.
Nova replika i poštovana zastupnica Vesna Želežnjak.
Zahvaljujem kolegi Domagoju koji je spomenuo lokalnu samoupravu. Mora znati da zaista neke lokalne samouprave čine mnogo kao što je grad Koprivnica. Gospođa Slonjšak zna za pojedine slučajeve. Grad Koprivnica kao lokalna samouprava dobio je i nagradu za poslodavca, za zaposlivost invalida. Isto tako, Grad Koprivnica je napravio i lift i svaka ulica koja se radi nanovo radi se da se prilagodi invalidima. Naša knjižnica i čitaonica dobila je niz nagrada pogotovo za slijepe i slabovidne osobe i čini se mnogo. Ali zaista mora biti na lokalnoj samoupravi, a ne na državi. Jer lokalna samouprava zna koje su potrebe u pojedinom gradu, a u suradnji sa državom daje inicijative. I ono što je još bitno za reći, naše udruge su zaista te koje pokreću izvanredne projekte i zajedno sa lokalnom zajednicom može se učiniti mnogo.
Hvala lijepo. Čestitamo gradu Koprivnici. A na redu je poštovani zastupnik Marijan Škvarić.
Poštovani predsjedniče Sabora, poštovana pravobraniteljice sa suradnicima, poštovane kolegice i kolege zastupnici. Pa i ovdje također evo … [[Govornik se ne razumije.]] htio u svojoj raspravi istaknuti nužnost suradnje prije svega gradova i općina, županija sa osobama sa invaliditetom. Da, zaista zadatak svih nas je da sudjelujemo na promicanju invaliditeta kao ljudskog prava posebice kroz primjenu Konvencije UN o pravima osoba sa invaliditetom na stvaranju preduvjeta za izjednačavanje mogućnosti osoba sa invaliditetom i unapređenju kvaliteti življenja osoba sa invaliditetom. Još jedanput naglasak, zadatak je svih nas ali u ovom slučaju ipak osoba sa invaliditetom ima negdje svoj dom, svoju kuću i zaista prvu pomoć je tražio od svoje obitelji, svojih prijatelja, susjeda ali onda nakon toga zaista savjet i pomoć traže od nas gradonačelnika. To je osnov, zaista to iz iskustva mogu reći. A mi smo ti koji onda moramo naći sredstva. I sve to ne doživljavamo kao nekakvu obavezu, zakonsku obvezu nego ono što zaista našim građanima, sugrađanima i prijateljima, a i iz obitelji moramo pomoći. I ovdje također bih htio istaknuti ovo izvješće je zaista svaka pohvala, metodološki dobro napravljena i zaista ste u tom svom razdoblju definirali prije svega u ovom izvješću da je postupao u 1625 predmeta i to su najčešće bile pritužbe, zamolbe ili upiti. Ali ja mislim da bi bilo dobro i u tom izvješću u buduće isto navesti primjere dobre prakse, da ima i pohvala. Ima ih sigurno itekako u svakom tom dijelu, da se i to mora istaknuti. Također kad definiramo ono što i kako se ponašati prema osobama sa invaliditetom ja bih tu citirao uopće što je definicija a to je definiciji invaliditet je ograničenje smanjenja sposobnosti izvršenja neke fizičke aktivnosti ili psihičke funkcije primjerene životnoj dobi i odnosi se na sposobnost koje su općenito prihvaćene kao bitni sastojci svakodnevnog života. Tu su definirane dvije razlike, ono što bih htio istaknuti to je prije svega u okviru fizičkih aktivnosti i psihičkih funkcija. I sve kad gledamo kako pomoći osobe sa invaliditetom možemo reći, jedan naglasak je da im pomognemo u prije svega mogućnosti pristupačnosti stanovanja i mobilnosti, a to su najvećim dijelom bile aktivnosti vas kao pravobraniteljice. I tu je također velika uloga nas u gradovima, općinama, županijama što su već moje uvažene kolege rekle da zaista i propisi koji su doneseni uz definiranje za osiguranje mobilnosti