Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Pošto smo utvrdili kvorum i nakon što je predsednica Narodne skupštine odredila pauzu u radu da bi poslanici učestvovali u javnom slušanju koje je organizovao Odbor za pravosuđe i upravu o Predlogu zakona o finansiranju političkih aktivnosti, nastavljamo rad. Na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odnosno, pravo je narodnih poslanika da traže obaveštenje i objašnjenje, a na osnovu člana 286. koji u stavu 1. kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenje i objašnjenje od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, koje su mu potrebne za ostvarivanje funkcije. Ovo pravo se može ostvariti i na sednici Narodne skupštine usmeno, u jednom obraćanju, u trajanju do pet minuta, utorkom i četvrtkom. Reč ima narodni poslanik Bajram Omeragić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, hteo sam da uputim pitanje, odnosno zatražim obaveštenje od ministra Ćirića, ministra ekonomije i regionalnog razvoja, da li je do sada pripremio odgovor na pitanje koje sam više puta postavio, a glasi: šta je Vlada Republike Srbije, konkretno, šta je njegovo ministarstvo učinilo da se smanji stopa nezaposlenosti u Novom Pazaru, koja je blizu 50%? On je čak jutros gostujući u „Jutarnjem programu“ rekao da je najteža situacija u Novom Pazaru. Od njega tražim obaveštenje da li je Vlada uradila neki hitan program, neki akcioni plan da se stopa nezaposlenosti u ovom kraju smanji. U međuvremenu, događaju se još neke stvari koje otežavaju naš put ka EU. Ovih dana smo svedoci informacija koje stižu iz Brisela, a to je da smo došli u opasnost da se „šengen“, koji je dozvoljen, odnosno vizni režim koji nam je omogućen pre par meseci, ukine za građane Srbije, s obzirom na to da imamo visoku stopu azilanata koji odlaze u zemlje Šengenskog ugovora. Jedan deo naših građana potiče iz Sandžaka; većina njih su ekonomski azilanti. Iz tog razloga, zapravo, potrebno je da Vlada Republike Srbije hitno učini nešto, odnosno nešto slično onome što već radi u Boru, Kragujevcu, Kuršumliji, u drugim delovima Republike Srbije, kako bi se ova teška ekonomska situacija u Novom Pazaru i Sandžaku razrešila. Prošlog puta sam gospodinu Ćiriću rekao da pojam nezaposlenosti u našem kraju ima dve strane: jedna strana je da nemamo novog zapošljavanja; s druge strane, imamo teži problem, a to je visoka stopa zatvaranja radnih mesta. Zato sam predložio gospodinu Ćiriću i Vladi Republike Srbije da, pošto već ne možemo da zapošljavamo nove, pomognemo da oni koji već zapošljavaju... Konkretno sam predložio da firme u Novom Pazaru koje zapošljavaju više od 50 ljudi dobiju 1.000 evra po zaposlenom da do 31. decembra ne otpuštaju više radnike. Znači, imamo dva problema: jedan je problem to što ne zapošljavamo nove, ali nam se stopa onih koji se otpuštaju sada stalno povećava. Ključna stvar je da kada donesete neku ekonomsku meru tu meru ispratite. Vlada je donela meru da će u Novom Pazaru svakoj kompaniji koja zaposli nekoga u oblasti proizvodnje dati 10.000 evra. To važi za Zaječar i još par opština. Ali, videli smo da ta mera ništa nije doprinela da se u Novom Pazaru stopa nezaposlenosti smanji. Tu meru moramo da revidiramo i moramo doneti novu meru. Nova mera bi bila da damo onima koji sada zapošljavaju ljude u Novom Pazaru i Sandžaku da za određeni broj meseci... To, naravno, treba da bude ograničena mera, dok ne vidimo da li će strane kompanije doći i stopa zapošljavanja se povećati. Bar ovi koji sada rade treba da budu podržani ovom finansijskom merom da ne bi otpuštali radnike. Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Miloš Aligrudić. Najpre po Poslovniku. Izvolite.
U odnosu na član 27, ovo je praktično sugestija. Na drugom kanalu umesto prenosa je utakmica. Mi imamo jedan dogovor, kako ste vi nama rekli, o tome na koji način i kojim tempom ćemo raditi. Verovatno će se prenos uspostaviti posle te utakmice. Ne vidim razloga zbog čega ne bismo i mi tako uradili, prosto, prilagodili se prenosu RTS-a.
Zvanično obaveštenje RTS-a je da ćemo biti u direktnom prenosu, te očekujem da se svakog momenta uključimo. Može biti malo pomeranja, s obzirom na to da ćemo od 14 do 15 časova imati uobičajenu pauzu, te će ovaj deo sednice biti u tom terminu, a kasnije smo u direktnom prenosu, ako utakmica bude nešto produžena. Narodni poslanik Miroslav Markićević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici i svi građani Srbije koji ćete, nadam se, videti i čuti ovo što želim da pitam, pokušaću da za pet minuta zatražim odgovor, odnosno obaveštenje koje mislim da interesuje mnogo građana. Prvo pitanje je za gospodina Stankovića, ministra zdravlja. Želim da podsetim sve one koji su gledali juče televiziju da smo videli jedan prilog koji je tužan i prosto neverovatan, radi se o inkubatorima za prevremeno rođenu decu. Videli smo kako u nekim improvizovanim inkubatorima medicinske sestre i vozači nose decu uz stepenice bolnice u kojoj ne rade liftovi, vozač nosi bocu, verovatno sa kiseonikom. Dobili smo informaciju da su ti inkubatori stari i po 35 godina, da ne postoje delovi da se oni poprave, da ne postoje uopšte atesti. O moralnoj strani ovog problema ne bih ni da govorim, dakle, da se u Srbiji, gde vlada bela kuga, ponašamo tako, država, Ministarstvo, ministar zdravlja, prema prevremeno rođenoj deci koja treba da imaju šansu da žive svoj život normalno, a za to su potrebni novi inkubatori. Želim da podsetim sve građane i gospodina ministra Stankovića da je u ovoj Skupštini prilikom rekonstrukcije Vlade i posle toga dao velika obećanja da će izaći pred građane i reći pošteno šta se dešava u sistemu zdravstva. Želim da podsetim građane i ministra da nedavno nismo imali vakcine protiv besnila u Kuršumliji i da smo sa strepnjom svi zajedno čekali šta će neke inspekcije i laboratorije da kažu, da li su psi koji su ujedali građane zaraženi ili nisu. Srećom, nisu bili. Želim da podsetim da je neko rekao da je u svakom trenutku državi Srbiji, odnosno građanima Srbije potrebno oko 200 doza vakcina protiv besnila. Želim da podsetim da nisam dobio odgovor, i građani Srbije, šta je urađeno sa milion vakcina koje su nabavljene za izmišljeni tzv. svinjski grip i koje su plaćene 18.000.000 evra. Svi zajedno treba, gospođo predsednice, da stavimo prst na čelo. Neko je uzeo proviziju od sedam miliona evra, neko je potrošio osamnaest miliona evra za vakcine kojima je davno istekao rok i nismo dobili obaveštenje šta je sa njima urađeno, a nema sredstava za inkubatore za prevremeno rođenu decu. Želim brz odgovor od gospodina Stankovića, da kaže šta će da preduzmu Ministarstvo, Vlada, država u nabavci novih inkubatora za prevremeno rođenu decu u našoj zemlji? Drugo pitanje je za ministra finansija gospodina Cvetkovića. Već nekoliko puta u ovom parlamentu to pitanje je postavljeno, što se tiče Poslaničke grupe Nova Srbija, ali taj odgovor nismo dobili. Dakle, pitanje glasi: kako se troše sredstva, kako Vlada troši sredstva sa pozicija koje su imala ministarstva koja su rekonstrukcijom Vlade ukinuta? Razumem ako je jedno ministarstvo, celo, spojeno sa drugim ministarstvom, iako mislim da ni to nije moglo da se radi bez rebalansa u Narodnoj skupštini Republike Srbije... Konkretno ću da pitam gospodina Cvetkovića – koliko je danom rekonstrukcije Vlade, izglasavanja nove, rekonstruisane vlade u Narodnoj skupštini Republike Srbije bilo novca na poziciji Ministarstva za NIP? Koliko je bilo tih sredstava? Gde su ta sredstva? Po kom zakonu, po kojoj odluci Vlade i kako se one troše? Ponavljam, koliko je bilo sredstava, odnosno novca, na poziciji NIP-a? Gde su ta sredstva locirana? Čijom odlukom se troše i na osnovu kog zakona? Stranka Nova Srbija i mi poslanici Nove Srbije tvrdimo da se ta sredstva nezakonito troše zato što nisu prošla kontrolu u Narodnoj skupštini Republike Srbije, odnosno nije bio rebalans. To zna i najmanja opština, kao teritorijalna lokalna samouprava, da ne sme nijedan dinar da potroši ni gradonačelnik, ni predsednik opštine bez rebalansa u tim gradskim ili opštinskim skupštinama. Utoliko više, postavljam pitanje kako je to moguće kada se radi o budžetu Republike Srbije? Jedina nadležna institucija u kojoj on može da se odobri i izglasa je Narodna skupština; u Narodnoj skupštini nije bio rebalans budžeta. Zato i postavljam ovaj niz pitanja gospodinu Cvetkoviću, ministru finansija. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Janko Veselinović ima reč.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, sinoć sam, kao verovatno i dobar deo vas, uz dozvolu ženskog dela porodice, hteo da uživam u sportskoj priredbi, fudbalskoj utakmici između Partizana i Vojvodine u finalu kupa Republike Srbije. Lično sam očekivao vitešku borbu, vraćanje poverenja u fudbal i sport uopšte. Ovo pitanje se odnosi na neki način na ministarstva sporta, policije, pravde, ali bih rekao i na celo društvo. Računao sam da smo zakonima koje smo ovde usvojili u dobroj meri onemogućili huligane da pokvare lepe sportske događaje. Izgledalo je da će biti tako. Policija je odradila svoj deo posla; nije bilo nekih značajnijih izgreda pre i u toku utakmice. Međutim, sve ostalo je bilo sramota, sramota za društvo u celini, sramota za fudbal, za sport uopšte. Pitam se, gde je tu problem? Smatram da je problem u fudbalskim klubovima, u fudbalskim savezima, od najnižeg ranga, pa do vrha. Tu se nataložilo puno problema. Talog je dubok i slojevit, pun mutnih lica, mutnih poslova i mutnog kapitala. Ovaj sinoćni događaj ne ugrožava samo fudbal i sport uopšte, ovaj sinoćni događaj duboko ugrožava društvo u celini. Dakle, opasnost je za celo društvo. Zbog toga smatram da svi oni koji su nadležni za ovu oblast, a smatram da smo svi nadležni – od nas narodnih poslanika, ministarstava i svih onih koji rade sa mladim generacijama, ljudi koji vode sport... Znači, ovim su ugroženi i čast, i poštenje, i društveni moral i ovo može imati reperkusije na društvo u celini. Moje pitanje je: šta može Narodna skupština da učini? To je pitanje za ministarstva. Koji još zakon da donese, ako treba da upotpunimo zakonodavstvo u ovoj oblasti, kako bismo sprečili ovakva dešavanja ubuduće i kako bi se mladi ljudi bavili sportom, sa puno želje da uspeju i da se takmiče međusobno a ne sa nekim višim i sa mutnim likovima? Mladima poručujem da treba da se i dalje bave sportom i da ne odustanu od bavljenja sportom. Nadam se da čike koje su sedele juče u ložama (i sedele su do sada u ložama) nemaju nikakve veze sa sportom i da ne treba tamo da sede i da upravljaju tim klubovima. Kad-tad, ovo poručujem mladim ljudima, oni će morati položiti račune. Mladim ljudima poručujem da se bave sportom. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poslednjih dana i sedmica iz Vlade Srbije dobili smo informacije da je Vlada donela odluku o povezivanju radnog staža za radnike u društvenim i državnim preduzećima kojima nisu uplaćivani doprinosi za radni staž u prethodnih sedam godina. Mi iz Liberalno-demokratske partije možemo da razumemo potrebu Vlade da pomogne ovoj ogromnoj grupaciji građana Republike Srbije, kojih po njenom mišljenju ima oko sto hiljada, ali takođe moramo da iskažemo i zabrinutost za onu vrstu privrede, prevashodno mislim na male privatnike, privatne preduzetnike, koja danas pokušava da opstane na tržištu bez ikakve pomoći Vlade Republike Srbije. Nas iz Liberalno-demokratske partije raduje najava koja poslednjih dana dolazi iz ministarstava, odnosno Vlade Republike Srbije o donošenju odluke kojom će se ograničiti rok za plaćanje obaveza, naročito države, odnosno državnih preduzeća. Mi iz LDP-a smo tu odluku, odnosno predlog zakona predložili pre nekoliko meseci, kada smo usvojili naš program koji predstavlja dogovor za preokret, gde smo takođe rekli da je neophodno da se te obaveze koje državna preduzeća i država imaju prema privatnim preduzetnicima ograniče na 60 dana. Jer, ono što danas predstavlja, možemo slobodno reći, jednu od rak-rana ekonomske politike u Srbiji, to je ta stalna nelikvidnost uzrokovana neplaćanjem obaveza, prevashodno onih koje država ima. Po nekim podacima, to neplaćanje dostiže do 130 dana, u proseku. Takođe, možemo da podržimo i smanjenje poreza na zarade koje Vlada kaže da će usvojiti, ali nas interesuje da li će se to smanjenje poreza na zarade odnositi samo na novootvorena radna mesta ili i na one zaposlene koji su trenutno u radnom odnosu? Mislimo da je to dosta važno za malu privredu, naročito za one privatnike i privatne preduzetnike koji imaju problem sa nelikvidnošću. Taj problem nelikvidnosti uzrokuje kašnjenje u isplati zarada, kašnjenje u plaćanju obaveza prema poreskoj upravi; što je najgore, to je stalni začarani krug plaćanja međusobnih obaveza. Želim da iskažem nezadovoljstvo radom pojedinih inspekcija, prevashodno mislim na inspekciju za rad koja se faktički koristi kao „partijski bič“ u kažnjavanju onih privatnih preduzetnika, onih firmi koje ne poštuju volju vladajućih partija bilo na lokalnom, bilo na republičkom nivou. Bojimo se da taj „partijski bič“ u vidu inspektora, odnosno inspektora za rad može da pređe u jednu hroničnu pojavu, koja će da onemogući normalno poslovanje. Mislimo da u narednom periodu Vlada mora nešto da uradi. Možda su najbolji primer za to Novi Pazar i Sandžak, gde se upravo ti inspektori koriste kako bi se disciplinovali mali preduzetnici, s jedne strane, a s druge strane, da bi se oni reketirali u korist projekata koji su važni za pojedine lokalne samouprave ili vladajuće koalicije. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Imam par pitanja za Vladu. Pošto je propala priča sa „Telekomom“, srećom, jer Vlada nije bila u prilici da „Telekom“ proda po ceni koju je zamislila, a koja je i dan-danas nedokazano pravična, odnosno nepravična, sa aspekta potreba države, kako je taj posao propao, hoću da pitam da li je Vlada, u ovom izmenjenom sastavu, razmišljala o tome da nam što pre izađe sa predlogom rebalansa budžeta? Jer, prema svemu ovome što smo do sada čuli ili pročitali u novinama, razvoj događaja nije takav da bi realizacija ovog budžeta mogla biti održiva. To je moje prvo pitanje. Pošto ne moram da koristim svih pet minuta za postavljanje pitanja, odmah ću postaviti još jedno, neće trajati više od minut. Tiče se ovog pritiska koji dolazi iz Brisela i pojedinih zemalja EU oko eventualnog povlačenja bezviznog režima za Srbiju, kada je reč o lažnim azilantima. Prvo pitanje bi bilo – šta nadležni organi MUP-a i uopšte Vlada Srbije rade da bi otklonili tu prepreku? To verovatno građane Srbije interesuje najviše. Drugo pitanje, prema onome opet što smo videli u medijima, reakcije su, uključujući i reakciju predsednika države, bile neverovatne i pomalo stupidne. Mi smo dobili od Brisela upozorenje i otprilike neko neformalno uputstvo šta bi trebalo kao država da učinimo da to sprečimo, a pojedini nosioci vlasti i predstavnici vladajuće koalicije su davali izjave iz kojih proističe da smo mi rado spremni da upravo tako i postupimo, kao što smo spremni u svim drugim slučajevima. Ti predlozi koji dolaze iz Brisela su takvi da se neće sprovoditi na teritoriji njihovih država nego na teritoriji Srbije i u sebi podrazumevaju izvesno kršenje ljudskih prava, diskriminaciju po principu nacionalne pripadnosti. Sadrže i predlog da policijski organi, pogranični, rade posao koji je apsolutno nemoguć u demokratskoj državi – da preuzmu na sebe više arbitrarnosti nego što je to dozvoljeno. Za to postoje druge alternativne mere koje država može da preduzme, koje mogu biti efikasne. Mene interesuje da li neko može da mi napiše u svom odgovoru kakve su to mere i šta možemo da očekujemo?
Zahvaljujem. Narodni poslanik Milorad Krstin ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, moje pitanje je za premijera Vlade Republike Srbije gospodina Cvetkovića i ministra poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede i trgovine gospodina Petrovića. Naime, u poslednje dve-tri godine registrovana poljoprivredna gazdinstva su dobijala po 14.000 dinara po hektaru obradive površine. Pitanje bih formulisao na kraju, a dao bih neki uvodni deo. Znate da je poljoprivreda jedina grana privrede koja donosi suficit u budžetu Republike Srbije; on je sada, za maj mesec i početak maja, preko milijardu dolara. Za to su zaslužna baš registrovana poljoprivredna gazdinstva svojom upornošću, i pored svih teškoća. Kad govorim o teškoćama mislim na ekonomske probleme koje ima srpski agrar tj. poljoprivrednici. Naime, svake godine, do 31. marta, podnosi se plan setve gde se ubacuju i površine, koliko to registrovano poljoprivredno gazdinstvo ima hektara. Da bi ostvarili tih 14.000 dinara, dužni su da podnesu i račune za dizel, seme i đubrivo. Automatski se, preko Uprave za agrarna plaćanja, koja se nalaze u Šapcu, 30% za dizel, koliko je podneto (zna se, po hektaru ide 60 litara, puta 122 dinara i 40 para, nije ni bitno), vraća. Trebalo je da poljoprivrednici to već dobiju, ili registrovano poljoprivredno gazdinstvo, međutim, od toga za sada ništa, a njima je to toliko bitno.Nema ni nagoveštaja, nikakve uredbe. Ministar govori da će obelodaniti 14. maja, verovatno na otvaranju Poljoprivrednog sajma u Novom Sadu, ali nigde se ne spominju subvencije od 14.000 dinara po hektaru, nigde se ne spominje u tome što će on obelodaniti povraćaj 30% tih sredstava za dizel gorivo po hektaru. To je gorući problem, to je akutni problem koji se stvara u agraru i ovako teškoj situaciji u kakvoj se sada nalazi srpski agrar. Moje pitanje je, ponavljam, premijeru Vlade Srbije, gospodinu Cvetkoviću, ministru poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede i trgovine gospodine Petroviću – da li će registrovano poljoprivredno gazdinstvo ostvariti, i kad, subvencije koje mu sleduju u 2011. godini, 14.000 dinara po hektaru, plus povraćaj sredstava za dizel? Još jednom molim gorenavedene kojima sam uputio ovo poslaničko pitanje da dobijem što brži odgovor. Ne ja Milorad Krstin, nego oni koji su doveli do toga da ova država ima suficit od poljoprivrede od preko milijardu dolara, a to su registrovana poljoprivredna gazdinstva. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč u skladu sa članom 286? (Ne.) Obaveštavam da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Nikola Krpić, Saša Dujović i Miletić Mihajlović. Da li neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.)Gospodin Miloš Aligrudić.
Hvala. Juče nismo stigli, evo, danas ćemo, dakle, pred nama je zakon o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Da skratimo priču, ovde je novo sledeće, postoje tri grupe odredaba, ukratko rečeno, koje predstavljaju novine: prva se odnosi na način dodele mandata u Narodnoj skupštini, dakle, kada se izbori okončaju, na koji način se mandati dodeljuju; druga se tiče položaja manje zastupljenog pola u parlamentu; treći segment, to je ovo čuveno ukidanje blanko ostavke koje se ovde pokušava izvršiti zakonom. Što se tiče dodele mandata, mi smo do sada imali takozvani sistem otvorene liste za političku stranku, a to znači da je politička stranka sa listom na kojoj ima 250 imena mogla nakon završenih izbora, po utvrđivanju ukupnog broja mandata u Skupštini, da te mandate dodeljuje poslanicima sa liste, bez obzira na poziciju na kojoj se ti poslanici nalaze. S jedne strane, to je bilo dobro za pojedine političke stranke zato što su na taj način, vrlo logičan način, mogle da nagrade one poslanike koji su učestvovali na izborima i zahvaljujući čijem je zalaganju u određenom delu Srbije, određenom regionu ta politička stranka ostvarila dobar rezultat. To je moglo biti jedno od merila za mnoge političke stranke da na taj način komponuju sastav parlamenta. Ovim izmenama ta mogućnost se gubi, to više ne postoji. Postoji mogućnost da se eventualno nešto drugo uradi, ali to je blokirano ovim izmenama. O tome ću još nešto reći, samo da kažem nešto o suštini samog predloga. Demokratska stranka Srbije nije protiv zatvaranja lista za političke stranke. Mi ne mislimo da je to katastrofalna stvar. To je, na kraju krajeva, u skladu sa određenim direktivama i standardima iz Evrope, neću namerno reći EU zato što su ti standardi stariji od same unije kao celine, i mislimo da to nije nekorektna mera. Međutim, da bi stranka adekvatno reagovala, tu mora da postoji određeni korektivni mehanizam. Mi smo taj korektivni mehanizam izbacili iz Predloga zakona načinom na koji je taj zakon tehnički napisan. Imali ste situaciju da ko god dodeljuje mandat poslaniku, bilo da to čini RIK ili politička stranka, poslanik je morao da prihvati mandat, i to izričito i otvoreno, svojom izjavom. Ovde toga nema. Ta korektivna mera je neophodna. U suštini, mi nemamo ništa protiv toga, jer je Demokratska stranka Srbije svojim statutom regulisala ovu oblast interno i poštuje redosled na listi prilikom dodeljivanja mandata. Svi naši mandati u parlamentu su sada posledica redosleda na listi i tako će biti i ubuduće; čak i da nije izmenjen zakon u ovom delu, tako bi ostalo. Što se tiče pitanja manje zastupljenog pola, na to neću trošiti vreme jer se sa izmenama koje su date slažemo i smatramo da su one apsolutno u skladu sa demokratskim standardima. Međutim, ono što izaziva pažnju, podozrenje, pa na neki način i revolt jednog dela ozbiljne demokratske javnosti, to je pitanje načina ukidanja tzv. blanko ostavki. Blanko ostavke su uvedene u igru 2006. godine Ustavom Republike Srbije na taj način što se u članu 102. utvrdila mogućnost, ali ne i obaveza, da poslanik, koji ima slobodan mandat (tako je on definisan), može zahvaljujući upravo tom svom pravu da raspolaže mandatom, može da ga poveri i sopstvenoj političkoj stranci. Dakle, može, a ne mora. Šta je to kasnije proizvelo u praksi, svi znamo. Razlozi za takvu odluku većine političkih partija koje su učestvovale u kreiranju predloga teksta Ustava ležali su u činjenici da su izvesni tajkuni pre toga pokušavali novcem da kupe poslanike u parlamentu, formiraju poslanički klub bez učešća na izborima. U jednoj mladoj demokratiji, u rovitim odnosima, kada ne postoje ustaljeni obrasci političkog sistema na koje smo svi sviknuti decenijama, ovo je bila prirodna i specifična odbrana države protiv takve vrste trgovine. Šta se time branilo? Branili smo nekoliko ciljeva, objekata. Prvi objekat zaštite je izborna volja građana, jer mandat, podsećam, nije ni moj ni moje političke stranke; ovaj mandat na osnovu koga ja danas govorim je mandat građana. To je ono na šta svi zaboravljamo. To je nešto što apsolutno moramo imati u vidu. Građani su glasali, u ovoj vrsti izbornog zakona gde imamo stranke koje su se birale na jednoj listi, za političke programe i političke stranke. Ja sam kao poslanik koji je izabran od strane tih građana u obavezi da to pre svega poštujem. Drugi cilj je onemogućavanje korupcije i trgovanja mandatima. To sam maločas rekao. Neko je nekada pokušao sa strane da kupi poslanički klub u parlamentu i to je moralo biti brutalno sprečeno. Tri, moramo ojačavati demokratske institucije u Srbiji. Osim institucija državne vlasti, mi imamo političke stranke, bez kojih u masovnoj demokratiji nema demokratskog poretka. Naravno, van toga možemo raspravljati o kategorizaciji slobodnog mandata. Šta smo dobili od Evropske unije? Od Evropske unije smo dobili nalog da odustanemo od praktične realizacije te mogućnosti da se mandat poveri sopstvenoj stranci, koja će onda njime raspolagati, zato što to, navodno, nije u skladu sa demokratskim standardima. Dobili smo od Evropske komisije tekst u kome nedvosmisleno, jasno piše da odredba Ustava, člana 102, nije u skladu sa demokratskim standardima i da bi posledično moralo biti promenjeno. To tamo piše. Međutim, hajde da vidimo na koga se to primenjuje i kakva je praksa u svetu, i šta znače ti nalozi u konkretnom slučaju. Nije nemoguće da Srbija dobije još gore naloge, još gluplje mesto u ovoj komunikaciji, ako se sami podmetnemo da primamo ćuške i udarce. Razlog za to što je nama sada urađeno i zbog kojeg se sve ovo čini leži u načinu na koji se realizuje odredba i kako se ona poštuje u Skupštini Srbije i meri u kojoj ona izazova sukobe koji su spolja vidljivi, vidljivi su građanima Srbije a vidljivi su i članovima Evropske komisije, koji sve vreme sede u Beogradu. Ako smo bili u stanju da od ove skupštine pravimo cirkus tri godine, ako je element tog cirkusa bila i rasprava o blanko ostavci, onda je normalno da smo prizvali nekoga da nam soli pamet. Ako smo ga već prizvali, mogli smo unapred da znamo kako će da nam soli pamet. Pitanje slobodnog mandata je jedno teorijsko pitanje. Ono je prvo nastalo u teorijskim knjigama onih koji su pratili određenu ideologiju, a onda je našlo svoju potvrdu u političkoj praksi u pojedinim zemljama, nalik na komunističke dogme, gde su prvo Marks i Engels nešto napisali, onda je Lenjin napisao knjigu, a onda su pokušali to što je napisano da sprovedu u političku praksu na grbači naroda. To se i dan-danas radi u određenim sistemima. Ti sistemi možda imaju svoje pozitivne strane, a automatski imaju i negativne, s druge strane. Zbog čega se ideja o apsolutno slobodnom mandatu ne forsira u starim članicama Evropske unije? Zato što je to nemoguće. Gde oni prave novi eksperiment? Prave eksperiment na zemljama članicama Evropske unije koje su tek pridošle, pa ni na njima ne do kraja, nego na onima koji to priželjkuju, na onima koji sami podmetnu glavu na panj da se to od njih traži, kao što je to slučaj sa nama. U Bugarskoj u Ustavu imate odredbu koja apsolutno isključuje imperativni mandat, koja promoviše slobodni mandat, a zatim u poslovničkim odredbama imate određene mere koje sprečavaju trgovinu mandatima u poslaničkim klupama. Njima niko ništa ne kaže za to. Oni nemaju nikakav dodatni uslov da tako nešto ukinu da bi mogli dalje da funkcionišu u EU, ali zato ga mi imamo, zato što smo sami svojim ponašanjem to zaslužili. To je suština priče. Ovde se nikada nije vodila rasprava o tome da li je odredba člana 102. glupa ili nije. Ako bi se svi složili da je ona glupa jer je to loše formulisano, onda bi posledica toga trebalo da bude da otvorimo raspravu o tome kako da je promenimo. Ako ima konsenzusa za to, dajte da svi glasamo da se to promeni. Ali, nema konsenzusa za to, barem što se DSS-a tiče, da se menja Ustav budzašto, da se prekraja Srbija putem promena Ustava. Strah od toga, na osnovu najava koje smo čuli u javnosti, ogroman je. Zato je za nas izuzetan rizik da krenemo u bilo kakvu formu promena Ustava iz drugih razloga, a ne zbog toga da li bi se promenio član 102. To vam je najiskrenija i najotvorenija priča o tome. Šta je dalje slučaj u svetu? Pitanje slobodnog mandata, pošto je teorijsko pitanje novijeg datuma, nije uspelo (jer je ideološki zasnovano) da pobije ozbiljnu i pravu naučnu teoriju o politici i političkim sistemima, počev još od Maksa Vebera, koji je rekao da ne postoji apsolutno slobodni mandat u masovnoj demokratiji, da je on potpuno inkompatibilan sa masovnom demokratijom. Kako vi mislite da građani glasaju za političke partije kao institucije političkog sistema ukoliko taj građanin ne zna ili ne može ni da pretpostavi šta će se sa njegovom izbornom voljom događati tokom četiri godine, kada je reč o političkoj opciji koju je izabrao? To je nemoguće. Ako bi mandat bio apsolutno slobodan, kako je moguće da u Nemačkoj, u vreme kada su partije imale ili danas imaju tanku većinu u Bundestagu, zakoni prolaze sa dva-tri glasa, i to uvek sa toliko, i da niko ne iskoči iz voza? Kako je moguće? Šta, oni su slobodno odlučili, iz dve-tri političke partije u koaliciji, da im je baš taj zakon svima prirastao za srce i da užasno vole da glasaju za predloge nemačke vlade? Nije tačno, nego postoje pravila igre. Niko ne iskače iz voza. Zbog čega? Zbog sebe – da, ali i zbog građana koji su ih birali, jer znaju da je mandat njihov, građana, a ne njegov posebno. Koje su mere koje tome doprinose? Različite. U Španiji ne postoji nijedna jedina odredba ustava ili zakona koja utvrđuje da mandat pripada političkoj stranci, već sasvim suprotno, on je potpuno slobodan, ali postoji društveni dogovor svih političkih stranka u Španiji koji je star dvadeset godina. Nikad nismo imali „preletanje“ u španskom parlamentu. Zato što je to javno, javno je rečeno i zato što celo društvo stoji iza toga. Ovde ne stoji celo društvo, ne stoje političke stranke u Srbiji iza određenih principa. To je suština priče danas. Zato imamo sve ovo što imamo. Zato se ova nakazna odredba ovog predloga zakona ovde i javlja. Mi imamo Ustav Republike Srbije koji je stipulisao jednu mogućnost, a vi je odredbom ovog zakona potpuno blokirate – to je nemoguće, to je neustavno – pozivajući se istovremeno u ovoj raspravi od strane predlagača i predstavnika predlagača na to da postoji odluka Ustavnog suda. Sad slušajte, da vas ja nešto naučim o pravu i načinu tumačenja odluka Ustavnog suda, ako to niste znali, a to je da je svaka odluka Ustavnog suda akt za sebe i izvor prava samo za tu situaciju. Ne postoji mogućnost za zakonodavca i za ljude koji primenjuju propise da tumače odluke i obrazloženja odluka Ustavnog suda na taj način što bi ih primenjivali na druge situacije. Ako padne odredba člana 5. iks zakona, to se odnosi samo na tu odredbu tog zakona. Kraj priče. Nema šanse da se u argumentaciji za izmenu ovog zakona da obrazloženje kojim će se reći – znate, mi ukidamo blanko ostavku zato što je Ustavni sud tako rekao. Nije tačno. To je laž. To je definitivno laž. Samim tim što je to laž ne stoji ni ono divno obrazloženje sa početka diskusije u kojem je rečeno da je, između ostalog, razlog za donošenje ovog zakona potreba usklađivanja sa Ustavom Srbije. O da, za određene odredbe je to tačno (čitamo mi ono što dobijemo), ali za ovu odredbu to nije tačno. Ova odredba narušava Ustav Republike Srbije. Venecijanska komisija, a o tome je u nekoj javnoj debati bilo reči pre ove rasprave, navodno je, kako to tumače pripadnici vladajuće koalicije, Srbiji rekla da treba ovako da uradi. To isto nije tačno. To je gnusna laž! Oni su rekli da član 102. Ustava nije dobar. Svako može da vidi na internetu šta piše Venecijanska komisija. Član 102. Ustava nije dobar, pa nam preporučuju, preporučuju da ne žurimo sa implementacijom člana 102. Ustava u izbornom zakonu, tj. da izborni zakon ne menjamo ako imamo nameru, prema njihovoj preporuci, da promenimo član 102. Ustava. To je sve što su oni rekli. Nemojte da izmišljamo i da građanima Srbije plasiramo neistine o tome šta je Venecijanska komisija rekla. Što se tiče blanko ostavki, Venecijanska komisija ovo od nas nije tražila. Kad bi država kasnije tražila mišljenje Venecijanske komisije da li smo ovo što sad radimo dobro uradili, odgovor bi bio, naravno, negativan, jer tamo ne sede budale, nego bi rekli – ljudi, vi niste normalni, mi smo vam rekli da nam se ne sviđa odredba člana Ustava koji imate, vas baš briga i vi ste onda rešili da prekršite zakonom odredbu tog člana 102. Ustava. Kako je to moguće? Kako je moguće da na taj način radimo? U demokratiji nije moguće, naravno. Da se vratim na pitanje primene slobodnog mandata.Slobodni mandat, odnosno mandat vezan za političku stranku, gde se veza političke partije i izabranog poslanika najbolje očitava, pre svega imaju zemlje Komonvelta. Kasnije je Velika Britanija ukinula to zato što nije imala neposrednu potrebu, zbog prirode i načina izbora u toj zemlji. Tamo se, naime, bira poslanik na izbornoj jedinici, jedan protiv jedan, ko pobedi taj uđe u parlament. Tamo građani na drugi način to rešavaju sami. Tamo gde postoje proporcionalni sistemi u zemljama Komonvelta, tamo je svuda, bez izuzetka, čak i u određenim regionima Kanade, poslanik vezan za političku stranku i postoje odredbe koje sankcionišu „preletanje“, odlazak iz jedne poslaničke grupe u drugu. U svim zemljama Komonvelta. U svim. Imate zemlje, ako ćemo navoditi zemlje Azije, koje nisu zemlje Komonvelta, sa čudnim nazivima, a ovde kod nekih to izaziva gnušanje, neću ih navoditi, ili zemlje Afrike... U redu, to nije vrh demokratije u svetu, ali šta ćemo da radimo sa zemljama članicama Evropske unije? Šta ćemo da radimo sa članom 160. stav 1. tačka c) Ustava Portugalije, u kojem je propisano da će poslanici izgubiti mandat? Između ostalog se kaže – izgubiće mandat ako se registruju kao članovi stranke drugačije od one za koju su se zalagali na izborima. To piše u portugalskom Ustavu i neposredno se primenjuje. Nijedan ga majci nije prešao iz jedne poslaničke grupe u drugu u Portugaliji otkako je članica EU do danas. Toj zemlji se daje novac da bi se Evropska unija spasila kad su u krizi, ali ona je stara članica EU i Portugaliji niko u Briselu neće da kaže ništa. Sad se vraćamo na početak priče – zašto nama kažu, a njima neće? Zato što smo mi novi, novopridošli, zato što je jednom sistemu kakav je EU potrebno ujednačavanje u eksperimentu koji rade a ne javašluk. Javašluk ne mogu da izleče među zemljama članicama, ali zato mogu da uspostave pravila za one koji dolaze. Ponavljam, za ovu situaciju u kojoj se nalazimo sami smo krivi. Niko ne bi pominjao nikakve blanko ostavke, nikakve mandate da se ovde ta ustavna odredba na pristojan i normalan način realizovala od početka ovog mandata i da se nije dizala prašina. Ako dižemo prašinu oko takve stvari, trebalo je da oni koji dižu prašinu sami znaju čemu ovo vodi. Za to odgovornost snosi vladajuća većina koja se obrazovala u parlamentu, a ne opozicione grupe, bez obzira na to kako ko to tumači. Sad se nalazimo u situaciji u kojoj jesmo. Ovo što ste vi predložili, duboko sam uveren, apsolutno je pravno nemoguće. A da li smo mi kao DSS spremni da razgovaramo o eventualnoj promeni koja bi donela nekakvu drugu meru zaštite a da to ne bude ta tzv. blanko ostavka? Jesmo, spremni smo. Spremni smo da razgovaramo, kao članovi ovog društva, kao politička stranka koja je registrovana, koja ima određeni legitimitet u narodu, spremni smo da razgovaramo o različitim modalitetima. To nije sporno. Ali, taj razgovor mora biti takav da nas uveri da je to zaista problem i da se taj problem onda mora rešiti na drugi način. Ovaj, kako vi radite, nema nikakve veze. Ovim samo pokazujete sopstvenu nesposobnost, pokazujete da ne znate kud udarate. Drugo, vi ste se na kraju pozvali na Akcioni plan Vlade kao razlog za donošenje ovoga. Izvinite, molim vas, vi ste to doneli danas i donećete ovaj izborni zakon, a onda ćete ponovo da usvajate izmene i dopune u septembru i oktobru zato što ovde niste rešili ključne probleme na koje ste se žalili, zato što niste imali vremena. To zaista nije u redu. Hvala vam.