Podneli smo amandman na ovaj član pre svega zato da se ne bi devalviralo ono što je predlagač napisao u članu 2. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Radi se o jednom pravu koje pripada svakom licu koje je lišeno slobode, a to je pravo da zahteva u svako doba da ga bez odlaganja pregleda lekar po njegovom izboru, a ako on nije dostupan, po izboru organa koji ga je lišio slobode. Što se tiče ovog konkretnog člana 228, to se odnosi na fazu istražnog postupka i onda je ovlašćen i dužan istražni sudija, pre svega, da omogući takav pregled. Ovim amandmanom želimo da skrenemo pažnju na još jednu činjenicu, da imamo nekoliko različitih situacija kada se lekar javlja u krivičnom postupku. Jedna je situacija kada po izboru lica koje je pritvoreno kao njegov lekar vrši taj pregled. Druga situacija je kada se naloži veštačenje, bez obzira na fazu krivičnog postupka. Ovo je treća varijanta, međuvarijanta, kada se ukaže da je potrebno da se izvrši taj pregled, ali ukoliko se on vrši, kako ste vi naveli u stavu 7. člana 228, na zahtev lica koje je lišeno slobode, onda je to ipak ono pravo koje mu je priznato članom 2. Znači, ne samo lekar, nego i svih drugih koji pripadaju toj profesiji, što je priznato međunarodnim standardima. Nedostatak ove vaše intervencije je pre svega to što u svemu ovome nema nalaza lekara. Ima uzimanja izjave na zapisnik, ulaganje itd, ali nigde nema nalaza lekara. Gospodin Jojić je pričao o situaciji kada se ovo dešava i kakva je praksa. Praksa je - zatvorski lekar, ukoliko postoji, ukoliko ne, onda iz neke zdravstvene institucije. Uopšte više nije bitno po kom osnovu i zašto se realno traži taj pregled, da li ga traži okrivljeni zato što je premlaćen, da li traži tužilac da bi se utvrdilo da nije premlaćen, da li eventualno neko od rodbine ko ne veruje nikome, već želi potvrdu zdravstvenog stanja lice koje je lišeno slobode. Naravno, amandmanom tražimo da se to uredi i ujedno želimo da skrenemo pažnju da je izborno pravo zatvorenika da po njegovom izboru dođe lekar i da ga pregleda, da da svoj nalaz i svoje mišljenje, da se taj nalaz i mišljenje združi spisima predmeta, da bude sastavni deo krivičnog predmeta, da bi se imao uvid u celinu postupka koji se vodi. Moramo da kažemo da se ipak nalazimo u fazi kada još uvek važi prezumpcija nevinosti za to lice koje se nalazi u pritvoru. Bez obzira na to da li usvajate ili ne usvajate ovaj amandman, mislim da ima mesta da se temeljnije pogledaju ove odredbe koje regulišu prava optuženog, ne samo u smislu deklaracije, nego u smislu onoga šta se faktički može omogućiti čoveku koji je pritvoren. Standardi postoje, rešenja postoje, praksa postoji, samo treba to da se na adekvatan način pretoči u naš zakon i da se insistira da se faktički to primenjuje kako je napisano.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 26. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata amandman. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 27. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Božidar Koprivica i Leila Ruždić-Trifunović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata ovaj amandman. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, izvolite.
Poštovani narodni poslanici, predložio sam u ime SRS amandman da se član 27. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku briše, jer je besmislena odredba da organ unutrašnjih poslova može sam obavljati uviđaj i odrediti veštačenje za krivična dela, za koja se po zakonu može izreći kazna zatvora do deset godina, dakle, vrlo teška krivična dela. Drugim rečima, to bi značilo da organi pretkrivičnog postupka, policija, mogu vršiti uviđaj i odrediti veštačenje bez istražnog sudije, i to za ova teška krivična dela, što je zaista besmisleno i nedopustivo. Ovde se zaobilazi, praktično, istražni sudija kao stručni organ koga, mišljenja sam, ne može zameniti organ unutrašnjih poslova. Organ unutrašnjih poslova nije stručan niti kvalifikovan da može preduzimati ove radnje. Gospodo, ovim pokazujete da zaista potcenjujete pravosudne organe, tj. ne date im da rade svoj posao, a njihov posao poveravate drugim nestručnim organima, što je direktno uplitanje u rad pravosudnih organa i jedan vid ataka na pravosuđe. Poštovani narodni poslanici, apelujem na vas da usvojite ovaj moj amandman. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Faktički postoji problem oko ovih uviđaja i na relaciji organ unutrašnjih poslova-tužilaštvo-istražni sudija. Znači, faktički postoji problem i postoji neka opravdanost da se daju šira ovlašćenja da bez prisustva istražnog sudije organi unutrašnjih poslova mogu da vrše te uviđaje. Međutim, mislim da niste našli pravu meru, što se tiče kazne od 10 godina. Da ne bih ponavljao ono što je moj prethodnik naveo, samo bih skrenuo pažnju da u tom članu 238. postoji i stav 2. On nije obuhvaćen amandmanom, ali skrećem pažnju, jer je u vezi sa ovim stavovima 3. i 4. gde je Predlogom zakona izvršena intervencija, da se u praksi neke stvari baš ne dešavaju ovako. Radi se o potvrdi o oduzetim predmetima. Ja ću navesti jedan konkretan primer, verovatno svima poznat. Ministarstvo unutrašnjih poslova Republike Srbije, dok je bio ministar Dušan Mihajlović, u liku njegovog pomoćnika zaduženog za saobraćaj, nekog pukovnika Stojadina Jovanovića, donelo je rešenje gde je maltene ukinuta saobraćajna dozvola, oduzete tablice i zaplenjen džip SRS. Dva puta je Vrhovni sud Republike Srbije odlučivao o tome, poništavao u upravnom sporu sve te stvari i vraćao, verovatno više sa nalogom da se džip vrati. Sada se vraćam na potvrdu o oduzetim predmetima. Napravljena je neka potvrda, jer je navodno postojao neki krivični postupak i podsećam na član 82. koji kaže da na zahtev suda to može da se uradi. Nikakav zahtev suda nije postojao. Potvrda je bačena na nekoj ulici, ako neko hoće da je uzme da je uzme, a otimanje je izvršeno ispred zgrade Predsedništva. Takav krivični postupak nikada nije vođen, a u svim podnescima Ministarstvo unutrašnjih poslova je uvek menjalo osnov, motive i razloge oduzimanja džipa. Prvi put je oduzet zato što je predmet krvičnog dela, drugi put to je zahtev neke inostrane organizacije, treći put ne postoji akt o raspolaganju i ko zna koliko bi puta taj Dušan Mihajlović menjao razloge, uslove i osnove samo da bi osujetio i sprečio vraćanje. Nikakva sankcija ne postoji za onog ko ne da potvrdu. Verovatno je to, šire posmatrano, zloupotreba službene dužnosti, verovatno je to krivično delo, nesavesan rad ili ne znam šta drugo. Verovatno je u ovom članu trebalo da stoji da ako se predmeti vraćaju da je to onda potrebno da se uradi ili sa nekom potvrdom ili nekim zapisnikom. Koristim ovu priliku da skrenem pažnju predstavnicima Vlade da o ovome povedu računa i da na neki način regulišu i ovu situaciju, jer neki put se u okviru uviđaja oduzimaju predmeti, daje jedan osnov, a da ne pričam o promeni kvalifikacije, pa je jedno delo možda na početku bilo sa jednim nazivom i zaprećenom kaznom od 10 godina, a da već posle 15 dana dođe kvalifikacija da je to neko delo za koje je propisana kazna do tri godine zatvora. Zbog toga je dat ovaj amandman da ukažemo na tu opasnost i na mogućnost zloupotrebe, a kada se neko lišava slobode onda su tu zloupotrebe najopasnije. Posledice zloupotrebe su najopasnije, jer se najdirektnije vrši atak na čovekovu ličnost, na njegov ugled, na dostojanstvo i na njegov život.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, stotine i stotine uviđaja sam izvršio i poznato mi je iz prakse, pa bih želeo da vam prenesem utiske kako to izgleda u praksi. Davati ovlašćenje organima unutrašnjih poslova da mogu da vrše uviđaj za krivična dela do 10 godina je zaista nešto što ne može biti prihvaćeno iz brojnih razloga. Jedan od osnovnih razloga jeste - ko je taj koji će da utvrdi sada da se radi o krivičnom delu za koje je zaprećena kazna od 10 godina. Hoće li neko da mi kaže da su u policiji svi diplomirani pravnici sa pravosudnim ispitom? Ima stručnih ljudi u policiji, ali još uvek nismo dostigli taj nivo da možemo reći da može policija da vrši uviđaje za krivična dela do 10 godina. Dame i gospodo, uvešće se opšta praksa da će sudije izbegavati da idu na uviđaje kada pada kiša, kada je sneg, kada je poledica. Javiće njima dežurna služba Ministarstva unutrašnjih poslova da se radi o krivičnom delu, ali će sudija reći- molim vas, ja ne mogu da stignem i ne mogu doći da izvršim uviđaj, pa zbog toga preuzmite da uviđaj izvršite vi. Sada vas pitam, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj dom donosi zakone koji treba da se primenjuju u praksi, čemu treba da služi ovaj dom, a koji organi treba da vrše svoju funkciju? Ovaj posao mora da vrši sud, a ne policija. Postavlja se pitanje kvaliteta prikupljanja i obezbeđenja dokaza. Šta ćete sutra, dođe do krivičnog dela za koje su propušteni da se evidentiraju tragovi i predmeti krivičnog dela, što se u praksi veoma često dešavalo. Sudija je taj koji mora da da ocenu, jer se radi o krivičnom delu, da naloži fotografisanje lica mesta, da naloži oduzimanje predmeta, da naloži fiksiranje tragova krivičnog dela, pogotovo kod saobraćajnih nezgoda, kod provalnih krađa, kod teških telesnih povreda ili drugih krivičnih dela za koja je propisana kazna do 10 godina. Dame i gospodo, preko 80% krivičnih dela koja se vrše u Republici Srbiji spada u krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do 10 godina. Ovde će biti teških zloupotreba od strane sudije. Uvek će reći – nismo mogli da stignemo na uviđaj, prepuštamo to policiji. Ne, uviđaj i dokaze mora da obezbeđuje policija, da asistira, da obezbedi, a da sudija i javni tužilac prisustvuju uviđaju. Ovako smo oslobodili generalno sudije i tužioce da vrše uviđaj za krivična dela do 10 godina,to prepuštamo policiji. To je neprihvatljivo i zbog toga će se u praksi javiti... a ustaljena praksa je ovo još odranije, pa smo sprečavali menjanjem Zakona o krivičnom postupku, ovih odredaba. Kada bi se ovde predložilo da istražni sudija koji nije mogao da stigne na uviđaj mora da da izjavu (a bio je dežurni istražni sudija) zašto nije izašao na lice mesta da izvrši uviđaj i da ta njegova izjava bude dostupna u predmetu, a sa druge strane da predsednik suda kao starešina pravosudnog organa izvrši kontrolu gde mu je istražni sudija bio dotičnog dana kada je izvršeno krivično delo za koje se po zakonu može izreći kazna zatvora do 10 godina. Zato predlažemo da se ovaj član briše i predlažemo da se amandman SRS prihvati, jer je on apsolutno logičan i poboljšaće i ovaj predlog zakona.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 31. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata ovaj amandman. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 31. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada prihvata amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata amandman. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Morali smo da podnesemo amandman, jer smo protiv toga da se vodi mandatni postupak u krivičnom postupku. Ova promena koju vi predlažete tiče se člana 449. Taj član i tih 10 članova iza njega sigurno ne bi smeli da postoje u našem Zakoniku o krivičnom postupku. Da bi se shvatilo o čemu se radi – ono što je Poveljom garantovano u krivičnom postupku, a to je da se obavi javni pretres i da se, u skladu sa zakonom, donese presuda o nečijoj krivici, ovaj član negira, jer se u njemu kaže: "Za krivična dela za koja se može izreći novčana kazna kao glavna kazna ili kazna zatvora do tri godine sudija može, na predlog javnog tužioca, doneti rešenje o kažnjavanju i bez održavanja glavnog pretresa". Vlada je samo dodala ovo "ili kazna zatvora do tri godine". Znači, povećala je mogućnost gde je bez glavnog pretresa moguće da se odlučuje o nečijoj odgovornosti. Po međunarodnim konvencijama to nije dozvoljeno, kao što nije dozvoljeno ni da istražni sudija kažnjava, kao što nema mesta u ovom zakonu ni članu 236, gde se kaže - javni tužilac može, uz saglasnost suda, odložiti krivično gonjenje, ukoliko okrivljeni prihvati jednu od mera. Mere su vrlo korektne, ali to nije materija za ovaj zakon. To može biti za Zakon o javnom tužilaštvu. Buni nas ovo što ste sada ubacili "uz saglasnost suda" jer, praktično, ubacujete sud u proces razmišljanja javnog tužioca da li postoji osnov za gonjenje i da li će on da goni ili neće da goni. Neću da vam navodim primere da su moguće zloupotrebe ukoliko je krivičnu prijavu podnelo neko krivično lice, pa javni tužilac krenuo da radi posao, pa dođe u ovu poziciju da se nagađa da li će da pokrene krivični postupak ili u ovu situaciju da neko prihvati neku meru, da da sponzorski prilog nekoj humanitarnoj organizaciji, da se ne bi kaznio za izvršeno krivično delo, pogotovo bez glavnog pretresa ili pogotovo ono što tamo stoji – da u fazi istrage to može istražni sudija da uradi. U našem zakonodavstvu ne bi smele da postoje ove odredbe, ne bi smele da postoje zbog okrivljenih, bez obzira što se u ovim odredbama govori ili može pronaći njihova prećutna saglasnost da se ovaj posao uradi ovako kako je navedeno. Javni pretres je obavezan stadijum utvrđivanja bilo čije krivice i on mora da se održi, jer svi standardi kažu da se na osnovu javnog pretresa, u skladu sa zakonom, uz sve garancije koje se pružaju optuženom u pogledu minimalnih prava koja ima da zaštiti svoja prava, tek onda može doneti odgovarajuća presuda, bez obzira da li je ona osuđujuća ili je oslobađajuća. Povodom ovih amandmana i ovih članova koje sam sada naveo, naravno, to nije izum ove vlade koja je predložila promenu ovih članova, to je nešto što je nasleđeno još iz vremena kad je Grubač predlagao zakonik o krivičnom postupku. Ima mesta, ima osnova da se ovo izbaci iz pravnog sistema, jer je u suprotnosti sa normama međunarodnog prava, a po Ustavnoj povelji one čak imaju primat nad domaćim pravom. Ne može domaće pravo da bude u suprotnosti sa međunarodnim pravom. Ovamo se svi zaklinju u neke međunarodno priznate standarde, a kada dođemo na teren konkretnog, onda postoji neki razlog, postoji neki izgovor, hajde nešto da promenimo. Slažem se da je možda efikasnije za sud, ali je u suprotnosti sa standardima. Kao što vidite, povodom svih ovih amandmana, mi smo samo diktirali međunarodno priznate standarde. Nismo se bavili nekim izmišljanjem, nego smo samo prikazali ono što je pravilno.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podneo narodni poslanik Žarko Obradović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata amandman. Ministar je detaljno objasnio u izlaganju iz kojih razloga ne prihvata amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 59. amandman je podneo narodni poslanik Igor Mirović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Vlada ne prihvata amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Da.) Reč ima ministar Zoran Stojković.
Poštovane gospođe i gospodo poslanici, posle trodnevne rasprave smo iscrpeli sve amandmane, pa bih želeo samo da kažem nekoliko reči, vezano za ove poslednje diskusije. Po pitanju ovog uviđaja želim samo da ukažem da je tu data jedna netačna interpretacija. Organ unutrašnjih poslova koji vrši uviđaj nema ovlašćenja da izvede dokaz veštačenjem. To može samo istražni sudija da da nalog da se uradi. Prema tome, to je bila greška, pretpostavljam, lapsus u diskusiji. Što se tiče pitanja izricanja kazni pre suđenja i ovog pitanja odlaganja gonjenja, zaista može o tome da se diskutuje, ali se stalo na sledeće stanovište: ako imate mogućnost, kada pogledate sve ostale odredbe, a to je da se pita okrivljeni, sasluša, pa se ima saglasnost da istražni sudija izrekne takvu kaznu, znači, dobijamo ono što traže konvencije na koje smo se pozivali, da kažu da sud može da izrekne kaznu, znači, tu je zadovoljen uslov. Ako okrivljeni i njegov branilac nisu zadovoljni odlukom, momentom izjave prigovora ide se u pretres i, prema tome, ne može biti oštećeno ni na koji način njihovo pravo na odbranu i eventualno ako smatraju da je takvom odlukom njihovo pravo povređeno. Što se tiče ovog odlaganja, odmah da kažem da je tu bila jedna mala dilema. Smatralo se da je ključni razlog za unošenje ovih novina sledeći: daje se mogućnost odlaganja progona za ona tzv. lakša krivična dela. Tu se imalo u vidu da je mnogo bitnije kako će se u sredini to primiti, pri činjenici da postoji element dobrovoljnosti. To je i te kako značajna stvar u ovom slučaju. Primera radi, uzeću ovo što smo mi naveli: ako se radi o alkoholizmu ili drogi, izuzetno je značajno da se postigne dobrovoljnost u eliminisanju štetnih posledica. Mislim da to ne treba ispuštati. Uvođenje saglasnosti suda je uvedeno iz jednog jedinog razloga. Ipak se tu radi o tzv. kvazisudskoj funkciji, s obzirom da bi tu tužilac imao mogućnost da određuje meru.U toj situaciji je uvedena ova saglasnost suda da bi se izbegla takva situacija. Ja bih želeo na kraju da kažem nešto i da izrazim svoje zadovoljstvo. Ova tri dana Skupština je zaista ličila na ono kako ja smatram da treba da izgleda jedno telo koje donosi zakone. Moram da se zahvalim svim poslanicima koji su učestvovali, jer zaista, sve su diskusije bile vezane za predložene zakone i za onaj stručni plan. U dobrom broju slučajeva nismo imali identična mišljenja, međutim, svako izneto mišljenje je bilo javno obrazloženo i kažem, to je sada stvar procene da li se može prihvatiti ili ne. Ja odmah hoću da kažem da ove izmene jesu predložene po hitnom postupku, ali konačni, kompletan tekst biće urađen i u njega ugrađeni i ostali standardi za koje smo našli da u ovom trenutku nema mogućnosti; baš u toj situaciji jedan broj primedbi koji bi mogao zaista da se prihvati u toj kompletnoj doradi i te kako će naći svoje mesto. Iz tih razloga, ja vam se zaista zahvaljujem, jer sam ovo shvatio kao saradnju i pomoć za onaj budući rad na kompletnoj izradi ovog zakona. Hvala vam.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Na osnovu člana 38. stav 3. i 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da će narodni poslanik Milisav Petronijević predstavljati poslaničku grupu SPS-a, u odsustvu predsednika poslaničke grupe, prilikom razmatranja Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Na osnovu člana 38. Poslovnika, obaveštavam vas da će ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS za tačku 1. dnevnog reda - Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, odnosno to je tačka 2, biće narodni poslanik Zlatan Jovanović. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O OSNOVAMA SISTEMA OBRAZOVANjA I VASPITANjA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Zoran Ćirković; Svetislav Krstić i Miloje Savić; Zvonimir Stević i Milisav Petronijević; Milisav Petronijević i Žarko Obradović; Hranislav Perić; Esad Džudžević; Bajram Omeragić; Slobodan Vučković; Anita Beretić; Bojan Pajtić; Boško Ristić; Dragoljub Živković; Aleksandar Radosavljević; Miroslav Martić; Slobodan Pajović; Vladimir Jovanović; Dragor Hiber; Goran Knežević; Marko Đurišić; Gordana Čomić; Aleksandar Vlahović; Snežana Lakićević-Stojačić; Leila Ruždić-Trifunović; Milena Milošević; Miloljub Albijanić, Nadica Momirov i Snežana Plavšić-Stojanović; Arsen Đurić; Nenad Lemajić; Vladimir Andrić; Dragoljub Kojčić; Donka Banović; Milorad Belić, sa ispravkom; Milan Veselinović; Milan Stevović; Tomislav Penezić; Igor Bečić; Momir Marković; Darko Glišić; Zoran Krasić; Branislav Rankić; Vjerica Radeta; Dragoljub Stamenković; Milorad Mirčić; Nataša Jovanović; Milovan Radovanović; Igor Mirović; Božidar Koprivica; Dragan Čolić; Petar Jojić; Veroljub Arsić; Sreto Perić, Mileta Poskurica; Zoran Antić; Ivan Radić; Gordana Gajić; Branislav Blažić; Ljubomir Kragović; Aleksandar Đorđević; Goran Cvetanović; Milan Škrbić; Nemanja Šarović; Vojislav Milajić; Miljko Četrović; Meho Omerović i Ljiljana Nestorović, sa ispravkom; Meho Omerović, Dušan Mrvoš, Miloljub Albinajić, Marko Krstin i Slobodan Živkucin. Narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović povukli su pisanim putem amandman na član 16, narodni poslanik Branislav Blažić pisanim putem povukao je amandman na član 40, narodni poslanici Miloljub Albijanić, Nadica Momirov i Snežana Plavšić-Stojanović pisanim putem povukli su amandmane na član 38. i 44. Amandmani koji budu podneti do početka načelnog pretresa biće vam uručeni u toku sednice. Primili ste izveštaje Odbora za prosvetu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika narodne Skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. SRS - jedan sat, 38 minuta i 24 sekunde; DSS - jedan sat, tri minuta i 36 sekundi; DS - 44 minuta i 24 sekunde; G17 plus - 37 minuta i 12 sekundi; SPO-NS - 26 minuta i 24 sekunde; SPS - 26 minuta i 24 sekunde. Poslanici koji ne pripadaju ni jednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SDP-a, po pet minuta po članu 89. stav 3. Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača, prof.dr Ljiljana Čolić, ministar prosvete, želi reč? (Da.) Izvolite.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, Ministarstvo prosvete i sporta pripremilo je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja čiji tekst imate pred sobom, sa navedenim obrazloženjem koje jasno ukazuje na razloge naše zakonodavne inicijative, a verujemo da predložene izmene dovoljno same po sebi govore o potrebi njihovog donošenja. Ipak, dozvolite mi da se u kratkom izlaganju osvrnem na one elemente za koje smatram da zaslužuju poseban osvrt. Pre svega, ovom poslu pristupili smo sa ciljem da koncepciju razvoja celokupnog sistema obrazovanja i vaspitanja prilagodimo vremenu i uslovima u kojima se ovaj proces može odvijati kod nas na sistematičan, racionalan i postupan način, uz zadržane tendencije koje sadrži postojeći zakon i uzimajući za uzor dinamiku promena i razvoj evropskog sistema školstva i školstva razvijenih zemalja. Predloženi zakonski okvir omogućava sveobuhvatno sagledavanje obrazovnog procesa od početka do kraja školovanja, a ne samo njegovih delova; to je karakteristika postojećih zakona: kruta razdeljenost na cikluse, sa utvrđenom nepromenjivom strukturom. Istovremeno, on otvara mogućnost permanentne provere, analize i modifikacije ostvarenih nastavnih sadržaja. Molim za malo pažnje, ako može. Promena organizacije rada u oblasti obezbeđiavnja kvaliteta obrazovanja i vaspitanja iskazana je uvođenjem nacionalnog prosvetnog saveta umesto tri postojeća saveta. Nacionalno-prosvetni savet bira Skupština, a ne Vlada, kako je do sada bio slučaj, na osnovu predloga ovlašćenih predlagača, a od većeg broja kandidata. Sastav saveta zamišljen je tako da obezbedi zastupljenost različitih struktura iz redova kompetentnih ličnosti, nesumnjivog stručnog integriteta iz oblasti nauke i obrazovanja i delatnosti od značaja za problematiku školstva. Sigurni smo da će ovako izabran savet zastupati interese svih građana Srbije u sferi obrazovanja i obezbediti najširu društvenu podršku reformi, bez koje ona ne bi mogla da se sprovede u praksi. Nadležnost nacionalno-prosvetnog saveta u donošenju opštih osnova predškolskog programa, nastavnih planova i programa i osnova vaspitnog programa, zatim utvrđivanje standarda kvaliteta obrazovanja i vaspitanja po nivoima i vrstama, kao i standarda stalnog stručnog usavršavanja zaposlenih u obrazovanju ukazuje, na našu nameru da strateška pitanja poverimo ovoj instituciji. Dakle, jedan deo nadležnosti Ministarstva prenet je na Savet, čime smo želeli da ispoštujemo razumljivu i nužnu potrebu za decentralizacijom u postupku donošenja najznačajnijih odluka. Radi unapređivanja razvoja sistema obrazovanja i vaspitanja predviđeno je da Vlada Republike Srbijebude osnivač zavoda za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja, u čijem će se sastavu nalaziti centri za strateški razvoj, za razvoj programa i udžbenika, za profesionalni razvoj zaposlenih u obrazovanju i za stručno i umetničko obrazovanje. Takođe je predviđeno i osnivanje zavoda za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja, koji će između ostalog pratiti usaglašenost sistema vrednovanja, osiguranja kvaliteta obrazovanja i vaspitanja sa evropskim uporednim sistemima vrednovanja i osiguranja kvaliteta u pomenutoj oblasti. U okviru svojih nadležnosti zavodi pripremaju potrebne materijale za rad Saveta i Ministarstva. Proces osmišljavanja i sprovođenja obrazovne politike u Srbiji na nivou predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja odvijaće se u saradnji nacionalno-prosvetnog saveta, zavoda i Ministarstva, a nadležnosti i delokrug rada ovih organa sadržani su u predloženom tekstu zakona. Ovako predviđena organizacija rada u koordinaciji saveta, zavoda i Ministarstva doprineće efikasnijem radu, kao i boljoj iskorišćenosti kadrovskih potencijala Ministarstva. Na institucionalnom planu ostavili smo takođe prostor za fleksibilnost, ne zatvarajući mogućnost da se u skladu sa eventualnim novonastalim ili naknadno sagledanim potrebama osnuju i druge ustanove. U vezi s tim želimo da naglasimo da postojanje određene institucije kao takve samo po sebi ne znači garanciju da će posao iz svoje nadležnosti obavljati kako treba. Svoju stvarnu, suštinsku brigu za one kategorije lica koja sebe neće prepoznati u nazivima predloženih centara iskazaćemo na delatan način, a to je mnogo više od deklarativnog. Predviđenim izmenama trajanje obrazovanja u osnovnoj školi je osam godina, uz postepeno uvođenje pripremnog školskog programa, uz sistem obaveznog obrazovanja u devetogodišnjem trajanju. Postupnost prelaska na devetogodišnji sistem maksimalno smanjuje mogućnost da isti razred pohađaju učenici sa velikim rasponom godina tj. da neki učenici završe osnovnu školu sa 14, a drugi sa 16 godina. Takođe, sprečava se da isti program savlađuju deca različitog uzrasta. Spuštanjem obaveznog devetogodišnjeg obrazovanja na mlađi uzrast, kroz pripremni školski program, omogućava se neophodno prilagođavanje dece školi, a naročito ujednačavanje predznanja učenika i njihova socijalizacija. Istovremeno, ostavlja se prostor za četvorogodišnje srednje obrazovanje tamo gde ono bude potrebno, bez pomeranja granice završetka školovanja na stariji uzrast. U predloženom tekstu zakona izvršene su izmene u delu koji se odnosi na opšte i posebne osnove školskog programa. Umesto njih nastavni planovi i programi biće osnova za donošenje školskih programa. Najkraće rečeno, nastavni planovi sadrže obavezne i izborne predmete po razredima u osnovnom i srednjem obrazovanju. Nastavni programi određuju svrhu, ciljeve i zadatke programa obrazovanja, kao i sadržaje obaveznih i izbornih predmeta. Školski programi, između ostalog, definišu i fakultativne nastavne predmete i njihove sadržaje. Dakle, zadržali smo postojeću podelu predmeta na obavezne, izborne i fakultativne, svesni potrebe da se učenici još od najranijeg doba usmeravaju ka disciplinama u kojima mogu da ostvare najbolje rezultate, a škola će i dalje imati određeni stepen slobode u osmišljavanju nastavnih aktivnosti. Doduše, te slobode biće svedene na razumnu meru i otkloniće se dosadašnja praksa da neke srednje škole čak i sa 70% same kreiraju svoj program. Dozvolićete, ipak se radi o obrazovanju čiji kvalitet država mora da kontroliše i usklađuje sa potrebama društva. Što se tiče stručnog usavršavanja nastavnika, ono će biti koordinisano od strane centra za profesionalni razvoj, na osnovu jedinstvenih programa i jedinstvenih kriterijuma za svaki pojedinačni vid usavršavanja. Ova značajna aktivnost ne sme biti prepuštena neujednačenim mogućnostima lokalnih samouprava, od kojih neke neće moći, a neke neće biti spremne da u tome prepoznaju svoj interes. Ko god pažljivo i nezlonamerno pročita Predlog izmena i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja uveriće se u činjenicu da su demokratizacija, decentralizacija i depolitizacija u njemu više prisutne nego u postojećoj i važećoj verziji. U više navrata postavljeno nam je pitanje ko je ovaj zakon pisao. Njegove izmene ispisale su ekonomske okolnosti i prilike u kojima živimo, na temelju mogućeg i ostvarivog; na podsticaj brojnih reagovanja, kolektivnih i individualnih predstavki zaposlenih u obrazovanju, stručnih udruženja nastavnika, društava učitelja, profesora i predavača nastavničkih fakulteta i predstavnika sindikata. Tekst zakona koji je pred vama u dobroj meri rezultat je i zvaničnih službenih izveštaja školskih uprava širom Srbije, kao i stručnih službi u samom Ministarstvu prosvete i sporta u vezi sa tokom i problemima započete reforme obrazovanja. Školstvo u Srbiji ima dugu tradiciju, vrednu svakog poštovanja, i nijedna reforma, koliko god potrebna i opravdana, ne sme tu tradiciju potpuno potisnuti niti zanemariti. U evropski prostor obrazovanja treba da stupimo uvažavajući sve potrebe za inovacijama i promenama koje takav proces podrazumeva i koje smo spremni da ostvarimo i ispoštujemo. Nema potrebe da u taj prostor ulazimo praznih ruku. Uostalom, generacije naših stručnjaka decenijama širom sveta doprinose napretku savremene civilizacije. Nastavu treba lišiti suvišnih i nepotrebnih sadržaja, treba izmeniti planove i programe, obezbediti drugačiji pristup učenju i podučavanju, podržavati stalno usavršavanje nastavnika. Potrebno je promeniti i međusobne odnose učesnika u procesu obrazovanja i vaspitanja, odnose na relaciji učenik - nastavnik - roditelj. Oni moraju dobiti nov karakter, ali uz međusobno uvažavanje specifične uloge svakog od ovih subjekata, kako školski poredak ne bi prerastao u anarhiju i time narušio svrhu obrazovanja, a ona se ne može ostvariti bez određenog nivoa vaspitanja i discipline. Srbiji su potrebni obrazovani, stručno-osposobljeni mladi ljudi, koje škola neće izmoriti i dezorijentisati, već naprotiv probuditi trajnu želju za sticanjem novih saznanja, za novim profesionalnim izazovima. Učenicima treba omogućiti da još u osnovnoj školi prepoznaju svoje individualne sklonosti i sposobnosti i da ih razvijaju, da steknu svest o sopstvenom poreklu, kulturi i tradiciji naroda kome pripadaju, ali i sredine u kojoj žive, uz punu otvorenost prema drugima i poštovanje svih različitosti. Ako se ponuđeni Predlog zakona usvoji, u centru reforme obrazovanja za koju preuzimamo punu odgovornost biće oni koji reformu treba da sprovedu u praksi, čijem poverenju, stručnosti i savesti prepuštamo decu i omladinu Srbije, naše najdragocenije javno dobro, najvažniji resurs i najvredniju kapitalnu investiciju. Na kraju, želim da naglasim da Srbiji nedostaje državna strategija obrazovanja, koja će uzeti u obzir sve bitne činjenice: dakle, demografski faktor, ukupnu društvenu klimu i uslove, projekciju privrednog razvoja i kadrova koji taj razvoj treba da ostvare. Ali, to ne može biti zadatak samo Ministarstva prosvete, već i odgovarajućih stručnih i naučnih institucija, drugih resornih ministarstava, Vlade u celini, ali i ovog doma u kome se danas nalazimo. Zahvaljujem članovima Odbora za prosvetu Narodne skupštine Republike Srbije na angažovanju da kroz razmatranje predloženih amandmana doprinesu poboljšanju ponuđenih rešenja. Nažalost, neke predloge i sugestije nismo mogli da uvažimo zbog toga što praktično postoji jedan međunarodni model državnog uređenja i odnosa centralnih i lokalnih vlasti. Mi smo u obavezi da tu matricu primenjujemo, čak i onda kada nam se čini da bismo određene probleme u našoj državi na drugačiji način lakše regulisali. Evropske integracije podrazumevaju niz kompromisa i usklađivanja, ali oni su neophodni ukoliko ne želimo da budemo pusto ostrvo usred naseljenog sveta. Hvala vam.