pristupačnosti i odgovornost za to i da snosi tehnička struka, projektanti, izvođači, nadzorni inženjeri, također uredi za izdavanje akata za gradnju. Ali sve to opet ovisi o ljudima. Ako imamo senzibiliteta za to i ne trebaju mi pravila, propisi mi ćemo vidjeti što treba napraviti i to dobrim dijelom radimo. Evo primjer moga grada, grada Lepoglava jer smo zaista na tom dijelu itekako opet puno napravili uz potpisivanje Povelje o pravu dostupnosti pristupa invaliditeta. Evo mogu reći također da smo kod izgradnje Doma kulture u gradu Lepoglavi kojega smo dobili iz sredstava fondova EU prvo nam je bio naglasak da zaista takve osobe, osobe sa invaliditetom imaju adekvatan prilaz. Mi smo trebali po onom dijelu, to je bilo 2009. godine, još nije bio zakon na snazi o pristupu osoba sa invaliditetom. Ali mi smo učinili prije svega da …/Govornik se ne razumije. jedan posebni odjel da ima lift, da ima sanitarni čvor i da zaista sve one manifestacije koje se definiraju moraju biti i za korist osoba sa invaliditetom. Da ne govorimo ono što je ingerencija što sam rekao vrtića, osnovnih škola, ostalih ustanova itekako smo prije svega preko udruga pitali koje su to potrebe. Oni najbolje znaju što treba napraviti i samo to jednostavno treba primijeniti. Već kad smo kod udruga to je isto moja možda jedna zamolba, događa se to da mnoge udruge prije svega koje se i bave dijelom osoba s invaliditetom ima ih previše i puno. Meni je nažalost kad ujutro otvorim e-mail zasut sam barem 10-ak, 20-ak zamolbi od strane udruga a ne samo svog područja županije nego cijele Hrvatske sa zamolbama za određenu pomoć. Lokalne uprave to ne mogu, ipak najviše smo uvijek vezani uz svoj lokalni dio teritorijalno ali gdje god može odlukama trebamo pomoći i pomažemo. Ali trebalo bi možda zaista napraviti koordinaciju tih udruga. Znamo da postoji Zakon o udrugama, tri osobe koje imaju zajednički interes mogu formirati udrugu to im nitko ne može zabraniti. Ali ono što isto moram reći, ne mogu sad oni dobiti sredstva što su sami rekli da svi pojedinačno bez obzira na plan i program. Plan i program je osnova i temeljem toga onda mi zaista na lokalnoj razini možemo i pomažemo za aktivnu djelatnost i korist takvih osoba. I tu je dobar primjer da evo na području naše županije imamo jednu udrugu osoba s invaliditetom koja objedinjava 5 općina odnosno još i 2 grada, uz Ivanec … [[Govornik se ne razumije zbog prebrzog čitanja.]] I to je ono gdje zaista kvalitetno možemo puno doprinijeti nego da svaki od njih ima posebnu svoju udrugu koja ima 3 do 4 člana. Onda možemo zajedno mi financirati i vozilo koje im treba, zajedno možemo financirati radionice, predavanja, sportske aktivnosti i mnoge druge stvari koje nam mogu konkretno pomoći. To je odnos da svaki kolega moj u onom dijelu proračuna sad je … [[Govornik se ne razumije.]] da to ne gledamo kao trošak nego je to zaista jedna investicija u ljude kojima to treba i kojima itekako možemo u tom dijelu i pomoći. Tu kod drugog dijela što sam rekao onog fizičkog dijela može se pomoći onom drugom da zaista i svaka osoba s invaliditetom mora imati pravo na zdravstveno osiguranje, zdravstvenu zaštitu. Posebno bih spomenuo pravo na odgoj i obrazovanje od početka. To je ono što ipak čini čovjeka čovjekom. Da može krenuti u školu, da bude obrazovan i da onda itekako može pomoći ne samo sebi nego i općoj društvenoj zajednici. I na tom dijelu moramo im pomoći. Ono