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, u skladu sa članom 87. stav 2. radićemo do završetka tačke dnevnog reda i nakon 18.00 časova. Određujem pauzu od 60 minuta. Dakle, u 14.50 ćemo početi da radimo.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu. Prepodnevni deo sednice je tekao u skladu s Poslovnikom uređenim pravom da reč dobiju predsednici ili ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa. Reč ima narodni poslanik Suzana Grubješić.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Poštovane kolege narodni poslanici, nadam se da će i ovlašćeni predlagač uskoro doći, želela bih da kažem nekoliko stvari o ovome o čemu danas raspravljamo, o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika, jer sam imala prilike juče popodne i danas u ovom kratkom vremenu pre pauze da čujem argumente kolega narodnih poslanika i za i protiv ovih izmena. Sve nas ću podsetiti na to da su još ranije i Evropska komisija a i Evropski parlament ukazali na to da blanko ostavke nisu u skladu sa evropskim standardima, da je Evropska komisija na to ukazala u godišnjem izveštaju o napretku Srbije za 2010. godinu, a da je Evropski parlament to stavio u rezoluciju o Srbiji koja je doneta u januaru ove godine. Dalje, u upitniku na osnovu koga će Evropska komisija procenjivati da li je Srbija spremna da dobije status kandidata za članstvo postavljeno je pitanje na koji način će se rešiti problem blanko ostavki. U odgovoru je navedeno da blanko ostavke nisu uređene zakonom, već da je reč o praksi koju su same stranke uvele. Evo, citiraću jednu rečenicu iz odgovora. Onaj ko je čitao odgovore na upitnik i članovi Odbora za evropske integracije mogli su u to i sami da se uvere. Kaže se: „Kako blanko ostavke nisu zakonska kategorija, njihovo ukidanje nije pitanje revidiranja zakonodavstva i ukidanja odredaba koje to regulišu, jer iste ne postoje“. Navodi se i da je Ustavom Srbije predviđeno da poslanik može pod uslovima predviđenim zakonom da neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci čiji je poslanik. Ti uslovi, međutim, nisu definisani zakonom. Nisu bili definisani ni kada smo donosili Ustav, nisu definisani ni do dana današnjeg. Dalje, u Akcionom planu za sticanje statusa kandidata za članstvo, koji je donela naša vlada, ne govori se o blanko ostavkama, već o kontroli stranaka nad mandatima. Zašto sam sve ovo rekla? Bilo je nejasnoća kako ukinuti nešto što ne postoji. Blanko ostavke nikada nisu stavljene ni u jedan zakon; stavljene su samo u Ustav, i to ne pod tim imenom, već u član 102. Ustava – pravo poslanika da stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci sa čije je liste izabran. Onda smo svi bili u dilemi kako taj institut, koji ne postoji, ukinuti. Jedno od rešenja, koje je primenjeno u ovom sazivu parlamenta, jeste da se prekine sa tom lošom praksom, pa tako nijedna blanko ostavka nije aktivirana. To je imalo i dobre i loše posledice: za neke stranke je to bilo loše, za neke novonastale stranke je to bilo dobro jer su bez izbora zadržale svoje poslaničke mandate. Bilo je nedoumica i dilema i među onima koje nazivamo nezavisnim analitičarima, čuvarima našeg morala. Citirala bih samo dvojicu. Recimo, Vladimir Goatikaže da je ukidanje blanko ostavki od posebnog značaja za borbu protiv korupcije, jer blanko ostavke postoje u Kini, Indiji, Nigeriji, Vijetnamu i sličnim zemljama. S druge strane, Milan Nikolić kaže da će nakon ukidanja blanko ostavki parlament postati buvlja pijaca na kojoj će se poslanici kupovati, prodavati, šta god, i navodi primer parlamenta Češke u kome se to redovno dešava. Kad imate ovako suprotstavljene stavove naše stručne javnosti, koja generalno misli da su političke stranke izvor svih zala u društvu i da bi ih, ako je ikako moguće, trebalo ukinuti, šta će nam političke stranke, i ako imate, s druge strane, Evropsku komisiju i Evropski parlament koji kažu da mandat ne treba da pripada političkim strankama, već poslanicima, a s treće strane, ako imate proporcionalni sistem u Srbiji, koja je jedna izborna jedinica, gde na izbore izlaze stranke ili koalicije, izlaze liste, gde građani na izborima glasaju ne za pojedince nego za stranke ili za liste, onda smo svi mi bili u dilemi kako ovaj problem rešiti. Ova rešenja koja su ponuđena u izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika jesu usklađena sa primedbama koje nam je upućivala, i koje će prestati posle ovoga da upućuje, Evropska komisija. To je tačno. Kakve će to posledice imati na politički život u Srbiji, to ćemo tek videti. Neki kažu da stranke treba da se potrude da pošalju svoje najbolje ljude u parlament. Svaka stranka se trudi da to uradi, ali to nije garancija da će ti najbolji ljudi, koji su tu i koje je stranka poslala u parlament, ostati u toj poslaničkoj grupi. Činjenica je da će sada biti mnogo lakše da bez ikakvih sankcija prelaze u drugu poslaničku grupu, da budu nezavisni poslanici, a bilo bi moralno – a o moralu i politici ne treba pričati, to je jedna druga i dugačka priča – bilo bi pošteno, recimo, da taj mandat vrate stranci preko koje su ušli u parlament. Mislim da se to neće dešavati, jer i kada smo pokušali da se nekim rešenjima ograniči poslaniku koji napusti jednu poslaničku grupu mogućnost da postane nezavisan, da pređe u drugu poslaničku grupu, da formira sa sličnim nezavisnim poslanicima svoju poslaničku grupu, rečeno nam je opet da to nije u skladu sa evropskim standardima. Zaista ne znam koji je to evropski standard koji to definiše, jer se i u samom materijalu koji smo dobili na kraju kaže da ne postoji evropski propis kojim se ovo usklađuje. Postoji samo dobra i loša praksa. Koju praksu smo mi do sada primenjivali, opet će to vreme pokazati. Da li je bila dobra praksa to što su nekada aktivirane blanko ostavke i da li će biti dobra praksa to što ih sada, makar formalno, na ovaj način ukidamo, što definišemo način na koji poslanik može da podnese ostavku, a da to niko drugi umesto njega ne može da uradi, pokazaće vreme. Ne mislim da će sve teći glatko i da treba da čekamo četiri godine da bi birači kaznili nekog poslanika koji je iz jedne političke stranke, iz jednog poslaničkog kluba prešao u drugi. Sve opet ostaje na strankama, na tome kako će one urediti, koje ljude će poslati u parlament. Setite se da nekima nije bila dovoljna ni zakletva u crkvi. Kod nas u Ujedinjenim regionima Srbije, u G17 plus i u „Zajedno za Šumadiju“ neće biti, ni u drugim partnerima koji će se priključiti Ujedinjenim regionima Srbije, zakletvi u crkvi, ali opet neće biti garancija da će svi najbolji ljudi biti u parlamentu i da svi ti najbolji mogu da ostanu u jednoj poslaničkoj grupi. Mislim da to važi i za druge stranke. Nije se do sada u parlamentarnoj praksi od 2000. godine do danas desilo da baš ni iz jedne stranke neko ne pređe u drugi poslanički klub. Slažem se sa kolegom Aligrudićem koji je govorio o razlozima zbog kojih su blanko ostavke uvedene. Da li su tajkuni pokušali da kupe neke poslanike? To je tačno. U slučaju moje stranke nisu bili u pitanju tajkuni, bio je bivši predsednik stranke koji je sa svojom bivšom strankom pokušao da napravi poslanički klub. Znači, razlozi su različiti. Te blanko ostavke su uvedene u iznudici, sada ih u iznudici ovim ukidamo. Koliko će to, kao što rekoh, uticati na dalji politički život u Srbiji, videćemo. U svakom slučaju, podržaćemo ukidanje blanko ostavki. Mislimo da ih je vreme pregazilo i da sa tom lošom praksom treba prekinuti. Drugo na šta se odnose izmene i dopune ovog Zakona o izboru narodnih poslanika jesu te zatvorene liste. Do sada su te liste, liste koje se predaju za izbore, bile otvorene za stranke, a zatvorene za birače. Sada je stvar okrenuta: sada su liste zatvorene za stranke, a kobajagi su otvorene za birače. Mene takođe niko ne može da ubedi da će baš svaki birač uzeti spisak od 250 ljudi, pogledati redosled i reći – da, to je to, to su ti ljudi za koje glasamo. Neće, obično se glasa za lidera, za nosioca liste, za stranku. Za pojedince se retko glasa. U stvari, u ovoj zemlji jedina osoba za koju građani direktno glasaju i koja ima glasove građana jeste predsednik Republike. Nikoga više građani direktno ne biraju, ni na lokalu ni na republičkom nivou. Zašto ovo govorim? Zato što mislim da je ova izmena kozmetička, da nije suštinska, ali da će opet napraviti problem nikome drugome nego strankama. Pitanje motivacije je ozbiljno pitanje za svaku političku stranku. Niti će biti motivisani, recimo, ako cenimo da ćemo osvojiti, da ne preteram, trideset mesta na sledećim izborima, tih prvih trideset. Koji će im biti motiv kada su sigurni? Oni ostali, koji će njima biti motiv da učestvuju, da se bore za glasove, kada znaju da neće imati šanse da uđu u parlament? To znači, opet se svaljuje sve na stranke, koje su jedine ovde koje artikulišu političke interese građana i jedine koje izlaze, učestvuju na izborima, preko kojih građani imaju svoje predstavnike u parlamentu. Rešenje jeste u narednim koracima. Ovo shvatam kao međurešenje upravo zato što jeste međurešenje. Mi ćemo ovo međurešenje podržati, ali nama je potreban dogovor o tome da li ćemo menjati izborni zakon, da li ćemo menjati izborni sistem, da li ćemo menjati politički sistem, da li ćemo menjati Ustav. Naravno, Ustav ne treba menjati samo zbog člana 102. ili ne znam kog beše člana koji se odnosi na broj poslanika. U ustavne promene se ne ulazi zbog takvih pitanja, u ustavne promene se ulazi kada se postigne konsenzus među strankama o mnogo krupnijim stvarima koje su se ispostavile kao nedovoljno dobre u postojećem Ustavu. To su sve neka pitanja i dileme koje ostaju za neko buduće vreme. Zaista duboko verujem da je nama potrebna promena izbornog sistema, da nam je potrebna personalizacija kandidata, da je potrebno da se građani identifikuju i sa kandidatima, ne samo sa politikom koju neka stranka zastupa, i da je to nešto što nas, hteli ne hteli, u budućnosti sigurno čeka. Da ponovim, poslanički klub Ujedinjenih regiona Srbije će u danu za glasanje podržati ove izmene i dopune Zakona o izboru narodnih poslanika.
Iskorišćeno je trinaest minuta i petnaest sekundi od vremena zamenice predsednika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne znam da li ima svrhe kritikovati ovaj predlog zakona, pošto je to već učinila gospođa Suzana Grubješić. Jedino mi nije jasno kako mogu da glasaju za nešto što očigledno nije u skladu sa njihovim političkim uverenjima, ali to tako obično biva kada vam je srce na jednoj strani, i razum, a morate da uradite zato što vam je neko rekao da tako treba. Šta reći o ovom predlogu zakona? Prvo, Predlog zakona je neustavan. Član 2. Predloga zakona u suprotnosti je sa članom 52. Ustava Republike Srbije. Dakle, Ustav Republike Srbije u članu 52. kaže: „Svaki punoletan, poslovno sposoban državljanin Republike Srbije ima pravo da bira i da bude biran.“ To je član 52. stav 1. Ustava Republike Srbije. Član 2, koji se odnosi na član 10. Zakona o izboru narodnih poslanika, kaže nešto drugo: „Pravo da bira poslanika i da bude biran za poslanika ima punoletan poslovno sposoban državljanin Republike Srbije sa prebivalištem u Republici Srbiji“. Svako ko je čitao bilo koji udžbenik iz ustavnog prava zna da zakon ne može da propisuje dodatne uslove za neko pravo mimo onih uslova koji su propisani Ustavom. Ako Ustav ne traži prebivalište za korišćenje izbornog prava, kako onda može zakon da propiše nešto što ne piše u Ustavu? To je prva primedba. Druga primedba se odnosi na to što se ovim zakonom suspenduje član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Dakle, Ustav Republike Srbije u članu 102. propisuje da je narodni poslanik slobodan da svoj mandat, pod uslovima koji su određeni zakonom, stavi na raspolaganje političkoj stranci sa čije izborne liste je izabran za narodnog poslanika. Šta se čini ovim predlogom zakona? Ne propisuju se uslovi pod kojima se može koristiti ta sloboda, nego se ta sloboda ukida. Sada postavljam pitanje predlagačima zakona: šta ako ja kao narodni poslanik hoću (niko me na to ne tera, to je moja volja), da bih pokazao recimo lojalnost Srpskoj radikalnoj stranci i predsedniku SRS dr Vojislavu Šešelju, da stavim mandat na raspolaganje svojoj političkoj stranci? Kako ja to da uradim kada mi zakon to onemogućava, a Ustav mi daje tu slobodu? Ustav mi daje slobodu, a zakon tu slobodu ukida! Umesto da zakon propiše uslove pod kojima mogu da stavim svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci, meni zakon kaže – ne, ti ne možeš da se koristiš slobodom koju ti je Ustav dao. To je druga neustavnost sadržana u ovom predlogu zakona. Zaista mi je smešno objašnjenje gospođe Nade Kolundžije da je Ustavni sud rekao da Ustav Republike Srbije nije ustavan i da zbog toga moramo da promenimo član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika. Navodno, u Ustavu piše da se mandati dodeljuju po redosledu kandidata na izbornim listama koje su podnele političke stranke. To je sve lepo, samo vas pitam u kom članu? Ne piše nigde, to ste izmislili. Čemu služi Ustavni sud Republike Srbije? Da donosi odluke po narudžbini. Gospođu Nadu Kolundžiju, kao predstavnika predlagača, verovatno je bilo sramota da kaže da se ovaj zakon donosi pod političkim pritiskom Evropske unije. Da se to ne bi reklo, naručena je odluka Ustavnog suda Republike Srbije, koji je navodno protumačio da je član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika neustavan. Pa, da se Vlasi ne dosete, kažemo – nije to zbog Evropske unije, nego je Ustavni sud rekao da član 84. nije ustavan pa zato pristupamo izmenama ovog zakona. Ono što je rekla predstavnica predlagača je, s jedne strane, posledica elementarnog političkog neznanja, neznanja o ustavnim i političkim sistemima, a s druge strane, posledica pravnih i političkih falsifikata. Građani Srbije se mesecima bombarduju informacijama kako je u Evropskoj uniji poslanik potpuno slobodan, kako nema nikakve veze sa političkom strankom koja ga je kandidovala, može da radi šta mu je volja, navodno je odgovoran neposredno biračima, dužan je da čuje šta je to što mu birači poručuju i da se tako ponaša u parlamentu. Šta kaže partijska centrala, koga je to briga. Otprilike, to je neki stereotip koji se nedeljama i mesecima servira građanima Srbije. Da li je to tako? Nije. Sada ću na jednom primeru iz države koja je otadžbina parlamentarizma, reč je o Velikoj Britaniji, da pokažem da to što objavljuju mediji pod kontrolom režima, to što gospođa Nada Kolundžija priča nikakve veze nema sa stvarnom političkom situacijom u toj zemlji koja je otadžbina parlamentarizma. U britanskoj vladi, koja je inače mnogo glomaznija od ove naše i ima 120 članova, sede tzv. četiri vladina biča, tako se zovu. Šta je zadatak „bičeva“? Da vode računa da li njihovi poslanici u parlamentu diskutuju i glasaju onako kako njihova stranka smatra da treba da diskutuju i glasaju. Šta se dešava ako jedan od ta četiri „vladina biča“ primeti da se poslanik ponaša suprotno onome što mu je politička stranka naložila, recimo, neće da dođe na sednicu narodne skupštine, odnosno parlamenta u Velikoj Britaniji? Običaj je sledeći: uputi mu se pismeni poziv, koji se tri puta podvuče crvenom olovkom, i ako ne dođe na sednicu narodne skupštine, odnosno parlamenta, oduzima mu se mandat. Kažite mi, gde je tu sloboda britanskog poslanika? Ima li tu prekida svake veze između britanskog poslanika i njegove političke stranke? Nema. Ovo što je pričala gospođa Nada Kolundžija je posledica toga što očigledno oni koji su pisali ovaj nakaradni predlog zakona nisu bili načisto s tim šta je suština demokratije. Oni koji su do juče bili marksisti, koji su išli i završavali Brozove škole sada treba da nas uvode u Evropsku uniju; u toj šumi raznih ideja, jer ne znaju kada su šta slušali, kada su šta govorili, sve im se pomešalo. Dakle, za koga građani glasaju na izborima? Da li glasaju za Aleksandra Martinovića, da li glasaju za Gordanu Čomić, za Nadu Kolundžiju? Ne. Zbog čega? U masovnoj demokratiji, u eri potpune globalizacije ove naše planete, u eri neviđenog razvoja savremenih komunikacija, medija, informacionih sistema itd., šta znači jedan pojedinac u politici? Ne znači ništa. Za koga se građani opredeljuju na izborima? Za određenu politiku, za određeni, kao što bi rekli sociolozi, pogled na svet. Za to građani glasaju. Oni daju poverenje jednom političkom programu. Ko zastupa taj politički program, da li građani time treba da se bave? Ne. Da li oni mogu da znaju kakav sam ja čovek? Slušamo ovih dana od predstavnika režima – građani treba da glasaju neposredno za poslanika, mada im se to ovim zakonom ne omogućava, jer glasaće za onog koga poznaju. Izvinite, šta to znači? Video me čovek dva puta na ulici i sada me poznaje. Otkud on zna da li sam ja dobar čovek, da li sam moralan čovek, da li sam načelan čovek? Da li zna da ću ja u predizbornoj kampanji da mu kažem da sam za veliku Srbiju a onda uđem u parlament i kažem – treba uhapsiti Ratka Mladića? Da li to građanin može da zna pri ovakvom stanju stvari? Ne može. Šta se dešava sa ovom tezom vladajuće koalicije da je poslanik slobodan i da ne treba da sluša šta mu govori partijska centrala? Izvinite, kažite mi da li postoji neki oblik društvene organizacije, a parlament je jedan oblik društvene organizacije, politička stranka je jedan oblik društvene organizacije, gde ne postoji disciplina? Da li bi društvo uopšte moglo da funkcioniše? Zamislite da u vojsci potporučnik kaže pukovniku – šta ima tebe da slušam, ko si ti, ja sam slobodan čovek, ja ću da komandujem vojskom onako kako mislim da treba, to što si ti viši po činu, šta to mene briga. Zamislite da u jednoj bolnici medicinska sestra kaže lekaru – neću ja da lečim i dajem lekove kako mi ti kažeš, nego ću kako ja mislim da treba. Šta bi bilo sa društvom da ne postoji neka elementarna disciplina? Šta će biti sa nečim što je jako važno, a to je načelnost u politici, kada se donese ovaj zakon? Neće ostati ni kamen na kamenu. Desiće se to da će neposredno nakon završetka izbora, neposredno nakon što RIK, pa čak i pre toga, konstatuje kome su dodeljeni mandati, početi pritisci na te poslanike, trgovina, ponude itd. U šta će da se pretvori Narodna skupština Republike Srbije? To je Čedomir Jovanović juče rekao, i ja stojim iza toga u potpunosti – u buvlju pijacu. Tu uopšte neće više biti bitno koliko je koja stranka osvojila mandata na izborima, šta je pričala u izbornoj kampanji, za šta se zalagala. Lepo, to je poruka iz ovog zakona: nemojte da trošite novac na izbornu kampanju, nemojte da organizujete tribine, plaćate televizijske emisije, štampate plakate i drugi propagandni materijal; sačekajte, neka to uradi neko drugi; kada dođe vreme, odrešite kesu i lepo za taj novac koji ste sačuvali kupite onoliko poslanika koliko vam treba. Što da obilazite Srbiju uzduž i popreko, da obilazite sela, da idete po televizijskim emisijama, da trošite pare, energiju, nerve itd.? Lepo sačekajte da sve to neko drugi odradi; kad se završe izborni rezultati, kad je jasno da više nema mogućnosti da se menja bilo šta na izbornim listama, kažete – treba mi deset, dvadeset, pedeset poslanika i lepo pokupujete koliko vam treba. Onda će stvarno Srbija biti primer jedne dobro uređene države. Šta je ideološka matrica onih koji su pisali ovaj predlog zakona? To je u suštini neprijateljstvo prema parlamentarnoj demokratiji, to je ostatak najgoreg mogućeg staljinizma, titoizma i kardeljizma, a to je da moramo da imamo demokratiju, ali bez političkih stranaka. Nemojte sada da neke partijske centrale nešto tu određuju, to nije transparentno itd., treba zbog građana sve da bude javno, mandat je slobodan, svako može da radi šta mu je volja itd. Predstavnici stranke koja se zove Demokratska stranka plaše narod političkim strankama. Bukvalno, ispade da su političke stranke neka poverenička tajna društva, ko zna šta rade, čime se bave, kakvi su ljudi koji sede u tim političkim strankama. Hajde potpuno da eliminišemo političke stranke iz demokratskog procesa i da u žižu političke borbe gurnemo samo dva faktora – građane i poslanike. Ne sme da bude posrednika. To je otprilike kao kod Martina Lutera – šta će vam crkva, šta će vam posrednik između vernika i Boga. Otprilike, tako vam je i ovde, šta sad ima tu neka politička stranka da se nešto mnogo pita. Tu je građanin koji će da glasa i tu je poslanik koji će da sedi u parlamentu. Kako je taj poslanik došao na listu, ko ga je predložio, zašto je on baš peti na listi, a nije 250, da li se to pita predstavnik predlagača? Sadašnji sistem raspodele mandata je pošteniji. Zašto? Onaj ko je 250. na listi ima šanse da sedi u Narodnoj skupštini. Sada onaj ko je 250. nema nikakve, ni teorijske, šanse da bude narodni poslanik. Vi se, gospođo Kolundžija, varate ako mislite da ćete ovim zakonom da napravite problem SRS zato što ste procenili da ćemo na sledećim izborima da dobijemo relativno malo mandata. Jedino što ćete prouzrokovati ovim zakonom, ako se usvoji, biće unutrašnji rat u svakoj političkoj stranci, uključujući i vašu, i to kažem sada vašim poslanicima. Ko od njih ne bude, recimo, među prvih 60-70 na izbornoj listi za sledeće izbore može da se pozdravi sa parlamentarnim mandatima. Imaćete rat u svojim političkim strankama, vi koji ćete glasati za ovaj zakon. Šta će onda biti od te toliko priželjkivane političke stabilnosti u Srbiji ako se svaka stranka pojedinačno pretvori u bojno polje? Onaj ko je 250. neće moći očima da vidi onoga ko je, recimo, peti, a do juče su bili dobri prijatelji i kolege. O čemu su stranke vodile računa, bar Srpska radikalna stranka? Pa, da ovde u Narodnoj skupštini sede poslanici iz raznih krajeva Srbije, od Subotice do Vranja, da svi krajevi Srbije budu koliko-toliko ravnomerno zastupljeni, i oni razvijeniji i oni manje razvijeni. Šta će sada biti? Sada ćete na listama, onih prvih 10, 20, 50, 100, imati praktično partijske centrale. Imaćete grupisanje kandidata uglavnom iz Beograda i Novog Sada. Da li znate kada će jedna mala opština imati poslanika? Nikad. Bukvalno ćete imati jedan oligarhijski parlament gde će sedeti uglavnom partijski šefovi, partijske vođe, razni sekretari, potpredsednici itd. Gde je onda tu logika ovog zakona? Gde je logika da se navodno partijske centrale mnogo ne mešaju? Ne, neće se mešati, sedeće ovde, a vi koji ćete glasati za to moći ćete Narodnu skupštinu da vidite samo na televiziji. Nemojte se radovati vi iz Demokratske stranke, vi iz SPS-a, iz G17 itd. ovom zakonu, imaćete problema u svojim političkim strankama. Šta dobijaju građani pri ovakvoj raspodeli mandata? Ne vidim da dobijaju bilo šta. Sada će, navodno, građani znati ko je na kom mestu na listi, pa će se na osnovu toga opredeljivati. Izvinite, a ko sastavlja izbornu listu? Pa, opet neka partijska centrala. U čemu je razlika? Razlika je samo u tome što sada onaj koji je 50, 100. ili 250. na nekoj izbornoj listi, zavisno koja je politička stranka u pitanju, neće nikada sesti ovde u Narodnu skupštinu. Imaćemo parlament koji će da bude bukvalno centralizovan, imaćete poslanike koje će svako moći da kupi, koji neće odlučivati svojom glavom. To što nazivate slobodom narodnog poslanika, to je baš negacija njegove slobode. U državi koja je siromašna, u državi koja ima hiljadu i jedan ekonomski i socijalni problem, koja je još uvek u nekakvoj tranziciji, šta je lakše nego kupiti jednog čoveka koji ima mnogo problema, kome supruga nigde ne radi, koji ne može da školuje svoje dete, koji ne može da kupi stan? Šta je za nekog tajkuna da izvadi 30.000, 50.000, 100.000 evra i da kupi tog čoveka? On možda nije loš čovek, da je malo imućniji možda bi bio nezavisniji, ali u situaciji u kojoj se Srbija nalazi vrlo je lako kupiti čoveka. Nemojte mehanički da se povodite za time, znate, tako je negde u EU. Prvo, pokazali smo vam da nije, da izmišljate evropske standarde. Kako to da evropski standard ne važi u Velikoj Britaniji, a mora da važi u Srbiji? Tamo postoje „vladini bičevi“, ovde je poslanik slobodan. Kako to? Da li ste to vi veće demokrate od Engleza? Nisu oni izmislili parlamentarizam, nego vi koji ste završili Brozove političke škole? Gospođa Suzana Grubješić je citirala Vladimira Goatija; ja neću da citiram Vladimira Goatija, citiraću klasika srpske pravne teorije Slobodana Jovanovića, prvo njegovo delo „Ustavno pravo Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca“. Evo šta on kaže, koga poslanik predstavlja. To je takođe jedna velika lekcija vama koji kažete da poslanik predstavlja ovu ili onu kategoriju građana, ovu ili onu opštinu itd. Ne, koga predstavlja poslanik? „Svaki narodni poslanik predstavlja ceo narod, a ne samo one koji su ga izabrali“. Dakle, prestanite da sejete tu laž da će sada po ovom sistemu navodno narodni poslanik biti odgovoran pred onima koji ga biraju. Sada vam je ovaj velikan srpske pravne nauke rekao da tako nešto nije moguće. Kao narodni poslanik ja predstavljam ceo narod i vi kao narodni poslanik predstavljate ceo narod. Ne možete da znate ko je za vas glasao zato što su, po Ustavu, izbori tajni. Ne možete da sa sigurnošću navedete ni jedno jedino ime, da kažete – evo, Janko Janković je glasao za mene, zastupam njegov interes. To ne možete da znate jer su izbori tajni. Zastupate ceo narod, kao što ga i ja zastupam, razlika je samo u tome što ga zastupamo na različite načine. Ja ga zastupam u skladu sa svojim političkim programom, a vi sa svojim. Niko ovde ne zastupa svoju opštinu, svoju porodicu, svoju ulicu, svoje prijatelje, rođake, komšije itd., nego svaki narodni poslanik zastupa ceo narod. Zato se tako i zovemo – narodni poslanici. Svako od nas predstavlja ceo narod. Kakva je veza između birača i poslanika? Evo, opet ću se pozvati na Slobodana Jovanovića. On nije bio član Srpske radikalne stranke, ali dopustićete da je znao o ovome o čemu sada pričamo više i od mene i od vas. Evo šta kaže u svom čuvenom delu „Država“, kakav odnos postoji između članova parlamenta i birača: „Birači biraju članove parlamenta na određeno vreme. Po isteku toga roka članovi se parlamenta podvrgavaju novom izboru. Dok im traje mandat članovi su parlamenta nezavisni od birača. Njihova prava i dužnosti nisu uređeni nijednim aktom volje njihovih birača, nego su utvrđeni zakonom. Kao ostali državni organi tako i članovi parlamenta imaju svoju, na zakonu osnovanu, nadležnost. Od birača oni dobijaju samo svoje postavljenje, a ne i svoju vlast. Ovu poslednju dobijaju od zakonodavca. Između članova parlamenta i birača ne postoji onakav odnos kao između vlastodavca i punomoćnika.“ Članovi parlamenta nisu dobili mandat od birača. Uopšte se ne vidi od koga su ga i mogli dobiti. Zašto? Kad se kaže narod, misli se na sve one koji raspolažu biračkim pravom. Narod kao takav je politički, a ne pravni pojam, on nije organizovan. To su svi oni koji u Republici Srbiji imaju pravo glasa. Vi koji pričate o tome ko je vlasnik mandata, ne postoji vlasnik mandata. Mandat je, prevedeno na jezik ustavnog prava, skup prava i obaveza koje ima jedan narodni poslanik kao javni funkcioner. Ne postoji vlasništvo nad javnom funkcijom. Ne može mandat da bude roba u prometu, a vi ste ga tako shvatili. Zato ste omogućili političkoj partiji prodanovića da sedi u Narodnoj skupštini, jer ste mandat protumačili kao robu u prometu – imaće ga ne onaj ko dobije poverenje od naroda, nego onaj ko ima više novca da ga kupi.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da zbog Poslovnika, i inače, nema razloga da se jedni drugima obraćamo lično. Ovde govorim u ime 109 narodnih poslanika i ovlašćena sam da obrazložim razloge za donošenje ovog zakona i razloge za ovakva rešenja, tako da ne smatram da je ovo lična polemika sa bilo kojim narodnim poslanikom. Naravno da verujem da neki znaju dobro teoretičare iz prošlosti, ali pretpostavljam da ne misle da se i teorija, a i stvarnost nisu u međuvremenu menjali. Ako se već pozivaju na Ustav, onda znaju da naš Ustav ne poznaje narod kao nosioca suvereniteta, već poznaje građanina kao nosioca suvereniteta; to je suštinska razlika u odnosu na to što je nešto kao skup, masa ili množina, a ne pojedinac koji ima svoj identitet i može se identifikovati. Istovremeno, ako je tačno to da je i dalje važeće da mi ovde predstavljamo sve građane, onda takođe mora biti tačno da ne predstavljamo političke partije. Ako predstavljamo sve građane, teško da možemo da tvrdimo da predstavljamo pojedinačne političke partije. Dakle, moramo se opredeliti – ili jedno ili drugo, oba nisu logična. Ono što ovim zakonom zapravo definišemo nije sprečavanje narodnog poslanika da svoj mandat stavi na raspolaganje stranci ili izbornoj listi sa koje je izabran. Samo definišemo način na koji narodni poslanik sam može podneti ostavku, a ne neko drugi u njegovo ime. Dakle, ne može politička partija da drži u šaci poslanika i da ima njegov mandat u rukama i da ga neko treći u ime narodnog poslanika podnosi. Kako god da razumemo demokratiju, možemo je razumeti na različite načine, ali ono što je sasvim sigurno to je da ne može biti tačno da DS kao partija pokušava da ukine ili negira partije. To je prosto samo po sebi nelogično i neodrživo. Ako se već upoređujemo sa iskustvima nekih drugih i ako kažemo da u engleskom parlamentu postoji tzv. „bič“, morate takođe reći da u engleskom parlamentu niko treći u ime poslanika ne može podneti ostavku. Dakle, bez obzira na to što postoji onaj ko disciplinuje poslanike da se ponašaju u skladu sa politikom ili programom stranke, ili kako god hoćete, nema mogućnosti da neko u ime poslanika podnese ostavku. Dakle, samo se o tome ovde radi, da ne bi bilo neke zabune. Još jedno pitanje: ko kompromituje poslaničku funkciju i ko kompromituje instituciju poslanika? Da li se kompromituje institucija poslanika i time što se tvrdi kako je parlament buvlja pijaca? Ja mislim – da. I da li se kompromituje stalnim ponavljanjem priče da će ako neko bezgrešan u centrali ne kontroliše te korumpirane, bedne, jadne poslanike, oni biti samo roba na pijaci za prodaju? Mislim da to devalvira funkciju narodnog poslanika i da svako ko tako nešto izgovori vređa i sebe samog, ako iole veruje da je častan, pošten, da je ovde zato što veruje u nešto i zato što hoće da ostvari neku ideju za koju veruje da je u interesu građana u čije ime to govori. Ako neko misli da postoji instrument kojim će se sprečiti da korumpiran čovek ostane korumpiran, onda mislim da je jedini način da postoji zakon koji to kažnjava. Dakle, ne postoji način da neko bude korumpiran, a da ne podleže zakonu. Onda treba postaviti pitanje da li treba da menjamo odredbe o imunitetu i da sklonimo mogućnost da se onaj ko je kršio zakon i bio korumpiran skriva iza imuniteta? Ako automatski bude izložen sudskom progonu, možemo da kažemo da je to najbolja zaštita. Ako neko hoće da kaže da negde u partijskoj centrali postoji neko ko će sprečiti korupciju tako što će u ime narodnog poslanika podnositi ostavku, onda mislim da se ne razumemo. Mislim da to nikako ne može biti rešenje, jer korupcija se ne leči tako što ćemo tvrditi da neko nije sklon korupciji i automatski mu verovati jer je on negde u nekoj centrali, a svi drugi koji sede ovde u parlamentu, koji su došli u parlament zato što su dobili podršku građana Srbije potencijalno su sumnjivi i možda već unapred korumpirani, pa će se, ako ih neko u centrali ne drži na kratkom lancu, prodati za male, velike pare, zavisi kako ko sebe ceni. Tvrdimda stranke koje su ozbiljne i koje veruju u ideje i koje imaju ljude koji veruju u ideje... Nema para kojima te ljude možete kupiti u ovom parlamentu. Zato mislimo da je narodni poslanik taj koji jedino može podneti ostavku, niko drugi u njegovo ime. Ako je stranka pogrešila i poslala pogrešnog, kazniće je birači.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, dva minuta, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, sad ne mogu da nadoknadim neznanje koje je očigledno posledica dugog niza godina provedenih u jednom drugom ideološkom svetu, ali pokušaću opet da pozovem u pomoć Slobodana Jovanovića. Kao što je rečeno u paragrafu 18, „pod narodom se razume onaj skup ljudi koji žive u istoj državi“. To vam je, gospođo Kolundžija, ono što se danas naziva građanima. Od pojma „naroda“ treba razlikovati pojam „narodnosti“, a da bi se to moglo učiniti treba biti načisto sa time šta je narodnost. Nekad se uzimalo da je narodnost prirodna krvna zajednica kao i pleme i da je između nje i plemena razlika samo u tome što je narodnost jedno pleme koje se narodilo tj. umnožilo i razgranalo itd. Dakle, Slobodan Jovanović razlikuje narod od nacije, i to sam vam ja i podvukao. Narod, to su građani; nacija ima u Republici Srbiji mnogo: neki su Srbi, neki su Mađari, Albanci itd. Narod u smislu građana, svi su jednaki pred zakonom. O tome se radi. Vi narod poistovećujete sa nacijom. U pravnom smislu i pravnim naukama, to nije tako. Kada se kaže narod, misli se – svi građani. Ti građani su, naravno, etnički, verski, kulturološki i jezički različiti, ali pred državom su svi oni građani. Sada ispada, ako ste pažljivo slušali gospođu Nadu Kolundžiju, nije kriv onaj ko je parlament pretvorio u buvlju pijacu, nego ako ukažete na to da je parlament pretvoren u buvlju pijacu. Vi ste ga, gospođo Kolundžija, pretvorili u buvlju pijacu, niko drugi. Nismo mi iz Srpske radikalne stranke, kada nemamo ovde većinu. Vi ste selektivno postupali sa tim famoznim blanko ostavkama: kada ste ih vi podnosili Administrativni odbor je oduzimao mandate narodnim poslanicima; kada smo ih mi podnosili niste tako činili. Imali ste neujednačeno postupanje u istim pravnim situacijama. To je najveći pravni zločin koji može da se zamisli, da u istoj situaciji postupate na dva različita načina. (Predsedavajuća: Dva minuta.) Kada je moja stranka u pitanju onda postoji blanko ostavka. Kada je podnose srpski radikali onda to nije u skladu sa demokratskim standardima. O tome se radi. Kažite, gospođo Kolundžija, nisam dobio odgovor na to pitanje – šta konkretno građani dobijaju od toga što će sada partije da određuju redosled kandidata na listi? Hoće li građani da ih određuju? Neće. Opet će da ih određuju političke stranke. Zašto plašite narod političkim strankama? Mi smo svoje statute dostavili Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu. U tim statutima ne piše nešto što je sporno. Znači, mi smo demokratska i politička organizacija.