Hvala. Po Poslovniku? Izvolite, narodni poslanik Nataša Mićić. [[Žagor.]]
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, reklamiram povredu člana 79. Poslovnika: "Predsednik Narodne skupštine pisanim putem određuje dan i čas održavanja sednice Narodne skupštine, sa predlogom dnevnog reda najmanje sedam dana pre dana za koji se saziva sednica". [[Smeh.]] Drugi stav glasi: "Izuzetno, obaveštenje o vremenu održavanja sednice i dnevnom redu može se dostaviti i u kraćem roku, pri čemu je predsednik Narodne skupštine dužan da na početku sednice obrazloži takav postupak". (Glasovi: Gde si bila.) Dame i gospodo, meni je poznato da je predsednik Skupštine na početku ove sednice obrazložio zašto je u kraćem roku zakazao sednicu i dostavio dnevni red, ali ovde se radi o povredi člana 80. stav 2. u kome se ovo tumači kao – izuzetno, a ne kao – pravilo. Samo bih želela da mi predsednik Skupštine da obrazloženje koliko je sednica zakazano po pravilu, a ne po izuzetku. Dakle, ne može se izuzetak tumačiti kao pravilo, uz puno razumevanje da smo zemlja u tranziciji i da želite da postignete što više, ali, naravno, nikako time da jedan izuzetak bude pravilo. Molim predsednika, odnosno predsedavajućeg da mi da obrazloženje.
Mislim da je predsednik Skupštine na početku dao obrazloženje. Ako niste zadovoljni tim obrazloženjem, možete da tražite da se o tome glasa i u danu za glasanje će se glasati da li je Poslovnik povređen ili nije.
Nisam zadovoljna obrazloženjem, pošto sam rekla da znam da je dato na početku objašnjenje, nego tražim objašnjenje zašto se izuzetak tumači kao pravilo.
U danu za glasanje Skupština će se izjasniti o vašem predlogu.
Hvala, gospodine predsedavajući. Na osnovu člana 96. javljam se ponovo za reč, to je povreda Poslovnika po članu 157.
Ne, molim vas, morate zaista da odete na mesto, pa ćemo onda...
Pa to vam je radi uštede i efikasnosti, a svejedno ću sa mesta da ponovo pokažem Poslovnik. [[Žagor.]] Molim vas, pročitajte član 96. Znači, dobijam reč po završetku izlaganja prethodnog govornika. Pozivam se na član 96.
Koji stav? (U salu ulazi predsednik Skupštine.)
Odlično. Gospodine predsedniče, pozivam se na član 96. (Glasovi: Vrati se na mesto.) Pošto niste uradili nov Poslovnik, moram iz ovog – "narodnom poslaniku koji želi da govori o povredama ovog poslovnika, predsednik Narodne skupštine daje reč odmah po završenom izlaganju prethodnog govornika. Narodni poslanik dužan je da navede koja je odredba, po njegovom mišljenju, povređena (što sam uradila), u čemu se sastoji povreda, s tim što može govoriti najduže tri minuta, pri čemu se ne računa vreme potrebno za citat." Da li sam dobila reč, gospodine predsedniče? Reklamiram povredu člana 157. Poslovnika. Citiram: "Zakon se može izuzetno doneti i po hitnom postupku. Po hitnom postupku može da se donese samo zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide, a nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo bi da prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija". Drugi stav glasi: "Predlagač zakona je dužan da u pisanom obrazloženju predloga zakona navede štetne posledice koje bi nastale zbog nedonošenja ovog zakona po hitnom postupku". Gospodine predsedniče, u stavu 2. člana 157. traži se kumulativno ispunjenje uslova. Dakle, da se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide, i posebno da se navedu štetne posledice nedonošenja tog zakona. U obrazloženju koje smo dobili od predlagača zakona, koje je prilično nemušto, ne postoji ispunjenje prvog uslova, odnosno nisu navedene te okolnosti, pa bih molila predlagača zakona, a u skladu sa članom 220. i predsednika Odbora za pravosuđe, da nam dostave obrazloženje – koje su to okolnosti koje se nisu mogle sprečiti. Htela bih da podsetim sve narodne poslanike da je ovaj zakon, koji je danas na dnevnom redu, kako je i sama ministarka rekla, jedan veoma značajan zakon kojim se reguliše materija koja jeste najosetljiviji i najvažniji deo našeg društva, a to su naši mladi. Stoga molim ministarku, u skladu sa članom 220, da ga ne citiram, a ako hoćete mogu i da ga citiram, da mi da obrazloženje – koje su to okolnosti, a koje nisu. Vreme za citat, po članu 96, ne računa se. Vreme je da naučite nešto.
Znam, naravno, hvala. [[Žagor.]] Dame i gospodo narodni poslanici... samo trenutak. Mogu li da zamolim za malo pažnje. Nema razloga za negodovanje, javio se po Poslovniku narodni poslanik Gašo Knežević, pa po Poslovniku narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. U međuvremenu, molim... oprostite... (Nataša Mićić, sa mesta: Prvo neka ministar da obrazloženje.) ... naravno, pa, molim vas, gospođo Mićić, pa obaveza predsednika Narodne skupštine je da svima koji traže po Poslovniku da objašnjenje. A, naravno da ćemo pozvati i ministra da da obrazloženje. Pa, to je najnormalnije, ali vas molim za malo strpljenja. Nemate razloga da ... Istovremeno molim stručnu službu, pošto je prekjuče, na početku, pročitano obrazloženje i naveden osnov, a pošto je, naravno, bila pripremljena i dodatna argumentacija, da mi se donese iz sekretarijata, molim vas, početak sednice, jer neki poslanici očito nisu bili tu i ne znaju objašnjenje po Poslovniku, pa ga danas traže. Pročitaćemo ga ponovo, nije teško. Izvolite, gospodine Kneževiću, izvinite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo, gospođo ministarko, poštovana gospodo, takođe bih hteo da reklamiram član 157, jer ono što je u obrazloženju zakona napisano je prepisano iz Poslovnika i nema nikakvog ozbiljnijeg obrazloženja, zapravo samo je prepisan Poslovnik. Takođe, ukoliko ovako prođe, tražim da se Administrativni odbor izjasni o tome.
Gospodine Kneževiću, da ne biste bili samo na pogrešnom tragu, odavno je doneta odluka da se ne izjanjava Administrativni odbor, nego Skupština tokom rada ovog saziva.
Hvala. Nisam proceduralista. Hvala vam puno. Drugo, reklamiram član 90. - ukupno vreme za raspravu u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova. Predlažem dupliranje vremena. Razlozi su sledeći. Zakon je donet po hitnom postupku, kao i svi drugi koje je donela ova skupština. U proceduri njegovog donošenja, između perioda kada je od nacrta prerastao u predlog na sednici Vlade, nije obavljena nikakva rasprava, ni jedne vrste. To je jedan razlog. Zbog toga bi trebalo dozvoliti ovoj skupštini da bar deo rasprave ozbiljnije sprovede. Slažem se sa gospođom ministarkom, zbog važnosti zakona i naša javnost pokazuje veliki interes za ovim zakonom, mislim da je prilika da se ta rasprava i pred javnošću, pred kamerama sprovede. Zatim, na sam zakon ima jako puno amandmana, što pokazuje da postoji veliki interes ne samo javnosti, za koju znam da postoji, nego i poslanika ove skupštine. Zbog toga ću vas zamoliti da stavite na glasanje predlog da se vreme potrebno za raspravu duplira. Hvala.
Hvala vama. Nažalost, nisam u mogućnosti da vraćam vreme unazad. Kao što znate, tačka predloga za produženu raspravu je prošla i počeo je pretres. Po Poslovniku, narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine predsedniče, izašla sam da reklamiram član 202. Poslovnika. Naime, u javnosti se čulo da je ministar za privredu, gospodin Maršićanin, koji je inače i predsednički kandidat ove koalicije koja podržava Vladu, podneo ostavku. Verujem da je to istina. Ali, ako je to istina, ta ostavka je u skladu sa članom 202. trebalo da bude podneta predsedniku Skupštine, a predsednik Skupštine je morao na prvoj narednoj sednici, a to je ova sednica, da omogući poslanicima i Skupštini da se ta ostavka konstatuje [[Glasovi iz klupe: Konstatovano je.]] Izvinjavam se ako mi je to promaklo, nisam imala prilike da to vidim. Obzirom da smo ovu sednicu počeli sa dva dana zakašnjenja i da smo kuburili sa kvorumom, očigledno je da je meni nešto promaklo. Izvinjavam se poslanicima, ali nisam imala prilike da vidim tu kosntatovanu ostavku ni u materijalu. Hvala.
Čuli ste i od poslanika, ostavka ministra za privredu i privatizaciju Dragana Maršićanina je u pisanom obliku podneta predsedniku Skupštine, koji je sa time upoznao na prvoj sednici, to je bila Jedanaesta sednica. Skupština je upoznata, ostavka je konstatovana, ima tome već 15-20 dana, a i svi poslanici su dobili u pisanom obliku. Molim poslanike da prisustvuju, ne odnosi se na vas, na sednicama i prate šta se dešava, ne odnosi se na vas, već na ono prethodno, ili da prate materijale. Možemo da podsetimo one koji nisu bili ovih dana: ova sednica je počela tako što je pročitao obrazloženje razloga za sazivanje sednice u kraćem roku i drugog dana od dana u kojima se, prema članu 81. stav 1. Poslovnika, održavaju sednice. Ako se slaže većina, da manjini koja ovih dana nije učestvovala u radu Skupštine pročitam još jednom. Lakše je da pročitam još jednom. "Saglasno članu 80. stav 2. i članu 81. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao izuzetno za petak, a odložio za ponedeljak, kao i u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 80. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri i usvoji Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, Predlog zakona o lekovima i medicinskim sredstvima i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, za koje je predlagač, Vlada Republike Srbije, predložila da se razmotre po hitnom postupku." Ovo je predsednik Skupštine pročitao u ponedeljak u 16,00 časova, u direktnom TV prenosu. Ako niste zadovoljni podsećanjem i objašnjenjem, Narodna skupština će, shodno Poslovniku, u danu za glasanje o tome da se izjasni. Imate još neku povredu Poslovnika. Izvolite. Samo radi efikasnosti, da vam pomognem, nadam se da nije primedba na dopunu dnevnog reda, jer sam se poslužio analogijom i imam dokumentaciju o analogiji sa dopunama dnevnog reda prošle godine. Ne bi bilo prijatno.
Gospodine predsedniče, nisam reklamirala odredbu člana 79, koja ukazuje na to da je predsednik dužan da nam da objašnjenje zbog čega je u kraćem roku sazvao sednicu, nego sam reklamirala stav 2, gde se govori da to može da se radi samo izuzetno. Ali u ovom sazivu to je pravilo. Zato pitam i tražim da mi se dostavi podatak - koliko je sednica zakazano po pravilu ovog poslovnika, a koliko po izuzetku? Sada reklamiram povredu člana 221. Poslovnika. Citiram - "narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenja i objašnjenja od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionerau drugim republičkim organima i organizacijama, o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, a koja su mu potrebna za ostvarivanje funkcije narodnog poslanika." Već sam u prethodnom izlaganju zatražila da mi gospođa ministarka i predsednik Skupštine objasne, po povredi člana 157, koje su to okolnosti koje nisu mogle da se predvide, pa je zbog toga ovaj zakon podonet. Još jedno pitanje za ministarku - kada misli da se nastavni kadar obuči i da se deca pripreme, za dva meseca u toku leta, da se odštampaju udžbenici i sve drugo. Dakle, tražim objašnjenje od predsednik Skupštine i od ministarke. Zahvaljujem.
Hvala vama. Hoćete li u pisanom obliku ili usmeno? (Usmeno.) Onda vas molim, stojim vam na raspolaganju u kabinetu u ponedeljak 31. maja 2004. godine u 12,00 časova za sva objašnjenja, da ne bismo lišavali građane vremena u kome rade, pošto nije neophodno da se tokom samog zasedanja podnese. Molim vas, ovo je ozbiljno, nema razloga za uzbuđenje. Molim vas, gospođo, ne kažem vama, nego poslanicima. Nema razloga za ovu reakciju. Budite ljubazni, važni su zakoni, normalne su tenzije, razumem sve poslanike što su tenzije porasle, važno je da se striktno držimo Poslovnika, da radimo svoj posao i shodno tome molim i ministra za obrazovanje da nam takođe da obaveštenje sa kojim bismo upoznali narodnog poslanika koji u prethodnom periodu nije dobio adekvatno obaveštenje, u ovom slučaju Gospođu Mićić, i svakog poslanika koji to traži ubuduće. Kao i do sada, moći će da dobije, bilo u pisanom, bilo u usmenom obliku, svaku vrstu razjašnjenje koja je moguća. Zahvaljujem. Još jednom po Poslovniku, gospođa Mićić. Pravo poslanika je da se javlja po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine predsedniče, zahvaljujem na pozivu i doći ću vrlo rado i privatno ako treba u vaš kabinet da razgovaramo, ali ovu odredbu reklamirala sam zato što mislim da je to važno zbog javnosti i činila sam to ne radi sebe nego radi javnosti. Smatram da je ovaj zakon sadrži jednu od najosetljivijih i najvažnijih materija koje ova skupština treba da reguliše. Prema tome, smatram da je narodnim poslanicima potrebno da imaju obrazloženje zašto se ovaj zakon donosi ovako na brzinu i po hitnom postupku. Podsetiću da je u prethodnom sazivu ovakav zakon stajao nekoliko meseci u proceduri i da nije donošen po hitnom postupku. Tražim, radi javnosti i radi nadrodnih poslanika, da dobijemo javno obrazloženje.
Zahvaljujem na vašoj dobronamernosti, ali zakazao sam sastanak zvanično. Ne koristim govornicu za privatne odnose. Rekao sam ponedeljak iz vrlo jednostavnog razloga, predsednik Skupštine je na putu u četvrtak, petak i subotu. To je jedini razlog. Dobili biste mnogo pre objašnjenje, a hoću da bude adekvatno. Pošto je važno da javnost zna, zakon je dostupan poslanicima preko 20 dana i o tome ćemo tokom pretresa razgovarati. Taj period je korišćen za različite dogovore, usaglašavanja i u uvodnom obraćanju ministarka je obavestila da je veliki broj amandmana usvojen, neki nažalost nisu mogući, što je sve deo upravo prisutnosti zakona i zainteresovanosti svih poslanika koji su stručni i zainteresovani da rade po ovom pitanju. Molim vas da nastavimo rad. Da li izvestioci Odbora žele reč? Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, ispred Odbora za prosvetu.
Uvaženo predsedništvo, poštovani narodni poslanici, čast mi je i zadovoljstvo da u ime Odbora za prosvetu Narodnoj skupštini podnesem izveštaj o Predlogu izmena i dopuna Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Obrazovanje predstavlja oblast od strateškog interesa za svaku državu. Takav sistem po prirodi stvari mora odražavati jedan stepen konzervativnosti, koja se ogleda kroz brigu o očuvanju tradicionalnih obrazovnih i etičkih vrednosti društva. Istovremeno, on mora biti otvoren za sve izazove sadašnjosti i ka svemu onome što donose mnogostruke promene kojima je savremeni svet izložen na svim poljima. Nije lako na ispravan način istovremeno odgovoriti izazovu konzervativnosti i modernizaciji sistema. Devedesete godine prošlog veka stavile su obrazovne sisteme evropskih zemalja pred ovu veliku dilemu. Pojedine zemlje su ih rešavale na različite načine, ali je ipak zajednička crta nesumnjivo vezana za velike promene unutar sistema, kako u organizacionom tako i u sadržajnom smislu. Nijedna od ovih promena nije prošla bez žustrih debata koje su izazivale konflikte među različitim društvenim grupacijama. Zarobljena u svojoj izolovanosti, Srbija je u poslednjoj deceniji prošlog veka propustila priliku da svoj sistem obrazovanja prilagodi i okruženju i sopstvenim potrebama. Preduslov za uspešno restrukturiranje ovog najvećeg sistema u Srbiji, u kome radi preko 100.000 ljudi, a u njega je uključeno više od milion učenika i studenata, svakako treba da bude opsežna javna rasprava. Svaka promena mora biti zasnovana na relativno širokom pedagoškom, političkom i opštedruštvenom konsenzusu, kolikogod do njega realno nije lako doći. Naš obrazovni sistem bio je tokom prethodne tri godine izložen značajnim modernizatorskim i inovacionim pokušajima. U mnogo čemu entuzijazam reformatora podsećao je na čuvenu reformu koja je polovinom 70-tih godina zahvatila nekadašnju Jugoslaviju, a poznata je pod nazivom Šuvareva reforma. Šuvareva reforma bila je, podsetimo se, oslonjena na obrazovna iskustva Švedske, koja se tada smatrala predvodnikom inovacija u obrazovanju i za svoj model dobila izuzetna priznanja od strane Uneska. Nažalost, na prostoru Jugoslavije primena švedskog obrazovnog modela završila se katastrofom, čije su posledice osetile mnoge generacije, a reforma je zaustavljena gotovo posle čitave decenije, ostavljajući dugotrajne traume, kako unutar samog obrazovnog sistema tako i u široj javnosti. Proučavajući sistem tzv. Šuvareve škole, spreman sam da tvrdim da je na nivou apstraktnog teoretskog modela taj koncept dobro postavljen, ali je propao zato što nije korespondiraosa našom stvarnošću, praksom i tradicijom. Na neki način ta priča se ponavlja i danas u skoroj prošlosti. Visoki ciljevi zaneli su nosioce sistema reforme obrazovanja iz prethodnog perioda. Umesto da probleme koji su realnost na putu reforme rešavaju često su ih u praksi zaobilazili. Reforma se saplela već tokom javne rasprave, koja se odvijala u tri faze, poznate pod radnim naslovima – Razgovori o reformi, Mi u reformi i Razgovori o kurikularnoj reformi. Umesto da legitimitet za reformu, koja je već na startu posrnula, potraže kroz nove pristupe, reformatori su novodno hrabro nastavili napred, pokušavajući da metodom postrevolucionarne isključivosti nametnu svoje viđenje ovih značajnih procesa. Polemike koje su potom usledile dovele su do veoma značajne polarizacije pedagoške javnosti, stvorivši atmosferu za i protiv, sa međusobnom argumentacijom koja je izgubila svaku konstruktivnost. Svi navedeni razlozi naveli su, s pravom, Ministarstvo prosvete i sporta da predloži izmene i dopune Zakona o osnovama sistema vaspitanja i obrazovanja, sa ciljem vraćanja ovog važnog pitanja u okvire pogodne za kvalitetnu diskusiju. Izmenama se sva pitanja koja su sporna vraćaju na ponovnu diskusiju, ali se zadržava ono što je nesumnjivo značajni inovacioni doprinos prethodnog perioda. Najznačajniji kvalitet koji donose ove izmene zakona vezan je za formiranje nacionalnog prosvetnog saveta kao tela u kome će se rasprava o načinu i tempu reforme voditi u narednom periodu. Verujemo da će iz rada ovog tela proizaći platforma o pravcima reforme obrazovanja oko koje će se stvoriti široki konsenzus neophodan za tako značajan i izuzetan posao. Iz svih navedenih razloga Odbor je stao iza predloga Ministarstva da se kroz izmene Zakona spreči moguća stranputica reforme sistema obrazovanja, a ova problematika otvori za široku i veoma argumentovanu raspravu. Većina članova Odbora smatrala je da predloženi nacionalni prosvetni savet mora biti telo u kome će se ove pedagoške i stručne rasprave voditi. Zbog značaja obrazovanja preovladalo je mišljenje da se nacionalni prosvetni savet formira kao telo odgovorno Skupštini, sa zadatkom stvaranja nacionalne strategije u obrazovanju. Rezultate njegovog rada i diskusije svakako bi trebalo politički verifikovati u Skupštini. Ceneći ovako odmeren i odgovoran pristup Ministarstva prosvete i sporta prema veoma ozbiljnoj problematici obrazovanja, članovi Odbora su se gotovo konsenzusom, uz samo jedan glas protiv, odlučili da podrže Predlog izmena i dopuna Zakona i preporuče Skupštini Srbije da ga prihvati.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke.
Za razliku od gospođe Mićić, koja nema moralno pravo da interveniše povodom nepravilnostima koje su evidentne, jer je u prethodom periodu sedela na mestu predsedavajućeg Narodne skupštine Republike Srbije i radila isto ono što radi i sadašnje rukovodstvo, u ime poslaničke grupe SRS želim da izrazim nezadovoljstvo zbog načina na koji se ove sednice sazivaju i utvrđuje dnevni red. Mi iz SRS imamo potpuno moralno pravo, jer smo na te nepravilnosti ukazivali i u ranijem periodu. To se ponavlja i u ovom sazivu. Za ovih 80 dana, koliko Vlada Republike Srbije funkcioniše, možda nijedan predlog nije stigao u redovnoj proceduri. Sve je bilo po hitnom postupku, sve je bilo na brzinu, sve je bilo lišeno mogućnosti da poslanici kvalitetno prouče materijal i daju kvalitetne amandmane. Takođe, predsednik Narodne skupštine je malopre rekao nešto što nije tačno, što ne stoji, a to je njegovo tvrđenje da smo dobili ovaj zakon pre 20 dana. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o obrazovanju smo dobili u ponedeljak, ne sećam se tačno koji je datum bio, ali je to bilo pre devet dana, a ušao je u Skupštinu 14. maja. Znači, pre 12 dana je primljen od strane skupštinske službe. Sednica je bila zakazana za petak. Znači, od ponedeljka do petka je bilo neko vreme koje je ostavljeno poslanicima da mogu da se pripreme i intervenišu amandmanima, što je izuzetno kratko. Izgubili smo petak i ponedeljak zbog nagodbi i trgovine među koalicionim partnerima i sada se vrši pritisak, da ne kažem ucene poslanika, da se sve ovo mora završiti do petka u 24,00, kako bi u ovom redovnom zasedanju bilo završeno. Čak se i medijskim putem vrše određeni pritisci na narodne poslanike. To je ono što je sporno. Poslanici SRS u Odboru za prosvetu su na 2. sednici, pre dva meseca, tražili i zahtevali od Ministarstva, odnosno Vlade Republike Srbije da se izjasni u najkraćem mogućem roku, a to je bilo sedam dana, Odborom je predsedavao gospodin Ljušić, povodom postojećeg Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Hteli smo da znamo tada da li ova vlada podržava postojeći tzv. "Gašin zakon" ili ga ne podržava; da li ima nameru da nešto menja ili ne? Mi smo želeli promene ovog zakona. Da smo dobili jasan stav onda, mi bismo danas pripremili naš predlog i verovatno obezbedili i većinu u ovoj sali da se on izglasa. Ministarstvo je ćutalo skoro dva meseca i onda su počele u javnosti, u medijima, izjave da će se nešto menjati. Ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o osnovama sistema obrazovanja, koji je pred nama, nije idealno, ni celovito rešenje. Međutim, on je bolji od prethodnog zakona, izvinjavam se gospodinu Kneževiću, moram taj zakon tako da nazivam, jer je znatno kraće, jednostavnije i razumljivije za javnost, bolji je u tome što u znatnoj meri suspenduje onaj "Gašin zakon". To je ono što je bolje i svaki zakon posle onog "Gašinog zakona" verovatno je bolji za građane Republike Srbije. Najpre ću u nekoliko rečenica da vas podsetim, mada većina poslanika i zna, ali mislim da naša javnost nije potpuno upoznata sa načinom na koji je "Gašin zakon" sprovođen u Srbiji i sa posledicama koje je mogao proizvesti da je duže ostao u upotrebi. Evo nekoliko rečenica. Čak je Eparhija žička Srpske pravoslavne crkve izdala jedno specijalno vanredno izdanje Žičkog blagovesnika, koje je posvetila reformi obrazovanja po Gaši Kneževiću. Citiraću nekoliko rečenica iz ovog Žičkog blagovesnika, zarad javnosti, da se javnost upozna, oni koji ne znaju, koliko su bile pogubne posledice tog zakona. Citiram: "U toku letnjeg raspusta 2002. godine Ministarstvo prosvete i Vlada Srbije organizovali su kampove za učenike srednjih škola (kako bi se deca, navodno, družila i učila uz igru i odmor). Međutim, po završetku letnjih kampova, počele su u javnost da prodiru vesti o čudnim "radionicama" izvođenim u Sremskoj Mitrovici, na Tari, na Divčibarama. Deca su od strane pojedinih "edukatora" bila podvrgavana ponižavajućim radnjama i raznim bestidnostima. Ministar prosvete Gašo Knežević je priznao da je u Sremskoj Mitrovici bilo neobičnih pojava. Evo njegove izjave: "U jednom momentu igrali su neku igru "Donesi – donesi" i devojčica, da bi uštedela vreme, umesto da donese grudnjak, što je naloženo, jer sa vremenom donošenja grudnjaka se skupljaju poeni za svoju ekipu, skida taj grudnjak. Vreme trajanja manje od 30 sekundi. Potpuno zatvoreno mesto, nema vojske, nema nikoga, klinci su tu, domah joj dobacuju nešto, ona se oblači i dva muškarca koje je ponela atmosfera takođe se skidaju, isto 30 sekundi ili manje, oblače se, i tačka. U tom momentu, u tih 30 sekundi, niko nije reagovao. Edukatori, profesori, niko nije reagovao. Ono što lično zameramo niškim nastavnicama jeste što nisu reagovale, ali su, gospodo moja, slikale foto-aparatom. To je pitanje morala, više nego morala devojčice koja je skinula grudnjak". (Na pitanje novinara zašto deca nisu donosila loptu umesto grudnjaka, ministar je odgovorio da u "kampu ima i lopti, pa ima i grudnjaka.") Primer iz Sremske Mitrovice je najdrastičniji, ali i drugde su se dešavale čudne vežbe. Zanimljivo je napomenuti da su izvođači u edukativnim radionica đacima rado pričali protiv autoriteta profesora i često sprečavali profesore, koji su decu doveli u kampove, da prisustvuju radionicama. Drugi vrlo upečatljiv primer Gašinih edukativnih radionica je scenario za obradu nastavne jedinice o svetom Savi, primenjen u sedmom razredu Osnovne škole "Braća Ječmenica" u Užicu. Jedna grupa učenika je imala zadatak da napiše intervju sa svetim Savom. Evo kako je ta intervju izgledao: "Kako se danas osećate? – Osećam se mrtvo; Kada se vraćate na nebo? – Prvim JAT-ovim avionom; Ko vam je napravio tu jež frizuru? – Ilija Gromovnik; Gde vam je oreol? – Ostao u mašini za pranje; Šta mislite o prosvetnim radnicima? - Žao mi je što moraju da prose između časova". Ovim sam završio citiranje Žičkog blagovesnika. Ove i sve druge negativne pojave koje su se dešavale u proteklih nekoliko godina nisu originalne ideje prethodnog ministra Kneževića. On je samo bio oruđe u rukama globalnih ideologa, proizvodnje postmodernog deteta, iza kojih stoji Đerđ Soroš ili Džordž Soroš, kako ga već zovete, mađarski Amerikanac, koji je preko Fonda za otvoreno društvo finansirao mnogobrojne nevladine organizacije u Srbiji, čiji je jedini cilj da unište sve ono što nosi nacionalni predznak, preko raznoraznih seminara i radionica. Cilj je razoriti srpsku tradiciju i kulturu. Šta se nudi predlogom koji je pred nama? Ovaj predlog, za razliku od onog "Gašinog zakona", nema jasan cilj. To je osnovni njegov problem. "Gašin zakon" je bio jasan, imao je jasan cilj, sa kojim se mi duboko ne slažemo i nismo se slagali prošle godine, ali za razliku od njega, ovaj predlog nema jasan cilj. On je pokušaj kompromisa između "Gašinog zakona", zahteva međunarodne zajednice i nečega što bi trebalo da bude tradicija srpske kulture i srpske nacije. (Predsedavajući: Da li koristite i narednih 10 minuta?) Da. Pokušaću u ovih desetak minuta da ukažem na neke osnovne stavove i ideje ovog predloga i da ponudim građanima Srbije i ono što SRS na tom planu želi da kaže. Prvo, ovaj predlog kao značajnu novinu uvodi nacionalni prosvetni savet. To je novo telo koje zamenjuje tri saveta prema prethodnom zakonu, odnosno postojećem zakonu; naziv je - nacionalni i prosvetni savet, i to je ono što je dobro; dobro je što ovo telo bira Narodna skupština. Međutim, u ovom predlogu, pored ovog saveta, nacionalno-prosvetnog saveta koji ima mogućnost da formira komisije, stalne i povremene, ovaj predlog predviđa i formiranje zavoda za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja i za vrednovanje kvaliteta u oblasti obrazovanja, i oni bi bili vladino telo, odnosno vladine ustanove. Znači, njih formira Vlada Republike Srbije. U okviru zavoda, odnosno prvog od ta dva zavoda, formiraju se četiri centra kao obavezna, a omogućene su i druge organizacione jedinice, odnosno razni stručni timovi. Sve ovo nas navodi na pomisao i na zaključak da se neće ništa učiniti na planu racionalizacije, birokratije, koja je prethodnim, odnosno još uvek postojećim zakonom predviđena. Na ovaj način, ako ovo sve ovako ostane, opet ćemo imati glomaznu birokratsku strukturu, glomazan aparat, samo prepakovan na malo drugačiji način. Mi iz SRS se zalažemo da se ovo pojednostavi, da ovi zavodi ne funkcionišu kao posebna ustanova, već da u okviru nacionalnog saveta formiramo stalne komisije koje bi se ovim pitanjem bavile. Ono što je sporno kod ovog saveta jeste i način izbora članova ovog saveta. Predviđeno je da to radi Skupština i to nije sporno. Međutim, predviđeno je u članu 3. Predloga zakona da predlaganje članova saveta vrše neke institucije, organizacije i udruženja. Faktički, ovim predlogom se nameće obaveza, i to je ono što je sporno, raznoraznim institucijama i udruženjima da moraju predložiti svoje kandidate u ovaj nacionalni savet. Prosto je neverovatno, jer kako možemo mi nametnuti jednim zakonom obavezu nekome ko nije zainteresovan možda za taj zakon i za tu oblast. Ovde se pominje, pored ostalih, a trebalo bi da budu zainteresovani i recimo Udruženje poslodavaca Srbije. Ne mogu da shvatim kako ovo udruženje može da ima interes i da li ga uopšte ima za oblast obrazovanja, ko ga može prisiliti da kandiduje jednog svog člana u ovaj savet; ili, sindikati koji su reprezentativni u Srbiji takođe treba da se usaglase oko jednog člana. Gospodo, ti sindikalci se ne mogu saglasiti oko onog osnovnog, mislim na onu osnovnu delatnost, to su prava radnika, ne mogu da se usaglase da stupe u štrajk, a kamoli da se usaglase oko toga ko će ih predstavljati u ovom savetu. Sledeća stvar na koju želim da ukažem to je položaj organa upravljanja, pre svega, direktora škole. Po ovom predlogu, koji je otišao korak dalje u negativnom smeru u odnosu na onaj prethodni zakon, to je jedna inovacija koja je uvedena ovde, to je ispit za direktora škole. Postojeći zakon predvideo je obuku direktora škole, a sada se ide dalje, uvodi se ispit, tako da onaj ko želi da konkuriše za mesto direktora mora da položi ispit za direktora škole. Mi imamo problem, jer se u Srbiji vrlo malo kvalitetnih ljudi prijavljuje na konkurse za direktore. Ako sada usvojimo i ovo na ovaj način, usvajamo jednu obavezu onome ko želi da se kandiduje da mora položiti taj ispit, a u Predlogu zakona stoji da troškove polaganja snosi kandidat koji polaže. U ovoj materijalnoj situaciji, koja je izuzetno teška za prosvetne radnike, biće vrlo teško pronaći i motivisati kvalitetne ljude da konkurišu za mesto direktora, ako oni imaju obavezu i da plate sve troškove tog ispita, znači, da spreme ispit i da plate sve troškove. Sa druge strane, šta mu taj ispit donosi: neizvesnost. On mora, da bi konkurisao, da bi se prijavio, da ima taj ispit položen, jer niko i ništa mu ne garantuje da će biti izabran za direktora. Ovo se pravda time što direktor obavlja raznorazne pravne poslove koji nisu stručni iz profesionalne struke i da treba da poznaje raznorazne druge zakone. Gospodo, ne može direktor završiti pravni fakultet na jednom ovakvom ispitu. Sa druge strane, ako se ne izabere u jednom mandatu, već posle četiri ili osam godina, ko garantuje da će ti propisi biti važeći, a pogotovu sa godinama u kojima je on polagao ovaj ispit. Mi smatramo da je ovo bespredmetno, da treba izbaciti i da treba ostaviti ono postojeće stanje koje smo do sada imali. Takođe, naša zamerka je i na sam pojam licence koja je uvedena postojećim zakonom, Gašinim zakonom, i koja je opstala u ovom zakonu, mada je malo procedura oko licence izmenjena. Naime, ovde se predviđa polaganje ispita za licencu, ali, za razliku od Gašinog zakona, ovde licenca ima trajni karakter. Po Gašinom zakonu licenca je svake pete godine morala da se produži, a ona ovde ima trajni karakter, s tim što postoji mogućnost da se licenca suspenduje zbog povreda radnih obaveza ili da se trajno ukine. Mi smo za postojeće rešenje, odnosno ono prethodno rešenje, a to je rešenje stručnog ispita, mi smo za to da prosvetni radnici polažu stručni ispit, kao što su i ranije polagali, da je to sasvim dovoljno da bi se čovek osposobio za rad sa decom i da to rešenje zadržimo, da ne uvodimo sam pojam licence, koji nije adekvatan uopšte, a pogotovu ovaj ispit za licencu. Takođe, ono što je za nas sporno, to je nadležnost ministarstva. Po ovom predlogu, ministarstvo je dosta rasterećeno. Mnoge nadležnosti koje bi trebalo da pripadnu samom ministarstvu sada su prebačene na neke druge organe, tako da je ministarstvo faktički ostalo kao jedan formalni organ. Ministarstvo ne donosi nastavne planove i programe. Njih sada donosi nacionalni prosvetni savet i to je po nama sporno. Ministar prosvete je persona, lice koje stoji iza celog sistema obrazovanja; on mora biti upoznat sa svim pojedinostima koje su vezane za obrazovanje i ne može ministar prosvete biti van nastavnih planova i programa, biti neupoznat sa njima, čak on ne daje ni saglasnost na školske programe koje škole donose, odnosno organ upravljanja škole. Znači, organ upravljanja škole, školski odbor, može da donese školski program koji niko neće verifikovati. On ima obavezu da donese taj program prema nastavnom planu i programu koji su propisani od strane saveta, ali niko to ne pregleda da li je ispunio ili nije tu obavezu. Znači, nema tog kontrolnog mehanizma, nema saglasnosti ministra. Smatramo da je to nedopustivo. Takođe, pitanje izbora direktora. Po postojećem zakonu direktora škole bira organ upravljanja na osnovu konkursa, a po pribavljenom mišljenju nastavničkog veća. Po postojećem zakonu, koji nije u tom delu promenjen ovim predlogom, nastavničko veće daje mišljenje, ali to mišljenje ne obavezuje školski odbor. Igramo se demokratije, dajemo neke ingerencije zaposlenima u školama ... (Predsedavajući: Vreme, molim vas.) Izvinjavam se, citirao sam, pa bih vas molio da mi to ne računate.
