Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovane gospođe i gospodo zastupnici hrvatska državna uprava nalazi se u zamahu reformi kako bi se naš upravni sustav uskladio sa standardima Europske unije pa već smo do sada donijeli brojne zakone i primjenjujemo ih koji se tiču same državne uprave. Naglasio bih Zakon o ustrojstvu i djelokrugu središnjih tijela državne vlasti, Zakon o sustavu državne uprave, Zakon o državnim službenicima i uskoro za manje od mjesec dana pred Saborom će se naći Zakon o radnim odnosima u lokalnoj samoupravi, a vjerujem do početka ljetne stanke i novi Zakon o općem upravnom postupku. U planu zakonodavstva usklađivanja sa Europskom unijom bilo je potrebno predvidjeti i donošenje novog Zakona o upravnoj inspekciji. Upravna inspekcija vjeruje u Republici Hrvatskoj, vjeruje u okviru Središnjeg državnog ureda za upravu i primjenjuje zakon koji je u svojoj cijelosti, u svojoj osnovi još iz 1986. godine sa nužnim modernizacijama koje su zahtijevale donošenje, uz osamostaljenje Hrvatske, uvođenje novog sustava državne uprave i lokalne samouprave. S obzirom da smo mi zaokružili ustroj tijela državne vlasti, da smo donijeli novo zakonodavstvo koje se tiče službenika. Da će biti do ljeta i novo zakonodavstvo koje se tiče lokalnih službenika. Da će biti u ovoj godini donesen i novi Zakon o općem upravnom postupku smatramo da veliku pažnju moramo posvetiti nadzoru u provedbi tih zakona. Osim upravnog nadzora vrlo je značajan inspekcijski nadzor jer on će zahvatiti i zaštitu radnih odnosa oko 70 tisuća što državnih što lokalnih službenika. On će svakako nadzirati i unutarnje ustrojstvo, da li je to u skladu sa zakonom i uredbama Vlade. Uz inspekcijski nadzor postupat će i po pritužbama građana i zahvatit će i sustav lokalne samouprave kako bi se na čitavom području Republike Hrvatske primjenjivali zakoni koji su u zahvatu ove upravne inspekcije. Mi propisujemo stroge uvjete za kandidate za upravnog inspektora osobito za glavnog upravnog inspektora. Propisujemo koju djelatnost i što on može i smije raditi. Propisujemo i mehanizme zaštite protiv akata upravnog inspektora i vjerujemo da je ovo jedan moderan zakon koji će doprinijeti učinkovitijem radu tijela državne uprave. Naime poseban naglasak upravna inspekcija postavit će u odnosu na ona tijela državne uprave gdje se čeka postupanje, gdje se krše rokovi koji su predviđeni posebnim zakonima za rješavanje pojedinih upravnih stvari jer je nedopustivo da se državna uprava, da predugo rješava pravo građana. Mi vjerujemo da će samo postojanje upravne inspekcije, jedan njezin najavljeni nadzor već djelovati kao generalna prevencija. Stoga da će tijela državne uprave djelomično i u strahu od kažnjavanja, u strahu od inspekcijskog nalaza već shvatiti svoj posao ozbiljnije nego do sada u zaštiti javnog interesa ali osobito u zaštiti prava i interesa građana. Ovaj zakon raspravljen je na svim radnim tijelima, ali on je i raspravljen i na gospodarsko-socijalnom vijeću i dobio je punu podršku. Mi smo tijekom rasprave na odborima dobili neke amandmane Odbora za zakonodavstvo koje ćemo u najvećoj mjeri prihvatiti. Postoje jedan ili dva sporna amandmana. O tome ćemo se razjasniti na kraju rasprave kada bude vrijeme za glasovanje. Gospodine predsjedniče, gospođe i gospodo zastupnici Vlada predlaže da se usvoji ovaj zakon po hitnom postupku kako bi i ovaj instrument upravne inspekcije mogao djelovati učinkovitije u zaštiti javnog interesa i interesa građana. Hvala vam lijepa.
Hvala. Žele li izvjestitelji Odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba HDZ-a gospodin zastupnik Ivo Grbić. Izvolite.
Poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora, poštovani državni tajniče, štovane kolegice i kolege. Klub Hrvatske demokratske zajednice podržava Prijedlog zakona o upravnoj inspekciji koji je predsjedniku Hrvatskog sabora dostavila Vlada Republike Hrvatske aktom od 15. svibnja 2008. godine. Obzirom na činjenicu da je dosadašnji Zakon o upravnoj inspekciji postao gotovo neprimjenjiv i neučinkovit a imajući u vidu promjene sustava koje su slijedile nakon njegovog donošenja davne 1986. godine kao svakako i potrebu usklađivanja istog sa propisima Europske unije smatramo da je nužno pristupiti donošenju novog zakona o upravnoj inspekciji. Prijedlogom zakona detaljno se razrađuje nadzor Upravne inspekcije u provedbi propisa kojima se uređuje sustav državne uprave, zatim propisa kojima se uređuje sustav lokalne i regionalne, područne samouprave, propisa kojima se uređuju službenički odnosi u državnoj i lokalnoj razini, te propisa kojima se uređuju opći upravni postupak i posebni upravni postupci, a što konkretno znači da se nadzire zakonitost rada i postupanja tijela državne uprave, tijela jedinica lokalne i područne, regionalne samouprave, te zakonitost donjetih akata i odluka iz područja službeničkih odnosa zaposlenih u državnoj i lokalnoj upravi. Sam ustroj upravne inspekcije određuje se uz Središnje tijelo državne uprave nadležno za sustav državne uprave i lokalne, područne (regionalne) samouprave. Međutim, daje se mogućnost osnivanja područnih jedinica ili samostalnih izvršitelja upravnih inspektora izvan sjedišta upravne inspekcije, a što će zasigurno omogućiti ekonomičniju i efikasniju kontrolu posebno jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave. Isto tako, prijedlogom zakona propisuje se ne samo prava i dužnost upravnih inspektora, uvjeti koje moraju ispunjavati, postupak nadzora već i mehanizmi kontrole rada upravnog inspektora i viši stupanj odgovornosti u odnosu na druge službenike za posebno propisane povrede službene dužnosti. Sam način provedbe inspekcijskog nadzora razrađen je kroz neposredni inspekcijski nadzor izravnim uvidom u opće i pojedinačne akte u naziranom tijelu kao također i posebnim inspekcijski nadzor i svakako dužnost nadziranih tijela vezanih uz provedbu inspekcijskog nadzora. Zapisnikom se utvrđuju nedostaci u radu nadziranog tijela i određuje primjereni rok za otklanjanje istih. Također, predloženim zakonom propisuje se obveza inspektora na izvješćivanje tijela kojem čelnik nadziranog tijela odgovara ukoliko ne postupi po zapisniku, odnosno ukoliko ne otkloni nezakonitost, nepravilnost ili nedostatak u radu, a čime se ostvaruju temeljni ciljevi nadzora upravne inspekcije u osiguranju zakonitosti rada i postupanja u odlučivanju o pravima građana od strane tijela državne i lokalne uprave. Zbog svega navedenog klub Hrvatske demokratske zajednice smatra da je potrebno donošenje ovog novog Zakona o upravnoj inspekciji čijim će se donošenjem omogućiti učinkovitija provedba inspekcijskog nadzora kao i efikasnija ostvarivanja prava građana, te svakako kontrola usklađenost i javnosti rada i postupanja svih tijela uprave. Hvala.
Hvala. U ime kluba SDP-a gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Hvala poštovani gospodine predsjedniče, poštovani državni tajniče, kolegice i kolege. Klub SDP-a podržat će ovaj Prijedlog zakona o upravnoj inspekciji, s Konačnim prijedlogom zakona, smatrajući zaista da ovakav zakon je potreban u cilju kontrole rada tijela državne uprave, ali i drugih državnih tijela, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave, te postupanja pravnih osoba s javnim ovlastima u okviru tih ovlasti. I kao što se u obrazloženju ovog prijedloga zakona navodi, dakle cilj je ovog prijedloga zakona da se upravo ovim mjerama koje su predložene u zakonu omogući prije svega kontrola, ali i na neki način prevenira nezakonito postupanje tijel s javnim ovlastima. Naime, svjedoci smo još uvijek porazne činjenice, a to je apsolutno razvidno iz izvješća i statistike rada Upravnog suda o nezakonitom postupanju tijela s javnim ovlastima koje itekako degradira Hrvatsku kao pravnu državu. Dakle, još uvijek je veliki broj predmeta kojim se građani tuže, pritužuju Upravnom sudu zbog povrede njihovih prava koja su izazvala i prouzročila tijela javne ovlasti. Ono što želim posebno istaknuti da više od samog zakona koje evo i s nomotehničkog stajališta gotovo da nema primjedbe jeste upravo jedna volja prije svega onih političkih snaga koji su na vlasti, da zaista suzbiju svako bezakonje. Jer, iako nema tog dobrog zakona kao što mi se čini da i jeste ovaj Prijedlog zakona o upravnoj inspekciji, ukoliko postoji jedna loša volja da ne dobijemo zaista kvalitetnu upravu, da se uprava do krajnjih granica depolitizira i da u upravna tijela, odnosno u upravu, našu državnu administraciju ali jednako tako i u lokalnu upravu dođu ljudi zaista koji su kompetentni, koji su sposobni i koji imaju dakle svoju profesionalnu ambiciju napredovati u tim službama neovisno o politici, odnosno o smjenama političkih garnitura. To je nešto što ćemo svi javno proklamirati, ali da li je tomu tako i da li je situacija takva u praksi. Iz izvješća pučkog pravobranitelja vidimo da su brojne povrede u području službeničkih i radnih odnosa. Pritužbe iz područja službeničkih odnosa odnose se najčešće na povrede prava u postupcima vezanim u prijam u državnu i lokalnu službu, prestanak te službe, premještaj u službi, stavljanje na raspolaganje, te stegovne postupke. Ti postupci nisu izuzetak, nego su brojni postupci i to je nešto o čemu itekako treba voditi računa. Zakon o državnim službenicima i namještenicima koji je prestao se primjenjivati na državne službenike i namještenike stupanjem na snagu zakona o državnim službenicima, ali što je u stvarnosti. I nadalje se nastavio primjenjivati na lokalne službenike i namještenike kao i na započete i nedovršene postupke iz državne službe prema ranijem zakonu. Pritužbe zbog povrede prava podnosili su i službenici i namještenici zaposleni u državnim tijelima, upravnim tijelima jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave, Oružanih snaga, čak i sigurnosnih služba. Brojne su, također povrede u primjeni Zakona o državnim službenicima koji je odredio da će pitanja natječajnih postupaka prijema u državnu službu i ostvarivanje prava i obveza i odgovornosti iz državne službe Vlada Republike Hrvatske urediti uredbama te drugim provedbenim i posebnim postupcima. Međutim, nedonošenje svih potrebnih propisa i brojne dvojbe u primjeni pojedinih odredbi u postupku prijema u državnu službu propisani tim zakonom, bilo je od utjecaja na povrede prava pritužitelja i njihovu nejednakost pred zakonom. Sve to gotovo da izrijekom stoji u izvješću pučkog pravobranitelja. Brojni su također postupci prijama uz suglasnost čelnika tijela u kojem radi izabrani kandidat. Možda jedan primjer najslikovitije govori od još uvijek nespremnosti vladajućih da otklone politizaciju u upravi. Evo što navodi pučki pravobranitelj. Pritužiteljica koja je sudjelovala u natječajnom postupku prijema u državnu službu i zbog navedenih dvojbi u primjeni članka 46. Zakona o državnim službenicima, obustavom natječajnog postupka u kojem je sudjelovala kao državna službenica drugog državnog tijela, protivno propisima razlozima ostala i bez državne službe na neodređeno vrijeme u dosadašnjem državnom tijelu iako je bila najbolji kandidat i najbolje rezultate postizala i najbolje rangirana bila od svih kandidata. Dakle, mi se testiramo upravo na pojedinačnim slučajevima, ali čak ne po samoj kvaliteti zakona, nego koliko se ti zakoni poštuju, odnosno koliko se odredbe izigravaju. Status namještenika u državnim tijelima također je problematičan. Naime, prema Zakonu o državnim službenicima status namještenika i postupak zasnivanja radnog odnosa namještenika u državnim tijelima koji se uređuje općim propisima o radu i Uredbom o klasifikaciji radnih mjesta i plaći namještenika Vlade RH koja nije donesena. Međutim, zbog nedonošenja ove uredbe o statusu, pravima i obvezama namještenika ne mogu se sklapati ugovori o radu i o tome, o bitnim tim povredama govori i sam pučki pravobranitelj. Nadalje, jedna velika dugotrajnost postupka zbog nepostupanja po presudama Upravnog suda Republike Hrvatske. I sada se postavlja pitanje kako će i da li su ove norme koje predviđa Prijedlog zakona o upravnoj inspekciji, dakle kad inspektor u upravnoj inspekciji utvrdi takve povrede, hoće li nastupiti ponovo ogluha ovih tijela koja je upravna inspekcija, odnosno za koje postupanje je glavni inspektor u upravnoj inspekciji utvrdio nezakonje? Jer njegova odluka ne može supstituirati akt tijela koje je donijelo takav protuzakoniti akt. Dakle, koliko je vremensko razdoblje, koliko će on šutiti o tome? Jer imamo, nažalost vrlo negativno iskustvo kako se ne poštuju niti presude upravnog suda. Dakle, tijelo za koje je upravni sud utvrdio da je nezakonito postupalo na štetu pojedinaca i ukinulo takav nezakoniti akt, najčešće rješenje, ne događa se nakon toga godinama ništa. Pojedine vrste povreda prava državnih lokalnih službenih namještenika zaista izazivaju golemu zabrinutost. Prije svega premještaj službenika zbog potreba službe, zatim raspolaganje službenika zbog ukidanja tijela ili radnog mjesta te povrede prava prednosti pri zapošljavanju hrvatskih branitelja. Nisu izuzetak i zato iziskuju našu posebnu pozornost, pa i prigodom, a na vlastito prigodom rasprave o ovom Prijedlogu zakona o upravnoj inspekciji. Primjeri za koje naša javnost zna. Nedavni primjer sutkinje Juričić, iako nije nadležnost ovih tijela, nego posebno procedure. Ali govorim o volji jer za ludu dobri zakoni, ako nije takva politička klima u koji će se oni bezrezervno poštivati. Zatim slučaj prije nekoliko godina bivšeg predsjednika upravnog suda. Nedavni slučaj ovdje konobara koji je premješten bez rješenja, koji ne može ostvariti svoje pravo jer nema akta. Predsjednika, bivšeg predsjednika upravnog suda i sutkinje Juričić kao sutkinje upravnog suda koji su presudili protiv Republike Vlade a u korist pritužitelja zbog povrede Zakona o pristupu informacijama. Zašto je sada posebno ovlaštena upravna inspekcija? Dakle, očito je da ni takva zaštita nije urodila plodom, ali su zato itekako imali za posljedicu oni akteri koji su takvu zakonitost utvrdili. Takve stvari ne mogu se i ne smiju se događati. Naime, kao što sam napomenula, najveće zlouporabe događaju se kod premještaja službe zbog službenika, zbog potrebe službe. A to je također vidljivo možda najviše kod prijema u službu gdje nije potrebno raspisivati javni natječaj kod tajnih službi, gdje se izigrava upravo takav institut, gdje se bez natječaja primaju ljudi u takve službe, a onda procirkuliraju u sustav zbog, tobože potrebe službe. To nije mali broj ljudi. I to ljudi znaju. I onda sa velikim nepovjerenjem gledaju prema, čak i novim aktima i dobrim zakonima ako se oni ne poštuju, odnosno kada je moguće zloupotrebljavati ih. Jer zlouporaba prava nije pravo. Premještaj službenika zbog potrebe službe, najveće povrede odigravaju se na način da se uopće ne obrazlaže zbog kojih su to zakonskih razloga potrebe službe. Jednostavno se u obrazloženju navede da je takav službenik zbog potreba službe potreban na drugom mjestu. Ali to nije zakonsko obrazloženje. To je samo navođenje i prepisivanje zakona i o tome također itekako govori izvješće pučkog pravobranitelja jer te situacije gotovo da nisu izuzetak, nego pravilo. Što se događa sa tim ljudima koji su uporni u ostvarivanju svojih prava? Jer poznato je da prava koja proizlaze iz zakona ne mogu se tek tako ostvariti ukoliko se pojedinac ne bori za svoja prava, pa i tako ponovo oživotvoruje ona stara latinska da prava pripadaju onima koji se za njih bore. Ali što se događa s tim ljudima koji su uporni u ostvarenju svojih prava? Protiv takvih ljudi, na to također skreće pozornost pučki pravobranitelj, počinju se provoditi disciplinski postupci koji se nikada ne bi proveli niti pokrenuli da takav službenik ili namještenik nije iskao svoje pravo. Isto tako žalosti da su učestale povrede prednosti pri zapošljavanju hrvatskih branitelja, da se natječaji poništavaju upravo radi izbjegavanja prijama tih natjecatelja. To su očigledne povrede i onda u takvim slučajevima, a to često rade i čelnici upravnih tijela, kada očito im ne odgovara kandidat, kada nemaju primjedbi na tog kandidata onda se zloupotrebljava mogućnost ponavljanja natječaja. Jednostavno nitko se ne izabere. I to je jasan signal, jasna poruka tim kandidatima da uopće više ne kandidiraju, jer da neće biti izabrani. Imamo slučaj prije nekoliko mjeseci upravo u natječaju za mjesto po novom zakonu, odnosno po izmjenama Zakona o izvršavanju kazne zatvora, kada su se kandidirala dva kandidata za mjesto u kaznionici. Prošao je jedan uz obrazloženje, korektno obrazloženje da je ipak taj kandidat bolji. Kandidatkinja, magistrica penoloških znanosti nije primljena. Ponovo se kandidirala za mjesto, slobodno mjesto upraviteljice zatvora sada, jedina kandidatkinja za koju je prije utvrđeno da je također dobar kandidat, ali sada kada je bila jedini kandidat, nije izabrana, natječaj je poništen. Očita zlouporaba, gotovo nacrtana i to u osjetljivom tom penalnom sustavu kada su nam kadrovi itekako, gdje su nam kadrovi itekako potrebni, a pogotovo kadrovi takve kvalifikacije, vrlo rijetki u Hrvatskoj, dakle magistrica penoloških znanosti. Eto uz napomenu kako će klub SDP-a podržati ovaj zakon o upravnoj inspekciji, ali i on će ostati mrtvo slovo na papiru ukoliko se taj zakon ne bude poštivao, ukoliko je moguće zloupotrebljavati zakon, a da se nikome ništa ne dogodi, dapače oni koji utvrđuju takve nepravilnosti, ukoliko imaju takve profesionalne i građanske hrabrosti, upravo njih je do sada stizala kazna na ovaj ili onaj način. Ili su onemogućeni u napredovanju ili su čak protiv njih pokretani i isforsirani disciplinski postupci. Hvala lijepa.
Hvala. Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Gospodin zastupnik Emil Tomljanović. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Uvaženi zamjeniče državnog tajnika, kolegice i kolege. Pa ja bih uvodno htio naglasiti da ovaj zakon apsolutno treba poduprijeti kao i hitnost u smislu procedure i njegovog donošenja, jer on uistinu na kvalitetan način rješava upravnu inspekciju na jednom mjestu, sveobuhvatno jednim zakonom i puno situacija kao problematičnih situacija koje smo imali u ovoj oblasti u smislu provedbe Zakona o inspekciji, dakle poteškoće ili nejasnoće, nepreciznosti, upravo ovim propisom bi se kao takve trebale otkloniti ili ispraviti. Ali dopustite mi da uvodno kažem i sljedeće, da je ovo samo jedan u nizu zakona koji će biti predložen ovom Visokom domu, koji će upravo oblast u upravi i sve ove poteškoće ili probleme o kojima smo imali prilike slušati evo sada i sa ove govornice, biti smanjene na najmanju moguću mjeru, a u prvom redu mislim na zakon koji bi regulirao kao poseban zakon, radne odnose na nivou jedinica lokalne i regionalne samouprave s jedne strane i naravno s druge strane taj novi Zakon o općem upravnom postupku koji bi sa novim, suvremenijim institutima zapravo čitav taj upravni postupak rješavao ili sporne situacije razrješavao na kvalitetan način, a samim tim cjelokupnu tu oblast u okviru uprave koja se odnosi i na inspekciju i na radne odnose i na provođenje postupka riješio na uistinu kvalitetan način i otklonio sve one nejasnoće ili poteškoće koje su se do sada javljale u praksi. Dakle, jednodušna podrška ovom zakonu ide kada se i analiziraju konkretne zakonske odredbe, dakle u smislu odgovora na pitanje što se ovim konkretnim zakonom predlaže. Pa mi dopustite da istaknem dva osnovna dijela što mi se čini neobično važnim istaknuti u raspravi, jer su ti instituti razrađeni i obrazloženi uistinu na kvalitetan način. Naime predloženim zakonom predviđa se urediti ustrojstvo, ali i način rada, prava i dužnosti upravne inspekcije u okviru čega i poslove upravne inspekcije, ali i sadržaj zapisnika, prigovor na sam zapisnik, postupak povodom prigovora, kontrolu izvršenja mjera koje se određuje u tom postupku i postupanje po predstavkama kao i inicijative drugim tijelima za postupanje odgovornosti upravnog inspektora te same kaznene odredbe. U samom zakonu su razrađeni i mehanizmi što je vrlo bitno istaknuti, kontrole rada upravnog inspektora. Dakle i upravni inspektor ovim propisom ima odredbe koje se uistinu ono što se kaže i striktno treba držati ili pridržavati, a kao mehanizmi kontrole rada upravnog inspektora u prvom redu treba naglasiti mogućnost podnošenja samog prigovora na zapisnik. Razlozi zbog kojih se zapisnik inspektora može pobijati naravno jesu uz pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje, pogrešnu primjenu propisa i prekoračenja ovlasti u provedbi nadzora od strane inspektora uz naznaku naravno da su ovim zakonom upravo te ovlasti striktno navedene. Dakle u konkretnom postupku koje to ovlasti inspektor ima i da prelaženje tih ovlasti ili izvan odredbi samog zakona spada u te mehanizme kontrole samog inspektora i mogućnost prigovaranja po takvom ja bih kazao ne nadležnom postupanju. Nadalje, kaznenim odredbama u ovom zakonu ili sankcijama vrlo se kvalitetno rješavaju one situacije kada imamo ili odgovor na pitanje, a što ako se po zapisniku ili po nalogu inspekcije ne postupa u konkretnoj situaciji. Tim kaznenim odredbama ili sankcijama mada one niti u zakonu nisu naznačene kao nešto što je primarno, jer naravno inspektor koji postupa u konkretnoj situaciji njegova je prvenstveno uloga ne kažnjava nego da upozorava na neke situacije koje nisu u skladu sa zakonom, to kada bi se one pravovaljano dakle mogle ispraviti, ali u onim situacijama gdje dolazi do očigledne povrede određenih propisa propisane su, točno su propisane i navedeni novčani iznosi kazne, dakle sankcije u smislu nepostupanja i te sankcije koje će sasvim sigurno u konkretnim situacijama onemogućiti nezakonito postupanje u svim segmentima nadležnosti inspekcijskog nadzora koji se provodi po ovom samom, po predloženom zakonu. Bitna kvaliteta ovog propisa je i ta što će se sada temeljem ovoga zakona, dakle na jednom mjestu moći zapravo sagledati i vidjeti sve one, usudio bih se reći sporne situacije do kojih dolazi kad službenik postupa bilo na lokalnoj, regionalnoj razini kada dođe u takvu poziciju da često i sam nije siguran da li postupa u skladu sa zakonom, u kom smislu usmjeriti to svoje djelovanje, dakle to svoje ponašanje u konkretnoj situaciji da ne dođe do odredbe upravo ovog zakona, odnosno da u samom inspekcijskom postupku ne bi bio izložen određenim sankcijama koje sam inspektor može donijeti temeljem ovog zakona. U svakom slučaju situaciju u normativnom i svakom drugom smislu ovaj Zakon poboljšava. I onog momenta kada budemo imali tu poveznicu, dakle striktno i posebnim propisom reguliran i radno-pravni odnos tih zaposlenika na lokalnim i regionalnim razinama s jedne strane, kada budemo imali odredbe novog Zakona o općem upravnom postupku, zaokružit će se jedna cjelina u okviru koje će apsolutno taj naš upravni sustav, sustav javne uprave funkcionirati po daleko, daleko, usudio bih se reći boljim normativnim pretpostavkama. A samim tim dakle da svi ovi problemi o kojima imamo prilike čuti, slušati, koji se pojavljuju kao problemi u funkcioniranju tih upravnih segmenata će, ne samo biti svedeni na najmanju moguću mjeru, već će veliki broj tih problema koje sada uočavamo, koje sada imamo u praksi, biti zapravo regulirani će biti na taj način ne samo da se neće moći pojavljivati kao problemi nego će normativno biti razriješeni na način da će biti a i vezano za primjenu propisa u odnosu na građane, na građane dakle a i u odnosu na one koji provode taj postupak daleko lakše provesti postupak, daleko jasnija situacija, imat ćemo apsolutno bolju situaciju u ovoj oblasti uprave. Shodno svemu izloženom, ovaj propis treba podržati, treba podržati i hitnost u smislu njegovog donošenja. On apsolutno kvalitetno rješava materiju upravne inspekcije i moje mišljenje je da je to jedan kvalitetan propis koji će poboljšati normativnu situaciju ili primjenu ovih odredaba u svakodnevnom životu, a i vezano za primjenu odredbi na one koji se odnose, daleko im olakšati posao u smislu postupanja i primjene ovog zakona. Hvala lijepo.
Hvala. Zaključno, zamjenik državnog tajnika Središnjeg državnog ureda za upravu, Pavle Matičić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, dame i gospodo zastupnici. Prije svega zahvaljujem se na raspravi, na podršci ovom Prijedlogu zakona o upravnoj inspekciji. Ovaj zakon oštro zaokružuje jedan mozaik zakona u okviru zakona koji uređuju sustav javne uprave, kako državne tako i lokalne samouprave i službeničkih odnosa. On također je i na tragu, da kažem ove depolitizacije i profesionalizacije u sustavu državne uprave. Bilo je govora i o ovom sustavu službeničkih odnosa. Htio bih posebno istaknuti da smo novim Zakonom o državnim službenicima koji je donijet 2005. godine ova Vlada je posebno pristupila jednim institutima depolitizacije i profesionalizacije na način što je recimo stari Zakon o državnim službenicima i namještenicima govorio ako je rješenje donio čelnik tijela, ne znam ministar, onda je nezadovoljna osoba ili službenik protiv tog rješenja imao pravo prigovora tom istom čelniku. Al' znate da obično u tom postupku je onda i završio da je i po prigovoru donijet isti akt kao što je i donijeto prvostupanjsko rješenje. Sada imamo sustav da protiv rješenja čelnika tijela, znači govorim uvjetno i ministra, odlučuje Odbor za državnu službu znači jedno nezavisno tijelo koje se sastoji od profesionalaca i od državnih službenika koji odlučuju znači i ukidaju, poništavaju, rješavaju žalbe protiv čelnika tijela i protiv ministara, što prije nismo imali. Isto vrijeme u ovom zakonu predviđamo ako upravna inspekcija u nadzoru utvrdi nezakonitost, također po zahtjevu upravne inspekcije podnosi se prijedlog ili zahtjev Odboru za državnu službu da ukine ili poništi rješenje po pravu nadzora. Mislim da u tom smislu stvaramo uvjete za zakonito postupanje u pojedinačnim tijelima. U isto vrijeme uređuje se ovdje i jedan klasičan inspekcijski nadzor koji kod svake druge inspekcije, ako se utvrdi očita povreda zakona. Međutim, ovaj zakon također i uređuje pitanje jednog edukativnog, instruktivnog nadzora od strane upravne inspekcije kako bi se u tijelima kako državne uprave, a to posebno mislim i kod jedinica lokalne samouprave, stvorili uvjeti za preuzimanje poslova, što više prenijeti ili preuzeti poslova na jedinicama lokalne samouprave. Baš u ovo vrijeme kada se je prenosilo dio ovih poslova iz graditeljstva oko lokacijskih, građevinskih dozvola u jedinice lokalne samouprave, upravna inspekcija je izvršila nadzor u svim županijama, u velikim gradovima i gradovima u sjedištu županije, prije nego što je ovaj postupak bio kako bi se utvrdilo stanje da li su ta tijela na koje se prenose ovi poslovi, da li je njihovo ustrojstvo, kadrovska popunjenost takva da bi mogla preuzeti obavljanje ovih poslova. U tom smislu stvaraju se kažem jedni uvjeti da bi se mogao i ovaj proces decentralizacije što uspješnije napraviti. U isto vrijeme, sad znamo da što se tiče efikasnosti i ažurnosti i međunarodni sudovi sada već sude i o rješavanju predmeta odnosno i upravnih predmeta koji se ne rješavaju u primjerenom roku. Tako da i u tom smislu imamo obvezu da u svim postupcima gdje ti postupci dugo traju, da upravna inspekcija mora poduzimati mjere kako i Republika Hrvatska i pojedini građani bi mogli ostvariti svoje pravo u primjerenom roku, što je prije bilo samo u sudskim predmetima. Znači, u tom smislu mislimo da ovime stvaramo kažem još zaokružujemo ovaj zakonodavni okvir i kažem u čitavom sustavu kako državne uprave tako i lokalne samouprave i da sa donošenjem Zakona o radnim odnosima lokalnih službenika i namještenika i novim moderniziranim Zakonom o općem upravnom postupku ćemo imati uređen sustav javne uprave kako državne tako i lokalne. Hvala vam lijepa.
Hvala. Zaključujem raspravu. Glasovat ćemo kad se steknu uvjeti. I prelazimo na Konačni prijedlog Zakona o upravnoj inspekciji. Bio je hitni postupak, P.Z.E. br. 78. Rasprava je zaključena. Amandmane je podnio Odbor za zakonodavstvo. Molim predstavnika predlagatelja da se očituje o podnesenim amandmanima. Državni tajnik, gospodin Antun Palarić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Ako dopustite ja bih izjavio da prihvaćamo sve amandmane i zahvaljujemo odboru.
Hvala lijepa. Dakle prihvaćeni su svi amandmani Odbora za zakonodavstvo. Dajem na glasovanje konačni prijedlog zakona sukladno prijedlogu matičnog radnog tijela. Uključimo se i glasujmo. Rezultat? Ovaj prijedlog zakona je prihvaćen većinom glasova, 110 glasova za i 2 suzdržana skupa sa prihvaćenim amandmanima. Prelazimo na slijedeću točku. - Konačni prijedlog zakona o minimalnoj plaći, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z. br. 71 Predlagatelj zakona je Vlada Republike Hrvatske. Kod utvrđivanja dnevnog reda prihvatili smo primjenu hitnog postupka kod donošenja ovoga zakona. Prijedlog akta primili ste u pretince. Sukladno članku 159. Poslovnika hitni postupak objedinjuje prvo i drugo čitanje zakona. Amandmani se mogu podnositi do kraja rasprave. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za rad i socijalno partnerstvo. Izvješća ste primili na sjednici. Amandmane je podnio Odbor za zakonodavstvo i zastupnik Emil Tomljanović. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Da. Gospođa Vera Babić državna tajnica u Ministarstva gospodarstva, rada i poduzetništva. Izvolite.