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju za repliku je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Bojim se da uvek kada nemate jake argumente vi potegnete malo uvrede, ali to je vaš problem, a ne moj. To što ste mladi ne znači da ste u stanju da razumete promene u svetu u kojem živite i da prihvatite da su se neke teorije i neke praktične stvari u životu promenile i odmakle od onoga što vi sada ovde govorite. Kada se kaže da je građanin nosilac suvereniteta, u savremenoj teoriji to nije narod. Postoji suštinska razlika između određenja države kao građanske države, gde se suverenitet pripisuje građaninu kao jedinki, a ne zbiru. Postoji velika razlika i tu razliku tako razumem. Ono što želim da kažem jeste da ne tvrdim da je ono što mi predlažemo nekakav idealan model, da smo mi tu sada uspeli da razrešimo sve probleme. Naročito ne tvrdim da smo sada rešili osnovne probleme koje i inače ovo društvo ima u svom demokratskom razvoju. Uopšte to ne tvrdim, niti sam ijednog trenutka to tvrdila. Mislim da je neke probleme koji su uočeni potrebno rešavati i u ovoj fazi kako bismo u nekom sledećem trenutku, menjajući kompletan izborni sistem i pravila izborne utakmice, postavili sistem koji je bolji od ovoga. Samo se o tome radi. Niko ovde nije tvrdio da smo sada dali rešenje za sve probleme. Ovde su samo neki problemi koji su evidentirani i koji su zaista problemi. Ako hoćete, oni nama jesu problem i u sprovođenju, jer mi u dve i po godine blanko ostavke ne prihvatamo kao instrument, pa možete reći da kršimo Ustav. Ako tvrdite da je ovaj zakon neustavan, onda je odluka da se ne prihvate blanko ostavke takođe neustavna. To što vaše bivše kolege sede u ovom parlamentu nije naša greška, nego vaša.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, dva minuta, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada bi ovo što priča gospođa Kolundžija bilo tačno onda ne bi trebalo da se nazivamo narodnim poslanicima, nego građanskim poslanicima. S njene tačke gledišta, između naroda i građana postoji razlika, a to nije tačno. Gospođo Kolundžija, ja nisam srpski narodni poslanik, a moj kolega Balint Pastor nije mađarski narodni poslanik, nego smo i jedan i drugi narodni poslanici zato što predstavljamo građane Republike Srbije. Kojoj naciji koji građanin pripada potpuno je sporedno za temu ove rasprave. Vi nikako da razlučite da se u pravu, sa stanovišta državnog poretka, narod razlikuje od nacije. Kada se kaže narod misli se na građane. Zato smo mi narodni poslanici, zato je ovo Narodna skupština. Ona je dom i za Srbe, i za Mađare, i za Albance i za sve druge građane Republike Srbije. Što se tiče tih famoznih blanko ostavki, kažite mi po kom modelu ste oduzeli mandat gospodinu Ferzi Ćeloviću u oktobru 2008. godine, mesec dana nakon što je šef radne jedinice groblja obrazovao ovde svoju poslaničku grupu? Kažite mi, po kom sistemu je tom čoveku oduzet mandat? Po sistemu blanko ostavke. Kada je Srpska radikalna stranka podnela te famozne blanko ostavke, mada se to tako ne zove, nego je to sloboda narodnog poslanika da stavi svoj mandat na raspolaganje, onda blanko ostavke ne važe. U slučaju Ferze Ćelovića važe. Kažite mi, u kom delu Ustava piše da Demokratska stranka ima pravo, sa svojim koalicionim partnerima, da u istim situacijama primenjuje različite aršine? Je lʼ ne važe blanko ostavke? Onda ne važe ni za koga. Ne mogu za neke da važe, a za neke da ne važe. Kada postoji mogućnost da se okrnji vaša parlamentarna većina onda blanko ostavke važe, onda Administrativni odbor traje pet minuta. Kada SRS podnese te famozne blanko ostavke Administrativni odbor traje pet sati. Morao sam da ponesem ovoliko brdo knjiga iz ustavnog prava da bih dokazao gospodinu Nenadu Konstantinoviću da je SRS u pravu, i ništa mi nije vredelo.
Dva minuta. Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Narodna poslanica Vesna Pešić je bila registrovana u elektronskom sistemu. Da li želite reč? (Da.) Izvolite. Pet minuta.
Htela sam da istaknem, povodom ovoga što je rekla koleginica Nada Kolundžija, da bi sigurno bilo mnogo bolje da smo mogli da se složimo da se donese nov izborni zakon i da bi neka rešenja i čitav taj zakon i koncepcija bili mnogo bolji nego što je ovo sada, kao određene izmene i dopune, popravke zakona koji već postoji. Međutim, smatram da je dobro što se donose i ove popravke zakona zato što je bilo jako mnogo kritika. Htela bih da stavim jednu primedbu na samo obrazloženje ovih izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika. Suviše se naglašava da su ove izmene donete pod uticajem odluke Srbije da uđe u EU, pa se pominju i kritičke primedbe Venecijanske komisije. Mogli bismo da se pozovemo i na našu domaću javnost, koja je veoma mnogo kritikovala postojanje blanko ostavki; čak jedna stranka parlamentarna stranka, LDP, nije ni imala blanko ostavke. Naši stručnjaci, kao Vladimir Goati, Aleksandar Molnar, mnogi su kritikovali imperativni mandat i situaciju da je članom Ustava 101, kako je ovde interpretiran, praktično došlo do uzurpacije suvereniteta građana kod nas. Smatram da je ovo što je sada predloženo možda moglo biti bolje, ali svakako da su te izmene dobrodošle. Da smo gledali šire, mogli smo i neke druge stavove u ovom zakonu da promenimo, bez određenih posledica. Recimo, da se nismo ograničili samo na primedbe EU mogli smo da promenimo i član Zakona 73a, jer je dosadašnja praksa potvrdila da je glasanje u inostranstvu naših državljana koji imaju prebivalište u Srbiji a boravište u inostranstvu (gde se za svaku izbornu listu mora praviti izborni odbor, u raznim delovima sveta) bilo jako skupo. Postoje različiti moderni modeli kako je to moglo da se uredi, pogotovo kada je reč o štednji i bacanju para, koje se nastavlja na ovaj način. Kada smo već donosili izmene i dopune, mogla je i tu da se napravi određena intervencija. Htela bih, takođe, da postavim pitanje, jer nisam mogla da dobijem odgovor, zašto se u članu 43. kaže da lista koju stranke ili koalicije predaju, ili grupe građana, mora da ima 10.000 potpisa? Zakon o političkim strankama, koliko se sećam, prihvatio je 10.000 potpisa za registraciju stranaka, s tim da uredno registrovane političke stranke ne moraju da skupljaju potpise. Ne znam da li je do te izmene došlo, ne mogu da se setim, ali mislim da je jedna takva izmena bila. Znači, to bi moglo da važi samo kada to podnose grupe građana, a ne registrovane političke stranke. Na kraju bih da istaknem, pošto zaista nemam mnogo vremena da o ovim izmenama govorim, da je dobro što je zakon eksplicite rodno osetljiv i što želi da postigne na budućim izborima da jedna trećina narodnih poslanika budu žene. Međutim, ono što zabrinjava i što se moglo čitati u štampi, to je da će možda biti podnet amandman, ne znam da li se to dogodilo, da ukoliko žena da ostavku (znači, ukoliko pripadnik pola koji je manje zastupljen da ostavku, onda od manje zastupljenog pola treba da se nađe i zamena), da se eventualno to izbaci iz ovih izmena i dopuna i da ta zamena, nezavisno od rodne pripadnosti, može da bude i muškarac. Mislim da je to predložila Demokratska stranka, da sam to videla. Mislim da to ne bi bilo dobro, da bi to narušilo tu jednu trećinu za koju smo se opredelili. Ukoliko nema jedne trećine, sama lista, prema ovom zakonu, može da bude odbijena od izborne komisije. Ako bi izborna komisija mogla da odbije takvu listu u kojoj nema 30% žena (u ovom slučaju radi se o ženama, da ne upotrebljavamo te rogobatne izraze), onda mislim da ne bi bilo dobro ukoliko bi se posle u praksi ta jedna trećina, koja je sada očigledno zagarantovana, menjala. Taj amandman koji ste, izgleda, vi iz Demokratske stranke namerili da podnesete ne bi trebalo, po mom mišljenju, prihvatiti. Ove druge izmene treba prihvatiti zato što je osim Evropske unije, koja je nama veoma važna, i naša javnost bila eksplicitna u pogledu toga da građanin treba da zna koga bira i da se blanko ostavka izbriše iz naše prakse, a u zakonu nije ni postojala.
Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, ko nije iskoristio svoje pravo u ovom delu sednice, javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe LDP, PUPS, SPS-JS, manjina, Nova Srbija, DSS, SRS, ZES. Po dogovoru i zbog obaveza koje narodni poslanik Zoran Krasić ima redosled će biti takav da će reč prvo dobiti Nebojša Ranđelović, pa posle toga narodni poslanik Zoran Krasić. Posle narodnog poslanika koji je na listi koju imate broj 8, narodni poslanik Petar Petrović, koji je protiv, biće prozivani poslanici Poslaničke grupe ZES, koji su za, tako da ćemo naizmenično slušati diskusije. Narodni poslanik Nebojša Ranđelović ima reč.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, danas smo čuli mnogo toga o ustavnosti i usklađenosti sa Ustavom, o preporukama Ustavnog suda. Ispašće da mi iz LDP-a likujemo, ali samo želim da podsetim da smo mi pre pet godina vodili antiustavnu kampanju ne zato što smo smatrali da Srbiji nije potreban Ustav, nego smo tvrdili da Ustav koji se donosi nije dobar. Taj Ustav ima sablažnjujuće manjkavosti. Ko zna koliko puta sam ja ovde u parlamentu govorio o suprotnosti člana 5. sa članom 102. ili člana 105. sa članom 134. Rekao bih, oprostite mi na kolokvijalnom rečniku, ne samo da je bilo pravno neodrživo stavljati takve odredbe u Ustav, bilo je glupo. Sada žanjemo plodove ustavnih promašaja koje pod pritiskom popravljamo jednim lošim zakonom. Kada smo imali tu antiustavnu kampanju naši aktivisti su privođeni, hapšeni, a oni koji sada predlažu ovaj zakon su, zajedno sa nekima koji sada sede ovde u opoziciji, vodili kampanju koja se završila skandaloznim referendumom, gde se glasalo dva dana i jednu noć. Mi se pet godina zalažemo za promenu skandaloznih rešenja u Ustavu, za šta nijedan pomenuti politički činilac u Srbiji nije imao sluha. E, sad kad smo u cajtnotu i kad se na nas vrše pritisci od nas se traži razumevanje; pa, izvolite, tražite razumevanje od onih sa kojima ste donosili takav Ustav. Da se osvrnem na famozne blanko ostavke. Naravno da smo protiv blanko ostavki, poslanici LDP-a su jedini u ovom parlamentu koji nisu potpisali blanko ostavke. Postavlja se pitanje, o kome verovatno niko nije razmišljao pet godina, jer se tu radi o potrebi promene Ustava, kako će se onda primenjivati član 102. Ustava? Ili će možda naš Ustavni sud proglasiti da je i sam Ustav neustavan? Sam Ustavni sud je faktor nestabilnosti, faktor nesigurnosti u Srbiji. Da podsetim, kad nemački ustavni sud donosi neke odluke on daje rok od pet godina da se to primeni kako se ne bi prouzrokovale turbulencije u sistemu funkcionisanja države. Naš Ustavni sud za to nema niti sluha, niti smisla. Konkretno u obrazloženju predlagači zakona se pozivaju na odluke Ustavnog suda. Upravo u ruci držim odluku Ustavnog suda sa famoznim obrazloženjima. Radi se o članu 84. Ono što je dato kao obrazloženje kazuje da treba menjati izborni sistem. Ako ne umete da objasnite zašto je ovakav izborni sistem potreban, zašto je nužan u Srbiji, onda menjajte izborni sistem, ali onda ćete morati da objasnite zašto radite nešto što je direktno u suprotnosti sa političkom realnošću društva u Srbiji. Ili možda, kako reče kolega Martinović, Slobodan Jovanović i, pomenuću ga, Stojan Protić nisu znali šta govore kada su tvrdili da je proporcionalni sistem u nerazvijenim društvima jedini način zaštite manjine u parlamentu? To ovde niko nije objasnio, a trubimo o nužnosti promene člana 84. Naravno, u obrazloženju zakona pozivate se na obrazloženje odluke Ustavnog suda. Hajde da vidimo šta je taj Ustavni sud dao u svom obrazloženju: „Ustavni sud ocenjuje da se ovakvim načinom dobijanja pojedinačnog poslaničkog mandata krši ustavni princip suverenosti građana i princip neposrednih izbora. Činom glasanja građani jedino potvrđuju stranačku izbornu listu tako što se opredeljuju za izbor jedne stranačke delegacije za narodno predstavništvo, a iz redova ove stranačke delegacije, koja će neizbežno uvek imati veći broj kandidata za narodnog poslanika od broja dobijenih predstavničkih mandata, rukovodeći organi političke stranke samostalno i konačno vrše izbor predstavnika.“ Ustavni sud nije imao sluha za političku realnost, niti je imao sluha za nešto što se zove politička odgovornost partije. Pa političke partije profilišu politički život u Srbiji. Gde je tu sluh Ustavnog suda za takvu realnost? Ili, kažu: „Time što nije u obavezi da poštuje redosled kandidata na izbornoj listi politička stranka suštinski vrši izbor narodnog poslanika gospodareći poslaničkim mandatom. Na ovaj način, po oceni Ustavnog suda, ne samo da se ruši princip neposrednih izbora, već se obesmišljava ideja reprezentacije naroda, odnosno građana.“ Dakle, i sam Ustavni sud izjednačava pojmove „narod“ i „građanin“, o čemu je malopre govorio kolega Martinović. „Ako je jedini cilj izbora da se utvrdi izborna snaga političkih partija, onda je potpuno nepotrebno da se na njihovim izbornim listama nalaze imena kandidata za narodne poslanike.“ To je vrhunski cinizam Ustavnog suda. U proporcionalnom sistemu, partije ili drugi podnosioci lista jesu nosioci procesa političkog profilisanja biračkog tela, ali je svakoj partiji u interesu da na listi ima najbolje kandidate. To nije simbioza takmičenja partija i individualnosti budućih nosilaca poslaničkih mandata, to je abeceda političke pismenosti, koju očigledno Ustavni sud nema, a pitam se da li je imaju predlagači ovog zakona. Na kraju, kad se već pozivate na obrazloženje Ustavnog suda, pročitao bih jednu nesuvislost koju je juče citirao i naš šef poslaničke grupe, kaže: „Takođe, sud je mišljenja da se osporeni način dobijanja pojedinačnog poslaničkog mandata nalazi u veoma napetom odnosu sa ustavnim načelom ravnopravnosti polova.“ Voleo bih da mi neko objasni šta je to „napeti odnos“ u slučaju ravnopravnosti polova? Hvala vam na pažnji.
Šest minuta i pedeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, posle njega narodni poslanik Đuro Perić.
Pokušaću da ne ugrozim ono što je dobro saopšteno u prilog kritikama ove operacije koja se zove „kako po svaku cenu da se ispune zahtevi koji dolaze iz Brisela“. Pokušaću da to ne komentarišem, jer je to etalon, to je osnova svega ovoga što se dešava. Samo da podsetim, da biste mogli da pratite u nastavku ovu diskusiju, po nalogu tih istih 2008. godine vi ste napravili jednu poslaničku grupu i jednu stranku u ovoj sali, a sad po nalogu tih istih pravite od poslanika vlasnika; on je navodno vlasnik nekog mandata i sa tim može da ide na tržište prema Miškoviću, Beku, Šariću, Canetu itd. No, to je već opštepoznato, da krenemo, zbog ovih velikih profesora sa Fakulteta političkih nauka i ovih naših nesretnih sudija Ustavnog suda. Da li postoji nešto što se zove standard za ovu oblast? Postoji. Odmah da vam skrenem pažnju, kod nas u Evropi to je Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Moram da vas podsetim da je davne 1952. godine usvojen Protokol uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. On je izmenjen u skladu sa Protokolom broj 11, i molim vas da dobro zapamtite član 3. tog protokola, koji ima naslov „Pravo na slobodne izbore“ i glasi: „Visoke strane ugovornice se obavezuju da u primerenim vremenskim razmacima održavaju slobodne izbore sa tajnim glasanjem, pod uslovima koji obezbeđuju slobodno izražavanje mišljenja naroda pri izboru zakonskih tela.“ Sad mi kažite gde tu postoji slobodan mandat, imperativni mandat, ko je vlasnik mandata, ko raspolaže mandatom? Više nijedan standard ne postoji u Evropi. Da li je Srbija ispunila to? Jeste, i pre nego što smo 2003. godine ratifikovali ovu konvenciju. Samo da vas podsetim da smo te 2003. godine kada smo ratifikovali ovu konvenciju, u skladu sa Konvencijom stavili dve rezerve, tiču se Zakona o prekršajima, Zakona o upravnim sporovima, i postoji još treća rezerva. Godine 2005. uklonili smo te rezerve. Međutim, moram da vam skrenem pažnju, zbog razuđenosti pravno-političkih sistema u državama članicama Saveta Evrope (o tome pričamo, ne mogu da pričam o EU jer to je nama strano pravo, to nas ništa ne obavezuje, to što u nekim glavama stoji, to je lični problem), pošto ono što radi poslanik može da se podvede pod slobodno izražavanje svojih uverenja, moram da vam kažem da postoji član 10. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava; sloboda misli, savesti i veroispovesti, član 9. stav 2. koji kaže – sloboda manifestovanja svoje vere ili svojih uverenja će podlegati samo onim ograničenjima predviđenim zakonom koja su neophodna u demokratskom društvu u interesu javne sigurnosti, zaštite javnog poretka zdravlja ili morala (molim vas, i o moralu mora da se vodi računa) ili zaštite prava i slobode drugih. Zašto sam vam ovo pročitao? Iz prostog razloga što po definiciji izborno pravno nije apsolutno pravo i zato što naš Ustav dozvoljava da se zakonom reguliše ta oblast u skladu sa Ustavom, a mi u samom Ustavu imamo odgovarajuće odredbe koje definišu izborno pravo i u pogledu godina života i u pogledu drugih uslova. Onda dolazimo na pravi teren, da je neko ubacio termin „blanko ostavka“, koji ne postoji. Apsolutno ne postoji. Pošto smo juče slušali neke ljude koji su se ovde zaklinjali kako oni žele da urede Zakon o izboru narodnih poslanika kako građani ne bi glasali nego birali, to je toliko teška glupost da ne zaslužuje nikakav komentar, ja moram da pročitam i da pohvalim Srpsku radikalnu stranku kao tvorca Zakona o izboru narodnih poslanika iz 2000. godine, gde je išla daleko ispred ovih standarda. Podsetio bih vas da je članom 9. tog zakona regulisano izborno pravo. Pa, da se setimo šta obuhvata sve izborno pravo: pravo građana da na način i po postupku koji su utvrđeni zakonom biraju i budu birani; pasivno i aktivno biračko pravo; pravo da kandiduju i budu kandidovani; da odlučuju o predloženim kandidatima kada se glasa za kandidate i izbornim listama kada se glasa za izborne liste; da kandidatima javno postavljaju pitanja; da budu pravovremeno, istinito i objektivno obavešteni o programima i aktivnostima podnosilaca izbornih lista i o kandidatima sa tih lista, kao i da raspolažu drugim pravima koja su predviđena ovim zakonom. Dakle, sve što stoji i što je napisano u Zakonu o izboru narodnih poslanika je u skladu sa vrhunskim standardima koji su propisani evropskim propisima, pre svega mislim na konvencije koje su ratifikovane, donete od strane Saveta Evrope, gde mi jesmo članovi. U Evropskoj uniji, hvala Bogu, nismo, niti ćemo ikada biti. Da vidimo šta kaže dalje ta vaša čuvena Venecijanska komisija. Znate, Venecija ima problema sa kanalizacijom, pa kada tamo radi komisija pomešaju se mirisi i mozak im ne radi kako treba. Šta su oni napisali povodom člana 102. stav 2. Ustava Republike Srbije? Kaže – čini se da je namera da se poslanik veže za stranku po svim pitanjima i uvek. Oni su razgovarali sa našim ljudima 2006. godine, novembra meseca, ovde u Beogradu, sa Borisom Tadićem, sa Koštunicom i Ćirkom, odnosno Šojićem i rekli su – član 102. stav 2. mora da ostane zbog Karića, jer Karić kupuje poslanike. Ušlo to u istoriju, zabeleženo. A sada, pošto su videli da smo roviti i slabi, da se delimo na tvrde i ove meke koji prihvataju sve što dolazi iz Brisela pa stisnu malo ove koji su meki, sad kažu da se preterano koncentriše vlast u rukama partijskog vođstva, a ovo je još više zabrinjavajuće usled preterane uloge Narodne skupštine u imenovanju na funkcije u pravosuđu i uopšte. Vidite, nema naroda ovde. Niko ne priča o tome ko je vlasnik mandata. To je pogrešna tema, to je pogrešno pitanje, to je pitanje da kako god da odgovorite – napravite grešku. To su vam pitanje nametnuli ovi sa Fakulteta političkih nauka koje finansira neko sa strane. Sad dolazimo u situaciju da danas treba da se priča o izmenama i dopunama ovog zakona. I treba. Jedina stvar gde podržavam gospođu Nadu Kolundžiju, to sam i juče javno ovde saopštio, da vas podsetim, gospođo Kolundžija, mada mi se gospođa Slavica Đukić malo naljutila, to moje uključivanje je bilo afirmativno... Samo ste zaboravili član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Taj član daje nama nalog da zakonom moramo da propišemo uslove pod kojima može da se ostvari to što je napisano u članu 102. stav 2. Ne da ga ukidamo, ne da ga zaobilazimo, nego baš da težište ovih naših promena bude to. To znači da kao jedan od razloga za prestanak mandata, pored sukoba interesa, smrti poslanika, ostavke kao ličnog čina poslanika, naravno, postoji i stavljanje mandata na raspolaganje političkoj stranci. Jer, na to ima pravo po članu 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Ne može Ustav da bude neustavan. To ste juče pogrešili. Kao što ne može Bosa Nenadić da vrda levo-desno pa da kaže – ovo možda nije u skladu sa nekim standardima. Ma, u skladu je sa standardima. Mi imamo obavezu ovde u Skupštini da se borimo protiv kriminala. Kako ja da se borim protiv kriminala koji sprovodi Mišković, „Banka Inteza“? Sutra će svaki tajkun da kupi 126 poslanika ovde ako vi njega toliko oslobodite od mozga. Jer, ovo je oslobađanje od mozga. Ako ste toliko zdušno za demokratiju, kako se ne desi kod vas da neko glasa protiv nekog predloga zakona koji je podnela Vlada? Ne. Gospođa Čomić, gospođa Nada Kolundžija, uz pomoć ovog muškog dela ekipe ZES-a, pritegne poslanike, moraju da dođu, ne smeju da budu bolesni. To što ne smeju da budu bolesni je odraz njihove vrhunske slobode i opredeljenosti. Moramo da pričamo realno i da otvoreno gledamo u ove stvari koje se dešavaju. Dakle, mi smo vam podneli nekoliko amandmana. Jedan od tih amandmana jeste da se realizuje ovo pravo koje je propisano članom 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Zapamtite, 2008. godine, pogledajte stenogram, upozoravala vas je Srpska radikalna stranka. Vi ste tada rekli – nema ostavke. On se hvalio kako ih je izgubio. Pokrenuli smo postupak; sudovi ćute. Zadužio je stranku 68.000.000 dinara. Preživeli smo tu blokadu. A sada u novi Zakon o finansiranju političkih stranaka ubacujete odredbu da se stranke mogu zaduživati kod banaka. Onda nećemo imati stranke, onda ćemo imati bankarske činovnike u političkim strankama. Zar je moguće da u ovoj zemlji niko ne može da stane na kraj bankama? One će da komanduju ovde, one će da odluče – ne sviđa nam se Cvetković, može da bude neko drugi. A onda ćete svi vi koji ste glasali za Cvetkovića da kažete – promenilo se, promenile se prilike, bolji je Srđan Milivojević za predsednika Vlade. To mene ne bi iznenadilo. Tajkuni su i formirali ovu vladu. Tajkuni finansiraju i vlast i opoziciju. Zašto? Da niko njima u politici ne smeta kad ostvaruju svoje lične interese. Imali ste Aranđelovac. Imali ste pre neki dan Kladovo – dele cipele, dele ovo, dele ono. Imali ste ovde performanse. Šta košta tajkuna da da 100.000 evra da se skupi 50.000 - 60.000 ljudi da protestuje da bi njegov miljenik, njegova investicija došla na vlast, da bi mu se oprostile dve milijarde evra koliko je dužan državi? Vi kriminalizujete političku scenu, i to javno. Vi amnestirate. Usled nemogućnosti da nešto napravite, imate ovu situaciju da se i dan-danas Tomislav Nikolić na sajtu Narodne skupštine vodi kao da je član Srpske radikalne stranke! Ne finansirate njegovu stranku iz budžeta Republike Srbije. A šta radite na lokalu? Evo vam primera: opština Rakovica,80.000 dinara se daje Srpskoj naprednoj stranci prema broju odbornika, a oni nisu ni učestvovali na izborima! Zašto ono što primenjujete na republičkom nivou, ovde, kad je u pitanju budžet Republike Srbije, ne primenite za lokalne budžete? Ali, tužiću tog vašeg Bojana Milića. I sve vas ću tužiti. Tako vi primenjujete zakon. Vama je u početku odgovaralo da se nanese šteta Srpskoj radikalnoj stranci, pa ste promenili odluku 31. decembra 2008. godine pod pritiskom Amerike – sačuvajte ga, treba nam što više stranaka koje su za EU. To je prava slika onoga što se radi ovde. Nije loš kvalitet poslanika, nego vi želite da omalovažite. Haranga se vodi dve i po godine protiv poslanika. Svi ste vi žrtve te harange. Ako neko nečim nije zadovoljan, neka pljune na Narodnu skupštinu. Neka pljune na poslanika. To slobodno može da se radi. Ni vi niste mogli da se odbranite od nekih novinara kada ste organizovali sastanak, nego ste dobili packu da ćutite, da se trpi, ne sme da se ugrozi evroatlantski put. To je naša stvarnost danas. I neko misli da ćemo da izađemo iz ove krize? Ne možemo ovakvi da izađemo iz te krize. Šta je problem? Dvadeset i nešto posto građana je glasalo protiv Evropske unije. Poštujte te ljude, ne kradite njihove mandate. Kradete ovde, kradete u lokalnoj samoupravi. U Raškoj su dva odbornika ukradena. Odmah je ćerka zaposlena u Ministarstvu unutrašnjih poslova. Zbog čega? Da se raskrčmi lokacija na Kopaoniku, pošto radikali smetaju kada su na vlasti. To je ta priča, a ne Venecijanska komisija, Evropska unija, Evropska komisija itd. Zapamtite, po Ustavu iz 2006. godine političke stranke su postale osnov višestranačkog sistema i ustavna kategorija. To nisu bile devedesete godine. To nije bilo devedesete godine. Sećate se okruglih stolova 1992. godine, kada su prvi put promovisani proporcionalni izbori? Sada neko razmišlja o nekom drugom tipu izbora. Član 102. stav 2. obavezuje da proporcionalni izborni sistem važi. A vi pravite neku gimnastiku kako da se prevari narod pa da i oni koji su protiv Evropske unije glasaju za neke koji su kobajagi protiv, a u stvari jesu. Pa, to smo imali maja meseca 2008. godine – čitava stranka je prešla u taj blok, napravili ste... Čitava stranka! To možemo da shvatimo, ali ne sada da krpimo jednog po jednog, da kupujemo, pa neko ima krivičnu prijavu, neko ima nešto, pa uslovljavanje, pa tako dalje. To je naša realnost. To moramo da znamo. To moramo da žigošemo. To moramo da kažemo. Zašto ovo pričam? Ne postoji nijedna smetnja, ne postoji nijedan problem u ovom našem Zakonu o izboru narodnih poslanika. Sećam se kada smo donosili Zakon o biračkim spiskovima... Pa, zašto sad menjate ova dva člana koja se tiču izvoda iz biračkih spiskova? Tada smo vam rekli da te stvari treba da se promene. Rekli ste – ne, ne znate vi to. Evo, sada menjate ta dva člana o izvodu iz biračkog spiska. To je materija koja je morala da ide u onaj zakon. Nemam prava da vam verujem, ne smem da vam verujem, pogotovo da nešto radite iskreno. Prezumpcija je sumnja, da znate. Moram da se pozivam na neko svoje lično iskustvo, vrlo dobro vas znam, i ko ste i šta ste i šta radite. Naručujete neka predavanja ovde, pa mi neko citira Sartorija, pa mi neko citira neke druge... Nevladin sektor. Ko finansira nevladine organizacije, kažite. Ubacili ste Čupića u Agenciju za borbu protiv kriminala, „otporaša“. Čije će on interese da zastupa tamo? Nisu više ni političke stranke, nego politički subjekti, da bi što više nevladinih organizacija i slobodnih strelaca ušlo ovde, da bi se trgovina sprovela do kraja. Vi devalvirate parlamentarizam u Republici Srbiji. Zato mora da se podigne glas. Setite se, 2008. godine, rekao sam vam, onaj mali kamen koji izbacim iz noge postaće velika stena oko vaše glave, zbog čega ćete da izgubite vlast. Sad ste svesni toga. Ne smete ništa da uradite. Zašto? Organizovani kriminal stoji iza ovog projekta, oligarsi, tajkuni, oni koji imaju pare. Oni komanduju vama. Nemate vi svoju ideologiju. Gde je vaša ideologija? Vaša ideologija ne postoji. Vaša ideologija je 126. Terate nas da ozbiljno pričamo sa brojem 126. Nećemo da pričamo ozbiljno sa tim brojem. Hoćete da kažete da je Portugalija necivilizovana država? Kažite Barozu kad vam dođe, Portugalija je necivilizovana država jer u svom ustavu ima odredbu koja zabranjuje poslanicima da rade nešto i tera ih da budu moralni. Kažite i gospođi Ešton, kad dođe ovde, da ono sa partijskim „bičevima“ nije prihvatljivo za proevropsku Srbiju, da izbace svoje „bičeve“, da ne mogu da kontrolišu svoje poslanike. Kažite im. Skrenite im pažnju. Ne smete. Vi razgovarate po sistemu – šta bismo još mogli da uradimo da bismo eventualno dobili u oktobru potpis. Ako ne bude u oktobru, biće u novembru; ako nije u novembru, biće u decembru. Koje godine? Pre neki dan vaš predsednik reče – strpite se, od Nove godine ćemo da zapošljavamo. Ne daj Bože, opet će da budu otkazi. Sve što je obećao, desilo se suprotno. Tako se dešava i sa vašim predlogom zakona. Terate Republičku izbornu komisiju da ona određuje ko će da bude poslanik. S kojim pravom? Kako je to moguće? Čemu onda političke stranke? Kako one da oblikuju političku volju? Kako? Zašto bi onaj ko treba da bude 250. na listi doneo svoju dokumentaciju za listu kad nema nikakve šanse po vašem konceptu? Zašto da na listi bude 17. ili 20. onaj koji će da prođe, a u njegovoj opštini nije hteo da se pomeri? A oni koji su izgarali za političku stranku ne mogu da budu na listi. Ko je vama dao za pravo da ulazite u interne stvari političke stranke, u stvari organizovanja, sprovođenja kampanje itd.? Na osnovu čega ste dobili to pravo da vi kreirate to? Na bazi stava Bose Nenadić. Jak mi stav! Jak stav, Bosa Nenadić. Da ste neka normalna vlast, naredili biste UBPOK-u da ispita šta radi Ustavni sud. Pa, pogledajte šta radi, šta sve poništava, šta sve ukida. Mi smo i sad tražili da se pokrene postupak da se razreše ti ljudi. Kako je moguće da preskoče član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije? Da li ste videli da u njihovim odlukama toga nema, kao da ne postoji? Dajte da danas, tokom promena ovog zakona, sprovedemo ono što ste vi obećali septembra i oktobra 2008. godine. Sećate se kad smo donosili one ostavke: kad radikali – ne može; kad treba gospođa Milivojević ili onaj Goran Paunović – onda može. Kad onaj, sad je gradonačelnik Loznice, onda može, a kad treba nešto – ne može. Sećate se Đokovića vašeg, pa problema, pa Rafailovića, sećate se onih drugih preletača itd. Da li se sećate Karića, kako je napravio stranku? Da li se sećate kako je Vukova stranka postala parlamentarna, iako nije učestvovala na izborima? Onaj iz Prokuplja, kako beše, sećate se njegovog prezimena. Pa, vi kreirate i vi unosite ovo da srpska politička scena bude buvlja pijaca na kojoj će da važi pravilo ponude i tražnje, ko šta može da ponudi! Rafailović je ponudio mandat. Koliko košta mandat? Ko da više, njegovoj političkoj grupaciji mogu da pripadnu. To je bruka i sramota! Vlaović, jeste. O tome se radi. Vlaović je trpeo pritiske, pa je otišao da prijavi u policiju kakve je pritiske vršio Karić na njega. Šta mislite, koliko ima pritisaka danas? Pročitao sam vam ovaj član 9, šta obuhvata izborno pravo. Od kad ste došli na vlast niste hteli da formirate nadzorni odbor koji treba da posmatra medijsku scenu, da li se medijska scena zloupotrebljava. U kom smislu? Da sprečava građane da slobodno formiraju svoju izbornu volju. Kako će građanin da formira slobodno svoju izbornu volju ako spot Srpske radikalne stranke ide jednom dnevno, a spot Demokratske stranke se emituje hiljadu puta u toku dana? To vas ne interesuje. To vas nije briga. Mi ćemo malo konkretnije da pričamo o ovim amandmanima. Evo vam vaših primera, a evo vam i sudske odluke u prilog tome kako se kradu mandati i kako se kradu pare, pa se finansira ova grupa ovde. To je grupa potencijalnih ubica. Napravili su poslaničku grupu onog momenta kad je na stolu bio zahtev da se Vojislavu Šešelju nametne branilac. Hteli su puč kako bi Vojislav Šešelj stupio u štrajk, a onda niko ne bi mogao da ga brani. Izigravaju mi neku gospodu, narodni predstavnici! Da nije bilo Krstina, ovaj ne bi imao ni cipele. Hvala vam.