Obračunaću vam, samo pazite na vreme.
Znači, mišljenja nastavničkog veća ne obavezuje, prema tome, zašto uopšte bacate prašinu u oči prosvetnim radnicima, jer to proizvodi mnoge negativne posledice. Prosvetni radnici, ako već znaju da to njihovo mišljenje ne obavezuje školski odbor, jednostavno kažu, pa zašto mi uopšte nekoga da predlažemo i glasamo o tome. Treba jasno i glasno reći da je osnivač škole Republika, Republika preko organa upravljanja, znači školskog odbora i direktora rukovodi školom, a direktora će izabrati organ upravljanja i nema potrebe da se nastavničko veće uopšte u sve to meša. S druge strane, nastavničko veće ima svoja tri člana u školskom odboru, koji su izabrani tajnim glasanjem i oni predstavljaju nastavnike u školskom odboru. Izvinjavam se što sam možda malo i produžio, nisam sve rekao, jer je sve nemoguće i reći u ovom kratkom vremenu, biće rasprave i povodom amandmana, gde ćemo reći ono što sada nije rečeno, a govoriće i naši poslanici u načelnoj raspravi. Želim samo da kažem generalno, ovo je pokušaj da se popravi nešto na brzinu i normalno da to nije dovoljno kvalitetno. Još jednom kažem, bolji je od prethodnog i dobro je da se suspenduje ono što je prethodno urađeno, ali mora se po ovom pitanju ostvariti konsenzus svih zainteresovanih i svih političkih subjekata u Srbiji. Bez tog konsenzusa sve reforme će biti kratkotrajne, svi zakoni će biti kratkotrajni. Mi imamo ovde problem, nisam uspeo da to kažem, problem nedovoljnih ocena, slabih ocena i popravnog ispita. Ovde je napravljena jedna greška, čini mi se da je ona tehničke prirode, nadam se da će biti ispravljena amandmanom. A ako ostane ovako, imaćemo nenormalnu situaciju da ćemo sedam dana pre kraja školske godine morati da menjamo da se umesto četiri slabe ide na popravni sa dve slabe. Mislim da je to tehnička greška i treba je izmeniti. Kažem, taj konsenzus o kome sam pričao je neophodan, međutim u uslovima političke nestabilnosti, koji sada vladaju u Srbiji i u ovoj skupštini, što smo videli prethodnih dana, nemoguće je taj konsenzus napraviti i zato bitni su i potrebni izbori što pre, i zato je bitno da 13. juna kandidat SRS pobedi, da Tomislav Nikolić bude predsednik Srbije, da ubrzo imamo i parlamentarne izbore i da dobijemo stabilnu radikalsku većinu u ovoj skupštini.
Hvala. Gospodin Knežević. Da li se javljate za repliku?
Da, replika.
Replika, narodni poslanik gospodin Knežević.
Gospodine Jovanoviću, da li ste saglasni da vas zovem Zlatan? Zlatane, prešli smo u viši stepen intimizacije. Javljam se za repliku, samo da vam kažem da ozbiljno uvažavam vaše izvinjenje i hvala vam zbog njega, a ovo ću zapamtiti kao slikovito naznačenje, skraćeno naznačenje jednog zakona i hvala. S druge strane, nešto bih vam rekao. Više od pola svoga vremena posvetili ste starom zakonu. To znači da je to jedna dobra gromada i samo želim prosvetnim radnicima da ga ne zaborave, ako danas izglasamo suprotno. Dakle, siguran sam da će ostati u njihovoj memoriji Zlatane, i nadam se da će se neki ponašati u skladu sa njim. Hvala.
Da li još neko od predstavnika želi reč? Narodni poslanik, ovlašćeni predlagač Milisav Petronijević, ispred Socijalističke partije Srbije.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS će glasati za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Izmene i dopune Zakona su neizbežne, jer se njima zaustavlja štetan proces produbljivanja krize u školstvu, destabilizovanja sistema, sa nesagledivim posledicama i po učenike i društvo. Ako od hitnog postupka postoji hitniji, onda bi ovaj zakon trebalo izmeniti po tom hitnijem postupku. I dok smo s jedne straneimali zahteve pedagoške javnosti i institucija, koje su i te kako merodavne da daju svoje mišljenje o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, od koga zavisi budućnost naših generacija i zemlje, tražili promene, s druge strane smo imali situaciju da o reformi obrazovanja pozitivne ocene daju samo oni koji su u njenom kreiranju učestvovali. Radi se o reformi bez valjane metodologije, reformi bez državnih opredeljenja u obrazovanju, u suštini usmerenoj na snižavanje kvaliteta obrazovanja učenika, iako je najavljivana po meri dece. Radi se o zakonu koji je represivan, sa naglašenim normativizmom, koji sputava stvaralaštvo stručnjaka, ograničava slobode, uvodi rekordan broj kontrola, što najbolje pedagoške radnike može oterati iz škola. Radi se o zakonu sa veoma jakom centralizacijom rukovođenja ove delatnosti i povećanom obespravljenošću pedagoških radnika. I njega je trebalo promeniti odmah. I dok je u školama, među pedagoškim radnicima i roditeljima, vladala neinformisanost, zbunjenost, zabrinutost i neizvesnost, do ignorisanja i obavljanja poslova po starom, s druge strane saznadosmo pre neki dan da se događalo nešto drugo: u isto vreme, dok su mnogi stručni ljudi bili potisnuti u stranu, zaposleno je novih 230 ljudi u Ministarstvu prosvete. Isplaćivani su enormni honorari, kažu po 50.000 evra. Za prevoz ugovora nisu bila dovoljna kola, morao je kombi i šta ćemo još saznati kao posledicu te reforme. Srbija ima pravo da sazna koliko je sredstava utrošeno, iz kojih izvora, na šta je sve utrošeno i tražimo da Ministarstvo te podatke saopšti javnosti. Predlog izmena i dopuna Zakona ćemo podržati i zbog onoga što se nalazi u obrazloženju ovog zakona, a to je što obrazovanje prilagođava i vremenu u kome živimo, i uslovima u kojima se nalazi naša zemlja i svi mi, što ga usklađuje sa potrebama društva, što istovremeno, a ne kao što je to bilo ranije, poštujemo tradicionalne vrednosti našeg obrazovnog sistema i potrebe usaglašavanja sa evropskim i školstvom razvijenih zemalja, što omogućava sistematičan, racionalan pristup promenama. Mi smatramo da je ovo samo delimična izmena jednog lošeg zakona. Verovatno da je to sada moglo samo toliko. Zato se zalažemo daizmene i dopune budu deo ukupne reforme, koja treba da se naučno projektuje, da se oslanja na pedagošku nauku, ali i na pedagošku praksu, koja treba da bude zaista po meri dece Srbije, ali i po meri ekonomije Srbije. Ona mora biti utemeljena i na analizi materijalne situacije obrazovanja, kadrovske situacije obrazovanja, organizacije i nastave i drugih oblika rada sa učenicima, kao i sa rezultatima. A imamo mnogo razloga da se ponosimo rezultatima, mnogi naši učenici su osvajali olimpijske, svetske medalje iz mnogih predmeta, kao i rezultatima u ostvarivanju ciljeva i zadataka i obrazovanja. Ali, sve to na osnovu državnog opredeljenja u obrazovanju i na osnovu u Skupštini prethodno donete državne strategije u obrazovanju i vaspitanju. Iz nje tek treba sve ostalo da izvedemo. Mi se zalažemo da se takva državna strategija donese. Da se u ovoj delatnosti obezbedi konsenzus, jer je obrazovanje i vaspitanje toliko značajna delatnost da njen razvoj ne sme da zavisi od toga ko je na vlasti, niti da ono trpi stranački uticaj. Zato smatramo da na tom pitanju treba da se postigne konsenzus, usvoji državna strategija, pa tek onda projekti, pa reforma. Na taj način bi se izbegli i stranački pristup i ne bi kako koja vlada dođe pravila neke svoje reforme itd. Osvrnuo bih se i na nekoliko pitanja iz zakona, samo na ona gde imamo nešto da dodamo, a ono što smo podržali ne bih ponavljao. Prvo na šta želimo da ukažemo, ali i da podržimo, jeste formiranje nacionalnog prosvetnog saveta, jednog koji zamenjuje tri. I, ne samo zato što zamenjuje tri, nego zato što je to nacionalni savet koga bira Skupština a ne Vlada, i zato što je to nacionalni savet koji je samostalno telo koje donosi, da ne nabrajam šta sve, a ne predlaže ministru. I, naravno, podržavamo što je on reprezentativan, ali upozoravamo na to da moramo voditi računa do kraja njegovog konstituisanja da on mora da bude i kompetentan. Bez uvrede, autoritet ne znači kompetentnost. Nemojte da isključimo ljude iz prakse, ljude koji poznaju problematiku obrazovanja i vaspitanja, koji znaju taj posao i koji su spremni na inovacije, na reforme u toj oblasti. U vezi sa tim mi smo podneli amandman i o tome ćemo detaljnije pričati. Kada je u pitanju Zavod za unapređivanje vaspitanja i obrazovanja, mi želimo da podržimo ovaj način organizovanja rada u ovoj oblasti, ali želimo i da upozorimo – ne mislimo da je dobro da u delu koji govori o zavodu ne stoji delatnost zavoda, a detaljno stoje delatnosti centra. Želim da upozorim da ne smatramo dobrim da se ti centri, koji se ukidaju, bilo ih je sedam, prenesu, uslovno da kažem, u zavod, pa da ih opet bude sedam i opet da bude isto. Pošto vreme ističe, kratko samo – želim da podržim ovu promenu vezanu za izbor direktora škole. Mi smo u praksi imali veoma loših situacija. Na primer, u Obrenovcu, u Tehničkoj školi "Buda Davidović", sad se više ne zove tako, jer ti borci iz antifašističkog rata više nisu u modi, izabran je direktor od strane školskog odbora na predlog nastavničkog veća. Nastavničko veće je izabralo školski odbor. To je dato na saglasnost ministru. Ministar je ćutao, direktor nije izabran. E, sad, ministar može da ćuti, direktor će biti izabran, a može da odbije samo u dva slučaja – ako nije u skladu sa zakonom i ako su poremećeni odnosi. Želim da upozorim, uz poršku svemu ovome, kod pripremnog obrazovanja na kratak rok od dve godine, da se izvrše sve materijalne i kadrovske pripreme, i na opasnost koja sledi u vezi sa tim. Ministarstvo je moglo da se upusti malo hrabrije u deo zakona koji govori o ocenjivanju. Vratite brojčane ocene. Još niko nije uspeo da nađe bolji sistem od brojčanog. Kad ga budemo našli, onda ćemo ga primeniti. Ako ništa drugo, isključite opisivanje iz drugog razreda. Isto tako, i kod udžbenika treba voditi računa da se udžbenici nalaze kao na pijaci, ima ih mnogo. Treba ih svesti na – jedan obavezni, a ne ovako gomila.
Da li još neko želi reč? Izvolite, Miloljub Albijanić.
Hvala. Gospodine potpredsedniče, gospođo ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Evropa je ušla u 21. vek sa zaključkom da znanje koje je stečeno u 20. veku predstavlja najznačajnije nacionalno bogatstvo. Naša zemlja, nažalost, u poslednjoj deceniji 20. veka je bila izložena ratovima, sankcijama, izolaciji. Moralne vrednosti su posrnule. Višepartijski sistem koji je nastao prikazivan je kao oblik anarhije i bezvlašća. Škola u takvim okolnostima nije ostala netaknuta. Rad je zavisio samo od entuzijazma pojedinaca. Prethodnu deceniju u školama označili su štrajkovi i to je jedini oblik borbe za dostojanstvo prosvetnih radnika. Da bi se vrednosni sistemi povratili, uspostavili, nažalost, potrebno je mnogo više vremena nego kada se oni ruše. Što se tiče izmena i dopuna Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, pročitaću vam osnovne ciljeve obrazovanja i vaspitanja. Pod jedan, jednaki uslovi školovanja za sve. Pod dva, obezbeđivanje osnovnog obrazovanja za celokupno stanovništvo. Pod tri, pospešivanje kako stabilnosti tako i društvenih promena, jer je zadatak školstva da pruža znanja i stvara stav poštovanja prema kulturnom i istorijskom nasleđu, društvenim institucijama i tradiciji naše zemlje i čitavog sveta. Sa druge strane, takođe spada u zadatke obrazovanja, da ono pospešuje inovacije i prenosi sledećoj generaciji metode sticanja znanja i prihvatanja odgovarajućih oblika ponašanja koji nam omogućavaju da postižemo dalji napredak. Bez jačeg utemeljenja u prošlosti, kao i u realnost u sadašnjosti, teško da se može postići napredak koji ukazuje na budućnost. A bez napretka i inovacija ugrožena je dugoročna stabilnost društva. Sledeći cilj je priprema dece za život kao odraslih, naročito u oblasti rada, slobodnog vremena, porodice i društva. Stvaranje motivacije kod učenika da se dalje obrazuju i da se pripremaju za život u svetu koji se nalazi u stalnim promenama. I, naravno, jedan važan cilj je i osećanje prijatnosti kod dece koja idu u školu. Pročitao sam vam ciljeve obrazovanja i vaspitanja, i to zajedničke ciljeve Evropske unije. Ciljevi koji su utkani u ovaj zakon uklapaju se u ciljeve obrazovanja i vaspitanja u Evropi. Sledeća tačka kojom posebno želim da se bavim je organizacija i struktura školstva. Ovde je bilo puno polemike u javnosti o strukturi koja je u važećem zakonu: tri plus tri plus tri. Reći ću vam da u Evropi, što se tiče strukture i organizacije školstva, postoji jedno šarenilo i ne postoji jedinstven evropski obrazovni strukturni sistem. Znači, tamo imamo tendenciju produženja obaveznog obrazovanja i vaspitanja. I ovde u zakonu, takođe, imamo tendenciju produženja, dakle uvrstiće se pripremni razred koji se nalazi u predškolskim ustanovama kao sistem jedan plus četiri plus četiri. Ono što je u Evropi različito, u nekoliko zemalja postoji tri plus tri plus tri, a u većini zemalja su taj sistem i struktura podeljeni na primarni i sekundarni nivo. Razlika u evropskim zemljama je najznačajnija u tom sekundarnom nivou, gde pojedine zemlje imaju odmah izbor kako će nastaviti školovanje. Recimo, Francuska ima u poslednjoj godini izbor nastavka, a mnoge zemlje imaju izborne predmete kao mogućnosti da učenici biraju i usmeravaju se kako će nastaviti svoje školovanje. Sistem 1+4+4, koji je ovde temelj, omogućava i našem sistemu školstva da se prilagodi evropskim tokovima i da uvodimo u završnim razredima osnovne škole, dakle u sedmom i osmom razredu, izborne predmete, a oni se i nalaze u sastavnom delu nastavnog plana i programa, tako da ni u ovom segmentu ne odudaramo od evropskih modela, niti je iko od nas tražio da menjamo samu strukturu školstva. Sledeća važna tačka izmena i dopuna Zakona o sistemu obrazovanja i vaspitanja jeste nacionalni prosvetni savet. U važećem zakonu postoje tri prosvetna saveta. Postoji savet za usaglašavanje stavova u obrazovanju. Zar to ne predstavlja opterećenje, zar to nije glomazno, zar to nije nešto što u praksi ne može da funkcioniše? Izmenama zakona i pravljenjem nacionalnog prosvetnog saveta, sa jasnim ingerencijama, dobijamo jedno autonomno telo koje će imati značajne ingerencije, koje se odnose na donošenje nastavnih planova i programa, na predlaganje udžbenika, na donošenje standarda različitih vrsta u oblasti obrazovanja i vaspitanja. Sami znate da danas, što se tiče standarda, čitavniz godina niko nije dirnuo tu tačku, da imamo pojedine škole koje nemaju nijedan računar, nemaju čak ni telefon ni faks, a da imamo škole koje su jako dobro opremljene, ali, nažalost, one su u manjini. Potrebno je, dakle, da jedno stručno telo, sastavljeno od vrlo kompetentnih ljudi, napravi odgovarajuće standarde, predloži nastavne planove i programe i predloži ministru udžbenike, da ministar ne može sam da odlučuje ko će da ih štampa ili pravi. Što se tiče nastavnog plana i programa koji donosi prosvetni savet, on jeste fleksibilan. Zahvaljujem ministarstvu i Vladi koji su uvažili amandman da nastavni plan i program sadrže obavezne i preporučene sadržaje obaveznih i izbornih predmeta. Eto fleksibilnosti. U prethodnom zakonu imali smo procenat, koliko procenata škole mogu da menjaju plan i program. Ne može se procentom tako nešto definisati. Dobili bismo sistem da se u jednoj školi uči jedno, ako postoji fleksibilnost čak od 70% za stručne škole, u drugoj školi bi se učilo nešto sasvim drugo, diplome stečene na takav način ne bi imale istu vrednost. Ovaj zakon omogućava da se osnuju dva zavoda - za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja i za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Na ovaj način ovi zavodi, koji su nezavisne institucije, formira ih Vlada, imaju mogućnost, s jedne strane, da doprinose unapređivanju obrazovanja i vaspitanja pripremanjem adekvatnih predloga prosvetnom savetu i ministarstvu i, s druge strane, da ovaj zavod za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja sprovodistalno vrednovanje, ono što sada u školi ne postoji; ne postoji vrednovanje ni učenika na adekvatan način, ni nastavnika, ni škola. Moramo uspostaviti vrednosni sistem, tako da možemo jasno videti gde treba intervenisati, gde šta treba poboljšati itd. U Evropi posebno značajna pažnja se obraća evaluaciji... (Predsedavajući: Da li koristite i drugih deset minuta?) Da. Posebno značajna pažnja se obraća na evaluaciju i nadzor. Dakle, na ovaj način, evo tačke u kojoj se približavamo evropskim tokovima. Naravno da je ovaj zavod za vrednovanje kvaliteta potreban kao nezavisna institucija zbog objektivne procene učeničkih dostignuća, zbog vrednovanja pojedinih škola, ali i zbog vrednovanja sistema kao celine. Sledeće važno pitanje jeste decentralizacija. Na različite načine se pojavljuju objašnjenja u javnosti. Decentralizacija u ovom zakonu ima tri segmenta - jedan je upravljanje, drugi je finansiranje, treći je nastavni planovi i programi. Što se upravljanja tiče, direktora ustanove bira školski odbor. Školski odbor je sastavljen od tri člana iz reda nastavnika, tri člana iz reda roditelja i tri člana iz reda lokalne zajednice, što znači da je izbor direktora vezan na niži nivo. Ministarstvo ne daje saglasnost, a ćutanje administracije znači da je direktor izabran. Naravno, ukoliko nastupe problemi, ministarstvo reaguje, takav izbor zaustavlja. Što se tiče finansiranja u važećem zakonu, finansiranje koje se tiče nastavničkih plata ide sa centralnog nivoa iz budžeta. Finansiranje koje se tiče materijalnih troškova je spušteno na lokalni nivo. Ono što je zadatak ministarstva i što postoji kao problem u praksi jeste da nemamo u Srbiji ravnomerno raspoređivanje baš tog dela budžeta koji je spušten na lokalni nivo, a i pitanje je kolike su mogućnosti pojedinih opština da se time bave, kolike su mogućnosti opština da izdvajaju sredstva za školstvo. Na tom polju se naročito mora obratiti pažnja, jer su problemi u praksi vidljivi. Što se tiče nastavnih planova i programa, čuo sam i na odboru komentare da nastavni planovi i programi nemaju fleksibilnost. Njih donosi prosvetni savet, a školske programe donosi organ upravljanja škole. U ovom segmentu nastavnih planova i programa koje sam pomenuo za obavezne i preporučene sadržaje, ako prosvetni savet školi određene sadržaje preporuči, taj deo nastavnog plana i programa je zapravo fleksibilan. Škola, recimo elektrotehnička,može da prihvati, ali može reći da ima određenu specifičnost i da smatra da je bolje svoje slobodne sadržaje u školski program da stavi. Jedno pitanje je ovih dana u javnosti izazvalo veliku polemiku. To su licence za nastavnike. U važećem zakonu za licence je predviđeno da se obnavljaju svakih pet godina. Smatramo da je to jedan od oblika prinude za nastavnike. Ako vi svakih pet godina morate da obnavljate licencu, to znači da svakih pet godina ulažete određeni napor koji je obavezan. S druge strane, imamo primer iz prakse, ja sam čovek iz škole, da su neki nastavnici već stigli do sto bodova a da nemamo vidljiv efekat šta su time dobili. U ovom zakonu ostalo je stručno usavršavanje i napredovanje nastavnika. Na ovaj način nastavnici se motivišu da svojim dodatnim radom, stručnim usavršavanjem, stiču određena zvanja. Poznati su primeri u Evropi da se za takva zvanja ili takve lestvice nastavnici nagrađuju dodatnim finansijskim sredstvima ili se može, kao drugi oblik u normativu o radnoj nedelji nastavnika, definisati način kada dobije recimo najviši naziv da ima određene povlastice. Znači, to su primeri koji u Evropi za vrednovanje rada nastavnika postoje. Ono što sam još hteo da kažem to je da sam imao priliku da se upoznam sa dokumentom Saveta Evrope, a to je mišljenje o važećem Zakonu o obrazovanju i vaspitanju u trenutcima kada je donet u Skupštini. Zanimljivo je da je stav tih stručnih ljudi u Savetu Evrope izrazio više brige za naše obrazovanje nego tadašnje Ministarstvo prosvete. Oni su rekli da je jako važno da se obazrivo odnosimo prilikom primene zakona, jer je potrebno sagledati posledice koje takva primena nosi. Oni su rekli da postoji opasnost da prihvatanjem evropskih trendova mogu neke druge zakonodavne oblasti doći u pitanje. Znači, potrebno je mnogo rada i dugi niz godina da ujednačavamo naš obrazovni sistem sa tačno određenom tipskom zemljom u Evropi. Naravno, oni su sugerisali da se napravi nacionalni centar koji je sada nacionalni prosvetni savet. Oni su izrazili zebnju da li pored novčanih sredstava, koja su neophodna za primenu zakona, postoje ljudi u sistemu koji će obezbediti da zakon funkcioniše. U praksi se pokazalo da postoje veliki otpori, a i otpori u onim segmentima koji nisu do kraja sagledani ičije posledice i dan-danas nisu izračunate. Oni se jasno zalažu da postoje supervizori na lokalnom i nacionalnom nivou, što u ovom zakonu imamo, ali su izrazili utisak da postoji izvesna konfuzija oko zaduženja zadataka i odgovornosti i smatram da, što se tiče nadzora, Ministarstvo prosvete u ovom zakonu ima ingerencije nad tim. Potrebno je da obavi jedan veliki posao, da tu bude prisutna pre svega stručnost i kvalifikacija ljudi, da to na valjan način obavljaju, a posebno zbog toga što mogu dati negativno mišljenje o radu određenog nastavnika. Znači, prvi korak Ministarstva jeste da tu napravi dobar kvalitet i da onda dalje nastavi sa takvom vrstom poslova. Ono što je još u tom dokumentu rečeno to je da postoji kontradikcija u pogledu razvoja privatnog obrazovanja. Nažalost, u prethodnom i u ovom zakonu mi nemamo jasno razrađene mehanizme za privatne škole, i to je segment kojim se mora Ministarstvo pozabaviti u budućnosti, da bi prosto na najbolji mogući način izjednačili kriterijume kod državnih i privatnih škola i omogućili, naravno na ravnopravan način, da privatne škole imaju učešće u obrazovnom procesu u Srbiji. Ono što je jako važno, sugerisali su kada se ide u promene svi činioci treba da se sastanu, da se napravi dogovor, dikusija o tome i da se u određeni školama ide na eksperiment. Naravno, bez takvih pripremnih radnji, bez postepenog uvođenja promena, može doći do velikih problema kojih smo svedoci. Naravno da se G17 plus zalaže da se ovaj zakon prihvati i zalaže se da nastavimo sa promenama u obrazovanju, ali na način koji bude kreirao nacionalni prosvetni savet sa svojim stručnim timom, i da se promene metodi rada i naš odnos prema učeniku, jer pažnja prema učeniku mora biti sve veća, da se sa takvim vrstama promena krene. A to ćemo uraditi ako što efikasnije radimo, što pre izaberemo nacionalni prosvetni savet i u njega stručne ljude, i stvorimo odgovarajući ambijent u školama da se sa takvim vrstama promena krene. Kada sam jednog nastavnika pitao – kažite mi, pošto se ne bavite zakonodavnom delatnošću, šta su ključne stvari u školi danas o kojima treba voditi računa. On kaže – prvo, sistem discipline kojeg se pridržavaju učenici, nastavnici, roditelji i rukovodstvo škole, drugo, veća plata,treće, mera u težini gradiva, četvrto, đačke klupe i stolice da liče na nešto i peto, prava psihofizička kontrola profesora, a ne reda radi. Kada pogledamo kojih je topet stvari, shvatićemo da su te stvari zapravo utkane u ove izmene i dopune Zakona o obrazovanju i vaspitanju. Što se mere u težini gradiva tiče, pričao sam već o nastavnim planovima i programima, što se đačkih klupa i stolica tiče, kada ćemo konačno te standarde usvojiti, da naši đaci u školama imaju pristojne uslove za rad. Za sve ovo se zalaže G17 plus i ovo nije kraj našeg zalaganja. Nastavićemo da i dalje utičemo na prosvetne vlasti da u promene obrazovanja idemo kako valja.
Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević, kao ovlašćenik predstavnik poslaničke grupe.
Gospodine predsedavajući, gospođo ministarka, drage kolege poslanici, kažu da je istorija učiteljica života, pa se setimo malo istorije. U prošlom i ovom veku, da ne računamo pre toga, izvršene su četiri reforme obrazovanja. Dakle, priča o nekih 20-30, to su sve priče radi priča, a zapravo ih je bilo četiri. Pre 226 godina uvedena je u Somboru učiteljska škola. To je uradio Avram Brazović, Srbin koji je završio u Beču školu i doneo bečki program na srpsko tlo. Tradicija, dobra tradicija ima svoje bečke korene. Da je završio svoju školu u Parizu, verovatno bi doneo pariski program, ali završo je u Beču. Onda smo pokušavali da tu školu načinimo boljom, jer naravno u obrazovanju uopšte ne želim da kažem da je neko nedobronameran, svi su dobronamerni, i ti naši pokušaji su se u prošlom veku sveli, 20 i neku godinu, na uvođenje četvorogodišnjeg obaveznog obrazovanja. To je prvi veliki zahvat. Drugo, 1958. godine produženje obrazovanja na osam godina. I treća, koja je po meni neka prelomna, a o njoj je nešto rekao gospodin Nenad Lemajić, to je Šuvarova refroma, koja predstavlja reformu samo srednjeg školstva. Dakle, Šuvar nije kačio osmogodišnje škole. Sledeća velika reforma, ili njeni pokušaji, bila je 2003. godine, kada smo pokušali da od osmogodišnjeg napravimo devetogodišnje obavezno obrazovanje. Naravno da taj deveti razred nije imao šanse da zaživi, jer da bi zaživeo bilo je potrebno da prođe četiri-pet godina, jer kada bi napravili treći ciklus od sedmog do devetog, njegova implementacija bi zahtevala još četiri godine. U svakom slučaju, imali smo dete i prosuli smo ga. Nismo mislili njemu loše. Mislim da smo to uradili, svi mi, ako to uradimo iz straha, o tome ću govoriti po podne. Sada bi nešto o faktima. Znam koje će obrazloženje da nam da Ministarstvo prosvete na naše pitanje da obrazloži hitnost postupka. Pokušaću da predupredim odgovor. Odgovor će biti – zakasnili ste sa programima, to je jedan; dva, udžbenici. To su dva jedina razloga koja mogu stajati da bi aktivirali onaj član Poslovnika na koji smo se mi pozvali. Programi – bilo je spremno za prvi razred odavno, za drugi razred na vreme i za sedmi razred se kasnilo. Nije sporno. Kasnilo se zbog toga što nije napravljen kontakt između Saveta i Ministarstva i zato što će videti Prosvetni savet, ako ga vi budete formirali kao glomazno telo, zbog toga što su se pojedini iz profesije, recimo, matematičari, istoričari itd, borili za svoje dvorište. Trebalo je usaglasiti sve njih da naprave kompromise i da pristanu na procente raspodele časova. Tu nas je ometala, naročito, grupa matematičkih predmeta. U delegaciji matematičara su bili ljudi koji sada kažu da nisu učestvovali u radu na pripremi našeg zakona. Njima na čast takvo ponašanje. Samo moje dobro vaspitanje će me održati kod toga da im ne kažem ime. Oni koji znaju, dobro su ovo čuli. Ovi programi koji će sada biti doneti, ukoliko se usvoji ovaj zakon, stići će školama mesec dana pre nego što počne školska godina, u onako dobrom slučaju. Naši programi, koji su već gotovi od početka marta, objavljeni i na javnoj raspravi, oni njih odavno znaju. Prema tome, donošenje planova i programa, kako se sada zove, nije razlog hitnosti. Ostaju udžbenici. Sa njima je stvar sledeća: za prvi razred već postoje knjige od prošle godine; gotove su knjige za drugi razred, pregledane, dobile dozvolu od komisija i, na zahtev ministarke, u petak će da joj iznesu da potpiše izveštaj komisije, za štampu. U subotu je zakazana prezentacija novih knjiga na Saboru učitelja u Prijepolju. Za drugi razred – stvar je ista: gotove knjige, ministarka zahtevala da joj se u petak iznese, prezentacija je u Prijepolju. Poslednji – sedmi razred, zavod i još neki izdavači su spremni, ali MPS je naložilo da se knjige ne pregledaju od strane komisija. Znamo da knjige postoje, ali ne znamo koliko su kvalitetne, jer ih komisije nisu pregledale. Znači, izazivanje opšte opasnosti i zbog toga hitnost postupka. Naša koncepcija se bazirala na nekoliko fakora. Ti faktori su bili nova, šira institucionalizacija sistema. Zato su formirani savetni centri i zapravo su morali da doprinesu i decentralizaciji, jer u podeli nadležnosti između Ministarstva i centara trebalo je stručne poslove preneti na centre i ova tri saveta koja u našem konceptu postoje, a Ministarstvo da zadrži onaj administrativni deo poslova. U svetu postoji jedan jako centralizovan sistem, to je francuski. I oni ga napuštaju. To je sistem koji potpuno dosledno, na Odboru za prosvetu odao sam priznanje, zastupa Srpska radikalna stranka. Moj sistem nije sistem centralizacije. Uvek ću sesti da sa njima razgovaram koji je bolji, da merimo argumentima. Međutim, novi koncept koji se sada zalaže, jeste poluriba, poludevojka, zapravo, nije skoro ništa. Nažalost, izgubili smo koncepciju i merljivost. Jedan od oslonaca našeg koncepta je bila merljivost. Postoji kategorija koja se zove dodata pedagoška vrednost. To je ralika između deteta koje je primljeno u prvi razred ili u prvi razred srednje škole i deteta koje je izašlo, od onog što je znalo, do onog dokle je došlo. To je dodata vrednost. Da bi se ona merila, potreban je instrumentarij. Taj instrumentarij je samo ishod. Zbog toga, ukidanjem ishoda, mi smo izgubili i tu koncepciju. Mogu da nabrajam i dalje, ali ću ovde stati jer ću koristiti drugi deo svog vremena po podne. Sada ću vam pročitati nekoliko pasusa iz pisma koje sam dobio od strane direktorke jedne beogradske škole. Bio sam primoran da saznam iz koje je stranke - iz jedne od stranaka koje su sada na vlasti. Ostaje vam moja reč da vam govorim istinu. Naravno da ću štititi njenu privatnost. "Implementacija reforme i donošenje Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja prethodila je dvogodišnja procedura u kojoj se tražio model sistema obrazovanja koji bi najviše odgovarao našem kulturnom podneblju, a u kojoj su učestvovali nastavnici, roditelji, direktori, predstavnici lokalnih zajednica, stručnjaci. Mogućnost da poslanici u obrazovanju konačno upotrebe svoju stručnost i da sami koncipiraju programe rada, pokrenulo je veliku radnu energiju i stvaralački potencijal. Da bi se izbegla proizvoljnost, improvizacija i omogućilo praćenje kvaliteta, nužna je bila usmerenost na ishode i osnivanje nezavisnih centara. Izgovor za ukidanje reforme,da škole u unutrašnjosti nisu u istoj situaciji kao u velikim gradovima, nije opravdan, prvo zbog toga što je veliki broj škola u razvojnim i pilot projektima, baš iz unutrašnjosti; zatim, utopija socijalne i geopolitičke uravnilovke, nikada neće biti ostvariva. Naše je da se trudimo da obezbedimo koliko je moguće jednake uslove za sve, ali ne ako što ćemo zaustavljati one koji napreduju, nego što ćemo gurati i vući one koji zaostaju. Treba naglasiti – reforma je imala u sebi ugrađenu mogućnost stalnog korigovanja i prilagođavanja datim okolnostima, permanentnog proveravanja i ponovnog vrednovanja. Nije bila jednom bespogovorno zacrtana, nego je pretendovala da bude živi organizam koji će se oblikovati prema potrebama dece i društvenog okruženja". Naravno, ovo su citati iz pisma.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Da, narodni poslanik Milorad Belić.
Dame i gospodo, s obzirom da nas čeka vrlo veliki i odgovoran posao, trudiću se da se u ovom prvom obraćanju zadržim samo na onim, čini mi se, najbitnijim momentima. Pozvao bih se i ja na prošlost, i to na jednu metaforu koju sam već rekao na jednoj od sednica Odbora za prosvetu, a to je – kada je 1835. godine donesen prvi Ustav u Kneževini Srbiji, to je onaj poznati Sretenjski ustav, ruska diplomatija ga je okvalifikovala kao "francuski rasad u srpskoj šumi". Naravno, zbog njegovog izrazitog i veoma naglašenog liberalnog i demokratskog karaktera, zbog čega je Knjaz Miloš oštro ukorio Dimitrija Davidovića. Naravno, taj ustav je veoma brzo ukinut i znamo da je posle toga praktično donesen 1838. godine. Ova metafora je potrebna iz jednog razloga kako prethodnik, odnosno moj kolega i naravno eks-ministar reče, jeste to bio pokušaj da se jedna gromada, čini mi se da se tako izrazio, unese u ovaj sistem obrazovanja kroz tu reformu obrazovanja, ali naravno, ta gromada je zaista bila potpuno neprihvatljiva. Mi koji radimo u prosveti znamo da nam je neophodan zakon, odnosno reforma obrazovanja, ne samo zakon, zakon kao deo reforme, mislim na sveobuhvatno obrazovanje, i nama, i roditeljima, i deci i uopšte društvu. Ta započeta reforma jeste bila prepisivanje tuđih modela i zato kažem da je bila neprimenljiva, i podseća me na taj francuski rasad u srpskoj šumi. Naravno da je bila i preambiciozna, i da nije bila dovoljno pripremljena, i stalno smo, uvek, u stvari, imali smo jednu stisku u vremenu i neophodnost da uradimo nešto da to liči na nešto, a naravno, vreme nam nije dozvoljavalo ili nas je preticalo. Dalje, ta naučna zasnovanost prethodnog koncepta je jako diskutabilna, i znam da će biti reči u raspravi povodom amandmana, a posebno je diskutabilna ona materijalna osnova našeg društva, odnosno i materijalna i kadrovska, ta velika razlika između grada i sela itd. Drugi aspekt na koji bih ukazao, to vam je dosta sporna koncepcija prethodnog ministarstva i kada se radi o edukaciji, odnosno o sprovođenju onih kurseva i reformi. Naravno da je to izazivalo neizbežnu asocijaciju da se to nešto ponavlja kao posle 1945. godine, kada su nam kursisti bili oni, odnosno ili oni koji su završavali analfabetske tečajeve, držali su predavanja, pa onda je sve ulazilo u onu kvotu, u izveštaje kako nema nepismenih u pojedinim krajevima itd. Možda je ovo pregrubo poređenje, ali jasno je da su zaposleni, mislim na profesore, na nastavnike, na učitelje, bili prinuđeni da idu na te kurseve jer ih je zakon obavezivao zbog dobijanja licence. Koliko su oni bili svrsishodni, u stvari potrebni, to je veliki znak pitanja, i o tome zaista se da, samo o tome, raspravljati na jednom ovakvom zasedanju. I ne bih se u to upuštao, ali malopre je jedan od kolega rekao i koliko je to koštalo ovu državu, da li ćemo imati jedan bilans koliko je to sve opteretilo ili budžet, ili bilo da se radilo o tim nevladinim organizacijama. Nešto što je takođe veoma interesantno to je da su te seminare sprovodili, pre svega, psiholozi i pedagozi, pa pre neki dan se i ministarstvo, odnosno gospođa ministar obratila javnosti sa informacijom da je 230 novih radnika zaposlenih u ministarstvu, a od toga su 50 psiholozi. Pretpostavljam da je smisao te takve politike prosto razmišljanje da ti psiholozi najbolje mogu da utiču na formiranje svesti ili od malih nogu na neše učenike, odnosno na nas profesore koji radimo već u toj prosveti kroz te seminare i kroz tu edukaciju. Dalje, ako bismo malo nastavili da to obrazlažemo, pretpostavljam zašto je to u stvari neophodno, pa verovatno da se u sklopu te mondijalističke koncepcije izbriše strah od autoriteta kod naše dece koji se, naravno, formira u porodici, pre svega je to otac ili roditelji, a kasnije u školi; a možda se to posledično u jednom zrelijem dobu odražava i na poštovanje ili povođenje za kultom akturiteta, zbog čega, naravno, naš narod i ima tu neku takvu psihologiju, da veoma često ističe velikog vođu i, naravno, nepogrešivost velikog vođe. Možda je to kao jedan krajnji smisao u stvari činjenica da su te reforme, odnosno kurseve i seminare vodili psiholozi. Naravno, dosta je bila problematična i stručnost ljudi koji su radili na sprovođenju reformi, a o tome sam već govorio na prosvetnom odboru, jer, naravno, znaju to gospoda iz prethodnog ministarstva, da je bilo u ministarstvu i osoba bez dana radnog staža, odnosno da pet minuta nisu nosili taj dnevnik, odnosno sa vrlo spornim ili problematičnim diplomama, a o tome sada ne bih govorio. Slažem se da je trebalo da bude u centru prethodne koncepcije reforme dete, ali mislim i u uvodnoj besedi gospođa ministarka je rekla da ništa nema od te reforme, ako nema kvalitetnih i dobrih nastavnika, odnosno onih neposrednih u stvari faktora koji sprovode reforme. To pre svega znači da moraju profesori, učitelji, nastavnici, svi oni koji rade sa decom, bilo od predškolskog do završenog srednjoškolskog uzrasta, posedovati veoma široko obrazovanje, znači, uklapati se u te trendove da ne bude samo fahiziran i da ne govori svojoj deci samo ono o predmetu za koji se obrazovao. Naravno, to je pre svega ta stručnost, ali isto tako i pedagoški i ljudski kvaliteti. Ne treba mnogo priče, ne treba mnogo mudrosti, da mi ne znamo u stvari, ili sada da se pozivamo na nekakva velika istraživanja, odnosno šta je to što roditelji, što učenici, pre svega, traže u ovom obrazovanju? Traže sigurno kvalitetnu nastavu, inspirativne motivisane nastavnike koji će prenositi deci i ono znanje, ali, naravno, i nešto mnogo više. Često sam govorio da je mnogo značajnije deci ostaviti nešto drugo u amanet, a ne ono da li su Turci u 16. veku došli do Slavonije ili, ne znam, uzimam ovaj primer jer mi je to struka. Naravno, dosta je ponižavajuće bilo i ono licenciranje na svakih pet godina, jer gde to, u kojoj još profesiji se to radi, a mi o tome možemo razgovarati, ali je opet potrebna jedna etapa, potrebno je određeno vreme da dođemo do te faze i da onda razgovaramo o načinu provere stručnosti i spremnosti profesora ili vaspitača da obavlja neki posao. Prema tome, mislim da je reforma neophodna, ali da bude promišljena, da bude po etapama, naravno, na naučno zasnovanim smernicama i, naravno, prilagođena našim uslovima, što je veoma bitno. Suština te reforme mora da bude, sa jedne strane, kako zaštiti ono što je najbitnije, a to je nacionalni identite i kako, naravno, pratiti te savremene trendove u Evropi. Mislim da sa ovakvim konceptom, koji će se dograđivati sigurno, mi smo na najboljem putu da to ostvarimo. Hvala vam.
Hvala vama. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Hvala. Da li ministar ili predstavnik Vlade želi reč; ne mora, može i kasnije; dobro, hvala. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe: SRS, DSS, DS, G17 plus, SPO-NS i SPS. Dajem reč narodnom poslaniku Dušanu Mrvošu, a neka se pripremi narodni poslanik Anita Beretić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo poslanici, poštovana gospođo ministar, bila je malopre primedba u jednom izlaganju da je gospodin iz SRS više vremena posvetio onom prošlom zakonu, nego ovom novom, a ja ću učiniti istu grešku, posvetiću više pažnje onom prošlom, a ne novom zakonu. Doći ću u opasnost da ponovim nešto što je rečeno igrom slučaja od mojih kolega, jer prethodni govornik je iz moje poslaničke grupe, pa pretpostavljam da imamo iste stavove i možda ću ponoviti nešto što je on rekao. Uglavnom, posle Drugog svetskog rata naše školstvo je pretrpelo niz značajnih reformi, dakle, od 1945. godine do 1958. godine, to je bilo idejno preusmeravanje. Od 1970. godine, posle Rezolucije Savezne skupštine o razvoju vaspitanja na socijalističkoj samoupravnoj osnovi, krenulo se u tzv. usmereno obrazovanje i konačno je to usmereno obrazovanje 1974. godine i uvedeno u školama. Ciljevi tih reformi uvek su bili državni, a proglašavani su za društvene. Odnosili su se na ideološke, a ne na istinske potrebe i interes, i njihovi nosioci su bili politički i partijski organi, a ne stručnjaci. Nešto slično se desilo i prilikom ove prošle reforme obrazovanja. Jedna grupa ideološki bliskih srodnih duša je predstavila reformu obrazovanja i bez ikakvih uvida u činjenicu da niko nema pravo da se igra budućnošću ni naroda ni dece. Ono što je moj kolega pomenuo samo u jednoj rečenici da je to bila tzv. pepsi reforma i da su nosioci te reforme bili pedagozi i psiholozi, uz svo dužno uvažavanje i posla i stručnosti pedagoga i psihologa, pedagozi i psiholozi su ipak osobe koje retko kad drže dnevnik u rukama i nemaju baš preterano uvida u onaj stručni deo nastave. Kao rezultat takve reforme, ja ću da vam navedem samo jedan primer. Za školsku 2002/2003. godinu, prilikom pripreme te reforme obrazovanja, ponuđen je katalog programa stručnog usavršavanja zaposlenih u obrazovanju. Taj katalog, između ostalog, ima 148 programa edukativnih radionica. Neka od imena tih edukativnih radionica su: Ni crno ni belo, Bukvar tolerancije, Škola za čarobnjake, Čuvari osmeha, Zdravo da ste da ste, Hej nejbor. A u isto vreme umesto 148 programa edukativnih radionica nalazi se samo jedan jedini kurs usavršavanja srpskog jezika i književnosti, samo jedan kurs iz nastave istorije, samo dva kursa iz nastave hemije, da kursa iz nastave fizike i tri kursa iz nastave matematike. Interesantno je ko su bili organizatori tih radionica i igraonica. Pojavile su se neke grupe u široj prosvetnoj javnosti nepoznate, a i čudnih imena, kao što je recimo Psiho kod, Grupa 484, naravno uz veliku pomoć Centra za nenasilnu komunikaciju. Pare za reformu obrazovanja je davao i Soroš, sa svojim Fondom za otvoreno društvo, a najinteresantnija stvar od svega, pare je davala i Svetska katolička služba za pomoć, koja je na sebe preuzela reformu srpskih predškolskih ustanova. Ponoviću još jednom, imam toliko vremena, Svetska katolička služba za pomoć je davala pare i na sebe uzela reformu sistema srpskih predškolskih ustanova. Istovremeno, 4.000 učitelja, koji su u školskoj 2003/2004. preuzeli prvi razred osnovnih škola, bili su obučeni na kursevima i to četiri kursa u trajanju od po tri dana. Njih je obučavalo 60 instruktora, koji su se obučili na dva kursa u trajanju od po tri dana. To, da vam iskreno kažem, nisu ni Skojevci radili. Oni su imali šestomesečne kurseve. Učitelji su kasnije vežbali u radionicama i igraonicama, i naravno da su dobijali knjige iz kojih je trebalo da nešto nauče i da to primene u svojoj nastavi. Ja ću da vam navedem samo jedan primer, u jednoj od takvih knjiga koja se zove Igrom do spoznaje, štampana 1995. godine, jedan od autora je i bivši pomoćnik ministra dr Tinde Kovač-Cerović, nalazi se radionica za oslobađanje dece od straha pred profesorima, roditeljima i životinjama, i kurs takve radionice se zove Nastavnik sa mašnom u kosi svira gitaru. Istovremeno, u jednoj drugoj radionici deca su mogla da glume organe za varenje. Glumeći organe za varenje, mogli su da dobiju ulogu anusa, a mogli su i da dobiju ulogu nusprodukta varenja, koji se u toj igraonici i radionicizvao prtko. Zato pričam o ovom starom Zakonu,doduše još uvek postojećem Zakonu i o potrebi reforme tog zakona i o potrebi određenih ciljeva reformi, i za mene i za moje kolege iz Srpskog pokreta obnove - Nova Srbija, ciljevi reforme ili ono što mi hoćemo su obrazovni pluralizam, tu je ideološki neutralno javno obrazovanje, tu je poštovanje ljudskih i dečjih prava, tu je kreativnost, tu je kritičko mišljenje i ovako navedeno poslednje, ali sigurno ne na poslednjem mestu, to je razvijanje osećanja nacionalnosti i etničkog pripadanja. Sve ovo ja i moje kolege iz Nove Srbije - Srpskog pokreta obnove nalaze u Predlogu ovog novog zakona o obrazovanju i vaspitanju, a mi ćemo taj zakon podržati.
Reč ima narodni poslanik Anita Beretić, a neka se pripremi dr Svetislav Krstić. (Gašo Knežević, sa mesta: Replika.) Izvinjavam se, vi ste tražili repliku. Izvolite.
Mislim da poslanički imunitet možda može da zaštiti od nekih dela, ali od istine teško. Ne može se pozvati na poslanički imunitet zbog toga. Katalog obrazovnih kurseva koji je nuđen svima u ovoj zemlji iznosi negde oko 350, možda i više, kurseva. Od toga 50% su predmetni kursevi, otpadaju na srpski, istoriju, fiziku, matematiku itd. Dakle, ekvivalentno su korišćeni svi, i predmetni, i metodološki, i pedagoški, i komunikacioni kursevi, a čuvenih komunikacionih kurseva mislim da je bilo 22. Među tim kursevima nalaze se i kursevi za rešavanje međuetničkih odnnosa. Radi se o ozbiljnim projektima, bilo je javno oglašavanje. Bila je formirana Akreditaciona komisija. Svi koji su imali mogućnost i sposobnost da kreiraju neki kurs, ako bi izdržali test Akreditacione komisije, njihov projekt bi bio usvojen. Prema tome, istina je drugačija. Istina kaže da je kurseva bilo mnogo više i da je polovično, odnosno ekvivalentno bilo zastupljeno komunikacionih i drugih pedagoških u odnosu na predmetne. Molim da se bar toga pridržavate.
Reč ima narodni poslanik Anita Beretić.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da se mera demokratičnosti i razvijenosti jednog društva pronalazi upravo stepenom i merom koja je ostvarena u samom sistemu obrazovanja, a ako već i nije neka značajna mera razvijenosti samog sistema obrazovanja prisutna u nekom društvu, onda se opet taj isti stepen demokratičnosti i spremnosti za otvorenost i prihvatanje svega što jeste budućnosti, što jeste savremeno, poredi po spremnosti tog društva da prizna da nije na dovoljnom stupnju razvijenosti u određenoj oblasti i po njegovoj spremnosti da taj sistem razvija. Bojim se da ovim što smo pokrenuli ovih dana, i to svega nekoliko dana, a to je sada trenutno skupštinska rasprava o Predlogu zakona, a u svega nekoliko prethodnih dana neke napomene i više medijska prepiska, što iz stručnih krugova, što iz nekih drugih zainteresovanih sredina za ovu temu, a da je naravno izostala široka javna rasprava o samom nacrtu i Predlogu ovog zakona, koji je, bar se nadam da se u tome slažemo, upravo ono po čemu onu meru naše spremnosti za razvoj demokratičnosti u društvu uopšte, a samim tim i u ovom sistemu, spremni smo da zajedno gradimo. Ono što su bila, hajde, ta neka opšta mesta, ali vrlo važna kao novina, uvedeno do sada važećim Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, jesu, hajde da kažem, samo neki njegovi atributi. To su, kao prvo, depolitizacija, decentralizacija, uvođenje evropskih standarda u naš sistem, a ono što je i meni lično, a verujem i mnogim kolegama u prosveti, koji to zdušno rade, a dosta ih je koji rade zdušno, centar interesovanja i osnovni objekat, ali ne samo u onom bukvalnom smislu kao objekat interesovanja, nego u onom suštinskom smislu, dakle u centru je bilo dete, bio je učenik. Mislim da je taj odnos struke prema generacijama kojoj prepuštamo sve u ovoj zemlji, a prvenstveno uključujući i njihov sopstveni život i razvoj, i spremnost za razvoj, da je ta relacija umesto obrnute, koja se sada forsira, mnogo primerenija. Ovo što donosi i što nudi predlog ovog zakona jeste, bojim se, ponovo politizacija samog sistema, jeste centralizacija, jeste uvođenje ili vraćanje, ili bar žal za nekim starim retrogradnim vrednostima, koje su bile okosnica mnogim delovima obrazovnog sistema u našoj zemlji tokom više decenija unazad, i jeste ono što se posebno opet čudim kao što me je malopre posebno i zanimalo, ovog puta namesto deteta i njegovog razvojnog puta, dakle, namesto učenika kao osnovnog predmeta interesovanja, ovog puta imamo nastavnika. Naravno, ne želim da umanjim značaj ove profesije, naprotiv. I sama sam joj pripadala 13 godina i nekako se i dan-danas osećam, kada me pitaju – šta sam, kažem da jesam profesorka jezika, i ako je isto, ako nešto zaista osećam kao neku pripadnost, šta je to profesionalno čemu želim do kraja da pripadam, to jeste prosveta, ali u nekom drugačijem i širem smislu nego što se to možda podrazumeva još i danas. Dakle, ne može, uz svo uvažavanje, nastavnik biti centar interesovanja reforme. On jeste ključni, on jeste sprovodilac, on jeste faktor koji neminovno i najviše utiče na to da li će implementacija i ovog postojećeg, a i ovog, ili bilo kog drugog zakona, biti urađena na adekvatan način, ili će sam put i najbolje zamišljenog zakona, a mislim da je postojeći zakon jako dobro ne samo zamišljen, osmišljen, da je problem u implementaciji, to je činjenica, a da je tu upravo, možda, jedna od osnovnih prepreka i bila – vrlo mala spremnost prosvetnog kadra da na pravi način zalegne, da tako kažem, stručno za reforme. Reforme se ne proglašavaju. One se ne donose i ne unose usvajanjem kompletnog zakona. Ministarstvo u prethodnom sazivu i ministar, koji je ogromnu energiju sa svojim timom uložio u donošenje ovog još uvek postojećeg, važećeg zakona, naravno nije imao na umu da se samim donošenjem zakona, kako smo ga mi zvali neobavezno – krovnog zakona, zaboga završavaju reforme obrazovanja u Srbiji. Naprotiv, ovaj zakon smo i zvali i zovemo ga krovni zakon upravo iz razloga što je trebalo da utemelji osnovne principe funkcionisanja celokupnog sistema obrazovanja i vaspitanja, i da je bilo dobre namere, ili da postoji dobra namera da se reforme ne samo ne zaustave, kao što se to sada čini ovim zakonom - nego naprotiv, dakle ne samo da se neće zaustaviti, nego će se vratiti dosta koraka unazad - dakle, da je ta dobra volja da se to izbegne postojala, mislim da je mnogo uputnije bilo da se stručni tim i ministarka bave tom idejom – kako reforme osnažiti, usmeriti ih i razložiti ih na sve one podsisteme koje sistem vaspitanja i obrazovanja praktično podrazumeva. Nas je čekao posao oko donošenja drugih zakona i mislim da bi to trebalo biti put nekog ko želi da sprovede reformu u ovako važnoj delatnosti. Dakle, uređenje posebnim zakonima, koji bi bili kompatibilni sa postojećim zakonom, a uređivali bi posebno i precizno i deo koji se odnosi na predškolsko vaspitanje, i osnovnoškolsko vaspitanje, i srednje vaspitanje itd. Obrazovanje i vaspitanje, naravno. Ovo ne da nije bila namera nego se ovo želelo izbeći. Dakle, po svaku cenu želeo se zaustaviti mali pomak koji se u sistemu obrazovanja i vaspitanja u Srbiji dogodio nakon usvajanja Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i kroz nekoliko ključnih tačaka što se, čula sam, u toj skromnoj javnoj raspravi, nekoliko puta nazivalo – relaksiranjem. Mada nisam sigurna da sam to potpuno razumela – šta to znači, pa se nadam da ću kasnije dobiti i neko jasno tumačenje, ali je suština izmena usmerena upravo na one ključne elemente koji sigurno obezbeđuju da se sav dobar učinak ovog zakona koji smo do sada imali onemogući. Silne neke hvalospeve smo slušali ovih dana oko te izmene što se tiče ukidanja postojećeg Prosvetnog saveta, Saveta za stručno obrazovanje i Saveta za usaglašavanje stavova u obrazovanju. To su tri postojeća saveta. Prosto je, hajde da kažem, neozbiljna argumentacija da se, racionalizacije radi, makar i između ostalog, uvodi jedan savet koji se zove nacionalni prosvetni savet. Jako dobro znamo, kolega ima više ovde prisutnih, koji su i u prošlom sazivu održali na desetine sednica prosvetnog odbora, a o tome se raspravljalo jako mnogo kroz sednice prosvetnog odbora u ovoj skupštini, i da je najveći deo vremena upravo na tim sednicama i posvećen raspravi oko uvođenja nacionalnog prosvetnog saveta, i to je trebalo da bude i tada, po argumentaciji, neka alfa i omega, neko telo, poprilično kabasto, a to ćemo posle u pojedinostima i videti, sa sijaset lista predlagača itd. i sada ta neka ogromna doza demokratičnosti, koja se garantuje time što to telo, takvo, koje će biti potpuno, kao prvo, teško ostvarivo, kao drugo, potpuno nefunkcionalno, kao treće, u stvari, možda, i najbitnije, biće najmanje stručno. Uz svo uvažavanje digniteta svim onim listama koje su poprilično zvučne, kao podnosioci, ali naspram Prosvetnog saveta, našeg, da tako kažem, i ova druga dva, znači ova naša tri saveta, Savet za stručno obrazovanje i Savet za usaglašavanje stavova, jedan nacionalni prosvetni savet, pa koliko god, i sa koliko god bogzna kako uvaženih lista bio preporučen i izabran u Skupštini, uz svo uvažavanje, ne može biti dovoljno efikasan. Dakle, on prosto neće, po samoj svojoj strukturi, razumeti dinamiku i sva svojstva obrazovnog sistema, kada govorimo naročito o predškolskom, osnovnoškolskom i srednjem obrazovanju, a to je tema. To je jedan krut i prevaziđen šablon u koji se pokušavaju ugurati svi učenici i nastavnici, bez obzira na njihova individualna interesovanja, stepen mentalne, psihičke, emotivne i svake druge zrelosti i to je nešto što smo proživeli do donošenja ovog zakona. Mislim da tu stručna javnost bi i te kako trebala da se oglasi više. Što se tiče obrazloženja da se praktično i ovim predlogom ne zatvaraju vrata devetogodišnjem školovanju, osnovnom, mislim da je to podmetanje. Ne možete proglasiti obaveznim pripremni razred, odnosno pripremno predškolsko obrazovanje u trajanju od godinu dana sastavnim delom devetogodišnjeg osnovnog obrazovanja i vaspitanja. To je po onoj narodnoj - da se Vlasi ne dosete, ali to nema veze jedno sa drugim. Dakle, devetogodišnji ciklus osnovnog obrazovanja i vaspitanja podrazumeva, ovako ili onako, unutrašnji raspored same strukture tih etapa i procesa, o tome možemo da se dogovaramo, sporimo i da zastupamo raznu kombinatoriku, ali ova tri ciklusa koja su bila zastupljena u važećem zakonu su nešto što poznaje široka evropska obrazovna praksa. Ali, pošto na to uglavnom negativno reagujemo, to su etape koje prirodno prate fizički, psihološki i emotivni razvoj deteta. To je nešto što traži od nastavnika ne da bude sprovodilac nastavnih planova i programa, gde vam se svede 120-ti čas da bude obrada te i te nastavne jedinice, sa jasno definisanim ciljevima i zadacima. Mislim da se kao društvo moramo suprotstaviti tolikom stepenu uništavanja kreativnosti i odgovornosti unutar svake profesije, a naročito obrazovanja. Naravno, postoje i neke odredbe u zakonu koje su čak i represivne po učenika. Mislim čak i da je to vraćanje za raspravu, to ćemo kada budemo o amandmanima razgovarali, i oko broja ocena u toku polugodišta, može se dvojako tumačiti. Naravno, vraćanje na onu obavezu da iznad dve slabe ocene automatski gubi godinu, to je nešto za šta smo se zalagali, što je teško održivo, sa pedagoške, psihološke i svake druge strane. Naravno, taj neki stalni pritisak da je dete, ukoliko napravi bilo kakvu disciplinsku povredu, radne obaveze, ovoga ili onoga, 60 dana treba da strepi da li će ga neko za nešto prijaviti, ili mu podmetnuti, ili nešto slično. To su detalji o kojima možemo razgovarati, koji ne moraju biti nepremostivi, ali jesu deo suštine. Mislim da, što se tiče osnovnog argumenta, nekoliko puta je to ovde naznačeno, da je jedan od najvažnijih argumenata za predlaganje ovog zakona prilagođavanje vremenu i uslovima. Znam da, nažalost, žive i oni koji žele da je 18. ili 19. vek, ali mislim da smo mi u 21. veku. Želim da živimo kao da smo već na izmaku 21. veka, a da je upravo škola ta koja treba da nas uči kako je sjajno živeti u 21. veku i kako je odlično gledati napred, a ne gledati neprestano nazad; negovati tradiciju da, ali vraćati se unazad - ne.