Hvala lijepa. Gospodine predsjedniče, uvažene zastupnice i uvaženi zastupnici. Dopustite da najkraće predstavnik Prijedlog zakona o minimalnoj plaći. Ovo je zapravo prvi puta kada je riječ o jednom zakonskom prijedlogu da zapravo predstavljam sadržaj bipartitnog sporazuma socijalnih partnera, udruga sindikata i poslodavaca koji je pretočen u normativni sadržaj dakle u prijedlog zakona. Mislim da je to vrijedno istaknuti na početku. Ako usporedimo dobru europsku praksu i radno-pravne standarde, najpoznatije radno-pravne standarde ili institute koji su uređeni i u pravnoj stečevini Europske unije onda ćemo vidjeti da su i tamo zapravo sporazumi federacija i konfederacija sindikalnih i poslodavačkih udruga pretočeni u normativni sadržaj odgovarajućih direktiva. Voljela bih da je to početak dobre prakse i u Hrvatskoj i da se u području socijalne politike i zapošljavanja dogodi što više ovakvih okolnosti da se zapravo u normativni sadržaj pretoče sporazumi socijalnih partnera. U Republici Hrvatskoj za razliku od većine zemalja Europske unije nije zakonom bilo uređeno pitanje minimalne plaće. Hrvatska je imala regulativu najniže plaće i to na način da je ona bila uređena kolektivnim ugovorom koji je zbog niske reprezentativnosti subjekata tog kolektivnog ugovora bio proširen odlukom ministra nadležnog za rad te je dakle dobio značajke nacionalnog kolektivnog ugovora koji vrijedi prema svima. No, socijalni partneri već dugo vremena ocjenjuju da takvo rješenje nije zadovoljavajuće. Razloge su ne samo nalazili u nacionalnom okruženju nego i u međunarodnom okruženju prije svega u europskim zemljama, dakle poglavito u zemljama članicama Europske unije. Gotovo u svim državama članicama, točnije u dvadeset od dvadeset i sedam članica pitanje minimalne plaće uređeno je zakonom dok je u sedam država članica taj institut uređen kolektivnim ugovorima. No važno je istaknuti da u tim zemljama i inače je vrlo visoka pokrivenost da tako kažem zaposlenih kolektivnim ugovorima i vrlo visoka razina poslodavačke i sindikalne organiziranosti. Podsjetit ću da je Odbor Europskog parlamenta za socijalna pitanja još 1993. predložio državama članicama da uvedu određene mehanizme za određivanje minimalne plaće u odnosu na nacionalnu prosječnu plaću. Prema izvješću Europske fondacije za unapređenje uvjeta života i rada glavne karakteristike instituta minimalne plaće u Europskoj uniji su da se ona uređuje zakonom ili kolektivnim ugovorom, usklađuje se periodično, dakle ili godišnje, dvogodišnje, to ovisi o nacionalnim uvjetima vezano za nastup određenih okolnosti. Metodologija i subjekti su različiti, dakle oni koji se dogovaraju o tom institutu negdje su to kao i u Hrvatskoj odgovarajuća gospodarsko-socijalna vijeća ili druge asocijacije socijalnih partnera. Negdje je to prerogativa Vlade. Subjekti primjene instituta minimalne plaće također su različiti. Ili su obuhvaćeni svi zaposleni ili po proizvodnim sektorima, ili su određene kategorije zaposlenika izuzete. Primjerice, često su izuzeti mladi radnici, dakle pripravnici, vježbenici, početnici, neki put javni i državni službenici. Često se potiče sektorsko kolektivno pregovaranje pa se i na toj razini uređuje. I uglavnom, zemlje članice Europske unije ne poznaju regionalne razlike u minimalnim plaćama iako međunarodni radni standardi dopuštaju i takvo razlikovanje. Dakle, Vlada i socijalni partneri su ocijenili da je došlo vrijeme da se institut minimalne plaće i u Hrvatskoj uredi zakonom pa dakle o samom sadržaju zakonom se određuje iznos minimalne plaće kao način usklađivanja, provedba nadzora nad primjenom zakona, sankcije. Imajući u vidu da postoje određene industrijske grane u pravilu radno intenzivne, to su prije svega tekstilna, drvno-prerađivačka i kožarsko-obućarska industrija. Za te grane se predlaže određeni spori rast udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći u prijelaznom razdoblju od četiri godine. Dakle, posebno ovdje naglašavam da su socijalni partneri, dakle socijalni partneri na bipartitnoj osnovi sindikati i poslodavci čini mi se sa posebnom odgovornošću razmotrili mogućnosti ovih industrijskih grana sa aspekta tako kompleksnog instituta kao što je institut minimalne plaće u odnosu na njihovu produktivnost, u odnosu na njihove konkurentske sposobnosti, na njihov položaj na tržištu i što bi eventualno nesrazmjer rasta plaća inače iznad razina produktivnosti takvih industrijskih grana imao za posljedicu u pravilu, prva posljedica koja bi se dogodila bila bi posljedica u odnosu na zaposlenost odnosno na smanjenje zaposlenosti vjerojatno jer bi ti subjekti u tim granama koji su inače u poteškoćama došli još u veće poteškoće. Mislim da je paralelno uz ovakva predložena rješenja dogovor na tripartitnoj razini, dakle i socijalnih partnera i Vlade da se kroz određene strategije sektorski pomaže ovim granama kako bi u što je skorije moguće se započelo i sa potporama u tim granama kao bi im se osnažio njihov položaj i mogućnosti da i oni dostignu zapravo način usklađivanja plaće kako je to riješeno i za preostale grane. Dakle, donošenjem ovoga zakona minimalna plaća će od 1. srpnja biti na razini 39% prosječne plaće. To danas zapravo znači da će se sadašnja 2441 kuna zapravo bi porasla na 2747 kuna, odnosno 300 kuna u bruto iznosu po radniku. Ukupan broj zaposlenih prema državnoj statistici kojom su obuhvaćeni zapravo ovim institutom je nekih 115 tisuća radnika prema državnoj statistici primaju sadašnju minimalnu plaću, to je negdje 7,6% od ukupno zaposlenih. Dalje bi se, dakle, ova razina minimalne plaće svake godine u lipnju uvećavala, udio te plaće zapravo bi se uvećavao za postotak realnog porasta bruto domaćeg proizvoda u prethodnoj godini prema koeficijentu koji se dobije zapravo množenjem udjela sa postotkom realnog rasta dijeljenog sa 100 i na taj način bi se postupno osigurao rast udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći jer je cilj Europske unije negdje najmanje 50% do 60% udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći, dakle, to jest dugoročni cilj, malo je zemalja i u Europskoj uniji, mislim svega dvije koji sada ispunjavaju taj cilj, ali dakle, to je i lisabonska strategija i cilj, dakle, i Hrvatska se evo pridružuje tome da se postupno na taj način u relativnim odnosima približi standardima koji će vrijediti za zemlje članice. Osim toga, mislim da smo zakonom uspjeli osnažiti i da tako kažem sankcije ili nadzor nad primjenom zakona i sankcije su ozbiljnije, odvraćajuće, ali ono što je posebno važno s time u svezi kazati da je upravo činjenica da su socijalni partneri stali iza ovoga načina uređivanja minimalne plaće da su zapravo dogovorili sve bitno što je pretočeno u normativni sadržaj, garancija je čini mi se da će biti manje zlouporabe i manje kršenja odredbi ovoga Zakona upravo njihova odgovornost i njihova kompetentnost da surađuju s Vladom na ovom području meni se čini da su dovoljan jamac da će biti manje zlouporaba kod primjene ovoga zakona. Hvala gospodine predsjedniče.
Hvala. Žele li izvjestitelji radnih tijela uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba HDZ-a, gospodin zastupnik Boris Kunst.
Poštovani predsjedniče, poštovana državna tajnice, kolege zastupnici. Pojam minimalne plaće uobičajan je u većini zemalja Europske unije, tako da je odbor Europskog parlamenta za socijalna pitanja 1993. godine predložio državama članicama da uvedu mehanizme za određivanje minimalne plaće. Od tadašnjih 15 zemalja članica Europske unije 13 ih je uvelo sustav minimalne plaće. Cilj uvođenja sustava minimalne plaće bio je zaustaviti širenje plaća razine siromaštva, a i suzbijanje razlika između plaćanja žena i muškaraca. Iskustva iz Europske unije potvrđuju da je uvođenje instituta minimalne plaće, jedan od učinkovitijih načina borbe protiv siromaštva. Europska unija u odnosu na uređenje pitanja minimalne plaće razlikuje dvije grupe zemalja. Prva grupa zemalja kojoj pripada većina članica Europske unije minimalne plaće uređuje zakonom ili nacionalnim međusektorskim ugovorom, sporazumom. Druga grupa zemalja kojoj pripada manji dio članica Europske unije minimalnu plaću uređuje kolektivnim ugovorom, znači kolektivnim ugovaranjem po sektorima. Većina država Europske unije usklađuje minimalnu plaću jednom godišnje i to na razini socijalnih partnera. Kada kažem socijalnih partnera to podrazumijeva da nikako niti jedan socijalni partner sam ne određuje razinu minimalne plaće nego to uvijek bude konsenzusom, dogovorom socijalnih partnera, jer ne bi bilo sigurno dobro da netko nametne tu razinu plaće. Republika Hrvatska kao što smo čuli i od državne tajnice koristi pojam najniže plaće koja ne može biti niža od najniže osnovice za obračunavanje i plaćanje doprinosa za mirovinsko i invalidsko osiguranje što je utvrđeno određenim propisima. Institut najniže plaće inače kod nas je ugovoren Kolektivnim ugovorom o najnižoj plaći još iz '98. godine, a primjena kao što znademo proširena je na sve zaposlene kao i na sve poslodavce u Republici Hrvatskoj. Najniža plaća utvrđena je inače prema Zakonu o doprinosima za obavezna osiguranja i to kao umnožak prosječne plaće za razdoblje siječanj/kolovoz prethodne godine sa koeficijentom 0,35. Izračun takve najniže plaće pokazalo se do sada i to smo čak dokazivali bio je nerealan jer on nije obuhvaćao razdoblje od rujna do prosinca, znači četiri mjeseca i to ona četiri mjeseca kada ipak zaposlenici imaju povećana primanja, znači samim time bi im bio i veći prosjek. Inače apsolutni iznos najniže plaće se je mijenjao i usklađivao sa prosječnom plaćom, znači kako je prosječna plaća rasla tako se je taj apsolutni iznos najniže plaće mijenjao. No, nažalost udio najniže plaće u prosječnoj plaći ostao je gotovo nepromijenjen od 1998. godine. Dok zemljama članicama Europske unije oni bilježe godišnji rast udjela minimalnih plaća u prosječnim plaćama. Najviši udio, znači minimalne plaće u prosječnoj plaći ima Irska sa 51%, a najniži Rumunjska sa 29% Nizak iznos najniže plaće vjerujem da je svima nama jasno da generira sivu ekonomiju. Zašto generira sivu ekonomiju? Pa iz tog razloga što je praksa da poslodavci radnike prijavljuju na najnižu plaću a onim sretnicima nekim isplaćuju razliku na crno. Tako da propisima nažalost kod nas nije utvrđena kontrola isplate najniže plaće ali niti sankcije za neisplatu. Tako da u aktualnom sustavu danas teško bi bilo provesti koncepciju imovinskog cenzusa jer bi teško bilo kontrolirati onu veću isplaćenu plaću od prijavljene. Činjenica je da uz najnižu plaću koja se primjenjuje na sve zaposlene u Republici Hrvatskoj kolektivni ugovori grana i djelatnosti utvrđuju visinu najniže osnovne plaće ali svega za 5 djelatnosti imamo proširenje zaključenih kolektivnih granskih ugovora na sve poslodavce koji posluju na tom području kao i za zaposlenike. Tako da ta pokrivenost kolektivnim ugovorima nije zadovoljavajuća jer ona faktički obuhvaća svega negdje 40% radnika ili cirka 600 tisuća radnika u Hrvatskoj. Zakon o minimalnoj plaći dobrim dijelom ispravlja nedostatke ovog instituta najniže plaće koji se sada primjenjuje u Hrvatskoj i osim što će plaća od 1. srpnja ove godine biti na razini 39% prosječne plaće za 2007. godinu znači ona raste za 4 postotna poena i uzima se obračunsko razdoblje cijele godine, a ne samo 8 mjeseci o kojima sam govorio za što je vezana najniža plaća. Porast minimalne plaće ovim će zakonom poboljšati radno-socijalni položaj što smo već čuli za tu kategoriju ljudi što je negdje oko 115 tisuća radnika sa primanjima do dvije i pol tisuće kuna u Hrvatskoj i normalno tu se radi o povećanju sa te osnove, znači sa osnove povećanja Zakona o minimalnoj plaći za povećanje negdje oko 300, 300 i nešto kuna bruto. Uvodi se praksa usklađivanja minimalne plaće za postotak realnog rasta bruto društvenog proizvoda za prethodnu godinu, a ona će se primjenjivati od 1. lipnja svake naredne godine tako da će minimalna plaća slijediti konačno praksu zemalja Europske unije i konačno će ta minimalna plaća doživjeti onaj rast udio minimalne plaće u prosječnoj plaći Republike Hrvatske. Ono što nažalost najniža plaća nije doživjela već kao što sam vam rekao od 1998. godine taj udio se nije promijenio u prosječnoj plaći Republike Hrvatske. Zatim ovaj zakon predviđa i to prijelazno razdoblje za usklađivanje sa visinom minimalne plaće i to se uvodi za industrijske grane koje nažalost ne bi mogle izdržati određenu visinu minimalne plaće. Prije svega to su kao što ste već čuli tekstilna, drvoprerađivačka i kožarsko-obućarska industrija koje u vremenu od 4 godine znači početkom 5. godine trebale su svoju razinu minimalnih plaća uskladiti sa razinom minimalne plaće koja će se isplaćivati u Republici Hrvatskoj. Znači ostavljeno je jedno prijelazno razdoblje za usklađivanje minimalnih plaća u toj djelatnosti. Zakon, zakonom se utvrđuje konačno i nadzor nad primjenom odredbi zakona te sankcije za neisplatu minimalnih plaća radnika. Ako ste me pratili ja sam rekao da nažalost za sada mi nemamo nikakve sankcije za neisplatu najniže plaće, a konačno se ovim zakonom i to utvrđuje. I to će, te kazne biti će dosta, dosta visoke ako one uopće mogu biti visoke za one koji ne isplaćuju plaću. One će se kretati od 60 tisuća kuna do 500 tisuća kuna za poslodavce. Normalno biti će i za pojedince. Irska na primjer ima zakonom osim visoke globe, određene visoke globe za neisplatu plaće predviđenu mogućnost i kazne zatvora za poslodavce koji ne isplaćuju radniku minimalnu plaću, zaostatke i kamate. Znači sve u svemu ovaj zakon je sigurno pozitivan doprinos radnicima, posebno onima koji nažalost danas primaju tu razinu najnižih plaća u Hrvatskoj koji će dobiti veću minimalnu plaću. Dobit će sigurnost isplate plaća a Hrvatska će konačno postepeno visinu minimalne plaće usklađivati sa ciljnom razinom minimalne plaće Europske unije koja je negdje oko 50% minimalno odnosno 60l% je zacrtana neka ciljna razina nacionalnih prosječnih plaća. I ono što je jedna nova vrijednost u Hrvatskoj a to je da su konačno socijalni partneri uspjeli postići jedan zajednički dogovor i na bipartitnoj razini a i normalno na tripartitnoj razini vezano uz plaće. To je jedna nova vrijednost u Hrvatskoj. Mislim da do sada to nikad nije uspjelo nikome da bi se socijalni partneri uspjeli tako jedinstveno dogovoriti oko te razine plaća uvažavajući sve ove činjenice i razumijevanje poteškoća i u poslovanju pojedinih industrijskih djelatnosti, a i normalno samim time što će to značiti upravo za one radnike koji danas primaju tu najnižu plaću određeno povećanje plaća. I radi svega ovog pozitivnog što sam do sada rekao Klub Hrvatske demokratske zajednice predlaže Hrvatskom saboru da ovaj Konačni prijedlog zakona o minimalnoj plaći danas donese odnosno usvoji. Hvala vam lijepa.
Hvala. Imamo ispravak, gospođa zastupnica Dragica Zgrebec. Izvolite.
Ispravljam netočni navod kolege koji kaže da će se za neisplatu minimalne plaće kažnjavati visokim kaznama poslodavac i odgovorna osoba pa čini mi se da je rekao do 600 tisuća kuna. Međutim … … [[Upadica se ne razumije.]] Ah, članak 7. kolega piše da će se pravna osoba kažnjavati minimalnom kaznom 60 tisuća, maksimalnom 100 tisuća… … [[Upadica se ne razumije.]] Ma govori se, govori se o ovom zakonu dakle prvenstveno će … … [[Upadica se ne razumije.]] Pa ja imam, ja sam dobila riječ da govorim. Dok će se odgovorna osoba kažnjavati kaznama od 7 do 10 tisuća kuna što će mnoge motivirati da plate kaznu a ne da ne isplaćuju minimalnu plaću.
Hvala. Ispravak gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Upravo ovo što je rekla kolegica Zgrebec, a netočno što je ustvrdio kolega Kunst da će s ovim zakonom, naročito s ovim kaznenim odredbama jer će biti kažnjene odgovorne osobe koje ne isplate minimum plaće kako tvrdi netočno kolega Kunst dobit će sigurnost plaća, radnik će dobiti sigurnost plaća. Na žalost to nije točno jer o tome govori i dosadašnja praksa da će poslodavci rađe platiti novčanu kaznu, nego isplatiti. Ali ne samo ta prava, nego su se mnoga kršila i rađe su se isplaćivale kazne nego ostvarivala prava radnika. Jedino rješenje je kolega, dakle ne ovo, jedina sigurnost je i u tome je ispravak da se uvede kazneno djelo neisplate plaće gdje bi takav poslodavac trebao ići u zatvor, jer to je takve društvene opasnosti da ne ugrožava samo čovjeka, radnika, nego i čitavu njegovu obitelj. Ali na žalost vladajući to čitav niz godina odbijaju sankcionirati na takav jedino efikasan način.
Hvala. Dame i gospodo zastupnici, obzirom na prijave oko 20 što klubova, što pojedinačnih rasprava je prijavljeno za ovu točku dnevnog reda, pa bih sada na vrijeme upozorio da klubovi osiguraju nazočnost zastupnika jer planiramo prema ovome koliko se može planirati obzirom na replike, ispravke itd. da bi glasovanje o točkama dnevnog reda bile negdje oko 13,30. Nećemo imati pauzu, tako da već sada otprilike se možemo orijentirati. Na redu je Klub zastupnika IDS-a i gospodin zastupnik Damir Kajin. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, cijenjena državna tajnice, uvažena gospodo zastupnici. Ako kažem da je ovaj zakon još jedan od neuspjeha u nizu naših sindikata, jer su ponovno dopustili da trijumfira Vlada, onda ja mislim da nisam daleko od istine. Da sam u pravu govori i sama činjenica o kojoj je govorio gospodin Kunst da minimalna plaća nije korigirana od godine '98. Sindikalni pokret u Hrvatskoj je u jednoj dubokoj krizi. To nije dobro. Ja bih volio da je drugačije, da je sindikalni pokret u jednoj dubokoj krizi toga su najviše oni sami svjesni. Sindikalni pokret je bio u krizi '98. kada se recimo Savez samostalnih sindikata nije priključio onim velikim demonstracijama koje je tada predvodio Kunst, da je sindikalni pokret u krizi govori i ovaj podatak da su ne znam sada da li je to bilo 2005. ili 2006. pristali, bolje rečeno odustali od ovog svetog mjesta hrvatskog parlamentarizma i sindikalne borbe, a to je ovaj Trg sv. Marka i licemjerno je da danas galame na Sabor kada su sami to dogovorili s Vladom. IDS je bio protiv toga, a da su u krizi vidljivo je i ove 2008. kada je na primjer na zagrebačkim prosvjedima govori se o 40000 ljudi negdje 50% moralo doći autobusima, avionima iz Rijeke, iz Dubrovnika, iz Istre, a na kraju i ovaj zakon je posljedica te njihove neuvjerljivosti. Međutim, što je njihov najveći problem, problem sindikata? Oni nisu u stanju u svoje članstvo pridobiti nikog osim onih koji rade u javnim službama, tj. državnim ili gradskim poduzećima, odnosno u njihovom članstvu još su oni koji rade u tim privatiziranim tvrtkama gdje ponekad gle apsurda oni koji su u sindikalnom pokretu na žalost štite materijalne interese onih koji su te ili ta poduzeća privatizirala. Jasno, riječ je uvijek o pojedincima, ne o kolektivu. Ja znam da za sebe, za svoje nisam napravio ništa, da sam pokušavao biti koliko je to moguće na strani slabijih bilo da je trebalo rušiti barikade '98., bilo da sam se izborio za tzv. povlaštene mirovine za rudare ugljenokopa u Tupljak, bilo da mogu danas reći da Istra ima najmanju nezaposlenost, da je svoje sustave Istra sanirala sama, banke, brodogradnju, auto industriju, turizam bez kune sa strane. I tvrdim isto tako da ako se ne živi bolje nego drugdje sigurno se ne živi niti lošije danas u Istri nego bilo gdje drugdje u Republici Hrvatskoj. Međutim, što je problem sindikata broj jedan i s time ću stati. Danas u sindikate malo tko želi i za to nije kriva politika. Za to su krivi sindikalni lideri bilo oni koji su nekada tamo bili ili ovi danas. Što se tiče ovog zakona kada se ne može postići kolektivni ugovor on je kao takav jasno nužan. Po meni osobno bilo bi bolje da se ta materija regulira kolektivnim ugovorom. Samo što ćete kada se nekima neki jednostavno ne želi govoriti. Znači, jedino rješenje koje je bilo u ovom trenutku nakon što se ta minimalna plaća nije korigirala deset godina bilo je to da Vlada donese Zakon o minimalnoj plaći. Trenutačno je udio najniže plaće u prosječnoj plaći Republike Hrvatske 35%. Ovim zakonom će to biti 39% ili iznos od 2441 kune korigira se iznosom od 2747 kuna jasno bruto ili 39% prosječne plaće. Ja se slažem, sve ispod 50% prosječne plaće je malo. Daj Bože da bude to barem 45%. Ova minimalna plaća trebala bi iznositi upravo tih 45% koliko iznosi minimalna recimo mirovina za branitelje. Jasno, treba biti realan i o tome isto tako treba govoriti posve otvoreno za ovom govornicom jer treba osigurati i ovih 2441 kunu, po novom 2747 kuna ili bilo koju drugu kunu. Ne čuva Vlada recimo svima monopol kao što to čuva duhanskoj industriji. Nije Vlada svima sanirala sustave kao što je to napravila bankarskoj industriji, pa je potom privatizirali. Nisu svi u ovoj zemlji stekli društvena poduzeća. Ima tisuće i tisuće ljudi koji su počeli od ničega, koji se žrtvuju 100% svaki dan na radnom mjestu, koji se bore za golo preživljavanje, koji nisu sudjelovali u pretvorbi i ti mali obrtnici, te male zanatlije, ti mali poduzetnici često ne mogu ni do poslovnog prostora, a kamoli do nečega drugoga. Ima cijeli niz grana u Hrvatskoj u kojima se vlasnici bore za golo preživljavanje. Na primjer, evo sad pratimo i na televiziji itd. ovu polemiku oko tekstila. Isto bi bilo i u brodogradnji da država svake druge godine de facto ne otpiše brodogradnji sva dospjela potraživanja, pa tako će vjerojatno i do konca godine otpisati brodogradnji još 10 milijardi kuna. Ali da se vratim na te vlasnike u tekstilu, gdje nitko nikome ne plaća, gdje je uvoz enorman koji ne znam ne mogu pratiti ovu konkurenciju, ovo divljanje koje dolazi ne znam uvoza iz Kine. Ali s druge strane, oni se moraju boriti sa neplaćanjem državnih tvrtki prema njima, bore se sa Vladom protiv zabrane rada nedjeljom, bore se sa tim svakodnevnim cjenovnim udarima, inspekcijama koje, jasno neće ići u velike sustave, nego idu u male itd. 115 tisuće radnika prima plaću do 2 tisuće 500 kuna bruto. Ja mislim da taj podatak nije točan. Ja bih rekao, to je službeni podatak, možda je to 50% od tih 115 tisuća, ali sve ono drugo je zapravo na crno, o čemu je nešto govorio Kunst, ali sad opet se postavlja pitanje da li netko vodi računa o tom malom poslodavcu koji nema monopol, koji nije sudjelovao u pretvorbi, koji nema nikakvog patrona itd. Točno, radnici, poglavito oni koji rade u tekstilu, koji rade trgovini, obućarskoj, kožarskoj industriji su žrtve, ali isto tako se usuđujem reći i tu treba Vlada o tome voditi račune, ali isto tako se usuđujem reći da njihovi poslodavci, pogotovo oni mali nisu u puno boljoj poziciji od njih. Tko da njih zaštiti bez da i oni pod navodnicima uđu u neki sindikat, tko će zaštititi te ljude? Prvi puta se dogodilo da je jedan sindikat stao uz poslodavce u toj grani, a u svezi s ovim zakonom i sad ne znam da li ima potrebe čitati, samo dvije rečenice, tekstilci najavljuju seljenje proizvodnje iz Hrvatske unatoč rekordnoj dobiti sada, tako dalje, koja proizvodi kožnate navlake, neka tvrtka "Boxmark", ne znam prijeti odlaskom u Srbiju ili Bosnu i Hercegovinu i dalje ova polemika koja se vodila između tog sindikata Jane Knežević, ja ovdje neću citirati. Što se tiče članka 5. ovoga zakona, ja mislim da je to nešto do sad neviđeno, vjerojatno je i neustavno da se ta minimalna plaća različitim koeficijentima određuje za razne grane. Daj Bože da se ne trebaju isplaćivati ova umanjenja, ali ponekad isto tako mislim da bi svaki ministar, svaki zastupnik, svaki sindikalista trebao dobiti na 2, 3 mjeseca da vodi jednu tvrtku pa da onda glasa za zakone u ovoj sabornici ili da predlaže zakone. Jasno, to ne umanjuje potrebu da se rad zaštiti i ja osobno žali što je, recimo i treće siječanjska Vlada svojedobno izmijenila Zakon o radu. Kada kažem da bi zastupnici i ministri trebali voditi poneku tvrtku, onda ne mislim da bi trebali voditi "Hrvatsku televiziju" gdje se ista financira pretplatom ili "HEP" ili "Vodovod" ili neke "Gradske ceste", nego mislim da bi trebali voditi neku tvrtku koja se naprosto pojavljuje i bori na tržištu. S druge strane, želim reći i to da je Hrvatska vjerojatno već danas zemlja koja ima problem s radnom snagom. Na primjer, tvrdim u Istri je nezaposlenost manja od one u Sloveniji. Da je tome tako, svjedoči podatak da danas imamo oko 30 tisuća birača više no što smo ih imali '95. ljude. Danas je najnormalnije da ljudi, recimo iz Kopra dolaze raditi u Buzet, a ne iz Buzeta da idu Kopar ili negdje drugdje u Sloveniju. Kvalitetan radnik sigurno će moći doći do poslodavca, to je dobro. Međutim, ono što nije dobro da baš takav radnik ne ide u sindikate. Od iduće godine udio minimalne plaće u prosječnoj plaći rastao bi svakog 1. lipnja za postotak realnog rasta bruto društvenog proizvoda u prethodnoj godini tako da bi, primjerice ako bi realan rast bruto društvenog proizvoda ove godine bio 2%, minimalna plaća u 2009. bila na 41% prosječne plaće. No, jedno je, jasno rast bruto društvenog proizvoda, drugo je rast troškova života koji su iz godina u godinu sve veći, udar energenata više se jednostavno ne da kontrolirati. Jučer je nafta u New Yorku se prodavala za 129 dolara, danas već najavljuju 130, 131 dolar, cijene hrane galopiraju, struja, plin samo što nisu poskupjeli, Hrvatska je prezadužena zemlja, kamata će u ovoj zemlji zasigurno ponovo rasti, svakim novim zakonom kazne lete u nebo, smirimo se malo sa tim kaznama, nemojmo se poigravati, neka idu u zatvor oni koji ne isplaćuju plaće kao što je kolegica naša maloprije rekla, ali neka u zatvor idu i oni koji tim poslodavcima ne isplaćuju za isporučenu robu naknadu, a sada mi naprosto, bojim se da sa ovakvim normama možemo mnoga radna mjesta ugasiti. Što nam je činiti? U ovoj zemlji, jasno samo je jedno rješenje raditi, raditi i pustiti ljude da rade, ne u svakom prepoznavati nekog kriminalca jer ima 2 ili 3 stroja, jer ima 1 ili 2 kamiona, treba se boriti da taj već sutradan ima 4 ili 5 strojeva, 3 ili 4 kamiona i da svaki radnik u ovoj zemlji može doći do kamiona ili stroja da sutradan sam počne neki posao pokretati. Poresku presiju valja smanjiti, ljude treba poticati da rade, da imaju i jasno, država treba pomoći najslabijima, to je ona njena zadaća primarna, nezaposlenima, invalidima, penzionerima, onima koji rade u tim nisko dohodovnim djelatnostima kao što je turizam i naročito treba poticati, razumljivo industriju za izvoz. Vlada je najavila, ako se ne varam jučer, gospodin Šuker da će se povezati neoporezivi dio sa tisuću 600 na tisuću 800 kuna, to je sigurno u redu i ja ću to sigurno podržati. Ali nije u redu da cjelokupni udar te korekcije bude, ili da padne isključivo na lokalnu samoupravu. Znači, što je rješenje u tom planu? Prije svega decentralizacija, regionalizacija, jačati tu jednu lokalnu autonomiju. Za kraj, ja mislim da ono što je nužno treba težiti kakvom takvom konsenzusu. Ovaj zakon čini mi se da ide u tom pravcu. Ja žalim da sindikati nisu zaključili te kolektivne ugovore o najnižoj plaći, da su ih poslodavci jednostavno istisnuli ili da se oni nisu uspjeli prema njima nametnuti, žalim da je Vlada na kraju to morala lomiti preko koljena, iako opet bolje išta nego ništa. No, ja mislim da Vlada mora raditi svoj posao, sindikati svoj posao, a ako sindikati puštaju da Vlada odrađuje njihov posao, a poslodavci traže od sindikata i Vlade da odradi njihov posao, onda se svima na kraju loše piše. Ovaj zakon sigurno nije idealan, sigurno nije idealan u konačnici netko će trebati živjeti sa 2 tisuće 100 kuna, to je gotovo nemoguće. To je već nešto, iako ponavljam sa 2.100,00 kuna neto, teško da će netko zapravo moći živjeti, a sramota je da od 98. godine bilo kolektivnim ugovorom, bilo zakonom nije bila korigirana ta minimalna plaća. Ja se prilikom svakog obraćanja referiram i na kazne. Za mene su često ove kazne apsurdne. Neka ide u zatvor onaj tko ne isplaćuje plaću, još jedanput ću reći, ali neka u zatvor ide i onaj koji tom malom obrtniku, tom malom poslodavcu, tom malom ne znam zanatliji, ne plaća za isporučenu robu. Kada bi te principe uveli onda bi možda bilo svima i bolje.
Hvala lijepa. Imamo ispravak. Prvi, gospodin Boris Kunst. Izvolite.
Iako je zastupnik Kajin dosta bio kontradiktoran u svojoj raspravi, moram reći da je netočan navod to što je rekao da je neuspjeh sindikata ovaj Zakon o minimalnoj plaći, a da to je to trijumf Vlade. Pa pazite ne može biti neuspjeh nešto ako sindikati izbore povećanje plaće, ako izbore instrumente kontrole plaće, ako visoke kazne za neisplatu plaća, znači sve ono što do sada nema onda to ne može biti neuspjeh. Ali nitko nije branio ni Vladi 2000. godine da ne donese Zakon o minimalnoj plaći pa da i tada Vlada trijumfira. Tako da mislim da je to suvišno govoriti o tome.
Hvala. Ispravak gospodin zastupnik Andrija Hebrang. Izvolite.
Hvala lijepo. Kolega je netočnim navodima relativizirao jedan dobar iskorak u odnosima sindikata i Vlade, pa ja ću samo nekoliko od tih navoda, a bilo ih je tu barem 30-tak. Kaže svoje sustave Istra je sanirala sama. To ponavlja već deseti put. Istra je dio Hrvatske kolega Kajin, ona diše s Hrvatskom. Ima sreću da nije bila napadnuta i zato ima bolji standard. Ali veća investicija u Istru država nije nikada napravila nego proteklih pet godina. Prema tome nije sanirala sama Hrvatsku, saniramo svi zajedno. I to jednom zapamtite već! Drugi netočan navod veli minimalna plaća trebala bi biti 45%. Ja kažem da bi trebala biti 100%. Šta znači trebala bi biti. Minimalna plaća se određuje prema mogućnosti poslodavca. Dignimo sada na 45% uništiti ćemo 30 tisuća radnih mjesta jer poslodavac to neće moći izdržati. To je dakle vaga između mogućnosti i socijalnog dijaloga i mislim da je dobro pogođeno, zato je vaš navod netočan. I na kraju netočno je, tekstilci se bore zbog toga jer im državne tvrtke i Vlada ne plaćaju na vrijeme. To je netočno. Jedino Vlada i državne tvrtke plaćaju u fiskalnoj godini, znači u istoj godini u kojoj su i kupile.
Hvala lijepa. Ispravak, gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani gospodine predsjedniče. Pa prvo želim ispraviti navod kolege Kajina kako minimalna plaća ili najniža kako se zapravo službeno zove, nije korigirana 10 godina. Prije 10 godina utvrđen je model u kolektivnom ugovoru koji je rezultirao svakogodišnjim povećanjem sukladno Zakonu o doprinosima za obavezna osiguranja. Istine radi, što o tom modelu mislim, to je druga stvar. Ali bih molio i sljedeće. Ne smijemo kao pripadnici vlasti u ovoj sabornici kršiti Konvenciju međunarodne organizacije rada o slobodi sindikalnog organiziranja i miješati se u unutarnje stvari sindikata kao što je npr. učlanjenje radnika u sindikat. Kolega Kajin to često radi, ja ga sada podsjećam da je danas tri puta prekršio Konvenciju međunarodne organizacije rada o slobodi sindikalnog organiziranja. Hvala.
Ispravak, gospodi zastupnik Željko Turk. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Ispravljam netočan navod gospodina Kajina koji je doslovno rekao da ovoj zemlji, a bilo je u kontekstu tekstila, nitko nikome ništa ne plaća. To je neistina. Da je to tako onda … [[Ne razumije se.]] kako tekstilci tako i oni drugi ne bi mogli funkcionirati da problemi postoje. Činjenica je, ali je međunarodna podjela rada i problemi sa tekstilom dugovječniji danas, neplaćanje nije temeljni osnovni problem i s tim navodom odmah drugi netočan navod. Ako je išao na komentar da bi ovi saborski zastupnici možda trebali voditi ili raditi u tekstilnim tvrtkama, pa evo podsjećam gospodina saborskog zastupnika koji ima nas koji smo radili i vodili tekstilne tvrtke i oko i preko 20 godina, njemu za informaciju. Hvala.