Narodni poslanik Milisav Petronijević ima reč. Izvolite.
Hvala lepo. Poštovana predsednice, predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalazi zakon o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika, zakon koji izaziva veliku pažnju javnosti u tom smislu što se, pre svega, prenaglašava, čini mi se, uticaj političkih stranaka, proizvoljnost u određenju mandata od strane političkih stranaka i, naravno, pitanje ostavke. Bez namere da ulazim u teoretske rasprave, želim da iznesem stav o ovom zakonu, kroz nekoliko rečenica. Prvo što želim da kažem, mislim da zakon o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika možemo posmatrati iz tri dela. Prvi je deo koji se odnosi na usklađivanje sa Ustavom Srbije. On je, po nama, nesporan i neću se na tome zadržavati. Drugi deo reguliše način dodeljivanja mandata, kako posle sprovedenih izbora, tako i naknadno po prestanku mandata narodnog poslanika. Treći deo se odnosi na pitanje podnošenja ostavke, insistira se na tome da to bude lični čin, lična volja i da niko ne može da je podnese u nečije ime. Želim da kažem da ovaj predlog zakona daje odgovor na tri zahteva, na tri pitanja, a to su: zahtev EU, nadležnih organa i tela (naravno, mi težimo ka EU i želimo da uskladimo sve naše propise sa standardima EU), drugo je stav Ustavnog suda kada je u pitanju raspodela mandata i treće je stav stručne javnosti. Ako samo iz tog ugla posmatramo, ovaj zakon daje odgovor na sva tri pitanja, na sva tri zahteva, ali ne rešava problem. Dakle, ako posmatramo da li dajemo odgovor na te zahteve – dajemo. Međutim, ne rešavamo problem. Moramo da se pozabavimo time i moramo da imamo u vidu da ga ne možemo odgurati u stranu. Evo o čemu se radi, po našem mišljenju. Prvo, kada je u pitanju raspodela mandata, predlog je da se raspodela mandata vrši tako što se na osnovu predloga izborne liste utvrđuje redosled kandidata, a onda na osnovu dobijenog procenta glasova dodeljuju mandati po redosledu na listi. Dakle, rešenje je moguće, daje odgovor na ovo pitanje, ali nije najbolje i takođe povlači probleme. U situaciji kada u proporcionalnom izbornom sistemu imamo više mogućnosti, mislim da ima boljih mogućnosti od ove. To je nešto čime bi trebalo da se pozabavimo smatrajući ovo samo jednim prinudnim, prolaznim rešenjem. U proporcionalnom izbornom sistemu imamo zatvorene liste, otvorene liste, imamo zatvorene blokirane i zatvorene neblokirane liste. Ovde je opredeljenje i stav Ustavnog suda da to bude zatvorena blokirana lista, dakle, kada se lista preda, mandati se dodeljuju po redosledu. To i jeste jedno od rešenja i ja sam potpuno saglasan sa tim da ovakvo rešenje omogućuje biračima da znaju koji kandidati imaju najviše šanse, najviše izgleda da dobiju mandate kao rezultat njihovog glasanja za određenu izbornu listu. U redu, ali vas molim, problem je drugi: takođe znaju i ko ne može da uđe u Skupštinu, i to je već problem, ko nema šansi da uđe u Skupštinu. Onda je to već problem. Problem je motivacije kandidata i motivacije birača. Znate, ako neko u svojoj sredini vodi dobro kampanju, a nalazi se na 198. mestu, vi ćete da kažete – da li da glasam za tebe kad nećeš ući nikad u parlament? Problem je čak i ravnomerne zastupljenosti cele Srbije u Skupštini. Problem je što ovo ne motiviše ni partije, ni kandidate da se bore u izbornoj kampanji, jer očekuju, ako imaju veliki procenat, ako zarade veliki procenat, da će to biti korektivni faktor i da će moći da dobiju taj mandat. Dakle, to problem jeste i treba da se suočimo sa njim. Potpuno sam saglasan da treba onemogućiti političke stranke da dodeljuju proizvoljno mandate. Ali, ako unapred izgradimo pravila, pre izbora poznata, onda to više nije proizvoljno. Ako kažemo – oni koji imaju najveći procenat dobiće mandat jer su u svojim krajevima zaradili tako nešto, to više nije proizvoljno. Drugo na čemu želim da se zadržim kratko jeste pitanje raspodele mandata po prestanku mandata poslanika. Ovde se tragom prethodnog rešenja zatvorene i blokirane liste ide na to da to sledi prvom narednom kandidatu. Izuzetak je napravljen kada je u pitanju manje zastupljen pol, i to podržavam. Smatram da treba da se obezbedi veće prisustvo i učešće manje zastupljenog pola u tome, ali šta nam se tu može javiti kao problem? Ne treba da smetnemo s uma da zakon predviđa mogućnost da na izborima učestvuju političke stranke, grupe građana i stranačke koalicije. Dakle, zakon daje mogućnost da učestvuju na izborima i stranačke koalicije, ali ih kasnije posmatra kao stranku. U tom smislu treba razmotriti mogućnost da u ovim uslovima kada treba poštovati redosled na listi i koalicioni sporazum takođe utiče na to kako će se po redosledu dodeljivati mandat, imajući u vidu ko sve učestvuje u koaliciji. Ni to nije proizvoljno, jer koalicioni sporazum se daje pre izbora i građani tačno znaju ko učestvuje u tome i koje su to stranke. Dakle, mora se imati to u vidu. Treće, imam jedno pitanje, u vezi s tim smo čak dali amandman – ako neko ko je na vrhu liste, u ovakvim uslovima, donosi glasove, bude izabran za ministra, zašto ne bi mogao posle toga, ako prestane Vlada da funkcioniše, promeni se većina, ponovo da ima taj mandat? Jer, imao ga je, zaradio je, čak je možda bio nosilac, možda je bio prvi i najveći broj glasova birača te liste je upravo on zaradio, zašto ne bismo dali mogućnost da ima ponovo? Naravno, ako je upražnjeno mesto narodnog poslanika. Na kraju, pošto vreme očigledno brzo ide, zadržaću se kratko samo još na ostavkama. Zakon insistira na tome da to bude lični čin, lična volja, a da to ne može da uradi niko drugi osim njega. U redu, mi se sa tim slažemo. Šta je problem koji ne smemo da preskočimo? Mi ćemo morati u narednom periodu da tragamo za nekim rešenjima kako da taj slobodan mandat koji ima poslanik ne može da proda nikome, ne može da pokloni nikome itd. Imali smo situacije da nam stranke postaju parlamentarne iako nisu učestvovale na izborima. To je nešto što ne možemo da preskočimo. Ne možemo da kažemo – slušajte, to nije problem. To jeste problem i time moramo da se pozabavimo. Otuda moja rečenica – odgovorili smo na sve te zahteve, u redu, ali mora se ući u detaljno razmatranje, u pravljenje takvog izbornog sistema koji će omogućiti da se reše svi ovi problemi. Jer, da smo ponudili izborni sistem koji jeste u skladu sa demokratskim standardima, jeste u skladu sa Ustavom, opet bismo dobili saglasnost za tako nešto. Ima mnogo varijanti: personalizovanog, proporcionalnog, zatvorenih lista, glasanja za kandidate na listama, otvorenih lista, i da ne nabrajam dalje u vezi s tim. Sasvim na kraju, mislim da (čak ću biti možda malo preoštar) ovo rešenje kada je u pitanju ostavka prosto vređa Skupštinu. Saglasan sam, ostavka je lični čin, lična volja i niko u ime njega ne može da je da, ali, ljudi, ako poslanik podnese ostavku lično, zašto mora da je overava? Zašto poslanik ne može za govornicom da kaže – podnosim ostavku na funkciju narodnog poslanika? Mi kažemo – lepo je to što si uradio, ali idi overi to što si rekao malopre. Mislim da to nije dobro, pogotovo što ima mogućnosti u Poslovniku da Administrativni odbor, pre nego što dođe na Skupštinu, pozove poslanika da potvrdi da li je podneo tu ostavku. Zar stvarno onda treba da ide? Kako se sve druge ostavke podnose? Znači, ministar podnese ostavku, a mi kažemo – idite i overite ostavku? Mislim da to rešenje mora da se promeni. Suština ostaje ista, lični čin, lična volja, ali dajte malo poštovanja prema tom činu. Dakle, da zaključim, dati su odgovori, ali nije rešen problem. Jedino rešenje je da se dublje uđe u suštinu izbornog sistema i nađe ono koje će dati odgovore na sva ova pitanja. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Petronijeviću. Dajem reč narodnom poslaniku Rizi Halimiju.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, razmatramo veoma kompleksnu temu. Problematika slobodnog mandata i uopšte poštovanja volje građana izražene kroz izborni proces je veoma osetljiva tema. U opštini Preševo imamo loše iskustvo koje proizilazi iz ovih dilema o kojima danas raspravljamo i svih ovih upadanja i intervencija Ustavnog suda. Opštine Preševo, Bujanovac i Medveđa su 2003. godine prve krenule s proporcionalnim izbornim sistemom i prvi smo došli, nakon odluke Ustavnog suda, pod udar, nešto pre nego što je pala Vlada na centralnom nivou, nakon gubljenja većine u parlamentu. To je zadesilo opštinu Preševo. Po meni je nesretno što se u toku jednog mandata menjaju uslovi i time se ruši i napada ta izborna volja, i to drastično. Kad se pravila igre menjaju u toku mandata, mislim da niko o tome ne raspravlja, da smo imali nekoliko slučajeva da se ta izborna volja ruši u toku mandata, to je situacija neusklađenosti našeg predstavničkog, najvišeg organa, Skupštine i sudskog, u ovom slučaju Ustavnog suda. Verovatno tu treba neka dublja analiza kako da se uskladi izborni sistem. Ovo što imamo sigurno neće da obezbedi najadekvatniju vezu između birača i predstavnika u parlamentu. Imate u okruženju primere sa tim otvorenim ili personalnim listama, gde se pored stranke vrši izbor i među kandidatima unutar jedne stranke. Verovatno tu može malo bliže da se poštuje izborna volju građana. Doduše, to je komplikovanije. S druge strane, imali smo većinski sistem; tu se direktno u jednoj jedinici, jednoj, dve ili tri opštine, dobije jedan predstavnik preko tih direktnih izbora. Verovatno je u tom slučaju daleko bliža ta biračka volja u odnosu na ovaj trenutni, proporcionalni sistem. Kada je u pitanju predstavljanje manjina, onih koje su koncentrisane u određenim prostorima, otprilike su isto prolazile i kod većinskog sistema i kod proporcionalnog sa više jedinica. Čak smo najlošiju situaciju imali kada je uvođen proporcionalni sistem, gde je cela Srbija jedna izborna jedinica. Zbog toga manjine nisu mogle u dva mandata da budu zastupljene preko svojih stranaka u parlamentu. Apsolutno se slažem sa svim primedbama i zahtevima da se mora dopuna uraditi da bi se prekinulo sa praksom „preletanja“, kupovine mandata; od svih negativnih aspekata verovatno je to najteži. Tražimo od stranaka da ulažu; čak se mora u jemstvo ulaziti radi kampanje, koja poprilično košta, a onda se slobodno može, na osnovu volje pojedinca (a u lokalu i samo zarad zaposlenja), menjati stranka. Nažalost, dešava se to. To je kontraproduktivno. Još da dodam jednu situaciju: govorimo o tom redosledu, ali ako stranka ističe 250 kandidata, a idu npr. prvih 50, šta je sa doprinosom preostalih, koji su dali veliki doprinos da ta stranka dobije tih 50? Bilo koja varijanta je diskutabilna. Treba nastojati da se u narednom periodu napravi što adekvatniji izborni sistem. Kada je u pitanju predstavljanje manjina, već duže vreme ukazujem da moramo, ako ne na sledećim izborima... Sa ovakvim izmenama i dopunama nećemo daleko stići u obezbeđivanju adekvatnog predstavljanja manjina u Narodnoj skupštini. Šta imamo trenutno? Svega sedam poslanika koji su zastupnici njihovih zajednica preko stranaka koje zastupaju te manjine. To je drastično. Govorimo o rodnoj ravnopravnosti, kojoj takođe treba dati veliku važnost. Dobro je što ćemo obezbediti 30% ovim dopunama, ali je degradirajući procenat učešća manjina u parlamentu u odnosu na njihovo stvarno učešće u strukturi stanovništva, jer je daleko niži. Ovom prilikom uopšte nismo raspravljali o tome kako možemo unaprediti zastupljenost manjina u Narodnoj skupštini. Možemo veoma lako i brzo doći do toga da sem Mađara i Bošnjaka, preko njihovih stranaka, ne bude nijednog drugog predstavnika manjina u ovom parlamentu. Tu bi vredelo da se dodatno analiziraju stvari. Ako smo u škripcu sa vremenom i nemamo za sledeće izbore mnogo komoditeta da se nešto bolje uradi, ipak vredi da se o ovom procesu stalno diskutuje da bi se našla adekvatna i najbolja rešenja. Hvala.
Hvala gospodinu Rizi Halimiju. Dajem reč narodnom poslaniku Ivanu Andriću.
Hvala, poštovana predsednice, poštovane kolege poslanici, predlagači ovog teksta zakona, mislim da moramo na početku, pošto je puno nejasnoća povodom toga, da napravimo jednu malu rekapitulaciju kako se došlo do promene ovog zakona i kako smo danas završili tu gde smo. Ujedno da odgovorimo na to naizgled nelogično pitanje, a to je, iako svi mislimo da ovaj zakon nije dovoljno dobar, zašto će jedan broj poslanika, uključujući i Poslaničku grupu LDP, biti prinuđen da glasa za ovakvo rešenje? Po meni su to dva jako važna politička pitanja. Ukoliko našu političku praksu vrlo brzo ne redefinišemo i postavimo je na drugačijoj osnovi, nećemo daleko dogurati, nijedna stranka iz ove skupštine i nijedan poslanik koji u ovoj skupštini sedi. Podsetiću vas da je Evropska unija, koja je osnovni pokretač, to ne treba da bude nikakva tajna, ovog zakona... Nikakva druga institucija, nego upravo Komisija EU je inicijator ovoga i ona ima zamerke na ovo od 2007. godine, ako se ne varam, otkada je Ustav donesen, pa godinu dana nakon toga; u izveštajima o napretku Srbije u procesu evropskih integracija svake godine se pominje tema blanko ostavki. Danas je 2011. godina, mesec maj ili druga polovina meseca maja. Evropska komisija će početi da piše izveštaj o Srbiji za manje od mesec dana. Prvi deo tog izveštaja će biti političke reforme u Srbiji i ukoliko ovaj zakon ne usvojimo na ovom zasedanju, gubimo i teorijsku mogućnost da postanemo kandidati za članstvo u Evropskoj uniji. Ovo nije jedini zakon, ali je on jedan od preduslova. Samo to je razlog zbog kojeg će Liberalno-demokratska partija biti prinuđena da za ovakvo rešenje glasa. Birajući između toga da preuzmemo jednu vrstu političke odgovornosti za donošenje nečega za šta mislimo da je loše i toga da Srbija izgubi svoju šansu i budućnost još jedanput ćemo preuzeti tu vrstu političke odgovornosti, ali to neće dati dobar rezultat na kraju, ne po nas, nego po celu zemlju. Pet godina je ova skupština potpuno ignorisala činjenicu da ne može da uđe u Evropu sa zakonodavstvom koje je krnje po mnogim osnovama koje se tiču izbora i demokratskog sistema. Blanko ostavke su jedan od zakona, ali to i dalje nije sprečavalo vladajuću većinu da blanko ostavke ima i da iz te pozicije, imajući blanko ostavke, predlaže zakon koji im onemogućava da blanko ostavke postoje. Šta je bio problem do sada da ih javno spalite, to je bio jedan od priloga, i da na taj način bar simbolično pokažete da ste protiv toga? S druge strane, svako drugo rešenje je loše. Zamerka Evropske komisije i njihov predlog ne postoji zato što u Evropi ne postoji ujednačena praksa koja se tiče izbora, pravna. U zemljama Evropske unije na raznim nivoima postoje valjda svi politički sistemi koji u svetu postoje, od izrazito većinskog, do izrazito proporcionalnog, sa svim mogućim varijantama, sa jednom izbornom jedinicom, sa pet izbornih jedinica, sa petsto izbornih jedinica. Sve to postoji u Evropi. Zbog toga ne postoji, tu je u pravu kolega Krasić, ta vrsta prakse i direktive koja će vam reći – samo ovakav izborni sistem je moguć da bismo ušli u EU. Ali, postoji nešto drugo, postoji načelo fer izbora, postoji načelo da građani znaju za šta se izjašnjavaju i postoji načelo da se njihova volja ne može iskriviti u tom procesu izbora. Koji je odgovor naše skupštine na to? Mi kažemo – ne mogu partije kriviti narodnu volju posle izbora, ali mogu građane ucenjivati pre izbora. Mi nismo u EU, osim Crne Gore, koja je naterana na sličan način kao i mi da promeni svoj izborni zakon. Oni su mogli 50% liste po redosledu, a drugih 50% su stranke određivale. To je bilo do početka ove godine. Jedan od uslova u procesu njihovih evropskih integracija je bio da se njihov izborni zakon promeni. Pošto nisu našli pametnije rešenje, dobili su zatvorenu listu, na kojoj koliko ko dobije glasova, toliko prvih mandata ide. Ali, nijedna druga zemlja na svetu ili u EU nema takav sistem. Postoji nešto što se zove zatvorena lista, preferencijalno glasanje. Građanima se daje mogućnost da glasajući pojedinačno za poslanike, ukoliko to žele, kreiraju redosled na listi i to je krajnje rešenje. Zašto mi to ne možemo da uvedemo u Skupštinu? Zato što se nalazimo šest meseci od izbora, a to je radikalna promena izbornog sistema. Ali, zašto to nismo mogli da uradimo 2008, 2009, 2010, 2007. godine? Da li postoji ijedan razlog? Ne krivim nijednog poslanika vladajuće većine zato što sam i sam učesnik u tom procesu. Vas su stranački vrhovi vaših stranaka ignorisali tri godine, ignorišući potpuno zahteve koje su predstavnici stranaka iz parlamenta imali prema vrhovima vladajućih stranaka. „Ljudi, ovo ne valja“, ova sugestija se ponavlja iz godine u godinu, „ovo moramo da promenimo“. Oni su ignorisali i na kraju izbegli da preuzmu političku odgovornost za loše rešenje. Za šta je jedna vlada u jednoj državi odgovornija nego da reguliše pravila u izbornom procesu? Od koga se krije naša vlada i tera poslanike vladajuće većine, i to dela vladajuće većine, da se potpišu iza predloga za koji svaki ministar zna? Milan Marković nam se popne na glavu svaki put kada dođe ovde svojom pravnom stručnošću, moralom i ne znam čim, ali ga nema danas da reši problem kada problem postoji, nego će to da radi Nada Kolundžija (izvinite što vas spominjem, nije lično) i poslanici vladajuće većine. E, to nepoštenje će biti razlog zbog koga ova vladajuća većina ne može više da napreduje u procesu evropskih integracija ni za milimetar, jer to je bazično političko nepoštenje. Džaba nama svaki zakon ako će ta vrsta političke neodgovornosti da se ponavlja iz godine u godinu, umesto da kao osnovni problem srpske politike... Pogledajte nas sve, računam i sebe, ne želeći nikoga da uvredim, da li mislimo da je krug ljudi koji se u Srbiji bave politikom dovoljan, da je veliki? Zašto svi načelno kažemo – treba nam još ljudi u politici, pametnijih, boljih od nas, obrazovanijih, mlađih, starijih, bržih, sporijih, svakakvih? Ovim zakonom smanjujemo krug ljudi koji će se u Srbiji baviti politikom na ispod 250, ukupno. (Predsednik: Vreme.) Još jednu rečenicu. Osnovni uslov da bi se neko našao na listi većine stranaka u Srbiji će biti sposobnost nje ili njega da trpi i da bude lojalan po svaku cenu, jer bez toga neće moći da se nađe na ovoj izbornoj listi. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Andriću. Reč ima gospodin Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas je 12. maj, danas je vladajuća koalicija ušla u četvrtu godinu vlasti od izbora. Izbori su bili 11. maja. Od danas počinje izborna godina. Sve je primerno i o svemu može da se razgovara, ali da se izborni zakon menja u izbornoj godini, to ni u jednoj ozbiljnoj državi ne može da se dogodi. Razumem vaše kašnjenje, probleme koje ste imali, želje koje ste hteli da ostvarite kroz određene promene koje ste radili itd., da niste bili u stanju da promenite izborni zakon na vreme, ali u izbornoj godini izborni zakon se nikada ne menja. Što je najbitnije, kroz promenu izbornog zakona vi svesno idete u kršenje Ustava Republike Srbije. Država koja ne poštuje svoj ustav, poslanici, parlament koji ne poštuje sopstveni ustav ne poštuje svoj narod, svoju državu. Prema tome, ne postoji niko iz EU ko insistira da se krši Ustav u izbornoj godini. To je sigurno. Nemojte da mislite da mi iz opozicije ne komuniciramo sa EU, sa predstavnicima EU. Niko od njih nije rekao da se ovo traži. Oni su imali primedbe i tražili da se odavno promeni pitanje blanko ostavki i da pripadnice slabijeg pola budu zastupljene u većem broju. To je opravdano i u to se moglo ući, ali u ovaj drugi deo koji sada pokušavate da provučete ne može se uopšte ući na ovaj način. Ovo je protivustavno i ovo će ozbiljan Ustavni sud oboriti. Izbori održani na ovaj način moraju biti poništeni, ako postoji Ustavni sud Republike Srbije. Moramo pokazati da smo ozbiljna država i samoj Evropskoj uniji. Ne možemo kršiti sopstveni Ustav zato što nismo ušli u proceduru promene Ustava ako smo to morali. Evropska unija se u komunikaciji sa opozicijom, konkretno, kad smo razgovarali o ovome, zadovoljavala političkom saglasnošću svih političkih opcija da ulazimo u pripremu za ustavne promene koje bi se uradile i prilagodile novim evropskim zakonima i, naravno, izbornom zakonu. Na ovaj način pravimo cirkus od sopstvene države i ponašamo se vrlo neozbiljno, da neko okrene telefon i kaže – hajde, promenite ovo, promenite ono. Setimo se Zakona o informisanju, Zakona o borbi protiv korupcije, kako smo tu mogli da prekršimo ugovor sa Evropskom unijom da ne bi pala Vlada? Mi permanentno kršimo Ustav. Ne mi, nego vi iz vladajuće koalicije, a mi vam pomažemo. Svi poslanici su saučesnici u kršenju Ustava. Danas se ceo dan krši Ustav Republike Srbije. Juče se kršio Ustav, svako veče u udarnim emisijama Javnog servisa se krši Ustav Republike Srbije, gospodo. Neko će za to odgovarati. Danas imamo kampanju, evo, pre nekoliko minuta sam posmatrao u poslaničkom klubu „Dnevnik“, juče sam posmatrao „Dnevnik“ – neko promoviše regione, kao protivustavnu kategoriju. Pojavljuju se ministri, potpredsednici Vlade, obećavaju opštinama pare, investicije, velika sredstva. Od čega? Vi nemate dinara, bre, da date opštinama ono što im sleduje. Izlaze ljudi i kažu – imate 80% više, imate 40%, potpišite, pređite svi kod nas, Rača tamo... gradonačelnice, napusti Novu Srbiju, odbornici, dobijate fabriku, dobijate deset hiljada evra, dobijate ovo, dobijate ono... Jeste li vi, bre, normalan narod? O čemu se ovde radi? Kako može neko da krši Ustav Republike Srbije, i to javno da krši, a da ne sedi ovde i da se ovde izborimo za neke ustavne promene i da prilagodimo to našem Ustavu i našim zakonima? Kakvi, bre, regioni?! Ko je rekao da je Nova Varoš u Sandžaku? Ko je rekao da je Prijepolje u Sandžaku? Ko vodi danas kampanju da je Priboj u Sandžaku? Jeste li, bre, vi normalni?! Da li ste vi svesni šta radite? Vi uznemiravate javnost, idete od stana do stana i terate ljude da potpisuju, obećavate posao, delite koješta tamo itd. Pa, da li ima nekog u tužilaštvu da to spreči? Nema, gospodo. U ovoj državi je totalni haos. Samo gledamo, hapse se Pera, Žika, Mika i Janko. Samo to gledamo. Da li se sećate kada sam govorio svojevremeno i kada sam bio napadnut – ne dajte Miškoviću putnu privredu, on je upropastio putnu privredu jer je kupio najjača preduzeća, preprodao, upropastio i sahranio. Sahranio je osiguravajuća društva, banke, bankarski sistem. Uništio je finansijsko tržište Srbije. Rekao sam – prikoči malo, povuci ručnu, Miškoviću, jesi li normalan, čoveče? I avio-kompaniju uništio, „Jat“. Sve je uništio, trgovinu, monopol... Šta ste rekli? Neka Miška, on pravi Vladu. On se hvali da vas je on stvorio i napravio! Sve je uništio. Sada pravite regione. Samo gurajte. Sada ćete vi da birate poslanike sa liste. Pa zašto je kampanja? Ljudi se bore da naprave rezultat, da uđu u parlament. Šta ćemo sa opštinama gde bude pobeda određene partije 80%? Da kaznimo, pa će proći onaj sa 2-3% glasova. Je lʼ to izborna volja građana? Na to nas ne tera EU, jer nijedna ozbiljna država u Evropi to nije prihvatila. Kako sa liste? Znači, Beograd će imati većinu u parlamentu. To je totalna beogradizacija. Sve političke partije ići će na najveća biračka tela – Beograd, Novi Sad, Kragujevac, Niš i sve će staviti u vrh lista. Mi ćemo ovde imati 60% ljudi iz Beograda. Kada će jedno Lebane videti poslanika? Kada će jedna Surdulica videti poslanika? Kada će Dimitrovgrad, Bosilegrad videti poslanika? Nikad. Kada će jedan Šid videti poslanika u parlamentu? Cela Šumadija nema ministra, celo Pomoravlje nema ministra, a sada neće imati ni poslanika. Prema tome, ovo što radite, to je totalno nakaradno i ne smete to dozvoliti. Ovde se neki pojavljuju – mi ćemo zbog Evrope podržati. Oni uvek podrže, ali ne zbog Evrope, nego zbog nečeg drugog. To je Evropa, pa će oni uvek da podrže kada zagusti; otkoče malo, pa će uvek da podrže kada zagusti. Otkoče malo, ali će zato uzeti apotekarske ustanove, uzeće beogradske putarske firme. Uzeće debelo, pa će odrezati parče kolača. Vi ćete tako uvek vršiti vlast, uvek će ovde doći neko da kaže – to je zbog evropskih integracija. Koja nas Evropa tera? Neka dođe File ovde i neka nam on kaže da moramo da usvojimo ovo. Neka on kaže da moramo da kršimo Ustav. Da li smo mi suverena država? Pljunuli smo na sopstveni Ustav. Na šta to liči? Gospođo predsednice, kao predsednik parlamenta ne smete ovo da dozvolite, ovo je direktno kršenje Ustava, a to je automatski državni udar u ovoj državi. Vi ste predsednik parlamenta, morate da poštujete, položili ste zakletvu. Predsednik države mora da poštuje Ustav. Ne može niko da krši Ustav Republike Srbije, i tačka. To ne sme da se dozvoli. Mi ne treba da se ubeđujemo o ovome. Kakvi, bre, poslanici da idu redom? Pa, zašto se vodi kampanja? Znači, kada naređate one prve, oni će sedeti i dići sve četiri i uživati. I, šta da radimo? A oni će jadni tamo trčati, lepiti plakate i neće ništa dobiti. Unapred će se znati šta će biti, unapred će tajkuni moći da naprave većinu kakvu hoće i kakva im odgovara i da kupuju glasove, a narod će da propada. Pretnje raznorazne, priče raznorazne.... Da li postoji, gospodo, nešto ozbiljno što može da se reši u ovoj državi? Ne postoji. To je tačno. Svi mi pričamo ovde prazne priče, a kada treba nešto konačno da se uradi niko nema snagu da preseče. Svi prolazite pod firmom te Evropske unije. Mi smo za Evropsku uniju, ali nismo za kršenje sopstvenog Ustava, nismo za gaženje sopstvene države, jer time pokazujemo Evropskoj uniji da ne poštujemo sebe, da smo narod koji pluta i koji usmerava ko gde stigne i kad mu šta stigne. (Predsednik: Vreme.) Toliko. Hvala vam.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je važno da ne ostane pogrešan utisak da neko od ovih rešenja jeste u suprotnosti sa Ustavom. Želim samo da podsetim na odluku Ustavnog suda koja je objavljena u „Službenom glasniku“ br. 28/11. Osnovni tekst ove odluke na snazi je od 26. aprila 2011. godine i primenjuje se od 26. aprila 2011. godine. Dakle, u ovoj odluci između ostalog stoji da Ustavni sud smatra da se iz opšteg prava građana da kandiduju i neposredno biraju poslanike po sistemu zatvorenih izbornih lista, kao i iz minimalnih demokratskih zahteva koji su neophodni za postojanje doista slobodnih i neposrednih izbora, može izvesti pravo određenog broja birača da podrži izbornu listu, ali i pravilo da se pri dodeljivanju pojedinačnih predstavničkih mandata poštuje redosled poimenično navedenih kandidatau izbornom predlogu, odnosno da se mandati dodeljuju prema rangu koji kandidati zauzimaju na izbornoj listi. Time što nije u obavezi da poštuje redosled kandidata na izbornoj listi politička stranka suštinski vrši izbor narodnih poslanika gospodareći poslaničkim mandatima koji su pripali toj listi. Na ovaj način, po oceni Ustavnog suda, ne samo da se ruši sam princip neposrednih izbora, već se obesmišljava ideja reprezentacije naroda, odnosno građana. Neposredni izbori sa srazmernom raspodelom predstavničkih mandata nemaju samo za cilj opredeljivanje birača za određeni politički program ili njihovo okupljanje oko jedne političke ideje. Kada svojim potpisom prihvate jednu izbornu listu birači u isto vreme daju podršku, svoj glas za personalni sastav te liste, od koje očekuju da će u Narodnoj skupštini dosledno sprovoditi program iza koga stoji. Ni za Ustavni sud ne postoji sumnja da je personalizovanost izbora daleko slabije izražena u proporcionalnom sistemu sa zatvorenim izbornim listama, nego što je to slučaj kod većinskih izbora. Dakle, dobijanje pojedinačnih mandata po redosledu na izbornoj listi je demokratsko dostignuće, po mišljenju Ustavnog suda Republike Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem gospođi Kolundžiji. Gospodine Iliću, dobro ste shvaćeni i gospođa Kolundžija je konkretizovala nešto što je već juče argumentovano. Izvolite, dva minuta.