Reč ima ministar.
Zahvaljujem. Pokušaću ukratko da se osvrnem na neke iznete primedbe. Za neke smatram da ne zaslužuju bilo kakav osvrt ili elaboraciju, jer ne može se na nešto što nisu argumenti odgovarati argumentima. Mislim da nedovoljno argumentovani zahtevi za tumačenje nisu vredni bilo kakvih argumenata. U vezi sa brzinom rada na izmenama ovog zakona, moram da ponovim ono što sam rekla više puta, to je činjenica, mi smo se našli u jednoj vremenskoj iznudici, ni krivi ni dužni. Zašto da se zakon menja? Zato što je ovakav kakav jeste, svojim kvalitetom i svojom mogućnošću da bude sproveden u praksi, zasluživao da bude menjan. A znate da imamo određene rokove, treba da počne školska godina, treba za tu godinu da se pripreme i nastavnici i nastavna sredstva. Normalno, treba psihološki da se pripreme i sama deca, i sami đaci. Znači, nismo krivi što je sve rađeno na brzinu. To ni nama nije odgovaralo. Našli smo se pod velikim pritiskom rokova, pod jednim velikim stresom, ali takve su okolnosti ovog posla i ove odgovornosti smo se prihvatili i snalazili smo se najbolje što smo znali i umeli. Naravno da nas čeka zakonodavna aktivnost, i to vrlo intenzivna, na izradi posebnog zakona o osnovnom obrazovanju, o srednjem obrazovanju, zakona o visokom i višem obrazovanju. Prema tome, naša zakonodavna aktivnost izmenama ovog zakona tek počinje, a ni u kom slučaju se ne završava. Ovom prilikom ću pokušati da se osvrnem samo na neke konkretne primedbe, a načelno na kraju rasprave reći ću nešto više i šire o nekim elementima ovde iznetim u toku dosadašnje diskusije. Samo kratak odgovor, zašto je npr. predstavnik Udruženja poslodavaca u nacionalno-prosvetnom savetu? Zbog toga što postoje srednje stručne škole, zbog toga što se u tim školama edukuju oni đaci koji neće nastaviti svoje školovanje, oni đaci koji treba u svom usmerenju da se prilagode društvenim, privrednim potrebama. Valjda je za to potrebno da neko iz Udruženja poslodavaca bude u tom šarolikom, ali po nama nužnom, interdisciplinarnom, profesionalno orijentisanom i sastavljenom nacionalnom prosvetnom savetu. Kako će tri reprezentativna sindikata da odaberu jednog predstavnika? Ovde se i radi o onom nacionalnom konsenzusu u vezi sa obrazovanjem. Znači, svi mi moramo da nađemo neki konsenzus, neki dogovor, da bismo imali široku društvenu podršku, bez koje nijedna reforma ne može da se sprovede, kako god dobro bila zamišljena. Ako svi mi moramo da nađemo taj jedan zajednički imenitelj, a moramo da ga nađemo kao narod i država, zašto ne bi mogli predstavnici tri reprezentativna sindikata. Po definiciji, sindikati ne bi trebalo da imaju suprotstavljene interese ni u ovoj ni u bilo kojoj drugoj sferi. Postavlja se pitanje - zašto ispit za direktora škole? Ispit za direktora škole zbog toga što smo u situaciji u kojoj jesmo, zbog toga što imamo direktore koji ne znaju ni jednu reč stranog jezika. Nije primereno tendencijama da se strani jezik uvede još od prvog razreda osnovne škole, a da imamo direktore, čak i u beogradskim školama, koji nemaju osnovno poznavanje računarskih veština, ne mogu da se služe kompjuterom, ne mogu da koriste elektronsku poštu. S druge strane, postoji nešto što se zove priroda upravljanja jednom institucijom. Ako neko želi da bude direktor, on mora da zna neke osnovne mehanizma upravljanja ustanovom, a to je nešto za šta je potrebna određena, ne velika, ali mala teorijska podloga u tom smislu. Konačno, ne polaže on ispit za licencu, niti će iko polagati ispit za licencu, već se polaže stručni ispit da bi se dobila dozvola za rad, licenca. Zašto licenca, zašto se to tako zove? Kao filolog, protivnik sam stranih reči, ali ovo je stručni tehnički termin koji je prilično raširen u savremenom svetu, pa smo i mi zadržali nešto što je, kao takvo, bilo definisanoi u prethodnom zakonu. Inače, mi u tom smislu ne kvarimo postojeći zakon i u postojećem zakonu je bilo predviđeno da se polaže ispit za direktore nakon stručne obuke. Znači, nismo mi tu ništa pogoršali postojeće zakonsko rešenje. Što se tiče realizacije propisanih planova i programa, ovaj proces neće biti lišen kontrole. Postoji mogućnost nadzora, delovanje kroz nadzor, i mi ćemo naravno na tome insistirati. Dakle, mi jesmo za to da postoji državna briga o onome što se zove obavezno osnovno obrazovanje. To ne sme da izmakne kontroli države ni u kom slučaju. Zašto je nadležnost Ministarstva umanjena? To je naš prilog decentralizaciji koja nije samo međunarodni trend, već jedan međunarodni imperativ. Postoji još nešto što je karakteristično za savaremena demokratska društva i države, a to je poštovanje institucija. Dozvolićete, ministar je pojedinac, a ne institucija, a nacionalno-prosvetni savet je ipak institucija. Prosto smo poštovali nešto što jesu u ovom trenutku međunarodni politički i državni trendovi i tendencije, i prosto nas na to obavezuje naša želja da se integrišemo u Evropsku uniju. U vezi sa tvrdnjom da u našem zakonskom predlogu ima politizacije i da ima centralizacije, argumenti nisu potrebni da to opovrgnu, jer nismo čuli ni jedan argument koji to potvrđuje. Zašto nastavnik u centru reforme, a zašto ne dete u centru reforme? To je prosto jedna demagogija, dete u centru reforme. Ako je reforma proces promena na bolje, pretpostavljam na bolje, ako postoji nešto što ne treba da menjamo na bolje, to su naša deca. Deci ništa ne fali, njih ne treba reformisati, ali sve drugo treba reformisati radi dece. Prema tome, nastavnici moraju da se reformišu, udžbenici, programi, škole, ali ne deca. Konačno, u vezi sa devetogodišnjim osnovnim obrazovanjem želim nešto da kažem. Mnogo se govori o tom devetogodišnjem obrazovanju. Ono jeste većinski zastupljeno u Evropi, međutim naš narod je pomalo naivan, pomalo detinjast, čuje za to osnovno devetogodišnje obrazovanje i strašno mu se to svidelo, a pri tom ne znamo šta je to. To još ovde kod nas ne postoji, nije zaživelo, nije pokazalo svoje pozitivne rezultate, pa da se sada toliko javnost zalaže za nešto što ne znamo kako će izgledati. Znamo slučaj nekih drugih država u tranziciji koje su uvele devetogodišnje obrazovanje, pa nisu baš tako spektakularno zadovoljne. Dakle, sačekajmo malo. Moramo da čekamo u nekim mnogo lukrativnijim segmentima ovog društva da se reformišu, jako je teško reformisati jedan sektor koji počiva na budžetu, to svi vrlo dobro znamo, nalazimo se u ukupnoj društvenoj reformi. Lakše će ići reforma obrazovanja onog trenutka kada nam ojača privreda. To je opštepoznata stvar i, prema tome, imamo užasno velike probleme sa materijalno-tehničkom opremljenošću škola, sa drugim pitanjima koja su izuzetno bitna, koja se moraju rešiti pre nego što je moguće efikasno, brzo i naglo sprovesti reformu obrazovanja. Ponovila sam nekoliko puta do sada, da mnogo razvijenije države u Evropi koje se nalaze u Evropskoj uniji imaju vrlo postupan razvojni put reforme obrazovanja i ne vidim kako mi, ovako umorni i iscrpljeni, možemo tako naglo da reformišemo kod nas naše obrazovanje. Zašto nastavni planovi i programi, a ne opšte i posebne osnove? Izvinite, nastavni planovi i programi, to je terminologija koja je tradicionalna u našem školstvu. Ti termini kao termini ne mogu da budu ni dobri, ni loši. Biće dobri ili loši sadržaji tj. onošto stoji iza značenja ovih reči, ali toliko biti protiv nečega na čemu su se školovale generacije i generacije đaka u ovoj državi, to je prosto neshvatljivo.
Pošto se više vas javlja za repliku ili za povredu Poslovnika, a blizu smo pauze, dajem pauzu do 15,00 časova. Kada počnemo imaćete prilike da kažete.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Molim da na početku utvrdimo kvorum. Primenom elektronskog sistema za glasanje utvrdili smo da imamo kvorum za rad. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, replika.
Dame i gospodo, tražio sam repliku na izlaganje gospođe Čolić, ministra prosvete, koja je u svom izlaganju pred pauzu rekla da se ne polaže ispit za licencu, već stručni ispit i da niko neće polagati ispit za licencu. Moram da vas podsetim da u osnovnom tekstu važećeg zakona, u članu 112, koji nije promenjen ovim predlogom, stoji: "Poslove nastavnika, vaspitača i stručnog saradnika može da obavlja lice koje ima dozvolu za rad", pa u zagradi stoji: "(u daljem tekstu: licenca)". Znači, postoji i adekvatna zamena za taj termin "licenca" u našem jeziku i to se moglo na taj način i dalje formulisati. Znači, licenca je dozvola za rad. U članu 40. Predloga, to je član 113. osnovnog teksta, stoji: "Pripravnik, u smislu ovog zakona, jeste lice koje prvi put u tom svojstvu zasniva radni odnos i osposobljava se za samostalni obrazovno-vaspitni rad" itd. "za uvođenje u rad nastavnika, vaspitača i stručnih saradnika i polaganjem ispita za licencu". I u stavu 1. i u stavu 4, stavu 5. itd. Čak su i ovi novi stavovi uneti ovde i takođe govore o ispitu za licencu. Znači, radi se o ispitu za licencu, a ne o stručnom ispitu. Pošto je vezano za ovo, na Odboru za prosvetu je gospodin Knežević, na moju primedbu da niko nije dobio licencu od postojećih prosvetnih radnika koji su podneli zahtev još prošle godine, rekao da su oni automatski i dobili tu licencu. Lepo stoji u članu 114. osnovnog teksta: "Licenca je javna isprava". Znači, to je papir koji se mora dobiti. Ne može biti samo podnošenje zahteva za licencu dovoljno da neko ima licencu. Licenca mora da se dobije. Zbog čega još niko nije dobio, ne znam. Da li je greška bivšeg ministarstva ili ovog, ali licenca se mora dobiti ako ste već propisali ovim zakonima. Mora postojati, jer je javna isprava, po ovom zakonu. Iskoristiću ovo vreme koje je preostalo da samo kažem da nisu ovim izmenama i dopunama rešeni osnovni problemi u obrazovanju, a ti problemi se rešavaju posebnim zakonima: Zakonom o osnovnoj školi, Zakonom o srednjoj školi i onim podzakonskim aktima, normativima koje donosi Ministarstvo. Ti problemi su: opterećenje učenika, kako redukovati postojeće nastavne programe, izbaciti iz postojećih programa ono što je suvišno, da se deca ne opterećuju suvišnim i nepotrebnim stvarima ... (Predsednik: Vreme.) ... kako smanjiti broj učenika u odeljenju, obezbediti da profesori i nastavnici u školama mogu da rade normalno, sa manjim brojem učenika i kako obezbediti materijalna sredstva i za plate zaposlenih, da se njihova motivacija podigne na viši nivo i da se njihov autoritet, koji je poljuljan, povrati u školama, kao i sredstva za materijalno obezbeđenje škola, za njihov nesmetan i normalan rad.
Replika, narodni poslanik Anita Beretić.
Osnov za repliku je u, rekla bih, površnom i pogrešnom tumačenju mog izlaganja, na kontu kojega je gospođa ministarka pred pauzu izašla i dala svoj osvrt. Pre nego što kažem na koji deo mog izlaganja, što je i osnov replike, mislim da je uvodni deo vašeg obraćanja pred pauzu, blago rečeno, nedopustiv za Narodnu skupštinu. Jer ne možete, uz svo uvažavanje vaše funkcije, koja, pre svega, podrazumeva toleranciju, profesionalnost i odgovornost, okarakterisati nastup i argument bilo kog narodnog poslanika ovde u Narodnoj skupštini i prozvati ga manje vrednim ili nazvati ga sa nipodaštavanjem. Prema tome, svaki argument svakog narodnog poslanika zaslužuje dužnu pažnju. Ono što mislim da ne stoji u vašem obraćanju jeste uporna teza o tome da je suština reforme obrazovanja, koja nas čeka po usvajanju ovog zakona, u reformisanom nastavniku, a ne u reformisanom učeniku. Nijednog momena nisam pomislila da je mlada generacija, počev od predškolskog uzrasta, pa sve dok se osećaju mladi, a naročito dokle god su u tom sistemu koji im treba omogućiti da ta duhovna mladost traje što duže, samim tim i vitalnost duha, nisam mislila da su oni predmet puke reforme, kao što i ne mislim da sam nastavnik treba da bude predmet reforme. Predmet reforme treba da bude sistem, koji će omogućiti da nastavnik bude slobodan i kreativan i da učenik bude slobodna i kreativna individua, a ne da se zatvara u neke krute okvire, oivičene i čuvenim nastavnim planom i programom koji vraćate, pa se time suzbija i kreativnost nastavnika, profesora i, naravno, individualnost i svaka potreba učenika kao pojedinca; i da prestanu biti, od predškolskog, prvog i drugog razreda, omiljeni glagoli koji se u zbornicama i učionicama čuju, a to je: "izbiću ti ja to iz glave, slomiću to u tebi, nisi ovde da misliš" i slično. Ako mislimo na reformu nastavnika u tom smislu, onda da. Ali, mislim da moje kolege nastavnici ne zaslužuju generalno tako nipodaštavajući odnos, a o deci ne želim ovom prilikom ni da zborim.
Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević, replika.
Uvaženi predsedniče, gospođo ministarka, poslanici, moram nešto, prvo, zbog javnosti. Sada sam saznao, možda je trebalo ranije, da je jedna stanica javila da smo, navodno, gospodin Ljušić i ja jutros bili u nekim pregovorima i da smo se nešto dogovorili. Ovo kažem zbog mene i gospodina Ljušića, a ne zbog ničega drugog, dakle, zbog istine. Izjava koju je neko dao ne odgovara istini. Kao jedan od poslanika Demokratske stranke – Boris Tadić, podneo sam amandmane. Jedini sa kim razgovaram je Odbor za prosvetu i sport Skupštine Republike Srbije, jer su njihovi članovi jedini legitimisani da odlučuju o amandmanima. Zavod za udžbenike na čijem je čelu gospodin Ljušić to nije i mislim da je tim pre u interesu drugih, ali svako za sebe govori, da se to kaže. Ovde je izneto nekoliko stvari od kojih bih hteo na izvestan način da se ogradim. Prvo je pomenuta knjiga "Od igre do spoznaje", i to je pomenuta u pežorativnom smislu. Onima koje interesuje, ta knjiga je nastala 1992. godine u razgovoru sa decom izbeglicama, etničkim Srbima, najčešće, koji su zbog različitih okolnosti došli u ovu zemlju. Mnogi od njih su bili bez roditelja, bez staranja, smešteni u domovima i zbog toga, zbog pokušaja pomoći toj deci i adaptaciji, nastala je knjiga i dobro je da takvu knjigu imamo, mi je nikada nismo koristili, ni u jednom seminaru, jer to je knjiga koja postoji zbog sebe, zarad sebe i to hoću da kažem. Savet Evrope, naime, pogrešno je gospodin Albijanić rekao da je OECD neke primedbe davao, nije, Savet Evrope je bio, prihvatam kao lapsus; dakle, Savet Evrope je imao dve ozbiljnije primedbe, jedna je izbor direktora i hteli su da prebace na lokalnu zajednicu, mi to nismo prihvatili, a druga je inkluzija u školama. Dakle, inkluzija deci sa posebnim potrebama, dakle, oni su hteli više to da potenciraju. Mi za to nismo imali snage, pokušali smo, dali maksimum od sebe, nemamo još dovoljno sredstava, ali je inkluzija uvek bila naš cilj, jer je to ono što je potrebno deci. Ispiti za direktora; gospođa ministarka je rekla da direktorima treba proveravati znanje engleskog u komunikaciji, slažem se, ali zašto je onda uvođenje engleskog i komunikacije u prvi razred bila stvar koja se spočitavala našem ministarstvu. Dakle, mi smo hteli da predupredimo tu situaciju da vi direktore morate dopunski da vaspitate i obrazujete, pa smo im to dali od prvog razreda, budućim direktorima od prvog razreda osnovne škole. Hvala vam.
Nastavljamo diskusiju. Reč ima narodni poslanik, pardon, izvinite molim vas, replika, samo sekund, gospodine Ljušiću, ovo je bila replika na obraćanje ministra. Zahvaljujem narodnom poslaniku Vjerici Radeti, koja mi je skrenula pažnju, naravno, nema replike na repliku. Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, uvažena gospođo ministre i predstavnici ministarstva, dozvolite mi da ispred SPS-a iznesem još neke stavove vezane za problematiku koja je danas na dnevnom redu. Pre svega, želim da istaknem jednu veoma važnu činjenicu, a to je da raspravljamo o zakonu o obrazovanju, odnosno o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama obrazovanja i vaspitanja, i već nekoliko sati raspravljamo, a niko nije spomenuo materijalni položaj i materijalno stanje u obrazovanju. Mislim da je to ključna stvar i da, ako govorimo o reformama, a o tome je bilo reči onda, mislim da će biti najveća reforma u obrazovanju ako neka vlada uspe da obezbedi dovoljno materijalnih sredstava i da popravi situaciju u obrazovanju. Nema nikakve reforme obrazovanja nikakvim zakonima, nikakvim papirima, za reformu obrazovanja su potrebni novci. Mislim da je krajnje vreme da Vlada, ova ili neka buduća, pošto to očigledno prošle vlade nisu radile, reši da postupi na isti način kako postupa roditelj kada želi da iškoluje svoje dete. Roditelj će da se odrekne mnogo čega, kako to naš narod kaže - od usta će da odvoji da bi školovao dete. Prema tome, ova zemlja, odnosno ova vlada mora da popravi, da odvoji od usta i da poboljša materijalnu situaciju u obrazovanju. Imamo neke podatke da se u Evropi oko 6% od bruto nacionalnog dohotka izdvaja za obrazovanje. Kod nas je to duplo manje, obzirom da je naš bruto nacionalni dohodak višestruko manji nego u nekoj prosečno razvijenoj evropskoj zemlji, to znači da mi 20 i više puta izdvajamo manje para za obrazovanje. U programu SPS-a, čiji sam poslanik, jeste besplatno obrazovanje i to je ono što naše građane interesuje. Ne interesuju ih mnogo neki detalji, da li će se nešto zvati ovako ili onako, njih interesuje da li će se najzad popraviti materijalni položaj u obrazovanju i da li će se omogućiti besplatno ili što je moguće jeftinije školstvo, kako bi svi mogli da završe, odnosno sva deca mogla da završe određene škole. Upravo zbog toga se menja ovaj prethodni zakon, još uvek važeći, nadam se još vrlo kratko vreme, koji se stalno poziva na reforme i govori o reformi. Reč - reforma, znači promena oblika, znači neka promena i ne mora reforma da uvek bude na bolje. Iz izlaganja nekih kolega iz bivše vlasti stekao sam utisak da je najvažnija stvar u Zakonu o obrazovanju da se deca vaspitavaju u nekom smislu za demokratiju itd. Tačno je, važno je to, ali je najvažnija stvar da deca kada završe školu steknu određeno znanje i upravo ovu izmenu i dopunu zakona koju predlaže ministarstvo shvatam kao pokušaj da se ne spreči tok reformi, nego da se ta reforma usmeri u jednom pravcu koji je primereniji situaciji u kojoj se danas nalazi Srbija. SPS ima dosta primedbi na predloženi tekst zakona, i u tom smislu mi smo dali amandmane, a neki su amandmani usvojeni, neki nisu, takav je bio slučaj sa amandmanima drugih stranaka; a moram da konstatujem da je ministarstvo bilo dosta otvoreno, jer smo mi na Odboru za prosvetu zaista zajednički pokušali da nađemo neko optimalno rešenje, jer činjenica je da se zakon donosi po skraćenom postupku. Voleo bih dve stvari, da se zakon donosi po normalnoj proceduri, sa jedne strane, a sa druge strane da mi ne donosimo izmene i dopune zakona, nego da donosimo potpuno nov zakon o osnovama sistema obrazovanja. Ubeđen sam da će nakon konstituisanja nacionalnog prosvetnog saveta i nakon toga, kada ovaj zakon zaživi, da će jedan od najvažnijih poslova ministarstva i Vlade biti da se donese nov zakon o obrazovanju. Molim vas, evo sutra će biti četiri meseca kako je Skupština konstituisana i kako radi. Doneli smo na desetine zakona ili dvadesetak i više zakona. Svi zakoni su važni, verovatno ćemo ubuduće doneti još zakona, ali ovaj zakon o obrazovanju, on je veoma važan, a zašto? Zato što sistem obrazovanja proizvodi znanje. Ako poljoprivreda proizvodi hranu, ako energetika proizvodi energiju, onda obrazovanje proizvodi znanje, a bez znanja nema ni energije, nema ni poljoprivrede, nema ničega. Prema tome, apsolutno i najvažniji i najkonkurentniji proizvod je znanje i to je svima nama ovde jasno. Međutim, izgleda da to ponekada zaboravljamo. Ja ću vam dati samo jedan primer, u bruto nacionalnom dohotku SAD-a preko 75% je prihod vezan za patente, licence, prava itd. Znači, praktično od prodaje znanja. Želim da kažem da je prethodni zakon bio, po mišljenju stručne javnosti, znači, ovde ne iznosim samo stav SPS-a, nego iznosim stav šire javnosti, i to stručne javnosti – lično sam, iako ne radim u prosveti, razgovarao sa puno poslanika i kolega koji su u tom delu i izneli su rezerve prema ovom zakonu - mislim da je ovaj zakon dosta toga promenio nagore i upravo zbog toga nije naišao na širu podršku, zato ga je potrebno promeniti. Što se tiče dosadašnjeg zakona, mislim na onaj pre, na onu prvu varijantu, u njemu je bilo puno stvari koje su dobre, apsolutno su dobre. Ne bi, da nije toga naši stručnjaci bili cenjeni u svetu. Ne bi naši srednjoškolci na školskim olimpijadama osvajali prva mesta. Samo da navedem jedan konkretan primer. Pre par godina na Olimpijadi znanja srednjoškolaca u Padovi naši su srednjoškolci osvojili medalje iz svih predmeta koji su bili na takmičenju, i iz matematike, iz fizike, iz hemije i informatike. Osvojili su više priznanja nego predstavnici mnogo bogatijih i mnogo razvijenijih zemalja, kao što su Engleska, Nemačka, Francuska itd. Prema tome, nije tačno da obrazovni sistem u Srbiji nije bio dobar. Zbog toga je ova reforma, koja je sprovedena za vreme prošle vlasti, u stvari polazila od jedne pretpostavke koja se nažalost često kod nas uzima kao polazna, da pre ništa nije valjalo. I po onoj izreci rimskog konzula "Kartaginu treba do temelja razrušiti", krenulo se sa nekakvim reformama, za koje je očigledno, evo već posle godinu dana, jasno da se moraju menjati. Postoji još jedan razlog zbog čega se moralo pristupiti promeni ovog zakona o obrazovanju. Naime, za prethodnu vlast je glasao svaki 13. građanin sa biračkim pravom. Da vas podsetim da je DSS kao okosnica bivše vlasti - neću da koristim izraz bivšeg režima, pošto ne volim reč režim, jer to znači reži neko na nekog, ali mislim da mi ovde to ne radimo - znači, DSS kao okosnica prethodne vlasti, zajedno sa ovim trabantskim strankicama koje su u tom bloku, osvojila je oko 500.000 glasova. Ako uzmete da je 6,5 miliona građana Srbije sa biračkim pravom, to znači da je svaki 13. glasao za to. Prema tome, svaki 13. glasač je glasao i za ovaj zakon. To je dovoljan razlog da se taj zakon mora promeniti i mene malo čudi sa kolikom upornošću pokušavaju predstavnici prethodne vlasti da brane taj svoj zakon, kada je očigledno da on nije naišao na podršku birača, i bilo bi bolje da puste da se sada i da pomognu sa nekim svojim iskustvima, napravi novi bolji zakon. Mislim da je to naš zajednički cilj. Hteo bih još da kažem, upozoravaju me kolege da ne prekoračim 10 minuta, u prilog tome kakvo znanje imaju građani naše zemlje.
Gospodine Krstiću, samo da vam kažem, nemate ograničenje do 26 minuta.
Pouzdano znam, a verujem da je to bilo dostupno javnosti, da je po nalogu japanske vlade jedna njihova eminentna agencija vršila istraživanje stepena obrazovanosti u nekim zemljama Evrope. Između tih zemalja, ne znam tačno koje su bile, verovatno su bile neke od razvijenih zemalja, bila je i naša zemlja, i zaključak te agencije jeste da su naši građani najobrazovaniji. To što mi ne znamo da iskoristimo kapacitete koji su nam na raspolaganju, to je drugo pitanje. To što mi dozvoljavamo da nam jedan diplomirani student, koji košta između 30.000 i 40.000 dolara ovu zemlju, odnosno evra, ode negde na Zapad, to je drugo pitanje. Mi smo na taj način izgubili nekoliko desetina milijardi dolara, ovako siromašni. To je drugo pitanje, ali je naš zadatak da mi omogućimo što kvalitetnije obrazovanje. Završiću ovo moje izlaganje, i još jednom da kažem i da uputim poruku Socijalističke partije ovoj vladi, a to je da je bitno da se što više u materijalnom delu učini za obrazovanje, i da se omogući da ono bude dostupno svima, da sva deca mogu da završe obrazovanje u skladu sa svojim sposobnostima. A ne kao prethodni zakon, koji je bio pravljen, po našem mišljenju, tako da stvori veliku većinu poluobrazovane ili neobrazovane radničke klase koja će da radi i jednu malu elitu koja će se školovati u elitnim školama ili u inostranstvu. Takva je situacija na Zapadu. Mislim da to nije dobro i da moramo da izvršimo izmene, kako bi stvari doveli na meru koja odgovara nama.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Nadica Momirov.