Hvala. Idemo dalje. Na redu je klub HSSRS HSU, gospodin zastupnik Silvano Hrelja. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovana državna tajnice, kolegice i kolege. Klub Hrvatske socijalno-liberalne stranke i Hrvatske stranke umirovljenika će podržati ovaj Zakon o minimalnoj plaći obzirom da je isti za najslabije plaćene radnike u Hrvatskoj povećava razinu bruto plaće za oko 300 kuna. Međutim mi imamo i ozbiljnih primjedbi na ovaj zakon. Pošto ja osobno solidno poznajem ovo područje, radno-socijalnog zakonodavstva i primjedbe su vezane i uz uređenje cijelog tog sustava kao i ovaj konkretni zakon. Čini nam se da razina kvalitete ovog zakona nije na standardnoj razini donošenja zakona u ovom Visokom domu, odnosno dojam je da se sve radi na brzinu. Mislimo da svijet rada zaslužuje kvalitetniji i stručniji pristup. Naime, u ovom prijedlogu zakona nema financijskih projekcija, nema pojmovnika. Mi ovdje možemo se posvađati oko četiri pojma, pojam osnovne plaće, pojam najniže osnovne plaće, pojam najniže plaće i pojam minimalne plaće. Da li je svima ovdje u ovoj sabornici jasno što koji od ovih pojmova znači, male su razlike ali bitne. Nemamo u ovom zakonu što se uvećava, odnosno kako se uvećava, kako se minimalna plaća uvećava za rast bruto društvenog proizvoda. Da li je to zbroj ili umnožak? I jedno i drugo je uvećavanje. Nemamo pojmovnik što to znači realni rast bruto društvenog proizvoda. Da li je to rast umanjen za inflaciju ili kako, ili što je što. Mi smo jučer tražili u Državnom zavodu za statistiku da nam pojasne ove pojmove, pojašnjenje dobili nismo, upućuju nas na Ministarstvo gospodarstva autora ovog zakona. Nadalje, ovaj zakon nema konkretiziran odnos sa sustavom kolektivnog pregovaranja. Mi imamo sada jednu situaciju. Istovremeno će usvajanjem ovog zakona, daj Bože da to bude danas, istovremeno će biti na snazi Zakon o minimalnoj plaći i kolektivni ugovor kojim se regulira najniža plaća. Biti će, jer kolektivni ugovor nitko otkazao nije, a otkazni rok za ovakav tip ugovora, kolektivnog ugovora po Zakonu o radu, članku 206. iznosi tri mjeseca. Znači onaj poslodavac koji unatoč stupanju na snagu ovog zakona bude sljedeća tri mjeseca isplaćivao manju svotu, tko će ga sankcionirati sa onih 10 do 100 tisuća kuna ili 10 tisuća kuna pravnu osobnu, odnosno fizičku osobu ili odgovornu osobu. To su činjenice. Zakon ne može izvan snage staviti kolektivni ugovor. I jedan i drugi se primjenjuju neposredno. Jedan kao akt koji je donijela zakonodavna vlast u ovom Hrvatskom saboru, a drugi kao akt slobodne volje socijalnih partnera, dakle poslodavaca, sindikata i države. Dalje, ovdje je rečeno da Vlada nije trijumfirala. Činjenica je da su socijalni partneri u Hrvatskoj pokazali svoju slabost nemogućnošću da kroz kolektivni ugovor uređuju ovo područje. To je blaže rečeno ono što je ovdje ranije grublje rečeno, činjenica da to i priznajemo u obrazloženju ovog zakona gdje kažemo da danas nije zadovoljavajuća pokrivenost poslodavaca i radnika u granama i djelatnostima kolektivnim ugovorima, što upućuje na zaključak da jedan broj zaposlenih nije obuhvaćen regulativom najniže plaće, što ne može biti. Regulativa kolektivnim ugovorom je 1998. i njegovim proširenjem primjene obuhvaćeni su svi radnici i poslodavci kategorijom najniže plaće. Međutim, u obrazloženju kaže i dokazuje tu našu slabost neuređenih odnosa socijalnih partnera. U sljedećem obrazloženju u 20 od ukupno 27 država članica pitanje minimalne plaće uređeno je zakonom, dok je minimalna plaća uređena kolektivnim ugovorima u onim državama EU koje karakterizira visoka pokrivenost radnika i poslodavaca kolektivnim ugovorima, te visoka razina sindikalne i poslodavačke organiziranosti. Dakle, da su te sindikalne i poslodavačke organiziranosti u Hrvatskoj zapostavljene odnosno nisu se, zastale su u razvoju, nisu se razvijale tijekom samostalne države Hrvatske. Prema tome, ovo je to, ovo obrazloženje govori u prilog ovoga što govorim da su socijalni partneri u Hrvatskoj ovim zakonom pokazali svoju nezrelost. Drugo, ako si je već Vlada cijenila da treba Zakonom o minimalnoj plaći urediti ovu oblast, bilo bi korektno da je uzela Prijedlog zakona o minimalnoj plaći koji je Hrvatska stranka umirovljenika u prošlom mandatu, dakle točnije 24. srpnja 2007. uputila u ovaj Visoki dom kao prijedlog zakona na raspravu i usvajanje. Mislim da je taj prijedlog zakona puno bolje regulirao ovu oblast i da je regulirao ne minimalnu plaću nego minimalne plaće, gdje za pojedinu stručnu spremu se određuje i koeficijent najniže plaće koji se može isplatiti za tu stručnu spremu na razini cijele države. Kažu, to je nemoguće napraviti. Kako je to nemoguće napraviti kad naredba ministra financija upravo to radi za sektor pomorstva? Točno propisuje koliko mora biti, odnosno ispod koje razine ne smije biti najniža plaća za pojedine stručne spreme zaposlenih u pomorstvu. Takav je bio taj prijedlog. Taj prijedlog je vezivao dakle razinu najniže odnosno minimalne plaće i vezivao je razinu neoporezivog iznosa tako da nikako jedinice lokalne samouprave kod ovih korekcija ne bi bile oštećene. I već kad spominjemo prosječnu plaću i učešće minimalne plaće u prosječnoj plaći, treba javno reći što je u Hrvatskoj. U Hrvatskoj se prosječna plaća računa na osnovu ¾ onih koji su ispod prosjeka i na osnovu ¼ onih koji su iznad prosjeka. Kad bi ta distribucija bila 50% iznad prosjeka, 50% ispod prosjeka, ovo bi bilo puno, puno zadovoljavajuće odnosno prihvatljivije. Dakle, to su neki detalji na koje treba ukazati, ukazati u ovom zakonu. Dalje, uočili smo jedan problem. Ovdje govori u članku 4. da će minimalna plaća za razdoblje od 1. srpnja 2008. do 31. svibnja 2009. iznositi 39% prosječne mjesečne bruto ostvarene plaće itd. Molim vas, koji će poslodavac ići računati koliko je to 39% od 6 tisuća 920 kuna. Mi smo dali ovdje amandman u kojem se točno navodi da to iznosi 2 tisuće 747 kuna, jer ako u naredbi ministra financija piše konkretan broj, onda je uredno i ovdje da u ovom zakonu u kojem tretiramo minimalnu plaću isto tako piše konkretan broj, a ne 39%. Nadalje, već sam nešto govorio o članku 3. koji je za mene neprihvatljiv i molim Vladu da svojim amandmanima reagira na to ako ne može drukčije, da se točno kaže što znači ovo uvećanje i da se točno kaže što znači postotak realnog rasta. Mislim, možemo mi donijeti ovo pa se onda naganjat sljedećih šest mjeseci što znači što, ali mislim da nije korektno kad se ovdje u sabornici ukazuje na nedostatak zakona, da se to ne i korigira. I dalje, jedna obmana koja ne postoji i ne smije postojati u sustavu kolektivnom pregovaranja, ali postoji ovdje. Mi kažemo minimalna plaća biti će 2 tisuće 747 kuna, ali će biti za određene djelatnosti koeficijent 0,94 u ovoj godini. Pa onda 'ajde mi jednom logikom, građanskom logikom, običnom logikom kažimo pa koja je sad minimalna plaća? Da li 2 tisuće 747 ili 2 tisuće 747 množeno sa 0,94 što iznosi 2 tisuće 582? Ja mislim da je ovo drugo, jer je minimalna plaća za mene pojam ispod koga se ne smije ići. To se puno lakše rješava sa kolektivnim ugovorima gdje se izuzeci dogovaraju, nego sa zakonima gdje to može biti i predmetom osporavanja na sudskim instancama. Evo, ja ću stati i molim samo da predlagač zakona ne piše da se ovim zakonom osigurava za 7,6% zaposlenih slobodan i dostojan život. I s ovom novom minimalnom plaćom za ovih 7,6% ne može se garantirati ni slobodan ni dostojan život. Oni će i dalje biti u fazi preživljavanja. Budimo molim vas korektni. Nastavit će kolega Čehok.
Hvala. Ispravak netočnog navoda gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite. … [[Upadica se ne čuje.]] Da, ali ispravak netočnog navoda ima prije.
Prije svega, opet ću samo se kratko osvrnuti da je to neuspjeh sindikata socijalnih partnera to je netočan navod. Ali mislim da je nekorektno omalovažavati sindikate i ovaj njihov dijalog bipartitni a posebno od kolege Hrelje koji je sam bio sindikalista i koji je bio u prilici da i sam predlaže neka rješenja vezana uz rast ili najniže ili minimalne plaće. Ali dileme da razriješimo. Što se tiče kolektivnog ugovora koji možda propisuje niža prava nego što će ovim zakonom biti donijeta kolega Hrelja bi trebao znati da se primjenjuje povoljnije pravo za radnika. S druge strane, što se tiče da bi ovaj zakon trebao regulirati pitanje kolektivnih ugovora ma nema teorije. Pa kolektivni ugovor, to je dvostrani ugovorni odnos. Pa neće zakon to regulirati. I tu daje mogućnost upravo sindikatima da dogovore možda višu razinu prava, veću plaću od ove minimalne koja je propisana zakonom.
Gospodin zastupnik Ivan Čehok u ime kluba HSLS-a, HSU-a drugi dio. Izvolite.
Gospodine predsjedavajući, gospođe i gospodo zastupnici. Upravo ovo o čemu je govorio moj prethodnik gospodin Hrelja mislim da bismo se trebali čuvati onoga što može zvučati kao cinizam. Mi cijenimo napore i Vlade i svih nas da i ovim zakonom i ovime što danas radimo podignemo razinu minimalne plaće i da ljudima omogućimo da doista mogu preživjeti naročito s obzirom na činjenicu da ovih 7% povećanje je već zapravo pojedeno i potrošeno rastom inflacije troškova života. Ali čuvajmo se cinizma da ćemo na taj način omogućiti ljudima slobodniji i dostojniji život ili život u blagostanju. Prema tome, taj dio mislim da bismo svakako trebali svi zajedno promijeniti. I ono što me posebno boli ne samo sad kao zastupnika svojega područja, dakle sjevera Hrvatske nego i kao gradonačelnika Varaždina jest ova diskriminacija na koju upućuje i sindikat tekstila ali i svi ostali sindikati i svi oni koji rade danas u tzv. radno intenzivnoj i prerađivačkoj industriji. Gospođe i gospodo, diskriminacija ne počinje ovim zakonom. Diskriminacija ne počinje ni sa industrijskom politikom ove Vlade. Diskriminacija je trajna u Republici Hrvatskoj sa industrijskim politikama svih Vlada koje su doista dopustile da ima industrijskih sektora grana u koje ćemo i u koje već jesmo uložili milijarde i milijarde kuna a da nikada nitko nije napravio nikakvu suvislu gospodarsku analizu, jednostavnu cos benefit analizu zašto smo to napravili. Ima također industrijskih grana u kojih za sve to vrijeme svih tih sedamnaest godina nismo uložili zajedno ni milijardu kuna. A sada kad mi govorimo o nekakvim pozitivnim mjerama diskriminacije ili kad govorimo o tome da ćemo nižim koeficijentima za te grane industrije olakšati i poslodavcima i poduzetnicima, i samim radnicima onda je to zapravo doista jedna diskriminacija s cinizmom jer ja vas uvjeravam da bi radnice Varteksa a to je onda i rodna diskriminacija jer je većinom riječ o ženama zaposlenim u tim granama industrije jednako tako plaću imale kao što imaju danas brodogradilišta, većinom dečki i muškarci u brodogradilištima da je država ulagala milijarde i milijarde kuna u tekstil. Netko će reći da, mi ćemo sada to promijeniti, prisilit će nas principi i načela Europske unije. Ta ista Europa dragi moji je uložila 6,5 milijardi kuna u tekstilnu industriju u protekle godine. Prema tome, mogla je to napraviti Hrvatska država i još uvijek može. Mi nismo protiv donošenja Zakona o minimalnoj plaći. Mi nećemo zbog nekoliko kvrgavih drva, nekoliko problematičnih industrijskih grana posjeći cijelu šumu ali mi vas upozoravamo da taj pogled na lijepu šumu kad bismo malo zagrebli ispod površine bi pokazao da ima jako, jako puno kvrgavih drva u šumi Hrvatskoj. Samo je država do sada ta kvrgava drva nastojala istesati, zaliječiti, na neki način pomoći korijenju i stablu a neka kvrgava drva nažalost do dana današnjeg nije uspjela zaliječiti pa čak nije ni pomogla nego im je još i odmogla. Ono što bi svakako trebalo napraviti da mjere koje prate ovu minimalnu plaću i zakon i koje su ovdje navedene ne krenu od 1.1. nego da krenu od 1.7., država ne može biti nekim industrijskim granama dobra i izdašna majka a nekim drugim industrijskim granama maćeha. Mi se moramo naučiti da prema svima postupamo jednako u skladu naravno sa određenim načelima gospodarske politike. Vjerojatno će neke industrije biti malo u povlaštenijem položaju, neke druge će možda biti malo zapostavljene ali ovo što mi danas radimo to je diskriminacija s cinizmom i zato smatramo i predlažemo predlagačima da mjere poticaja i potpore idu od 1.7. kao što će stupiti zakon, odnosno onda kad će stupiti zakon na snagu jer ćemo onda doista pozitivnom diskriminacijom zapravo utjecati na to da eto ta kvrgava drva ne ostanu više kvrgava i da onda zbog nekoliko takvih drva ne posiječemo cijelu šumu.
Hvala. Klub HNS-a gospodin zastupnik Goran Beus Richembergh. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovana gospođo državna tajnice. Otprilike u duhu ovoga što je rekao gospodin Čehok, dakle zbog par kvrgavih drva nećemo sjeći šumu i nećemo spriječiti napor koji doista negdje se može očitati da se dijelu radnika koji su na minimalnoj plaći ipak pomogne, dakle da ih se uskrati za tu vrstu pomaka naprijed. Međutim, čini mi se da je taj cinizam države kojim se pristupa i u ovome problemu zapravo najbolje oslikati u onoj narodnoj da sit gladnome ne vjeruje. Kolega Kajin je napravio jednu figuru rekavši da bi bilo dobro da predstavnici Vlade odnosno zastupnici se okušaju voditi takve industrije kao što su drvna, tekstilna obuća i koža. Nije stvar u tome. Tko god vodio, imao bi otprilike istu plaću kao što ima sada. Ja vam, ja vas želim upozoriti da je puno drugačije kada bi vas hranila, odgajala i školovala radnica u tekstilnoj, obućarskoj ili kožnoj industriji pa biste onda vidjeli što znači izazov, određivanja sudbine takvih ljudi. Činjenica jest da će se ovim Zakonom uvesti i stanovite sankcije, međutim, činjenica je ovo što kaže gospođa Antičević, to nije kazneno djelo, to je prekršaj i ponavljanje prekršaja se isplati i onima koji će raditi na štetu radnika koje plaćaju minimalce. Oko 115 tisuća ljudi u Hrvatskoj nominalno je u ovoj grupi da primaju minimalnu plaću. Međutim, činjenica je da je dio njih ucijenjen i da službeno prima minimalnu plaću a da ostatak dobiva u kešu na ruke. I da to u realnosti smanjuje njihova socijalna, zdravstvena, mirovinska prava. Ali svakako u tu skupinu ne spadaju radnici tih tzv. radno intenzivnih i nisko dohodovnih industrija kao što su tekstilna, kožno-obućarska i drvo-prerađivačka. To su u pravilu žene, to su u pravilu radnice koje rade na normi, radnice koje rade na zastarjelim tehnologijama, to su radnice i radnici koji su mnogo više izloženi pogibeljima slabe zaštite na radu nego u ostalim industrijama, to su radnici i radnice koje rade smjenski rad i to su radnici i radnice u djelatnostima na koje država zaboravlja već gotovo 20 godina. Činjenica je da su djelatnosti tekstila obuće, kože, gume obzirom na konjunkturu na svjetskom tržištu već dugo u vrlo nezavidnoj poziciji. Činjenica je da se ta proizvodnja već odavno seli na srednji i daleki Istok. I da ogromna većina svih proizvoda koje mi, koje dolaze iz tih industrija koje mi kupujemo u Hrvatskoj, bez obzira kakve marke nosile, jesu li proizvedene u Turskoj, Bangladešu, Indiji, Indoneziji, Kini. Činjenica je dakle, da su to industrijske djelatnosti koje imaju snažnu konkurenciju. Ali se zato postavlja pitanje da li smo mi u tome sudjelovali. Da li je država dala debelo ruku pomoći da se te industrijske grane osiromaše. Treba li nabrajati koliko je tvornica tekstila u Republici Hrvatskoj završilo u tajkunskim rukama gdje su tajkuni isisali supstancu, prodali imovinu i praktički doveli tvrtke u stečaj. … [[Govornik se ne razumije.]] ali ja ću vas podsjetiti na radnice Velikogoričke Goričanke koje su bile izložene takvome jednome riziku i koje dan danas rade za ovu minimalnu plaću. Nadalje, da li je ikada država, kao što je tako izdašno pristupala nekim drugim industrijskim granama definirala svoju strategiju potpore toj vrsti industrije? Ne zaboravimo to je proizvodna industrija, to je proizvodna industrija. Koliko godina slušamo od vrhunskih ekonomista u Hrvatskoj da je Hrvatska … [[Govornik se ne razumije.]] industrijalizirana zemlja i da treba učiniti nešto da se industrijska proizvodnja poveća. U čemu? Što to mi možemo proizvoditi? Što smo napravili na restrukturiranju tih industrija? Na doobrazovanju prekvalifikaciji radnika u tekstilnoj, kožnoj, obućarsko i gumi? Što smo im omogućili kao dopunsku mogućnost da se bolje snalaze na tržištu rada? Koje one imaju alternativu sa kvalifikacijama koje imaju? Sa uglavnom nižom i srednjom stručnom spremom. To su sve majke u mnogim krajevima u kojima se nalaze te tvornice one su i hraniteljice obitelji. I nemaju mogućnost zbog dvosmjenskog rada na dodatna, na ostvarivanje dodatnih prihoda. O tome treba voditi računa. I zato i kada se predlažu ovakvi zakoni na ovaj način činiti diskriminaciju je vrhunski cinizam. Jesmo li mogli napraviti korak naprijed, uvesti stanovite olakšice za te industrije. A ne sada tjerati radnike i radnice u tim industrijama da one snose teret restrukturiranja tih grana. Jer ovakav zakon ide na ruku njihovim poslodavcima. Pogledajte tu kartu socijalne pravednosti koju je napravio upravo njihov sindikat. Da kažemo sindikati su pregovarali. U ovim pregovorima nisu dobro prošle određene industrijske grane, a njihov sindikat, najveći njihov sindikat je zapravo tražio jedno a dobio drugo. Vrlo jednostavna računica. Država godišnje u brodogradnju uloži 400 milijuna državnih potpora, prosječna plaća je 7 tisuća 244 kune, a minimalna će biti 2 tisuće 747. U tekstilu, obući i koži 20 milijuna potpora, 20 milijuna kuna, dakle, 20 puta manje, prosječna plaća je 3,5 tisuće kuna, dakle, manje nego dva puta, a minimalna plaća će biti 2 tisuće 582 kune. Ne znam možemo li gledati u oči tim ljudima koji rade na normi, koji rade teško i koji očekuju od države koja im je obećala još '90-tih godina da će riješiti probleme restrukturiranja njihovih industrija. Teško, teško im možemo reći nešto što će imati smisla i što će ih utješiti. To što će ljudima porasti nominalno u brutu oko 300 kuna plaća, moramo znati da će im u netu najviše 208 kuna efektivno pomoći. 208 kuna. I onda kažemo osigurati ćemo im život dostojan čovjeka, barem budimo do te mjere dostojanstveni i ne govorimo takve stvari. Hvala lijepo.
Hvala. U 11,25 isteklo je vrijeme za prijavu za raspravu u trajanju od 10 minuta. Ispravak netočnog navoda, gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite.
Poslije ove srcedrapajuće retorike ja bih htio jednu stvar upozoriti, a vidim da se ponavlja i zastupnik Beus je ponovio da je to zastupnica Antičević isto rekla, da ne podliježe kaznenom zakonu neisplata plaća. Pa u svakom slučaju da kazneni zakon, da je kazneno djelo predviđa povredu prava radnika koja uključuje i neisplatu plaća. I čudno je da upravo oporbeni zastupnici su to zaboravili jer su oni tu novelu uveli u Kazneni zakon dok su bili na vlasti tako da jednom to raščistimo. Drugo, pa gledajte kaže zastupnik Beus da će se poslodavcima isplatiti neisplaćivanje plaća. Ma kome se može isplatiti ako 500 tisuća, do 500 tisuća kuna mora platiti kaznu zbog neisplate minimalne plaće što se uvodi ovim zakonom jer do sada nije bilo instrumenta nadzora niti sankcije, a sad se upravo to uvodi. Pa znači da je to nešto povoljnije. A čujte ovo sigurno da bi bilo bolje da je možda 2000. godine ili 2001. donijet Zakon o minimalnoj plaći pa da su već tada radnici dobili daleko veću najnižu plaću a ne da čekaju 2008. i da se sada po tome toliko drastično pljuje. Po sindikatima što nije u redu. Ako treba ajmo otvoriti javnu raspravu sa sindikatima o njihovom radu ali i o radu stranaka pa da onda budemo … [[Govornik se ne razumije.]] A ne sad sindikate prozivati dok ih ovdje nema i sve svaljivati na njih. To je najlakše. Ajmo otvoriti jednu raspravu pa međusobno da kažemo jedni drugima šta ima.
Hvala lijepa. Dobro, dobro. Klub HDSSB-a gospodin zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Evo ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći s konačnim prijedlogom zakona koji u, prema onome što ovdje imamo na klupama ima stranicu i pol ili 8, 7 točaka sa završnom da ovaj zakon stupa na snagu 1. srpnja a dobro bi bilo kao što je gospodin Čehok rekao da, zapravo da se počne primjenjivati 1. srpnja, u raspravama koje su ovdje provedene proizlaze, proizlazi nekoliko stvari koje bih ovdje spomenuo. To je prvo da se spominje i u samom uvodu ovoga Prijedloga zakona Europska unija da Hrvatska nije imala uređeno pitanje minimalne plaće nego pojam najniže plaće iako laici o tome razmišljaju i kad oni koji nas gledaju mislim da oni puno ne uočavaju razlike između najniže i minimalne plaće. Ovi su, ovaj, ova najniža plaća kažu uređena je negdje 6. ožujka 1998. godine. Ja bih rekao da je to jedan, i od tada se nešto nije puno mijenjalo iako gospodin Lesar kaže da je Sindikat intervenirao par puta i tako dalje, ja bih rekao da je to jedan, jedan dobar, dobar «grace» period poslodavcima koji zapravo u tom periodu od 10 godina bez obzira koja vlada je bila ovdje na Markovu trgu su mogli iskoristiti za svoju konsolidaciju i za, da kažem pripremu i ovoga, ovakvog zakona koji zbog dostojanstva, zbog dostojanstva radnika i slobodnog života dobivaju sada minimalac veći i za 300 kuna nego što je do sada bio i to u bruto iznosu što je zapravo vrhunska da kažem ironija i cinizam jer isti ti radnici i djelatnici koji imaju svoju djecu imaju iste zahtjeve, iste prohtjeve kao i svi oni koji imaju daleko veće plaće. I njihova djeca pohađaju školu, trebaju tenisice, trebaju izići i tako dalje. Da ne govorim o svim onim potrebama koje danas, koje se danas navode i koje iziskuje tzv. potrošačka košarica. U objašnjenju ovoga zakona kaže se da za hranu, stanovanje, energente i prijevoz hrvatsko kućanstvo izdvaja najviše sredstava i to kaže negdje oko ajde da zaokružim oko 60%, 58,55. Ovdje se namjerno ili nenamjerno, ja to ne znam, ne spominje koliko to iznosi potrošačka košarica za četveročlano domaćinstvo u Republici Hrvatskoj danas? Danas? Ali se to po riječima nekih ovdje nazočnih s ove moje strane cijeni kao nekakav trijumf Vlade ili tako nešto. To je zaista i vrhunski ali i pomalo tragični cinizam. Naime ovako jedna puzajuća, puzajuće da kažem povećanje, a možemo reći i … [[Govornik se ne razumije.]] su socijalna prava i minimalnog osobnog dohotka potpuno je različito od onoga kako su neki u Hrvatskoj da kažem meteorskom brzinom kupili, privatizirali firme kako se, kako su brzo došli u posjed tih firmi. I evo kažem nakon «grace» perioda od 10 godina sada imamo dogovore i razgovore socijalnih subjekata odnosno onih koji bi trebali razgovarati a to su sindikati, poslodavci i Vlada Republike Hrvatske o tome koliko ćemo ovo povećati i da li će to biti 39%? Do sada je bilo 35% od prosječne plaće u Republici Hrvatskoj na 39, a kažu da Irska ima dakle udjel minimalnog osobnog, minimalne plaće u prosječnom je 50%. Dobro, mogu se zaokružiti i na 40 pa da budemo malo evo da kažem bolji. U samom tekstu ovoga Prijedloga zakona kažu da će se obračunavati na osnovu ili na temelju prosječne plaće kroz cijelu godinu. A to je za prošlu godinu. To je za prošlu godinu. Mi taj minimalni, minimalnu plaću povećavamo temeljem obračuna za prošlu godinu. A temeljem rasta bruto društvenog proizvoda i vjerojatno nadam se i veselim se razvoju gospodarstva Hrvatske da će plaća za radnike, da će biti u porastu tijekom i ove godine. Međutim za one koji su na, da kažem na minimalnoj plaći ona će se obračunavati retrogradno po obračunu za prošlu godinu što je opet da kažem nije više 39% od aktualne plaće nego sasvim sigurno niže. Nadalje u članku 3. ovoga zakona ovako deklarativno kaže da pravo na minimalnu plaću prema odredbama ovog zakona imaju svi radnici koji rade u Republici Hrvatskoj neovisno o registraciji poslodavca. Ja se nadam da je to neovisno o mjestu registracije poslodavca. Nema tu izuzeća. Zato u članku 5. onda dolazimo do jednoga drugoga objašnjenja. Za tekstilno, tekstilnu, drvno-prerađivačku i kožarsko-obućarsku ajde recimo i gumarsku industriju kao što reče gospodin Beus-Richembergh kao radno intenzivne, radno intenzivne industrije. Kako lijepo, kako krasno to zvuči radno intenzivne industrijske grane udio minimalne plaće se onda može množiti sa 0,94 pa 0,96 i 0,97. Radno intenzivne jel' Kad su se u prošlom desetljeću privatizirale firme iz ovih grana, dakle tekstilne, obućarske itd. Kad se trebalo doći u posjed nekretnina onda se nije pitalo kakve će biti, dakle kakve će biti, da li će ući u recesiju ove grane gospodarstva. Danas kada uvoznici, kada da kažem srednjoistočni i daleko istočne zemlje sa znatno jeftinijom radnom snagom uništavaju jednostavno ne hrvatsku tekstilnu industriju ili neke druge iz ove branše koje sam nabrojio, nego i američku i europsku. E danas postavljamo pitanja ulaganja u tekstilnu industriju i meni je sasvim jasno da ovdje iz i Kajinovih diskusija i gospodina Hrelje i Čehoka prosijava pomalo i regionalni pristup prema industriji koja je na određenom području da kažem razvijena. A kada govorimo onda, kad tako razmišljamo onda vidimo da u regiji iz koje dolazim zapravo upravo ove industrijske grane prevladavaju, a to je Slavonija i Baranja. I kada gledate prosječnu plaću u Slavoniji i Baranji ona je u odnosu na Republiku Hrvatsku sasvim sigurno manja. Upravo zbog toga što su zastupljenost nisko akumulativnih grana gospodarstva u Slavoniji i Baranji nešto veće nego li u nekim drugim krajevima Hrvatske. Točno je da je svi znamo, svi čitamo svi smo pametni da je u brodogradnju su uložene stotine i stotine milijuna kuna, da ne kažem eura tako da je ovaj vapaj tekstilne industrije u neku ruku da kažem i ne samo tekstilne nego i onih koje su ovdje navedene kao radno intenzivne opravdani. Kada se govori o sivoj ekonomiji, radu na crno itd. mislim da ovaj zakon u tom smislu neće puno toga promijeniti. Poznati su nam slučajevi iz moje okoline iz koje dolazim iz Slavonskog Broda, iz županije naše i naše izborne jedinice gdje poslodavac hajde možda nije samo jedan, ali jednoga sasvim sigurno znam isplaćuje svoje djelatnike, svoje radnike u bonovima koje moraju potrošiti u njegovim robnim kućama ili njegovim trgovinama. I to je tako trajno iako taj poslodavac ili taj vlasnik, postoje određene informacije, ne plaća uredno porez državi i ništa se nitko ne poduzima, nitko ništa ne može napraviti jer eto to je tako i to drugačije ne ide. Jer je u ovoj državi zapravo financijska nedisciplina na priličnom djelu. Financijska disciplina mislim da u odnosu na neko prošlo razdoblje pomalo popustila i onda ovo neplaćanje, plaćanje, odgode, rokovi itd. zaista dovode pogotovo obrtnike u tešku situaciju. Dakle, ovaj prijedlog zakona jasno da je on za pozdraviti i prihvatiti jer ipak povećava tu minimalnu plaću, a eto za 300 kuna, 300 kuna dobro Bože moj. Ali sasvim sigurno govori o socijalnoj karti Hrvatske, o razini siromaštva Hrvatske jer stotinu 15 tisuća radnika prima ovakvu plaću. Možda ta informacija, možda je čak i meni pomalo iznenađenje. Ali kada je to ovako egzaktno narečeno onda je zaista to da kažem pokazatelj, strašan pokazatelj našim građanima koliko je obitelji ima dakle, odnosno ljudi prima minimalnu plaću od do sada bruto 2440, a sada 2740 kuna. I onda zar se zaista ne može ocijeniti nekakvim trijumfom kada ovu razinu siromaštva javno da kažem ovdje iznosimo i kada vidimo kakva je to socijalna karta Hrvatske. A gdje su oni koji ne primaju mjesecima osobne dohotke ili koji rade na crno, koji nemaju ni zdravstveno ni mirovinsko osiguranje, nego eto tako prodaju svoj rad onako na najgori mogući crni način sukladno onom “Germinalu“ Zolinom itd. Kada govorimo, kažem o samome zakonu onda evo prihvatit ću ovaj zakon jer kažem barem se nešto pomiče u tom smislu naprijed, odnosno u smislu povećanja minimalne plaće u odnosu na ovo ranije razdoblje. Hvala lijepo.
Hvala. Ispravak netočnog navoda gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite.
Pa zastupnik Grubišić je na početku svog izlaganja rekao da je najveći cinizam donošenje ovog Zakona o minimalnoj plaći. Ja mislim da ima još većih cinizama i da je najveći cinizam kada pojedini zastupnici sa plaćom od 15000 kuna plaću nad sudbinom onih radnika koji imaju plaću od 2000 kuna da bi im se svidjeli, da bi se znači svidjeli toj hrvatskoj sirotinji. Hvala.