što ste rekli i kod osnovne škole i kod fakulteta i visokog obrazovanja institut direktno … to bi moralo ako ništa drugo u ovom našem društvu za takve osobe to bi moralo biti pravilo. Naravno ako je i sposoban da taj dio pohađa. Tu nema nikakvih drugih kriterija osim direktnog upisa. Mi nažalost imamo mnoge stvari koje definiramo, a ovdje ne stavljamo težište. To bi po meni itekako trebalo biti težište. S druge strane zapošljavanje i rad. Nakon obrazovanja i zapošljavanja zapošljavanje je bitno. I tu kao gradovi i općine ono što smo rekli … je sad osoba s invaliditetom na HZZO-u. Točni broj ne znamo, netko se prijavi, netko ne. Ali ono što gradovi i općine mogu napraviti i što je primjer kod nas i u mom je primjer javnih radova. Mi smo zaista s Burze sa svih uzeli sve osobe koje smo mogli i našli smo za njih jedan adekvatan posao. To je itekako smo vidjeli ne samo dobar primjer da se dođe do nekakvih evo izvora sredstava za život nego itekako je bitna sociologija odnosno socijalizacija tih ljudi da budu društveno korisni, da rade zajedno s nama. I evo svaki put kad se stvori uvijek obavezno sve osobe koje su moguće mi njima nađemo adekvatan posao u okviru tih radova. A nažalost u društvu nije moguće, ono što smo prije imali zaštitne radionice za rad invalida gdje je u Sloveniji evo gdje smo … područje to jako dobro funkcionira. Imamo primjer jako dobre prakse gdje evo npr. u gradu … jedno takvo poduzeće zapošljava nekoliko stotina ljudi osoba s invaliditetom. To je visoko tehnološka razina i gdje zaista … jedno takvo iskustvo prenijeti i na naš dio. A kako je to sve skupa na kraju, svi se pravdamo, pardon još sam zaboravio ovaj dio koji bih posebno spomenuo to je za autizam, za djecu s autizmom. Tu zaista moramo biti senzibilizirani itekako i naći prije svega instituciju koja će se baviti njima. A najveći je problem koji ste istaknuli u svom izvješću dok su roditelji živi za takvu djecu je dobro, a što kasnije? Tu ne bi smjelo biti nikakvog pitanja. Zaista bi za svako to dijete s autizmom kasnije u određenom centru ili ustanovi moralo biti kapaciteta. Nema, ali bi moralo dati zadatak našoj Vladi i nama kao saborskim zastupnicima da se to riješi. Kad govorimo o svemu tome evo na kraju se najčešće pravdamo nema novaca. I nikad ga neće biti, nikad ga nije bilo. Samo o tome ovisi da li mi ipak nekakve prioritete definiramo. Ono što sam rekao iz svog primjera grada taj dom kulture najviše koji zaista koriste osobe s invaliditetom smo napravili iz Fonda EU. Milijun eura smo dobili za taj dio. Može se, znači ima primjera dobre prakse i mi zaista imamo i ministarstvo koje ima sluha za to … fondove EU. Itekako može se aplicirati i koristiti ta sredstva. Samo je na nama da li to znamo, a za to trebamo pitati vas a vi naravno to itekako znate. I evo molim za suradnju i osobno, imam i tu iskustva da to prenesemo na višu razinu. A već kad smo kod financija prije svega vama pohvale. Kad gledamo financijsko izvješće od mnogih povjerenstava, udruga kada se vidi kako se sredstva koja ste dobili, a nisu velika, se racionalno ponašate onda znači govori i o vama i o svim vašim suradnicima da se može sa malo sredstava jako puno toga napraviti. Izvršenje 28% i kad se sve to obuhvati rashode … i opremanje. Znači puna pohvala i još jedanput ne smijemo gledati da su to novci i trošak nego to su ipak ljudi pred nama.
Hvala lijepa. Na redu je poštovani zastupnik Damir Rilje.
Poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora, poštovana pravobraniteljice za osobe s invaliditetom sa suradnicima. Evo svi su već rekli, iscrpili i izvukli brojke, diferencijalnu krvnu sliku. Znamo puno toga ono što ste nam i sami rekli u vašem izvješću. Ja evo želim na kraju reći nekoliko svojih dojmova. Poštovana pravobraniteljice ovo vaše izvješće nas u najboljem slučaju može održati pomalo tužnima iako želim vjerovati da će se stanje odnosno trendovi otklanjanju problema za integriranje osoba s invaliditetom ipak otkloniti i promijeniti proaktivnim djelovanjem društva u cjelini. Jedan od najznačajnijih pokazatelja razvijenog civiliziranog društva jest briga za osobe s posebnim potrebama. Takve osobe s manjim ili većim stupnjem invalidnosti ne mogu postići rezultate, ispuniti kriterij koji nameće suvremeni čovjek koji se razvojem znanosti i tehnike, medicine, komunikacije toliko osamostalio i postao moćan da sve manje ima smisla za one koji imaju neke specifične potrebe. U svijetu u kojem je ideal imati a ne i biti, sudjelovati ali i pobijediti, živjeti i uživati osobe s invaliditetom teško se uspijevaju izboriti za svoja prava štoviše da ostvare svoje ljudsko dostojanstvo i ravnopravno mjesto sa ostalim članovima društva. Zahvaljujući porastu svijesti da su osobe s invaliditetom ravnopravne osobe društva u razvijenim društvima se počelo više činiti za njih i pružati uvjete za ravnopravno sudjelovanje u društvenim zbivanjima. Ja vjerujem da ipak idemo tim putem. Ponekad je taj posao Sizifov ali je potreban, obavezan i odraz je civilizacijskih vrijednosti i ljudskih prava osoba s invaliditetom. U Deklaraciji o pravima osoba s invaliditetom u Rezoluciji 3447 UN-a od '75. stoji definicija "Osobe s invaliditetom su sve one osobe koje se zbog prirođenog ili zadobivenog oštećenja nisu u stanju osigurati vlastitom snagom ili barem djelomičnom snagom odgovarajući položaj na poslu u zvanju i društvu". Govoreći općenito to su osobe kojima je zbog bolesti, nesreće ili loših životnih uvjeta njihov život toliko izmijenjen da nisu više sposobne uključiti se u sve oblike svakidašnjeg života pristup cijelom nizu usluga i mogućnosti koje su na raspolaganju njihovim sugrađanima i tako uvjetuju njihov hendikep, ograničavaju ih u ravnopravnom sudjelovanju u životu zajednice. Definicije i klasifikacije ne smiju imati učinak izdvajanja osoba s posebnim potrebama iz društva ili onemogućavanja u rehabilitaciji i integraciji nego pomoći mu punom sudjelovanju u društvu. Kvaliteta življenja predstavlja složen pojam koji se različito tumači. U sebi uključuje niz objektivnih i subjektivnih čimbenika, zadovoljenja potreba i samoprocjena pojedinaca. Svi bismo se složili da je kvaliteta života značajan aspekt u egzistenciji pojedinca. S primjerima iz jednog ispitivanja provedenog sa studentima upravo Edukacijsko-rehabilitacijskog fakulteta u Zagrebu ogleda se koliko su različiti pristupi u pokušajima definiranja kvalitete života, a glasi otprilike ovako "Kvaliteta života je istina koja čovjeku otvara oči. Istina koja ga oslobađa od ropstva, pravila, predrasude, neimaština i bogatstva, istina koja mu daje život i omogućava mu slobodan rast. Kvaliteta je taj odnos prema samom sebi i prema okolini u kojoj se pojedinac nalazi. To je sposobnost prihvaćanja onog što život pruža, to je sklad i harmonije duše i tijela. Ako kažem da imam kvalitetan život, znači da je ispunjen, da ima neki smisao i svrhu". Ako postoji neki cilj u životu, a mi smo mu svaki dan sve bliži onda je to kvalitetan život. I ja to želim vjerovati i iskreno se tomu nadam za sve nas osobito za osobe s invaliditetom. Skrb za 520 tisuća 437 osoba s invaliditetom u Hrvatskom dakle ne znam računali su 11, 12% koliko god puno je ali nitko ne zna koliko će ih biti jer to svako može dočekati. Ali svi oni kojima se to može u budućnosti dogoditi su obaveza, odgovornost ali i ponos da smo društvo koliko je ono jako koliko je spremno pružiti i uložiti sve napore da se upravo brine o tim svojim članovima na način da im stvori uvjete za samostalan ili štoviše samostalan život. Radilo se to o poteškoćama ili diskriminaciji kod ostvarivanja prava s posebnim potrebama u