Znate kako, izuzetno sam razočaran kad slušam šeficu vodeće političke partije ovde da tumači Ustav na način kako to odgovara, a Ustavni sud, po ovom tumačenju, ispada stranački Ustavni sud. Da li ste vi, gospođo Kolundžija, svesni da ste morali da ispoštujete odluku Ustavnog suda da gradonačelnik ne može da bude narodni poslanik? Pošto bi vam pala Vlada, to uopšte nije važno. To ne mora da se poštuje, taj Ustavni sud će o tome da ćuti i neće da se javi, jer će biti promenjen i neće ga biti. Kada vam odgovara, onda Ustavni sud mora da vam napiše ono što vi hoćete. Sećam se dobro jednog gospodina, veoma uticajnog u vrhu države, koji je jednom prilikom kada smo razgovarali rekao – okrenuću Ustavni sud, nema problema, to će oni završiti. Ako treba da ga imenujem, imenovaću ga, i tog sudiju Ustavnog suda, i kako i na koji način, ali nije korektno. Vaš Ustavni sud kada vama odgovara donese jednu odluku, a kada vam ne odgovora donese drugu odluku. Pošto ste principijelni, hajde onda ispoštujte odmah odluku, od nedelje, da gradonačelnik ne može da bude narodni poslanik. Ali, pašće Vlada. Prema tome, vi tumačite Ustav kako hoćete. Ustav je Sveto pismo jedne države, znate. Ustav ne može da tumači svako. Postoje ljudi koji se izuzetno razumeju u ustavno pravo; ti ljudi su ga protumačili i kazali da je ovo što pokušavamo sada da donesemo protivustavno i da mora da se promeni Ustav. Prema tome, nemojmo gubiti vreme, nemojmo obmanjivati javnost, budimo realni. Hvala.
Vreme. Gospođa Nada Kolundžija.
Dopuštam da jedan narodni poslanik drugim narodnim poslanicima kaže – svako, ali mislim da nije u redu da se to odnosi i na sudije Ustavnog suda. Ovde sam pročitala odluku Ustavnog suda. Ako je Ustavni sud mišljenja da su odredbe zakona koje sada menjamo bile u suprotnosti sa Ustavom i da je neophodno, da bi bile u skladu sa Ustavom, menjati ih na način koji sada predlažemo, onda smatram da je u redu ako se pozivamo na odluku Ustavnog suda i kažemo da je osnova za ono što danas radimo, između ostalog, bilo i mišljenje Ustavnog suda. Hvala vam.
Gospodine Martinoviću, vi niste eksplicitno pomenuti, ali se osećate prozvanim. Izvolite.
Zahvaljujem. Hteo bih samo da doprinesem ovoj raspravi. Došli smo u jednu vrlo čudnu situaciju: izborni sistem u Republici Srbiji, mislim da smo mi kuriozitet u Evropi i svetu, ne kreira zakonodavac, nego Ustavni sud. Izvinite, ne postoji nijedna država na svetu koja ima takvu praksu. Ustav je propisao da je Narodna skupština ta koja propisuje tip i oblik izbornog sistema. Gospođo Kolundžija, vi ne menjate ovim zakonom izborni sistem, on i dalje ostaje proporcionalni i on i dalje tretira Republiku Srbiju kao jednu izbornu jedinicu. Šta vi menjate? Menjate sistem dodele već osvojenih mandata na izborima. Više se neće dodeljivati tako što će političke stranke moći to da rade direktno, nego po redosledu na listi. Ono što do sada niste uspeli da objasnite je šta građani time neposredno dobijaju. Do sada su i onaj koji je bio 250. i onaj 150. mogli da budu narodni poslanici. Po novom sistemu, to više neće biti moguće. Građani će opet glasati za listu političke stranke. Na glasačkom listiću, gospođo Kolundžija, neće biti naveden spisak imena narodnih poslanika, kao što nije bio ni do sada, nego će postojati zbirna izborna lista, koja će biti napisana fontom 10. Možete da mislite kako će građani zaista znati za koga glasati. Opet će glasati za kandidate političkih stranaka. Tek će sada političke centrale moći da imaju mnogo više uticaja na izbor narodnih poslanika, nego što je to do sada bio slučaj. Meni je vrlo zanimljivo da se vi u odbrani vašeg predloga iz ovog akta ne pozivate na Ustav, nego vršite jedno logičko pomeranje, pozivate se na odluku Ustavnog suda. Izvinite, gde u Ustavu piše da je zabranjeno ono što SRS predlaže?
Vreme. Građani apsolutno dobijaju uvid u to ko je sa najvećom verovatnoćom budući poslanik, za svaku političku ponudu. To je gospođa Kolundžija u više navrata obrazložila. Petar Petrović ima reč. Izvolite. (Aleksandar Martinović, s mesta: Po Poslovniku. Javio sam se. Bio sam prijavljen u elektronskom sistemu kada sam se javio.)
Gospođo predsednice, uvaženo predstavništvo, dame gospodo narodni poslanici…
Izvinite, gospodine Petroviću. Tek ste se javili, pošto sam dala reč, verujte. Gospodine Petroviću, samo trenutak. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 27. Gospođo Đukić Dejanović, vi niste advokat gospođe Nade Kolundžije. Ako gospođa Nada Kolundžija smatra da nisam u pravu, ona ima pravo kao predstavnik predlagača da to i kaže. Nemojte vi sada da budete tumač toga što je gospođa Nada Kolundžija htela da kaže. Sada ste prekršili Poslovnik time što ste izašli iz uloge spikera parlamenta i postali govornik. Nemam ništa protiv da govorite o Predlogu zakona, ali onda morate da budete na listi govornika. Nemate pravo da sa mesta predsedavajućeg meritorno ulazite u suštinu rasprave. Možete imati suprotno mišljenje od mog, ali se onda ne govori sa mesta predsedavajućeg, nego sednete u klupu i onda možemo da polemišemo. Ovako, čini mi se da na jedan zaista drastičan način zloupotrebljavate Poslovnik.
Gospodine Martinoviću, u obavezi sam da otklanjam zablude da bi tok sednice bio logičan. Prema tome, ne možete ulogu spikera svesti na ulogu tehničkog lica, jer bi to značilo da bi moglo i nešto što se zove nekakvim specifičnim kompjuterom da sedi, da bude postavljeno na ovom mestu. Izvolite, gospodine Aligrudiću.
Meni je žao, ne bih se uključivao, ali moram da istaknem povredu člana 27. koju ste upravo učinili. (Predsednik: Molim vas, povreda tog člana je bila istaknuta i nemate pravo.) Ne, sada ste je učinili. Maločas ste rekli svima nama da je vaš posao da otklanjate zablude. Zaista ne vidim da se iz člana 27, koji se oslanja na ostale članove čija se primena tamo traži, igde vidi da ste vi u prilici i da imate obavezu da otklanjate bilo kakve zablude, pogotovo kada je reč o meritumu stvari. Možete sad da kažete, kada je reč o proceduri, da niste prekršili Poslovnik, i to je otklanjanje zablude sa vaše strane. Skupština će se onda izjasniti o tome u danu za glasanje. Ali, ne možete otklanjati zabludu o meritumu stvari. Sada ste napravili taj prekršaj, jer ste to javno izgovorili. To je suština i neću da dužim dalje. Ako se ne slažete sa mnom da ste prekršili Poslovnik, tražim da se Skupština izjasni u danu za glasanje.
U skladu sa članom 21, gospodine Aligrudiću, rukovodim sednicom i u obavezi sam da pratim i usmeravam tok sednice. Ako mislite da je povređen član na koji ste se pozvali i želite da se izjasnimo, dobro, to će se dogoditi i izjasnićemo se u danu za glasanje. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović.
Gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pošto sam na spisku prijavljenih govornika prijavljen kao poslanik koji je protiv zakona, odmah da kažem da poslanici Jedinstvene Srbije jesu protiv ovakvog zakona, u načelu, ali ukoliko se koriguje određenim amandmanima sigurno ćemo glasati za ovakav zakon; nećemo da budemo prepreka i da, bože, ne uđemo u EU zato što tri poslanika Jedinstvene Srbije nisu glasala za ovakav zakon. Međutim, ono što želim da istaknem u svom kratkom izlaganju, s obzirom na vreme koje je preostalo, jeste da smo mnogo vremena potrošili ovde pozivajući se na odluke Ustavnog suda. Imali smo komentare i za i protiv. Samo želim da kažem da u Srbiji postoji jedan Ustav koji je važeći; ima i taj član 102. stav 2. Ustava koji je važeći. Mi u ovom trenutku nemamo bolji Ustav, dok ga ne donesemo. Iz tog Ustava proizilazi način podnošenja ostavki i to sada regulišemo ovim predlogom zakona. Ono što meni kao pravniku... A verujem da će se i mnogi studenti pravnog fakulteta koji prate ove prenose, koji sada završavaju fakultet, čuditi tome što jedna odredba u Predlogu zakona glasi ovako: poslanik mora, ako lično predaje ostavku, da pre toga kod nadležnog državnog organa overi svoj rođeni potpis na ostavci, gde će napisati – podnosim neopozivu ostavku. Molim vas, ima tu mnogo kolega advokata u Demokratskoj stranci i slično, dajte, molim vas, tumačenje gde se to svoj rođeni potpis overava? S druge strane, da li to mora da bude u roku od tri dana, da moram da podnesem ostavku koju sam overio preko nekog ovlašćenog predstavnika? Ako ja mogu da dam ovlašćenje nekome da me zastupa pred sudom u nekom imovinsko-pravnom sporu čija je vrednost nekoliko miliona dinara ili evra, i to ovlašćenje koje je jednom dato traje godinu, dve ili više, a ne mogu da potpišem ovlašćenje nekom ovlašćenom licu da moju ostavku, overenu pred nadležnim državnim organom, može da podnese posle šest meseci, posle godinu dana itd., to je, po meni, pravna nesaglasnost. No, da se ne zadržavam oko toga, da ne oduzimam mnogo vreme. Kada su u pitanju koalicione liste i redosled prijavljenih kandidata za poslanike, šta će se raditi sa koalicionim ugovorom koji je potpisan, overen kod suda i predat Republičkoj izbornoj komisiji, sa pretpostavkom da će ta koalicija da osvoji određen broj mandata, i to se deli procentualno – 20, 30? Ako se osvoji više mandata ili manje mandata, a na listi prijavljenih kandidata za poslanike bude drugačiji redosled, neko od koalicionih partnera neće steći pravo na određen broj poslanika, kako piše u koalicionom ugovoru. Ako je ugovor, ima pravnu snagu. Ako je overen kod suda i ako proizvodi pravno dejstvo, to je kršenje ugovorne volje koja je overena pred nadležnim sudskim organom od strane Republičke izborne komisije. Moramo da prihvatimo amandman koji su dali PUPS i JS, mislim da je dala i Nova Srbija, da redosled bude onakav kakav je utvrđen koalicionim sporazumom. I da, ako nekome prestane mandat od strane određene stranke, taj mandat zadržava stranka koja se nalazi sa koalicionim partnerima u izborima. Ako to ne prihvatimo, direktno utičemo na izbornu volju građana, menjamo izbornu volju građana, jer ti građani su ipak određeni procenat glasova poklonili nekoj stranci koja je u tom koalicionom sporazumu naznačena. S druge strane, govori se o motivaciji i demotivaciji ljudi koji će biti kandidati na izbornim listama za poslanike. Vi mislite da će neko u Medveđi, u mom Rekovcu, u Levču ili u Trgovištu itd. da trči i da skuplja glasove da bi neko iz Beograda, Kragujevca, Niša, Novog Sada bio poslanik, ako se na listi nađu prvih 20 ili 30? To su priče za malu decu. Zato mora da postoji motivacija svakog poslanika, kandidata za poslanika da u svojoj izbornoj jedinici, opštini, mesnoj zajednici itd. propagira program stranke kojoj pripada i za koju se bori, da bi stekao pravo na što veći broj mandata. Molim vas, u obrazloženju predloga ovog zakona stoji da mi ovaj zakon ne usaglašavamo ni sa jednim zakonom EU, nego ga usaglašavamo na osnovu mišljenja Venecijanske i neke druge komisije. Postavljam jedno logično pitanje – šta će se desiti ako ta komisija posle šest meseci da neko drugo mišljenje? Imali smo u praksi takve slučajeve da su jedno mišljenje davali, setite se, kada je u pitanju obrazovanje u Srbiji, pa su posle godinu-dve malo korigovali to mišljenje i dali neko drugo mišljenje. Prema tome, nigde nas ne teraju da mora da bude, osim ovih blanko ostavki. To, što se tiče Jedinstvene Srbije, nije problem. Jeste problem samo ovaj način overe i način predaje ostavke. Kada je u pitanju redosled mandata, tu bismo morali da prihvatimo ove amandmane koje smo predložili zajedno sa PUPS-om, jer na taj način nećemo menjati izbornu volju građana koji su izašli na izbore. Svako drugo rešenje direktno utiče na izbornu volju građana. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Milivojević, a neka se pripremi gospodin Slobodan Samardžić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, kada sam se pripremao za raspravu o ovoj temi pročitao sam da je samo u našim medijima objavljeno 1.200 tekstova, članaka, autorskih analiza o izbornom zakonodavstvu i promenama izbornog zakona u ovoj godini. To veliko interesovanje javnosti s jedne strane pokazuje o kako važnom problemu i važnom zakonu danas raspravljamo. S druge strane, to veliko interesovanje javnosti pokazuje da postoje dve vrste komentara: jedni su stručni i profesionalni, pisali su ih stručni ljudi koji se razumeju u izborno zakonodavstvo, a s druge strane postoji apsolutno nepoznavanje izbornog procesa i izborne procedure u Srbiji. Imali smo prilike da čujemo da neki političari, barem kako kažu novinari, žele da upravljaju poslaničkim listama i da određuju ko će biti na poslaničkim listama, a, navodno, kada se donese ovaj zakon političari i političke stranke će imati manji upliv u izbor narodnih poslanika. Za sve one koji ne poznaju kako funkcioniše politički život i za sve one koji ne znaju kako izgledaju političke teorije – svuda u svetu, pa tako i u Srbiji, političke stranke sastavljaju listu, pre izbora se zna da će pripadnici određene političke stranke biti na toj listi, a građani su ti koji glasaju za tu listu i određuju koliko će poslanika sa te liste ući u parlament. Postoje razni izborni zakoni, većinski, proporcionalni. Postoje tzv. otvorene i zatvorene liste; naši građani možda i ne znaju šta su to otvorene, a šta su to zatvorene liste, imaju možda problem da shvate zašto je sada ova lista otvorena za političke stranke, a zatvorena za birače. Zato što su po sadašnjem izbornom zakonodavstvu političke stranke te koje određuju koji će kandidati sa liste ući u parlament; to ne određuju građani, njihov uticaj je sveden na najmanju moguću meru jer sve zavisi od volje političke stranke. Kada građani budu želeli da konkretno odlučuju o tome koji će poslanik, imenom i prezimenom, ući u parlament, onda govorimo konkretno o većinskom izbornom sistemu. Samo tada i tako građani imaju mogućnost da glasaju po imenu i prezimenu za čoveka u jednoj izbornoj jedinici. Mi smo u Srbiji prošli kroz evoluciju izbornog zakonodavstva. Nažalost, krenuli smo sa najliberalnijim zakonima u trenutku kada je demokratija u Srbiji bila na vrlo krhkim nogama. Imali smo tu evoluciju izbornog zakonodavstva gde je izbor narodnih poslanika bio vrlo liberalan i kretao se od većinskog, preko apsolutno većinskog, dok nismo došli do ovog proporcionalnog izbornog sistema. Međutim, u svojoj diskusiji moram da odgovorim i na neka pitanja koja su se ovde čula. Prvo smo čuli pitanje da li smo mi normalni. Moram da odgovorim – jesmo, što želimo i onome ko postavlja pitanje. S druge strane, čuli smo pitanje ko ovo traži od nas iz EU i da ovo niko od nas iz EU ne traži. Tačno je, ovo ne traži niko iz EU od nas, sem Španije, Portugalije, Francuske, Italije, Luksemburga, Belgije, Danske, Holandije, Nemačke, Velike Britanije, Irske, Švedske, Finske, Poljske, Češke, Slovačke, Mađarske, Rumunije, Bugarske, Grčke, Slovenije, Litvanije, Letonije, Estonije i Kipra, a to su svih 27 država Evropske unije. Mi želimo da prihvatimo određena proklamovana načela ne zato što neko to od nas traži, već zato što želimo da dostignemo određene standarde, a te standarde su ostvarile zemlje i države sa razvijenim demokratijama. Čuli smo rečenicu da će tajkuni unapred moći da formiraju Vladu. Moram da razočaram sve učesnike u diskusiji, tajkuni će isključivo moći da u bolnicama posećuju one koji su rešili da zbog neuspeha na izborima štrajkuju glađu. Nikakav drugi tajkunski uticaj na politički život Srbije neće se osećati. Ovo nije zakon o izboru narodnih poslanika, ako na takav način diskutujete. Onda je ovo zakon o stanju u političkim strankama. Jer, ako se političke stranke plaše da će neko ko ima novac moći da kupuje njihove poslanike, na ovaj ili onaj način, to više govori o stanju u političkim strankama. Onda je to zakon o onome što se dešava u političkim strankama i onda to govori o strahovima tih stranka i o kvalitetu njihovih ljudi i onih ljudi koje kandiduju na izborima, a ne o zakonu o izbornom zakonodavstvu u Srbiji, ne o stanju demokratskih sloboda koje smo dostigli. Ako je ovo najveći mogući domet izbornog zakonodavstva u predizbornoj godini i ako sada ja svima onima koji se plaše kad god odem u skupštinsku biblioteku i uzmem tamo stenografske beleške i podsetim ih šta su sve govorili o svojim kandidatima za predsednika Srbije... Neću da ih citiram da im ne bih omogućio zadovoljstvo replike, samo ću citirati rečenice koje smo ovde čuli. Tako se čulo: „Kad ovaj gospodin iz srca Srbije pobedi na predsedničkim izborima Borisa Tadića ogrejaće sunce čitavu Šumadiju i grejaće sve građane Srbije, sve patriote u ovoj zemlji sunce slobode, jer mi smo najvećeg patriotu kandidovali za predsednika Srbije, koji će se obračunati sa izdajničkim režimom Demokratske stranke i Borisa Tadića.“ Posle samo mesec i po dana saznali smo da je taj čovek najgori mogući špijun, američki, engleski, da on ne izlazi iz stranih ambasada. Danas smo čuli i mnoge druge diskvalifikacije na njegov račun. Podsećanje zaista zna da bude neprijatno. Razumem strah onih koji se plaše kada ja uđem u biblioteku i stalno gledaju i pitaju – da li je bio onaj Milivojević u biblioteci, da li je dolazio, da li je uzeo neku knjigu? A šta smo tada beše govorili? Jao, majko mila, sad će opet da čita ono što smo pričali! Moram da vas podsećam, jer podsećanje je majka uspeha. Ja želim vama uspeh i zato vas stalno podsećam i stalno vas usavršavam i stalno ću vam govoriti šta ste jedni o drugima govorili nekad, a šta govorite danas i zašto se vi u stvari plašite ovakvog izbornog zakonodavstva. Jer, možda ćemo posle sledećih parlamentarnih izbora, kada vam se neki od njih vrate, saznati da u stvari nisu toliko loši, da su oni u stvari najbolji na svetu. Ili ćemo možda saznati, ako vas neko napusti, da je to najgori mogući čovek na svetu, a vi to niste znali, a mi smo vam tako lepo ukazivali. Što se tiče konstatacije da će ovo biti beogradski parlament i skupština grada Beograda, moram da kažem, da, tačno, postoji problem motivacije birača, ali i onih ljudi koji su kandidati na izbornim listama da učestvuju na izborima ako posmatramo to na način da će samo 250 kandidata koji se pojave na izborima učestvovati u političkom životu, kroz zgradu parlamenta. Postoje, koliko znam, u ovoj zemlji i određeni organi izvršne vlasti, pa će valjda politička stranka umeti da nagradi onaj grad gde je ostvarila dobar izborni rezultat učešćem nekog čoveka iz tog grada u izvršnoj vlasti. Pomenuto je malopre da iz centralne Srbije ne postoji nijedan ministar. Mogao bih da prihvatim tu činjenicu da živim u Irskoj ili na Grenlandu, ali ja sam iz Kruševca i znam da je Verica Kalanović ministarka iz Trstenika. Trstenik je lep grad u Pomoravlju, u Šumadiji. Znam da je Nebojša Bradić iz Kruševca, prelepog grada iz koga sam i ja, u prošlom sazivu bio ministar kulture. Znam da Zoran Stanković, takođe ministar, nije ministar iz Beograda, već iz sela Tegovište. Hoćete da vam navedem koliko ljudi iz Kruševca ima ovog trenutka na najodgovornijim mestima u državi? Direktor BIA Saša Vukadinović je iz Kruševca, zamenik direktora BIA je iz Kruševca, specijalni tužilac za organizovani kriminal iz Kruševca, državni sekretar u Ministarstvu finansija Miodrag Đidić je iz Kruševca. Dakle, Kruševac je jači od Beograda, a to ćete naučiti i vremenom, samo me slušajte pažljivo, samo me nemojte prekidati i naučićete koliko je Kruševac moćan i velik grad. Dakle, političke stranke će uvek moći da nagrade birače i ostvareni izborni rezultat na odgovarajući način. Apsolutno sam siguran da mi u Demokratskoj stranci nemamo nikakav strah kada je reč o izboru narodnih poslanika na ovakav način, jer će se narodni poslanici birati tako da mi unapred znamo ko su poslanici, a poslanici Demokratske stranke nisu ovde iz interesa, već iz ideala, ubeđenja i vere da Srbiju možemo menjati nabolje samo ako se ugledamo na one koji su bolji od nas, koji su ostvarili veće domete, veći civilizacijski napredak, koji su dali veći doprinos uspostavljanju evropskog sistema vrednosti i demokratije. Ako se budemo ugledali na gore od nas, bojim se da onda nećemo daleko stići. Na kraju, za sve one koji se plaše da će ih neko iz njihovih redova izdati, podsetiću na stihove velikog pesnika Đure Jakšića, koji kaže, evo, za moju koleginicu koja pita šta kaže: „Milion duša treba da se znoji dok istrebi korov što ga vi sa nekoliko plaćenih nadničara na ovu lepu zemlju posejaste.“ Zahvaljujem.
Gospodine Samardžiću, imate reč. Zatim gospođa Zlata Đerić.
Poštovani narodni poslanici, poštovana gospođo predsednice, raspravljamo o jednom predlogu izmena i dopuna zakona već drugi dan, bez nekog naročito velikog razloga. Naime, najsporniji članovi koji su bili predmet kritike mnogih opozicionih poslanika, pa i onih koji će začudo glasati za te predloge, iako su ih kritikovali, zapravo su došli iz jedne druge sfere. Oni su došli, zapravo, iz Akcionog plana Vlade Srbije koji je napravljen krajem prošle godine kako bi ispravio neke od grešaka na koje je ukazao godišnji izveštaj Evropske komisije. Nekako ispada da Evropska unija, a, vidimo sada, i sve njene države članice, jako puno vodi računa o izbornom sistemu Srbije, pre svega o članu 102. stav 2. Ustava Srbije, koji je utvrdio, dakle, da je poslanik slobodan da stavi na raspolaganje svoj mandat stranci koja ga je stavila na listu. Prosto se čovek pita zašto se toliko velika prašina digla oko tog člana i zbog čega je sada Evropska unija toliko aktivna u savetovanju naše države da otklonimo taj nedostatak. Naime, ovo je situacija koja podseća na kamen koji se sa brda valja, pa zahvati malo snega, pa se pretvori u jednu grudvu snega i pokrene lavinu dok dođe do padine. Zapravo, u Evropskoj uniji i njenim institucijama malo se ljudi bavi Srbijom. To je tema jedne male grupe ljudi zaduženih za zapadni Balkan, koji prosto održavaju kondiciju sopstvene organizacije, Evropske unije, u vezi sa kontrolom zapadnog Balkana. Nije to toliko ozbiljno da bismo prihvatili tako blanko te predloge, jer oni sami nisu ozbiljno razmislili ni domislili. U krajnjoj liniji, i sam tekst u obrazloženju kaže – ne postoji odgovarajući propis Evropske unije sa kojim bi trebalo da se ovaj zakon uskladi. Naravno, ne postoji takav propis na nivou zakonodavstva EU, niti izbornog zakonodavstva koje se tiče izbora za Evropski parlament, niti na nivou zakonodavstava država članica. To je prosto jedna izmišljena stvar. Ne verujem da je ona izmišljena u Briselu, ona je izmišljena ovde, pa je onda u konsultacijama sa ljudima koji su pravili onaj izveštaj prošle jeseni rečeno da je to jako važna stvar, koju bi trebalo dovesti do pravog završetka, a to je promena Ustava, promena člana 102. stav 2. Ustava, a onda ćemo videti šta sa Ustavom, kako ćemo ga dalje kruniti, sve dok ne ostane sam klip od toga. Znači, takva je situacija. Vi danas nemate u Evropskoj uniji, niti u parlamentu, niti bilo gde drugde, neku ozbiljnu situaciju, a nama se odavde čini, s obzirom na broj tekstova koji su se pojavili u javnosti, broj tzv. eksperata koji su dali o tome mišljenje, izjave političara itd., da je to najvažnija stvar. Znate, kada krenete za Brisel, kad sletite na aerodrom prvo vas dočeka policajac kome dajete pasoš a on vas pita da li je Srbija ukinula blanko ostavke. Onda uđete u taksi da odete do hotela, a taksista vas pita da li je Srbija ukinula blanko ostavke. Kada dođete na portirnicu hotela portir vas pita da li je Srbija ukinula blanko ostavke. To je tako važno pitanje. Najzad, sretnete u Evropskom parlamentu nekog parlamentarca koji govori srpski sa slovenačkim naglaskom i on vas pita da li je Srbija ukinula blanko ostavke. To tako deluje sa našeg stanovišta. Zapravo se tamo ništa ne događa. Mi smo bili potpuno slobodni da ovaj predlog ili, kako se ovde tačno kaže, preporuku Venecijanske komisije i odgovarajućeg tela OEBS-a prosto prihvatimo kao preporuku, tj. da ga možda i ne prihvatimo. Ne, kod nas se dogodilo potpuno suprotno. Mi, kao prvo, stavljamo ovaj zakon pod režim hitnog postupka. Molim vas, predlog zakona je postojao i u februaru mesecu ove godine! Mogli smo ga i u martu mesecu, na prvoj redovnoj sednici, usvojiti. Ne, mi smo ga odložili za sredinu maja zato što je trebalo da ide na proveru kod Venecijanske komisije i kod odgovarajućeg odbora OEBS-a. Dakle, prvo su oni, pre samih poslanika, dobili taj zakon i dali svoje mišljenje, kao što ovde piše, u vidu preporuke. To se ovde shvata potpuno bukvalno, da ta preporuka mora da se pretvori u nalog, a taj nalog u odredbu o promeni odgovarajućeg člana Zakona. Dakle, to je potpuno iracionalno, tragično i komično u isto vreme. Kad pogledamo samu suštinu stvari, ona izgleda otprilike ovako: naime, taj član 102. Ustava, stav 2. niko nije izmislio iz zlih namera. On na prvi pogled možda deluje čudno, ali on je prosto posledica našeg parlamentarizma od 2000. godine, ili možda od 1990. godine, i tada je bilo puno tih „preletanja“ i promene mandata. Dakle, posledica je srpskog parlamentarizma od kada je on postao višestranački parlamentarizam. Unesen je jedan mehanizam u Ustav kojim se predupređuje, možda ne na najbolji način ali svakako na određeni način, ta loša praksa koja je ovom parlamentarizmu donela jako puno lošeg, naročito u periodu od 2001. do 2003. godine, a onda i u kasnijem periodu. I danas donosi puno toga lošeg. Verujte da se nije niko u Briselu, niti u Venecijanskoj komisiji, niti u ovom odboru OEBS-a bavio analizom situacije u Srbiji zbog koje je nastao taj mehanizam odbrane. Taj mehanizam odbrane je zapravo odbrana mladog, nejakog parlamentarizma u Srbiji i samog parlamenta. Ako se dopustilo da poslanici tako da prelaze, kao što je sama praksa pokazala, iz jednog kluba u drugi, iz jedne stranke u drugu, onda je to zaista bio alarm, jedno zvono za uzbunu da se nešto učini. I učinilo se to što se učinilo, donet je taj član. Štaviše, taj član je formulisan na jedan vrlo, da tako kažem, fakultativan način. Ta odredba stava 2. nije imperativna odredba. Čitajte je pažljivo. Njen sadržaj je fakultativan – poslanik je slobodan da to učini. Dakle, nije obaveza. Razlog je, razume se, takav da stranke, kao najvažniji učesnici političkog života, ipak treba da preuzmu odgovornost za razvoj i odbranu parlamentarizma u Srbiji. To je konkretna situacija Srbije, to niko ne poznaje, niti Venecija, niti Brisel, niti bilo koja država, i na svoj način odgovara na tu stvar. Šta smo učinili? Mi smo prionuli na jednu doktrinu koja kaže – nećemo imperativni, hoćemo slobodni mandat jer to je rezultat liberalne demokratije itd. Kao prvo, dosta smo toga čuli danas ovde, veliko je pitanje na šta liči taj slobodni mandat iz vremena ranog liberalizma u Engleskoj 17. i 18. veka i danas. Sasvim je normalno da je on drugačiji nego što je bio pre dva, tri veka. Znate, sa jednakim pravom glasa nastupila je masovna demokratija. U takvim prilikama jedino su jake organizacije mogle da sažimaju velike društvene interese i da vode politiku, i u parlamentu i van parlamenta, a to su stranke. Ako se stranke ne učvrste, ako se stranački sistem ne učvrsti, vi nećete imati parlamentarizam. U ovom trenutku važnije je, iako to deluje paradoksalno, sačuvati i odbraniti stranku u Srbiji nego poslanike, zato što je poslanik postao izvor remećenja parlamentarizma, sa puno primera preletanja, preskakanja, korupcije itd. Jedini način da se to učini jeste da stranka disciplinuje poslanika. Dakle, to je ustavna odredba kao opšta ustavna odredba, formulisana na fakultativni način. Ona to ne mora da čini, ona to može da čini. I, poslanik ne mora to da čini, da stavlja svoj mandat na raspolaganje stranci, nego može to da čini. U krajnjoj liniji, praktična primena je bila vrlo šarolika, ali institut je morao da se sačuva zato što je trebalo sačuvati i odbraniti sam parlamentarizam. Tu je naš problem. Mi nemamo spor oko toga da li smo za imperativni ili slobodni mandat. To ne postoji. Mi imamo spor oko toga da li ćemo od ove prostorije učiniti berzu mandata ili parlament. Mi smo za to da ga učinimo parlamentom i zato član 102. stav 2. mora da ostane. U krajnjoj liniji, i Ustavni sud, inače vrlo nepouzdana ustanova, imaće prilike da se pozabavi zakonom ako se donese onako kako ga vi predložite. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Bajram Šehović takođe nije tu. Narodni poslanik Zoran Šami ima reč. Neka se pripremi narodni poslanik Milan Stanimirović.