Klub SDP-a, potpredsjednica Doma gospođa zastupnica Željka Antunović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege. I ja sam malo pod dojmom demagogije kad raspravljamo o ovom zakonu. Što god progovorili ako ne bude konkretne akcije možemo se prozivati za demagogiju, možemo za demagogiju prozivati one koji su do jučer bili sindikalni lideri, a danas brane vladajuću stranku koja tvrdi da je lijepo, da se lijepo i dobro može živjeti sa 2000 ili 2100 kuna. Možemo prozivati i one koji primaju 15000 plaću, a raspravljaju ovdje i bore se da ta minimalna plaća bude ne 2100, nego recimo 2500 ili možda 4 i pol ili više od toga tisuća kuna. Međutim, uravnilovke neće biti i nismo ovdje da bismo zagovarali uravnilovku, nego da bi tražili konkretna i moguće provodiva rješenja. I zbog toga ću odmah na početku u ime kluba SDP-a progovoriti otvoreno o onome o čemu je već danas ovdje bilo riječi, a to je da li je Zakon o minimalnoj plaći, da li je zakonsko rješavanje ovog pitanja doista najbolje rješenje. Točno je da je i zakonsko rješenje jedan od instrumenata koji će popraviti nered s kojim se suočavamo u ovoj državi nedopustivo nemoćan položaj radnika i pomalo inertan rad sindikata kad govorimo o zaštiti kršenja prava radnika, pa i onih elementarnih, a to je isplata plaća. Doista bi bili svi zadovoljniji kad bi se ovo pitanje rješavalo kolektivnim ugovorima kao što se rješava u 7 zemalja Europske unije, očito u onim zemljama u kojemu je pokrivenost radnika i poslodavaca kolektivnim ugovorima veća, što znači da postoji aktivniji pristup tome pitanju, ali i organiziranost sindikata i poslodavaca također veće. Ja ću se usuditi i reći da je u tih zemalja u kojima je ovo pitanje riješeno kolektivnim ugovorom sigurno i uloga države, njena aktivnost i pravednost u mirenju interesa kapitala i rada, odnosno poslodavaca i radnika veća, aktivnija i kvalitetnija. Ja sam sigurno da je u tih 7 zemalja Europske unije gdje se ova pitanja rješavaju kolektivnim ugovorima, da je uloga države u pitanju utjecanja na gospodarsku politiku također veća i kvalitetnija i da su to osnovni razlozi zbog kojih se ne priseže na zakon, zakonska rješenja nego se ide na kolektivno ugovaranje. Imamo mi i u Hrvatskoj dobrih primjera, pojedinačnih istina, ali dobrih primjera gdje se kolektivnim ugovorima neke stvari rješavaju šire nego što je demagoška priča o minimalnoj plaći koja će osigurati solidan i slobodan život. Nažalost, neće. Probajmo se, pa i oni koji su predlagatelji ovog zakona ugledati u te pojedinačne primjere. Nedavno smo vidjeli da su pohvaljene neke tvrtke za kvalitetan odnos prema radnicima i kvalitetna rješenja u kolektivnim ugovorima, pa probajmo učiti na tim dobrim primjerima, a nemojmo zakonima osiguravati mrvice. Sam ovaj zakon ukazuje na sustavne slabosti u ovoj državi, a to su da su radnici doista usprkos svim zakonskim rješenjima nezaštićeni, da je država vrlo neefikasna, kako u osiguravanju radničkih prava, tako u rješavanju čitavog niza objektivnih problema koje je dužna rješavati, ali isto tako suočavamo se sa činjenicom da gospodarska politika ne daje nikakve rezultate. Ja ću se usuditi reći, pitamo se ustvari da li uopće postoji nekakva sustavna gospodarska politika? Visina minimalne plaće ovakva kakvu utvrđujemo ovim zakonom je nedostatna. Ona bi trebala bar težiti prema 50% u našim uvjetima prosječne plaće. Rješenja, odnosno način kako to uređuje zakon prilično su nejasna. Ne zna se da li se teži prema većem postotku od 39% koliko se garantira nakon što ovaj zakon stupi na snagu, ili se teži tome da se zacementira minimalna plaća na tih 39%. I tu nije do kraja jasno jer vidim da prosvjeduju i poslodavci zbog nekih odredbi onoga kako je ovdje upisano, ali istovremeno prosvjeduju i sindikati ili dijelovi sindikata. A sve u svemu čini mi se da su sindikati i poslodavci prepušteni samima sebi upravo zbog nepostojeće ili loše ekonomske politike. Istovremeno, država je rastrošna, traži svoj dio priče. Međutim, ekonomskom politikom ili nepostojanjem dobre ekonomske politike otežava se položaj poslodavaca. I što preostaje poslodavcima nego da svoje gubitke, svoje terete, svoje troškove prebace na jedinog koga mogu, a to je radnik. Jer radnik je nakon poslodavca druga, još nezaštićenija kategorija u ovoj zemlji. Država je vlasnik, država je gospodar, država se ponaša i jedina se može ponašati onako kako se njoj svidi. A to ne bi smjelo biti tako. Država treba biti sluga i treba biti sluga i poslodavcima i radnicima. Mi naime, danas raspravljamo i donijet ćemo Zakon o minimalnoj plaći, a činjenica je da su nepoznata rješenja koja se, kako čujemo pripremaju, a u uskoj su vezi sa položajem radnika i poslodavaca, ali isto tako i sa položajem, na primjer, državnog proračuna. U samom obrazloženju zakona stoji da se pregovara o sporazumu o socijalnom partnerstvu za novi razvojni ciklus gdje se govori i najavljuju neka nova rješenja u pitanju oporezivanja dohotka i doprinosa. Istovremeno, jučer je na velika zvona izašao ministar financija i najavljuje neka vrlo konkretna rješenja. Čini mi se da i ono što piše u obrazloženju zakona je ono što je jučer ministar najavio da je ustvari u službi propagande, u službi toga da bi se pokrili nedostaci i otvorena pitanja u Zakonu o minimalnoj plaći. A ustvari je to sve skupa loše jer je redoslijed donošenja ovog zakona, pripreme ovog zakona potpuno pobrkan. Trebalo je precizno utvrditi što se može podnijeti u korekciji oporezivanja dohotka, povećanju neoporezivog dijela, što se može napraviti u korekciji nekakvih, u području doprinosa. Trebalo je vidjeti kakve su posljedice na državni proračun i na sve projekte koji se financiraju iz državnog proračuna sa konkretnim rješenjima izaći pred socijalne partnere, ispregovarati ono što je realno, a ne ovako pustiti da socijalni partneri bez konkretnih spoznaja o tome što će se još učiniti, dođu i traže najbolja rješenja. Da se dosita dolazi do konsenzusa koji će biti najbolje rješenje i za poslodavce i za radnike i koji će osigurati budući rast i to realan rast bruto društvenog proizvoda. Posljedice za radnike, ako govorimo zbog ovog pobrkanog redoslijeda mogu biti takve da realnog rasta neće biti, pa da neće biti onda ni rasta minimalne plaće, a s ovom minimalnom plaćom i dalje će jednako kao i s onom nižom koju su dosad primali jednako teško živjeti. Za poslodavca, ako gledamo po onome što piše u zakonu, može se tumačiti da će uvećanje postotka realnog rasta bruto društvenog proizvoda, ako ga bude, da može dovesti do nekakvih neprihvatljivih i neodrživih visina te minimalne plaće. Normalno, u praksi se vjerojatno neće dogoditi ni jedno ni drugo, u praksi će minimalna plaća ostati zabetonirana tu negdje na 39%. Poslodavci će imati problema, radnici će imati problema, a država u svemu tome imat će najmanje problema i u pravilu će profitirati. Treba nešto progovoriti i o ovim rješenjima koji predviđaju izuzetke nekih industrija, tekstilne, kožarsko-obućarske i drvno-prerađivačke. Ja ću odmah reći da smo u klubu SDP-a u odnosu na to rješenje u zakonu priredili amandman i tražimo da razliku do punog iznosa minimalne plaće za ove djelatnosti osigura državni proračun, odnosno država. Neću se na tome puno zadržavati jer je već danas bilo riječi o tome koliko se neke industrije subvencioniraju, koliko se intervenira, pa onda treba intervenirati i u ove grane ako već govorimo da se treba dostići minimalna plaća. Radnici u ovim granama moraju imati isti položaj kao i ostali jer su oni već godinama u lošijem položaju od svih ostalih radnika i ako se sada propusti prilika da se bar u minimalnoj plaći izjednače sa ostalim industrijskim granama, a da se istovremeno ne oteža položaj njihovih poslodavaca, mislim da nećemo napraviti dobar posao. Mislim da ćemo moći govoriti o nekakvom polurješenju koje neće biti nikakva velika pomoć za poslodavce, a za radnike će i dalje značiti neravnopravnost, jedno veliko nezadovoljstvo. I istovremeno kada već govorimo o ove tri industrijske grane onda ću postaviti jedno pitanje Vladi. Što je u ovih pet godina ova nova-stara Vlada učinila za te industrijske grane. Da li se doista radi o granama koje nemaju nikakvu perspektivu ili se radi o granama koje se ako se intervenira na pravi način, na pravo mjesto mogu postati vrlo prepoznatljive i konkurentne industrijske grane u Republici Hrvatskoj usprkos konkurenciji i niskim plaćama i proizvodnji koja se prebacuje na istok u Kinu i ne znam ni ja koje sve zemlje gdje se radi za šačicu riže. I konačno dozvolite da nešto kažem i o nečemu o čemu se također danas raspravljalo, a to je nadzor i kontrola u provođenju ovog zakona. Nadzor i kontrola u smislu isplate i to redovne isplate minimalne plaće. Danas je u Hrvatskoj zaposleno milijun i 176 ili nešto manje, tisuća ljudi. Od tog broja otprilike biti ću vrlo skromna, jer o tome nema egzaktnih podataka, 40 tisuća ljudi ne prima plaću. Ja sam danas čula ovdje u sabornici nešto strašno. Jedan je kolega saborski zastupnik izrekao, citirati ću: "do sada nije bilo instrumenata nadzora isplate plaća". Itekako ima instrumenata nadzora. I ovdje se samo ponavljaju oni koji su dužni nadzirati da li se isplaćuju plaće, da li se obračunavaju i uplaćuju porezi i doprinosi. Šta je s Poreznom upravom? Šta je sa Financijskom policijom? Šta je sa inspekcijama rada? Svi su oni više ili manje, direktno ili indirektno vezani na nadzor. Međutim činjenica je da 40 tisuća ljudi ne prima plaću. Činjenica je da zbog toga ne vidimo i ne piše se po novinama, a pisalo bi se da se nešto događa, da netko zbog toga ima problema od poslodavaca. Ima tu objektivnih, ali ima i subjektivnih slabosti. Ima poslodavaca koji trpaju novac u džep, a ne isplaćuju i ne izvršavaju niti minimum svojih obaveza prema radnicima koji imaju po postojećem zakonu. I možemo mi ovdje raspravljati da su ova rješenja o nadzoru i kontroli i sankcijama ona koja će popraviti položaj radnika. Možemo mi s jedne strane govoriti da to neće biti tako, a s druge strane se može čuti da će to sada biti sve divno i krasno. Međutim, na nama je da se suočimo sa istinom. Na nama je da i dalje nakon ove rasprave i nakon donošenja ovog zakona koji neće, koji će donijeti neke sitne iskorake, ali sigurno neće donijeti one iskorake koje smo mi kao zastupnici koji primamo 15 tisuća kuna plaće, dužni osigurati onima koji su nas birali, ne samo onima koji se bore za minimalnu plaću nego i onima koji sa prosječnom plaćom ili čak sa iznad prosječnom plaćom ne mogu preživljavati naročito zadnjih par mjeseci kada smo svjedoci inflacije, kada smo svjedoci divljanja cijena što zbog objektivnih, što zbog subjektivnih domaćih razloga. Treba se suočiti sa ljudima na ulici nevezano uz ovo ili slučajno, neki dan sam srela jednu gospođu, radi u tekstilnoj industriji koja je rekla da od nove godine nije dobila plaću. Bojim se da i nakon ovog zakona kojeg ćemo mi kakav god da bio sa svim ovim slabostima podržati i očekujemo da će se prihvatiti ovaj amandman, da će i nakon toga, da ćemo i nakon toga morati svi zajedno sretati ljude koji će nam reći da mjesecima nisu dobili niti minimalnu plaću.
Hvala. Ispravci netočnih navoda. Gospodin zastupnik Boris Kunst.
Hvala lijepa. Pa meni da bih ispravio ove sve netočne navode zastupnice Antunović trebalo bi više od jednog školskog sata, ali ću se vezati samo uz jednu, jer ne mogu sve ostalo stići, gdje je rekla da sindikalni vođe i bivši sindikalni su demagozi u zaštiti, u obrani ovog zakona. Pa znate ja vjerujem to radi hrvatske javnosti, ja vjerujem da će me razumjeti zastupnica Antunović, da su još veći demagozi oni političari koji su imali priliku biti i kreirati vlast, a tada su rezali prava radnicima a sada plaću nad njima u principu radi te svoje oporbene retorike. Tako da su recimo 30-40% odmah snizili polaće kada su bili na vlasti, upravo ti političari koji ovdje za govornicom danas suze liju nad tim siromašnim radnicima, a tada su im drastično, drastično srezali prava o čemu sam već puno puta govorio.
Drugi ispravak, gospodin Frano Matušić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolegica je rekla da ovim prijedlogom zakona vladajuća stranka šalje poruku da se može živjeti lijepo i dobro za 2.500,00 kuna. To nije točno. Vladajuća stranka šalje poruku da koristi sve mehanizme koji joj stoje na raspolaganju kako bi poboljšala status ljudi koji imaju najminimalnija primanja. Drugo, rekli ste da je u Hrvatskoj zaposleno milijun i 150 tisuća osoba. Pretpostavljam da ste mislili na Hrvatsku, jer u Hrvatskoj je zaposleno milijun i pol tisuća osoba, dakle preko milijun i 500 tisuća je zaposleno a ne kako ste vi rekli milijun i 150 tisuća. I treća stvar, što se tiče, rekli ste da ste vi za kolektivni ugovor, pa kolektivni ugovor će bolje riješiti ta pitanja. Pa kada ste potpisali kolektivni ugovor niste ga ispoštivali i dan danas osjećamo posljedice, samo se sjetite škola, isplata regresa za djelatnike u školama koje niste ispoštivali i dan danas se vraćaju dugovi tim istim školama preko milijardu kuna je otišlo samo za tu namjenu iz državnog proračuna. Toliko o vašem poštivanju onoga što potpišete.
Gospodin zastupnik Andrija Hebrang.
Hvala lijepo. Niza netočnih navoda. Prvi, Vlada tvrdi da se lijepo može živjeti od 2 tisuće kuna. to naša Vlada nije tvrdila. To je, kolegice, tvrdila vaša ili Račanova Vlada koja je rekla da se predobro živi, pa je 2000. godine smanjila za 20% plaće državnim službenicima i namještenicima. Drugi netočan navod, postoji nered u državi. Zadnjih pet godina postoji red u državi. I treći, minimalna plaća će po navodu Vlade osigurati solidan život. To Vlada nije rekla. Vlada je rekla da se sad minimalna plaća približila i dosegla 400 eura i da smo time 10. od 27. zemalja Europske unije. Iza nas su sa 288 eura minimalne plaće Češka, 250 eura Mađarska, 246 Poljska itd. Tih 10 nije imalo rata. Hrvatska je imala i hvala bogu popela se na 11. mjesto. Hvala.
Gospodin zastupnik Krunoslav Markovinović. Sljedeći ispravak.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Pa, evo kolegica Antunović tvrdi ili citira, veli država treba biti sluga i poduzetnicima i radnicima, što mislim da je apsolutno netočno. Država bi trebala zajedno sa socijalnim partnerima pomoći jednima da dobro posluju, drugima da bolje žive. A konačno sjetimo se, kolegica je bila potpredsjednica Vlade koja, blago rečeno, je bila gazda radnicima jer su sve grupacije radnika oštećene, ali moram priznati da su bili dobri sluge nekolicini podobnih poslodavaca. Hvala.
Gospodin zastupnik Dragan Kovačević, sljedeći ispravak.
Poštovani gospodine potpredsjedniče. Ispravit ću netočan navod gospođe Željke Antunović koja je konstatirala da gospodarska politika hrvatske Vlade ne daje nikakve rezultate. I to samo ću je demantirati u jednom segmentu, pitanje nezaposlenosti. Dakle, pitanje smanjenja nezaposlenosti je isključivo rezultat, jedino rezultat gospodarskih aktivnosti i gospodarskog rasta. Tako da u travnju ove godine bilježimo za 11,9% manje nezaposlenih, dakle negdje oko 30-tak tisuća u odnosu na 2007. godinu i upravo je to taj segment jel' da koji je rezultat gospodarskih aktivnosti i gospodarskog rasta.
I gospodin zastupnik Boris Matković, ispravak netočnog navoda.
Gospodine potpredsjedniče. Među mnogim netočnim, evo i ja ću navesti vezano ov što je zamijetio i kolega Kovačević, a to je da je uvažena zastupnica kazala da nema rezultata dakle gospodarske politike. Rezultata gospodarske politike ne bi bilo, uvažena kolegice Antunović, da se u proračun do sada nije slilo 20% više novca nego prošle godine. Isto tako, prihod od poreza na dobit veći je za 14%. Dakle, ja samo postavljam sad vama pitanje, što mislite odakle je to? Ukupni prihod državnog proračuna do danas je veći za 10%. Znači da se može ispraviti netočan navod baš o tome da ne vodi računa država odnosno Vlada o radnicima, jer zasigurno to su sredstva iz kojih se bez problema mogu osigurati novci za strukturne potpore. Isto tako dijela kolača morat će se odreći ne samo država nego jedinice lokalne samouprave, na što smo mi spremni koji tamo radimo jer znamo da Vlada misli i o nama na način da će osigurati po predloženim dakle mjerama, povećanje prihoda gradovima od 400 milijuna kuna, bez obzira što će se 600 gubiti, a mi ćemo nadoknaditi ostalo.
Klub HSS-a, gospođa zastupnica Marijana Petir. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, zastupnice i zastupnici. Prema izračunima sindikata samcu je u Hrvatskoj potrebno za podmirenje troškova života mjesečno nešto više od 2 tisuće 600 kuna, što bi značilo da radnik koji zarađuje manje od navedenog iznosa ne može podmiriti osnovne životne potrebe. Prema standardima Europske unije, sve one osobe koje primaju manje od 50% prosječnog dohotka su na granici relativnog siromaštva. Najniža plaća u Republici Hrvatskoj danas iznosi 2 tisuće 441 kunu, što nas dovodi do zaključka da oko 7,6% ukupno zaposlenih sa svojom plaćom ne može podmiriti svoje osnovne osobne potrebe, a kamoli prehraniti svoje obitelji. Dakle, ta najniža plaća koju danas imamo u Republici Hrvatskoj čini 33% prosječne plaće u Hrvatskoj ili 15% prosječne plaće u Europskoj uniji i svakako je treba povećati. U mnogim međunarodnim sporazumima, kao što su Europska socijalna povelja iz 1961. godine, Povelja Europske unije o temeljnim socijalnim pravima radnika iz '89., Konvencija Međunarodne organizacije rada broj 26 o izradi mehanizama za utvrđivanje minimalne plaće iz 1928. godine i broj 131 o utvrđivanju minimalne plaće iz 1970. godine, definiran je pojam tzv. pravedne plaće kao temeljno socijalno pravo radnika. Minimalna plaća bi radniku trebala osigurati odgovarajući životni standard, adekvatnu socijalnu sigurnost, te adekvatnu naknadu za njegov rad, jer većina radnika u Republici Hrvatskoj jedini izvor prihoda upravo dobiva iz svoje plaće i to bito određuje njihov životni standard. Iskustvo mnogih zemalja koje su regulirale pitanje minimalne plaće pokazalo je da je institut minimalne plaće dobar instrument u borbi protiv siromaštva, ali i u smanjenju diskriminacije u odnosu na plaće na osnovi spola i etničke pripadnosti. Sve veći rast nisko plaćenih sektora, te pojava dampinga u plaćama razlozi su iz kojih su mnoge države u svijetu pribjegle reguliranju instituta minimalne plaće, bilo kroz zakon ili bilo kroz kolektivne ugovore. U Republici Hrvatskoj, za razliku od većine zemalja Europske unije, zakonom nije utvrđeno pitanje minimalne plaće, već se u praksi koristi pojam najniže plaće. Međutim, kolektivnim ugovorom o visini najniže plaće koji je zaključen 1998. godine, a na neodređeno vrijeme su ga zaključili Vlada Republike Hrvatske i socijalni partneri, utvrđena je visina najniže plaće na način da visina najniže plaće, i to u bruto iznosu, ne može biti niža od najniže osnovice za obračunavanje i plaćanje doprinosa za mirovinsko i invalidsko osiguranje utvrđeno posebnim propisima. Najniža mjesečna osnovica za obračun doprinos utvrđena je Zakonom o doprinosima za obavezna osiguranja i jednaka je umnošku prosječne plaće i koeficijenta od 0,35 jer se kroz prethodne rasprave mogao steći dojam da ustvari ne postoji model kako se računa ta najniža osnovica, dakle ona je u potpunosti definirana. Temeljem Odluke ministra rada i socijalne skrbi o proširenju kolektivnog ugovora o visini najniže plaće iz 1998. godine, primjena tog kolektivnog ugovora proširena je na sve poslodavce i zaposlene u Republici Hrvatskoj, te su slijedom te odluke svi poslodavci u Republici Hrvatskoj dužni pridržavati odredbi o visini najniže plaće koja se u praksi poistovjećuje sa minimalnom plaćom. Sukladno naredbi ministra financija o iznosima osnovica za obračun doprinosa za obavezna osiguranja za 208. godinu, opća najniža mjesečna osnovica za obračun doprinosa danas iznosi 2 tisuće 441 kunu i 25 lipa što iznosi prosječnih 35% udjela najniže plaće u prosječnoj plaći. Time Hrvatska pripada u grupu zemalja sa skoro najnižim iznosom najniže odnosno minimalne plaće. Ako se uzme u obzir podatak da se na oko 40% radnika u Hrvatskoj primjenjuju kolektivni ugovori može se lako zaključiti da danas u Hrvatskoj postoji veliki broj radnika kojima kroz odredbe kolektivnih ugovora nije zajamčena ta minimalna odnosno najniža plaća odnosno ona plaća koja bi radniku i njegovoj obitelji omogućila dostojan i normalan život. Uvjeti rada i materijalna prava pa tako i plaće radnika u privatnom sektoru najčešće se uređuju ugovorom o radu pa su time radnici u slabijoj pregovaračkoj poziciji i pristaju na minimalne iznose plaća dok im se ostatak nažalost isplaćuje na ruke. Međutim, treba naglasiti da su mehanizmi nadzora i provedbe odredbi proširenog kolektivnog ugovora o visini najniže plaće neodgovarajući te stoga veliki broj poslodavaca isplaćuje plaće i niže od kolektivnim ugovorom utvrđene visine najniže plaće. Gotovo u svim državama članicama Europske unije utvrđuje se minimalna plaća ili kroz odredbe posebnog zakona ili kolektivnim ugovorima. U 20 od ukupno 27 država članica Europske unije pitanje minimalne plaće uređeno je zakonom dok je minimalna plaća uređena kolektivnim ugovorima u onim državama Europske unije koje karakterizira visoka pokrivenost radnika kolektivnim ugovorima, visoka razina sindikalne organiziranosti, isto tako velikodušnija socijalna davanja nego što je to slučaj u drugim državama. Zajednički cilj koji su si države članice Europske unije postavile jest iznos minimalne plaće koji će biti jednak iznosu 50% prosječne plaće dok je kao dugoročni cilj minimalna plaća u iznosu 60% prosječne plaće i to svakako dugoročno treba biti i naš cilj. Neprijavljivanje stvarnog dohotka radnika jedna je od učestalih pojava u Hrvatskoj, posebno u odnosu na radnike sa višim stupnjem stručne spreme. U takvim okolnostima postavlja se pitanje pravednosti, distribucije socijalnih davanja a prvenstveno se to odnosi na isplatu zajamčenih mirovina osobama koje su ostvarile veće dohotke od rada na crno ili plaćanja dječjih doplataka roditeljima koji su prijavljeni na minimalne plaće a kojima se u gotovini isplaćuju plaće iznad utvrđenog cenzusa za dobivanje dječjeg doplatka. Pri tome se ne smije zaboraviti činjenica da danas i određeni broj poslodavaca ne isplaćuje plaću na vrijeme a procjenjuje se da je oko 6% radnika upravo u toj kategoriji dakle onih koji ne dobivaju plaću na vrijeme. Zakonom utvrđen iznos minimalne plaće može zaštititi radnika od rizika siromaštva jer je radnik u slabijoj pregovaračkoj poziciji u odnosu na poslodavca odnosno utvrđivanje minimalne plaće zakonom povećava se sigurnost radnika na tržištu rada. Hrvatska je u pogledu iznosa minimalne plaće u odnosu na prosječnu plaću a u odnosu na promatranje države Europske unije sa udjelom najniže plaće u prosječnoj plaći od 35% među državama sa najnižim udjelom najniže plaće u prosječnoj plaći. Donošenjem Zakona o minimalnoj plaći minimalna plaća od 1. srpnja 2008. godine bit će na razini 39% prosječne plaće za 2007. godinu te bi tako minimalna plaća sa dosadašnjih 2 tisuće 442 kune u bruto iznosu porasla na 2 tisuće 747 kuna odnosno za oko 300 kuna po radniku. Klub zastupnika HSS-a podržat će donošenje Prijedloga zakona o minimalnoj plaći jer će se ovim zakonom poboljšati socijalno radni položaj radnika koji imaju najniža primanja u Republici Hrvatskoj a njih ima prema procjenama 115 tisuća. Hvala lijepo.
Hvala. Ispravak netočnog navoda gospodin zastupnik Davorko Vidović.
Ispravljam netočan navod kolegice Petir evo i sada u zadnjoj rečenici izrečen da će se ovim zakonom pomoći poboljšanju položaja za 7,6% zaposlenih u Republici Hrvatskoj. Što je tu netočno? Netočno je to jer u obrazloženju prijedloga donošenja zakona po hitnom postupku piše da će se za 7,6% zaposlenih u Republici Hrvatskoj omogućiti pravo na zaradu kojom se može osigurati sebi i svojoj obitelji slobodan i dostojan život sukladno odredbi članka 55. Ustava Republike Hrvatske. To je razlog kolegice zašto se ovaj zakon donosi, ne da se poboljša nego da se osigura dostojan i slobodan život sa 2 hiljade 400 kuna. To je vrhunski cinizam kojim ova Vlada ide prema radnicima i zbog toga ja neću glasati za ovaj zakon. Zbog te rečenice koja je cinična i uvredljiva.
Pojedinačna rasprava. Gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa. Poštovani gospodine predsjedniče. Za razliku od većine onih koji su do sada se očitovali o prihvaćanju ili neprihvaćanju ovog zakona ja ću odmah reći da neću podržati prijedlog donošenja ovog zakona. Obrazložit ću i zašto. No, o ovom zakonu se u Hrvatskoj raspravljalo intenzivnije ili manje intenzivno otprilike dvije godine a po mom sudu prijedlog zakona koji je došao pred nas izgleda kao da ga je pisao Nostradamus. Pun je zagonetki koje bi trebali dešifrirati ili proricati budućnost tko je što mislio pod pojedinom odredbom koja je u njega unijeta. Već u samom obrazloženju zakona došlo je zbrke pojmova, pa kao da ne razumijemo što znači minimalna plaća, zajamčena plaća, najniža plaća pa povezujemo činjenicu što do sada imamo kolektivni ugovor najnižoj plaći i da to sada zamjenjujemo sa Zakonom o minimalnoj plaći. Kategorija najniže plaće je isključivo kategorija kolektivnih ugovora i kolektivnih pregovora a jedino minimalna ili zajamčena plaća može biti predmet zakonodavne regulative. Svi koji tvrde drugačije malo onda o tome znaju. Drugo, u obrazloženju zakona čine da je porazna činjenica da 115 tisuća radnika što je skoro 8% zaposlenih prima plaću do 2,5 tisuće kuna bruto ili neto. I u obrazloženju i argumentaciji malo se koristimo brojkama plaća u bruto pa malo u neto i onda radnicima šaljemo krivu poruku. Ako je zabrinuta na 2,5 tisuće kuna neto onda velikih pomaka po ovom zakonu neće biti. Ako pak je to bruto zabrinutost onda to znači da su te plaće oko tisuću i 700 kuna. Prema ovom zakonu ako ovakav bude prihvaćen minimalna plaća u neto iznosu iznosit će oko tisuću 870 kuna i ni lipu više. Zašto? Zato što prateći podatke o bruto i neto prosječnim plaćama u Hrvatskoj udio neto plaće u bruto plaću je oko 68% Najnoviji podaci Državnog zavoda za statistiku veljača ove godine objavljeno je da je bruto prosječna plaća u pravnim osobama 7 tisuća 340 a neto 4 tisuće 993 kune. Dakle, neto u bruto sudjeluje sa oko, točno 68%. Neće biti povećanje minimalne plaće za 300 kuna, bruto da, ali neto efekat će u prosjeku po radniku biti mjesečno 208 kuna ne 300. U obrazloženju nadalje piše da je jedno od karakteristika instituta minimalne plaće u Europskoj uniji da se potiče na sektorsko pregovaranje za sklapanje kolektivnih ugovora. I nadalje, da je u 20 država Europske unije to riješeno zakonom a u 7 kolektivnim ugovorom u onim koje karakterizira visoka pokrivenost radnika poslodavaca kolektivnim ugovorima, te visoka razina njihove organiziranosti. Znači po mišljenju Vlade Hrvatska ne spada u zemlje Europe koje ima visoku pokrivenost kolektivnim ugovorima i visoku sindikalnu i poslodavačku organiziranost. Ali ja sada moram podsjetiti da sam prije godinu i pol dana u ovom Saboru nudio na ratifikaciju Konvenciju međunarodne organizacije broj 154. o promicanju kolektivnog pregovaranja na što nas upućuju i europski pregovarači već dvije godine. I Vlada je rekla da ta konvencija Hrvatskoj nije potrebna. A ona je u funkciji promicanja kolektivnog pregovaranja. A sada Vlada priznaje da je svega 40% radnika pokriveno kolektivnim ugovorima. Pa sama od sebe se ta brojka povećati neće. Ono što me posebice zabrinjava je odredba točke ili stavka 3. članka 4. koja govori o budućem usklađivanju udjela minimalne plaće u prosječnoj, ne i visine minimalne plaće. I nisam siguran da li sam razumio tu odredbu i pitam, gospođo državna tajnice, da li će se u buduće ovih 39% udjela minimalne u prosječnoj povećavati za rast realni rast bruto društvenog proizvoda, recimo veljača, službeni podatak da je realni rast BDP-a 3,7% ili će se 39, množiti sa 3,7%. To u zakonu tako ne piše. Pojmovi upotrebljeni u stavku 3. članka 4. to ne govore. Nadalje, članak 5. za tekstilnu drvo prerađivačku i kožarsko-obućarsku industriju. Da li se ovaj članak odnosi samo na industrijska poduzeća? Ili na sve poslodavce, obrtnike i zanatlije koji nisu industrija? Riječ industrija, zanatstvo, obrtništvo nije isto. Nije li ovdje trebalo primijeniti brojke, klasifikacije djelatnosti. Što sa poslodavcima pa čak i u industriji koji su registrirani i imaju dvije tri djelatnosti? Prerada i proizvodnja gume i poljoprivredne mehanizacije. Da li se ovaj zakon izuzeće odnosi onda na njega ili ne. Jer mi u Hrvatskoj imamo preveliki broj poduzeća koje nema samo jednu djelatnost nego dvije, tri, četiri i pet. Tako dugo dok ova odredba članka 5. nije po klasifikaciji djelatnosti nego riječ industrija, intenzivne industrijske grane omogućavaju prevelikom broju poslodavaca da tumače da se ovo odnosi na njih. Posebice dakle, kod onih koji doista imaju više djelatnosti. Nadalje, formula članka 4., a vašim klimanjem sam razumio da će se 39. recimo množiti sa 1.4 ako je rast BDP-a 3,7%. U petoj godini primjene dolazimo na udio minimalne plaće u prosječnoj na 46.2% otprilike ako bi svake godine tako bilo. Postoji li gornja granica. Da li je ovaj zakon za jednokratnu upotrebu ili stalno vrijedi. Dakle, primjenom ove formule u osmoj godini će to priječi 50%. Da li će tada Vlada intervenirati ograničeno na 50 jer nema maksimalnu dob x posto. Pitam da razumijem koji je krajnji cilj. Bilo je rečeno da tu bude 45, neki vele 50 a u zakonu o tome ne piše ništa. Koja je gornja granica udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći. Da li se o tome uopće razmišljalo. Nadalje, što je sa člankom 25. Zakona o doprinosima za obavezna osiguranja? Naime, do sada kakvu god je plaću poslodavac radničku prijavljivao on je morao plaćati doprinose na tu osnovicu iz toga zakona. Ona je iznosila 35% prosječne plaće. Ostaje li taj članak i dalje na snazi? Jer ova osnovica je sada niža od minimalne plaće. Da li je moguće da ste, minimalna plaća povećati, osnovica ostati niža i poslodavci plaćati doprinose na nižu plaću od toga? Jer nigdje u obrazloženju ne piše da će se ova odredba članka 25. Zakona ukinuti. Nadalje, imamo i treću kategoriju a to je neoporezivi dio plaće, sada 1600, čuli smo jučer da će se povećati na 1800. Znači li to da Hrvatska i nadalje ostaje jedna od rijetkih država koja će oporezivati minimalnu plaću? I konkretno, na novoutvrđeni minimalac od 2747 kuna bruto država će uzeti 142 kune poreza na dohodak. Dakle, 142 kune, na taj bruto minimalac odmah natrag ide državi u obliku poreza. I zbog toga će neto minimalna plaća primjenom ovoga propisa iznositi oko 1870 kuna. Što pak se tekstila sada tiče, šteta što premijer Sanader nije objasnio samo jednu činjenicu, kako je moguće da industrijske djelatnosti koje iz proračuna Republike Hrvatske godišnje dobivaju neke 400, neke 600, neke 800 milijuna kuna potpora, donacija i subvencija imaju pravo na puni iznos minimalne plaće a tekstil, koža, guma, obuća i drvo-prerađivačka koja je do prošle godine, prvo nije dobivala ništa, a prošle godine svega 20 milijuna, njima i tim zaposlenicima određujemo manju minimalnu plaću od one koja već pomažemo kroz državni proračun. To priznajem, ne razumijem, priznajem da mi nije jasno, da li to znači da je Vlada odustala od bilo kakve strategije opstanka tekstilne, kožarske i obućarske industrije ili je to poruka poslodavcima u toj djelatnosti bježite iz Hrvatske? Hvala lijepa.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, gospodin zastupnik Frano Matušić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, pa drago mi je da kolega priznao da ne razumije i da mu nije jasno, ali ipak, izrekao je jedan netočan navod vezan uz visinu i iznose minimalnih plaća, odnosno najnižih plaća, rekao je da bi sada po njegovom izračunu koji je potpuno nejasan, dakle, ovim prijedlogom bruto plaća bila 2740 što znači da bi neto bila 1800, to je potpuno netočno. Ona danas, najniža plaća iznosi bruto 2 tisuće 440 kuna, a neto 2 tisuće i 100. Što znači da će se povećati, povećanjem ovim zakonom, Prijedlogom ovog zakona o minimalnoj plaći povećava se bruto na 2 tisuće 740. Što znači da će neto biti negdje oko 2 tisuće 400 zavisno od prireza i tako dalje. Prema tome potpuno netočno ili koristite računske operacije, potpuno netočno jer vam i to nije jasno uz, uz ono što ste već spomenuli da vam nije jasno.
Replika gospodin zastupnik Davor Bernardić. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče. Kolega Lesar kada ste pričali o načinu na koji će se svake godine usklađivati ova minimalna plaća onda ste se dotakli jedne stvari koju ja nažalost znači moram utvrditi da na ovaj način na koji piše će sljedeće godine ukoliko budemo ostvarili rast u ovoj godini koji je predviđen i Eurostatom i Državnim zavodom za statistiku na razini od 4,3% imati usklađenje tako da će minimalna plaća iznositi 43%. Znači kako ovdje piše u ovom zakonu minimalna plaća bi sljedeće godine trebala iznositi 43%, a slovom i brojem kako to piše. Ili znači to je ujedno i pitanje koje je postavio gospodin Lesar. E sad nažalost tim tempom u 4 godine mi bi htjeli stići Irsku koja je od 1993., od programa mjera došla do 51% prosječne plaće u 15 godina mi bi sad htjeli to stići u 4 godine i bojim se da je to jedan s jedne strane ajmo reći megalomanski projekt. Posebno gledajući, posebno gledajući i osvrčući se na sljedeću stvar. Vi danas u Hrvatskoj imate menadžerske plaće koji dižu prosječne plaće. Imate plaće stranih kompanija koje imaju u svojim matičnim domovinama velik financijski «back ground». Vi imate velike plaće velikih firmi. Iz izvješća HNB-a smo čuli da banke su u prošloj godini ostvarile rekordnu dobit. No međutim ono što će se dogoditi sa svakim ovim usklađenjem, nema kluba koji neće podržati ja vjerujem zakon o minimalnoj plaći i povećanje minimalne plaće. No činjenica je da je svako ovo dodatno godišnje usklađenje u dodavanju postotka na rast plaće udar na ionako slabo hrvatsko gospodarstvo. I stvarno je. Jer činjenica je da s jedne strane imamo firme u stranom vlasništvu koje ostvaruju rekordnu dobit i koje direktno utječu na povećanje bruto prosječne plaće dok s druge strane sve slabije hrvatsko gospodarstvo će morati uz visoke cijene goriva, energenata, uz sve troškove koji se iz dana u dan povećavaju, uz očekivanu ove godine inflaciju od 6,5% a vjerojatno po nekim najavama i 8% izdvajati svake godine za to možebitno usklađenje. I ja vas molim zapravo da na neki način i odgovorite i meni i kolegi Lesari jer ono što tu piše nije dobro napisano [[Upadica: Sad će vam kolega Lesar]] jer ovo što tu piše nije dobro napisano. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku gospodin zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa. Pa vidite dobro je da u ovoj dvorani osim mene postoje još ljudi koji se usude javno priznati da nešto ne razumiju za razliku od onih Einsteina koji se prave da sve razumiju i uvijek ispravljaju točne navode s netočnim tvrdnjama. Doista kolega u pravu ste da stavak 3. članka 4. trpi dvojako, ja čak mislim i trojako tumačenje i primjenu matematike i podataka i ne vjerujem da će se primjenjivati model da se 39% sadašnjih udjela da se njemu pribraja postotak rasta bruto društvenog proizvoda. … [[Upadica se ne razumije.]] Ali tako to ovdje ne piše. Kolega ako imate što za reći izvolite se javiti pa onda ne meni dobacivati iz klupe. To je minimum pristojnosti. Zbog toga i zaista smatram da bi Vlada trebala svojim amandmanom pojasniti i tu odredbu ali i posebice odredbu članka 5. pojasniti tko su ti koji se odnosi ovo izuzeće odnosno četverogodišnje prijelazno razdoblje. Ponavljam u Hrvatskoj prosječna neto plaća u prosječnoj bruto plaći sudjeluje 68%. Bila ona visoka ili niska, tako isto 68% u prosječnoj minimalnoj plaći sudjeluje bruto neto. Kome to nije jasno nek pogleda stranice Državnog zavoda za statistiku.