Dame i gospodo, Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koji je sada na snazi i koji donet u vreme bivšeg režima, jeste katastrofalan zakon. Zakon o izmenama i dopunama ovog zakona, koji nam nudi sadašnji režim, loš je i nepotpun zakon. Razumljivo je naravno da je teško ispraviti brljotine bivšeg ministra Gaše Kneževića i ispraviti one katastrofe koje je on uneo u sistem obrazovanja i vaspitanja, ali sadašnji ministar i sadašnja Vlada morali su malo više da se potrude. Dobar je pokušaj, gospođo ministre, nadam se da ćete i uspeti da to realizujete, što ćete primenom ovog zakona da iz škola proterate Soroša i sekte. To je ona katastrofa i to je ono zlo koje je u našim školama ostalo kao posledica vladanja vlasti bivšeg režima. To je sigurno razlog koji je bio dodatna komplikacija vama prilikom pripreme ovog zakona, a drugi razlog zbog kojeg ovaj zakon nije dovoljno dobar leži u činjenici da je i ovaj zakon, kao i još neki zakoni koje smo ovde imali, koje nam je Vlada dala na razmatranje i usvajanje, posledica sukoba DOS-a, mislim na onaj kompletni DOS i ovaj izdvojeni DOS. To je ono što je loše. Ova vlada mora konačno da izlazi ovde sa novim, potpuno novim rešenjima, sa rešenjima koja će biti zaista u interesu građana Srbije. Sada se postavlja pitanje, šta se desilo sa DSS-om i sa tzv. principima DSS-a. Prošle godine u junu je donošen ovaj zakon, čije izmene se sada predlažu, i tog 17. juna kada je zakon usvajan, on ne bi bio donet i ne bi bio usvojen da DSS nije činila kvorum tadašnjem DOS-u. Takođe, jedan od poslanika DSS-a, kada se raspravljalo o ovom zakonu, mi koji smo u to vreme bili poslanici sećamo se sigurno, ta koleginica je rekla da je predlog zakona odličan, ne dobar nego odličan, ali da samo prema mišljenju DSS-a nije vreme za njegovu primenu, treba da se sačeka jedna školska godina da se pripreme neki tehničko-tehnološki uslovi da bi taj zakon mogao i da se primenjuje. Pre neki dan, u jednoj TV emisiji "Narod pita", čini mi se da je bila ta emisija, gledala sam i slušala gospođu Čolić, i zaista sam bila blago šokirana činjenicom da gospođa Čolić nije bila u stanju da odgovori na mnoga pitanja, a vezano za sadržaj ovog zakona. Mislim da to nije dobro, jer vi, gospođo Čolić, imenom i prezimenom, naravno i cela Vlada, odgovarate za primenu ovog zakona. Šta sam tada zapazila u tom vašem nastupu - pošto danas nismo bogzna šta čuli u vašem elaboratu o obrazloženju ovog zakona vi ste ovde pročitali nešto što već imamo u ovom tekstu, očekivala sam da ćemo čuti i nešto više, ali pretpostavljam da ćete u toku rasprave da se aktivno uključite u rad - vi ste tada rekli da mnoge važne stvari nisu regulisane zakonom, pa se "ostavlja na volju". Ovo je bila vaša rečenica, pošto tada niste odgovorili kome na volju, nadam se i očekujem da ćete danas odgovoriti kome se te važne stvari ostavljaju na volju, ako ih niste regulisali zakonom. Govorili ste, takođe, o broju časova srpskog jezika i matematike i rekli da će se broj tih časova povećati. To svakako SRS podržava. Mislimo da je to sasvim u redu, ali ste rekli da i to nije regulisano zakonom, ali da, evo, građani Srbije mogu da veruju DSS na reč da će to tako biti. Mi, koji ne verujemo na reč DSS, skeptični smo kada su u pitanju ovakve izjave. Niste imali ni pravi odgovor vezan za izbor direktora, ali o tome ću malo više govoriti kada budem šetala kroz odredbe ovog zakona, kada to dođe na red. Interesantan je bio vaš komentar vezan za decu sa posebnim potrebama. Rekli ste – decu sa posebnim potrebama nećemo uključivati u škole, ukidamo Centar za decu sa posebnim potrebama, ali će država da vodi računa o njima. E, sad vaspitam da nam kažete – kako; nećete u škole, nećete u centar, na koji način? I, onda ste velikodušno rekli kako ćete vi, evo, jedan svoj radni dan, a to je 31. maj, posvetiti toj deci. Mi mislimo da toj deci treba posvetiti sve moguće dane, a ne samo jedan radni dan ministra. O tome da li su u centru reforme nastavnici ili učenici i sami ste govorili u replikama povodom izjava nekih od narodnih poslanika, ali kada već govorite o nastavnicima koji su u centru reformi, bilo bi dobro da tim nastavnicima kažete i kada će ova vlada početi malo da se brine o njihovom ekonomskom statusu, s obzirom da vam se, pretpostavljam to znate, već pripremaju ozbiljne najave štrajkova, upravo zato što nastavnici kažu da ste izneverili njihova očekivanja i da nema ništa od povećanja plata. Šta je bitno a što nije spomenuto u ovom zakonu; pogotovo sad u ovom periodu kada se vrše upisi učenika u srednje škole. Rešenje koje sada imamo je katastrofalno i to nije mišljenje samo poslanika SRS. Verujte da je to opšti stav građana Srbije. Vi nudite učeniku da navede prilikom upisa 20 škola, a u jednu od tih će biti upisano. Po čijoj volji, sam bog zna. Moj bratanac sada završava osmogodišnju školu, odličan je učenik, mnoge nagrade na raznim takmičenjima je dobijao, i dete je jako zabrinuto šta će on – kaže – ako se ne upiše u gimnaziju. Kažem mu – u prijavi napiši 20 puta, tvoja želja je gimnazija, pa – gimnazija, gimnazija, gimnazija... pa valjda će jedno od tih 20 gimnazija da ti usliše. Takođe mislimo da nije u redu da se nagrade sa gradskih i opštinskih takmičenja ne boduju prilikom upisa u školu. Vi ste, takođe, tada rekli da je vaš stav i stav stranke čiji ste vi ministar da to ne treba da bude bodovano. Sada bih govorila o zakonu; SRS je podnela popriličan broj amandmana sa namerom da suštinski sredimo ovaj zakon, ne bi li bio još bolji i ne bi li zaista imao smisla, s obzirom na činjenicu koju sam rekla na početku i koju inače iznose poslanici SRS, da ne može biti lošiji zakon od onog čije se izmene sada traže ovim vašim predlogom. Moj kolega je u svom uvodnom izlaganju rekao da mi podržavamo postojanje nacionalnog prosvetnog saveta, mada tu ima mnogo toga konkretno vezano za taj savet, što je, svakako, diskutabilno, od načina na koji se taj savet formira, odnosno od predlagača. Način, u suštini, jeste dobar, da Skupština bira taj savet, ali, po našem mišljenju, bilo bi logično da to bude na predlog nadležnog skupštinskog odbora. I ovde, opet, imamo ono što sam primetila da ste i vi, gospođo ministre, isticali, opet se vraćam na tu emisiju, ne znam, u savete koji su bili predviđeni ovim zakonom koji menjamo, da li se biraju istaknuti stručnjaci. Vi ste tada rekli ono sa čime se slažem – ko je taj ko će da kaže ko je istaknut stručnjak. A, evo, imate i vi sad ovde, član 10. stav 5, savet može da obrazuje stalne i povremene komisije iz reda nastavnika, vaspitača, stručnih saradnika i drugih istaknutih stručnjaka. Ako ste precrtali, onda dobro. Lepo. Jer, zaista, ko može da kaže da je neko istaknuti stručnjak a neko nije. Stručnjakjeste ili niste. O sastavu ovog saveta govorićemo kada budemo govorili o zakonu u pojedinostima, pošto je zaista premalo vremena da se ovoliki zakon pretrči za desetak minuta, ali je interesantno da vi ovde predviđate razne zavode, razne centre, npr. za strateški razvoj, program udžbenika, razvoj zaposlenih itd. Mi u SRS mislimo da je to sve potpuno nepotrebno. To su neki zavodi, savetovi saveti, savetovih saveta saveti, zaista potpuno nepotrebno gomilanje administracije, uzimanje poslova ministarstvu, dupliranje i tripliranje poslova u odnosu na ministarstvo, u odnosu na nacionalni savet. Dakle, mi smo vam i amandmanima predložili da to brišemo, jer mislimo da je to suvišno. Kada je reč o radu saveta i zavoda, u članu 25. u stavu 4. kažete – ukoliko zavodi po proteku roka iz stava 2. ovog člana ne pripreme potreban materijal, savet, odnosno ministar, donosi akt iz svoje nadležnosti, bez stručne obrade zavoda. Iz ovoga sam shvatila da zavod nije ni potreban. Ako može ministar da donese bez stručne obrade zavoda, onda je opravdan naš stav da zavod ne treba ni da postoji. Drugo pitanje, u pretposlednjem stavu ovog zakona kažete – ako savet u roku iz stava 3. i 6. ovog člana ne donese akt iz svoje nadležnosti, akt donosi ministar. Šta će se onda desiti zavodu koji ne donese taj akt nego, eto, natera ministra da mora jadan da radi. To bi trebalo da regulišete ovim zakonom. S obzirom da ćemo, kao što rekoh, govoriti u pojedinostima, a i da se ne naljute moje kolege koje će da govore o ovom zakonu, reći ću još samo jednu rečenicu, a vezana je za nastavu građanskog vaspitanja i versku nastavu. Nije u redu ovo što ste predvideli da neko dete koje izabere jedan od ta dva predmeta više ne može to da menja, a reći ću vam i zašto to mislimo. Imamo primer Osnovne škole "Majka Jugovića" iz Zemuna. Prošle školske godine nijedan učenik nije prihvatio da uči versku nastavu, pa su onda vrlo brzo, sama deca, zamislite, prvi razred osnovne škole, dolazila roditeljima i rekla - ono što se uči u građanskom vaspitanju je strašno,to više neću da učim i onda su se u toku školske godine preorijentisali i danas u toj školi nijedno dete ne sluša to građansko vaspitanje. Možda i vi znate za ovaj ili ovakve primere, i da ste zato predvideli da to u toku školovanja ne sme da se menja, a mi mislimo da je neophodno da se i to izmeni i da nešto što je fakultativno zaista tako i bude. Evo, toliko, nažalost nemam vremena više, a imam mnogo šta da kažem.
Izvolite.
Hteo bih da vam kažem moj utisak, sa nekima sam danas razgovarao, da se u Skupštini zakon može doneti tehnikom slaloma, kada vi zaprvo računate koliki vam je broj potreban i onda obilazite te prepreke. Ako vam je problem vreme, onda ste osuđeni na spust, onda sa štopericom u ruci pokušavate što pre da pređete put ili vreme. Problem ovde je što se deveti razred, po konceptu koji je zastupan u sada važećem zakonu, u pozitivnom pravu, ostvaruje 2007. školske godine. Ako idemo na koncept koji je sada ponuđen u Predlogu zakona, onda će prvi deveti razred izaći 2015. godine. Trenutno je stanje takvo da se nigde u Evropi ne uči manje od devet godina, 2015. godine sigurno se neće učiti manje od 11 godina. Teško je predvideti, ali je moguće i najverovatnije. U ovakvoj situaciji imaćemo problema sa zapošljavanjem naših ljudi i nećemo moći da budemo otvorena zemlja. Ako nam je cilj Evropa, dajte što pre da uvedemo devetogodišnje obavezno obrazovanje, jer ćemo tako pre da se uklopimo i u tržište rada u Evropi, a i u evropski obrazovni prostor. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nadica Momirov, a neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Martić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, poštovano predsedništvo, reforma školstva je pojam koji nas prati prilično odavno. Ne moramo se više podsećati koliko je samo slepih ulica bilo na ovom putu koji se zove - moderno i kvalitetno obrazovanje. Čini se da se napokon smer kuda ide ovaj put sada sasvim jasno vidi. On je kombinacija svega onoga što su zemlje iz velikih porodica evropskih naroda dostigle u svojim obrazovanim sistemima, s jedne, i naše prosvetne i kulturne tradicije, s druge strane. Dakle, put se jasno vidi. Nov priključak do ovog puta je prilično dalek i postavlja se pitanje - kako što pre do njega? Osnovna karakteristika ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sistemu obrazovanja i vaspitanja jeste upravo to, da ne priznaje prečice, jer se drži one stare - preko preče, naokolo bliže. Predlagač zakona ne napada kurs u prethodnom zakonu, nego se bavi objektivnim pitanjem, koliko je taj zakon, kao takav, primenljiv u praksi. Smatram da je to jedan novi kvalitet naše demokratije, gde umesto da stvari vraćamo na početak, zadržavamo sve ono što je dobro i popravljamo ono što nije dobro. Dakle, implementacija prethodnog zakona je bila sporna. Nije bila izvodljiva u realnom vremenu i to je nešto što ovaj predlog zakona obrađuje na kvalitetniji način, ostavljajući školama i učenicima dovoljno vremena da sa jednog sistema pređu na drugi, bez tzv. žrtvovanih generacija. Osim ovoga, ovaj predlog zakona se na poseban način bavi i kvalitetom obrazovanja i vaspitanja. Novina je da umesto prosvetnog saveta, saveta za stručno obrazovanje i saveta za usaglašavanje stavova u obrazovanju, obrazuje jedan nacionalni prosvetni savet za utvrđivanje pravaca razvoja i unapređivanja kvaliteta predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja. Uvođenjem nacionalnog prosvetnog saveta se, prvo, smanjuje stepen birokratizovanosti na tako važnom nivou odlučivanja o prosveti,samim tim se obezbeđuju uslovi za povećavanje efikasnosti rada, a drugo, smanjuju se i budžetska opterećenja,čime je ovaj predlog zakona u skladu sa opštim trendom racionalizacije budžetske potrošnje. Predlog ovog zakona i promene idu sa ciljem povećavanja te centralizacije sistema obrazovanja i težnja stavljanja odlučivanja na trougao, školski odbor, direktor, nastavnici, dok je uloga ministarstva svedena na kontrolnu funkciju u smislu zaštite zakonitosti. Ovakvim pristupom spuštamo nivo donošenja odluke na mesto gde ova odluka treba da bude operativna i da sve svoje efekte, što je i osnovni preduslov za postizanje kvaliteta. Vrlo je značajna novina koja u školske programe uvodi osnovni, izborni i fakultativni deo, jer obezbeđuje unificirano osnovno obrazovanje za sve i dozvoljava mogućnost da se kroz izborne predmete učenici opredele prema svojim afinitetima. Napokon, kod fakultativnih predmeta, da se oni koji to mogu i žele, razvijaju na jedan sveobuhvatniji i bogatiji način od proseka. Smatram da ovakav sistem stavlja u optimalan odnos kolektivno, versus individualno, sa svim njihovim limitirajućim faktorima. Predlog zakona koji je pred nama bavi se, takođe, i jednom vrlo osetljivom stvari. Ima za cilj da rehabilituje u stručnom i socijalnom smislu nastavnika, kao centralnu figuru implementacije reforme sistema obrazovanja. Iz raznovrsnih, nama sasvim dobro znanih razloga, nastavnik je poprilično pao i na društvenoj lestvici, i kada je u pitanju stručnost. Predlagač uvažava realnu situaciju u kojoj se stub reformi nalazi i predviđa postepeni proces njegovog ponovnog uzdizanja u obe pomenute sfere. Važno je napomenuti da predlagač objektivno ništa ne olakšava nastavniku. Od njega se i dalje ne očekuje kontinuirano, stručno usavršavanje i evaluiranje, nego ga on samo stavlja u realnu poziciju, da ovaj to stvarno može i da uradi. Smatram da pred nama imamo dobar predlog zakona, koji treba da našoj deci obezbedi školu više okrenutu njima i njihovim stvarnim mogućnostima, a koja će im pružiti na duge staze sva sveobuhvatna znanja, kao što imaju njihovi vršnjaci širom Evrope. Nastavnicima će ovaj zakon obezbediti više kreativnosti, slobode, ali i obaveza i odgovornosti u radu, a nama roditeljima, nadam se, manje brige. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Martić, a neka se pripremi narodni poslanik Nenad Lemajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarko, ovo je jedan u nizu zakona koji se usvaja po hitnom postupku. Ne bih mogao da se setim skoro ni jednog zakona koji je bio u redovnoj proceduri, iako možda imam razumevanja zašto, ako već ovo ministarstvo ima nameru da napravi izmene i dopune Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ko će ovaj zakon da dovede po hitnom postupku. Isto tako nemam razumevanja za neke zakone koji su bili na ovom dnevnom redu ove skupštine, a usvajani su i donošeni po hitnom postupku. Kada je u pitanju ovaj zakon, a i mnogi drugi zakoni, nije dobro što su usvajani po hitnom postupku, iz više razloga. Osnovni razlog je, kao i kod ovog zakona, što ni javnost, ni ljudi koji se stručno bave vaspitanjem i obrazovanjem, ni zaposleni u prosveti, ni mi poslanici nismo imali dovoljno vremena da se upoznamo sa promenama koje predviđa ovaj zakon i da, eventualno, amandmanima utičemo da poboljšamo zakon ili da ga ne prihvatimo. Mislim da nije dobro da svako ministarstvo ili svaki ministar koji dođe u novu vladu i onog momenta kada se imenuje nova vlada izlazi sa predlozima promena zakona ili dopune zakona koji su bili predloženi u prethodnom periodu. Koliko sam pratio i stručnu javnost, i rasprave stručne javnosti i zaposlenih u prosveti, čuo sam i jedne i druge primedbe, bilo je i pozitivnih i negativnih reakcija na zakon koji se sada menja, ali imam utisak da je ipak bilo više pozitivnih stavova kada je u pitanju reforma obrazovanja i zakon koji se u ovom momentu menja. Moram da kažem da se on menja pomalo na nezakonit način, jer je postojala obaveza Ministarstva za prosvetu da se konsultuje prosvetni savet kada su u pitanju predlozi za promenu ovog zakona, a, koliko znam, prosvetni savet nije konsultovan oko toga i obrazloženje ministarke je bilo da nema vremena za to. Umesto prosvetnog saveta uvodi se nacionalni prosvetni savet, što u suštini možda nije loše rešenje. Mnogi poslanici su se izjasnili pozitivno oko toga. Ono što je nama sporno, kao poslanicima Demokratske stranke, to je ključ po kome se predlažu članovi u taj nacionalni prosvetni savet i broj članova tog nacionalnog prosvetnog saveta, a inače ono što je dobra odredba to je da se on bira na samoj Skupštini, a ne imenovanjem Vlade. Ono što je bila u početku dilema i o čemu se na neki način vodila rasprava, to je da li je predloženi Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja zakon koji u centar reformi stavlja zaposlene, odnosno nastavnike ili decu, i mislim da je to na neki način pomalo bila pogrešna dilema. Naime, ministarka je ovde u svom izlaganju pred pauzu rekla da se ovaj zakon nikako ne odnosi na to daželimo da reformišemo decu, i to je sasvim jasno, tu nema nikakve dileme. Mi treba, pre svega, da reformišemo uslove u kojima se ta deca školuju, u kojima žive. Treba da reformišemo nešto u našim glavama, treba da reformišemo ukupan politički sistem u kojem živimo, državu u kojoj živimo, a da sve to nije dobro svi vi koji izađete iz naše zemlje u Evropu vidite već na prvom koraku. U tom smislu treba govoriti pre svega o materijalnim uslovima o kojima je govorio jedan od prethodnih poslanika, ali to ću ostaviti za kraj. Ovaj zakon unosi reforme u sistem obrazovanja i vaspitanja, ali imam utisak da se u dugom nizu godina sve veća pažnja posvećuje obrazovanju, a sve manja pažnja vaspitanju. Moj lični utisak je da je ovaj zakon, koji je sada u izmenama, ipak dao dodatnu komponentu ili dodatnu crtu koja je imala akcenat i na vaspitanje. Slažem se sa ministarkom, nisu naša deca loša, naša deca su upravo onakva kakvi smo mi. Pitanje je da li smo mi dobri, i koliko smo dobri, i pitanje je kolikoovim reformama školstva pravimo uslove da se nešto sistem vaspitanja i obrazovanja promeni. Mislim da su nam deca sve agresivnija imi kao roditelji, pre svega je akcenat na nama kao roditeljima, ali i na školi, sve smo manje usmereni ka njihovom vaspitanju. Imate najnoviji primer tragičnog slučaja koji se desio u Nišu, imate primer u Subotici, imate primer ekskurzija koje roditelji plaćaju ne znam ni sam kako, kako obezbeđuju sredstva za đačke ekskurzije koje se odvijaju u inostranstvu, u Grčkoj, Mađarskoj; i ne samo što postoje materijalni problemi za roditelje, nego stalno postoji problem određenih incidenata koji mogu da se dese na tim ekskurzijama u inostranstvu, mada vidite da se dešavaju i kod nas. Vidite da nam je zemlja, odnosno da su nam fasade, autobusi i sve ostalo puni grafita. Te grafite u najvećem delu naša deca crtaju. Isto moram da vam kažem, ako ste imali prilike da izađete u Evropu, toga više nigde nema. Kada uđete sada u nove autobuse videćete da su oni puni grafita i kada uđete u autobuse vidite da deci ne pada na pamet da nekom starijem ustanu u autobusu, upravo se otimaju da prvi sednu u autobus. Znam da možda to nema trenutno veze sa gospođom ministarkom, ali ima mnogo veze sa vaspitnom komponentom. Moram da vam ilustrujem jednim primerom. U Užicu smo uspeli da obnovimo fasadu prve osnovne škole posle 30 godina. Sutradan je na toj fasadi osvanuo grafit dug 10 metara – Šešelj srpski junak. Pri tome ne verujem da su to deca napisala, da su đaci napisali taj grafit, ali strašno je kada se jedan takav politički grafit pojavi na školi, bez obzira o kojoj se političkoj stranci radi. Kada je u pitanju odredba koja se odnosi na versku nastavu ili građansko vaspitanje, slažem se sa poslanikom SRS gospođom Vjericom i moja primedba je u potpunosti istovetna. Znači, u prethodnom Predlogu zakona učenici su mogli da se opredele da jedan deo prate nastavu iz verskog vaspitanja, a jedan deo iz građanskog vaspitanja. Međutim, izmenom Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja to je njima onemogućeno, i kada je u pitanju osnovna i kada je u pitanju srednja škola. U momentu kada se opredele za versku nastavu ili za građansko vaspitanje, oni do kraja školovanja moraju da pohađaju jedan od tih predmeta. Zatim, ukidanje licence; čuli smo razloge za i protiv. Licenca je bila obavezno uvedena i ona je trebalo da se preispita svakih pet godina. Da li je to dobar period nisam siguran, ali sam sasvim siguran da je trebalo vremena da se licenca stavi na proveru iz više razloga. Postojećim zakonom moguće je samo suspendovanje licence, a nikako ukidanje. To nije dobro, zato što neko ko dobije jednu licencu ima je do kraja svog radnog veka, što znači da prosvetni radnik može biti sklon alkoholizmu, narkomaniji i ne daj bože pedofiliji, i njemu ne može da se oduzme licenca po postojećem zakonu, što mislim da je jako loše rešenje. Znači, nije bitno da li je on stručan, da li je obrazovan i da li je sposoban da radi u prosveti, po postojećem zakonu praktično mu je onemogućeno da ostane bez licence. Ono što je dobro u ovom zakonu, i moram da pohvalim, a to je moje lično mišljenje, to je što se ponavljanje razreda vraća na staro, odnosno ponavlja se sa tri slabe ocene umesto sa pet. Radio sam nekoliko godina u prosveti i znam, kada neko ponavlja sa tri slabe imao je sigurno šest ili sedam slabih. Onda sistemom dogovaranja, malo popuštanja, malo nagovaranja kolega iz prosvete, sve se svede na dve slabe. Onaj ko je imao tri, sigurno je imao pre toga nekoliko slabih. Sa pet slabih garantujem da je imao duplo više, što znači da je imao dve trećine slabih ocena i onda dolazimo u situaciju da neko ko je pred kraj školske godine imao 10 slabih ne mora da ponavlja razred ukoliko ima četiri slabe. Mislim da je ovo dobra odredba, odnosno ta zakonska odredba koja vraća prelazak u drugi razared na stari sistem. Na kraju nešto o materijalnom položaju prosvetnih radnika. Mislim da je to jedna od suština ove reforme i svih ostalih reformi. Mislim da je bivše Ministarstvo za prosvetu napravilo značajan napredak kada je u pitanju položaj prosvetnih radnika, pre svega kada su u pitanju njihovi lični dohoci. Mislim da ovo ministarstvo ima obavezu da mnogo više učini u tom smislu da poboljša materijalni položaj zaposlenih u prosveti i ukupno stanje kada su u pitanju školski objekti. Nema reforme školstva, nema reformi u glavama prosvetnih radnika, dok se ne poboljša njihov materijalni položaj. Možemo mi pričati ovde o ovom zakonu i o prethodnom, podnositi amandmane, drage kolege, dok se ne popravi položaj zaposlenih u prosveti dodatno, neće ni ova, ni bilo koja druga reforma zaživeti. U prilog tome na kraju moram da iskoristim ovo vreme da iznesem jedan problem koji je vezan za Užice. Nije direktno vezan za ovaj zakon, ali je vezan za Ministarstvo za prosvetu, s obzirom da nisam uspeo da dođem do ministarke ni kao predsednik opštine, ni kao poslanik ova tri meseca, procedura dolaska do ministra je vrlo teška. Moram samo da zamislim kako neko ko nije u situaciji da bude poslanik ili predsednik opštine uopšte može da dođe do pojedinih ministara. Ovo se ne odnosi samo na gospođu ministarku prosvete. Ovo se odnosi i na neka ministarstva iz prethodnog saziva. Nažalost, procedura je utvrđena. Prvo zovete sekretaricu, pa sekretarici morate da objasnite zašto zovete, detaljno, pa ona vama kaže da pošaljete dopis faksom, pa vi šaljete taj dopis faksom. Kad zovete ponovo, niste sigurni da li dopis stiže do ministra ili ne i opet vam kažu – pošaljite faksom. Obzirom da nisam uspeo da dođem do ministarke, moram ovo lično da joj dam, a iza ovoga stoje svi poslanici iz Užica u ovom parlamentu, što znači poslanici DSS, i poslanici DS, i stoji 15 stranaka iz Užica, koje su ovo potpisale, i parlamentarnih i vanparlamentarnih, i SRS, i DSS, i GSS, i NS, i SPO i DS. Problem je vezan za Srednju medicinsku školu, koja je počela da se pravi u Užicu pre 20 godina. Gospođo ministarka, to je ova zgrada. Radovi na toj školi su stali pre 15-tak godina. Škola je počela da se radi sredstvima samodoprinosa. U ovom momentu preti opasnost da se zaustave radovi na ovoj školi zato što ne postoje sredstva u Ministarstvu za prosvetu da se ova škola završi. Razgovarao sam i sa ministrom Dinkićem, i sa potpredsednikom Vlade Labusom. Znam da postoje problemi u Ministarstvu za prosvetu kada su u pitanju finansije, ali ovo je bio jedan od prioriteta. Pored Srednje medicinske škole u Zrenjaninu, čini mi se, ovo je bila još jedina srednja škola koja se radila u Srbiji. Apelujem, molim vas i tražim od vas, u ime svih poslanika koji su potpisali ovo i u ime svih političkih stranaka iz Užica, da nađete mogućnost da se ne prekidaju radovi na ovoj školi, jer u ovom momentu se duguje izvođačima radova 40 miliona dinara. Inače, u školu je do sada opština, preko grubih građevinskih radova, građevinskog zemljišta i projektne dokumentacije, uložila više od 150 miliona. To je srednja škola koja je od značaja za celu zapadu Srbiju. U tom smislu, tražim i apelujem, i molim vas da vam ovo uručim, da ne bi bilo da vi ovo niste dobili, da se angažujete da se radovi na ovoj školi ne prekidaju.
Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, a neka se pripremi narodni poslanik Darko Glišić.