Gospođo predsednice, dame i gospodo poslanici, pred nama su izmene i dopune Zakona o izboru narodnih poslanika. Mislim da je u dosadašnjoj raspravi više govornika precizno analiziralo pravne aspekte ponuđenog teksta. Mada, moram da kažem da se pomalo čudim i gospodinu Aligrudiću i gospodinu Martinoviću zašto su toliko zapeli za poštovanje Ustava. Ustav je očigledno u našoj praksi Alajbegova slama i ukoliko neki zakon nije u saglasnosti sa Ustavom, utoliko gore po Ustav. Ali, dobro, o pravnim pitanjima neću govoriti, pokušaću Predlog zakona da analiziram sa aspekta zdravog razuma i praktičnosti u primeni. Očigledno, jedine dve ozbiljne stvari koje se tu menjaju jesu pitanje kako se dele mandati, da li obavezno po redosledu, i pitanje blanko ostavki; sve ostalo su neka sitna usklađivanja sa Ustavom. Odmah da se razumemo, mislim deljenje mandata po redosledu ne rešava problem za koji se tvrdi da rešava, što će reći da građani treba da znaju za koga glasaju, ali zato strankama stvara grdne probleme. To ćete tek da vidite, navešću vam nekoliko primera. Prvo, stranke su, koliko znam, a dugo pratim izbore u Srbiji, jedno dvadesetak godina, i do sada na određeni način stimulisale svoje članove pred same izbore da će, ukoliko u svojim sredinama ostvare natprosečne rezultate u odnosu na stranačke rezultate, imati preimućstvo prilikom dobijanja mandata. Podsetiću vas da je, na primer, Demokratska stranka, ne znam na kojim izborima, da li poslednjim ili pretposlednjim, čak imala takvu rang-listu da su sem, čini mi se, prvog na listi svi ostali bili raspoređeni po azbučnom redosledu, čime je jasno stavila svojim biračima na znanje da su svi ravnopravni a da će po nekim stranačkim merilima dodeljivati mandate. Imaćete sledeću situaciju: imate, na primer, procenu stranke da će da uzme 30 mandata; nijedan kandidat za poslanika ispod 35-40. mesta prstom neće mrdnuti u kampanji, ali, što je takođe sasvim izvesno, nijedan od prvih 25 na listi takođe neće prstom mrdnuti u kampanji, jer je sigurno poslanik. Dalje, da li je vama jasno, gospodo iz Demokratske stranke i gospodo iz Socijalističke partije Srbije, da nijedan vaš sadašnji ministar u sledećem mandatu neće moći da bude poslanik? Zašto? Sada ću da vam objasnim zašto. Zato što ne možete da budete istovremeno i ministar i poslanik, zato što se Skupština konstituiše pre izbora nove vlade, zato što ćete morati, sem ako... Na primer, gospodinu Petroviću ili gospodinu Šutanovcu (bilo bi prirodno da oni ne budu 88. na listi, nego negde među prvih deset) daćete mandat; oni će momentalno morati da podnesu ostavku na taj mandat jer su još uvek ministri, a više neće moći da budu poslanici. Znači, u sledećem izvlačenju oni više nisu poslanici. Gospodin Dačić takođe neće moći da bude poslanik, čak i ako vaša stranka bude u opoziciji, na primer. Ne znam da li ste o tome razmišljali. Bojim se da niste. Samo vam govorim neke praktične stvari. Drugo, inače sam protiv uvođenja pravnih normi koje se mogu eskivirati sa dva driblinga levo i dva driblinga desno. Reći ću vam kako. Stranka je osvojila, recimo, 30 mandata. Prvih 30 postaju poslanici. Sutradan, od tih 30 prvih 28 podnesu ostavke, i postaju poslanici sledećih 28. Posle takva tri kruga, na kraju će stranka da izabere poslanike koje ona hoće. Šta smo uradili? Ništa, „džaba smo krečili“. Što se tiče blanko ostavki, znate, ja sam inače tvrdio, nezavisno od Ustava, da to jeste neko moralno pitanje. Dok je sistem proporcionalan, stranka je ta kojoj ostaje mandat. Taj mandat, po meni, nesumnjivo treba da pripadne stranci. Naravno, pravo je poslanika da se sa strankom posvađa, da se iz objektivnih, subjektivnih ili ne znam kojih razloga ne slaže sa politikom stranke, da napusti stranku, ali onda treba mandat da vrati stranci, jer su građani glasali za program te stranke onakav kakav jeste. Međutim, vi ukidate to pitanje i zapravo uvodite, što su neke kolege i rekle, otvarate tržište mandata. Mogu da konstatujem da će biti jako, što bi rekla braća Hrvati, probitačno biti poslanik ubuduće. Znate kako? Napustim poslanički klub, podržim neku vladajuću većinu za neke novce, a onda posle podržim opoziciju da obori tu vladajuću većinu, takođe za neke novce, pa tako jedno četiri kruga u četiri godine i ja dobar. Dakle, bojim se da to što predlažete nije dobro. Uzgred budi rečeno, što se tiče gospode iz Venecijanske komisije, jako dobro sam ih upoznao u vreme dok je pravljena Ustavna povelja čuvene državne zajednice Srbija i Crna Gora. Znam šta znaju i šta umeju, i to nije baš preterano pohvalno. Savetujem im da počnu da menjaju izborni sistem, na primer, u Velikoj Britaniji. Neka njihovom parlamentu pošalju preporuke kako treba da izgleda izborni sistem u Velikoj Britaniji. Još jedna stvar, i time ću da završim, ovde se, posebno iz usta raznih nazovispecijalista, stručnjaka ili kako se to već zove, veliča važnost slobodnog mandata. To je vrhunska stvar. Rekao sam tada tim stručnjacima – znate, pre nekoliko godina u Nemačkoj, u Bundestagu, u donjem domu nemačkog parlamenta, koji ima 600 poslanika, vladajuća većina je imala 301, a opozicija 299. Svi zakoni u tom Bundestagu su usvojeni, četiri godine su usvajani sa 301 prema 299. Da li stvarno mislite da su mandati tog 301 poslanika tako slobodni, pa, bože moj, danas sam slobodan da glasam protiv stava koji moja vladajuća većina ili nevladajuća manjina zastupa? Neće biti baš tako. Prema tome, zovimo pravim imenom prave stvari, a tendenciju da u ovoj zemlji posle jednostranačkog pa onda višestranačkog sistema treba uvesti vanstranački sistem, gde će neki samozvani sveci da vladaju (a to jeste, bojim se, tendencija), mislim da u to ne treba da ulazimo, ako imamo dva grama mozga. Sve u svemu, molim predlagače da ovo što predlažu povuku, ili makar nek razmisle šta će njihove partije sutra da rade. Hvala.
Zahvaljujem. Daću vam reč, gospodine Martinoviću, samo da kažem da je redosled poslanika: najpre Aleksandar Jugović, zatim gospođa Radeta, pa onda gospodin Stanimirović. Nisam se dobro snašla u spisku, to je redosled. Gospodine Martinoviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da repliciram uvaženom profesoru Šamiju. On verovatno nije imao lošu nameru, ali je možda nespretno formulisao ono što je hteo da kaže. Rekao je, zašto smo kolega Aligrudić i ja zapeli za poštovanje Ustava. Zapeli smo, gospodine Šami, jer ako mi narodni poslanici u Skupštini Republike Srbije ne zapinjemo za taj Ustav, onda ne znam ko će drugi to da radi umesto nas. Mi smo i danas, ali ne samo danas, čuli argument da naše zakonodavstvo treba da se menja jer je, bože moj, doneto još, zamislite, davne 2000. godine! Evo, navešću vam sada nekoliko primera ozbiljnih demokratskih država, članica EU, koje ne razmišljaju na taj način. U Velikoj Britaniji imate određene pravne i političke dokumente i određene ustavne konvencije koje važe od 13. veka. Tada je Sveti Sava bio živ. Imate Ustav Holandije, koji je donet 1815. godine. Imate Ustav Belgije, koji je donet 1831. godine. Nikome u tim državama ne pada na pamet da kažu – znate kad je bio početak 19. veka? Taj Ustav iz 1815. godine je zapamtio Karađorđa. Onaj iz 1831. godine zapamtio je kneza Miloša. Kod nas, ako se zakon donese pre dve godine, donet je davne 2009. godine. To je neozbiljno, to je poigravanje sa državom. Pitam vas, gospodo iz Demokratske stranke, kako niste 2008. godine usklađivali Zakon o izboru narodnih poslanika sa Ustavom koji je donet 2006. godine, nego to radite u 2011. godini? Kako vam tada nije smetalo? Kako tada niste primetili da navodno ne valja član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika, da je navodno u neskladu sa Ustavom, nego je trebalo da prođu još tri godine da biste to shvatili? Vaša argumentacija je vrlo naivna, vrlo providna. Vi, u stvari, pokušavate da sakrijete prostu činjenicu da je sve ovo što mi danas radimo i o čemu danas pričamo plod pritisaka umišljenih stručnjaka, čak ne iz EU, iz nekakve navodne Venecijanske komisije. Mi se ne bavimo standardima, mi se bavimo mišljenjem pojedinačnih lica koja za sebe smatraju da su eksperti za ustavno pravo i za politički sistem.
Gospođa Kolundžija ima reč.
Poštovana predsednice, želim samo da kažem da je vrlo teško polemisati ako neko kaže – nije vam argument to što navodite da je Zakon donet 2000. godine, a u međuvremenu je promenjen Ustav 2006, pa zašto morate menjati Zakon? Istovremeno se kaže – ako je Ustav donet 2006. godine, zašto ga niste promenili 2007. godine? Dakle, ne znam kako da odgovorim na ta pitanja koja sama po sebi isključuju jedno drugo. Dakle, mi ovaj zakon menjamo, između ostalog, i zbog toga što ga usklađujemo sa Ustavom koji je donet 2006. godine. Mi ovaj zakon menjamo i zbog toga što želimo da gradimo društvo koje unapređuje zakone, unapređuje politički i pravni život. Bez ikakvog pokušaja da negiramo tu činjenicu, mi ove zakone, i ne samo ove zakone, donosimo i menjamo zato što želimo da ih uskladimo sa onim što jesu opšti standardi koji važe u EU. Bez želje da skrivamo, naprotiv, otvoreno kažemo, mi ove zakone menjamo i donosimo zbog toga što želimo da Srbija postane članica EU, odnosno sada, u ovoj fazi da dobije status kandidata. Dakle, ništa ne skrivamo i ni iza koga se ne skrivamo, vrlo otvoreno govorimo o tome koji su razlozi zbog kojih menjamo ove zakone. Ostaje jedino kritika, na koju ne morate prihvatiti odgovor, zašto to nismo radili ranije. Radili smo neke druge zakone, po nekakvim prioritetima koji su nam se nametali, i prosto nismo stizali da uradimo sve istovremeno. Hvala.
Gospodin Šami, replika gospodinu Martinoviću.
Gospodine Martinoviću, svakako znate da nisam pravnik i hvala vam na poduci. Posmatrajući šta se u ovoj državi dešava stekao sam utisak da naša istorija počinje 2008. godine, kada smo krenuli sa novom vladom u svetlu budućnost. Pre toga, sumnjam da smo uopšte imali istoriju. U svakom slučaju, hvala vam na poduci.
Gospodin Martinović, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Kolundžija, stvar je vrlo jednostavna, od dve stvari jedna je tačna: ili je član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika bio neustavan i 2008. godine kada je važio Ustav Republike Srbije iz 2006. godine, koji i sada važi, ili nije bio neustavan. Ako je bio neustavan, onda to znači da je bio neustavan i 2008. godine kada ste vi konstituisali parlamentarnu većinu. Šta neki običan pravnik može da zaključi? Pa, da je parlamentarna većina konstituisana na način koji je suprotan Ustavu, jer je obrazovana shodno zakonu za koji se naknadno ispostavilo da je suprotan Ustavu Republike Srbije. Naravno da zakon nije neustavan. Ovde se radi o tome da vi uopšte niste imali potrebu da ovaj zakon usklađujete sa Ustavom Republike Srbije, on je apsolutno usklađen. Samo je trebalo da propišete uslove, to je bila jedina vaša obaveza po Ustavu, pod kojima je poslanik slobodan da svoj mandat stavi na raspolaganje političkoj stranci sa čije je izborne liste izabran. To je proizlazilo iz člana 102. Ustava RS. Međutim, vi ste se dosetili ne da propišete uslove, nego da suspendujete slobodu narodnih poslanika. Sad ispada, kad čovek posmatra zdravorazumski, da država Srbija nema nijedan drugi problem nego kako će se birati narodni poslanici. Nije problem ni što imamo ogroman broj nezaposlenih, ni što mladi ljudi koji nemaju novca ne mogu da se školuju, ni što bolesni ljudi, ako nemaju para, ne mogu da se leče. Ništa od toga u Srbiji nije problem, nego po kom sistemu će se dodeljivati mandati. Izvinite, to nije tačno. Ovo su suštinski problemi koji zanimaju građane. Vi na te probleme niste dali odgovor. Vi se bavite spinovanjem javnosti. Narod kaže: „Nemamo hleba“, vi mu kažete: „Dobro, ali imaćete pravo da na drugačiji način birate narodne poslanike“. Studenti vam kažu: „Visoke su školarine, ne možemo da ih plaćamo“, a vi kažete: „Okej, uskladićemo zakon sa mišljenjem Venecijanske komisije“. Kako to da u nekim situacijama poštujete odluku Ustavnog suda i drugih nezavisnih institucija, a u nekim drugim situacijama ne? Kada vam Agencija za borbu protiv korupcije kaže da poslanik ne može da bude predsednik opštine vi kažete da nema veze, a sad moramo da poštujemo odluku Ustavnog suda.
Narodni poslanik Aleksandar Jugović ima reč.
Dame i gospodo, poštovane koleginice, poštovane kolege poslanici, predsednice, nisam baš siguran da je srpsko demokratsko društvo spremno da se suoči sa problemom nemorala i tajkunskih interesa u situaciji gde bi poslanik mogao da bude roba na prodaju. Ne želim nikoga da uvredim, ali skora prošlost ovu moju tvrdnju dokazuje. Setite se kako je Karić napravio parlamentarnu stranku, a na izborima nije ni učestvovao. Pogubno po demokratiju deluje činjenica da ljudi koji sede u ovom parlamentu u predizbornoj kampanji kao program ističu antievropska uverenja, a zatim, kada naprave svoju novu partiju zalažu se, i to samo verbalno, za Evropu. To je varanje birača. U savremenim demokratijama takvi ljudi, prevrtljivci, ne ostaju bez mandata, to je tačno, ali njihovo bavljenje politikom gubi svakakav smisao jer bivaju prezreni i odbačeni pa se njihovo pojavljivanje na bilo kojim sledećim izborima pretvara u blamažu. Srpski pokret obnove je prošao kroz izuzetno težak period u svom političkom delovanju: zločin na Ibarskoj magistrali, atentat u Budvi, hapšenja i premlaćivanja. Nismo mogli ni sanjati da će nas posle 5. oktobra zadesiti prljav udarac tadašnjih koalicionih partnera: odgovor tadašnjeg državnog vrha na zahtev Srpskog pokreta obnove da preuzme BIA i da otvori dosijee bio je veoma brz, i po SPO pomalo poguban – oteto nam je deset poslanika i sve je učinjeno od strane tajnih struktura da se SPO politički marginalizuje. Jasno je da poslanici mogu biti oruđe za ciljeve određenih interesnih grupa. Tu su na prvom mestu tajkuni, koji bi jako voleli da pojedini zakoni u Skupštini budu donošeni u njihovu korist i radi njihovog interesa. Iz ovoga proističe da bi, ukoliko želimo da poslanik bude apsolutni vlasnik svog mandata, bilo potrebno otvoriti tajne policijske dosijee i izvršiti istragu o nelegalno stečenom bogatstvu srpskih tajkuna. Potrebno je rasformirati i paralelne strukture tajnih policija. Ono od čega Srbiju pre svega moramo izlečiti, to je deklarativno i jeftino zalaganje pojedinih političkih partija za programske platforme kojih se nikako ne drže. Ne može se ni zamisliti decentralizacija ukoliko u parlamentu nema poslanika pojedinih gradova ili opština. Danas u srpskom parlamentu preko 30 opština nema svoje predstavnike. Mi u Srpskom pokretu obnove najbolje znamo šta znači politički udarac preko otimanja naših ljudi, kadrova i poslanika. Mnogi poslanici u ovom parlamentu nekada su bili u Srpskom pokretu obnove. Kada bi postojala obaveza da poslanici u parlament dolaze u bermudama, i to oni koji su promenili političke partije, čini mi se da bi parlament ličio na plažu. Srpski pokret obnove će podržati ove izmene zakona, po preporuci Venecijanske komisije, iz ubeđenja da će nas bar to naterati da izvršimo i neke druge reforme koje bi suštinski promenile naš odnos i obavezu prema državi. Da kojim slučajem nema Akcionog plana Vlade, koji je uslovljen od EU, čini mi se da nam nikada ne bi palo na pamet ni da razmišljamo o zakonu o restituciji. Dakle, moramo evropeizovati Srbiju iznutra da nas Evropa ne bi doživljavala kao siroče kome je dovoljan nekakav kredit ili pomoć. Na taj način niko nas neće tretirati kao partnera. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada se slušaju rasprave poslanika koji će glasati za ovaj zakon samo se potvrđuje teza da političke partije treba da budu vlasnici poslaničkih mandata, jer je sasvim sigurno da svi oni koji će glasati za ovaj zakon ne misle da su predložena rešenja dobra. Uostalom, kolege poslanici i govore danas koliko ovo nisu dobra rešenja, ali kao partijski vojnici glasaće za ova rešenja. To što slušaju stavove svoje partije apsolutno je u redu, jer i sede ovde kao narodni poslanici zahvaljujući tome što su njihove političke partije, na osnovu svojih političkih programa i na osnovu predizborne kampanje, obećanja, dobile ove mandate. Da se malo podsetimo šta je sve prethodilo, na ovom tzv. evropskom putu, ovom današnjem ultimatumu i zakonu o kojem se danas raspravlja. Jedanaest godina nijedan budžet u Srbiji ne može da se donese bez saglasnosti MMF-a; školovanje visokoškolaca se odvija po Bolonjskoj deklaraciji; reforma vojske izvršena je po NATO standardima; pravosuđe je potpuno prevedeno na anglosaksonski sistem; privatizacija je izvršena po evropskim standardima, to je ono: šećerana – jedan evro; strane banke zamenile domaće banke. Sada se obraćam građanima Republike Srbije – poštovani građani, pitam vas da li je neko od vas zadovoljan zbog toga što MMF ne dozvoljava da vam u vašoj zemlji Srbiji povećaju penzije? Da li ste srećni, poštovani građani, što zbog Bolonjske deklaracije u svojoj zemlji Srbiji ne možete da školujete svoju decu i što je oko 3000 studenata ostalo bez mogućnosti da nastavi školovanje na fakultetima? Da li vam odgovara reforma vojske po NATO standardima kojim nas polako ministar Šutanovac i ostali predstavnici režima vode ka NATO-u? To su, sećate se, poštovani građani, pošto je skupštinska većina izgleda zaboravila, to su oni što su izvršili agresiju i ubijali građane Srbije. Da li ste, poštovani građani Srbije, zadovoljni što ste zbog evropskih standarda ostali bez radnih mesta, što su vam fabrike rasprodate za po jedan evro i što je milion ljudi ostalo bez posla, a u poslednje tri godine, koliko je ova vlada, Tadićeva, na čelu Srbije, 300.000 ljudi ostalo bez posla? Da li ste zadovoljni, poštovani građani Srbije, što ste zbog evropskog puta Srbije kojim vas vodi ovaj režim došli u situaciju da zato što ne možete da otplatite kredit stranim bankama morate da prodajete kuće i stanove? Naravno da niste. O čemu danas raspravljamo? Danas raspravljamo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika, i to po isključivom nalogu Evropske komisije, odnosno EU. Ovaj nalog dobila je država Srbije ne da bi se o njemu raspravljalo, nego po principu „uzmi ili ostavi“. Kada smo razgovarali u komisiji, odnosno radnoj grupi koja je, kao, raspravljala o ovom predlogu zakona, odnosno još nacrtu, ustanovili smo da se ne zna ko je ovakav tekst predloga, tada nacrta, napisao. Ustanovili smo, takođe, da je tačno da se ovo radi po nalogu Evropske komisije i EU, ali da nije popularno da se to otvoreno govori zato što to stvara odijum građana Srbije prema EU. Konstatovali smo, takođe, da je Srbija dobila posebno rigorozne uslove zbog nedovoljne, nepotpune saradnje sa Haškim tribunalom i zbog Kosova i Metohije. To je istina koju građani Srbije treba da znaju. Da ne kažem sada ko je od kolega koji su učestvovali u komisiji sve ovo izgovorio, ali ovo su apsolutno tačni navodi. Onda je interesantno kada gospođa Kolundžija kao predstavnik predlagača... A posebno je interesantno zašto su poslanici predlagači ovog zakona, zašto to nije Vlada Republike Srbije, kao što je za sve Vlada Republike Srbije, odnosno za najveći broj zakona predlagač, zašto je taj vruć krompir stavljen skupštinskoj većini u ruke, ali to je njihov problem. Interesantno je objašnjenje kako će građani, rekla je juče gospođa Kolundžija, a i gospođa Đukić Dejanović danas kada je pokušala da replicira, iako na to nije imala pravo, kolegi Martinoviću, sada znati za koga glasaju, odnosno znaće koji će ih poslanici predstavljati u parlamentu. Ne znam da li slušate sami sebe kada to kažete. Kako će građani sada ili bilo kada znati koji će ih poslanici predstavljati u parlamentu? Građani mogu da znaju za koju stranku glasaju, pa da se eventualno informišu. Odnosno, oni žele da ih ta stranka predstavlja preko svojih poslanika u parlamentu. Kako će građanin kada zaokružuje izbornu listu u Crnoj Travi imati garanciju da će ga zastupati poslanik iz Crne Trave? Baš suprotno od toga. Ovo je potpuno nebulozno objašnjenje koje su ovde pokušali da nam nametnu. Podsetiću, takođe, 21. aprila kada je bio dan javnog čitanja ili javnog slušanja, kako to zovete, predloga ovog zakona, iste večeri u „Dnevniku“ smo obavešteni da je tog jutra Slobodan Homen odneo Predlog zakona Venecijanskoj komisiji, odnosno taj njihov zakon koji su oni napisali, odneo da kaže – evo, dragi naši, mi smo ovo u potpunosti prihvatili. A onda pravite farsu i držite nekakvu javnu raspravu o tome. Sve ovo govori da Srbija, nažalost, nije suverena država, jer mi u Srbiji ne donosimo zakone kako mi hoćemo, ne donosimo ih u interesu građana Srbije, već po nalozima kojekakvih komisija. Izveštaj Evropske komisije o napretku Srbije za 2010. godinu počinje rečenicom – i dalje su na snazi ustavne i zakonske odredbe koje nisu u skladu sa evropskim standardima. Dakle, vama ta Evropska komisija kaže da Ustav nije u skladu sa evropskim standardima i vi onda to prihvatili zdravo za gotovo i kažete – šta nas briga za Ustav, kad kaže Evropska komisija mi ćemo da menjamo zakone i da najgrublje gazimo Ustav. Rekao komandant, nema boga. Ovo je bruka i sramota i skandal šta radite u zemlji Srbiji! Koga ste zvali svojevremeno na tu javnu raspravu? Predstavnike OEBS-a, predstavnike Saveta Evrope, predstavnike Evropske komisije, USAID-a itd. Sada, da vas podsetim, zašto vi njih niste podsetili na Helsinški završni akt od 1. avgusta 1975. godine, koji kaže: „Države sudionice uzajamno će poštovati suverenu jednakost i individualnost, kao i sva prava koja su svojstvena i koja obuhvata suverenost, posebno pravo svake države na međunarodnu ravnopravnost, teritorijalnu celovitost, slobodu i političku nezavisnost. One će takođe uzajamno poštovati pravo druge države da slobodno bira i razvija svoj politički, društveni, gospodarski i kulturni sistem, kao i pravo da donosi svoje zakone i propise.“ Dame i gospodo iz skupštinske većine, pročitajte ovo s vremena na vreme. Nemojte toliko da ponižavate građane Srbije i državu Srbiju. Ovde je još juče bilo komentara kako neke političke stranke imaju toliko dobrih kadrova da mogu da popune listu ne samo od 250, nego od hiljadu, ako treba, kandidata za poslanike; pa je onda bilo komentara da se mi ili neko ko se suprotstavlja ovim neustavnim promenama zakona plašimo da nećemo imati dovoljno kvalitetnu listu, dovoljno moralne ljude itd. Onda, hajde da se posetimo... Najpre, ne plaši se niko, bar ne SRS, mogućnosti da obezbedi 250 kvalitetnih kadrova za buduću poslaničku listu. Vidite vi dobro i poslaničku grupu sadašnje Srpske radikalne stranke i vidite dobro koliko znamo i umemo i koliko doprinosimo radu u ovom parlamentu. Hajde da se podsetimo nekih drugih strahova. Pitao je neko, čini mi se Zoran Krasić, ne odgovori gospođa Kolundžija, kako je to na osnovu blanko ostavke Ferzo Ćelović ostao bez mandata. On i danas traži preko Ustavnog suda da mu se taj mandat vrati, pa ćemo da vidimo da li će Ustavni sud poštovati Ustav, ali ne verujemo da hoće. Hajde da se podsetimo kako je Bane Ivković socijalistima oteo izvestan broj mandata zato što je tada trebao Đinđićevoj vladi za podršku, pa su kupili tu grupu. Tada su poslanici Srpske radikalne stranke bili najglasniji u suprotstavljanju tome zato što mi nikada ne govorimo nešto što je dnevnopolitičkog karaktera ili što je u našem ličnom interesu, već nešto što je principijelni stav Srpske radikalne stranke. Sećamo se vremena kada je u Narodnoj skupštini umesto 250 bilo 308 poslanika. Dakle, bilo je preko 50 poslanika više od broja poslanika koji je po Ustavu bio potreban i koji po Ustavu postoji u Skupštini. Zašto? Zato što je Demokratska stranka isterala Poslaničku grupu DSS iz parlamenta, pa je onda sud vratio DSS, pa su onda Gašo Knežević i Stevan Lilić, inače poznati plagijatori i jedan i drugi, rekli da su u pravnoj zabludi. Zamislite, doktori nauka, profesori pravnog fakulteta u pravnoj zabludi?! Hajde da se prisetimo i afere „Bodrum“. I to je nešto što je nastalo iz vaše demokratije. Ni dan-danas taj problem nije rešen. Kada to pomenemo negde predstavnicima Demokratske stranke oni kažu – to je rešeno na sudu. Nije, bogami. Rešen je mandat koleginice Nataše Milojević, za to je odgovoran Alen Selimović, a to nema veze sa aferom „Bodrum“. Sa aferom „Bodrum“ imaju veze Neda Arnerić i Bojan Pajtić, ali dobro. Toliko o vašoj demokratiji. Što se tiče ovih konkretnih predloga u ovom zakonu, a pre svega mislim na članove 13. i 14, oni su najgrublje kršenje Ustava Republike Srbije, i to člana 5. Ustava koji jemči i priznaje ulogu političkih stranaka u demokratskom oblikovanju političke volje građana, na šta ste se vi potpuno oglušili, kao i na član 102. stav 2. koji kaže da je narodni poslanik slobodan da pod uslovima određenim zakonom neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji predlog je izabran za narodnog poslanika. Dakle, volela bih da vidim junaka pravnika koji će da kaže da ovo što vi radite jeste u skladu sa članom 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Jer, vi ne stvarate zakonske uslove da poslanik u skladu sa zakonom svoj mandat stavi na raspolaganje političkoj stranci sa čije liste je izabran, već to ustavno pravo suspendujete. Više puta sam rekla, a sada ponavljam, podneću lično ustavnu žalbu Ustavnom sudu onog momenta kada ovaj zakon stupi na snagu i insistiraću da mi Ustavni sud garantuje moje ustavno pravo da svoj mandat stavim na raspolaganje svojoj Srpskoj radikalnoj stranci, pa da vidim da li će Ustavni sud da uradi ono što je uradio. Kada smo bili na toj javnoj raspravi, to je ova odluka na koju se ceo dan poziva gospođa Nada Kolundžija... Kada smo bili na toj javnoj raspravi, 21. aprila, gospođa Kolundžija ceo celcati dan pozivala se na odluku Ustavnog suda iz 2010. godine koja se odnosila na lokalne izbore. Tada smo joj skrenuli pažnju da odluke Ustavnog suda nisu izvor prava. Ona žena nije pravnik, pa valjda to nije znala. Onda, u neko doba, gospođa Gordana Čomić je počela da slavodobitno maše nekim saopštenjem za javnost, pa je onda i meni dala jedan primerak saopštenja za javnost sa 17. sednice Ustavnog suda, koji je doneo odluku da je neustavan član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika. Da ne bih čitala ono što je čitala gospođa Kolundžija, dakle, očigledno je da ni takva odluka Ustavnog suda ne obavezuje da se donosi ovaj neustavan zakon. Ali, tu je interesantno nešto drugo. Interesantno je, pošto je u javnosti o ovome mnogo govoreno i pošto niste baš dobili simpatije stručne javnosti, ni pozitivno mišljenje o ovim neustavnim promenama Zakona, da ste se dosetili da zatražite alibi od Ustavnog suda. Ustavni sud je zapravo donoseći ovakvu odluku, i to nakon što su održani jedni izbori po ovom zakonu i nikada nikome nije palo na pamet da kaže da je to u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije, a naravno nije... Onda ste se dosetili da lepo svoje sudije izložite bruci i sramoti i da oni donesu takvu odluku. Iz tog razloga Srpska radikalna stranka je pokrenula inicijativu za razrešenje dužnosti predsednika Ustavnog suda Dragiše Slijepčevića i jedanaest sudija koji su učestvovali u donošenju ove sramne odluke, i to: Olivere Vučić, Bratislava Đokića, Agneš Kartag Odri, Katarine Manojlović Andrić, Milana Markovića, Bose Nenadić, Milana Stanića, Dragana Stojanovića, Tomislava Stojkovića, Sabahudina Tahirovića i Predraga Ćetkovića. Naravno, u skladu sa ustavnim ovlašćenjima i sa tumačenjem Ustava mi smo ovu inicijativu prosledili predsedniku Narodne skupštine, predsedniku Republike, predsedniku Vrhovnog kasacionog suda i predsedniku Ustavnog suda. Ovaj zahtev smo formirali na osnovu ovlašćenja iz Ustava narodnih poslanika, koji mogu da podnose inicijativu za sve ono o čemu odlučuje Skupština, za donošenje zakona, rezolucija, deklaracija, pa onda po logici stvari i za proglašenje sudija Ustavnog suda, pogotovo imajući u vidu činjenicu da je Skupština predlagač jednog broja, odnosno pet sudija koje bira predsednik i da Skupština na predlog predsednika države bira pet sudija Ustavnog suda. Naveli smo vrlo konkretne razloge i rekli smo da ove tvrdnje temeljimo na činjenici da su navedene sudije Ustavnog suda svojim ponašanjem, to i sada tvrdimo, ozbiljno ugrozile kredibilitet Vrhovnog suda, koji bi trebalo da je jedna od najbitnijih, najviših i najznačajnijih institucija u državi Srbiji. Ustav kaže da Ustavni sud mora biti nezavisan i samostalan. Ove sudije Ustavnog suda su pokazale da nisu ni nezavisne ni samostalne, već da su pritrčale u pomoć Tadićevom režimu, u zamenu za to što su nekada bile izabrane. Verovatno su tada obećale kako će da se ponašaju. Ove sudije i ceo Ustavni sud, odnosno ovih 12 sudija, kao i vi, drage kolege i koleginice poslanici koji ćete glasati za ovaj zakon, legalizovaće političku korupciju, koja je najozbiljniji oblik korupcije u nekoj državi koji može da postoji. Vi ćete na ovaj način pogaziti sve pravne i moralne principe i ozbiljno ugroziti sve institucije zato što je Narodna skupština zakonodavno telo, a vi ćete je pretvoriti u nešto što će biti gore od sadašnje vlade. Znamo da su Vladu formirali tajkuni, a sada će tajkuni da prave i skupštinsku većinu, i to verovatno od sednice do sednice; kako kom tajkunu bude u interesu, tako će da formira skupštinsku većinu. Nažalost, neko je to i spomenuo, moralni prag kod ljudi opada sa povećanjem stepena siromaštva, tako da ovo što mi pričamo i te kako ima osnova. Ovo nije nešto čega se plaši SRS radi SRS, ovo je nešto čega se plašimo radi građana Srbije, zbog obesmišljavanja izbora uopšte, jer kada usvojite ovaj zakon, kada legalizujete ovu političku korupciju, onda će zaista svaki izbori biti potpuno besmisleni, onda neće biti bitno koliko je ko mandata osvojio na izborima, već koliko ko ima para da toliko mandata kupi. To je ono što je jedan od problema. Samo da pohvalim gospođu Đukić Dejanović da je bila vrlo hitra jer je odmah odgovorila na našu inicijativu za razrešenje sudija. Dakle, u kontinuitetu se lepo slažete da sve probleme gurate pod tepih. Gospođo Đukić Dejanović, neko od službenika ko vam je ovo pisao nije pročitao Ustav, jer kada smo rekli da je jedan od razloga zbog čega može da se smeni sudija Ustavnog suda... vi nam skrećete pažnju da to nije u nadležnosti vašoj, odnosno Narodne skupštine, nego nas upućujete na Agenciju za borbu protiv korupcije, pa nas upućujete na neku zdravstvenu ustanovu itd. To, gospođo Đukić Dejanović, nema veze sa onim što kaže član Ustava koji govori da se sudija Ustavnog suda razrešava ako povredi zabranu sukoba interesa, ako trajno izgubi radnu sposobnost za dužnost sudije. To nije radna sposobnost koju procenjuju lekari, to je radna sposobnost za obavljanje dužnosti sudije, a to znači da su izgubili moralni kredibilitet, da su pokazali da nisu nezavisni, da nisu samostalni. Dakle, dame i gospodo narodni poslanici, neka vam je nazdravlje legalizovanje korupcije i uvođenje tajkuna u parlament. Hvala.
Narodni poslanik Milan Stanimirović. Neka se pripremi narodni poslanik Zoran Nikolić.