Hvala. Gospođa zastupnica Gordana Sobol. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege. Danas govorimo o Konačnom prijedlogu zakona o minimalnoj plaći dakle kao o jednom prijedlogu koji je kako je i nekoliko puta ovdje i naglašeno na neki način izraz pa negdje otprilike dvogodišnjeg napora u pregovorima sindikata i poslodavaca da se visina utvrdi minimalna, visina minimalne plaće u Hrvatskoj. I kad bi samo na taj način promatrali ovaj zakon onda bismo mogli reći da smo svi za da je to nešto što je Hrvatskoj potrebno i da bi to možda moglo i dakle utjecati na nešto bolji socijalni status onih koji primaju najmanje plaće. Ono sa čime se ja ne mogu složiti niti ću to ikada moći a to je da se u biti kroz ovaj zakon Hrvatskom saboru predlaže da uvede diskriminaciju unutar kategorije radnika i to s jedne strane zavisno o tome u kojoj, gdje imaju sreću ili nesreću da rade. Da li u nekim industrijama koje su ajde da tako kažem ipak pod dobrom paskom Vlade odnosno države ili možda rade u nekim industrijama koje eto po procjeni očito i Vlade nemaju neku posebnu perspektivu odnosno kako je to Vlada ovdje i navela smatra ih problematičnim, doslovce tako je navedeno, problematičnim granama pa onda kao radnici ustvari i kroz visinu minimalne plaće su osuđeni na to da budu diskriminirani. Drugo, kad je o diskriminaciji riječ onda ću ponoviti što je jedan kolega već ovdje rekao to je diskriminacija žena radnica koje su u ogromnoj većini u industrijama u kojima se predviđa da minimalna plaća bude manja nego što je to za ostale industrije. Dakle ja kao saborska zastupnica, kao predsjednica Odbora za ravnopravnost spolova ne mogu prihvatiti to tim više što smo o toj problematici u ovom Parlamentu već govorili. Ja koristim priliku da podsjetim sve nas koji smo bili u prošlom sazivu da smo mi početkom 2007. godine ovdje imali raspravu o interpelaciji Vlade vezano oko stanja u tekstilnoj i obućarskoj industriji potaknutu, iniciranu od grupe zastupnika gdje smo tražili od Vlade izvješće o tome što poduzima i što radi na problematici, na rješavanju problema s kojima se susreću tekstilna i obućarska industrija? Potaknuti smo bili time što su kolege zastupnici dobivali 2005. i 2006. godine odgovore na zastupnička pitanja u smislu rade se radne grupe, osnivaju se povjerenstva, rade se analize, bit će napravljeno i tako dalje i tako dalje. Na žalost ovo o čemu danas govorimo i ovo što stoji u ovom Prijedlogu zakona o minimalnoj plaći, a da upravo te grane tekstilna, kožarsko-obućarska, drvno-prerađivačka industrija radnici da imaju nižu minimalnu plaću u odnosu na sve ostale radnike direktna je posljedica toga što nekoliko godina Vlada osnivala povjerenstva, radila analize, tražila rješenja itd. itd. A u biti najbitnije od onog na što smo i mi tada upozorili nije u stvari učinila. Mi smo 2007. godine tražili da donese ovaj Sabor zaključke, dakle to je bilo u veljači 2007. godine, da donese zaključke koji će obvezati Vladu na promjenu politike prema tekstilnoj i obućarskoj industriji. Predložili smo da krene u saniranje tekstilne i obućarske grane, predložili smo da iz državnog proračuna ide na način kao što smo to pokazivali na primjeru Belgije koja je uspjela sačuvati svoju industriju i razviti je. Tražili smo ono što je jako bitno da se u pregovorima sa Europskom unijom zatraži prelazni period za provedbu mjera za saniranje ovih industrija i tražili smo da se zabrani prekomjerni uvoz niskokvalitetnih odjevnih i obućarskih proizvoda. Ja mislim da kad danas gledam da u biti nismo tražili nemoguće, ali smo bili u pravu kada smo tada pozivali Vladu na odgovornost da pokaže šta je u stvari i da kaže što je u stvari radila kada je u pitanju tekstilna i obućarska industrija. Danas smo u situaciji da Vlada kaže radnici u tim industrijama će biti ti koji će snositi poduzetnički rizik i koji će snositi troškove proizvodnje, odnosno koji će biti ti koji će rješavati probleme unutar te industrije. Ja odgovorno tvrdim to samo znači da se Vlada odrekla te industrije. Podsjećam također da smo i tada upozoravali da nekoliko grana što podržavamo je ogromne novce usisavalo, a isto su poslovali sa gubicima, ali radnici su primali plaće i imaju relativno dobar prosjek plača. Ove grane industrije subvencionirane su sa po 20 milijuna kuna i ispod prosječne plaće, odnosno najniže plaće u državi. Drugo, kad govorimo o sigurnosti isplata, odnosno o tome da ovaj zakon garantira sigurnost isplata minimalnih plaća predviđajući i prekršajne odredbe i tu je bilo govora da se radi i o kaznenoj odgovornosti za povrede iz prava rada. Ja samo postavljam pitanje neka mi netko kaže, koji poslodavac, kojem poslodavcu je zabranjen rad ili koji poslodavac je završio u zatvoru zato što mjesec, dva ili više nije radnicima isplaćivao plaću. To bi bio pravi pokazatelj da li to što smo unijeli u naše kazneno zakonodavstvo da li se to i poštuje, da li je ijedan sud donio bilo kakvu presudu takve vrste. Jer definitivno, pokazuje se i to je točno plaćat će se kazne, ali plaće se neće isplaćivati ili se neće isplaćivati doprinosi ili se davati dio plaće na ruke itd. itd. Povezujem ovo sa problematikom “Dalmatinke nove“ koja je ovih dana žene su ovdje u Zagrebu. Naravno, očito nedostojne da ih se primi sa najviših razina, jer koliko sam saznala u isto vrijeme su upravo Polančec i premijer, ministar Polančec i premijer upravo raspravljali o tome kako riješiti socijalnu sliku, odnosno kako poboljšati socijalnu sliku Hrvatske, odnosno naših radnika. One su se vratile nazad u Sinj. Žene koje rade, koje 9 mjeseci ne primaju plaću. I ja sad pitam mislim o čemu se ovdje radi? Da li je stvarno naša država Eldorado za strane ili domaće poslodavce, tako svejedno koji apsolutno posluju bez ikakve društvene odgovornosti i tako uredno možeš poslovati, ne plaćati doprinose, ne plaćati poreze, ne isplaćivati plaće, a nitko ti ne može u državi stati na kraj. To je problem i ako mi o tome ne budemo ovdje govorili i ovim povodom, onda ne znam kada ćemo govoriti. Kazati da je sve na sudu, a pritom zaboraviti činjenicu da tko uopće govori o tome da u Zakonu o radu piše da svi radni sporovi moraju biti gotovi u roku od 6 mjeseci. A kad idete u radni spor onda čekate minimum godinu ili godinu i pol da uopće se zakaže prvo ročište. Dakle, kad govorimo o Prijedlogu zakona o minimalnoj plaći i kad govorimo o problematici da se ovdje u stvari vrši diskriminacija, mislim da i o ovom problemu treba govoriti. Mi ćemo za nekoliko dana imati ovdje raspravu o antidiskriminacijskom zakonu. Super, jedan krovni zakon koji zabranjuje svaku vrstu diskriminacije. Da li će onda taj, da li ćemo na osnovu tog zakona moći zabraniti i tužiti možda Vladu ili državu što dozvoljava kroz ovaj zakon da ide višestruka diskriminacija, diskriminacija s obzirom na to gdje radiš i diskriminaciju s obzirom na to koji spol je u većini. Odgovorno tvrdim da na žalost niti taj antidiskriminacijski zakon nam u ovom slučaju neće pomoći.
Hvala lijepo. Imamo dvije prijave replike. Najprije uvažena zastupnica kolegica Dragica Zgrebec.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Pa htjela bih se osvrnuti na onaj dio izlaganja gdje kolegica Sobol s pravom ukazuje na ovaj problem da mi na dnevnom redu imamo istovremeno Zakon o suzbijanju diskriminacije, a u jednom od zakona koji ćemo usvojiti uvodimo upravo takvu diskriminaciju što je zapravo licemjerje. I upravo taj članak 5. zapravo diskriminira radnike po tome u kojoj oni djelatnosti rade. Treba upozoriti da oni neće niti u četvrtoj godini dostići najniži iznos plaće, jer se njima predviđa da će u četvrtoj godini ostvariti svega 0,98 ili 98% takve minimalne plaće. I zaista, ako želimo da imamo takve industrije kao što je drvno-prerađivačka, kao što je tekstilna, kao što je kožarsko-obućarska koje su radno intenzivne, koje zapošljavaju puno radnika, gdje radno mjesto nije skupo, a one su istovremeno i izvozne grane, a znamo koliko nama nedostaje proizvoda za izvoz, onda država tu mora intervenirati. Intervenirati na način da u proračunu osigura razliku sredstava i podijeli sa tim poslodavcima koji zapošljavaju te radnike teret minimalne plaće. Drugim riječima, Vlada mora konačno početi provoditi ustavnu odluku o tome da se porez plaća prema ekonomskoj snazi i uvoditi one vrste poreza koje do sada nemamo. Prvenstveno je to porez na kapitalnu dobit. Ja ću ponoviti što sam već nekoliko puta ovdje u Parlamentu rekla. Ako će se ove godine bez plaćanja poreza isplatiti 4 milijarde i 600 milijuna kuna dividende, da imamo samo minimalni porez od 15%, a to je neka prosječna stopa koji naši građani plaćaju porez na dohodak, onda bismo mi ovdje ubrali preko 380 milijuna kuna, što bi sigurno bilo dovoljno da se u jednoj godini subvencioniraju plaću u ovim djelatnostima.
Hvala lijepo. Odgovor na repliku, kolegica Sobol.
Zahvaljujem. Gospođo zastupnice, zahvaljujem na vašoj replici i ubiti iskoristit ću je samo da pojačam na neki način. Dakle, s jedne strane ovu diskriminatornu odredbu i druge strane da još jednom kažem ako nije bilo dovoljno jasno. Za mene je to ustvari prebacivanje odgovornosti s Vlade, u ovom slučaju na radnika i to na radnike u industriji koja je u izuzetno teškoj situaciji i to zbog toga što Vlada nije na vrijeme učinila ono što je trebala. Nije na vrijeme krenula sa pregovorima, vezano sa Europskom unijom, da nam se da određeni rok, ako su druge države koje su bile kandidatkinje mogle to napraviti, ja ne znam zašto to Vlada nije napravila. To me jedino upućuju na to da sve ono što je bivši ministar, recimo u prošlom sazivu govorio, puna usta su mu bila tekstilno-obućarske industrije kao naše strateški izrazito bitne industrijske grane, ustvari nije bilo točno i nije bila istina i služila je samo da zamaže oči svima nama, a najviše tim radnicima u toj industriji.
Hvala lijepo. Imamo dalje repliku, uvaženi kolega Lesar.
Kolegice Sobol, vi ste se dobro prisjetili rasprave u prošlom mandatu, sad je negdje godinu dana tome prošlo i u odgovoru Vlade, a u vezi stanja tekstila, kože, gume i obuće bilo je rečeno da je pri kraju donošenje strategije razvoja i ulaganja u tu industrijsku granu i da su to preduvjeti za to i da taj dio gospodarstva može primati potpore. Međutim, sad ovdje u obrazloženju piše, citiram "Intenzivirat će se izrada strategije kožarske i obućarske industrije, dakle tek sada će se intenzivno početi raditi, te nakon njenog usvajanja osigurati sredstva kako bi se što skorije moglo započeti s primjenom potpora u tekstilu, drvno-prerađivačkoj i kožarsko-obućarskoj industriji." Međutim, Vlada misli da ne pamtimo da postoji zakon u potporama koji kvalificiran za državne potpore veže uz razvijenost regija, a 70% zaposlenih u tekstilu kože, gume i obuće su u Sjeverozapadnoj Hrvatskoj. Koji je koeficijent prava na potporu u tom dijelu Hrvatske? Onda ćemo doći do spoznaje i reći, čujete Vlada ima strategiju razvoja tekstila, ima novaca, dobru volju, ali zbog prihvaćenih europskih pravila, mi tekstilu u Sjeverozapadnoj Hrvatskoj ne možemo odobravati potpore je to tako. To je sudbina strategije jer da su oni mislili intenzivno raditi, da su tada radili intenzivno, vjerojatno bi već bila usvojena. Hvala.
Hvala lijepo. Odgovor na repliku, kolegica Sobol.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolega Lesar, da, zajedno smo ovdje raspravljali o tome i točno je, vi ste ustvari dobro uočili da se tada govorilo o izradi, ja sam čak negdje pronašla podatak da je Vlada negdje pred izbore čak i izašla sa strategijom, a sada ovdje govori da će se intenzivirati rad na izradi te strategije, ali iskoristiti ću priliku da pročitam tadašnje također objašnjenje vezano oko tekstilne industrije, odnosno jednu ili dvije rečenice koja je došla potpisana od ministra Vukelića, tadašnjeg. Kaže, on je dakle rekao u tijeku izrada strategije i razvitka tekstilne odjevne industrije koje će dati cjelokupnu analizi postojećeg stanja, te prijedlog mjera za promjenu strukture i povećanja konkurentnosti hrvatske tekstilne industrije. I onda jedna rečenica. Za konkurentnost naše tekstilne industrije, također izuzetno je važno uključivanje Hrvatske u pan-europsku dijagonalnu kumulaciju podrijetla. Pa, ma šta to značilo, i pa ma šta to značilo i radnicima u tekstilnoj industriji. Hvala.
Hvala lijepo. Dalje, za pojedinačnu raspravu prijavila se kolegica Nevenka Majdenić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovana državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Poznato je da je razvoj gospodarstva poduzetništva jedan od glavnih prioriteta ove Vlade. poboljšanje poduzetničke klime bitno je razvoj i povećanje konkurentnosti hrvatskog društva, a u konačnici rezultat treba dakle, biti povećanje dobiti poduzetnika, povećanje zaposlenosti, ali i financijska sigurnost tih zaposlenih. Zaposleni moraju za svoj rad dobiti plaću i to na vrijeme i upravo zato je potrebno i donijeti ovaj Zakon o minimalnoj plaći. Kao što smo mogli pročitati u obrazloženju prijedloga ovoga zakona, Hrvatska nema reguliranu visinu minimalne plaće kao i u 7 zemalja Europske unije. U tih 7 zemalja Europske unije minimalna plaća je utvrđena kolektivnim ugovorom, što naravno neki mogu reći pa i u Hrvatskoj je na snazi kolektivni ugovor o visini najniže plaće. Naravno, tim ugovorom je utvrđena i visina najniže bruto plaće koja ne može biti niža od najniže osnovice za obračunavanje obveznih doprinosa, a utvrđuje se množenjem prosječne plaće sa koeficijentom 0,35. Međutim, kod nas je također karakteristično da nije zadovoljavajuća pokrivenost poslodavca i radnika kolektivnim ugovorom, a isto tako poslodavci neki, doduše pojedini poslodavci izigravaju, izbjegavaju primjenu kolektivnog ugovora jer on nema nažalost zakonsku snagu, a moramo priznati da kod nas još uvijek poslovnu svijest i kodeks poslovnog morala moramo razvijati, pogotovo pod ispunjavanja obveza iz potpisanih ugovora. Po meni, to su neki od razloga da se donese Zakon o minimalnoj plaći, da se, dakle osigura da se zaštite prava radnika, pogotovo onih sa najnižim primanjima i osigura njihov bolji socijalni položaj. Na taj način ćemo postići, dakle ćemo učinkovito djelovati na smanjenje razlike u plaćama između muškaraca i žena, na smanjenje socijalno ugroženih, odnosno kroz razinu minimalne plaće. Zemlje Europske unije, mislim da je i također interesantno vidjeti, prema visini minimalne plaće mogu se dakle podijeliti u 3 skupine. U prvu skupinu spadaju zemlje u kojem je zajamčena minimalna plaća manja od 300 eura i to su uglavnom nove članice Europske unije. Bugarska ima 92 eura, Rumunjska 114, Latvija 172, Litva 174, ali tu ulazi i Poljska 246, Mađarska 258 i Češka 288 eura. U drugu grupu sa iznosom minimalne plaće od 400 do 700 eura spadaju Portugal sa 470 i na kraju Španjolska sa 666 eura i naravno, postoje u Europskoj uniji i one koje imaju stvarno veliki minimalac koji, dakle prelazi 1200 eura. To je Francuska i Luxemburg. Međutim, i zemlje Europske unije, osim po visini minimalne plaće razlikuju se i po udjelu radnika koji primaju taj minimalan iznos. Tako Španjolska ima najmanji udio ispod 1%, Malta 1,5%, Slovačka 1,7, a najviše Francuska 17% i Bugarska 16%. S druge strane, ništa manje važan nije ni pokazatelj usporedbe kupovne moći stanovništva, odnosno što se može kupiti u pojedinoj zemlji za taj minimalac. Tako npr. Bugarska iako ima najniži minimalac u Europskoj uniji, nije na začelju po kupovnoj moći. Ispod nje su Rumunjska, Slovačka i Estonija, a najveću kupovnu moć imaju stanovnici Luksemburga, Velike Britanije i Nizozemske što je razumljivo. Eto ja bih rekla u tom mnoštvu podataka, iako još nismo članica Europske unije, nalazi se i Hrvatska. Evo po visini minimalne plaće predloženim ovim zakonom dakle sa 2.747,00 kuna ili 380 eura nalazili bi se na pragu druge skupine, ali gotovo 100 eura više od najbolje rangirane zemlje Europske unije u prvoj skupini. Po udjelu zaposlenih koji bi primali minimalnu plaću u ukupnoj zaposlenosti Hrvatska bi spadala negdje u sredinu tablicu europske rang liste. Prezentiranjem usporednih pokazatelja sa zemljama Europske unije koje primjenjuju Zakon o minimalnim plaćama, htjela sam činjenicama potvrditi i pokazati gdje bi se Hrvatska našla prihvaćanjem predloženog Zakona o minimalnoj plaći. Pored toga, zakon osigurava i uspostavlja putem inspekcije rada financijske policije i porezne uprave sustav kontrole i nadzora, ali i visoke sankcije za nepridržavanje i nepoštivanje zakonskih odredbi. Tako će se suzbiti rad na crno i omogućiti pravednija raspodjela socijalnih naknada prema stvarnim, a neprijavljenim dohodcima i ukloniti razlike u plaćama prema spolnim i drugim obilježjima i uvesti pravedniji omjer u plaćama privatnog i javnog sektora. To će sigurno spriječiti poreznu evaziju, dakle izbjegavanje plaćanja poreza te boljom i obuhvatnijom naplatom prihoda od obveznih doprinosa i poreza stvoriti uvjete za poboljšanje zdravstvene zaštite i mirovinskog osiguranja te eventualnog smanjenja poreznih stopa ili povećanje poreznih olakšica. Na kraju evo ja predlažem da se ovaj zakon usvoji. Hvala lijepa.
Hvala lijepo. Imamo tri prijave za repliku. Najprije uvaženi kolega Gordan Maras. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Uvažena kolegice Majdenić, ove sve statistike koje ste vi iznijeli su točne, odnosno ti omjeri u nekim zemljama su viši u nekima niži. Činjenica je da će Hrvatska imati tu minimalnu plaću zagarantiranu negdje na 300 eura neto, znači 2.100,00 kuna će ta plaća iznositi kada se ovisno gdje živite, ovisno o prirezu itd. Ali bilo bi zanimljivo staviti Hrvatsku u usporedbu kako hrvatski građani mogu od te minimalne plaće živjeti. Ovdje ste dali europske primjere, ja vam kažem da ove zemlje, recimo Bugarska ima niže cijene nego što su to u Hrvatskoj. I kažem vam još jednu stvar, da za 6.400,00 kuna koliko je sindikalna košarica za četveročlanu obitelj, nije moguće živjeti ni sa tri minimalne plaće. Znači u takvoj obitelji od ovih 155 tisuća ljudi ima jako puno takvih obitelji gdje dvije plaće nisu dovoljne ni za dvije trećine onoga što im treba svaki mjesec. Tako da Vlada mora napraviti i neke druge konkretne poteze, a ne samo uspoređivati statistiku kako je to vani, kako je to ovdje. A ja vam kažem da naši građani sa takvom minimalnom plaćom ne mogu dostojanstveno živjeti od svoga rada.
Hvala lijepo. Najprije odgovor na repliku, izvolite uvažena kolegice.
Pa poštovani kolega činjenica je da do sada smo imali, dakle umjesto Zakona o minimalnoj plaći, imali smo zajamčenu najnižu plaću. Meni bi bilo drago da su kolege iz SDP-a prije donijeli Zakon o minimalnoj plaći koliko god vi kažete da je to sada nisko, jer bi na taj način omogućili da radnici koji su zaposleni u firmama, u tvrtkama da bi barem dobivali sigurno na vrijeme i tu minimalnu plaću. Prema tome ova Vlada vodi računa, Zakonom o minimalnoj plaći omogućiti će se dakle ta plaća da ju primaju što je jako važno, da ju primaju na vrijeme zaposleni. Prema tome mislim da trebamo to pozdraviti ovu odluku Vlade i kažem da je barem i prije donesen taj Zakon o minimalnoj plaći bilo bi puno bolje za naše građane o kojima vi tako brinete.
Hvala. Dalje slijedi replika uvažene kolegice Dragice Zgrebec. Izvolite.
Hvala. I ja se slažem da je dobro što donosimo Zakon o visini minimalne plaće. Međutim kada govorite kolegice šta niste onda napravili, šta niste vi to donijeli i predložili, pa mogli smo to donijeti i do 2000., mogli smo to donijeti i do 2003., a mogli smo to donijeti i od 2004. do 2007. o tom po tom. Međutim i ja ću se osvrnuti na onaj dio gdje vi ističete kako je to sada nešto iznad prosječno u odnosu na neke druge zemlje, utvrđena visina minimalne plaće. Međutim mi ne uzimamo u obzir kolika je kupovna moć za takvu plaću i inače za primanja u Hrvatskoj. Mi već nekoliko mjeseci za redom imamo pad prosječne plaće, realni pad i ona je u 3. mjesecu iznosila svega 4.824,00 kuna i plaću ispod tog iznosa primilo je u Hrvatskoj 60% zaposlenih što je zaista zabrinjavajući podatak. Ako gledamo da sindikati da su izračunali košaricu koju malo tko os jednom plaćom može pokriti, dakle od 6.206,00 kuna, ja ću vam reći kada već se toliko igramo statistikom, da je samo 13,7% ljudi primilo, radnika primilo plaću između 5 i 6 tisuća kuna što je raspon od 1.200,00 do 200,00 kuna manje nego što im je potrebno za život četveročlane obitelji. Znate što je još zabrinjavajući podatak kada govorimo o statistici. 115,3 milijarde kuna su naši građani zaduženi, preko 92 tisuće kuna je zaduženo prosječno domaćinstvo u Hrvatskoj. Zapravo o čemu se radi? Oko 43% svih kredita koji uzimaju građani, uzimaju da prežive. Dakle to su za one ostale potrebe krediti i pitanje je samo dokle takvo zaduživanje može ići. Postoji granica i prag kada više se to neće moći poduzimati i onda će biti ogroman pritisak na plaće što zaista nitko od nas ne bi želio da se rješavaju plaće na ulicama.
Hvala lijepo. Odgovor na repliku, kolegica Majdenić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Pa evo ovako, evo ja ću sada na tu zaduženost o kojoj se stalno govori u Hrvatskoj, zaduženost građana. Ja dolazim iz, radila sam u bankarstvu i točno znam kako ljudi reagiraju, kako se zadužuju. Meni je osobno drago da mi imamo ovakvu jednu financijsku stabilnost našeg financijskog sektora i bankarskog i općenito, da se građani mogu zaduživati. Postoji točno i mjera, banke točno znaju do koje mjere se građani mogu zadužiti. Ali ono što je interesantno, nama treba biti u interesu da je financijska sigurnost i stabilnost u ovoj zemlji takva kakva je, dakle da banke daju kredite uz ja bih rekla na neki način najmanje rizike i da ljudi se, da se građani mogu zadužiti. Evo vam recimo jedan primjer. Ja znam jednu gospođu koja se zadužila, kupila je apartmane na moru. Ona će ih otplatiti, ali ona kaže ja ću se krenut u poduzetništvu. I pitam ja vas da li bi toj osobi htjeli, trebali zabraniti da se ona zaduži? Svatko je individualno odgovoran dakle za zaduženje. Ako vi hoćete, ako vi imate, ja se slažem da nije dobro ulagati, kako sam imala prilike vidjeti da netko evo kupuje ono što mu je stvarno po mojoj procjeni, ali to nije moje da sudim, nešto što mu je jedan, neki luksuz. Ali, ono što je bitno, stanovi, kuće, pogotovo ovo na moru o čemu stalno brinemo i govorimo da je to važno zadržati u okviru Hrvatske, dakle da naši ljudi grade, kupuju. I zbog toga podržavam i neka, ako je to cilj naših ljudi da to kupe, neka se zadužuju u tom smislu.
Hvala lijepo. Replika, zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite uvažena kolegice.
Kažete kolegice da će se ovim zakonom smanjiti porezna evazija. Međutim, da li je tomu tako ako je prije nekoliko godine, što smatramo i danas vrijednim žaljenja, pa i ozbiljne zabrinutosti za izigravanje vjerovnika, a tu su i prije svega radnici i država. Dakle, ako je ukinut taj zaštitni mehanizam da vlasnik koji je doveo do bankrota odnosno ostao dužan i državi i radniku, dakle radnik nakon mukotrpnog suđenja, nakon što je dobio odluku da bi se naplatio od tog svog dužnika tj. te tvrtke, omogućili ste jednostavno da on, izigravajući tako potraživanja i radnika kažem i države, po onom projektu HITRO.HR registrira novu tvrtku. Naravno da treba ići na ruku i poslodavcima da što prije registriraju svoju tvrtku. Ali, to je najmanji uvijek bio problem, sama registracija. Na ovakav način mislim ako nemate to jedno opredjeljenje da se ponovno vratimo koliko-toliko, da ugradimo i taj zaštitni mehanizam, da je nemoguće ostati radniku i državi dužan, da takav poslodavac dalje može širiti takvo jedno negativno poslovanje i jedan negativni poslovni moral. Tome treba stati na kraj, pogotovo ukoliko se ima ozbiljna intencija da se radnik dakle i naplati, pa i temeljem ovakvog prijedloga zakona. Ali, jednako tako nemojmo smetnuti s uma da je nažalost sve veći broj ponovno ljudi, radnika koji rade a ne dobivaju nikakvu plaću.
Hvala. Odgovor na repliku, kolegica Majdenić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Pa ja se slažem da poslovni moral treba razvijati, ovdje u Hrvatskoj treba. Ima poslodavaca koji su stvarno pravi primjer, svaka čast i evo meni bi bilo drago i pozivam medije da ukazuju na te poslodavce. Neki dan smo imali prilike vidjeti jednu jako kvalitetnu emisiju gospodina Milića koji je evo predstavio jednu firmu iz Strizivojne, gdje se vidi jedan poduzetnički duh, gdje su radnici zadovoljni, malte ne cijela obitelj radi u tom poduzeću. Dakle, ja se slažem da mi ovdje iz Sabora također trebamo usmjeravati i razvijati da jednostavno ti poslodavci plate i da ti radnici dobiju svoju plaću. To je stvarno bitno i važno. Ono što ja također smatram, a to je da recimo neke godine tamo za vrijeme vašeg mandata, da nije trebalo ukidati Financijsku policiju. Zašto? Rekao mi je jedan kolega koji je išao u Slavoniju tamo i radio na moru, kaže u vrijeme turističke sezone oni ukinu Financijsku policiju. I onda se pitate zašto imate crno tržište. Molim lijepo. Sigurno, a ima tu još drugih stvari. Prema tome, u ono vrijeme, za vrijeme vašeg mandata niste trebali to činiti, jer su službe bile tako dobro organizirane i u vrijeme sezone kaže mi smo se pripremili, imali već raspored i oni kažu ukida se Financijska policija. I što očekujete onda? I sad treba ponovo jedan novi sustav razvijati. Ma.
Hvala lijepo. Na redu za raspravu je uvažena kolegica Milanka Opačić. Izvolite.
Ja ću reći na početku da mislim da ako će ovaj zakon pomoći jednom radniku da osigura kakve-takve uvjete, iako je doista teško govoriti da se za 2 tisuća kuna može ili 2 tisuće i 200 koliko će iznositi ta minimalna plaća, da se može pristojno živjeti. Mislim da ne može. Neka svatko u ovoj dvorani to proba pa će vidjeti kako je sa tim novcima preživljavati sam, a kamoli još ako imate i djecu. Ali, evo ako će bilo što riješiti ovaj zakon, onda je to nešto što se može podržati. Međutim, s punim pravo možemo svi ovdje sumnjati da će se ovaj zakon provoditi. Prvo, zbog toga što je teško vjerovati npr. Vladi koja evo po drugi puta već, ovo je drugi zakon u zadnjih mjesec dana koji dolazi iz Vlade, a koji diskriminira jednu skupinu građana, u ovom slučaju dakle radnike tekstila, kože i obuće. Teško je vjerovati Vladi da je spremna principijelno se ponašati i spriječiti diskriminaciju po bilo kojoj osnovi kada je npr. na Vladi donesen Zakon o minimalnoj plaći gdje diskriminirani su radnici koji rade u tekstilnoj industriji, a samo dvije minute iza toga Vlada je donijela Zakon o zabrani diskriminacije. E pa sad ta jedna neprincipijelnost, nedosljednost hrvatske Vlade sasvim sigurno odašilje jednu vrlo lošu poruku hrvatskim građanima i hrvatskim radnicima. Činjenica je isto tako da većina naših zakona se ne provodi. Ne provodi se. Ona ostaje mrtvo slovo na papiru. Mnogi zaštitni mehanizmi od Zakona o radu do mnogih drugih zakona su mehanizmi koji se ne provode u praksi. Neke stvari su strogo zabranjene kada su radnici u pitanju, ali radnici su na brisanom prostoru. Od trudnica koje dobivaju otkaz, ne bi smjele dobiti do mnogih drugih stvari koje se događaju dakle našim radnicima jer su oni potpuno nezaštićeni tako da je upitno da li će se dakle i ovaj zakon poštivati. To da se zakoni ne poštuju pokazuju vam npr. i podaci Državnog inspektorata. Naime, za 2006. godinu u obradu je ušlo dakle pred Prekršajnim sudovima 6 tisuća 150 prijava Državnog inspektorata, od toga je 3 tisuće 111 otišlo u zastaru. Dakle, pola, 50%, otišlo u zastaru. Pojela maca. Nikom ništa. Još ono što je gore, dakle nije izrečena niti jedna, dakle niti jedna oduzimanje prekršajima nezakonito stečene imovinske koristi. Gdje je efikasnost sustava, tko sutra garantira da će se ovaj Zakon o minimalnoj plaći provoditi i da će država imati efikasan mehanizam za sve one poslodavce koji neće isplaćivati minimalnu plaću? Nigdje. Dosadašnja praksa pokazuje nema mehanizma. U 2007. godini stanje je još gore. Prekršajni sudovi su uzeli u razmatranje 5 tisuća 700 slučajeva kršenja radničkih prava, od toga 3 tisuće 603 su otišla u zastaru. Još veći postotak. Dakle, dok se ne uspostavi sustav koji će u ovoj zemlji osigurati da se provode zakoni, mi možemo donositi ovakve zakone ali oni mogu ponovno ostati samo zapisani u "Narodnim novinama" i ništa više od toga. Što se tiče tekstilne industrije tu bih htjela reći da ova odredba po kojoj dakle za tekstilnu, drvno-prerađivačku i kožarsko-obućarsku industriju se ne primjenjuje minimalna plaća, dakle oni su ljudi druge kategorije kada je dakle bila odluka države u pitanju oko minimalne plaće ali oni su i inače ljudi druge kategorije jer nažalost imaju 50% niže plaće u odnosu na ostale dakle industrijske grane i tako rade u vrlo teškim uvjetima sa dakle mnogobrojnim kršenjima prava i sada dakle dodatno još država kaže da moraju biti diskriminirani u odnosu na minimalnu plaću. Ali očigledno će se taj problem vrlo brzo riješiti jer u ovoj državi pitanje je koliko ćemo za godinu ili dvije imati više ljudi koji će raditi u tekstilnoj industriji. Nešto je ovdje bila rekla kolegica Sobol o obećanjima bivšeg ministra Vukelića koji je ovdje govorio o strategiji za tekstilnu industriju o tome kako će država pomoći. Nažalost, sve to skupa je bila naprosto laž, neistina, sve je bilo samo čini mi se u funkciju dobivanja izbora. Ja ću tako na primjer vas podsjetiti na sve ono što je ministar Vukelić rekao oko pamučne industrije u Dugoj Resi gdje je trenutno 350 ljudi još uvijek nekako preživljava u toj pamučnoj industriji, ali po onome što se vidi zbog neaktivnosti Vlade od 1.7. će svih 350 na Zavod za zapošljavanje. Uputili smo pismo Ministarstvu financija, pitali smo hoće li otpisati dugove pamučnoj, kažu neće ali se nikad neće naplatiti. Dakle, to je sustavna politika Vlade da se pamučna industrija u Dugoj Resi očigledno uništi, da netko dobije dobre prostore u centru Duge Rese a da 350 radnika koje nikada više neće dobiti posao, nikad više jer je to specifična radna snaga, ženska radna snaga i nema te poduzetničke zone u Dugoj Resi koja će zaposliti 350 radnica. Naprosto je nema. Prema tome, to su ljudi koji će ostati trajno na Zavodu za zapošljavanje. Dakle, šest puta se bezuspješno prodavala pamučna, svaki puta ima sve nižu cijenu. Doći ćemo do toga da ćemo je najvjerojatnije prodati za jednu kunu. Pet godina u stečaju a najveći vjerovnici su Ministarstvo financija i Karlovačka banka. Malo prije sam rekla, Ministarstvu financija ne pada pamet, imamo dakle pisani dokaz da neće otpisati nikakve dugove, nema nikakvih dogovora, razgovora. Dakle, pamučna industrija je prepuštena na milost i nemilost, odumire tako evo već šestu godinu i po najavama 1.7. će definitivno i umrijeti unatoč svim najavama ministra Vukelića da će se naći rješenje za pamučnu, da će se spasiti pamučna, da će radnici dakle ostati na radnim mjestima. Kako sada stvari stoje od tog spasa za pamučnu nema ništa. To je još jedna jedina i zadnja predionica u Hrvatskoj koja očigledno nama ne treba iako je ministar ovdje govorio da je tekstilna industrija jedna od naših strateških gospodarskih grana. Nama svakodnevni život pokazuje da to naprosto nije tako i dok su bili izbori, dok smo u predizbornoj kampanji govorili ministar je imao obećanja, imao je rješenja nakon izbora više nitko u ovoj Vladi niti ne spominje pamučnu industriju u Dugoj Resi kao niti neke druge tekstilne industrije koje su u velikim problemima. Eto, na kraju još jedanput ću samo zaključiti da svaki zakon kažem koji će barem neki pomak napraviti kada je u pitanju zaštita radnika i njihove egzistencije je dobro došao i dobit će moju potporu i potporu kluba SDP-a ali trebat će učiniti puno više od donošenja zakona, trebat će izgraditi mehanizme a tu naprosto ništa ne činimo. Svi oni koji bi trebali raditi na provedbi zakona ne rade svoj posao i naprosto radnici ostaju potpuno nezaštićeni pa je pitanje hoće li se i ovaj zakon onda provesti i hoćemo li osigurati minimum zarade radnicima koji pošteno odrade svoj posao. Hvala lijepa.