zdravstvu, školstvu, predškolskom odgoju, sportu, socijalnim pravima, mirovinskim pravima ili pravima kod zapošljavanja, braniteljima, prilagođavanju javnih prostora, institucija kao i svim drugim segmentima života društvo mora osigurati i mora imati senzibilitet i odgovornost za poštivanje ljudskih prava i potreba članova zajednice da bi upravo osoba s invaliditetom imale mogućnosti u tom društvu. Prethodni govornici su ukazali na more pojedinosti i poteškoća za osobe s posebnim potrebama i kada god kliknete bilo na Internet kada god uzmete neku brošuru ili samo vaša izvješća možete lako doći do temeljnih podataka. No poštovana pravobraniteljice mislim da ćete se složiti sa mnom kada kažem da su sve strategije svi zakoni koji uglavnom i jesu dobri, pa deklaracije i drugi dokumenti nedovoljni ako se senzibilitet u njihovom provođenju ne dovede na razinu u sklopu koje će upravo za ove članove naše zajednice biti dovoljno novaca u proračunu. Dakle koliko sam shvatio prošle godine bilo oko 3,1 milijun tu negdje za osiguranje uvjeta integriranja ovih osoba. To je malo, nedovoljno, to treba biti na razini svih ali to je onoliko koliko ova država u jednom trenutku svoje mogućnosti mogla dati. No činjenica da svi zajedno možemo više i zato postoje primjeri dobre prakse. No svi bi se više trebali na neki način, a ne samo deklarativno nego i po obvezi uključiti u rješavanje ovih problema. Dakle za osiguravanje uvjeta integriranja ovih osoba nadam se i vjerujem da će se osigurati više novaca i da se u ovo društveno područje mora uložiti puno više od onoga nego se uložilo do sada. Čak vjerujem da niti povjerenstvo za osobe s invaliditetom koje do sada nije uspostavljeno a niti operativni plan nacionalne strategije za izjednačavanje mogućnosti osoba te izvješće o provedbi nacionalne strategije neće bitno promijeniti probleme ako se ne promijeni način pristupanja obavezi primjene svih normi koje reguliraju ovo područje. To ne smije biti stvar dobre volje i lako ćemo. vaše izvješće je čini mi se pisano sa velikom dozom učtivosti i možda niste svu istinu niti prikazali, sve probleme u onakvom stanju u kakvom zaista i jesu. Svakako je potrebno da se institucije društva intenzivnije uključe u obvezu rješavanja ovih problema na svim razinama, državnim, područnim i lokalnim, bilo kroz integriranje, odnosno zapošljavanje osoba sa invaliditetom, bilo kroz ulaganja, dakle kroz proračunska sredstva ili kroz pomaganja za ulaganja kroz iskorištavanje fondova Europske unije. Naravno da pri tome najveću važnost imaju ulaganja koja bi se morala u većem obimu predvidjeti u proračunima države, županije i lokalne samouprave. Pri tome je nužno iznaći mogućnosti za otvaranje proračunskih mogućnosti za povećani dotok sredstava jedinicama lokalne samouprave naravno sa svrhom namjenskog ulaganja u programe za pružanje uvjeta osobama sa invaliditetom. Imam osjećaj i to je otprilike i tako jer takav je primjer iz moje jedinice lokalne samouprave odakle ja dolazim da se u najvećem dijelu još uvijek ovim bave udruge. I to je dobro. To je dobro, to je dobro ali je nedovoljno, trebaju se baviti zapravo i javne institucije. Još više, naravno. Ne kažem da se ne bave jer udruge imaju i potporu od strane javnih institucija, ja takav primjer svoje udruge imam, to je trogirska Udruga TOMS koja pokriva cijelo ono područje. Koja eto mogu sa ponosom i zadovoljstvom reći da jako dobro rade. I evo sada nedavno su isto za zbrinjavanje, odnosno otvaranje, dakle djece sa poteškoćama u razvoju, dakle dječji osmjeh, jedan vrtić gdje su upravo aplicirali nekih 153, 154 tisuće eura. Dakle, uz pomoć grada, uz pomoć učilišta u Trogiru. Ali ja znam i da ima drugih udruga koje rade. Ima još ovih projekata koje vam ne želim sada nabrajati jer nema puno vremena. Dakle, ne želim ponavljati podatke iz vašeg izvješća. To su radili prethodnici. Ali želim da ono za izvješće koje će biti za 2013. godinu bude ispunjeno drugačijom istinom, optimističnom i ispunjeno značajnim pomakom u rješavanju problema osoba sa posebnim potrebama i čestitam vam na vašoj ustrajnosti. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Da li poštovana pravobraniteljica, predlagateljica Anka Slonjšak želi završno? Izvolite.