Uvažena predsednice, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Slažem se sa predstavnikom predlagača da bi možda bolje rešenje, najbolje rešenje bio nov izborni zakon i da nas čeka nešto što se zove sveobuhvatna reforma izbornog sistema u budućnosti. Ovo je, pre svega, iznudica, koja govori više o nama a ne toliko mnogo o Evropskoj uniji, koja je toliko pominjana. Izborni zakon koji bi trebalo doneti u nekom budućem periodu pre svega mora da bude najbolji za državu, za društvo, sa stanovišta opšteg dobra, a da omogući da se kao narodni predstavnici biraju najbolji iz ovog društva. Institucije, pre svega, čine ljudi. Kredibilitet institucija umnogome grade i oni koji su članovi ovog parlamenta. Ovde je najviše govoreno o načinu raspodele ili dodele mandata i o pitanju slobodnog mandata ili podnošenja ostavke. Do sada su političke stranke nakon održanih izbora imale svaka svoj način raspodele mandata. Pre svega je uziman u obzir rezultat. Znači, poslanici koji dolaze iz određenih sredina, ako su postigli izuzetan rezultat u svojim sredinama, imali su prednost pri dodeli poslaničkih mandata. Zatim, stranke koje drže do sebe vodile su računa o geografskoj ili teritorijalnoj zastupljenosti svih delova Srbije, pošto je cela Srbija jedna izborna jedinica pri proporcionalnom sistemu, kako bi imali predstavnike iz svih krajeva Srbije. Naravno, vodilo se računa i o polnoj zastupljenosti, o zastupljenosti različitih socijalnih slojeva itd. Kada govorimo o načinu raspodele ili dodele mandata, šta se sada događa? Mi smo imali jednu javnu raspravu i argumenti koje smo tamo čuli, neke sam pribeležio ovde, gotovo su identični onim argumentima koje smo čuli i u današnjoj raspravi. Čuli smo da, recimo, Beograd i Novi Sad daju trenutno oko 40% poslanika, a da je zastupljeno u tim gradovima oko 26% birača. Date su mnoge primedbe na teritorijalnu zastupljenost, odnosno geografsku zastupljenost narodnih predstavnika sa različitih teritorija Srbije. Čuli smo argumente da je protivnik sa neke protivničke liste, ako bude 20. na listi, a vi ste stoti, u takvoj situaciji u prednosti jer će vaši birači biti demotivisani da izađu i daju svoj glas vama, jer će smatrati da i pod uslovima da dobijete i 100% glasova u svojoj izbornoj jedinici, odnosno u svojoj izbornoj bazi odakle dolazite, gde živite i radite, to neće biti dovoljno da vi postanete narodni poslanik. Govoreno je ovde o toj motivaciji, da onaj ko je dvadeseti zna da će biti poslanik i da će biti demotivisan da radi u političkoj kampanji za svoju političku stranku, jer se zna da će pod određenim uslovima, što govore i ankete itd., ako osvoji određeni broj glasova njegova stranka, on 100% postati poslanik, a onaj koji je stoti ili sto pedeseti, bez obzira na rezultat, neće moći da bude narodni poslanik. Ono što mene brine u ovoj situaciji nije samo demotivisanost članova političkih stranaka da rade u kampanji, nego i demotivisanost birača, jer cilj jednog demokratskog sistema jeste povećano učešće građana u političkim procesima, povećano učešće građana u izbornim procesima. Recimo, ako građanin iz Prokuplja zna da je kandidat Demokratske stranke iz Prokuplja na 150. mestu i pretpostavlja da on neće biti poslanik, mi njega direktno demotivišemo. Ako je situacija da je 20. na listi, on će zvati i svoje komšije, rođake i prijatelje da glasaju za DS. Ovde će biti demotivisani, jer će reći – znate šta, meni je draga ta stranka, ali bih želeo da poslanik DS bude iz moje sredine, lobirao bih i radio da on to zaista i postane. Mislim da će ove „zakovane“ liste, gde će se poštovati onaj redosled koji se da, uveliko demotivisati birače u mnogim izbornim jedinicama da izađu na izbore i pruže podršku svojim kandidatima. Takođe, ovo „zakucavanje“ političke scene, koalicija sa dve ili više stranaka, raspodela mandata... Neko će reći – da, raspodele se mandati po redosledu, ako ste dobili da je svaki treći ili četvrti iz koalicije itd. Ali, šta u situaciji kada ta koalicija pobedi, napravi vladajuću većinu i neko od tih poslanika sa liste ode za ministra ili u neko ministarstvo za državnog sekretara ili bilo šta? Onda, umesto da narodni poslanik bude opet neko iz te koalicije, jer je to po koalicionom sporazumu, morate da date, po ovom zakonu, mandat nekome ko je prvi naredni na listi. Nismo mi ono što lideri stranaka misle o nama, ili ono što mi mislimo o sebi, već ono što građani misle o nama. Poslanike će i u ovoj situaciji određivati opet stranke, ali ovoga puta pre izbora. To je činjenica. To su neki nedostaci ovog sistema, ovog izbornog sistema i ovog izbornog zakona, a pre svega izbornog sistema koji je ovakav kakav jeste. Zato je i neophodna izmena izbornog zakona. Recimo, možda bi najpravedniji bio – znamo da postoji većinski sistem, proporcionalni sistem, mešoviti sistem – neki personalizovani proporcionalni sistem, koji bi strankama dodelio onoliko mandata koliku podršku imaju u biračkom telu, a da istovremeno građanin bira i bude motivisan da učestvuje u političkom procesu, da povećamo učešće građana u političkom procesu i u izborima, i da može da izabere ko je imenom i prezimenom taj kandidat. To bi bila neka druga situacija, ali to je sve tema za neku sveobuhvatnu reformu izbornog zakona u nekoj budućnosti. Mislim da bi ovo bilo lekovito i za društvo i za državu, ali i za same stranke. Ovo bi omogućilo da u žižu političkog života zaista uđu oni koji imaju poverenje građana u sredinama u kojima žive. To znači da bi se ta negativna selekcija za parlament, ali i za same stranačke kadrove, na neki način onemogućila. Godine 2000. koalicija DOS je poštovala redosled na listi. Mandati su podeljeni po redosledu, onako kako su poslanici poređani na listi, zato to za nas nije neka novina. Znači, redosled na listi stranaka će napraviti organi stranaka misleći da stavljaju najbolje. Šta ako građani na izborima odluče da su neki koji nemaju šansu da uđu u parlament bolji pa oni koji se nalaze na 200. mestu liste ostvare bolji rezultat nego oni koji žive u sredinama? Bez obzira na to što je cela Srbija jedna izborna jedinica i može tako da se posmatra, svi smo svesni situacije da smo svi zaduženi, pre svega, za rad u svojim izbornim jedinicama, odnosno mestima gde živimo i radimo. Neki su bili poslanici decenijama, a nikada nisu mogli da pobede ni za savet mesne zajednice. Imao sam ovde situaciju nekih poslanika koji su postavljeni voljom političkih vrhuški unutar svojih stranaka, a kada izađu na izbore za savet mesne zajednice dobiju 15 - 20 glasova, ni svi članovi familije ne glasaju za njih. Zato smatram da bi neka vrsta personalizovanog proporcionalnog sistema u budućnosti mogla da razreši neke od ovih situacija. Ovde se mnogo govori negativno i pežorativno i o političkim strankama, pri čemu se ne shvata da su političke stranke stožer političkog sistema i da političke partije nisu zlo, već deo političkog sistema i da je sve to pitanje mere. Tu se slažem sa našim kolegama narodnim poslanicima koji su o tome govorili na ovakav način. Ovde se postavilo i pitanje tzv. blanko ostavki koje, kako rekoše neke kolege s pravom, nikada nisu ni postojale, nego je postojala ustavna odredba u članu 102. stav 2. da je narodni poslanik slobodan da pod uslovima određenim zakonom neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji je predlog izabran za narodnog poslanika. Blanko ostavke su sigurno suprotne evropskim standardima. Postoje dva nivoa, politički i pravni; neću da gubim vreme, pošto su već govorile mnoge kolege narodni poslanici o oba ova gledišta, ali, recimo, jedan od onih koji se svojevremeno najviše zalagao za to da ovaj stav uđe u Ustav, to je lider stranke koja nije ni postojala pre ovih izbora i koji je to postao nakon izbora u ovom parlamentu, Tomislav Nikolić, da je ova odredba ispoštovana do kraja, verovatno već dve i po godine ne bi ni bio poslanik u parlamentu Republike Srbije. Sada ću reći nekoliko reči o slobodnom mandatu. Status poslanika, kao reprezenta građana i člana parlamenta kao zakonodavnog tela, počiva na slobodnom mandatu. Mandat je slobodan kada poslanici nisu vezani instrukcijama svojih birača, već odlučuju na osnovu svog uverenja. Slobodni mandat štiti dva najvažnija prava poslanika, slobodu govora i slobodu odlučivanja u parlamentu. Poslanik reprezentuje sve građane. To su isticale mnoge kolege u današnjoj raspravi, da poslanik reprezentuje sve građane, a ne samo birače koji su za njega glasali. Kao predstavnik svojih građana on uživa slobodu govora i glasa u parlamentu rukovođen svojom savešću. Zaista bih kritikovao one kolege koji se zalažu za drugi stav, da neko drugi, a ne građani koji su te birali i ti sam, bude vlasnik poslaničkog mandata u ovom parlamentu, onako kako to i evropska praksa nalaže. Za razliku od ovog slobodnog mandata, imperativni mandat postoji u slučaju kada su poslanici dužni da prilikom odlučivanja, to je svima jasno, postupaju po instrukcijama onih koji su ih izabrali, da li su to vrhovi političkih stranaka ili birači itd. Slobodni mandat garantuju mnogi ustavi. Ovde je pominjana Velika Britanija i, mislim, još jedna država, ne mogu sada da se setim koja, što se tiče slobodnog mandata. Slobodan mandat garantuju mnogobrojni ustavi, a neki, francuski i bugarski, izričito utvrđuju ništavnost imperativnog mandata. Pošto su neki citirali u ovom parlamentu, citiraću i ja, recimo, članove nekih od ustava članica Evropske unije: „Svaki imperativni mandat je ništavan“, član 27. Ustava Francuske. „Poslanici Donjeg doma nisu vezani mandatom i glasaju bez instrukcija“, član 96. Ustava Norveške. „Poslanici Bundestaga su zastupnici celoga naroda. Oni nisu vezani nalozima i uputstvima i potčinjeni su jedino svojoj savesti“, član 38. Osnovnog zakona Nemačke. „Članovi Savezne skupštine glasaju bez instrukcija. Oni otvoreno izlažu svoje interese“, član 161. stavovi 1. i 2. Ustava Švajcarske koja, istina, nije član EU, ali se takođe zalaže za slobodan mandat. „Poslanici odlučuju slobodno i nisu vezani bilo kakvim direktivama ili instrukcijama izdatim od njihovih birača“, paragraf 56. Ustava Danske. „Svaki član parlamenta predstavlja naciju i u vršenju svog mandata nije vezan nalozima svojih birača“, član 67. Ustava Italije. „Članovi Generalnog kortesa nisu vezani bilo kakvim imperativnim mandatom“, član 67. stav 2. Ustava Španije. Dozvolićete da sam citirao ovde mnogo više stavova iz osnovnih zakona i ustava evropskih zemalja koji idu u prilog slobodnom mandatu nego što su oni koji su govorili ovde i protivili se slobodnom mandatu potkrepili, pre svega pominjući Veliku Britaniju, a ne pominjući pri tom da je tamo većinski izborni sistem i da umnogome i taj većinski izborni sistem utiče na to kako se tretira ovo pitanje. Dakle, pravo na slobodni mandat isključuje opoziv poslanika, a opoziv je isključivo vezan uz imperativni mandat. Naravno da, u skladu sa slobodnim mandatom, poslanik ima pravo na nesmetano uživanje mandata, što omogućava poslaniku da nesmetano ostvaruje poslanička prava i ispunjava svoje dužnosti i štiti ga od samovoljnog i nezakonitog ograničenja ili oduzimanja mandata, kada je u pitanju slobodni mandat. Imam još samo ovu napomenu, pošto su ovde mnogi govorili o tome zašto da poslanik overava u sudu svoju ostavku. Poslanik ima pravo da podnese ostavku. Poslanik obavlja poslaničku funkciju na osnovu svog slobodnog pristanka. O tome govori podatak da je za validnost kandidature potrebno priložiti pismenu izjavu kandidata o prihvatanju kandidature. Mandat poslanika je slobodan i on ima pravo da podnese ostavku na položaj poslanika. Iako je ostavka lični čin, predstavlja jedan od razloga za prestanak mandata poslanika, u nekim ustavnim sistemima, recimo u Švedskoj, zahteva se da parlament prihvati ostavku poslanika. Kaže – poslanik ne može podneti ostavku bez saglasnosti Riksdaga, član 7. stav 1. odeljka 4, Instrumenti vladavine Švedske. Komparativna legislativa – Francuska, Švedska, Austrija, Nemačka brižljivo uređuju ovaj razlog za prestanak mandata. Predviđa se naročit postupak podnošenja ostavki, pismena forma, podnošenje pred predsedništvom parlamenta, saglasnost parlamenta; poslovnikom o radu parlamenta eksplicitno se utvrđuje da ostavke, osobito one unapred potpisane ili podnete političkoj stranci, ne proizvode pravno dejstvo. Takve ostavke smatraju se pravno ništavnim. Imao sam potrebu da citiram neke od odredaba iz ustava zemalja Evropske unije kako bih izneo i neku vrstu kontraargumentacije u odnosu na sve ono što smo čuli ovde. Čuli smo da će neki od naših kolega narodnih poslanika da se obrate za zaštitu nekih svojih prava ustavnom žalbom i Ustavnom sudu. Pa, ko vama brani da vi stavite svoj mandat, ako želite da podnesete ostavku, da je podnesete i kažete – podnosim zato što je moja stranka to zahtevala od mene? Nemojte nas terati da stavljamo u zakon nešto što ne želimo da stavimo u zakon (i na taj način ograničimo slobodni mandat narodnog poslanika) i sprečavati nas da faktički prihvatimo onu legislativu koja je prihvaćena u ogromnom broju zemalja EU. Stoga ćemo, uz sve manjkavosti koje ove izmene zakona izbornog i uz onu ogradu sa početka diskusije kada sam rekao da mi ovde u parlamentu moramo pokazati pre svega odgovornost, razboritost i strah za opšte dobro, u smislu da donesemo zakon koji će omogućiti povećano, sa demokratskog stanovišta, učešće građana i u izbornim procesima i kompletno u političkim procesima... Mislim da će to na najbolji način omogućiti da najbolji budu izabrani u ovaj parlament, čime ćemo podići i kredibilitet najvišeg zakonodavnog tela u Srbiji, Narodne skupštine Republike Srbije. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, replika.
Hvala, gospođo Đukić Dejanović. Imam samo jednu malu intervenciju, bez želje da ponavljam sve ono što sam rekao. Gospodine Stanimiroviću, mi već sada imamo, po Ustavu i po važećem Zakonu o izboru narodnih poslanika, slobodan mandat. Kada se kaže da je mandat slobodan, onda se misli na to kakav je odnos između birača i poslanika. Čim birači nemaju pravo da opozovu narodnog poslanika znači da je njegov mandat slobodan. To niko ne dovodi u pitanje. Dakle, nije da je sad postojao imperativni mandat, a vi sada uvodite slobodan mandat. Slobodan mandat je bio i po Ustavu iz 2006. godine i po Zakonu o izboru narodnih poslanika iz 2000. godine. Ništa se u tom pogledu ne menja. Ono što vi hoćete da promenite i ono na šta vi želite da ukažete, to je da poslanik treba da bude što manje zavisan od političke stranke koja ga je kandidovala. Vi ćete to nesumnjivo postići, ali time što će poslanik biti nezavisan od svoje stranke on će doći u poziciju da bude zavisan od nekih drugih faktora koji nisu ovde u Narodnoj skupštini. Imaćete pojavu na koju politikolozi ukazuju da postoji u Republici Srbiji, ali i u nekim drugim tranzicionim državama, a to je tzv. vanizborna parlamentarizacija – da neka stranka koja nije učestvovala na izborima postane parlamentarna. To je, gospodine Stanimiroviću, anomalija u jednom demokratskom političkom sistemu. Želim da vas podsetim da je od te anomalije bolovao i prvi, kako vi kažete, demokratski parlament koji je izabran u decembru 2000. godine. Kada je završen mandat tog parlamenta u njemu je bilo 16 političkih stranaka. Od tih 16 političkih stranaka šest političkih stranaka nisu postojale te 2000. godine kada su održani izbori u Republici Srbiji. Što se tiče overene ostavke, izvinite, ali vi iz Demokratske stranke… (Predsednik: Vreme.) … završavam, postupate na dva različita načina. Sad poslanik mora da overava ostavku, a prihvatili ste potpise ove stranke koju ste formirali za promenu Ustava, gde nijedan potpis nije bio overen. Šta ima veću težinu, kad poslanik podnese ostavku ili kada ljudi traže promenu Ustava?
Gospođo Radeta, u ime poslaničke grupe je gospodin Martinović. (Vjerica Radeta, s mesta: Gospođo Đukić Dejanović, imali ste verovatno opravdan razlog da ne slušate, kolega je govorio o nekome ko je rekao da će od Ustavnog suda ustavnom žalbom da traže to što jeste rekao.) To ste govorili svi vi. (Vjerica Radeta, s mesta: Ne, ne, niko, nego ja.) Nemate pravo na repliku. Gospodin Milan Stanimirović.
Gospodine Martinoviću, vi kao pravnik i jedan od asistenata profesora na Pravnom fakultetu u Novom Sadu znate za onu pravnu maksimu da niko nije kriv dok se ne dokaže njegova krivica, a ovde postupate potpuno suprotno – svako je sumnjiv dok se ne dokaže da je pošten, i želite da takav stav nametnete ovom parlamentu. Razumem takav stav jer je neko koga ste predlagali za predsednika Republike napustio i politiku koja ga je predlagala,i stranku koja ga je predlagala i potpuno promenio svoju politiku. Koga su zmije ujedale, taj se i guštera plaši. Ali, nemojte se plašiti, nego izaberite prave ljude. Mi smo imali, kao Demokratska stranka, 33 poslanika upravo onda kada su govorili da je Karić trgovao i kupovao poslanike; nijedan poslanik Demokratske stranke nije imao potpisanu blanko ostavku i nijedan nije pao u iskušenje da za novac napusti one ideje i ideologiju zbog koje je izabran od birača i došao u ovaj parlament. Hvala.
Vjerice Radeta, molim vas, opredelite se ko će od vas dvoje replicirati. Sad je realno gospodin Martinović, ali opredelili ste se za gospođu Radetu. Izvolite.
Dakle, ovo zaista nema smisla. Tražila sam repliku zato što je gospodin Stanimirović govorio tačno o onom što sam ja rekla i objašnjavao kako ja mogu da podnesem ostavku i da kažem da to radim zato što to moja stranka traži. Ne radi se o tome, nego se radi o tome da vi suspendujete stav 2. člana 102. Ustava Republike Srbije koji kaže da je poslanik slobodan da svoj mandat stavi na raspolaganje političkoj stranci. To znači da politička stranka može da radi sa tim mandatom, uslovno rečeno, šta god hoće, odnosno da kaže – sad možeš da budeš poslanik, sad ne možeš da budeš poslanik itd. To su potpuno različite stvari o kojima ste vi ovde govorili. Znate, da li neko govori zbog sebe i kakvi su bili motivi nekome da nekad nekog predloži, pa taj izdao stranku i tako dalje... Različiti su motivi. Vi ste imali motive da kradete poslanike, vi ste imali motive da kupujete poslanike, vi ste to radili. Od kad postojite u parlamentu Republike Srbije, nema skupštinskog saziva da Demokratska stranka nije ukrala neki mandat. Ili je on bio nezavisan, ili je neko prešao njima, ili ste napravili poslaničku grupu poput ove poslaničke grupe koja uopšte nije učestvovala na izborima, odnosno stranke koja nije učestvovala na izborima. Što se ne prisetite Baneta Ivkovića, koji ste poriv imali tad kad ste njega i sa celom poslaničkom grupom... Odnosno, tada ste napravili poslaničku grupu i njega ste kupili da bi podržavao Vladu Zorana Đinđića. Nismo mi ljudi tako kratkog pamćenja.
Vreme. Narodni poslanik Zoran Nikolić ima reč. Neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović. Moraćete samo da se prijavite.
Zahvaljujem. Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, kada imate priliku da govorite o bilo kom zakonu pred kraj rasprave onda imate i tu privilegiju da slušajući argumente onih koji se zalažu za zakonski predlog i onih koji ga osporavaju te argumente uporedite. Iskoristiću tu svoju poziciju i mirne savesti reći da ako bismo o ovom zakonskom predlogu, dakle, izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika, glasali na bazi argumenata koji su ovde danas izneti, onda bi ovaj parlament jednoglasno trebalo da odbije ovaj zakon. Ali, svestan sam političke realnosti i limita koji poslanici vladajuće većine u ovom momentu imaju i naredbe da se za ovaj zakon mora glasati po svaku cenu i znam da će ovaj zakon biti izglasan. To ne znači da će ovaj zakon ispuniti one funkcije koje bi Zakon o izboru narodnih poslanika trebalo da ispuni, a to je stabilizovanje političkih prilika, pre svega političkih institucija, u ovom slučaju institucije Narodne skupštine; zaštita legitimiteta ove institucije i one institucije, odnosno Vlade, koja na bazi glasova i legitimiteta Narodne skupštine dobija svoj mandat. To se ovim izmenama i dopunama neće dogoditi. Ovde je branjen od strane predstavnika vladajuće koalicije ovaj predlog. Tu samo postoji jedna sistemska greška, rekao bih – vremenska. Ako je ovaj zakon neophodan i ako bez ovog zakona Srbija neće demokratizovati svoje institucije i neće se približiti EU, zašto to nije urađeno 2008. godine? Zašto ovu argumentaciju iznosite tek nakon preporuke Venecijanske komisije, a pre toga niste slovo jedno zucnuli o potrebi da se ovaj Zakon o izboru narodnih poslanika menja? Naročito niste davali predlog o izmenama i dopunama Zakona koji negira član 102. Ustava Republike Srbije koji reguliše materiju da je poslanik slobodan da svoju ostavku podnese stranci, odnosno listi koja ga je i predložila. Ovo je još jedan napad na Ustav, koji jeste temelj demokratske Srbije i koji smo stvorili na bazi političkog konsenzusa 2006. godine. Da li osećate i da li vidite – ako vi to ne vidite, a mislim da ste svesni te činjenice, mislim da građani vide – zašto o svim bitnim političkim pitanjima ne postoji politički konsenzus u ovom parlamentu, u ovoj državi i u ovom društvu? Zato što postoji nekakva misija Demokratske stranke o kojoj se ovde govorilo a koja je i danas spominjana. Ko ste to – vi? Ko su članovi Demokratske stranke? Kakva je to misija i privilegija koju samo vi znate i samo vi osećate, a nama je to pravo uskraćeno? Želim demokratsku državu, želim parlament u kome se neće trgovati mandatima, u kojem neće biti korupcije; želim Vladu koja ima legitimitet, želim Vladu koja neće prevariti građane, koja neće obećati jednu politiku a sprovoditi sasvim drugu politiku; želim parlament koji će poštovati svoje građane. Ne želim parlament u kome će se usvajati deklaracija o Srebrenici; ne želim parlament gde će biti poništena Rezolucija o Kosovu; ne želim parlament u kojem se regionalizacija predstavlja kao najvažniji problem i u kojem se predlaže najsavršenije rešenje, a onda posle devet meseci menjate taj isti zakon. Isti je slučaj i sa ovim zakonom. Pitam predlagača, gospođu Nadu Kolundžiju, da li pred građanima Srbije sad možete dati garanciju da do kraja mandata ovog parlamenta nećemo bar još jednom raspravljati o izmenama i dopunama ovog zakona? Ako se to dogodi, onda treba da podnesete ostavku. Vi i svi vi koji ste danas diskutovali i branili ovaj zakon. Ovaj zakon samo vama, čini se, ide naruku. To je nešto što je posebno tragično, što vi svoje stranačke interese ubacujete i inkorporirate u zakonske predloge, ali, znajte, narod je lepo rekao – bič uvek ima dva kraja. Čuvajte se tog drugog kraja kada vas bude, baš kao što u britanskom parlamentu postoji taj bič, stigao, a to će biti narodna volja građana na narednim izborima.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ja bih, naravno, volela kada bih živela u zemlji u kojoj će moći da se postigne politički konsenzus ili bar šira politička saglasnost oko bilo kog važnog pitanja. Nažalost, ne živimo u toj zemlji. Mislim da, ako sada treba da ustanovljujemo čija je odgovornost za to, niko ne bi bio nevin u tome. Dakle, niko ovde, oni koji se bave politikom, ne bi mogao da kaže – ja nisam uopšte kriv za to što u ovoj zemlji nije moguće ni oko čega postići opštu političku saglasnost. Ali, postoje i vrlo konkretne stvari koje pokazuju zašto je zaista nemoguće postići političku saglasnost. Ako vi ne želite da živite u zemlji u kojoj će parlament osuditi zločine nad nevinim ljudima u Srebrenici, onda mi ne možemo postići političku saglasnost oko mnogih pitanja, nažalost. Ne osuđujem stav onog ko misli tako, samo kažem da je tada zaista način na koji mi vidimo ovu zemlju u budućnosti takav da je vrlo teško postići politički konsenzus oko najvažnijih društvenih pitanja. Volela bih, naravno, da ovaj zakon ne izaziva toliko kontroverzi i volela bih kada bi ove izmene Zakona zaista po svom sadržaju bile takve da su jednu idealnu praksu, u kojoj nije bilo korupcije, sada dovele u situaciju da će ove izmene dovesti do pojave korupcije. Mi govorimo o zakonu na osnovu kog vi iznosite primere da je bilo zloupotreba i korupcije, da je bilo trgovine mandatima. Dakle, branite zakon čija je posledica bila korupcija u parlamentu. Ne znam zašto mislite da će izmena zakona koji je dokazao da nije odbranio od korupcije sada značiti da će te korupcije biti. Pa, bilo je i do sada. Ako govorite o tome da je bilo korupcije, kupovine mandata i trgovine mandatima, onda ne vidim razlog zašto se toliko grčevito borite za opstanak zakona po kom se, uz čiju primenu se permanentno dešavala korupcija i trgovina mandatima. Ne znam da li način na koji poslanik podnosi ostavku može, bilo kojim rešenjem, da zaštiti od korupcije. Mislim da jedini način da se borimo protiv korupcije jeste da ako Zakon o borbi protiv korupcije i Agenciji za borbu protiv korupcije nije dovoljno jasan, nije dovoljno strog, menjamo taj zakon. Jer, korupcija je krivično delo i ne tiče se Zakona o izboru narodnih poslanika, u smislu da li je narodni poslanik slobodan, po Ustavu, kako se kaže, da raspolaže svojim mandatom ili nije slobodan. Ustav nigde nije rekao da je partija slobodna da raspolaže mandatom narodnog poslanika. Ustav kaže – narodni poslanik je slobodan. Ako je narodni poslanik slobodan, to znači samo da način na koji on svojom voljom podnosi ostavku, u svoje ime, jeste strogo poštovanje Ustava.
Reč ima Zoran Nikolić, replika.
Zahvaljujem. Zahvaljujem i vama na iskrenosti. Vi ste zapravo otvorili temu i izrazili želju da težite ka političkom konsenzusu, ali da je jednostavno politička realnost takva da njega nema. Onda tu nastupa Demokratska stranka i njena misionarska uloga je da nametne političko rešenje. Podsetiću vas samo na jednu drugu stvar, političkog konsenzusa je bilo do 2008. godine i to je politička činjenica. Ovaj parlament je usvajao i deklaracije i Rezoluciju o Kosovu, sa 240 poslanika. Ovaj parlament se okupio oko Ustava i takođe ga jednoglasno usvojio. Sve bitne stvari za funkcionisanje države smo tada usvajali konsenzusom. Tu je bitna razlika između perioda kada je na vlasti bila Demokratska stranka Srbije i kada je premijer u državi bio Vojislav Koštunica, i danas kada je na čelu države i Vlade Boris Tadić. Ja sam se javio konkretno za repliku jer je ovde rečeno da smo mi bili protiv osude zločina u Srebrenici. To je gruba neistina i molim vas da više ne manipulišete tom činjenicom. Mi smo samo govorili i bili smo protiv Rezolucije zato što smo tvrdili da treba osuditi sve zločine, da ne možemo u jednoj rezoluciji osuđivati zločine u Srebrenici a ne pomenuti zločine koji su učinjeni nad našim narodom. To je na najbolji mogući način, nažalost, ponižavajući građane i ovom rezolucijom, ali i svojim činom, uradio predsednik Boris Tadić kada je otišao u Srebrenicu, a sutradan nije otišao u Bratunac. Ne možete imati političku stabilnost u ovoj državi i ne možete imati politički konsenzus kada se tako ponašate i kada pravite razliku među žrtvama. Da li je to opet nečija preporuka i vaša naknadna pamet, nečiji zahtev, to ja vama ostavljam na savesti da o tome malo bolje razmislite.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče osude zločina, SRS smatra da u jednoj demokratskoj državi, gde se poštuje princip podele vlasti, zločine treba da osuđuju sudovi, a ne parlament. Što se tiče onoga što je govorila gospođa Nada Kolundžija, vezano za loša zakonodavna rešenja, mi, gospođo Kolundžija, nismo imali pojavu političke korupcije zbog zakona, nego zbog nepoštovanja zakona, zbog toga što je Demokratska stranka isti zakon u istoj situaciji primenjivala na dva različita načina, u zavisnosti od toga kakav je bio njen politički interes u tom momentu. Nije postojeći Zakon o izboru narodnih poslanika omogućavao korupciju, nego vi koji ste zakon kršili. I ne treba da se menja zakon, nego mora da se menja praksa u Republici Srbiji i da se jedan zakon u suštinski istoj situaciji primenjuje na identičan način, a ne u zavisnosti od političke volje i političkog interesa onoga koji treba da taj zakon primeni. Ovde se radi o tome, gospođo Kolundžija, da je Srpska radikalna stranka tužilaštvu ponudila audio-snimak gde čovek iz Srpske napredne stranke po nalogu Tomislava Nikolića nudi mito jednom odborniku Srpske radikalne stranke u SO Zemun da napusti SRS. Tužilaštvo kaže da ne postoje dokazi. Izvinite, kojoj instituciji u ovoj državi da se obratimo, ako tužilaštvo ne uvažava tu vrstu dokaza? Pri tome nudi čoveku 100.000 evra. I vi sada kažete – obratite se sudovima. Izvinite, sudovi ne postupaju po zakonu u ovakvim situacijama, nego sude po političkim nalozima. Nisu krivi zakoni, gospođo Kolundžija, krivi su oni koji te zakone treba da primene. O tome se radi. Vi morate da se menjate, vašu političku praksu morate da menjate. Zakoni su dobri.
Reč ima gospođa Kolundžija.
Želela bih da kažem, mislim da nije pošteno prebacivati da DS i vladajuća većina, koje su izglasale i Rezoluciju o osudi zločina u Srebrenici i Rezoluciju o osudi zločina počinjenih nad pripadnicima srpskog naroda, prave razliku među žrtvama. Prosto, to niti je tačno, niti je pošteno. Vladajuća većina... U tome možda i jeste razlika između nas i nekih, ne želim da se bilo ko prepozna, što mi mislimo da je svaki zločin za osudu, da svaki zločinac treba da odgovara, da svaka žrtva treba da ima satisfakciju i da nikakve razlike po nacionalnoj ili bilo kakvoj drugoj pripadnosti ne treba da bude, ni među žrtvama, ni među zločincima. To je ono za šta se zaista duboko i suštinski zalažemo. Pominjete period kada je postojao veći stepen saglasnosti, kada je Demokratska stranka bila opozicija a kada je druga koalicija bila na vlasti. Podsećam vas samo da je Demokratska stranka oduvek tvrdila da ukoliko se donose zakoni koji ostvaruju osnovne interese i ciljeve ove zemlje i njenih građana, mi ćemo za njih glasati, bili na vlasti ili u opoziciji. Mi nikada nismo bili neprijateljski raspoloženi, ni kada smo bili opozicija – prema vlasti, niti kada smo vlast – prema opoziciji. Što se nas tiče, svako ko veruje u vrednosti i ciljeve za koje mi verujemo da jesu ciljevi koji su važni za ovu zemlju uvek je, naravno, sagovornik i uvek je neko sa kim treba razgovarati i raditi na ostvarenju zajedničkih ciljeva. Mi nismo promenili svoje ciljeve. Mi nismo. Mi smo nastavili putem kojim smo išli i onda kada smo podržavali Vladu Vojislava Koštunice zato što je Vlada Vojislava Koštunice išla tim putem. Mi smo nastavili da sledimo put koji ima osnovne prioritete, ne želim da ih sada sto puta ponavljam, znamo koji su to prioriteti. Ako kažemo da Demokratska stranka ima viziju, mi ovde svakog dana slušamo da svaka stranka ima svoju viziju, ciljeve, vrednosti itd. i ne znam šta to koga vređa, ne znam zašto se neko oseća pogođenim ako DS kaže da ima svoju viziju i da vidi svoju misiju u tome da ostvari neke ciljeve za koje duboko verujemo da su u najboljem interesu građana Srbije i Republike Srbije. Mi ne negiramo ničije pravo da ima svoje političke ciljeve, svoje vizije, čak i onda kada su oni duboko u suprotnosti sa onim u šta mi verujemo.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Aligrudiću. Jednostavnije je da vam dam reč, ali ovaj put zaista niste u pravu.
Hvala. Pošto ste mi dali reč, možda ću i kraće od minuta govoriti, da baš ne bismo zloupotrebljavali vreme. Pošto se odnosilo na vladajuću grupaciju u pretprošlom sazivu, a pošto je praktično vodeća stranka bila Demokratska stranka Srbije, bilo je jasno o čemu se radi. To je što se tiče objašnjenja razloga. Suština je u sledećem: ako Demokratska stranka vidi sebe kao političku stranku koja tačno zna šta joj je cilj, a da je poštujući opšte ciljeve opšteg nacionalnog interesa u ono vreme glasala za takve zakone i bila konstruktivna u tom segmentu, to uvažavam i to je u redu (posebno je pitanje što niste bili u parlamentu jedno vreme, jer ste ga bojkotovali), ali ja ne mogu vama to isto, nažalost, da potvrdim sa svoje strane, sa ovog mesta danas, jer ne postoji skoro nijedan zakon koji ste vi predložili kao vladajuća većina, odnosno Vlada koju vi zastupate ovde, koji ispunjava taj minimalni uslov o kome vi govorite – zaštita opšteg interesa, nacionalnih ciljeva itd. To je problem. Bili bismo mi još konstruktivniji od vas kada biste vi tako nešto predložili Narodnoj skupštini.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč.
Kada neko promeni stav prema osnovnom pitanju onda nije kriv onaj koji nastavi tim putem, i zato se ne mogu naći na tom putu, nego onaj koji je promenio stav. Prosto, tu nema šta više da se doda.