Hvala lijepo. Imamo jednu prijavu za repliku. Uvaženi kolega Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa, gospodine potpredsjedniče. Kolegica Opačić je dobro ukazala na dvije zablude koje su u ovoj raspravi danas prisutne. Prva i opasna zabluda je koju smo čuli da prava radnika upisana u kolektivni ugovor imaju manju vrijednost od prava radnika iz zakona što je strašno opasna poruka koja se šalje jer to znači da se želi reći da oni kolektivni ugovor i pravo na minimalnu plaću iz kolektivnog ugovora '98. se nije poštivala zato što prava kolektivnog ugovora vrijede manje nego iz zakona. I druga zabluda, da ovaj zakon jamči redovitu isplatu minimalne plaće. Ovaj zakon radnicima ne jamči redovitu isplatu minimalne plaće nego radi samo dvije stvari. Utvrđuje njenu visinu i eventualno sankciju ako to netko ne napravi a potraživanje te minimalne plaće ako je netko ne dobije na strani je radnika ili eventualno sindikata sudbenim putem, i nikako drugačije. Dakle, ovaj zakon a to je bitno da ljudi razumiju ne jamči ni jednom radniku u Hrvatskoj da će svaki mjesec redovito dobiti najmanje tu plaću koja je u zakonu propisana. Po pravu ostvarenja, po putu i mehanizmu kako radnik može doći do te minimalne plaće nema nikakve razlike bila ona upisana u zakon ili kolektivni ugovor o minimalnoj plaći ili bilo koji drugi kolektivni ugovor. Ljudi nas gledaju, slušaju, mediji prenose i svaka kriva poruka koja u tom smislu bi otišla u hrvatsku javnost naprosto nije dobra jer to znači da kolektivni ugovori ne bi ni trebali. Ako dakle prava iz kolektivnog ugovora vrijede manje no u zakonu onda ajmo sve regulirati zakonom. A to je zapravo najgore što se može desiti, da nastojimo kao što iz ovog obrazloženja piše da Vlada razmatra mogućnost sa sindikatima a očito na njihov prijedlog ponovno dovršenje općeg kolektivnog ugovora što bi po meni bio veliki korak unazad u smislu posebice sektorskog kolektivnog pregovaranja. Hvala.
Hvala kolegi Lesaru. Odgovor na repliku kolegica Opačić. Izvolite.
Kolega Lesar, vi ste na neki način još dodatno potvrdili ono što sam ja u svojoj raspravi govorila a to je da nažalost ono što se zapiše u zakonima praksa pokazuje da se ne provodi, da nije zaživjelo u praksi. I još jedan put dakle činjenica. Ovaj zakon postavlja neke kriterije ali nažalost nemamo mehanizme u kojima ćemo osigurati da radnici će dobiti i ovu minimalnu plaću. . / . I dalje će se događati I dalje će se događati da neodgovorni poslodavci koji iskorištavaju radnike, koji zarađuju dakle, određeni profit na njihovoj, da tako kažem narodski, na njihovoj koži da će ostati netaknuti, nedirnuti, jer dosadašnja praksa, ja sam ovdje iznijela pokazatelje državnog inspektorata, službene pokazatelje, polovica svih prijava odlazi u zastaru. Onaj drugi dio nažalost izriču se najmanje moguće kazne financijske, dakle, ne najveće nego najmanje i ja vas pitam onda tko će u ovoj državi poštivati zakon, nitko kada nema sankcija za nepoštivanje zakona. Ali s druge strane kada radnik ostane, isto tako bez svojih prava onda po 10 godina čeka da mu hrvatsko pravosuđe da mišljenje o tome jesu li njegova prava zakinuta ili nisu. A u tom periodu neka živi od zraka.
Hvala kolegici Opačić. Slijedi pojedinačna rasprava uvažene kolegice zastupnice Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Hvala poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovana državna tajnice, kolegice i kolege. Prijedlog zakona o minimalnoj plaći sa Konačnim prijedlogom zakona uz ovu opasku kako je također diskriminacijski u odnosu na radnike, a prije svega radnice, jer su one te koje su najčešće zaposlene u tekstilnoj industriji jeste za prihvatiti. Međutim, i ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći jeste samo deklaracija. Zašto? Zato što nema efikasnog načina da radnik koji je radio dobije svoju plaću. Mi smo svjedoci da ljudi rade, nažalost taj trend je ponovo u porastu, iako je od 2000. bio zaustavljen, ponovo je u Hrvatskoj moguće raditi a ne dobivati plaću. Zašto se to događa? Zato što je to moguće da se događa. Zato ovdje danas, ovdje treba biti rasprava o braći Ladini koji ne isplaćuje radnice i ne pada mu napamet da ih plati. I nikome ništa, vlast kaže, ne bi se htjeli miješati u privatni sektor. Nije to privatni sektor, kada radnik ne dobije plaću a radio je. To je društveni problem, to je naš zajednički problem. On krši od Ustava do zadnjeg zakona. Nije to njegova privatna sfera. Jer taj isti radnik kada bi uzeo jedan končić kod braće Ladini odgovarao bi. Onda to ne bi više bila privatna stvar gospodina braće Ladini i radnice nego bi cijeli mehanizam državni obrušio se na toga radnika. Pa možemo postaviti pitanje kako to je država efikasna i snažna kada se treba obrušiti na malog čovjeka, na pojedinca, a nemoćna je kada se radi o braći Ladini i mnogim sličnima. Ali mi vidimo da sustav ne funkcionira. Norme koje su postavljene, ne funkcioniraju. Ali zašto mi gospodo ovdje uporno odbijamo nesankcionirati takvo ponašanje i uzdignuti ga na rang takve društvene opasnosti koje zavrjeđuje mjesto u našem kaznenom zakonodavstvu. U našem kaznenom zakonodavstvu zabranjeno je klonirati čovjeka, dakle, nešto što nije moguće napraviti u Hrvatskoj. Ali ne isplatiti plaću radniku mi to kažemo to je privatna stvar poslodavca i radnika. Vrlo interesantno. A onda taj radnik koji nije dobio plaću i njegova obitelj, on postaje socijalni slučaj. Pa više nemamo razlike između socijalnog slučaja i onoga koji radi jer to je naša pozicija i vrednovanje, mjesto koju ima rad u našem društvu. Svaka čast kapitalu, ali to su mrtvi strojevi, mrtve dionice i papir bez rada koji stvara novu vrijednost. Pa ajmo zaštiti taj rad. Time štitimo sebe. Pa koji je danas u Hrvatskoj preći nacionalni interes nego zaštiti rad? Hoće li nam ga zaštiti Europska unija. Koga Angela Merkel štiti u Europskoj uniji? Pa njemačkog radnika, njemačkog poslodavca. Pa nećemo čekati da Europska unija zaštiti hrvatskog radnik, ona ima mnogobrojne primjedbe na naš rad i naše zakonodavstvo, ali nikada nije progovorila o hrvatskom radniku. Pa briga nju za to. Njima je interesantno da otvorimo mi tržište kapitala da njihovi proizvodi dođu ovdje. Kako ćemo mi zaštiti našeg radnika, to je naša briga, to je naša odgovornost. I dok god je moguće u Hrvatskoj da radnik radi i da ne dobije za to plaću i sve one dodatke i prekovremene i sva ostala prava dotle će ovo biti samo proklamacije i deklaracije. Ponavljam, neisplata plaća radniku bi trebala biti takva i očekivati takvu društvenu osudu jer to je najveći, najveći grijeh koji vapi gotovo u nebo. Ono osiromašuje čovjeka, on ga degradira. U tri, četiri navrata klub SDP-a je predlagao zakon da je, da se sankcionira kao kazneno djelo neisplate plaća radniku, bili smo odbijeni. Biti će primjedba zašto to niste učinili kada ste bili na vlasti, učinili smo i to! Ali je ukinuto nakon toga. Također je ukinut zaštitni mehanizam da takav koji je prevario radnika jer ga nije platio, koji je godinama se parničio o čemu je govorila kolegica Opačić pred sudom, pa kada je došao sa svojom ovrhom da se naplate od poslodavca, a poslodavac lijepo ključ u bravu i nikome ne odgovara. Pa vlasnici Parlamata nisu odgovarali, odgovarali su za lažne bilance, iako su bili vlasnici, zatvorili su svoje poduzeće. Odgovarali su upravo zato što nisu isplatiti svoje vjerovnike. A tko je vjerovnik takvih koji likvidiraju svoje tvrtke a onda po modelu HITRO.HR ponovno registriraju svoju tvrtku. Pa moramo to eto isto to su dva najsnažnija mehanizma gdje možemo odmah djelovati ako ima ozbiljne volje da zaštitimo radnika, da zaštitimo rad, da mu damo novo vrednovanje. Dakle, neisplata plaće radniku kao kazneno djelo i zabrana formiranja novih tvrtki onih koji su ostali dužni radnicima. I to bi bila snažna poruka danas ove rasprave ne bi radnice Dalmatinke, ali i mnogih drugih za koje ne znamo koji su samo statistički broj koliko ih je radilo a nije dobilo plaće. Dakle, kada bi braći Ladini prijetio bajbuk onda bi on brže bolje našao novce da isplati radnice. Hvala lijepa.
Hvala. Imamo jednu repliku gospođa Gordana Sobol. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Kolegice slažući se sa vašom raspravom, željela bih samo dodatno pojačati i replicirati vam, vi ste u jednom času rekla da bi ovdje danas kod rasprave o Zakonu o minimalnoj plaći trebalo govoriti o braći Ladini. Ne govoriti o braći Ladini, mene u ovaj čas mene uopće ne zanima kako se oni zovu, jesu li Ladini, jel se zove Marko, Janko, Franko ili ne znam kako. Ja mislim da mi ovdje danas trebamo postavljati pitanje da li je itko od nadležnih institucija, itko od strane Vlade ikada prema tim našim stranim ulagačima koji dolaze ovdje postavio pitanje društvene odgovornosti. Koliko njih, koliko njih uopće unosi nova znanja i tehnologije? Koliko ja znam pogotovo kada je u pitanju ova industrija tekstilna, obućarska, kožarska i tako dalje radi se u biti o doradama. Dakle s jedne strane to pitanje nitko ne postavlja, nitko ne otvara to pitanje. A s druge strane slažem se dozvoljava se na svaki način ja ću se, ja ću se usuditi reći izrabljivanje radnika pogotovo kad govorimo o tekstilnoj industriji, kožarskoj i obućarskoj. Samo da krenem od toga o normama koje im se postavljaju, o smjenskom radu i načinu na koji one tamo gube zdravlje i fizičko i psihičko. A i o tome koliko se dozvoljava da se u pojedinim firmama provodi, ja to zovem onako kako se zove, strateški planirani mobing. «Dalmatinka nova» je primjer toga strateškog mobinga pa do kad tko izdrži. Ove radnice još uvijek izdržavaju. Ja se samo pitam do kada.
Hvala. Odgovor gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Slažem se gospođo Sobol da bi ove korporacije, da bi vlasnici trebali preuzeti društvenu odgovornost. Ali oni sami po sebi je neće preuzeti ukoliko ne budu na to prisiljeni, a to je uloga države. Država ne može nijemo promatrati i sudjelovati u drami hrvatskog radnika, a navlastito hrvatskih radnica. I slažem se kolegice Sobol da su one, te radnice a jednako tako i one koje su zaposlene u mnogim trgovačkim lancima jednostavno roblje 21. stoljeća.
Hvala lijepa. Na redu je gospođa zastupnica Biserka Vranić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Vidite da je problem najniže ili minimalne plaće nešto što nas sve zajedno muči, a da je to tako govori činjenica da najmanje razgovaramo o Zakonu o minimalnoj plaći a najviše o određenim pravima, o radu sindikata, o radu poslodavaca i o utjecaju države na tu problematiku. Naime od 1990. godine uvijek smo imali nekakve razloge za i protiv i čekali da se neke stvari promijene, da se nešto riješi, da nešto dođe na svoje pa da mi konačno počnemo razmišljati kao pravi Europljani. Imali smo rast ajde u tom periodu, normalno nismo mogli puno učiniti međutim 1998. godine donijeli smo tzv. pojam najniže plaće koja je ostala punih 10 godina. Iako je i tada kada se donijela ta najniža plaća odnosno Odluka o najnižoj plaći bilo rečeno da je i to privremeno stanje i da će se kada se stvore opet neki uvjeti to promijeniti na bolje. Nažalost i ova, za ovaj Zakon o minimalnoj plaći bio bi doslovce kako bih rekla solidan onoga časa kada bi se zapravo uvažavala činjenica da je minimalna plaća nešto što se množi sa koeficijentima i određuje se znači po pitanju složenosti. Također po pitanju dodataka na plaću, po različitim osnovama. Znači stažu, uvjetima rada, noćnog rada i slično. Međutim u praksi se zapravo događa to da sustav mirovinskog osiguranja i država na neki način štite sami sebe jer ispod te osnovice ajde uzmimo osnovicu 2 tisuće 747 kuna neće se moći radnici prijaviti na mirovinsko osiguranje. Zapravo poanta je u tome da radnik neće dobiti nikakve dodatke na ovo nego će se još na kraju budući se radi o brutu, a kad se uzme činjenica u obzir da je to bruto onda je to daleko manji neto nego o kojem mi pričamo. I ti, sigurno da onih 7,6% radnika koji navodno ne, primaju manju plaću od ove osnovice taj broj je daleko veći i mislim da će se taj problem i takav način obraćanja teško iskorijeniti u ovoj zemlji. Većina poslodavaca pogotovo ako su branša privatna, zatim nekakva građevinska, poljoprivredna, tekstilna, kožarska i neka druga industrija doslovce to shvaća na način da je ovo dovoljno i da ako ispuni ovaj uvjet kao što i jest on je ispunio i obavio sve što mora po zakonu. Mi se vrlo često pozivamo na Ustav i citiramo članak 55. i 56. međutim vidimo da i sami mi u ovom Domu nismo u mogućnosti osigurati siguran i dostojanstven čovjek, život svakom čovjeku u ovoj državi. Mi smo itekako kao saborski zastupnici odgovorni za stanje ljudskih pa tako i sindikalnih prava i radničkih i prava poslodavaca i svih onih koji na bilo koji način doprinose, doprinesu razvoju ove zemlje i mislim da bi tu trebali zaista učiniti svekolike napore da se u Hrvatskoj radnik i poslodavac osjećaju sigurno i da se zna točno tko ima koje obaveze i prava. Ovako ćemo dobiti to da će jedan veliki dio ljudi koji nije zaposlen u državnim, javnim ili sličnim institucijama a radi u privatnom sektoru on će zapravo biti manje vrijedan, radnik koji će čekati da se eventualno poslodavac ili netko smiluje da mu nešto uplati a što se tiče inspekcija o tome smo već razgovarali. Ako ih zovete a imamo dobra iskustva i mi sindikalci u Saboru, kad ih zovete nemaju auto, pa nema ih dovoljno, pa nisu kompjutorizirani. Pa na kraju krajeva koriste uglavnom sustav telefona pa poslodavca kao malo obavijeste da on nešto popravi međutim kaznene odredbe se u praksi i u toj određenoj tvrtki ne primjenjuju. To se radi i kod prekovremenog rada i kod neisplate plaće i kod neizdavanja radne knjižice radnicima koji na neki način završavaju posao i to će tako i ostati jer zapravo nismo stvorili nikakve mehanizme da to rješavamo čim prije. Posebno me smeta činjenica da smo mi unatoč tome što se pozivamo na Ustav još uvijek i država i ovaj Sabor će imati petlje da kaže da radnici u tekstilnoj, drvoprerađivačkoj i kožarskoj odnosno kožarsko-obućarskoj industriji ne mogu imati više. Znači oni imaju ili ispod ovog zakonskog minimuma i unatoč tome što kršimo članak 55. Ustava Republike Hrvatske. Moram reći da iz županije iz koje dolazim, to je Karlovačka, više se ne sjećam koja je tvrtka u kožarskoj industriji uopće opstala i koja ima šanse da preživi, a iako tu jedan veliki dio radnika uopće ne prima plaću oni ionako ne pridonose tome da danas sutra možemo očekivati revitalizaciju, obnovu ili spašavanje tih tvrtki o kojima je riječ. Znači ne govorim o nikakvoj strategiji. Nema strategije. Zapravo državna strategija je ta da se čeka da to potpuno propadne i onda neće biti potrebe izrade strategije niti plaćanja bilo kakvih drugih dokumenata jer da je to bila namjera onda bi se u ovih 18 godina to u svakom slučaju moglo i probalo barem učiniti. Ono što je meni vrlo interesantno, što mislim da smo u zaostatku za Europskom unijom a to je uređenje pitanja minimalnih plaća po stručnim spremama. Naime, ako se kandidirate za bilo koji projekat Europske unije vi morate tamo predočiti troškove rada na nekom sustavu i Europska unija do sada nikada nije pokazala da nju nešto interesira oko naših minimalnih ili nekakvih najnižih ili osnovnih plaća. Europska unija traži da se za svaku stručnu spremu precizira točan iznos sata rada te stručne spreme – konobar, radnik u komunalnom poduzeću, radnik na dizalici ili negdje drugdje i mi imamo zapravo veliki problem kako Europi objasniti da mi to nemamo, jer da mi imamo sustav recimo do sada najniže plaće, a od sada minimalne plaće. Mislim da u tom pogledu moramo zaista učiniti sve da to čim prije učinimo, jer će i hrvatsko zakonodavstvo, prije svega radno i ono ostalo se morati prilagoditi na činjenicu da radnici više neće morati raditi možda 8 sati. Možda će raditi 10 ili će raditi 5 sati, a za to će morati osiguranu i točnu satnicu koliko u tom periodu mogu zaraditi. Također bih napomenula i situaciju koja je vrlo loša, a to je nikakav dogovor ili vrlo loš dogovor između sindikatima, a da je tu dosta problema govori i veliki broj sindikalnih središnjica, a isto tako komunikacija sa Udrugom poslodavaca je takova da pokazuje da nema volje niti želje da se to konkretnije i urednije uredi u ovoj državi. Naime, uvijek se pozivamo na zemlje koje imaju visoku pokrivenost radnika i poslodavaca kolektivnim ugovorom, a mi na tom polju ne činimo puno i zapravo državi jednim dijelom to odgovara. “Zavladaj pa vladaj“ već je odavna maksima koju koriste mnogi. Prema tome, a da bi se nešto moglo tu korisno učiniti potrebne su barem dvije strane i za svađu i za dogovor. Mi bismo i kao saborski zastupnici morali apelirati i na sindikate i na poslodavce da će ova zemlja ići naprijed onoga časa kad oni sklope određeni konsenzus i dogovor jer su najodgovorniji za stanje socijalno i stanje ljudskih prava u našoj zemlji. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Dame i gospodo zastupnici, najavio sam jutros da bi bilo moguće glasovati o raspravljenim točkama i zaključenim točkama dnevnog reda oko 13,30. Međutim, ovdje još ima 13 prijavljenih. To znači jedno dva, dva i pol sata rasprave. U tom slučaju bi trebala biti pauza, jer ne možete sad očekivati da netko do 4 sata sjedi, a da nije bila pauza. Ne znam što da činimo? Ili da odgodimo ovu raspravu za utorak ili da završimo s raspravom. Onda očekujemo da bi Sabor mogao završiti oko 5 sati. Ovako, dakle predlažem da idemo sa glasovanjem o točkama koje smo završili. Zašto to kažem? Zato što je tridesetog zadnji dan ovog zasjedanja i da će biti dosta tih točaka dnevnog reda, a imamo i, da tako kažem, dio svečane sjednice u petak taj dan kada je tridesetog, dan je Sabora i spomendan Sabora, pa da ne bi nam se nakupilo toga dosta i da cijelu tu stvar ne zakompliciramo u petak predlažem da barem danas ovo što smo raspravili da glasujemo, pa ćemo onda vidjet dalje kako će, kako je moguće ići. Je li? Evo. Molio bih zastupnice i zastupnike da se uključe. Imamo valjda svi ključiće da vidimo kvorum. Molim kolegice i kolege uključimo se da vidimo kvorum. Niko uključi se. Željana također. Ako vidimo i na drugom opomenut ćemo i druge. Evo imamo 90, dakle imamo kvorum i možemo početi. Dobro jutro svima! Dame i gospodo zastupnici nastavljamo sa sjednicom i točkom dnevnog reda koju smo u petak prekinuli o Prijedlogu zakona o minimalnoj plaći. Prvi na redu je gospodin zastupnik Dragan Kovačević. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče, poštovani predstavnici Vlade, uvaženi kolege zastupnici. Naime, ovaj zakon ima višestruko značenje za cjelokupni gospodarski i socijalni sustav Republike Hrvatske. Prvo, minimalna plaća postaje zakonska obveza. Drugo, ovim zakonom osigurava se kontinuirani rast minimalnih plaća koji je vezan za bruto društveni proizvod. Treće, ovo je značajan doprinos i smanjenju rada na crno što je sigurno jedan od velikih problema hrvatskoga gospodarstva. I također, ovim zakonom dugoročno gledano stvaramo osnovicu za obračun većih mirovina. Sigurno da je jedna od najvećih vrijednosti ovoga zakona činjenica da su socijalni partneri, dakle i poslodavci i predstavnici sindikata zajedno sa Vladom postigli suglasje i dogovor oko ovako važne teme. Ovim zakonom mi slijedimo najbolja iskustva iz Europske unije. Dakle, više od 2/3 zemalja koje su problem minimalnih plaća uredile zakonom. I isto tako treba vjerovati da ćemo u skoroj budućnosti uspjeti nadmašiti i onaj zadani prosjek Europske unije vezano za minimalnu plaću. Treba čestitati Vladi Republike Hrvatske koja je kao koordinator ovog procesa pregovaranja odigrala ključnu ulogu i zajedno sa socijalnim partnerima uspješno privela posao kraju. Također socijalni partneri i sindikati i poslodavci pokazali su visoku razinu zrelosti i uvjeren sam učinili najbolje ono što se moglo u ovom gospodarskom trenutku. Naime, vrijeme koje je pred nama i aktualne krize stavljaju pred naše poslodavce velika iskušenja i izazove, prije svega energetska kriza. Dakle, u našem makroekonomskom okružju cijena sirove nafte u zadnjih godinu dana narasla je za preko 100%. Isto tako, tu su velika poskupljenja hrane koja ne treba gledati jednokratno u kontekstu prošlogodišnje suše. Hrana postaje globalni problem, prehrana svjetskog stanovništva i sigurno da je to tema kojom će se baviti i vlade i politike u slijedećem razdoblju. Isto tako, tu su financijske krize koje su se iz Sjedinjenih Američkih Država prenijele i u Europsku uniju i u naše okružje i sigurno je da će one utjecati i na cijenu novca, cijenu kapitala, visinu kamata. Prema tome, sve su to makroekonomski parametri u našem okružju koji će utjecati i na razinu investicija i na kupovnu moć stanovništva, ali i na gospodarski rast. I tu Hrvatska nije izolirana. Tu smo dio globalnoga tržišta i jasno je da će naši gospodarstvenici, naši poslodavci morati uložiti puno napora kako bi kroz racionalizaciju inputa, kroz tehnološki razvoj, kroz kvalitetniji proizvod znači očuvali konkurentnost prije svega na zahtjevnim tržištima Europske unije. Kada već govorimo o okružju tada treba spomenuti i podatke vezane za minimalnu plaću u zemljama Europske unije koje su kao i Hrvatska prošle tranziciju, ali ne i rat. Prema EUROSTAT-u minimalne plaće u 27 članica Europske unije od čega je u njih 20 zakonom zajamčena minimalna plaća kretale su se u siječnju ove godine u rasponu od 92 eura u Bugarskoj do 1570 eura mjesečno u Luxembourgu. I ako uzmemo da će hrvatski minimalac od 1. srpnja ove godine biti 379 eura on je veći nego u 9 zemalja Europske unije, pa tako u Bugarskoj 92 eura, u Rumunjskoj 114 eura, u Latviji 172 eura, u Litvi 174 eura, u Slovačkoj 217 eura, u Estoniji 230 eura, u Poljskoj 246 eura, u Mađarskoj 257 eura. Prema tome, sa naših početnih 379 eura od 1. srpnja ove godine bolji smo, odnosno jači nego 9 zemalja Europske unije. No, treba reći isto tako da minimalne plaće u iznosu od 2747 kuna bruto, ako ih usporedimo s troškovima života s potrošačkom košarom koja za jednu četveročlanu obitelj prelazi i 1000 eura nećemo sigurno preko noći i na ovaj način riješiti problem kupovne moći i standarda zaposlenika koji primaju i rade za minimalac. Dakle, njih negdje oko 115000. Problem plaća dugoročno neće riješiti ovaj zakon. Ovaj zakon je samo snažan iskorak i veliki uspjeh socijalnih partnera i hrvatske Vlade u zaštiti prava radnika. Problem plaća treba prije svega riješiti rast gospodarstva i brža provedba strukturnih reformi i to posebice u ovim industrijski intenzivnim djelatnostima kao što su drvno prerađivačka, kao što je tekstilna i kao što je kožarsko-obućarska. Samo ubrzani gospodarski rast može trajno riješiti problem plaća i zato je dobro da su minimalci prema ovom zakonu vezani uz rast bruto društvenog proizvoda. Gospodarski rast treba riješiti i onaj drugi važan problem, a to je problem nezaposlenosti. S obzirom da je ovogodišnji broj nezaposlenosti ako promatramo travanj prošle godine i travanj ove godine broj nezaposlenih je smanjen za 11,9% što su podaci koji ohrabruju i vjerujemo da će hrvatska Vlada u ovom mandatu doseći onu planiranu stopu nezaposlenosti od 7%. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Krešimir Gulić. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, poštovana državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Evo ja bih se sa nekoliko riječi obratio vezano uz evo donošenje i Prijedlog zakona o minimalnoj plaći. Evo kao što znamo u Republici Hrvatskoj za razliku od većine europskih, zemalja Europske unije zakonom nije uređeno pitanje minimalne plaće već se u praksi koristi pojam najniže plaće. Kolektivnim ugovorom o visini najniže plaće iz '98. godine na određeno vrijeme zaključci Vlade Republike Hrvatske, udruge poslodavaca, obrtnika, malih i srednjih poduzetnika, kredno šteditnih zadruga, stranih predstavništava, savezi samostalnih sindikata i matice hrvatskih sindikata i javnih službi. Utvrđeno je da visina najniže plaće, znači bruto ne može bit niža od najniže osnovice za obračunavanje i plaćanje doprinosa za mirovinsko i invalidsko osiguranje utvrđene određenim propisima. Udio najniže plaće u prosječnoj plaći u Republici Hrvatskoj trenutačno iznosi 35%. Ovim prijedlogom to će biti 39% plaće 2007. godine. Bilo je tu rečeno u prethodnim raspravama da neke države Europske unije, na primjer Irska imaju i 50%, mislim da se ne možemo uspoređivati s njima jer znamo da smo imali na žalost rat i da je, evo više od polovice naše države bilo okupirana i ratno stradala pa ja mislim da nije realno očekivati da imamo i takav odnos kakav ima trenutno Irska. Međutim, činjenica da u sadašnjem trenutku nije zadovoljavajuća pokrivenost poslodavaca i radnika u granama i djelatnostima kolektivnim ugovorom, što upućuje na zaključak da jedan broj zaposlenih nije obuhvaćen regulativnom najnižom plaćom. Koja pitanja će se urediti ovim zakonom? Zakonom se određuje iznos minimalne plaće kao i način usklađivanja minimalne plaće, provedba nadzora nad primjenom odredbe zakona te sankcije za neisplatu minimalnih plaća radnicima. Imajući u vidu da postojeće industrijske grane koje ne bi mogle izdržati određenu visinu minimalne plaće, tj. obzirom na problematičnost stalne i pojedinim radom na intenzivnim industrijskim granama. Prije svega, tu govorimo o tekstilnoj, drvno prerađivačkoj i kožnoj obućarskoj industriji za te će se industrijske grade udio minimalne plaće u određenom vremenskom razdoblju moći i povećati slijedećim koeficijentima, znači koji bi išli svake godine u prvoj godini 0,94, u drugoj 0,96 i u trećoj 0,97 te u četvrtoj godini bi to bilo 0,98. Znamo da su te grane na neki način u dosta lošoj poziciji, ali isto tako znamo da je Vlada već osiguravala i osigurava značajna financijska sredstva i iz potpore iz proračuna i prema informacijama koje imamo, mislim da će te potpore biti sigurno i veće nego su bile do sada. Ono što je važno reći da na radnom tripartitnom sastanku održanog 7. svibnja 2008. godine predsjednici Vlade Republike Hrvatske, hrvatske udruge poslodavaca i 6 sindikalnih središnjica postigle su konsenzus u vezi prethodno navedenih bitnih pitanja, sadržaja Zakona o minimalnoj plaći. I ono što je bitno reći da sve to što je dogovoreni je, evo i pretočeno u ovaj normativni sadržaj zakona i mislim da je to isto jako bitno. Koje pozitivne posljedice proizlaze iz donošenja Zakona o minimalnoj plaći? Evo, nedostatak određenog reguliranje minimalne plaće u Republici Hrvatskoj kao i sadašnji iznos minimalne plaće u značajnoj mjeri ugrožava egzistenciju jednog dijela zaposlenih članova i njihovih obitelji te utječe na poreznu evaziju i pojavu rada na crno. Mislim da će se sigurno u veliko smanjiti upravo i taj rad na crno, pogotovo jer, evo uvodimo i porezni broj, tj. osobni identifikacijski broj. Mislim da na taj način će se spriječiti i upravo i taj problem. Donošenje Zakona o minimalnog plaći, minimalna plaća od 1. srpnja 2008. godine biti će na razini 39% prosječne plaće iz 2007. tako da minimalna u odnosu najniža plaća sa dosadašnje 2 tisuće 441 kuna bruto iznosila bi 2 tisuće 747 kuna, odnosno oko 300 kuna po radniku. Što će se još postići ovim zakonom? Zakonom o minimalnoj plaći osigurat će se odgovarajuća zaštita radnika, poboljšati socijalni položaj radnika te omogućiti ravnopravni uvjeti poslovanja svih poslovnih subjekata. Isto tako, dobrim je ocjenjeno i rješenje kojim se utvrđuje nadzor nad primjenom Zakona o minimalnoj plaći jer je upozoreno na praksu u kojima ima slučajeva da poslodavci poštuju zakon glede isplate plaće, ali pritom izbjegavaju uplaćivati doprinose na plaću te je zatraženo provođenje i stroge kontrole primjene ovoga zakona. Evo, ovim će se zakonom poboljšati i socijalni položaj radnika koji imaju najnižu plaću, a ukupno zaposleni sudjeluju i u tome u 7,6% ili, evo oko negdje 115 tisuća. Zbog svega prije navedenog, evo podržati ću donošenje ovoga zakona. Hvala.