Poštovani predsedavaući, poštovani narodni poslanici, DSS je mnogo puta do sada isticala da je reforma obrazovanja veoma važan segment tranzicionih procesa u kojima se sada nalazimo. U načelu smo podržali nastojanja prethodne vlade na reformi obrazovanja. Već posle tih načelnih stavova pojavile su se krupne razlike vezane za određivanje strateških pravaca i tempa reforme. Puno puta smo ukazivali na nepotrebne greške u koracima i naprezanje sistema u pravcu promena, koje najvećim delom nisu verifikovane u kvalitetnoj diskusiji pedagoških institucija i stručnjaka. Jasno smo stavili do znanja da će brze i česte, a u smislu strateške podrške, neutemeljene promene, dovesti do urušavanja sistema, sa katastrofalnim posledicama po sam sistem i društvo. Na tu moguću stranputicu smo ukazivali tokom rasprave o zakonu juna 2003. godine. Izmene koje je Vlada predložila DSS je iz svih ovih razloga dočekala sa odobravanjem. One su nam neophodne, pre svega zato da ponovo otvorimo suštinsku raspravu o reformi obrazovanja. Ta priča se mora odvijati u okviru nacionalnog prosvetnog saveta koji će nam, nadamo se, što pre predložiti strategiju reforme obrazovanja, koju, u političkom smislu, treba verifikovati u Skupštini, jer reč je o suviše ozbiljnoj temi da bi njena strateška koncepcija zavisila od bilo koje vlade. Zbog javnosti koja ovo prati, a kojoj je više puta servirana neistina, hoću jasno i glasno da kažem da se ovim izmenama ne otpočinje nikakva nova reforma. Nema reforme DSS koja zamenjuje reformu bivšeg ministarstva prosvete i grupe nevladinih organizacija. Nema ni reforme G17 plus, SPO i Nove Srbije. Reč je o odgovornim strankama. DSS nikada sebi neće dozvoliti da nametne ili pokuša da nametne, nasilno ili kroz skupštinsku većinu, svoje rešenje u ovoj oblasti. Priča o obrazovanju je ponovo otvorena i to na najkvalitetniji mogući način - formiranjem tela odgovornog Skupštini, koje će se baviti ovom problematikom na strateškom nivou. Argumenti koji su se čuli oko nepostojanja strateških dokumenata bili bi opravdani da je ovde reč o novom zakonu ili zakonskom regulisanju strategije obrazovanja. To naprosto nije tačno. Samo ime kaže da je ovde reč o izmenama i dopunama zakona, i to izmenama koje omogućuju da se na vreme i bez velike štete izađe sa stranputice kojom je sistem obrazovanja, lošom procenom doskorašnjih kormilara, krenuo. Istovremeno, Ministarstvo je očito uvažilo nesporne ideje iz prethodnog perioda, zadržavajući odredbe zakona koje omogućuju veću fleksibilnost nastavnog procesa, čime su stvoreni uslovi da se eliminiše jedan od najvećih nedostataka prethodnog sistema, koji se ispoljio u njegovoj preteranoj krutosti. Ostavljen je i sistem licenciranja koji će, verujem, u budućnosti biti veoma značajan faktor unapređenja kvaliteta obrazovanja. Centar za evaluaciju, doduše, pod rogobatnim imenom, bolje bi bilo upotrebiti naziv – centar za vrednovanje i ocenjivanje, sigurno najznačajniji kvalitetni doprinos iz prethodnog perioda, dobija ovim izmenama na značaju, pretvaranjem u zavod sa suštinskim nadležnostima. Naravno, postavilo se pitanje šta raditi sa sistemom dok se načelna rasprava o pomenutim pitanjima bude odvijala.Postojeći zakon predvideo je izmene u sistemu osnovnog obrazovanja, koncipirajući ga kao devetogodišnje, po sistemu 3+3+3. Ostavljanje tih zakonskih odrednica prejudiciralo bi svaku raspravu, a realno ove promene ne bi bili sprovodive. Stoga je sistem ovim izmenama zakona postavljen u stanje u kome najbolje tradicionalno funkcioniše, čime se ne prejudicira nikakvo konačno rešenje, niti se na bilo koji način zadaje okvir rada budućem nacionalnom prosvetnom savetu. Da rezimiram, izmenama zakona uvaženo je svo kvalitetno pedagoško nasleđe, pa i ono iz najbliže prošlosti, i otvorena je demokratska i suštinska diskusija o ovim važnim pitanjima. Iz tih raloga će poslanička grupa DSS dati izmenama i dopunama zakona punu podršku.
Po kom osnovu želite reč? (Gašo Knežević, sa mesta: Replika.) Gospodine Kneževiću, nema osnova za repliku, žao mi je. Reč ima narodni poslanik Darko Glišić, a posle njega narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja u startu ima jednu osobinu koja ga izdvaja od svih drugih zakonskih predloga koji su bili pred ovim parlamentom, a to je da i pre nego što ga pročitate i pre nego što bilo koju stavku iz ovog predloga zakona pogledate odmah u startu znate da je bolji od prethodnog zakona, jer je prethodni zakon toliko bio loš, toliko negativan po obrazovanje mladih ljudi u ovoj zemlji, da svaki drugi zakon koji se donese, a vezan za ovu oblast, odmah je bolji. Prethodni zakon, to nije samo narodni poslanik Zlatan Jovanović za ovom govornicom istakao kao njegov utisak, to je utisak svih građana u Republici Srbiji, jeste "Gašin zakon". Tako se to uvrežilo među narodom, tako ga oslovljavaju, kao "Gašin zakon", koji je imaocilj da unazadi čitav sistem obrazovanja mladih ljudi u ovoj zemlji, koji je imao cilj i da poistoveti srpsku istoriju, značajne ličnosti srpske istorije sa Pajom Patkom, šta je već bilo u tim udžbenicima koji su se po ovom programu štampali, koji je imaocilj da verovatno Miki Maus bude svetli srpski lik svetle srpske istorije, nešto oko čega bi se verovatno mladi u Srbiji okupljali, a ne sveti Sava, a ne dosta toga što imamo iz naše istorije, što smo mogli staviti u udžbenike, oko čega smo moli da gradimo i da temeljimo čitav sistem našeg obrazovanja. Zato razumem i hitnost ovog postupka, zaista je jako dobro da se što pre suspenduje ovaj zakon koji smo imali na snazi i nadam se da ćemo koliko danas ili sutra poslati taj zakon u istoriju, koji je simbolizovao prethodni režim DS-a gde je učestvovao gospodin Gašo Knežević, i u moru loših zakona, a svi su doslovce bili loši,ovaj se istakao po svojim negativnim osobinama i po svemu što je sadržao. Šta je ono što bi bila moja primedba na ovaj predlog zakona koji je sadašnje Ministarstvo prosvete predložilo, osvrnuću se na nekoliko članova, a uglavnom su to poslanici SRS rekli. Što se tiče nacionalizacije samog aparata koji trebaiima cilj da unapređuje i utvrđuje sistem obrazovanja, tu mislim na nacionalni savet, dobro je što je to jedan nacionalni savet, ali naša suštinska primedba je zašto se to kasnije razvodnilo na ova dva zavoda, a samim tim i ti zavodi su se kasnije podelili na centre koji će obrađivati određene oblasti. Mi mislimo, sa našeg aspekta dakle, da bi bilo dobro da taj nacionalni savet ima svoje komisije, koje bi mogle da uređuju te oblasti koje ste predvideli da ih uređuju zavodi, odnosno centri pri tim zavodima. Druga bitna stvar na koju bih želeo da skrenem pažnju, a vezana je za član 58. i član 59. Recimo, u članu 59. se kaže - ako ministarstvo ne da saglasnost na nečije imenovanje (samo malo da ga pronađem), smatra se da je odluka školskog odbora o izboru direktora doneta, odnosno da je ministar dao na nju saglasnost ako u roku od 30 dana od dana dostavljanja odluke ne donese akt kojim se odbija saglasnost. Mislim da bi bilo dobro, gospođo Čolić, da prihvatite, mislim da ima u amandmanima, da takvu jednu stavku izbacite iz ovog člana zakona, jako bi bilo dobro da na svako imenovanje ministarstvo daje saglasnost. Možemo doći u situaciju da u jednom mestu imamo direktora predškolske ustanove, direktora osnovne škole, da direktor predškolske ustanove dobije saglasnost od ministarstva, da se udostojite da date saglasnost na njegov izbor, a da direktora osnovne škole podvedete pod ovaj član 59, dakle pod ovaj stav da mu ne date tu svoju saglasnost i da ako on smatra da je u roku od 30 dana imenovan za direktora, mislim dazbog ujednačavanja, zbog uvažavanja svakoga ko bude postavljen za direktora predškolske ustanove, pa nadalje, ministarstvo mora dati saglasnost. Nadam se da ćete imati razumevanja za ovakvu primedbu i da ćete, dakle, izbeći to da se desi da neko ima saglasnost ministarstva, a da neko nema. Ljudi su malo sujetni, neko će to pogrešno da protumači. Što se tiče člana 58. gde predviđate da za direktora vrtića može biti izabran vaspitač koji ima više obrazovanje i licencu za vaspitača, mogu vam reći iz nekog svog iskustva, obzirom da sam član Odbora za urbanizam, imao sam priliku da imam iskustva sa tim licencama, jer su tamo licencirali inženjere, arhitekte i bilo je jako velikih zloupotreba. Dakle, bilo je politizacije. Razumem da ćete vi reći da ćete vi sa vašeg aspekta ili iz vašeg ministarstva da se trudite da to izbegnete, ali gotovo je nemoguće da se u takvoj oblasti, gde vi predviđate licencu, izbegne neki monopol nato davanje licenci. Prosto mislim da neko svojim radnim iskustvom, obrazovanjem, karijerom koju ima u obrazovanju, dakle ako je sve to stekao, mislim da je to sasvim dovoljan uslov da on bude izabran za direktora neke ustanove. Neko je ovde pomenuo da imamo jako malo kvalitetnih i obrazovanih ljudi, pogotovu u manjim sredinama, koji bi se prihvatili takvog posla i koji su sposobni da jedan takav posao iznesu. Mislim da bismo na ovaj način još više smanjili broj tih ljudi koji bi se prihvatili tog posla. Jako bi bilo dobro da se to izbaci. Kada sam kod člana 58. isto obrazloženje i za ovo - položeni ispit. Vi ste predvideli, dakle, za direktora, da se mora posebno polagati ispit; takođe mislim da je to pogrešna odredba, jer zaista, ponavljam još jednom, preporuka ide na osnovu nekog iskustva, i vas je preporučilo za ministra vaše bogato radno iskustvo, niste licencirani za ministra, nego jednostavno nešto što je u vašoj biografiji. Dakle, jako bi bilo dobro da kada nekoga biramo za direktora stoji u njegovoj biografiji da je 10, 15 ili 20 godina radio u prosveti, da je iskusan, da ima nešto u svojoj prošlosti što ga kvalifikuje za tako nešto. Bespotrebno je da to ograničavamo licencama i nekakvim ispitima. Dobro je što se vraća na osam razreda. Mislim da je besmisleno ono u vezi devet razreda i da je to nešto što bi zakomplikovalo čitav sistem obrazovanja. Dobro je što je osam razreda. Moja načelna primedba je na ocenjivanje; u članu 101. vi ste predvideli da za prva dva razreda to bude opisno, mislim da bi trebalo od samog polaska u školu deteta da to ocenjivanje bude brojčano i ujednačeno, da nemamo sada taj prelaz i da posle drugog razreda, kada dete pređe u treći razred, mora da se navikava i na taj sistem brojčanog ocenjivanja. Mislim da se deca moraju navikavati od samog početka, dakle, da ta njihova ocena bude brojčana i svakome po zasluzi. Kod ovih upravnih odbora, dakle kod organa upravljanja, imam tu još jednu načelnu primedbu; mislim da bi ministarstvo trebalo da daje saglasnost na upravne odbore, obzirom da su to državne ustanove, da je država osnivač i mora imati kontrolu,ministarstvo bi moralo na svaki upravni odbor da daje svoju saglasnost i da razmotri one koji su predloženi za taj upravni odbor i da na taj način ima direktnu kontrolu i direktan uvid ko su ti koji upravljaju ustanovama koje su pod nadležnošću Ministarstva prosvete. Nadam se da ćete imati razumevanja i da ćete uvažiti ono što je SRS iznela za ovom govornicom, što je naša programska osnova i da ćete poboljšati ovaj predlog zakona da, pošto je sasvim realno da će Tomislav Nikolić pobediti 13. juna, ne bismo imali potrebu da ga mnogo menjamo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević, a posle njega narodni poslanik Zvonimir Stević. Preostalo vreme poslaničke grupe DS je 12 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, još jednom u ime poslaničke grupe DS-a moram da izrazim nezadovoljstvo što je i ovaj zakon po hitnom postupku i što je ovo 12 sednica u redovnom zasedanju i ni jedan jedini zakon nismo imali po onoj proceduri koju predviđa Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije, već su svi zakoni brže - bolje donošeni po hitnom postupku. Eto, još jedan od važnih sistemskih zakona, a o tome je i gospodin Knežević govorio, ne sadrži svoje puno obrazloženje u tekstu zakona, a navedeni su nedovoljni razlozi za hitan postupak. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, kao jedan od najznačajnijih akata u oblasti obrazovanja, donosi se mimo utvrđene procedure, bez mišljenja aktuelnog prosvetnog saveta, na osnovu člana 12. važećeg zakona. Tako to, mogli bismo da kažemo, rade oni koji poštuju zakon i institucije. Takođe, sve bez javne rasprave, sve bez stručnog mišljenja. Ministarstvo prosvete u ovom periodu nije informisalo prosvetnu i širu javnost o svrsi i namerama da čini izmene i dopune Zakona o sistemu obrazovanja, već je to suprotno deklarisanoj transparentnosti u radu Vlade činilo tajno i skriveno. Moram da istaknem da je prilikom donošenja zakona koji vi sada menjate otprilike 20.000 aktera učestvovalo u javnoj raspravi i logično bi bilo da se jedan broj, ako ne u istom obimu, a ono barem delimično sličnom, uključio u javnu raspravu prilikom donošenja izmena i dopuna ovog zakona. Kažem, neophodno bi bilo takođe, ako to nije napravljeno, onda da je postavljeno pozitivno mišljenje stručne javnosti. Toga ovde nije bilo. Predlogom novog zakona, slobodno možemo da ga nazovemo novim zakonom, jer on praktično menja gotovo više od polovine važećeg zakona, ne vrše se izmene u cilju njegovog poboljšanja, već se vrše potpune promene obrazovnog sistema, a promene sistema, složićete se, ne rade se u roku koji je manji od ovoga koji smo mi imali, imali ste prilike da čujete u prepodnevnom delu rasprave,14. maja smo dobili zakon na stolu, odnosno kao poslanici smo imali prilike da vidimo i konačni tekst i konačnu verziju. Najbolji primer da ovaj zakon nije dobar jeste što se uvode neke institucije koje su postojale u periodu za vreme Miloševića ili pre Miloševića. Jedna od takvih jeste Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja. To je jedna institucija koja je ugašena Zakonom od 1992. godine. Nije mi jasno, kao i poslanicima DS-a, zašto se žuri sa menjanjem obrazovnog sistema, a da prethodno nismo videli konačan ishod ovog sistema, koji je u prethodnom perioduformiran. Jednostavno je neko iz Ministarstva ili lično sam ministar smatrao da je dovoljno što je obavljen razgovor sa pojedinim prosvetnim radnicima iz Zemuna i to je dovoljno. Da li stvarno želite da popravite ovaj zakon ili želite da sve što je prethodna vlast donosila, bez ikakvih stvarnih razloga, promenite. To ne razumemo, ne razumemo brzopletost, isključivost, jer znamo da će tu najveću cenu platiti upravo deca. Nažalost, konstatovano je, to još jedanput podvlačim, da će ovog puta da se formira škola koja će biti sasvim suprotna od onoga što smo mi definisali u prethodnom zakonu. Vama ne treba škola po meri svakog deteta, već vam pre svega trebaju deca po meri škole. Izjava jednog od zamenika ministra da je prethodna reforma usmerena na dete, a ova će biti na usmerena na nastavnika, u prvom trenutku mi se učinila kao lapsus, ali kada sam pažljivo pogledao zakon video sam da nema lapsusa. U članu 96. izbacuje se stav da vaspitno-disciplinska mera može da se izrekne učeniku samo za učinjenu povredu u toku tekuće školske godine i produžava se rok za pokretanje disciplinskog postupka sa 15 na 60 dana. Takođe, član 101. je interesantan. Ukinute su odredbe da učenik ponavlja razred sa više od četiri slabe ocene i vraća se staro rešenje da učenik ponavlja razred sa dve nedovoljne ocene, i da popravni ispit polaže samo u jednom roku, u avgustovskom, a ne kao što je to u ovom zakonu da popravlja slabu ocenu u dva roka, junskom i avgustovskom. U istom članu predlaže se ocenjivanje učenika najmanje dva umesto najmanje četiri puta u toku polugodišta, što je svakako, složićete se, podrška kampanjskom učenju. To je nešto što je sigurno loše. Takođe, tvrdnje da se ovaj zakon implementirao u sebe i one delove koje je dala EU ili se sa njom složila EU jednostavno ne stoje. Naime, zemlje EU su usvojile još 2001. godine strateške ciljeve obrazovanja do 2010. godine. Ti strateški ciljevi, pokušaću samo kratko da ih nabrojim, zahtevaju pre svega unapređenje kvaliteta i efikasnosti sistema obrazovanja i obuke, unapređenje obrazovanja i stručnog usavršavanja nastavnika, to ovde ne postoji ili je suženo. Jedan od strateških ciljeva jeste olakšan pristup svim sistemima obrazovanje i obuke u svetlu vodećih principa, veća privlačnost učenja; toga ovde nema. Otvaranje sistema obrazovanja i obuka ka spoljašnjem svetu, jačanje veza između sveta rada i istraživanja društva u celini, unapređenje nastave stranih jezika, sve su to otprilike ciljevi koji nažalost ne stoje u Predlogu zakona koji mi ovde imamo. Da li je moguće da obrazovnu politiku kroje ljudi koji u svojoj političkoj zaslepljenosti ne shvataju da se nauka o obrazovanju razvija, da se njena dostignuća moraju uvažavati i da se ne smeju ignorisati, pre svega, obaveze da u svemu tome moramo imati punu odgovornost prema deci. Tačno je da se prethodni sistem više bazirao i odnosio na profesionalne obaveze nastavnika, a u cilju veće efikasnosti kvaliteta učenja dece, ali zar je to loše. Zato predlažemo Narodnoj skupštini da ovaj predlog zakona ne prihvati ili još bolje rešenje da Ministarstvo, odnosno Vlada ovaj predlog zakona povuče iz procedure, iz prostog razloga jer kvalitetno obrazovanje je nacionalni interes, a ne stranački interes. Želimo školu koja će biti usklađena sa standardima EU i međunarodnim konvencijama, jer škola koja uvažava individualne potrebe, interesovanja i mogućnosti svakog deteta ponaosob je jedini preduslov za kvalitetno obrazovanje. Ovaj zakon je retrogradan zakon, ovo je loš zakon i poslanici DS-a, i pored sve želje da glasaju i poprave ovaj zakon, ne mogu prihvatiti Predlog zakona koji je podnelo nadležno Ministarstvo. I u skladu sa članom 82. stav 2, s obzirom da sve radite po hitnom postupku, zahtevam da utvrdite kvorum, jer sumnjam u verodostojnost elektronskog sistema.
Izrazili ste sumnju u elektronski sistem. Molim Službu da prebroji narodne poslanike, pošto i ja sumnjam u elektronski sistem. Izrazili su sumnju u elektronski sistem, pa ćemo morati... Služba je brojanjem utvrdila da je u sali prisutno 107 narodnih poslanika, prema tome možemo nastaviti rad. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Rankić. Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Narodni poslanik Zvonimir Stević je ipak tu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, gospođo ministarka, saradnici, predloženi zakon o izmenama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja predstavlja kvalitativnu i suštinsku promenu u odnosu na dosadašnji, a svojom celinom vraća ugled i potrebno nacionalno dostojanstvo obrazovnog sistema u Srbiji. Ovo se naročito odnosi na ostvarivanje interesa države Srbije na Kosovu i Metohiji, jer utvrđuje jedinstvo ukupnog obrazovnog sistema Srbije, sprečava pokušaje njegove razgradnje i izdvajanje iz celine obrazovnog sistema Srbije. Ovo istovremeno važi i za sve stepene obrazovanja, iako je najdrastičniji bio pokušaj na univerzitetu, jer se predlogom statuta Univerziteta u Prištini, sa sedištem u Kosovskoj Mitrovici, želelo da ingerencije nad ovim univerzitetom preuzme UNMIK-ova administracija i Prelazna vlada Kosova i Metohije. Usvajanjem ovog zakona, kao i odobravanjem Univerzitetu u Kosovskoj Mitrovici povećanog broja studenata koji će biti upisani u narednoj školskoj godini, ova institucija dobija na važnosti i ohrabruje preostali srpski živalj za ostanak na Kosovu i Metohiji. Raspisani konkurs za 262 nova profesora i saradnika na ovom univerzitetu predstavlja značajan podsticaj za podizanje nivoa i kvaliteta nastave i jačanje kadrovskog potencijala ove visokoškolske ustanove. Smatram za shodno da ovom prilikom ukažem i na prostorne probleme sa kojima se ovaj univerzitet suočava, i to i kada je reč o prostoru za izvođenje nastave, i laboratorijama za izvođenje vežbi, ali i za obezbeđivanje prostora za smeštaj studenata i nastavnog osoblja na univerzitetu. Zato s pravom tražim od nadležnog ministarstva da se sa novoizabranim rukovodstvom univerziteta izbori za obezbeđivanje potrebnih uslova za rad oko sedam hiljada studenata na ovom univerzitetu. Podneo sam amandman na član 3. Predloga zakona, koji se odnosi na sastav i strukturu nacionalno-prosvetnog saveta. Ovo sam uradio ne iz formalnih već iz suštinskih razloga, jer je nužno i celishodno da u tom savetu budu zastupljeni predstavnici Univerziteta u Prištini sa sedištem u Kosovskoj Mitrovici, kao i Univerziteta u Kragujevcu i Zajednice učiteljskih fakulteta Srbije. Što se zastupljenosti predstavnika Univerziteta u Kosovskoj Mitrovici tiče, to ima puno opravdanja, s obzirom na dešavanja na Kosovu i Metohiji i probleme u oblasti obrazovanja, kao i stalne pokušaje MONT-a za utapanje obrazovnih institucija sa nastavom na srpskom jeziku u albanski obrazovni sistem, a sve pod navodnom kontrolom UNMIK-a. Na Kosovu i Metohiji, pored univerziteta, radi 32 srednje i 68 osnovnih škola, a nastavu u njima pohađa ukupno 19.515 učenika. Od toga je 6.304 u srednjoj školi. Poslednji događaji na etničkom čišćenju srpskog stanovništva 17. i 18. marta ove godine još više su zaoštrili problem bezbednosti i nedostatka školskog prostora. Kao što je poznato, u jednom broju škola smeštena su lica kojima su zapaljene kuće i uništena celokupna imovina. Istovremeno ukazujem, a dobro znate, nakon poznatih događaja, da su sve srednje škole koje su bile u gradovima izmeštene u seoske sredine, srpskim enklavama, i da se nastava odvija u tri smene, što svakako ne doprinosi potrebnom kvalitetu. Iako je obezbeđivanje materijalnih troškova školama u nadležnosti lokalne samouprave, iste ne dobijaju nikakva sredstva za tu namenu, a ne znam koji je razlog kašnjenja isplate plata za lokalnu samoupravu, s obzirom da je u nadležnosti lokalne samouprave da isplaćuje materijalne troškove. Kad lokalna samouprava ne dobije ni platu ni materijalne troškove, kako će da isplati materijalne troškove školama, ali smo razgovarali u poslaničkom klubu i nadam se da ćemo veoma brzo do tog rešenja doći. Takođe, naglašavam da je bivše, odnosno prethodno Ministarstvo Republike Srbije, ne znam iz kojih razloga, zaobišlo prosvetne radnike na Kosovu i Metohiji u prošloj godini kada je reč o stručnom usavršavanju nastavnog osoblja. Ukazao bih i na probleme koji će se pojaviti nakon usvajanja zakona u delu imenovanja školskih odbora od strane lokalne samouprave. Sa formalno-pravnog stanovišta nema nikakvih problema i što se tiče zakona je u redu, ali na Kosovu i Metohiji ne postoji lokalna samouprava, postoje lokalni koordinatori. Ko će imenovati školski odbor? Ako pustimo i damo prava pojedincima doći će do samovolje i izraženog subjektivizma. Na kraju, u ime SPS, koristim priliku da odam priznanje prosvetnim radnicima i zaposlenima u obrazovnim institucijama na Kosovu i Metohiji na posebnom doprinosu za opstanak obrazovanja, a samim tim i srpskog naroda na prostoru Kosova i Metohije.
Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred ovom skupštinom je zaista jedan zakon koji se odnosi na više miliona direktno uključenih u proces obrazovanja i vaspitanja, pre svega na decu koja su učenici u tom procesu, na one koji su nastavnici, i drugi koji učestvuju u ustanovama koje se bave obrazovanjem, a i na njihove roditelje kao na aktivno uključene u proces obrazovanja, s obzirom da savremeni vid obrazovanja u velikoj meri uključuje i angažovanje roditelja dece. Naravno da su posredno svi građani, celokupna društvena zajednica, zainteresovani za ovaj zakon i da bi zbog toga bilo mnogo bolje da smo imali malo više vremena kada je u pitanju raspravljanje o ovome, a shodno tome da donesemo možda bolji zakon, da napišemo više amandmana. Možda bismo imali više vremena da gospođu ministra ubedimo da su neka rešenja koja smo mi predlagali celishodnija i bolja. Dobro je što će ovim zakonom, pre svega, prestati da važe neke odredbe osnovnog zakona, i na kraju ćemo izbeći ono što je počelo da se dešava sa školstvom, naime imali smo praktično kroz osnovno obrazovanje produženo predškolsko obrazovanje, dečije vrtiće i celokupno učenje, proces obrazovanja se svodio na igru i neke neobavezne predmete. Takođe se zbog načina ocenjivanja nije moglo opisnom ocenom dati adekvatna ocena o tome koliki je stepen stečenih znanja u tom procesu. Međutim, ovo je samo predlog izmena i dopuna, a osnovni zakon nam je poslužio kao ideja, a i neki zakoni u dalekim zemljama, i po kulturi i geografski, pre svega su namenjeni širokoj populaciji od koje se ne očekuje da će sutra učestvovati u bilo kakvim procesima upravljanja u državi. Naime, kada ovo kažem mislim na SAD, gde je najveći broj dece kroz osnovno obrazovanje, pa i srednje obrazovanje, uskraćen za znanja iz nekih fundamentalnih nauka. Praktično su za one koji se odabiraju i pripremaju da sutra budu državni establišment obezbeđene najbolje škole i oni stvarno imaju i lukav i pametan kadar u državnom establišmentu koji vodi državu ili njihove firme. Sve ostalo je na jednom mnogo nižem nivou i to i jeste njihova namera. Imao sam priliku prošle godine da boravim u SAD, u Arkanzasu, gde sam prisustvovao jednom događaju za koji možda nećete da mi poverujete, ali je kratko i ispričaću vam. Naime, jedan veliki supermarket je objavio oglas za prijem kasira. Pošto se prijavilo više od potrebnog broja, eliminaciono pitanje na testu je glasilo – ukoliko na električnoj kasi nestane struje i ukoliko artikal košta osam dolara, a mušterija vam da deset dolara, koliko dolara kusura treba da vratite, i nisu svi znali da odgovore, a radi se o onima koji imaju više od 18 godina. Dobro je što smo ovakvim zakonom jedan takav sistem školstva izbegli, ali je nešto drugo u ovom zakonu loše i mi smo to kritikovali i na Odboru za prosvetu, a radi se pre svega o administrativnoj podršci za sprovođenje zakona. Koncepcija SRS je bila da se ne gomila administracija, pre svega imajući u vidu da zbog posustale privrede koja još uvek staje, nije tačno da privredni rast postoji, nećemo moći puniti budžet i nećemo biti u situaciji da isfinasiramo sve ono što su potrebe obrazovanja. Naime, bili smo protiv centara, protiv stručnih timova koje centri mogu organizovati. Članovi stručnih timova, zakonom je predviđeno, imaju pravo na mirovanje radnog odnosa u onim firmama iz kojih dolaze, tako da dobijamo veliki broj profesionalizovanih ljudi i time gomilamo državnu administraciju, a za više od četiri i po hiljade ljudi državni aparat u administraciji je povećan od 2000. godine do sada. Malopre sam pomenu Ameriku i reći ću vam još nešto u čemu bi bilo dobro da ovaj predlog o izmenama i dopunama Zakona bude bolji, a što bi se postiglo da se usvoje neki naši amandmani. Radi se o podatku da prosečan punoletan Amerikanac za svoj radni vek promeni sedam različitih zanimanja, ne firmi u kojima radi, nego zanimanja. Znate da je budućnost u koju ulazimo takva da će nam biti vrlo teško predvideti šta je ono šta će za neku godinu biti potrebno da se uči, kakva će to kvalifikaciona struktura biti potrebna u našoj privrednoj strukturi. To ću vam reći samo na jednom primeru. Ne znam da li negde u Srbiji postoji škola koja uči servisere za aparate za mobilnu telefoniju, a pogledajte po svim gradovima Srbije koliko već servisa imate za mobilnu telefoniju. Neke stvari i neke pojave u društvu će preticati ono što ministarstvo i što zakoni unapred predvide, pa i prosvetni savet što može da predvidi kao eventualno, u budućnosti kakve su to potrebe za kadrovima; zbog toga je neophodno da zakon ima fleksibilnost u tom pogledu. Kada sam pomenuo prosvetni savet, važno je da on bude osnovan i želja predlagača je bila da u budućnosti, bar ono što je osnovno, a tiče se procesa obrazovanja i vaspitanja, ne bude vezano za trenutnu politiku koja se sprovodi u državi ili za trenutnu političku većinu koja će se skupiti u Skupštini, mada će to biti vrlo teško primenljivo u praksi, jer će na kraju skupštinska većina uvek imenovati one članove saveta koji su njima po volji, a na kraju krajeva, ima i načina da razreši, pre isteka mandata, one koji se imenuju na rok od šest godina. Međutim, veliki problem u školstvu nije samo zakonska uređenost. Veliki problem je neujednačenost kada su u pitanju standardi u pojednim školskim objektima. Imali ste priliku, građani su imali priliku da vide pre nekoliko dana jednu reportažu prema kojoj su u jednoj seoskoj školi u temelju se zakotile zmije. Deca više ne idu u tu školu. Neko im je ponudio u privatnoj kući jednu prostoriju u kojoj će učiti. Naravno da imamo škola koje su opremljene, one i treba da budu opremljene, ali imamo seoskih škola gde postoji po jedan ili dva učenika, i zato je dobro da prethodni zakon prestane sa važnošću, zato što su tamo postojale, u okviru tih nekih dečijih igara, situacije u kojima treba školske klupe poređati ukrug, pa to nekako dovodi do zbližavanja dece, a znate da u Srbiji ima škola i odeljenja u kojima ima samo po jedan ili dva učenika i oni su uskraćeni za to zadovoljstvo da se na taj način dodatno socijalizuju. Naime, nemoguće je jednu klupu postaviti u krug. Kada je u pitanju nešto što je ostalo u ovom zakonu iz prethodnog, to je da se deca mogu odlučiti za jedan od dva izborna predmeta: građansko vaspitanje i veronauka. Ne znam da li je bila svesna namena prethodnog ministarstva ili ne, ali činjenice pokazuju da mi praktično kroz ovo stvaramo dva potpuno međusobno različita sveta među decom. Naime, nemoguće je da na velikom odmoru deca nađu nešto zajedničko, ako deca na Građanskom vaspitanju uče da je, recimo, polno opštenje između istih polova potpuno normalno, a na Veronauci uče o svetom Savi. Ne mogu to sutra na velikom školskom odmoru biti deca koja će imati mnogo zajedničkih tema. Plašim se da je ovo bilo veliko podmetanje srpskoj javnosti, praktično dodvoravanje Srpskoj pravoslavnoj crkvi. S druge strane, dodvoravanje i velikom borju nevladinih organizacija, koje imaju intenciju da stalno nameću neku demokratiju koja kod nas treba da bude u višku u odnosu na zemlje gde su centrale tih organizacija. Zbog toga smatram da je ovo pogubno i da se tu mora naći mnogo bolje i mnogo celishodnije rešenje. Ministar je nabrojao ovde da je cilj zakona, između ostalog, i demokratizacija, decentralizacija i depolitizacija. To je jedna od stvari koja se koristila u predizbornim kampanjama i ona sama po sebi ne znači ništa, osim deklarativnog zalaganja, ali trebalo bi dodati i četvrto "d", iako ne postoji ovde, a to je disciplina. Nemoguće je zamisliti školu bez discipline i koliko god bilo društvo željno da uvede što više demokratije, zna se na koji način,koliko i kakva vrsta demorkatije može biti prisutna u školama, šta su prava i obaveze učenika i njihovih nastavnika koje se moraju sprovesti isključivo kroz disciplinu. Toliko, hvala.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić, posle narodni poslanik Esad Džudžević.