Evo zahvaljujem predsjedniče Sabora. Zahvaljujem vama zastupnici koji ste ostali do kraja. Ovom prilikom, prije nego što zaključak … [[Govornik se ne razumije.]] htjela bih samo se vratiti na jedno od područja koje smatram da je jako bitno uz sva ova područja naravno koja smo spomenuli a koje se provlačilo kroz ovu raspravu danas a to je pitanje praćenja medija osoba sa invaliditetom. Kakav je zapravo položaj osoba sa invaliditetom u hrvatskom medijskom prostoru? Kaže se da ono što mediji nisu prenijeli nije se niti dogodilo. Osobe sa invaliditetom osim prigodnog tapšanja po ramenu po tome ni ne postoje drugačije nego kao povremeni objekt dobrih djela. Spomenuti ću nekoliko primjera koji su se nedavno dogodili, odnosno nisu se ni dogodili jer za njih hrvatska javnost nije ni čula. 23. rujna ove godine u sklopu Opće skupštine UN-a u New Yorku održan sastanak na visokoj razini na kojem su vodeći svjetski državnici, premijeri i predsjednici svih članica UN-a raspravljali kako pitanje osoba sa invaliditetom uključiti u milenijske ciljeve razvoja. Na sastanku je o hrvatskim iskustvima provedbe i Konvencije govorila ministrica vanjskih poslova ali hrvatska javnost nije bila obaviještena o tome iako je UN upravo tom gestom želio usmjeriti pozornost prema najvećoj svjetskoj manjini, osobama sa invaliditetom čiji se broj u svijetu procjenjuje na jednu milijardu. Hrvatski mediji nisu izvijestili o tome čije je hrvatsko društvo nastavilo isključivanje osoba sa invaliditetom iz svakodnevnog života. U svibnju je ove godine Hrvatsku na našu inicijativu posjetio posebni UN-ov izvjestitelj za osobe sa invaliditetom. Tijekom sedmodnevnog posjeta sastao se sa uvaženim predsjednikom Sabora, Predsjednikom Republike Hrvatske, predstavnicima saborskih odbora, ministarstava i osoba sa invaliditetom i zaključio je da u hrvatskom društvu općenito pa i među osobama sa invaliditetom ne postoji svijest o pravima osoba sa invaliditetom kao ljudskim pravima pa ni kultura ljudskih prava općenito. Vodećim hrvatskim medijima posjet visokog UN dužnosnika koji je i sam osoba s invaliditetom, koja na najvišoj razini zagovara prava sirom svijeta nije bio dovoljno medijski atraktivan. Početkom listopada u Zagrebu ove godine održana je i konferencija europske mreže samozastupnika osoba sa intelektualnim teškoćama. Iz 20 europskih zemalja koje su pokazale da uz podršku mogu i same govoriti o svom životu i zalagati se za ravnopravni pristup. Medij su se odazvali skupu ali kao što se to obično i događa bila im je to prilika da prisutne ministre pitaju o drugim temama dok su osobe sa invaliditetom ponovno ostale potpuno nevidljive i izvan kadra. Mi danas imamo emisiju, jedinu specijaliziranu na Hrvatskoj radioteleviziji, Normalni život. Unatoč tome što stalno govorimo da se osobe sa invaliditetom trebaju uključiti i u druge emisije i treba se govoriti o svim temama, vrlo je bitno da Konvencija govori o tome da treba postojati pitanje osoba sa invaliditetom i o njemu se raspravljati ne samo u tim drugim emisijama već i da postoji jedna emisija ili više emisija u kojima će se govoriti i informirati same osobe sa invaliditetom, njihove roditelje itd., njihove bližnje o pitanjima osoba sa invaliditetom. Oni to nemaju gdje drugdje čuti ako ne čuju u nekom medijskom prostoru. U tom dijelu apeliram na saborski odbor, nažalost evo nema tu zastupnika ali možda ima netko tko je član tog saborskog Odbora za medije da se potakne da emisija Normalni život doista ide u večernjem terminu sa minutažom koja je trenutno ali da ima mogućnost osobe sa invaliditetom uključiti se u živo u samu emisiju. Ono što se tiče toga medija htjela bih reći još da oni zapravo i ne znaju izvještavati izvan stereotipskih okvira žrtve kojoj društvo daje suosjećanje i milosrđe. Kada smo organizirali skup na kojem