Hvala. Na redu je gospodin zastupnik Goran Marić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče, poštovana gospođo državna tajnice, cijenjeni kolegice i kolege. Zbog iznimne važnosti ovog Prijedloga zakona o minimalnim plaćama, nekoliko bih uvodnih rečenica o gospodarstvu i ekonomiji kazao. Iako ekonomija pokriva sve vrste tema, ona je ubiti posvećena razumijevanju kako društvo alocira svoje oskudne resurse da bi proizvelo vrijedne robe i raspodijelila ih među različitim ljudima. Postoji više teorija o svrsi postojanja gospodarske djelatnosti, a ističu se dvije krajnosti, ona koja favorizira državu i ona koja favorizira pojedince. Osobno smatra da bi svrha gospodarske aktivnosti trebala biti uporaba svih prirodnih resursa i materijalnih i ljudskih na način da je u funkciji općeg dobra i na dobrobit svih ljudi zadovoljavajući time potrebe svakog čovjeka i društva. Kako se određujemo prema tome pitanju, tako se određujemo prema svim ostalim pitanjima društvenog života. Poznato je da su poduzetništvo i tržišna sloboda temelj razvoja svakog gospodarstva, o čemu govori članak 49. Ustava Republike Hrvatske. Bez obzira što uvijek prosječan vojnik misli drukčije nego prosječan profesor, što uvijek prosječan odvjetnik misli drukčije nego prosječan liječnik, ili što prosječan poduzetnik misli drukčije nego prosječan zaposlenik, nesporno je da su čovjek i njegov rad najvažniji čimbenik i poduzetništva i gospodarske aktivnosti u cjelini. Stoga je lako zaključiti da je gospodarstvo u izravnoj korelaciji s učinkovitošću poduzetništva, a učinkovitost poduzetništva u izravnoj ovisnosti od učinkovitosti svakog zaposlenika. Na razinu učinkovitosti zaposlenika, osim njegovih sposobnosti ponajviše utječe motivacija. Poznate su mnoge tehnike motivacijske od uvjeta rada organizacijske klime, participacije u odlučivanju, međutim jedna od najvažnijih motivacijskih tehnika je visina naknade za rad, odnosno iznos plaće. Točno je da bez smanjenja troškova nema organizacijske učinkovitosti, ali je i točno da bez odgovarajuće naknade za rad nema niti odgovarajuće učinkovitosti zaposlenika. I uvijek bi trebalo imati na umu da naknada za rad treba odgovarati imputu, odnosno naporu uloženom u rad, iskustvu, odgovornosti, vještinama, obrazovanju zaposlenih i mnogim drugim čimbenicima koje zaposlenik upotrebljava u svom radu. Isto tako je točno da poduzetništvo sa sobom nosi iznimno veliku odgovornost. Odgovornost za tehnološki proces, odgovornost prema poslovnim partnerima, odgovornost za sredstva za rad, za imovinu tvrtke, odgovornost za zaposlenike, ali i društvenu i socijalnu odgovornost. Imajući u vidu na tisuće plaća kojima zaposlenici nisu u mogućnosti zadovoljiti niti minimum potreba za nužne uvjete života i imajući u vidu da neki poslodavci čak minimalizirane naknade zaposlenicima ne isplaćuju, očito je da u nekim segmentima poduzetništva i poduzetničke filozofije je smanjena razina prisutnosti normativne ekonomije, a to je ona ekonomija koja uključuje etičke propise i sudove o vrijednostima. Stoga pozdravljam Prijedlog zakona o minimalnoj plaći koji će od 1. srpnja ove godine minimalna plaća biti na razini 39% prosječne plaće za 2007. godinu, tako da bi minimalna, odnosno najniža plaća s dosadašnjih 2.441,00 kunu bruto u iznosu porasla na oko 2.740,00 kuna ili za 300,00 kuna po zaposleniku. Budući da je ovaj prijedlog zakona rezultat pregovora i dogovora sindikata, Udruge poslodavaca i Vlade Republike Hrvatske, Vlada je potvrdila da je spremna za razgovore i dogovore sa socijalnim partnerima te da ima osjećaj društvene odgovornosti. Naime, Zakonom o minimalnoj plaći poboljšat će se status oko 115 tisuća zaposlenika koji su do sada imali plaću ispod 2.500,00 kuna bruto te će njime mnogi zaposlenici doći u povoljniji materijalni položaj nego što to trenutačno omogućuje kolektivni ugovor. Nedvojbeno je da je socijalno pitanje u društvu nije samo ekonomsko nego i moralno pitanje. Isto tako nedvojbeno je da socijalno pitanje u društvu postaje sve više pitanje preraspodjele. Čestitam Vladi Republike Hrvatske što je Hrvatskom saboru uputila ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći koji će popraviti materijalni status najugroženijih, ali koji će dovesti do blage preraspodjele unutar poslovnih organizacija, a mjesta za preraspodjelu definitivno ima posebice imajući u vidu tendenciju raslojavanja tzv. top menadžmenta u odnosu na srednju i operativnu razinu menadžmenta i posebice u odnosu na neposredne izvršitelje i zaposlenike na najnižoj hijerarhijskoj razini. Znajući da je poduzetništvo najvažniji pokretač društvenog razvoja, ali znajući i da se poduzetništvom mogu istodobno zadovoljiti i potrebe poslodavca i potrebe poduzetnika, ali i potrebe dostojne ljudske egzistencije i ostvarenje životnog minimuma za sve zaposlenike sa zadovoljstvom ću glasovati za ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći. Hvala lijepo.
Hvala. Imamo repliku. Gospodin zastupnik Gordan Maras. Izvolite.
Hvala lijepo. Evo ja sam se javio za repliku ponukan već u dva izlaganja koja govore u prilog ovom zakonu kao da će on riješiti problem crne ekonomije, odnosno isplaćivanje plaća na crno. On je činjenica da će se dio plaća povećanje tih minimalnih plaća i doprinosi će, država će naplatiti određeni doprinos, ali ne može se ovakvim zakonom riješiti problem isplate plaća na crno nego se taj problem rješava efikasnijom državnom inspekcijom. Tako da molim vas da ne argumentirane donošenje ovog zakona na način da ćemo riješiti problem isplate plaće rada na crno nego da se da jedna jača podrška državnim inspekcijama da na taj način okušaju natjerati one neodgovorne poslodavce da isplaćuju korektno plaće hrvatskim radnicima.
Odgovor gospodin Marić. Izvolite.
Hvala lijepa. Vjerojatno je ova replika bila upućena meni, ali ja u svom izlaganju nisam uopće spominjao niti riječi o isplati plaća na crno.
Hvala. Replika, gospođa Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani kolega Marić u svojoj raspravi govorili ste o poduzetništvu, govorili ste o motivaciji na neki način i za rad i za poduzetništvo pa me zanima na neki način i vaše osobno mišljenje, ja bih voljela o tome čuti i mišljenje predlagatelja. Čini mi se da smo u raspravi o cijelom ovom zakonu zaboravili jedan veliki broj čini mi se preko 105 tisuća ljudi koji su obrtnici, koji su na neki način mali poduzetnici, zapošljavaju sebe i članove svoje obitelji ili manji broj ljudi. Naime preko, oko 45% tih obrtnika ima blokirane račune i ako s jedne strane ne osiguramo neku vrstu potpora kao što je bilo primjerice za vrijeme koalicijske vlasti gdje su oni u prvoj godini obrta imali 50% oslobođenje doprinosa pa 25 da im se na neki način uhoda obrt, ne znam kako ćemo uspjeti osigurati da oni na neki način kao sami sebi poslodavci isplaćuju minimalnu plaću kada su im računu mjesecima u blokadi zbog svih naknada koje imaju od strane države. Stoga kada govorimo o razvoju poduzetništva, kada govorimo o motivaciji za posao onda mislim da moramo razmišljati s jedne strane o obrtnicima ili ćemo se onda opredijeliti za strategiju, o.k. neka rade svi za minimalac u nekom trgovačkom centru. Ja mislim da ni vi ni ja niti nitko u ovoj dvorani nije za takvu varijantu. Stoga kada govorimo i o ovom zakonu mislim da smo potpuno zaboravili obrtnike, bilo zakona, bilo nekih drugih mjera koje bi im osigurali na neki način i preživljavanje ali i poslovanje. Obrtnici u hrvatskom društvu u gospodarstvu imaju potrebu, imaju tradiciju i mislim da smo ih potpuno zaboravili raspravljajući u ovom zakonu.
Hvala. Gospođa zastupnica Mirjana Ferić-Vac. Izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine predsjedniče, gospođo državna tajnice. Već u raspravi o konačnom prijedlogu zakona u petak je rečeno puno toga što je i dio mojeg osvrta. Kao prvo moram reći da bi se podsjetila na 60-te godine kada je njemački pisac Max Frisch švicarskog podrijetla rekao: "Tražili smo radnu snagu, došli su ljudi." Mi smo ovdje se obratili na otprilike pola milijuna ljudi sa stranicom i pol zakona. Znate malo je farizejski i forma koja na ovaj način sadrži sudbine pola milijuna ljudi, a sadrži ih. Sadrži ih možda malo više od danas nego što je to bilo do petka kada smo imali cifru o kojoj smo raspravljali ovdje da li je dobra, da li ju treba unijeti u zakon. U međuvremenu je došlo do takovih poskupljenja koja danas kada budemo ili u petak usvajali ovaj zakon, više neće biti u korelaciji ni sa ovom cifrom koju smo naveli, a pogotovo ne sa onom cifrom koja se odnosi na procente u pojedinim granama industrije koje na neki način a priori diskriminiramo. Mi donosimo s jedne strane jedan dobar zakon o diskriminaciji u postupku je u raspravu u odborima koji je usuglašen, a onda donosimo jedan zakon koji upravo ulijeće u tu da tako kažem klopku diskriminacije pojedinih struka. To naprosto nije ni jednoj Vladi da tako kažem pametno, a kamoli korisno ljudima na koje se odnosi. Međutim, moram reći da ovako zakon kako je posložen u ovih 8 članaka on zapravo pokazuje da Vlada pere ruke. Tamo gdje Vlada treba intervenirati, u kožarskoj, u tekstilnoj industriji, drvno-prerađivačkoj, tamo su njene intervencije minimalne, a netko je spomenuo prošli petak da se proračun puni 10% više nego što je bilo predviđeno. Prema tome, ne bi bilo problema da se i ovaj odnos prema određenim strukama dakako bolje posložio, ako je tako da se proračun zaista puni 10% kako je rečeno. Naravno, poskupljenje kojem se svjedočimo ili svjedočit ćemo ovih dana, koje je sinoć najavljeno, stavlja sve u jedan drugi odnos. Tako je i sa drugim zakonima i novčanim naknadama, slažem se, ali ovo je upravo jedan prijelaz koji je itekako bitan. Što reći danas ljudima koji imaju tu sumu novca koja će im biti stavljena na raspolaganje, a ona više u nikojem slučaju nije dovoljan ni da ispuni onaj dio košarice o kojoj u principu uvijek raspravljamo. Dakle, pitanje je kada donosimo zakon ne samo da ga donesemo. Ovdje je bilo primjedbi zašto ga nije donijela Vlada ne znam koalicije. Ja mislim da je to vrijeme prošlo zapravo kada se takve stvari uspoređuju. 18 godina i 13 godina, u 18 godina 3 godine, 3 godine jedne druge koalicije je mali omjer da bi se stalno, stalno pričala jedna te ista priča. Ono sve što je dobro učinjeno je učinjeno, a naravno da svaka Vlada ima pravo i na ono što nije postigla u svom mandatu. Zato imamo izbore, zato se Vlade mijenjaju. Stoga bih htjela završiti ovaj prilog i reći sljedeće: Mi ne odgovaramo odgovornom poslu da za ljude koji primaju minimalnu plaću, građanke i građane Republike Hrvatske zaista osiguramo poboljšanje, nego skidamo odgovornost sa države, prebacujemo na poslodavce, jer poslodavci su ti koji trebaju ispuniti sve ove točke i mislim da je instrument nadzora u tom smislu vrlo manjkav. Stoga, bez obzira što se za taj zakon treba glasati jer je kako-tako riješio slučaj, on bi morao vrlo brzo doživjeti jednu reviziju i jednu dostojanstveniju sliku zapravo za pola milijuna građanki i građana Republike Hrvatske kojih se tiče, ukoliko izdvojimo i obrtnike i sve druge koji su na ovaj način zakinuti ili zaboravljeni. Hvala lijepo.
Hvala. Ispravak, gospodin Boris Kunst. Izvolite.
Hvala lijepo poštovani predsjedniče. Ma kolegica je rekla da je ovaj zakon upitan jer ima par stranica svega, a vrijedi za pola milijuna ljudi što je netočno. Prije svega, ne odnosi se na pola milijuna ljudi. Mislim da smo izrekom nekoliko puta ponavljali o kojem broju ljudi se ovdje radi na koji se zakon odnosi. Pa ja ću još jednom ponoviti, možda kolegica to zapamti da je to nekih cca. 115 tisuća zaposlenih. A što se tiče nije stvar da je ovdje knjiga od 500 stranica ne bi bitno bilo, bitno je da je on kvalitetan i sadržajan. A što se tiče diskriminacije, pa ja ću vas još jednom podsjetiti da jučer su ponovno socijalni partneri raspravljali o ovom zakonu i jedinstveno se složili da je taj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći dobar i da je napredak za Hrvatsku. Zato nemojmo omalovažavati nešto što socijalni partneri itekako dobro su ocijenili, sad nemojmo mi popovati tome. Hvala.
Hvala. Imamo jednu povredu Poslovnika, gospodin Gordan Maras. Izvolite.
Povrijeđen je članak 209. Poslovnika. Gospodin Kunst nije ispravio netočan navod, nego je dao jedno svoje mišljenje o gospođi, što je izlagala gospođa Ferić-Vac. … [[Upadica se ne razumije.]] Ne, ne, gospođa, niste vi dobro razumjeli. Gospođa Ferić-Vac je govorila o 115 hiljada obitelji, znači to je otprilike pola milijuna hrvatskih građana, tako da onaj na koga se odnosi, to je ona govorila. … [[Upadica se ne razumije.]]
Halo. Molio bih vas. Bio je ispravak netočnog navoda u skladu sa tradicijom u ovom Saboru da je gospođa spominjala neku cifru koju je osporavao gospodin Kunst. Doduše, praksa je da se daju i komentari što spada u zapravo u raspravu, ali to ništa nije izuzetno ili nešto posebno od onoga što se radi na lijevoj i desnoj i ovoj ovdje srednjoj strani čitavo ovo vrijeme. Pa vas molim, ako možete ne pozivati se na povredu Poslovnika jer to je kao što sam iz obrazloženja rekao nije bila povreda Poslovnika u onom formalnom smislu. Evo. Imamo jednu repliku, gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani gospodine predsjedniče. Kolegice Vac vi ste dobro načeli raspravu i problematizirali pitanje na koliko ljudi se ovaj zakon odnosi, odnosno obitelji. Potencijalno odredbe ovog zakona mogu se odnositi na sve zaposlene u Hrvatskoj. Netko tko danas prima minimalac ne znači da će ga primati sutra i onaj tko danas prima punu plaću ne znači da će to imati sutra. Dakle, potencijalno ovaj zakon se odnosi na nas u Saboru. Međutim, mene je interesirao broj zaposlenih u djelatnostima tekstila, kože, obuće, drvo-prerađivačke kojima se za četiri godine daje pravo umanjenog minimalca. I ako su statistički podaci točni koje sam našao u Državnom zavodu za statistiku, u tim djelatnostima je danas zaposleno 64 tisuće ljudi, dakle za njih u startu propisujemo pravo, ne tvrdim da će svi primati minimalac ali potencijalno oni dakle mogu po zakonu primati umanjeni minimalac u sljedeće četiri godine. I na kraju, kada smo raspravljali, ima tome sada dvije godine, a na to me je kolegica Sobol prošli puta podsjetila, stanje tekstila kao današnji razlog umanjenja plaće po mišljenju Vlade je bilo to da Hrvatska mora što skorije i to je nagovješteno da će biti ubrzo učinjeno dakle prije dvije godine, pristupiti Paneuropskoj dijagonali kumulacija o podrijetlu robe. Iako mi je taj izraz u početku bio čudan, potrudio sam se vidjeti o čemu se radi. Pitam, da li netko zna, da li gospođa državna tajnica može odgovoriti da li je Hrvatska u međuvremenu pristupila Paneuropskoj dijagonali kumulacija o podrijetlu robe i potpisala aneks 4 Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanje koje bi tekstilnu hrvatsku industriju izjednačio prilikom izvoza na države članice Europske unije sa ostalim državama
Hvala.
Koje su ga potpisale i pristupile. Hvala.
Gospođa zastupnica Mirjana Ferić-Vac, izvolite.
Koristim zapravo instrument replike i dodajem nešto što je gospodin Lesar naglasio. Dakle, mi kad govorimo o brojkama, onda govorimo o explicite brojkama koje su osobe koje primaju minimalnu plaću, ali gospodin Kunst dijeli nešto. Te osobe isto još imaju nekog partnericu ili partnera, možda imaju djeca, možda su obitelj od četvero, petero ili šestero ljudi. Isto tako osobe koje rade u tekstilnoj prerađivačkoj, tekstilnoj, drvnoj i kožarskoj industriji. U tekstilnoj industriji skoro 90% rade žene. Ukupno te struke negdje oko 28 tisuća ljudi je zaposleno, puta barem tri, pa to dođe na pola milijuna. I ja ne povlačim tu brojku jer se tiče toga broja ljudi bez obzira jesu li točno definirani oni koji primaju minimalni dohodak a mi ne razmišljamo samo o jednom zaposlenom nego i o okružju u kojem žive. To je ono za što će nas građanke i građani prozivati, da li njihova obitelj ima takav porast standarda sa ovako minimalnim povećanjima. Prema tome, država ima tu šta napraviti i povećati barem u ovom dijelu u kojem je sama odgovorna. Hvala.
Hvala. Na redu je gospodin zastupnik Gordan Maras. Izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine predsjedniče. Svaka mjera koja će pomoći hrvatskim građanima da žive bolje od svoga rada, da njihove obitelji imaju bolji standard takvu mjeru treba unaprijed podržati. Tako i ja podržavam donošenje ovog zakona koji će svrstati Republiku Hrvatsku među one zemlje koje imaju takav zakon. Kao što smo već u prijašnjim raspravama čuli radi se u Europskoj uniji 20 do 27 zemalja. Također, smatram da će ovaj zakon djelomično i pomoći i omogućiti rast najnižih plaća također i standard građana koji te plaće imaju. Ali činjenica je da ovaj zakon neće postići to da se u Hrvatskoj situacija gospodarski i ekonomski pokrene, da svi građani Hrvatske žive bolje, neće omogućiti da Vlada poduzme aktivnije mjere u smjeru boljeg standarda hrvatskih građana. Vlada to mora napraviti bez obzira na zakone koje donosi parlament. To bi joj trebao biti prioritet svakodnevnog rada. Vlada se mora uhvatiti u koštac sa problemima svakodnevnih poskupljenja a ne da na osnovu tih poskupljenja država samo ostvaruje veće prihode. Na primjer, primjerice PDV i poskupljenje goriva, znači cijene rastu pa raste i prihod od PDV-a. Pa ćemo tako slijedeće godine slušati o malom deficitu, o dobrom punjenju državnog proračuna a sve to moje gospodo i dame plaćaju hrvatski građani kroz konstantno povećanje cijena kojima smo svjedoci proteklih mjeseci i dana. I uvijek naravno netko nam je drugi kriv za takvu situaciju. Kriza na svjetskom tržištu, trgovci koji zarađuju previše na nafti i slično. Danas ovim zakonom uređujemo da će od 1. srpnja ove godine minimalna plaća, od 1. lipnja ove godine minimalna plaća biti otprilike 300 kuna bruto veća, sa dosadašnjih otprilike 2 tisuće 400 kuna bruto na 2 tisuće 700 kuna bruto što će nominalno povećati minimalne neto plaće za nešto više od 200 kuna. I gledajte opet, tko će imati najviše koristi od ovog zakona? Imat će država, državni proračun će se namiriti kroz povećana izdavanja za doprinose i poreze a mi ćemo opet naravno slušati o tome kako se proračun dobro puni i da je deficit malen. Otprilike povećanje ovih 200, 300 kuna bruto plaće će negdje na godišnjoj razini napuniti proračun za 200 milijuna kuna. Tih radnika koji danas imaju manje od 2 tisuće 500 kuna bruto je čini mi se negdje 115 tisuća u Hrvatskoj. Sindikalna košarica za ožujak u Hrvatskoj iznosi 6 tisuća 445 kuna. Znači, da bi se za četveročlanu obitelj trebalo imati tri minimalne plaće. Treba podsjetiti da u Hrvatskoj radi tek trećina radno sposobnih građana. Jasno je da svi od tih 115 tisuća ljudi ne mogu živjeti dostojanstveno niti sa starom niti sa novom minimalnom plaćom. Četveročlana obitelj bi trebala imati barem dvije neto plaće od 3 tisuće 200 kuna da bi mogli normalno i dostojanstveno živjeti od svoga rada. U Hrvatskoj je otprilike 4 stotine tisuća zaposlenih ispod te razine. Nema mjera koje će olakšati život hrvatskih građana ali kroz povećanje cijena i povećanje obveza poslodavaca i građana kroz doprinose i plaće puni se sve bolje državni proračun a to je novac koji plaćamo svi mi i gospodarstvo i građani, gospodarstvo za koje ionako govorimo da se teško bori za konkurentnost pogotovo u industrijama koje je sam zakon to predvidio, tekstilna, drvna, kožarsko-obućarska industrija. I tu dolazimo do najveće nepravde koju ovaj zakon definira a to je da radnici u tim industrijama nemaju ista prava kao i radnici u svim drugim gospodarskim granama. A baš je u tim granama postotno najviše radnika koji dobivaju minimalne plaće, koji nemaju mogućnost ostvarivati nikakav dodatni prihod osim svoje plaće. Po meni taj članak iz ovog zakona bi trebalo izbaciti i sve radnike dovesti u isti položaj a država neka subvencionira te poduzetnike iz proračuna na osnovu dodatnih prihoda koje će ostvariti na osnovu ovog zakona i na osnovu svih onih poskupljenja koja se dešavaju proteklih mjeseci. Smatram da je ovaj prijedlog od 39% minimalne plaće u prosječnoj plaći nedovoljan za dostojan život hrvatskog radnika. 2 tisuće kuna neto mjesečno nije dovoljno da dostojanstveno živite od svoga rada. To nije dovoljno niti da prehranite svoju obitelj i sve svoje najbliže. Taj postotak bi morao biti viši i morao bi biti najmanje na razini 50% prosječne plaće. Taj iznos ne pokazuje socijalnu osjetljivost i ja podržavam sindikate koji su u startu tražili da minimalna plaća bude barem 45% prosječna. Što bi Vlada mogla napraviti da pomogne trenutno svim radnicima pa tako i onima kojih je 115 tisuća a koji primaju manje od 2 tisuće 500 kuna bruto? Mogla bi smanjiti doprinose koje moraju plaćati radnici i povećati neoporezivu osnovicu plaće hrvatskih radnika. Da podsjetim, prije nepuna dva mjeseca SDP je predložio mjere izmjene dva zakona koji bi trenutno omogućio povećanje neto plaće radnika za 300 kuna, ne bruto povećanje nego neto a najbitnija je razlika u tome da to povećanje ne bi išlo na teret gospodarstva koje i ovako prevelikih problema a konkurentnost mu je upitna. Sada prije nekoliko dana vidimo da i ova Vlada predlaže neka od tih rješenja. Prije neki dan ministar financija govori da će se podignuti neoporeziva osnovica sa tisuću 600 na tisuću 800 kuna. Doduše, SDP je predložio da ta neoporeziva osnovica bude tisuću 900 kuna pa ne mogu reći da je ideja gotovo doslovno kopirana ali gospodo na naš prijedlog zakona mogli ste prije dva mjeseca dati samo jedan amandman da se ta neoporeziva granica umanji, mi bi to prihvatili kao predlagači i danas bi već imali taj zakon u primjeni. Nažalost, prije dva mjeseca to niste htjeli prihvatiti, govorili ste da je to veliki trošak za lokalnu samoupravu a danas dva mjeseca nakon toga predlažete tu istu mjeru. I da kažem kako bi se moglo još refundirati taj nedostatak u državnom proračunu. Svjedoci smo svakodnevnih poskupljenja goriva i do prije izbora do danas gorivo je poskupilo otprilike za nešto više od kunu, znači skoro do kunu i pol po gorivu. 50% od tog prihoda ostvaruje država kroz trošarine, kroz PDV i kroz druge poreze koji se plaćaju na gorivo. Znači, jednostavnom računicom ako se godišnje u državi potroši 3,5 milijarde litara goriva država će ostvariti otprilike prihod na razini 3-3,5 milijarde veći nego što je to bilo u prethodnoj godini. Znači sva ta povećanja i sve se aktivnosti koje smo mi predlagali da se radnicima povećaju prosječne plaće za 300 kuna mogli ste iz tih prihoda namiriti. I na kraju a kažem nešto o ozbiljnosti na koji se pripremaju ovakvi prevažni zakoni koji se odnose na, rekla je kolegica Ferić-Vac 500 tisuća hrvatskih građana. Neki dan na sjednici Odbora za gospodarstvo došlo je do neugodne situacije jer je ispalo da ovaj prijedlog nije ono što su se socijalni partneri na sjednici GSV-a dogovorili nego da će se na novom sastanku GSV-a još neke stvari izmijeniti pa će ga Vlada amandmanski popravljati. Koliko sam čuo i na nekim drugim odborima je bilo tako i kvalitetna rasprava po odborima u Hrvatskom parlamentu nije provedena. Smatram da je takav način pripreme zakona koji se odnosi na pola milijuna ljudi, za koje je bilo dovoljno vremena i za javnu raspravu i za dijalog nedopustivo da mi u Saboru raspravljamo na temelju zakona koji će se bitno, odnosno suštinski promijeniti. I na kraju ću reći, naravno da ću, kao vjerojatno i ostali kolege podržati zakon koji popravlja barem nešto, nešto minimalno socijalnu situaciju građana kojima je to najpotrebnije ali smatram da nije dovoljan i da moramo težiti tome da minimalna plaća bude najmanje 50% prosječne plaće. Hvala lijepa.
Hvala. Replika, gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite.
Hvala lijepa. Pa gledajte, kolega zastupniče, ja se s vama potpuno slažem a vjerujem da i svi u Hrvatskoj, da bi minimalna plaća možda danas trebala iznositi jedno 7000 kuna. Nesporno. I mislim da nitko ništa protiv toga ne bi imao. No, nemojte podcjenjivati socijalne partnere i prozivati Vladu, jer ovaj Prijedlog zakona je produkt, a o tome smo razgovarali dogovora tri socijalna partnera koji su zajednici donijela ovaj Zakon. Znači nije ga donijela Vlada. Vlada ga je samo faktički verificirala kao jedan od socijalnih partnera. Ali su ga prije svega usuglasili što je nova vrijednost u ovoj državi, na … [[Govornik se ne razumije.]] razini dva socijalna partnera. To su poslodavci i sindikati. Nemojmo podcjenjivati, prozivati diskriminaciju vezano zato što određene industrijske grane nažalost nisu u takvoj gospodarskoj situaciji da mogu slijediti dogovoreni rast minimalne plaće. Ali je velika značajka ta da će kroz četiri godine ti poslodavci morati, ili će morati zatvoriti firmu, osigurati radnicima da i oni imaju tu razinu minimalne plaće, kao što i ostali radnici u Hrvatskoj imaju. Sljedeće, prozivate da se nešto dogovaralo i da će Vlada nekim amandmanima ići ili ne. Ja ću vam još jednom ponoviti, iako sam prije to rekao u ranijoj replici. Jučer je održana sjednica Gospodarsko socijalnog vijeća na kojoj sudjeluju tri socijalna partnera. Znači predstavnici Vlade, sindikata i poslodavaca. Ja ću vam pročitati kasnije, što sam se javio ovdje u zaključku. Gdje jedinstveno i dalje podržavaju, čak su prozvali neke da nije u redu da demagogijom pokušavaju utjecati ili sada plakati nad sudbinom radnika, a nekada su bili u prilici pomoći tim radnicima. I ovih 300 kuna koje spominjete, pa gledajte, kada se uzme ovo, ovaj rast minimalne plaće i rast neoporezivog dijela sa 1600 na 1800, to vam je negdje približno toliko u neto iznosu. Hvala lijepa.
Odgovor gospodin Gordan Maras. Izvolite.
Pa gledajte gospodine Kunst, ja ne znam kako da ne spomenem Vladu. Činjenica je da je Vlada najodgovornija za stanje u zemlji, pa i u tim industrijskim granama. Tko priječi Vladu da pomogne tim industrijskim granama da budu što konkurentnije. Ja sam vam rekao, na osnovu ovih poskupljenja koje se dešavaju u posljednjih mjeseci. Državni proračun će vjerojatno sljedeće godine biti četiri milijarde kuna bogatiji iz gospodarstva, iz džepova hrvatskih građana, pa što prijeći Vladu da pomogne tim industrijama da budu konkurentnije na tržištu i da minimalne plaće budu u stopostotnom iznosu kao i svim drugim granama? Ništa je ne prijeći, to je samo stvar dobre volje. I zbog toga sam ja spomenuo Vladu, jer jednostavno Vlada je ipak puno odgovornija, morate se složiti samnom za socijalnu situaciju u državi od ovih ostalih partnera u GSV-u.
Još jedna replika, gospodin Krešimir Gulić. Izvolite.
Evo, replicirao bih kolegi Marasu o, govorimo stalno o trošarinama. Mislim da evo imamo, sjećamo se prošle godine Vlada je smanjila trošarinu za 25 lipa po litri, pa smo imali gubitak proračuna nekakvih 400 milijuna kuna, da bi nakon prvog poskupljenja te trošarine se više i to pojeftinjenje … [[Govornik se ne razumije.]] tipa ne bi ni osjetili. Svjesni smo mislim svi danas da … [[Govornik se ne razumije]] nafte nikada nije bio skuplji, neka je danas to ne znam, 34 dolara, mislim da je zadnja cijena, nažalost sigurno, nije sigurno i zadnja cijena, da sigurno poskupljuje. A kada govorimo o nekakvim trošarinama i ovoga, smanjenja nekakvog tamo, onih dodataka kojih imamo na gorivo. Pa mislim da ste i vi i mi svjesni da je sve što je ugrađeno u litru benzina. I onaj kredit za ceste i to je vaša Vlada uvela, mi smo to nastavili. Znači moramo biti svjesni toga da ne možemo sada ići na to smanjenje. A sada smanjiti trošarine, gospodo, pred turističku sezonu, kada nam dolaze hvala Bogu turisti, pune se jahte sa gorivom, bilo bi baš, mislim ne bi bilo baš pametno i ekonomično po državu da upravo to sada napravi. A što se tiče nekakvih drugih subvencija koliko imamo informaciju povećava se proračun, ali isto tako Vlada je planirala ove godine izdvojiti upravo za pokrivanje tih određenih subvencija negdje preko milijardu i 300 milijuna kuna. Nadam se da će bar jednim dijelom riješiti upravo ove probleme o kojima govorim.
Hvala. Odgovor gospodin Gordan Maras. Izvolite.
Ja mogu prihvatiti ove argumente koje konstantno slušamo. Cijena barela nafte se povećava, situacija, pa ne, mislim o.k, je, povećava se, ali isto je tako istina da država svoj prihod temelji i na prihodu od PDV-a. Znači što je veća cijena nafte veći je prihod od PDV-a. Tu država nema nikakav input ili trošak, znači ima samo prihode. A ti prihodi su 22% od povećanja cijene. Ako se cijena povećala za kunu i pol, dvije, to znači da država na svakoj litri zaradila 30 lipa. Ako se godišnje proda u državi 3,5 milijarde litara, to je milijarda kuna čiste zarade države na povećanju cijene goriva. Zato nemojmo govoriti o tome, o krizi tržišta, o krizi ovoga, onoga kada se milijarda kuna godišnje od PDV-a na tom poskupljenju ostvaruje. A taj, to poskupljenje generira i sva ostala poskupljenja gdje opet država na PDV-u nešto zarađuje. Znači moramo biti objektivni, nije samo kriza na svjetskom tržištu, nego država bi morala imati malo više sluha i tu više utjecati na te cijene kako bi hrvatski građani mogli što kvalitetnije živjeti.