Poštovane dame i gospodo, kada sam poslednji put bila za ovom govornicom, u pokušaju da govorim o Zakonu o akcizama, rekla sam vam da pred vama stojim kao narodni poslanik i isključivo kao predstavnik građana Srbije, s obzirom da malo poznajem ekonomiju. Danas je moja uloga višestruko složenija i utoliko mnogo odgovornija. Naime, ovde sam u nekoliko uloga, pre svega kao predstavnik građana Leskovca. Naravno, ovde sam i kao predstavnik koalicije koja ima skupštinsku većinu, koja podržava Vladu, a na neki način sam i predstavnik Vlade koja predlaže ovaj zakon. Takođe sam ovde kao predstavnik svoje stranke G17 plus i poslanika G17 plus, stranke koja se zalaže za demokratizaciju društva i za korenite reforme u svim oblastima društva. Takođe, ovde sam danas pred vama i kao stručnjak u oblasti o kojoj govorimo, s obzirom da sam, kao što sma već pominjala, veći deo svog profesionalnog angažovanja posvetila radu sa decom. Naravno, u mnogim slučajevimabavila sam se zajedno sa njima problemima koje imaju u razvoju i ti problemi, neretko, bili su izazvani i sistemom obrazovanja. Naravno da smo rešavajući te probleme sarađivali i sa roditeljima, i sa nastavnicima, i sa stručnim psihološko-pedagoškim službama u školama. Međutim, na kraju, ali i na početku, danas vam govorim i kao predstavnik roditelja, s obzirom na činjenicu da sam roditelj dva deteta školskog uzrasta, učenika drugog i šestog razreda osnovne škole. Zašto vam sve ovo govorim? Zbog toga što želim jasno da vam kažem sa koje pozicije govorim i koja od ovih pozicija je meni, u ovom trenutku, najvažnija. Mislim da nije teško pogoditi. Ukoliko bi Zakon o obrazovanju na bilo koji način doveo u konflikt neku od uloga koje sam pomenula, hijerarhija uloga bila bi potpuno jasna. Naime, ne postoji ni jedan interes koalicije koji bi mogao ugroziti interes reformske i demokratski orijentisane stranke kojoj pripadam. Takođe, ne postoji ni jedan stranački interes koji bi mogao ugroziti moj profesionalni i lični integritet, ali iznad svega, dame i gospodo, svi mi koji smo roditelji znamo da veoma često i sopstveni sistem vrednosti smo spremni da podvrgnemo preispitivanju kada su interesi naše dece u pitanju. Imajući sve ovo u vidu, želim da vam kažem dadanas, pre svega, govorim kao roditelj i u ime stranke G17 plus, ali i u ime interesa svoje i sve dece u Srbiji. Zašto je sve ovo važno? Ovo je važno zato što je zakon o kome govorimo izazvao burne polemike u javnosti. Čitava ova polemika pokušala je da da odgovor na neka od pitanja. Uglavnom se koncenrisala oko nekoliko pitanja. To su sledeća: da li želimo reforme ili želimo povratak na staro; da li želimo školu kao bubalište ili školu kao kreativan prostor? Da li želimo decu koja će samo učiti, učiti i koja će biti podređena poštovanju strogih pravila, ili želimo decu koja će biti slobodne i kreativne ličnosti? Da li želimo u Evropu ili želimo da se vratimo nazad u svoj autistični prostor? Javnost Srbije, mediji, civilno društvo, stručna javnost, roditelji, dali su jasan odgovor na ovo pitanje. Naravno, želimo reforme. Želim da vam kažem, dame i gospodo, da je za G17 plus ovo odlična vest i mi smatramo da je za Srbiju ovo odlična vest. Naravno da želimo reforme, ali svako ko se ikada, makar i malo, bavio metodologijom ispitivanja javnog mnjenja zna da u ovakvim slučajevima nije problem u odgovoru nego je problem u pitanju. Vešti manipulatori javnog mnjenja vrlo lako mogu da izazovu odgovor koji žele ukoliko postave odgovarajuće pitanje. Sećate se onog čuvenog referendumskogpitanja iz 90 i neke godine, ne bih ga sada citirala. Naravno da postoje pitanja na koja će svi dati pozitivan ili negativan odgovor. Mi poslanici G17 plus, ne želeći da budemo manipulisani, ali pažljivo osluškujući javnost Srbije, potražili smo ipak odgovor na ova pitanja. Jako smo se ozbiljno bavili predlozima izmena i dopuna ovog zakona, iščitavali bezbroj puta zakon, svaki njegov član, svaku reč svakog člana zakona. Iščitavali smo i brojnu drugu literaturu koja se bavila analizom obrazovnog sistema u Srbiji, takođe i analizom drugih sistema u Evropi i njihovim iskustvima, brojnim predstavkama i predlozima stručnih udruženja, organizacija, sindikata. Kao što ste čuli od mog kolege, i primedbama koje je Savet Evrope, odnosno njegova komisija imala na prethodnu reformu. Naravno da smo čitali i izveštaj prethodnog ministarstva. Sva ova iščitavanja ponovo i ponovo vraćala su nas na činjenicu da se u ovim izmenama i dopunama ne traži i ne daje odgovor na pitanje hoćemo li ili nećemo reforme, već se daje odgovor na pitanje kakve refrome želimo. Ne bih da budem sugestibilna, ali možda pitanje jeste da li želimo ostvarive ili neostvarive reforme. To je ono što sam želela da vam kažem na početku i ne samo na početku, ali imajući sve ovo u vidu i vraćajući se ponovo na zakon želim da kažem šta,sa svih ovih pozicija o kojima sam govorila, smatram u ovom zakonu suštinom i šta smatram reformama. Mislim da je jako važno, i meni je bilo kao roditelju jako važno, da u ovom zakonu ostaje mogućnost izbornih i fakultativnih predmeta. To je ono što će naš obrazovni sistem učiniti fleksibilnijim i omogućiti mu da bude prilagođen potrebama deteta, individualnim interesovanjima deteta, to je ono gde imamo mogućnost da dete usmeravamo prema njegovim potrebama i njegovoj suštini. Takođe smatram da je jako važno, nasuprot nekih mišljenja koje smo čuli, da ostanu opisne ocene u prva dva razreda osnovne škole, jer smatram, i to odgovorno tvrdim kao stručnjak i kao roditelj, da je jako teško i gotovo nemoguće brojčano oceniti dete u prvom razredu osnovne škole. Njegove razvojne karakteristike nisu takve da ono može da bude maksimalno koncentrisano na kontrolni zadatak koji ćemo oceniti peticom ili jedinicom. Onda se to ocenjivanje svodilo na nerealno ocenjivanje, svim đacima petice ili u zavisnosti od toga kakva je bila učiteljica i koliko je imala razumevanja u odnosu na decu. Opisne ocene su deo reforme i one su jako važne. Mnoge druge stvari nisu sadržane u ovom zakonu prosto zato što ovo nije zakon koji može do detalja da precizira hoće li ili neće biti reformi. To je pitanje sada nekih drugih zakona, Zakona o osnovnoj školi, Zakona o srednjoj školi, nekih podzakonskih akata i pre svega to jeste pitanje onoga kako će se u praksi ova reforma u učionici sprovoditi. Znači kakvi će biti nastavni planovi i programi, školski programi, i kako će se sve to u praksi realizovati, kakva će biti kontrola sprovođenja reforme u učionicama. Sve je to ono što nas tek očekuje. Reforma je proces koji smo započeli i koji svi moramo budno da pratimo. Želim da vam skrenem pažnju još na par stvari koje su se u proteklom periodu u javnosti čule i moram da izrazim svoje lično razočarenje i nezadovoljstvo onim što se dešavalo, imajući u vidu da su ljudi koji jako dobro znaju o čemu govore prezentovali javnosti, moram da kažem, neistine. Takođe je bio dominantan lični emotivni ton koji se provlačio kroz celu ovu kampanju i to je ono što je mene učinilo jako nezadovoljnom, moram da kažem i razočaranom, jer sam u ljude koji su prethodnu reformu koncipirali i sprovodili verovala kao posmatrač, kao građanka i kao roditelj. Naime, očekivala sam da ljudi koji su se zalagali za toleranciju, konstruktivni dijalog, za nenasilno rešavanje konfilkata, konstruktivno rešavanje problema, koji su nam govorili da našu decu žele da uče veštinama slušanja, upravo sve to nisu primenili u trenutku kada su bili na ispitu. Naime,moram da ih obavestim da tolerancija ne podrazumeva samo toleranciju istomišljenika, već upravo u trenutku kada dođe do sukoba mišljenja treba izraziti visok stepen tolerancije. To je ono što nije bilo prisutno u prethodnom periodu. Zaista ne želim da verujem i sigurna sam da nije tako da je ovaj visok emotivni ton bio motivisan nekim nižim ličnim razlozima. To sam prihvatila kao ličnu povređenost ljudi koji su uložili mnogo truda i znanja u nešto u šta su verovali, ali ipak mislim kada radimo na nečemu što je jako važno i od opšteg interesa zaista moramo da se trudimo da to ne nazovemo ličnim, svojim imenima, već da jednostavno to bude nešto što je zajedničko. Mislim da u takvim situacijama emocije treba da držimo pod kontrolom koliko god je to moguće. Naime, šta se dešavalo? Čula sam zaista brojne neistine. Moram da kažem da sam od ljudi za koje verujem da su ozbiljni čula prilično neozbiljne kvalifikacije. Jedna od njih je recimo da će od sada u školama moći da rade i nastavnici koji će maltretirati, čak i seksualno zlostavljati decu. To sam pročitala u jednim novinama, izjavu je dala jedna osoba koja bi trebalo da bude ozbiljna. To je jako neozbiljna izjava, moram da kažem, iz prostog razloga što nije istinita i što je iskonstruisana. Naime, nije tačno da će moći u školama da rade takvi nastavnici, jer postoje jasno predviđene sankcije za njih, ne samo u vidu mogućnosti da ostanu bez posla nego naravno da će izgubiti i licencu. Član 118. ovog zakona jasno definiše situacije u kojima će nastavnici ostati bez licenci. Znači, potpuna je zabluda da će svako i svakako moći da radi sa decom. Moram da kažem da se lično zalažem za obnavljanje licence na pet godina, ali prosto nije istina da ukoliko do toga ne bude došlo, da će svako i svakako moći da radi sa decom. Takođe, što se tiče engleskog jezika bilo je brojnih spekulacija, i prosto ovaj zakon ne precizira i otvara mogućnost da engleski jezik može da se uči i u nižim razredima osnovne škole, ali ne obavezuje svaku školu u svakom delu Srbijeda mora da obezbedi nastavu engleskog jezika. Sa žaljenjem moram da obavestim roditelje učenika elitnih beogradskih škola da širom Srbije postoje škole u udaljenim seoskim mestima koje jednostavno nemaju uslove ne samo za nastavu engleskog jezika, nego nemaju uslove za nastavu inače. Moram da vam kažem da je pre 10-15 dana u selu koje se zove Gradanica, nadomak Leskovca, otkriveno zmijsko leglo u školi. Pre godinu i nešto dana takođe u jednom selu nadomak Leskovca, koje se zove Jajina, srušio se pod učionice u kojoj se odvijala školska svečanost. Samo pukim slučajem nije došlo do težih povreda dece. Dame i gospodo, ovo je Srbija i nažalost ne postoje idealni uslovi za odvijanje školskih programa i nije moguće u svim školama uvesti sve programe koje bismo želeli da postoje za našu decu. Da ne bih predugo zadržavala, želim da vam kažem da će se reforme odvijati kroz nastavne programe, kroz izbor članova nacionalno-prosvetnog saveta, kroz druge zakone koje budemo takođe ovde u Skupštini donosili. G17 plus budno će pratiti ove reforme, od Skupštine i skupštinskog odbora, preko ministarstva, preko nacionalno-prosvetnog saveta, do samih učionica, jer nam je jako važno da reforma školstva bude sprovedena, da obrazovni proces bude takav da naša deca budu srećna i zadovoljna, zato što znamo da u Srbiji, kao i u svim drugim zemljama sveta, sa decom sve počinje i na njima sve ostaje.
Reč ima narodni poslanik Esad Džudžević, a posle njega narodni poslanik Vladimir Andrić.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospođo ministarka, želeo bih da vrlo kratko, a s obzirom na vreme, kažem najmanje tri načelne primedbe što se tiče samog predloga zakona i jednu ozbiljnu primedbu, nešto sa specifičnog aspekta, sa aspekta pripadnika nacionalnih manjinskih zajednica. Naravno, ove primedbe načelne prirode odnose se na samu proceduru donošenja samog zakona, jednostavno, ono što smo već čuli jako puno u raspravi, ato je da sejedan ovakav ozbiljan, rekao bih najozbiljniji sistemski zakon, sa stajališta pripadnika nacionalnih manjina, donosi na veoma neprimeren način, u smislu žurbe, u smislu da nije postojala demokratska procedura u njegovom donošenju, u smislu konsultacija različitih stručnih i drugih udruženja. Naročito, ono što želim da potcrtam, sa aspekta konsultacija legitimnih zastupnika pripadnika manjinskih zajednica, nacionalnih saveta koji su, kao što znamo, ustanovljeni u skladu sa zakonom. Takođe je veoma važno, ni na jednom elektronskom mediju, prevashodno mislim na državne elektronske medije, nije bilo rasprave o ovako važnom zakonu. Znači, on se donosi bez ikakve demokratske procedure, u smislu konsultacija različitih segmenata društva, koji su veoma zainteresovani za ovu materiju. Naročito želim da potcrtam da samo koncipiranje ovog zakona, čini mi se, nije uvažilo, nije konsultovalo nijednu moguću konvenciju, odnosno standard koji postoji, naročito sa stajališta manjinskih naroda. Ni deklaracije UN-a, mi smo članica UN; nijednu deklaraciju ni konvenciju, dokument OEBS-a, a takođe smo kao zemlja članica OEBS-a; nijednu konvenciju – povelju, koja govori i obavezuje državu, Saveta Evrope. Dakle, govorim o tri veoma važne međunarodne institucije, gde smo mi članovi, kao država, a da nijedna od tih ozbiljnih međunarodnih institucija, odnosno njihovih dokumenata, naročito u oblasti obrazovanja i vaspitanja na jezicima nacionalnih manjina, jednostavno, nije ovde konsultovana. Moram ovde da kažem gospođi ministarki da sam, kao predsednik Odbora za međunacionalne odnose, dobio jedan ozbiljan zahtev svih 10 nacionalnih saveta i da ću upravo u raspravi u pojedinostima govoriti kao predstavnik svih 10 nacionalnih saveta, koji su jedinstveni u zahtevu da se u vašem predlogu zakona predvidi jedan ozbiljan institut, a to je centar za obrazovanje i vaspitanje na jezicima nacionalnih manjina. Iskoristiću priliku, kada bude rasprava u pojedinostima, da više o tome govorim.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Andrić, a posle njega narodni poslanik Milan Veselinović.
Poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, pošto su kolege iz DSS već izneli stanovište DSS povodom ovog predloga zakona, reći ću samo nekoliko reči povodom ovih kvalifikacija uvažene koleginice Anite Beretić. Naime, nacionalni prosvetni savet je okvalifikovan kao nekompetentan, glomazan i nefunkcionalan. Kada je reč o nekompetenciji, pre svega, naveden je sastav saveta. S obzirom da vi svi imate pred sobom Predlog zakona, ali zbog javnosti koja nema Predlog zakona pred sobom, vrlo kratko ću pročitati sastav nacionalnog prosvetnog saveta. On u svom sastavu ima: tri člana iz reda akademika, redovnih profesora univerziteta, koje predlaže Srpska akademija nauka i umetnosti; četiri člana iz reda nastavnika Univerziteta u Beogradu, sa liste kandidata koju podnosi Univerzitet u Beogradu; po jedan član iz reda nastavnika Univerziteta u Novom Sadu, Univerziteta u Nišu i Univerziteta umetnosti u Beogradu; član iz reda nastavnika drugih univerziteta, čiji je osnivač Republika; po jedan član iz reda stručnih udruženja nastavnika; vaspitača i stručnih saradnika,aaaaaaaaaa dakle, Zajednice vaspitača predškolskih ustanova, Saveza učitelja Srbije, Društava za srpski jezik Srbije, Društva za strani jezik Srbije, Društva matematičara Srbije, Saveza društava istoričara Srbije, Srpskog geografskog društva, Društva fizičara Srbije, Srpskog hemijskog društva, Srpskog biološkog društva, Srpskog filozofskog društva, Društva psihologa Srbije itd; četiri člana iz reda predstavnika Zajednice srednjih stručnih škola; četiri člana iz reda Srpske pravoslavne crkve itd. Toliko o sastavu koji je "nekompetentan". Ako je neko smatrao da možda neka ustanova nedostaje, to je moglo amandmanom da se predloži i da se dopuni. Druga kvalifikacija se odnosi na politizaciju obrazovnog sistema i vaspitanja u Srbiji sa ovim izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. U najkiraćem ću samo pročitati član koji se odnosi na nacionalni prosvetni savet: "Za člana Saveta ne može da bude imenovano lice koje je imenovano, izabrano ili postavljeno na funkciju u državnom organu, organu teritorijalne autonomije, odnosno lokalne samouprave i lice izabrano u organ političke stranke ili organ upravljanja u ustanovama". Kako je ranije bilo, vidimo iz rešenja koja smo imali, iz kojih vidimo da su i te kako predstavnici državnih organa bili u stručnim institucijama. Recimo, jedno od rešenja je rešenje o imenovanju članova Upravnog odbora Centra za evaluaciju u Beogradu, gde imamo, kao drugog člana Upravnog odbora, pomoćnika ministra u Ministarstvu prosvete i sporta. Kada je reč o rešenju o imenovanju članova Nadzornogodbora Centra za evaluaciju u Beogradu, takođe je drugi član Nadzornog odbora predstavnik Ministarstva prosvete i sporta. Treće rešenje o imenovanju direktora Centra za profesionalni razvoj zaposlenih u obrazovanju – Beograd itd. Rešenje o imenovanju članova Upravnog odbora u Centru za profesionalni razvoj zaposlenih u Beogradu, takođe prvi pomoćnik ministra u Ministarstvu prosvete i sporta; Rešenje o imenovanju članova Upravnog odbora Centra za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih u Beogradu, opet pomoćnik ministra prosvete i sporta; Rešenje o imenovanju članova Upravnog odbora Centra za akreditaciju, opet pomoćnik ministra prosvete i sporta. Skoro u svim rešenjima imamo to. Rešenje o imenovanju članova Upravnog odbora Centra za razvoj programa obrazovanja i vaspitanja i udžbenika, tu imamo zamenika ministra prosvete i sporta itd. Ne bih više da vas zamaram. Toliko o toj razlici i o politizaciji sada i ranije. Kada je reč o tome da se napuštaju principi demokratizacije, decentralizacije i depolitizacije sa ovim izmenama i dopunama, opet možemo prokomentarisati, pre svega, način na koji se bira nacionalni prosvetni savet. Dakle, bira ga ova skupština. On po svom sastavu treba da obezbedi, pre svega, stručno-pedagoški konsenzus i u tom delu on predstavlja jedan demokratski sastav. Dalje, kada je reč o tome da se sa onim promenama koje se odnose na smanjenje sa četiri na dve nedovoljne ocene sa kojima se može ići na popravni ispit, ta stvar je u jednom trenutku nazvana kao jedan strašan povratak na staro, ali samo hoću nakratko da vas podsetim kako je to izgledalo pre godinu i nešto dana. Naime, tu je postignut politički konsenzus na Odboru za prosvetu Skupštine Srbije, a ne pedagoški i didaktički. Pošto smo u jednom trenutku pokušali da ubedimo Ministarstvo prosvete da odustane od tog predloga da učenik može da ide na popravni sa svim nedovoljnim jedinicama, znači, sa 12 ili 13 nedovoljnih ocena, Ministarstvo prosvete nije odustajalo, onda se u jednom trenutku pojavio taj predlog da se može i sa četiri nedovoljne ocene ići na popravni ispit i to je prihvaćeno, uz neki politički dogovor na Odboru za prosvetu, ali to govori o tome koliko su naše institucije skrenute i do koje mere je politika bila umešana u sve to. Dakle, u ovom slučaju mi u stvari prebacujemo da se to razreši na nacionalnom prosvetnom savetu i u jednom trenutku, za sada, ovo prelazno rešenje znači povratak na staro, sa dve nedovoljne ocene se može ići na popravni. S obzirom da je vreme za ministra,ovde ću se zahvaliti.
Po kom osnovu replika? Izvolite, pravo na repliku, narodni poslanik Anita Beretić na izlaganje narodnog poslanika Vladimira Andrića.
Poštovane kolege, nisam a priori odrekla kompetentnost lista, ali jesam podnosilaca kandidata za imenovanje nacionalnog prosvetnog saveta. Ne pada mi na pamet da odreknem kompetentnost, ne znam, možda sa liste SANU, ali mogu unapred da posumnjam u efikasnost takvog tela, bez obzira, i to sam rekla. Znači, bez obzira na stepen neke profesionalne vrednosti bilo kog podnosioca liste. Ne možete me ubediti da će nacionalni prosvetni savet, kao prvo, biti izraz racionalizacije, jer se utemeljava umesto tri saveta, koji su bili zaduženi užestručno za različite oblasti. Dakle, racionalizacija u ovom domenu nema nikakvog smisla i to je demagogija, to je podmetanje, da će nacionalni prosvetni savet, koji ima 38 članova, po predlogu sa 12 različitih lista, a svaka kandidaciona lista sadrži, ne znam, od jedne pa do petnaestak institucija koje kandiduju potencijalne članove za izbor i da će u svemu tome ako se izabere 38 članova nacionalnog prosvetnog saveta, među njima biti prisutan samo jedan, brojkom i slovom, jedan učitelj, da će biti prisutna četiri predstavnika srednjih stručnih škola, a imamo na desetina, možda i preko stotinu, ne znam taj podatak, koliko stručnih profila se obrazuje u Srbiji na nivou srednjeg stručnog obrazovanja. Samo o tome govorim, prosto, nacionalni prosvetni savet neće biti efikasan, neće se baviti, neće reagovati, neće biti dinamičan onoliko koliko bi po meni predškolsko, osnovno,srednje opšte i srednje stručno obrazovanje zahtevalo u periodu tranzicije. To je ono o čemu se verovatno nismo dovoljno dobro razumeli. Pri tome, prosvetni savet koji se poništava predlogom ovog zakona ima 29 članova; predsednik i članovi prosvetnog saveta imenuju se iz reda istaknutih stručnjaka u oblasti predškolskog, osnovnog, opšteg srednjeg i umetničkog obrazovanja, kao i oblasti nauke, umetnosti, sporta, ekologije, zaštite ljudskih prava i standardizacije. Mislim da je to kao opšte mesto sasvim bilo dovoljno da preporuči ljude za odabir da bi se bavili stručno ovim problemom za koji je savet bio predložen.
Reč ima ministar prosvete i sporta u Vladi Republike Srbije, gospođa Ljiljana Čolić.
Ukratko ću se opet osvrnuti na neke ovde izrečene primedbe našim predloženim izmenama zakona; nešto je bilo reči o časovima, recimo o broju časova srpskog jezika i matematike, uopšte o rasporedu ukupnog fonda časova u školama i to ovaj zakon ne određuje, zato što se to reguliše podzakonskim aktima. Dakle, biće propisani nastavni planovi i programi,oni regulišu ovo pitanje i zato ovaj zakon ne nudi to rešenje, jer to nije zadatak ovog zakona. Što se tiče ukidanja centra za osobe kojima je potrebna posebna društvena podrška,jesam rekla da se po ovom zakonu ukida centar kao institucija, ali se ne ukida naša briga. To što neće postojati jedna ustanova sa tim imenom i prezimenom, a možda će i biti, jer zavod može da formira i druge centre, ukoliko se ukaže potreba, to ćemo videti, dakle, to znači da mi ne ukidamo našu brigu. Ministarstvo ima u svom sastavu stručne timove, osposobljene da se bave ovom problematikom, a mi ćemo prilikom izrade sistematizacije i reorganizacije ministarstva, to je naš sledeći posao nakon ovog zakona, pokušati da taj tim ojačamo. Rekla sam, možda ćemo zaposliti jednog ili dva i više lekara u ministarstvu. Prema tome, briga će se pokazati i ona će biti opredmećena, ako ne i institucionalizovana, a to je mnogo važnije. U vezi sa inkluzijom, odnosno uključivanjem dece, mislim na hendikepiranu decu, u redovno školovanje, naše škole nisu opremljene za to. Naše škole nemaju čak ni onaj prilaz za invalidska kolica. Mi ne možemo decu, na takav način da uključimo u redovne škole, jer naše škole nisu za to opremljene, a postoje specijalne institucije gde se ta deca obrazuju, školuju i to je mnogo važnije, nego da ministarstvo u administrativnom smislu ima institucije. To je mnogo značajnije,to je suština problema i mi o tome jako vodimo računa. Inače, centar za strateški razvoj ima u svom delokrugu, videćete to stoji u zakonu ko je pažljivo čitao, i da se bavi problemima ove najnesrećnije naše dečije populacije. Da li mi umnožavamo administraciju time što će postojati i ministarstvo i zavodi; šta to znači ako zavod ne uradi svoj posao, preuzima ministarstvo, pa znači nije ni potrebno da postoji zavod i to nije tačno. Zavodi su potrebni, jedino u slučaju da oni iz nekog razloga ne obave neki deo svog posla, a posao mora biti obavljen, preuzeće ministarstvo na sebe. Kao što u jednoj bolnici imate specijalizovano odeljenje, ali ako iz nekog razloga ne može jedno odeljenje da obavi jednu intervenciju, preuzima drugo, nema veze, i to ne znači da nisu svi ti segmenti u radu bolnice potrebni. Znači, to će interventno preuzeti ministarstvo. Inače, što se tiče zavoda kao takvog, zavoda za unapređenje obrazovanja i vaspitanja, takav zavod imaju i druge obrazovne institucije i drugi sistemi u našem regionu, nije to ništa neobično. Nešto je jako lepo rekao, čini mi se da je gospodin iz DS-a, a to je da treba da reformišemo uslove u kojima živimo. Upravo se o tome i radi, da ne može reforma obrazovanja da se ovako intenzivno i ekstenzivno sprovodi, a da nemamo reformisane uslove, dakle, jedan opšti ambijent, pre svega privredni, koji treba da iznese ovu reformu, a to je ona klasična priča, malo demagoški zvuči, ali to je baza i nadgradnja. Nažalost, privreda je baza, obrazovanje je nadgradnja, koja treba da stvori drugu bazu u perspektivi, jaču, bolju i kvalitetniju, ali ne možemo bez onoga što se zove ekonomska baza, bez tog pokrića ne možemo da idemo u reformu onako kako je ona zamišljena. Zašto to šetanje od verskog obrazovanja do građanskog vaspitanja više neće biti moguće; pa zato što su ti predmeti normalno razvojni kao i svaki drugi i ono što se uči u prvom ne uči se u drugom razredu. Znači, ne može dete jednom da uzme građansko vaspitanje, a u sledećem razredu versko i tako da se šeta, jer ono mora da prati taj nastavni proces koji je razvojni i nije u svakom razredu isto gradivo po prirodi stvari, i zato je to nemoguće. Inače, bilo je različitih smerova, ne samo od građanskog ka verskom, prema tome, kako god da se odvija, to ne može da vodi ka jednom kvalitetnom nastavnom procesu, i o tome se radi. Ovde smo govorili o racionalizaciji aparata, zašto i zavodi i ministarstvo, i na to se ne bih vraćala; a da li ćemo mi umnožavati nekakvo administrativno osoblje - ni slučajno. Govorilo se o stručnim timovima; po deficiniji, ne radi se o nekim novim administrativnim radnicima, već će stručni timovi biti formirani ad hok, a normalno je da osobi koja je angažovana u stručnom timu možda u jednom periodu od nekoliko meseci miruje radni odnos tamo gde je to lice stalno zaposleno. Znači, nema tu nikakvog umnožavanja administracije i povećanja troškova. Što se tičetoga da li postoji pozitivno mišljenje o ovim našim izmenama zakona, postoji stručno pozitivno javno mišljenje o potrebi da do ovih izmena dođe, a pogotovo postoji stručno javno negativno mišljenje o onome šta je urađeno na osnovu važećeg, mi se nadamo uskoro zakona koji više neće biti na snazi. Postavilo se isto pitanje u vezi sa direktorima predškolskih ustanova, da li moraju da budu ljudi uske stručnosti ili ne da li to Srbija može da podnese kadrovski ili ne. Prema podacima naših stručnih službi Ministarstvu, stručna pokrivenost u predškolskim ustanovama je 100%. Dakle, imamo dovoljan broj vaspitača, imamo dovoljan broj pedagoški osposobljenih ljudi za ovaj posao, štaviše na birou rada u Požarevcu ima trenutno 60 vaspitača. Prema tome, sasvim je moguće obezbediti da rukovodioci ovih ustanova takođe budu kvalifikovani uskostručno u potrebnoj meri u nivou i nema potrebe da se u ovako određenom propisu koji je ovde zamišljen nešto menja i širi. To bi bilo sve. Što se tiče nacionalnih manjina, mi nismo takli nijedan član važećeg Zakona koji se odnosi na nacionalne manjine; prema tome, nismo ih ugrozili nimalo i nema potrebe da se neko zbog toga buni. Mi smo to naglasili i našim međunarodnim partnerima, delegaciji OEBS-a koja je razgovarala sa nama u Ministarstvu o zakonu, i oni su to prihvatili sa ogromnim zadovoljstvom. Zaista ništa nije menjano i ni na koji način status nacionalnih manjina neće biti ugrožen u odnosu na ono što do sada imamo na snazi. Hvala.
Rad nastavljamo sutra u 10,00 časova. Prvi prijavljeni govornik je Milan Veselinović.