Narodni poslanik Nemanja Šarović ima reč. Neka se pripremi potpredsednica Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o izboru narodnih poslanika veoma je važan zakon. Izmene koje danas predlažete najbolji su mogući pokazatelj stanja u koje ste doveli političku scenu Srbije. Kada su u pitanju neki drugi zakoni možda demokrate i naprednjaci mogu da izigravaju vlast i opoziciju, ali će se na ovom zakonu u punom svetlu pokazati to vaše suštinsko ideološko jedinstvo i činjenica da Demokratska stranka, nakon što je stvorila opoziciju po svojoj meri u vidu SNS, nastavlja da to svoje vanbračno čedo odnosno svog političkog Frankenštajna štiti, ovoga puta izmenama Zakona o izboru narodnih poslanika, čiji je suštinski cilj da se legalizuje krađa mandata Srpske radikalne stranke. Legalizacija trgovine mandatima kao vid političke prostitucije danas je realnost u Srbiji, ali tim političkim kameleonima, koji su se preko noći proevropski transformisali i odrekli ideologije srpskog nacionalizma koju su zastupali punih osamnaest godina, niko, pa čak ni DS, ne može dati legitimitet. Pre nego što pređem na kritiku konkretnih rešenja, želeo bih da vas obavestim da sam ja jutros, pre nekih 12 časova, stupio u štrajk glađu i žeđu. Doduše, pojeo sam jedan burek, ali je bio prazan pa pretpostavljam da se to ne računa. Čvrsto sam odlučio da bez vode izdržim barem do večeras i da na taj način potučem rekord „Gandija iz Bajčetine“. Međutim, za razliku od „Gandija iz Bajčetine“, ja sam odlučio da ne ističem bilo kakav zahtev, jer sam, poučen njegovim primerom, zaključio da je bolje nemati nikakav zahtev nego imati glup zahtev. Pre nekoliko dana novine su objavile vest da je jedna mlada Meksikanka štrajkovala glađu jer je želela da ode na kraljevsko venčanje u London, ali za to nije imala novca. Ona je štrajkovala glađu punih 16 dana, ali na ulici, pod šatorom, a ne kao „gospodin Šojić“ na kožnom trosedu u Narodnoj skupštini, ili u privatnom kliničkom centru kao jedini pacijent. Ta odlučnost te mlade Meksikanke ganula je anonimnog donatora te joj je platio avionsku kartu do Londona, što u zaključku znači da je mlada Meksikanka zbog kraljevskog venčanja štrajkovala 16 dana, a da je „Gandi iz Bajčetine“, koji je tvrdio da štrajkuje zbog Srbije, pod veoma sumnjivim okolnostima izdržao svega četiri ili pet. Ali, da ne bih sada gubio previše dragocenog vremena na „gospodina Šojića“, ja ću preći na razloge za donošenje zakona koje ste vi naveli u Predlogu. Kažete da donosite zakon polazeći od Ustava i opredeljenja za evropske integracije i članstvo u EU. Ne znam da li ste vi čitali Ustav Republike Srbije, ali u njemu to ne piše. Piše da delimo određene vrednosti i određene principe, i to je činjenica, delimo ih vekovima, bez obzira na to što EU, kada je Srbija u pitanju, ne poštuje ni jedan jedini princip. Članstvo u EU je opredeljenje vladajuće koalicije i ove opozicije koju ste stvorili po svom modelu, ali je, hvala bogu, iz dana u dan sve manje opredeljenje građana Srbije i ti građani u Srbiji koji žele članstvo u EU nestaju brže nego radna mesta pod Tadićevom vlašću. Zato nije primereno pozivati se na direktive Evropske unije jer one nisu obavezujuće za Srbiju. Zašto bismo mi uopšte ispunjavali direktive EU danas, ako vam čelnici EU otvoreno kažu da, u najboljem slučaju, do 2020. godine osim Hrvatske nijedna zemlja iz okruženja neće postati član EU? Dakle, to sada svakako nije tema. Pitanje je da li će tada i postojati Evropska unija, do 2020. godine, a sigurno je da vi tada nećete biti na vlasti. Ali, tema je upravo to što Evropska unija sada kroz te svoje preporuke i direktive čini sve što je u njenoj moći da destabilizuje Srbiju, i politički, i ekonomski, i nacionalno i na svaki drugi mogući način. Takođe moram primetiti da je potpuno suludo što se po pitanju tih ostavki pozivate na stav Ustavnog suda umesto na sam Ustav, a još je gore to što se prilikom regulisanja načina podnošenja ostavke pozivate na rešenje i kažete – to je u skladu sa Poslovnikom o radu Narodne skupštine. Da li ste vi ikada čuli za hijerarhiju pravnih akata? Je lʼ moguće da vi upodobljavate zakon Poslovniku, a da Ustav upodobljavate zakonu, umesto da radite upravo obrnuto?! Tvrdite da izmenama Zakona potvrđujete načelo da su građani nosioci suverenosti koji na izborima odlučuju ko će ih predstavljati i da otklanjate elemente posrednosti. Znači li to da građani od 2000. godine, od kad važi ovaj zakon, nisu bili nosioci suverenosti i da je postojao nekakav posredan način izbora poslanika? Ovo je jedan veliki korak unazad za Srbiju i ovo je svakako gori zakon od bilo kog Miloševićevog, a vi ste ih tako rado kritikovali. Moram vas još jednom podsetiti da se svega onoga što ste do „buldožer revolucije“ predstavljali kao uslov demokratije (od načina izbora poslanika, TV prenosa i svih drugih principa, proporcionalnosti, na primer) polako, ali sigurno, jednog po jednog odričete. Na koji način otklanjate, navodno, tu posrednost u izborima? Tako što dodelom mandata po redosledu na listi eliminišete svaku mogućnost da dve trećine ljudi na listi ikada postanu narodni poslanici. Kod većine stranaka to neće biti ni dve trećine, nego će biti 90% onih koji će zapravo biti samo večite rezerve. Predloženim rešenjem ne samo što niste onemogućili stranke da odrede ko će biti poslanik, već ste praktično učinili jednu znatno goru stvar, jer će redosled na listi, a samim tim i ko će biti poslanik, i sada određivati podnosilac izborne liste, odnosno političke stranke, ali će sada to činiti pre izbora, umesto kao što je do sada bio slučaj – nakon izbora. To je, dame i gospodo, neuporedivo lošije rešenje. Predloženim zakonom potpuno eliminišete mogućnost da broj glasova koje pojedini kandidat osvoji u svom okruženju, svom mestu, svom gradu, svom selu, kako god, utiče na to da li će njemu biti dodeljen mandat ili neće. Pitanje je zašto bi bilo ko iz neke male sredine, iz sela ili grada sa manjim brojem stanovnika, uopšte izlazio na izbore i zašto bi građani iz tih sredina izlazili ukoliko su svesni da njihov predstavnik nikada neće videti parlament. Srpska radikalna stranka se uvek ponosila činjenicom da je njena poslanička grupa odslikavala Srbiju. Dakle, imali smo i radnike, i seljake, i doktore nauka, i advokate, i lekare, praktično ljude svih mogućih profila, starosti, nacionalne pripadnosti itd. Kada ćemo, po ovom zakonu, ponovo imati poslanike iz Štrpca, Trgovišta, iz manjih beogradskih opština poput Sopota ili Barajeva? Verovatno nikada. Vi zapravo kažnjavate te ljude. Vi kažete da to činite zbog građana, jer, bože moj, glasač svoj glas daje određenom čoveku, kao svom predstavniku. Veoma dobro znate da to nije tačno, jer se u Srbiji pre svega glasa za izbornu listu i program koji svaka stranka zastupa godinama, a posebno pred same izbore. Što bi rekao Tomislav Nikolić dok je bio ugledan čovek – svi vi koji ste bilo gde izabrani, svi mi koji ćemo biti bilo gde izabrani izabrani smo zato što pripadamo Srpskoj radikalnoj stranci. Uostalom, kako po važećem Zakonu ili zakonu koji predlažete, koji ćete usvojiti, bilo ko može glasati za pojedinca? Naravno da ne može nikako. To je još jedna velika obmana građana Srbije. Da ste zaista želeli takvu mogućnost, vi biste promenili izborni sistem, napravili sistem sa otvorenim listama, sličan onome koji postoji u Republici Srpskoj, pa bi bez obzira na mesto na listi, onaj kandidat koji dobije najveći broj glasova postajao poslanik. Na taj način biste eliminisali upliv stranaka, iako ne znam šta je sporno i šta je suština te vaše ideje i želje da se eliminiše upliv stranaka, ukoliko su te stranke demokratske po svom programu i po unutrašnjem uređenju, a takve valjda jesu sve one koje funkcionišu u Srbiji. Ali, to očigledno nije bila vaša želja. Juče je jedan od predstavnika vladajuće koalicije rekao da je dodelu mandata po redosledu na listi imperativno odredio Ustavni sud svojom odlukom. Ako je tako, zašto onda dejstvo odredaba članova 13. i 15. odlažete do sledećih izbora, zašto ih ne primenjujete odmah, da ne budemo više u tom protivustavnom stanju? Pitam vas, u kom to članu Ustava Srbije piše da se mandati dodeljuju po redosledu na listi? Naravno, ne piše ni u jednom. To je vaša potpuna izmišljotina. Nikada nikome od vas nije palo na pamet da to postavi kao problem do onog trenutka dok niste poželeli da ponovo manipulišete mandatima i dodelom mandata, a onda je Ustavni sud proglasio da su odredbe Ustava protivustavne i time je, suštinski, sudije Ustavnog suda promovisao u tvorce Ustava, umesto u tumače Ustava. Ne možete vi objasniti koji je to razlog da se dodeljuje po redosledu. Sada ću vam postaviti pitanje na jednom primeru: šta bi se desilo da je „Gandi iz Bajčetine“ okončao smrću ovaj svoj štrajk, pa da je ovih 20 sledbenika posle toga od tuge za njim ili, što je još verovatnije, od smeha zbog tog njegovog štrajka takođe okončalo svoj život? Šta biste vi radili sa tim mandatima, da li biste dali Srpskoj radikalnoj stranci, u skladu sa Ustavom, da ih dodeli kome želi ili biste gledali gde ćete koga naći na listi da opet napravite neku poslaničku grupu koju ćete moći da kontrolišete i koja će deliti te vaše proevropske principe? Evo šta je gospodin „Gandi“ rekao svojevremeno kada je Ustavni sud prvi put odlučio, pre donošenja važećeg Ustava, da mandat pripada poslaniku: „Šta ako neko od 250 poslanika umre, čiji je taj mandat? Kako Ustavni sud može takvu besmislenu odluku da donese? Da li može žena da zameni muža ili muž ženu u Skupštini, ako je njegov mandat? Zašto se onda obraćaju meni kao nosiocu liste da dam novo ime? Evo, naš poslanik je tragično preminuo pre tri meseca, obratili su se meni da dam ime novog poslanika. Otkud meni to pravo kad mandat pripada poslaniku? Znači, mandat pripada poslaniku u nekim okolnostima, a pripada Tomislavu Nikoliću u drugim okolnostima.“ To je mišljenje koje deli i DS i Nada Kolundžija. Dalje kaže: „Kako okolnosti mogu da određuju kome pripada mandat? Valjda se ne obaziremo na okolnosti, obaziremo se na izborne rezultate. To je ono što Ustavni sud neće moći da objasni nikome. Zato sam insistirao na razgovorima oko novog ustava, da u Ustav uđe odredba da podnosilac liste raspolaže mandatima i da raščistimo to može li neko nekoga da kupi“. Ovo je ušlo, vi dobro znate da je to bio jedan od osnovnih uslova da SRS podrži Ustav. Zato je napisana odredba člana 102, ali je ona, nažalost, važila do onog trenutka dok vama nije zatrebao novi Bane Ivković u liku Tomislava Nikolića. `Međutim, najveći problem ovog zakona nije način dodele mandata, već to što se njime otvoreno i brutalno krši Ustav kao najviši pravni akt i što se predloženim odredbama efektivno van snage stavlja odredba člana 102. Ustava Republike Srbije koja daje mogućnost poslaniku da svoj mandat poveri stranci. Nađite još jedan dokument, osim ostavke narodnog poslanika, koji se sudski overava i koji ima važenje tri dana. Zašto niste stavili da ima trideset sekundi i da onda pokažete sav besmisao toga što radite? Juče je i Branko Ružić otvoreno rekao, citiraću i njega: „Praksa nas je demantovala da je odredba člana 102. potrebna u primeni. Demokratski smo sazreli i nema opasnosti da tajkuni kupovinom menjaju izbornuvolju građana“. Ko finansira Poslaničku grupu SNS? Oni su mandate ukrali nakon izbora, iz budžeta ne dobijaju nijedan dinar; svakako ne finansiraju stranku iz svojih džepova, pošto su im džepovi očigledno neuporedivo puniji nego pre nego što su izneverili ideologiju koju su zastupali 18 godina. Jasno je onda da ih finansiraju tajkuni. Ne mogu ih finansirati osiromašeni građani Srbije koje obmanjuju da će im doneti nekakvu bolju budućnost. Da li ima onda opasnosti ili nema? Onda će ti ljudi dalje račune polagati tajkunima, a ne građanima Srbije, jer od građana Srbije ne zavise. Šta uopšte znači to da je praksa demantovala potrebu za postojanjem nekog člana Ustava? Da li je moguće da praksa i potreba vladajućih stranaka u Srbiji postanu izvor prava? To je moguće, ali je moguće samo u autoritarnim i autokratskim režimima. To u Srbiji do ovog trenutka, iako realno i životno jeste bilo moguće, zakonski nije bilo. Zato se mi, gospođo Kolundžija, toliko borimo, iako vi kažete da je ovaj zakon bio loš. Nije bio loš zakon, nego zakon nije primenjivan. Zato se mi borimo da se ovo ne promeni, jer ako usvojite i ako se ne prizovete pameti, ako usvojite ove predložene izmene, vi ćete, praktično, izvršiti streljanje demokratije. Podsetiću vas na još nešto što je „Gandi iz Bajčetine“ rekao 2006. godine, kada je njegov sadašnji koalicioni partner Bogoljub Karić ukrao jednog poslanika Srpske radikalne stranke. Tada je, doduše, gospodin „Gandi iz Bajčetine“ tvrdio da je Bogoljub Karić najveći lopov u istoriji Srbije i da je ukrao šeststo miliona evra od „Telenora“, a sada mu je koalicioni partner. On je tada rekao: „Mislim da stranka Bogoljuba Karića nije mogla da uđe u parlament zato što niko ne može da uđe u parlament bez izbora. Onda bismo bili prva država u kojoj je neka stranka postala parlamentarna posle izbora. Trenutno je u toku sastanak šefova poslaničkih grupa u Skupštini Srbije, mislim da će tu izaći na videlo ko šta misli o demokratiji i ko šta misli o moralu“. Kad smo već kod morala, pročitaću zakletvu narodnog poslanika SRS, koja kaže – ja, pa ime i prezime, zaklinjem se, kao narodni poslanik, zaklinjem se svemogućim Bogom, zaklinjem se svojom pravoslavnom verom, zaklinjem se svojim imenom i čašću, zaklinjem se slavom svojih predaka i budućnošću svojih potomaka, mojim poslaničkim mandatom u svakom trenutku će raspolagati Centralna otadžbinska uprava Srpske radikalne stranke i njenoj volji ću se bezuslovno pokoravati. Kako ja ovu zakletvu poštovao i ispunjavao, tako i meni Bog pomogao. Ovu zakletvu je položio i Tomislav Nikolić 12. marta 2004. godine u hramu Svetog oca Nikolaja u Zemunu, ali je kasnije, kad je drpio mandat, rekao kako je to bilo u prethodnom mandatu, pa zbog toga, valjda, zakletva ne važi, jer ima rok trajanja, kao što i konzerva paštete ima rok trajanja. Jedina je razlika što većina konzervi paštete ima duži rok trajanja nego zakletva položena u crkvi, kada to čine gospodin „Gandi iz Bajčetine“ i ova družina koju je okupio oko sebe. Dalje kaže Tomislav Nikolić: „Ovo je test za Srpsku pravoslavnu crkvu. Da li Bogoljub Karić može da kupi baš sve, da li može da kupi zakletvu datu pred Bogom? Ako može da kupi, da li mu je mesto u SPC. Jer, ko tako iskušava jednog vernika? Samo đavo“, gospodo iz SNS, kaže Tomislav Nikolić i dodaje „đavolu nije mesto u SPC.“ Tu se slažem. „Može Bogoljubu Kariću da padne na pamet da po kućama kupuje udate žene. Gde je kraj? Pre dva meseca je rekao da je sve na prodaju, sve na kupovinu, a ovde je zakletva data pred Bogom. Nije on kupio čoveka, čoveka je najlakše kupiti, on je kupio zakletvu datu u hramu pred Bogom. Da li mu to treba? Niko se na tuđoj nesreći nije okoristio. Onaj ko sebi sreću stiče na tuđoj nesreći znajte da mora da bude kažnjen. Taj lopovluk u Srbiji koji predvodi Bogoljub Karić“, u to vreme ga je predvodio, sad ga predvodi Tomislav Nikolić, „mora da prestane ili ćemo postati država u kojoj nema ni reda, ni morala, ni vere, u kojoj nema ničega.“ Sve ovo je „Gandi iz Bajčetine“ rekao o sirotom Bogoljubu. Siroti Bogoljub je drpio samo jedan mandat, a „Gandi iz Bajčetine“ 21 mandat. Dalje „Gandi iz Bajčetine“ kaže: „Ovo je moja poruka svim političkim strankama – ili će se sada odupreti ili ćemo prestati da se bavimo političkom borbom. Što bismo se mi onda borili kad posle izbora ne znamo koliko ko ima poslanika? Mi ćemo iz dana u dan da se bavimo politikom, da sprovodimo kampanje, da izlazimo na izbore, a Bogoljub Karić će da sačeka i da kupi sve poslanike koji budu izabrani. I gde je moral Ustavnog suda Srbije? Koliko je sudija kupio Bogoljub Karić da mu donesu ovakvu odluku?“ Moglo bi se sad postaviti isto pitanje za Tomislava Nikolića. Je li Bogoljub Karić osvojio... Kaže: „Nijednom političaru u Srbiji ne odgovara da poslanik raspolaže svojim mandatom.“ Tada nije odgovaralo. Onda, dalje: „Koliko god da imate loše mišljenje o političarima, insistirajte ko je od njih moralan a ko nije, ja se ne bih odricao morala“, reče tad Tomislav Nikolić. U međuvremenu je 2008. očigledno promenio mišljenje. Kaže: „Bogoljub Karić može da uđe u Skupštinu samo na ručak. Njegova stranka, ja se nadam, nikad neće biti parlamentarna. I ovo što je obmanjivao ovih godinu i po dana građane Srbije i rušio SRS, ja sam vas upozoravao, osnovao je stranku po nalogu Borisa Tadića da bi rušio radikale i to je sad došlo do vrhunca. Neka sad Boris Tadić kaže da li mu treba takav saradnik koji ne veruje u Boga. Nas ne interesuje Bogoljub Karić, već da li ta pojava može da dobije korene u Srbiji. Ako dobije, od Srbije neće biti ništa.“ Da li vam se, dame i gospodo narodni poslanici koji ste formirali novog Bogoljuba Karića, čini da se istorija ponavlja? I da li bilo ko od vas koji ste dizali ruku i omogućili mu da danas sedi sa ukradenim mandatom i uz ukradene ostavke u Narodnoj skupštini Republike Srbije može da ustane i da pogleda građane Srbije u oči i da kaže – ovo nije novi Bogoljub Karić, ovo nije novi Bane Ivković? Naravno da ne možete, jer je on (to je, mislim, iz dana u dan sve jasnije) obična krpa Demokratske stranke. Neki su ga zvali „gospodin truleks“, kažu – jeftin, koristi se za najprljavije poslove, a niko ne želi da ga uzme u ruke. U čemu je uopšte razlika između Tomislava Nikolića i Bogoljuba Karića, osim u mladežima? Ali, moram reći da ipak vi demokrate, kao što ste štitili Karića i Baneta Ivkovića svojevremeno, sada štitite Tomislava Nikolića. Nemojte misliti da smo zaboravili koliko ste puta odlagali sednice Administrativnog odbora jer niste imali većinu da zaštitite mandate koje je ukrala Srpska napredna stranka, kao što niste imali većinu da zaštitite mandat Dragana Šormaza, koji je takođe ukrala SNS. U to vreme gospodin Konstantinović je čak odlagao sednicu Administrativnog odbora zato što je, bože moj, „gospodin Šojić“ privatno otišao na Hilandar. Kaže njegov prvi saradnik „Ćirko“, išao je da da prilog za obnovu manastira i dao je poveliki prilog, valjda da bi se iskupio za onu zakletvu položenu u crkvi, pa potom prekršenu. Dao je poveliki prilog, koliko imamo informaciju. Znate šta je najzanimljivije, šta su rekli nakon tog njegovog velikog priloga? Neću reći o kojoj se sumi radi. Rekli su monasi sa Svete gore – koliko je uzeo, malo je dao. Nema u Srpskoj pravoslavnoj crkvi iskupljenja grehova za novac, to postoji samo u Rimokatoličkoj. Međutim, da se vratimo na to odlaganje sednice. Jedini izlaz koji ste imali da biste omogućili dalju krađu je bio da promenite Poslovnik o radu Narodne skupštine, da promenite većinu u Administrativnom odboru, pa da onda obezbedite da se Dragan Šormaz danas nađe u toj poslaničkoj grupi. Ali, upozoravam vas da svi vi koji sarađujete sa onima koji kradu morate voditi računa o tome šta će vam se desiti. Evo, na primer, Demokratska stranka Srbije... (Predsednik: Vreme.) Završavam. Prošle godine je „Gandi iz Bajčetine“ išao kod njih na slavu, odneo flašu rakije, a poneo poslanika. Ove godine su ga opet zvali na slavu. Vreme je da se i oni konačno izjasne da li žele da sarađuju sa lopovima ili ne žele, i da li su protiv krađe mandata samo onda kada se mandati kradu od njih. Završiću, još jednu rečenicu, mislim da je veoma bitno. Niste dali odgovor ni na to da li ćete po novom zakonu pre dodele mandata po redosledu na listi tražiti, kao i do sada, izjavu o prihvatanju kandidature. Ako ne budete tražili tu izjavu, onda ćete, saglasićete se, prekršiti taj dostignuti nivo prava, pošto poslanik treba što češće da se pita da li neko ne želi ili želi da postane poslanik... (Predsednik: Moraćete da privedete kraju.) Evo, završavam, dvadeset sekundi. Šta ćete raditi ako dobijete negativan odgovor, pa protekne tih deset dana, kako ćete onda, gospođo Kolundžija, podeliti te mandate? Hvala.
Replika, narodni poslanik Zoran Antić.
Po članu 27. Gospođo Đukić Dejanović, vi ste dužni da se starate o dnevnom redu. Čini mi se da tačka 106. govori o tački dnevnog reda i obavezi da se držimo te tačke dnevnog reda. Čini mi se da gospodin Šarović dvadeset minuta ni o čemu drugome nije govorio nego o Tomislavu Nikoliću. Kao da ste u tome uživali.
Molim vas, često poslanici vaše poslaničke grupe navode primere iz života da bi obrazložili politički stav i može biti da su bili model drugima. Prema tome, nimalo drugačiji aršin nemam za poslanike SRS, nego za vas bivše radikale.
Mogu li samo da vas podsetim? Krpa, lopov, potencijalni ubica, čovek koji je finansiran sa strane, koji je ukrao novac, da li su to epiteti ili konstatacije koje priliče Narodnoj skupštini? Da li je to nešto što je trebalo da dozvolite? Čini mi se da nije. Ne ulazimo u konflikt sa Srpskom radikalnom strankom. Ona govori o sebi. Ništa nisu naučili od 2008. godine naovamo. Očigledno nisu svesni jedne najobičnije istine, da je inat jako loš zanat. U tom svom inatu i želji da dokazuju nešto što je već i te kako poznato svim građanima Srbije i što je već rečeno hiljadu puta sa ove govornice oni misle da mogu da poprave neki svoj položaj, neki svoj rejting. Stvarno im to ne zameram, ali kada preteraju sa uvredama mislim da je red da se reaguje, jer se radi o predsedniku najjače poslaničke grupe u ovom parlamentu. Mislim da oko toga možemo da se složimo. Razumem njihov manir. Oni nemaju taj osećaj odgovornosti. Sa rejtingom koji imaju ne znače ništa na političkoj sceni i lako je njima da blate nekog ko ima odgovornost prema građanima Srbije. Molim vas da se malo uozbilji ova rasprava u narednom periodu. Ovo je stvarno ponižavajuće za parlament. Ne za Srpsku naprednu stranku, u svakom slučaju.
Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Gospođo Đukić Dejanović, sasvim dobro vodite sednicu. Moram da podučim gospodina koji tu sedi, a koji je ukrao mandat Srpskoj radikalnoj stranci, da ono što je istina ne može biti uvreda. Vas vređa istina, gospodine Antiću. Nijednu neistinu nisam izneo. Sve što sam govorio, govorio sam bezbroj puta. Na koju god televiziju da odem to kažem. Ne znam koliko sam puta vašeg šefa poslaničke grupe, kako vi kažete najjače (a nije najjače, bio nekad, dok je bio častan čovek u SRS), pozivao da izađe na televizijski duel i da objasni pred očima građana Srbije, pa će oni biti vrhunski sudija ko je u pravu, ko nije. Isto tako, taj gospodin treba da objasni poreklo svoje imovine. To je nešto što sam zahtevao, što sam postavio kao poslaničko pitanje. Tražio sam da vidim na koji način se finansira SNS i odakle gospodinu Nikoliću nekretnine koje je stekao u poslednjih osam godina, otkako je dr Vojislav Šešelj u Hagu, koje, po mom mišljenju, prevazilaze vrednost od milion evra. I to sam ga pitao u lice. On nije odgovorio. Kao što se i sada, gospodine Antiću, zavukao u mišju rupu, pa priča kako je na nekakvom oporavku, a svega nekoliko dana posle tog nazovištrajka bio je u Kragujevcu u restoranu na jednoj svadbi, pa je tamo đipao ko Damjanov Zelenko i ništa mu nije…
Stvarno nemojte tako. Molim vas, ne možete reći Damjanov Zelenko za narodnog poslanika.
A onda posle deset dana dolazi u Skupštinu uz pratnju kamera pa, bože moj, jedva posrće i gleda da li će preteći posle tog štrajka ili ne. U tu farsu koju ste pripremili za građane Srbije niko nije poverovao. Prema tome, gospodine Antiću, nemojte se zaklanjati iza bilo koga. Ukoliko imate šta, izvolite recite. Nemojte deliti bilo kakve savete predstavnicima Srpske radikalne stranke jer toga niste dostojni.
Gospodine Šaroviću, molim vas da ubuduće vodite računa o terminologiji koju koristite. Shvatam žar i politički polet u vama, shvatam i osujećenost koju očigledno doživljavate i negujete i pokušavate da iradirate na okruženje, ali vas molim da vodite računa o terminologiji koju koristite. Narodni poslanik Zoran Antić ima reč, i da privedemo replike kraju.
Mislim da je gospodinu Šaroviću jedino ostalo da se sprda, da bude duhovit, s obzirom na stanje u svojoj političkoj stranci, s obzirom na perspektive svoje stranke. Stvarno ne znam šta bih drugo mogao od njega da očekujem. Biće tu Tomislav Nikolić, pa, ne plašite se, postavite njemu pitanje. Postoje valjda zvanični organi.
Molim vas da se ne obraćate gospodinu Šaroviću jer me dovodite u situaciju da mu ponovo moram dati reč. Dakle, obraćajte se parlamentu, građanima. Vi kao da želite da mu ponovo dam reč. Očigledno je da ima puno toga zajedničkog. Izvinite, da li ste završili?
Ništa, samo bih hteo da se zahvalim na prilici da mi date repliku, prošli put mi niste ni to dozvolili.
Dobili ste repliku.
Jednom prilikom nisam, kada je gospođa Nataša govorila, ali biće Tomislav Nikolić tu, imaće prilike gospoda radikali da pitaju šta žele da pitaju. Žao mi je što na ovakav način moraju da razgovaraju dve stranke koje su opozicione. O tome šta smo uradili i kako smo uradili, koliko smo časni, koliko smo nečasni, sudiće građani Srbije. Mislim da danas jako dobro sude i prosuđuju ko je kome ukrao stranku. To su smešne stvari, da neko ko ima 5% danas u stranci govori nekom ko je izašao iz te stranke i ima 40% da je ukrao. Gospodo, vi ste nas na silu izbacili, fizički. Hvala.
Gospodine Šaroviću, imate pravo na repliku.
Gospodine Antiću, ne znam zaista da li vi dobro čujete ovo što sam pričao?
Molim vas, nemojte se više obraćati jedan drugom, hoću da privedemo kraju sednicu.
Ovo je poslednji krug. Ništa od ovoga što ste rekli ja nisam rekao. Dakle, nijednog trenutka nisam tvrdio da ste ukrali stranku. Naravno, stranku i ideologiju niste ukrali. Vi ste se te stranke i ideologije odrekli, ali se niste odrekli privilegija, niste se odrekli mandata, to je ono što je problem. Što se tiče gospodina Nikolića, pitaću njega, nije to nikakav problem. Pitam ga svaki put, ali on nešto nije raspoložen za razgovor sa mnom. Znate da je „gospodin Ćirko“ zabranio da se izlazi na bilo kakav duel sa nama, posebno sa mnom. Na RTS-u ste otkazali emisiju nakon vašeg fenomenalnog uspeha na Voždovcu gde smo uzeli manje od 4%, a vi 30%. Niste imali hrabrosti da izađete na televizijski duel, zato što ja, za razliku od novinara RTS-a, ne bih preskočio pitanje odakle vam novac za bilbord na Dušanovačkom mostu od 313.000 dinara. Ne bih preskočio ni pitanje o „Profajler timu“, koji finansira vašeg „gospodina Ćirka“ a finansiraju ga građani Zemuna i Voždovca. To je ta suštinska razlika. Jedanput je pokušala Jorgovanka nešto da mi odgovori, pa je posle toga „Ćirko“ zavrtao uši. Verovatno će i vama posle ovoga zavrtati uši. (Predsednik: Dobro, da privedemo kraju.) Završavam. Jednu stvar ste u pravu, gospodine Antiću, a to je činjenica da jeste postali sprdnja.
Narodna poslanica, potpredsednica Gordana Čomić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, pokušaću da zaslužim vašu pažnju u manje od pet minuta dajući svoj prilog diskusiji kroz sliku slobodnog mandata, političke stranke i institucija, i jedan kratak prikaz biračkog prava, prava da se bira i da se bude biran i predstavljen. Naravno, radi se o opštem pravu glasa, koje je građanskim revolucijama s kraja 18. veka proglašeno kao opšte pravo glasa, ali ga nisu dobili svi. Dobili su ga samo muškarci. Trebalo je sto godina da prođe pa da za to pravo glasa, pravo da biraju počnu da se bore i žene. S početka 20. veka to je bila borba zbog koje su se žene aktivistkinje hapsile, kažnjavale zatvorom, smrću, jer se smatralo potpuno neprihvatljivim ne da se ima ili nema slobodan mandat, ne da se razgovara o tome kakav je stav političke stranke prema instituciji, nego da nema govora o tome da žena ume da glasa. Sto godina od tada, još uvek ta borba nije završena. Želim da dam svoj predlog da proširimo debatu o amandmanu koji su podnele naše koleginice Aleksandra Jerkov i Olena Papuga, da se odredba koju smo uneli, koja je postojeća i, srećom, važi u političkim strankama, jer u ovom parlamentu postoji 22,5% pripadnika manje zastupljenog pola... Dakle, da govorimo o budućnosti u kojoj će na svakom trećem mestu biti pripadnica manje zastupljenog pola. Koliko i takav jedan zahtev nailazi na stereotipe, taman toliko je dobro što je podnet, jer omogućava dijalog i debatu o jednom važnom pitanju koje, ako se reši uz dobru volju, veštine i poznavanje dijaloga, jeste nešto od čega svi imaju koristi. Jedan od stereotipnih argumenata, da je u redu ovako kako je i da je teško unutar političkih stranaka naći dovoljno članica političkih stranaka tako da bude zastupljena svaka četvrta na listi, pada u vodu pred brojem članica političkih stranaka, koji se u Srbiji kreće od 34 do 46% u svakoj pojedinoj stranci. Nije verovatno da želimo da budemo članice ali da ne želimo da se kandidujemo i da za nas neko glasa, tako što ćemo u izbornim kampanjama, poštujući izborna pravila i zakone koji propisuju ponašanje političkih stranaka, promovisati programe političkih stranaka kojima pripadamo. Drugi argument koji se čuo ili će se čuti, kada je u pitanju zahtev da žena bude na svakom trećem ili četvrtom mestu, jeste da nema dovoljno kvalitetnih žena. To je argumentacija kojoj suprotstavljam proverljiv argument da su žene sposobne kao i muškarci, a nisu kvalitetne. Roba je kvalitetna – cipela, tašna, nameštaj. To je kvalitetno. Žena je ili sposobna ili nije. Smatram da bi dijalog o amandmanu koji su podnele naše koleginice doprineo tome da pružimo šansu koleginicama koje sada nisu u parlamentu, u nacionalnom parlamentu ovde sa nama ili u Skupštini AP Vojvodine, ili u lokalnim samoupravama; da na budućim izborima za narodne poslanike pokažemo da ima dovoljno sposobnih i vrednih žena u Srbiji, koje jednake sposobnosti, veštine i znanja imaju za politiku. Imam punu svest o tome da je u pitanju proces i da je u pitanju borba koja se vodi dijalogom kao osnovnom strategijom demokratije. Dakle, dijalogom sa svima onima koji su većina i koji treba da izglasaju neki predlog. Ta većina su u politici, naravno, muškarci. Ne sumnjam da postoji izgrađen osnov da se taj dijalog vodi. Zašto je važno da razgovaramo o zastupljenosti žena na listama i o zastupljenosti žena u političkom životu i na mestima odlučivanja? Zato što je to događaj koji može da donese mnogo dobrih promena. I zato što se mi danas ne pitamo kako to da ženska deca idu u školu, kako to da ženska deca mogu da se zapošljavaju, kako to da ženska deca mogu da nasleđuju, što je bilo sasvim neobično, prilično retko i takoreći nije ni bilo prisutno u zemljama demokratija na koje se danas ugledamo. Naš predlog je da se o reprezentativnosti žena u politici u Skupštini vodi dijalog zato da bi u decenijama koje su ispred nas naše ćerke i sinovi mogli da se s čuđenjem pitaju šta je to diskriminacija, šta je to neravnopravnost i šta je to – nema žena u parlamentu. Daću svoj glas izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Pokušaću da u dijalogu sa vama obezbedimo i dovoljno glasova za amandman naših koleginica Aleksandre Jerkov i Olene Papuge zato što smatram da je to najbolja poruka o tome znamo li čemu služi slobodan mandat – odbrani prava onih koji svoj glas nemaju. Završiću citatom reči Meri Robinson: „Društvo u kojem se ne čuje glas žene, skupština u kojoj se ne čuje dovoljno glas žene, nije manje žensko, ono je manje ljudsko.“ Ne sumnjam da će Srbija umeti da tu maksimu prevede u dokaz da je dostojna najviših standarda i civilizacijskih normi modernog društva. Hvala vam.
Zaista zahvaljujem potpredsednici Čomić. Da li još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika želi reč? (Ne.) Dozvolite mi da zaključim načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Rad ćemo nastaviti 17. maja u 10.00 časova. Dakle, u utorak. Zahvaljujem.