smo pokazali iskustva žena sa invaliditetom koje usprkos svojim teškoćama rade poslove za koje su se obrazovale željeli smo im pokazati drugačiji model, sliku osobe koja usprkos svom oštećenju vodi aktivan i ispunjen život. Bolji primjer isključivanja, izoliranja osoba sa invaliditetom i djece sa teškoćama u razvoju posebice u manjim sredinama pokazuju da su strah od različitog koji je posljedica neznanja uzrok predrasuda. Upravo su te predrasude ono što više od fizičkih barijera odvaja i isključuje osobe sa invaliditetom i djecu sa teškoćama u razvoju. Uloga medija u otklanjanju neznanja i neinformiranosti i svih njihovih teških posljedica je izuzetno velika, važna i odgovorna i nju ne možemo dovoljno naglašavat i zahtijevat, posebice od javnih medija. Za kraj željela bih reći da i ove godine, kao i prošlih godina, nekako uvijek završavam na način da potičem i ponovno progovaram da je međusobna suradnja državnih tijela, tijela jedinice regionalne i lokalne samouprave, kao i svi drugih dionika u sustavu koji se tiču osoba s invaliditetom i koji se zapravo i ne tiču samo nas, već u tom segmentu kod donošenja propisa, kod donošenja poštivanja nekih raznih odluka bitno je uključiti same osobe s invaliditetom, ako ne uključiti u neke odluke ali onda na način da se raspravlja i da se poslušaju one preporuke koje oni govore. Vrlo često smo evo sad ove godine posebno, ja ne bih doticala ovo izvješće i zato mi je užasno teško govorit o 2012. kad znam već šta se dešavalo u 2013. Sad su aktivne promjene zakonodavstva, mijenja se Zakon o mirovinskom osiguranju, Zakon o jedinstvenom tijelu vještačenja se donosi, Zakon o socijalnoj skrbi se donosi novi, zatim Zakon o … dodatku je blokiran i da ne nabrajam, ima ih bar još četiri-pet koji na sve moguće načine su direktno osobe s invaliditetom uključene i o tim sutra odredbama ovisi kako će život osoba s invaliditetom izgledat ili kratkoročno ili dugoročno. Na svima vama je koji ste u mogućnosti da utječete da ti zakoni doista budu doneseni na ispravan način, a te odredbe budu primjenjive za ove male ljude i one velike ljude koji žive u nekim malim sredinama i koji doista ne znaju šta se radi na visokoj razini, posebno u ovom dijelu prava osoba s invaliditetom. Stoga ono što bih rekla i što bih završila zapravo, ako želimo ravnopravno društvo i jednake mogućnosti tada trebamo odmah i sad poduzet mjere i aktivnosti kako bi primijenili propise koji su dobri, kaznili one koji ih ne provode i tako društvo učinili pristupačnim i bez diskriminacije. Hvala lijepo.
Hvala i vama. Imamo jednu repliku, poštovanog zastupnika Branka Vukšića. Izvolite poštovani zastupniče.
Uvažena pravobraniteljice, slušao sam vas u sobi, ima nas tu i odbor, ono što ste preporučili sasvim sigurno uzima na znanje i da će odbor uputiti prijedlog HRT-u upravo ovako kako ste ga vi formulirali. Samo toliko.
Hvala vam lijepo što ste se vratili.
Hvala i vama. Time smo iscrpili listu prijavljenih za raspravu po ovoj temi. Zaključujem raspravu. Glasovat ćemo o izvješću kad se steknu uvjeti za to. Sad ćemo zastati sa radom u plenarnom zasjedanju. Zakazujemo sastanak u utorak 22.10. ove godine u 9,30 sati ovdje na plenarno zasjedanje i počinjemo sa raspravom Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku, prvo čitanje, PZE br. 488. Hvala vam lijepa. Sve dobro za vikend. Vidimo se u ponedjeljak. SJEDNICA PREKINUTA U 13,35 SATI. Prelazimo na Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu. Rasprava o izvješću je zaključena. U skladu s prijedlozima radnih tijela dajem na glasovanje sljedeći zaključak: "Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom za 2012. godinu.". Molim da se izjasnimo tko je za? Hvala. Tko je protiv? Tko je suzdržan? Molim rezultat. Utvrđujem da je jednoglasno, sa 94 glasa za donesen predloženi zaključak.