Hvala. Idemo dalje. Na redu je gospodin zastupnik Davor Huška. Izvolite. Nema ga. Gubi pravo rasprave po ovoj točci dnevnog reda. Gospođa zastupnica Nadica Jelaš. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Koliko god je ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći sažet on ipak izaziva niz pitanja i dilema. O nekima od njih su govorili moji prethodnici danas i u srijedu prošli tjedan, a ja ću evo reći samo 2 pitanja koja me muče. Prvo je u stavku 3. članka 4. stoji da se udio minimalne plaće u prosječnoj bruto plaći uvećava za postotak realnog rasta bruto domaćeg proizvoda u prethodnoj godini prema objavi Državnog zavoda za statistiku. Ovdje se presumira da će se udjel minimalne plaće u prosječnoj bruto plaći uvijek i bez izuzetka uvećavati. Međutim moje pitanje dakle što će se dogoditi s minimalnom plaćom ako nećemo imati realni rast bruto domaćeg proizvoda već realan pad što bi se moglo dogoditi evo već u 2008. godini obzirom na planirani niži gospodarski rast od rasta inflacije. Moja druga dilema, minimalna plaća je kategorija s izrazitim socijalnim nabojem. S time se svi slažemo. I zato je njeno utvrđivanje u aktualnim hrvatskim uvjetima dakle u uvjetima visokog rasta cijena i istovremenog pada standarda itekako potrebno. I hrvatski radnici zasigurno iščekuju da se donese Zakon o minimalnoj plaći. No ja želim naglasiti da među hrvatskim radnicima postoje ogromne razlike kao naravno i među hrvatskim građanima općenito. Primjerice radnik u Međimurskoj županiji tradicionalno prima 25% nižu prosječnu plaću od prosječne plaće hrvatskog radnika. Minimalna plaća utvrdit će se kao jedinstvena kategorija za cijelu zemlju, dakle za sve hrvatske radnike zaposlene kod pravnih osoba i ona se utvrđuje na način da iznosi 39% prosječne bruto plaće na razini države. Štoviše i njezin rast se veže uz rast bruto domaćeg proizvoda ostvarenog na državnoj razini kao uz svojevrsno sidro. Naravno da drugačije ne može ni biti. No ipak želim istaknuti sljedeće. Znamo da na prosječnu plaću u Hrvatskoj kao cjelini u velikoj mjeri utječe Zagreb kao sjedište velikih gospodarskih sustava od onih državnih dakle INA-e, Hrvatske željeznice, HT-a, HP-a preko velikih privatnih korporacija do državne uprave i banaka. I sigurno je da pravne osobe u Zagrebu ili Istri, to su naime jedine dvije jedinice regionalne samouprave u Hrvatskoj koje imaju veće prosječne plaće od republičkog prosjeka dakle one neće imati problema u osiguranju sredstava za isplatu minimalnih plaća ni ovih početnih a ni ovih usklađenih s rastom bruto domaćeg proizvoda jer jasno snažnije lokalno gospodarstvo osigurava i više stope gospodarskog rasta. Poznata nam je ona sintagma da novac novac liježe. No kako će se, kako će obvezu isplate minimalnih plaća podnijeti pravne osobe u županijama koje bitno zaostaju u plaćama odnosno kako će se to odraziti na konkurentnu sposobnost njihovih gospodarstava. Da budem sasvim konkretna. Ako prosječna bruto plaća na razini Hrvatske za 2007. godinu, to su podaci jednog administrativnog izvora, iznosi 7 tisuća 104 kune minimalna plaća od predviđenih dvije tisuće 747 kuna participira u istoj udjelom od 38%. I to je negdje na razini koju eto predviđamo da utvrdimo kao minimalnu plaću. Prema istom izvoru prosječna bruto plaća u gradu Zagrebu iznosi 8 tisuća 796 kuna što znači da minimalna plaća participira u prosječnoj udjelom od 31%. A koliki je udjel recimo minimalne plaće od dvije tisuće 747 kuna u prosječnoj bruto plaći Međimurske županije čije je gospodarstvo nažalost radno intenzivno, nisko profitabilno odnosno još je uvijek izuzetno velik značaj i tekstilne i obućarske i drvo-prerađivačke industrije dakle upravo onih djelatnosti radi kojih se ponajviše i utvrđuje minimalna plaća. I naravno gdje bi trebale daleko veće otpore države. One su sada na razini simbolične pomoći u odnosu na veličinu problema koji u tim djelatnostima postoje. Prosječna bruto plaća u Međimurskoj županiji za 2007. iznosi 5 tisuća 096 kuna što znači da udio već spomenute minimalne plaće od dvije tisuće 747 kuna čini čak 54% iste. Dakle više od polovine. Ponavljam minimalna plaća u Zagrebu čini 31% prosječne bruto plaće a u Međimurju čak 54%. Želim naglasiti da podržavam da se rad i radnik zaštite institutom minimalne plaće prije svega zbog činjenice da se najveći dio ekstraprofita hrvatskih poduzetnika temelji upravo na neplaćanju rada. Međutim želim još jednom naglasiti da će jedna dobra zamisao u svojoj realizaciji biti u značajnoj mjeri devalvirana upravo zbog postojanja ovih ogromnih razlika u gospodarskoj razvijenosti pojedinih dijelova naše države a koje najviše dolaze do izražaja upravo u visini prosječnih plaća zaposlenika. U nekim regijama osiguranje ovih minimalnih plaća bit će bezbolno i postići će se predviđeni cilj a to je zaštita ljudskog dostojanstva radnika kao partnera u poslovnom procesu. Suprotno tome u nekim će regijama minimalne plaće biti veliki financijski teret. Izazvat će daljnji pad konkurentnosti lokalnog gospodarstva, a time i daljnje zaostajanje tih županija za onim razvijenijim dijelom Hrvatske. Dakle uvijek iznova vraćamo se na nužnost decentralizacije Hrvatske radi njenog ravnomjernijeg razvoja s ciljem eliminiranja ovih ogromnih razlika u stupnju razvijenosti. Hrvatska je naprosto premala država za tako velike razlike među svojim građanima. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Zvonimir Mršić. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, poštovana državna tajnice. Ovo je jedna dosta teška rasprava zato jer je u ovoj raspravi moram priznati gotovo nemoguće biti iskren. Naime mi danas raspravljamo ovdje o tome da preko 115 tisuća ljudi živi na granici siromaštva ili ispod granice siromaštva i da sada sa nekim mrvicama koje ćemo ovim zakonom im dodijeliti ili možda će ih dobiti da će im to biti dosta za život u budućem, u budućem razdoblju. Istovremeno svaki od državnih dužnosnika ove godine dobio je povećanje plaće od 6%, a tih 6% iznosi puno više nego što je iznos ovoga što će biti, što donosi ovaj zakon odnosno povećanje plaće s ovog zakona. Prema tome svakom od nas je to bilo očito potrebno i nismo se bunili ni na koji način protiv toga, a neki državni dužnosnici koji imaju velike plaće kao što su ministri, premijer, predsjednik države i još neki dobili su povećanje plaće ove godine veće nego što će biti minimalna plaća neto plaća isplaćena po ovom zakonu. A mi se sada upiremo ovdje objasniti evo kako nešto strašno činimo da povećamo tim ljudima plaću i kako bi im to trebalo olakšati život. I dok se mi tu trudimo, moram priznati na potpuno neiskreni način, s druge strane Vlada očito ovaj zakon šalje u proceduru da bi joj bila izlika za sva silna poskupljenja koja trenutno idu ili će uslijediti do 1. srpnja. Od kad je ovaj zakon ušao u proceduru neke vrste benzina su poskupile za kunu. Lož ulje od izbora do danas je poskupilo najviše. Dakle, od svih benzina odnosno svih energenata je poskupilo najviše i možda bi premijer trebao korigirati svoju izjavu i reći: “Nećemo braniti eurodizel na 8 kuna, nego branit ćemo lož ulje na 8 kuna. Jer ja se bojim da do nove sezone grijanja, a to je dakle u listopadu lož ulje će biti iznad 8 kuna. Ovo o čemu mi danas razgovaramo bit će pojedeno poskupljenjima prije nego što taj zakon stupi na snagu. On stupa na snagu 1. srpnja što znači da će radnice i radnici dobiti plaću za srpanj. Dakle, isplaćenu negdje u kolovozu ili možda kasnije jer na žalost još uvijek se plaće ne isplaćuju redovno tek uvećanu za ovaj postotak o kojem ovdje mi danas govorimo. Do tada je potpuno izvjesno da će benzin poskupjeti. Do tada je potpuno izvjesno da će poskupiti cijena struje. Ja se nadam da neće biti 20% kao što danas pišu jedne dnevne novine. Sasvim je izvjesno da će plin do tada poskupjeti i tko zna što još će do tada poskupiti. Dakle, ne govorimo uopće o prehrani, o higijeni, o odjeći i svemu ostalom što je potrebno jednoj obitelji i jednom građaninu za normalan život. I mi se danas ovdje dakle upiremo objasniti građanima evo kako je to dobro da će oni dobiti nešto veću plaću, a kada ju dobiju sasvim sigurno i sa tako većom plaćom će moći kupiti manje nego što danas mogu kupiti sa onako malim plaćama. Dakle, s jedne strane doista pozitivna akcija da hajde korigiramo ili definiramo tu minimalnu plaću. Ali s druge strane ja mislim da je to jedan alibi Vladi da može progurati cijelu silinu poskupljenja koje je najavila i koje je dogovorila da neće biti do 1. srpnja, nego će ovog 1. srpnja kada svi odemo na godišnji odmor oni koji će imati novaca otići će možda i negdje izvan svog mjesta stanovanja. Ostali će biti doma i šparati za jesen, jer jesen očito će biti nekima ne vruća, nego hladna zato što neće imati naprosto od tako male plaće tako velike minimalne plaće neće imati novaca niti za platiti grijanje. Ja bih želio ovdje nešto reći o državi kao poslodavcu. Slušali smo ovdje priče o tome kako privatni poslodavci imaju poteškoća i ja ih doista mogu razumjeti. Posebno mogu razumjeti privatne poslodavce koji su stvarali biznis od početka. Ne mogu razumjeti poslodavce koji su sudjelovali u privatizaciji i koji sada govore da imaju poteškoća. Ne mogu razumjeti poslodavce koji su sudjelovali u privatizaciji, a da ih država ignorira, jer je država morala prihodovati od takve privatizacije. A ovo što najviše ne mogu razumjeti je državu kao poslodavca. Jer kako država kao poslodavac može reći da će isplaćivati manju plaću u kožarskoj i obućarskoj industriji od minimalne plaće. Kakav je to država poslodavac ako ona niti sama ne može se obvezati da isplaćuje radnicima plaću koja im je ne dostojna za život, nego koja je minimalna plaća. Kako to da za nas ima ovdje u Saboru novaca, a kako to da nema novaca da se tim ljudima isplati makar minimalna plaća. Pa država je poslodavac, država je vlasnik, država je u privatizacija upropastila silnu količinu radnih mjesta. Država je omogućila da bude ovakva situacija u tekstilnoj, obućarskoj i kožarskoj industriji. A netko je u tim transferima zaradio. Pričamo o Međimurju. Pa šta se događalo tamo sa “MTČ“-om. Pa koliko je novaca iz “MTČ“-a izvučeno, da bi danas ti ljudi bili u objektivnoj poteškoći. Ali ne radnici. Nisu oni krivi zbog te situacije, nego je kriva država koja je omogućila takvu privatizaciju i krivi su oni koji su iskoristili poziciju te privatizacije. Ja imam jedan sasvim drugi primjer, jednog obućarskog poduzeća u kojem je država 70% vlasnik i gdje se ne govori gospodo o minimalnoj plaći. Ja imam nekoliko isplatnih lista za nekoliko mjeseci. Jedna gospođa je dobila 1017 kuna. Druga je dobila 540 kuna. Treća je dobila 655 kuna. Četvrta 1013 kuna za puno radno vrijeme. Po sadašnjim zakonima država je vlasnik tok poduzeća. 879 kuna, a znate koliko je dobio direktor tog poduzeća? 40000. Kako to da država u svom poduzeću radnicima isplaćuje plaću od 800, 900 kuna, a istovremeno za direktora ima 40000 kuna i za svitu oko direktora još hrpetina love, a za radnike nema. Kad se slučajno radnici približe normi odmah se diže norma kako slučajno ne bi čak dobili niti minimalnu plaću. Ako je direktor tako uspješan da mora imati takvu plaću zašto mu je onda poduzeće u takvoj situaciji? Ako nije uspješan, zašto ima plaću veću od ministra. Država je vlasnik. Ja ovdje ne govorim o privatnom poslodavcu i ovdje trebalo bi doći do preraspodjele, jer ne može se dogoditi da mi stvaramo izlike stalno za neke, a stalno neki su radnici, umirovljenici, nezaposleni, a da izlike nema za neke druge. Neki drugi vrlo lagodno žive, vrlo lagodno žive upravo na takvoj nesreći onih koji su izrabljivani u svome radu. Nemoguće je dogodit se da netko radi 184 sata i da dobije 1000 kuna isplaćeno na ruke u što je uračunato i 13 kuna putnih troškova po danu. Hoće li mu tih 13 kuna putnih troškova po danu biti dosta da plati benzin ili javni prijevoz da dođe na posao i s posla. To čak nije poslodavca briga. A vidim nije to briga niti državu ni na koji način koja debelo zarađuje od cijene porasta energenata. Prema tome, ja sam predložio amandman da se ovaj zakon što se tiče tekstila, drva i kože ovaj članak ne odnosi na poduzeća u kojima je država vlasnik. Ne može država sebi dopustiti da u poduzećima u kojima je ona vlasnik u kojima ima više od, ja sam predložio 25 ali i 50% isplaćuje plaću manju od minimalne plaće. Posebice ne možemo to dozvoliti kada smo mi kao država, kad je država vlasnik, ne bi smjeli to dozvoliti niti u poduzećima u kojima su privatni poslodavci posebice ne u onima koji su izašli iz pretvorbe zato jer i one koje ulaze u pretvorbu moraju dati elaborat, one moraju nešto platiti, država je od toga nešto uprihodovala i ako ništa drugo država ima moralnu obavezu sada makar taj dio privatiziranog novca kroz subvencije i poticaje vratiti tim radnicima da mogu dostojanstvenu plaću imati kao što imaju i ostali. Mada evo ja ponavljam ne mogu razumjeti, ne znam kako netko će moći, kako netko danas može i kako će netko moći od 1. srpnja živjeti sa ovom plaćom o kojoj mi danas raspravljamo.
Hvala. Ispravak, gospodin Boris Matković. Izvolite.
Kolega Mršić je kazao da je ovaj Zakon Vladi izlika. To nije točno. Točno je nešto sasvim drugo, a to je da je ovaj Zakon o minimalnoj plaći vama samo podloga koju koristite za politiziranje. Vaše kritike su neutemeljene, to je kritika samo radi kritike. Inače vrlo često kada sindikati nešto dogovore sa Vladom vi odmah kritizirate. Pitanje minimalne plaće je dobro odrađen posao, socijalni partneri podržali su prijedlog i prema tome to je nešto što odgovara apsolutnoj istini. A kada govorite još jednu tvrdnju o plaćama, onda kolega Mršiću, i gradonačelnici imaju dobre plaće, pa imate i vi.
Hvala. Ispravak, gospodin Boris Kunst. Izvolite.
Pa ja sam kolegi Mršiću htio replicirati, žao mi je što nisam replicirao krivi navod, naveo, ali isto je ovo da je izlika za poskupljenje Vlade što nije točno. Zašto cijelo vrijeme pokušavamo izbjeći činjenicu da je ovaj zakon produkt dogovora socijalnih partnera. Znači nikakva ne izlika Vlade i taj produkt je izašao nakon dvije godine pregovora socijalnih partnera. No, ja bih iskoristio ovo za nešto drugo. Kolega Mršić evo ja vas pozivam da kažete ime tog poduzeća koje je isplatilo ove plaće radnicima i za koliko sati provedenih na radu, a ja molim onda stvarno da inspekcijske službe dalje odrade svoj dio posla prema tom poslodavcu i da nas o tome obavijeste. A vas molim da kažete ime, nema potrebe obzirom da je državna firma, da joj tajimo ime, a da isplaćuje takve plaće. Ako sam dobro shvatio, za 184 sata radnih što ste rekli. Hvala lijepo.
Replika, gospodin Gordan Maras. Izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine Mršić ja dijelim isto tako sa vama zabrinutost da ovo povećanje samim tijekom rasprave o ovom zakonu vrijedi manje nego što je to vrijedilo prije desetak dana ili prije mjesec dana zbog toga što svjedoci smo svakodnevnih rasta cijena, samo jučer je gorivo poskupjelo za 40-50 lipa. Kao što ste rekli, lož ulje je poskupjelo najviše od svih energenata. A ovaj drugi dio vaše rasprave oko toga da li država ima novca ili nema. Možda u ovom trenu nema novca, ali donošenjem ovog zakona od ovih 300 kuna bruto povećanja minimalca, država će po svakom zaposlenom uprihodovati 130 kuna. Što znači 130 kuna doprinosa i poreza puta 115 tisuća hrvatskih građana na koje će se ovaj zakon odnositi je otprilike 15 milijuna kuna svaki mjesec ili 200 milijuna kuna na godišnjoj razini. Znači ukoliko do sada nije imala novca da isplati ovim gospođama ili gospodi radnicima koji su imali plaće 800,00, 900,00 1.000,00 kuna, sa ovih 200 milijuna kuna će moći tu nepravdu ispraviti kada se ovaj zakon bude donio.
Hvala. Odgovor, gospodin zastupnik Mršić. Izvolite.
Pa kolega Maras ja ne sporim dakle da država ne da ima novaca nego u ovom trenutku pliva u novcu zato što naplaćuje ogromnu razliku u PDV-u i u trošarinama u odnosu na onoš to je bilo planirano na početku ove godine. Jer ovaj ogromni prihod od PDV-a od porasta cijene benzina naprosto je ekstra prihod, jer on nije bio planiran i ako ga već država naplaćuje, ako nam objašnjava zašto ne može korigirati stopu PDV-a na benzin onda bi bilo doista korektno da tu preko milijarde kuna koje će se naplatiti ove godine na razlici cijene u gorivu od PDV-a naprosto vrati kao transfer onima koji su u tome najugroženiji. Na žalost oni to neće opet raditi sustavno nego kao što je bila najava ministra Šukera, oni će ponovno sve to skupiti u državni proračun pa će onda redistribucijom politički i diskretno odlučivati kome treba dati neku pomoć, a kome ne treba dati neku pomoć. I još nešto, ja dakle ne sporim da je ovaj zakon rezultat doista dogovora socijalnih partnera, ja to pozdravljam i mislim da je to dobro. Bilo je nekih disonancija, one su ispravljene jučer na Gospodarsko-socijalnom vijeću i to je potpuno neupitno. Ja samo kažem da Vlada taj dogovor socijalnih partnera vješto koristi da bi s druge strane pod izlikom ovog zakona progurala cijeli niz poskupljenja koje će se dogoditi ove godine. Ja bih volio da kolege iz HDZ-a kažu da neće biti poskupljenja struje, a ne da to nije izlika ovaj zakon. Da neće biti poskupljenja plina, da nema potrebe da raste toliko cijena nafte gospodo, pa mi negdje 15% ili 20% nafte proizvodimo u Hrvatskoj. Pa nije valjda da cijena nafte u Hrvatskoj proizvedenog barela nafte u Hrvatskoj isto je 134 dolara. Ina možda može nama prodati tu naftu nešto jeftinije ili možemo mi naplatiti koncesiju na tu naftu.
Hvala. Replika, gospodin zastupnik Arsen Bauk. Izvolite.
Zahvaljujem. Dakle kolega Mršić je u jednom dijelu svog izlaganja rekao da ne razumije državu kao poslodavca, a evo ja moram priznati da sam ipak uspio shvatiti, odnosno da upotrijebim takav izraz, prosvijetlilo me izvješće o velikom profitu tvrtki bez zaposlenih. Naime, ponašanje države, odnosno Vlade kod poskupljenja benzina podsjeća me upravo na to, da bez ikakva rada, bez ikakva truda se jednostavno profitira na porastu cijena nafte na svjetskom tržištu, samo se lijepo to ukalkulira u nabavnu cijenu, na nju se uredno nakače porezi, trošarine i sve ono što ide prema nekoj formuli. Ja sam kolega dugo razmišljao kako to nazvati, pa ako već za obračun visine mirovina imamo švicarsku formulu, onda bi se ovakav način izračuna gdje država profitira od povećanja cijene i koje nameću nakupci nafte slobodno mogao nazvati švercerskom formulom. Hvala.
Hvala. Gospodin Mršić, izvolite.
Pa kolega Bauk meni je drago da ste i vi spomenuli umirovljenike. Mi danas razgovaramo 115 tisuća radnika i ti radnici će doista dobiti nešto malo povećanje. Ali mi na žalost smo zanemarili i obrtnike o kojima je govorila kolegica Lugarić, ali i danas niti od početka ove godine ne razgovaramo niti o umirovljenicima. Umirovljenici nisu dobili neko značajno povećanje ove godine, oni će ga dobiti tek u ljetu, ali to povećanje će biti debelo ispod inflacije, to povećanje će biti debelo ispod povećanja životnih troškova i ono što je nažalost najtužnije u cijeloj priči, udio prosječne mirovine u prosječnoj plaći iz mjeseca u mjesec opada, ali to isto je statistički pokazatelj ono što naše umirovljenike još više brine, to da svaki dan kada odu trgovinu ili kad moraju nešto drugo kupiti ili platiti ili će morati platiti struju ili kupiti benzin, naprosto da svojom mirovinom će moći utočiti ili mogu utočiti manje litara benzina, da će moći manje svijetliti, da će se moći manje grijati od 1. srpnja, a sasvim sigurno povećanje mirovina od 1. srpnja neće biti onako koje će pratiti rast tih troškova na koje država ima izravni utjecaj. A kad smo već kod povećanja troškova struje na tih 20% povećanja cijena struje, država će ponovno zaraditi 22%, što znači da negdje 18% je povećanje, a 2% od toga će ići ponovno u državni proračun.
Hvala. Gospođa zastupnica Brankica Crljenko. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče, gospođo državna tajnice, uvažene kolegice i kolege. Nedostatak određenog reguliranja minimalne plaće u Republici Hrvatskoj, kao i sadašnji iznos najniže plaće u značajnoj mjeri ugrožavaju egzistenciju jednog dijela zaposlenih i članova njihovih obitelji te utječu na poreznu evaziju i pojavu rada na crno. U strukturi osobne potrošnje kućanstva u Republici Hrvatskoj prema podacima Državnog zavoda za statistiku vidljivo je da za 3 grupe hranu, stanovanje, energente te prijevoz hrvatsko kućanstvo izdvaja najviše sredstava i to 58,55% ukupnih sredstava namijenjenih osobnoj potrošnji. Donošenjem Zakona o minimalnoj plaći, minimalna bruto plaća od 1. srpnja bila bi 2 tisuće 758 kuna, radnici bi na svoje račune dobivali 2 tisuće 207 kuna. Izračunali su u savezu samostalnih sindikata Hrvatske. Unatoč dogovoru da najniža plaća u Hrvatskoj ne smije biti ispod 39% od prosječne plaće u prethodnoj godini, ipak će i dalje u Hrvatskoj nekoliko desetaka tisuća radnika primati i manje od toga. Zbog teškog stanja u tekstilnoj, drvnoj i kožarko-obućarskoj industriji, najniža plaća u tim djelatnostima biti će 94% minimalne plaće, u 2009. godini 96, u 2010. 97 itd. To znači da bi se u tim industrijama od 1. srpnja minimalna bruto plaća iznosila 2 tisuće 592 kune. Hrvatska do sada nije imala zakonom određenu minimalnu plaću, nego tek minimalnu osnovicu za obračun doprinosa u iznosu od 2 tisuće 441 kunu, ali se vodilo računa tek da država na taj iznos ubere namete, a ne i koliko radnici dobivaju na svoje račune iako bi na osnovi te minimalne osnovice trebali dobivati tisuću 890 kuna. Uvažavajući okolnost da prema dostupnim podacima u Republici Hrvatskoj 115 tisuća radnika prima plaću do 2 i pol tisuće kuna, ovim će se zakonom poboljšati socijalno-radni položaj radnika koji imaju najniža primanja, a u ukupnoj zaposlenosti sudjeluju sa 7,6%. Postavlja se pitanje kako će Zakon o minimalnoj plaći radnicima garantirati da će ju doista i dobiti. Radnici će moći tužiti svakog poslodavca koji im ne isplati minimalnu plaću te će i inspekcija nadzirati koliko plaću dobivaju radnici, a ne samo jesu li i na minimalnu osnovicu isplaćeni nameti državi? Naravno, kao i do sada sve će ovisiti o instrumentima za provođenje zakona i naravno o efikasnosti pravosuđe. Koliko to radnicima ulijeva sigurnosti i optimizma, vrijeme će pokazati. Zbog donošenja Zakona o minimalnoj plaći pogoršati će se teško stanje u tekstilnoj, obućarskoj i kožarskoj industriji, a pojedini poslodavci prijete ukidanjem proizvodnje u Hrvatskoj i selidbom u susjedne države. Zakon o minimalnoj plaći dodatno će pogoršati stanje u ovim industrijama, a najveći broj zaposlenih pretvoriti će u radnike drugoj reda. Predloženi zakon o minimalnoj plaći diskriminira velik broj radnika, što je nedopustivo. Svi hrvatski radnici za zakonom propisano radno vrijeme trebali bi imati i istu minimalnu plaću. Prihvaćanjem predloženog Zakona o minimalnoj plaći poništiti će se uspostavljena razina prava definiranih kolektivnim ugovorima i socijalnim sporazumima u sektorskom socijalnom dijalogu. Uz to, dodatno će se narušiti profitabilnost i smanjiti mogućnosti opstanka poduzeća u sektorima tekstila, obuće, kože i gume. Plaća zaposlenih u tim sektorima s primjenom Zakona o minimalnoj plaći i nadalje će biti znatno niža od plaća ostalih hrvatskih radnika pa će oni u svojim primanjima snositi i poduzetnički rizik svojih poslodavaca. Usporedimo li najnoviji iznos hrvatskog minimalca s onim u ostalim europskim zemljama vidljivo je da će hrvatski radnici na minimalnoj plaći zarađivati više od mađarskih, ali manje od slovenskih. Naime, minimalna plaća u Mađarskoj iznosi 38% prosječne plaće, dok u Sloveniji radnici na minimalcu primaju 522 eura, što je 46% prosječne slovenske plaće. Na koji će način živjeti osoba na minimalcu kada prema procjenama od 30 do 40% ukupne zarade građani troše na hranu. Prema podacima koje je objavila Europska komisija, cijene hrane u Hrvatskoj u prošloj godini bile su na razini 87% prosjeka Europske unije. Istovremeno, prosječna hrvatska plaća je na razini od 26% prosječne plaće u Uniji. Ovo povećanje od 300 kuna neće radniku poboljšati kvalitetu života i nadalje, to je premalo za normalan i dostojan život čovjeka. Naime, važno je naglasiti kako ne trebamo biti ponosni na sebe jer činimo nešto revolucionarno za hrvatskog radnika. Treba pokušati živjeti cijeli mjesec s 2 djece od tog minimalca pa ćemo vidjeti je li to dobar dogovor ili nije. Ili još bolje, treba pokušati živjeti bez ikakvih plaća nekoliko mjeseci, dok se poslodavac ne smiluje i plati, kao što žive radnice "Dalmatinke" ili "Šibenske revije" pa bi vrlo brzo pronašli način da profunkcionira pravna država, da se postojeći zakoni provode i poštuju. I na kraju, rekla bih ovaj zakon svakako treba podržati kao prijelaznu mjeru s ciljem trajnog rješenja pitanja pravednih plaća.
Hvala. Prelazimo na raspravu od 5 minuta za klubove. Prva je gospođa zastupnica Dragica Zgrebec. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče, državna tajnice, kolegice i kolege. Mislim da treba sagledati u kakvoj današnjoj situaciji donosimo Zakon o minimalnoj plaći. Dakle, imamo inflaciju koja trenutačno iznosi 5,7% i ima tendenciju rasta. Ako to stavimo u odnos sa novim poskupljenjima koji se odnose na energiju, dakle na tekuća goriva, uskoro i na ostale energente gdje se najavljuju i dvocifrena povećanja, time će se povećati znatno izdvajanja iz obitelji. Danas je situacija da prosječna plaća koja je isplaćena za 3. mjesec iznosi 4 tisuće 824 kune, dok je sindikalna košarica 6 tisuća 206 kuna. Dakle jedna prosječna plaća ne može pokriti troškove, minimalne troškove obitelji. Ovakvim prijedlogom minimalne plaće zapravo u ovom trenutku bi trebalo tri minimalne plaće u obitelji da bi se pokrili minimalni troškovi te obitelji. Zašto mi kažemo da je Vlada odgovorna i da je trebala ranije sagledavati probleme? Zato što smatramo da odgovori Vlade na ovakva stanja u društvu kaskaju za rješavanjem problema, ne predviđa se unaprijed situacija, ne presreću se problemi, nego se nastoje prebaciti na druge, što je vidljivo i kroz ovaj zakon. Dakle, u samom zakonu ima i nekoliko dilema. Imamo definiranu minimalnu plaću od 39%, istovremeno još nam je na snazi najniža plaća koja je osnovica za plaćanje doprinosa. Dakle, istovremeno trebalo bi mijenjati Zakon o obveznim doprinosima i reći da se doprinosi plaćaju na minimalnu plaću. Sljedeći problem koji vidimo jest u članku 4. stavku 3. gdje se govori kako će rasti minimalna plaća, govori se o udjelu minimalne plaće koja će rasti sa prosječnim rastom društvenog bruto proizvoda. To se može tumačiti na više načina. Jedan od toga je da će se recimo postotak od 39% udjela, ukoliko je rast BDP-a 4% povećati za, zbrojiti tih 4%. I tako godinama možemo doći i na prosječnu plaću, pa i iznad prosječne plaće. Dakle, nema nekakvog ograničenja koje to maksimalni udio minimalne plaće u prosječnoj plaći. S druge strane, ne kaže se što će biti ako imamo negativnu stopu rasta, odnosno ako imamo pad društvenog bruto proizvoda. To znači smanjenje minimalne plaće. Vjerojatno bi bilo realnije da se one usklađuju sa rastom prosječne plaće, eventualno udjela u društvenom bruto proizvodu. Naj, ono što je najneprihatljivije je zapravo članak 5. gdje zaista se dovodi, koji zaista dovodi do diskriminacije određenih grupa zaposlenih u pojedinim djelatnostima. Mislimo da takvo stanje nije dobro i da Vlada ne smije ostati pri takvom prijedlogu. Mi smo u klubu predložili i dopunu toga članka odnosno amandman na članak 5. na način da se doda novi stavak 2. gdje bi se razlika do punog iznosa minimalne plaće za djelatnosti iz stavka 1. ovog članka osigurale u državnom proračunu. To je moguće učiniti. Mislimo da djelatnosti koje zapošljavaju teško zapošljivu kategoriju radnika, a to je ženska radna snaga i djelatnosti koje znatno učestvuju u izvozu Hrvatske koji je nedovoljan i ukoliko želimo takvu tendenciju zadržati da tu moraju biti određene potpore iz proračuna. Postavljaju se i druga pitanja. Čini nam se da je ovo vatrogasna mjera. Što Vlada čini oko industrijske politike? Što Vlada čini na smanjenju troškova cijene rada? Mi imamo i jedan paraporez u plaći, a to je zdravstveni doprinos koji plaćaju samo zaposleni a koriste svi građani. Što je sa povećanjem zaposlenosti? U Hrvatskoj je udio zaposlenog stanovništva u radnom dijelu stanovništva nizak. Što je sa povećanjem konkurentnosti? Dakle, to su sve pitanja na koja Vlada ne daje odgovor, a zapravo oni su uzroci stanju koje imamo danas u državi. Dakle, predlažemo da se promijeni članak 5. i naravno prihvatit ćemo Zakon o minimalnoj plaći.
Hvala. Gospodin zastupnik Damir Kajin. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, uvažena gospodo zastupnici. Ja ću ponoviti jednu tezu koju sam izrekao i zadnji puta, da ovaj zakon koji je danas pred nama je neuspjeh sindikata, trijumf Vlade nad sindikatima, iako s druge strane ono što je zasigurno dobro, da prvi puta nakon '98. godine to neregulirano pitanje regulira se zakonom. Međutim, ja osobno držim da ta pitanja treba regulirati kolektivnim ugovorima. Međutim to će biti moguće tek onda kada sindikat postane subjekt. On to nažalost nije bio '80.-tih kada se brinuo samo o izletima i svinjskim polovicama. Sindikat nije bio subjektom ni '90.-tih kada se vršila u Hrvatskoj jedna brutalna privatizacija, nije bio ni subjekt u drugoj polovici '90.-tih kada samostalni sindikati nisu sudjelovali u onim velikim zagrebačkim prosvjedima, a nažalost sindikat nije subjekt ni danas, jer nitko osim zaposlenika u javnim poduzećima i privatiziranim tvrtkama u ovom trenutku ne želi u sindikat. I to treba otvoreno upravo na jedan ovakav način i reći. I gdje kćerka jedne sindikalne podružnice radi za Agrokor, a oni velikodušno mogu donirati vidjeli smo to jučer nakon jedne nogometne utakmice čak 4 i pol milijuna kuna, gdje je Polančec postigao jedan sjajan gol kao da ga je Blažević trenirao. Drugo što želim reći, ovaj zakon je najvjerojatnije i neustavan. Zašto? Jer minimalna plaća ne može za jedne biti minimalna a za druge, kao što to sugerira ovaj članak 5. a riječ je o tekstilcima, kožarima itd., ide ispod minimalne. To je po meni duboko neustavno i upravo stoga ta pitanja treba riješiti kolektivnim ugovorom za svaku branšu ponaosob. Za kožare, za tekstil, za brodogradnju, za komunalnu upravu, za javnu upravu itd., itd. Zemlja u kojoj Vlada preuzima posao sindikata, a poslodavci preuzimaju posao Vlade i gdje sindikati su samo dekor tim dogovorima, još dugo vremena neće biti sretna zemlja. A i ne može biti sretnom zemljom zemlja u kojoj svi zaboravljaju recimo na mučki ubijenog sindikalistu Krivokuću obitelj Zec sinonim za jedno institucionalno nasilje dobila je neku naknadu, obitelj Krivokuća niti to a neki u ovom Domu bi nam nešto više i o tome mogli reći. Ja sam u subotu pročitao isto tako jednu zanimljivu kolumnu Borislava Škegre gdje sam ga ja osobno napadao zbog samo jedne stope PDV-a ali je taj Škegrin PDV bio, ostao kako bih rekao osloncem svake politike svake Vlade od njegovog vremena do današnjeg. On piše o nemogućnosti nametanja formula tipa minimalna plaća mora biti toliko ili onoliko od prosjeka i govori o egzistencijalnom minimumu i možda ovih 2 hiljade 700 kuna može biti tek neki egzistencijalni "minimuma". Da ne bi bilo isto tako nikakve iluzije svi mi zaboravljamo ovdje kako je teško stvoriti novac. 2 hiljade 400 ili 2 hiljade 700, ili 3 hiljade kuna. Mi ne povećavamo nikome plaću, povećavaju je poslodavci i to treba znati, oni koji ostvaruju novac. Mi ne znamo kako je teško naplatiti posao, kako je teško u jednoj insolventnoj zemlji doći do novaca itd. ali smo isto tako na svu sreću svi svjesni da nam slijede teške godine, skupe energije, skupe hrane, bezobrazno skupe nafte. Meni je trebalo danas od Savske ovdje do Zagreba jedan sat. Naš radnik za minimalnu plaću radi cijeli mjesec da bi mogao kupiti 250 litara disela, u Njemačkoj je to 700 litara disela. Istina, Njemačka ima tri puta bolji standard od našeg, tri puta je razvijenija od nas ali mi ovdje zaboravljamo i još jedan detalj da 2002. godine nije trebalo prodati INA-u koja je samo za prva tri mjeseca ove godine ostvarila nekih 570 milijuna dobiti. HEP nije privatiziran, tri godine se držala cijena. INA je bud zašto, prodana je te godine i evo oni si danas dijele dobit umjesto da i oni na neki način participiraju u tim troškovima. Ja ovom prilikom pozivam isto tako da se netko pobrine za one najslabije. To su jasno uz radnike i penzioneri ali i mali trgovci, zanatlije, mali poduzetnici, obrtnici jer na tim ljudima počiva država, najviše ih ima, najviše zapošljavaju a jedini od države čini mi se do današnjeg dana nisu dobili ništa. I samo da kažem da ti ljudi nisu dobili ništa, radnici koji su imali sreće da imaju društveni stan uspjeli su ga kupiti, poljoprivrednici za jednu kunu osim ako nisu Istriani mogu doći do zemlje, socijalistički direktori i odabranici HDZ-ove Vlade dobili su tvrtke, tvornice, hotele, šverceri oružjem dobijaju monopoli, zatvorenici su u ovoj zemlji dobili državu a obrtnici ne mogu kupiti niti prostor u kojem rade 15, 20 ili 30 godina. I još jedanput ću reći, mi ne povećavamo plaću, povećavaju plaću poslodavci. I za kraj, mi ćemo glasati za ovaj zakon. Bolje nešto nego ništa, ali doista danas bi trebalo otvoriti raspravu i kako u ovoj zemlji stvoriti novac.
Hvala. Imamo jedan ispravak, gospodin Arsen Bauk. Izvolite.
Ispravio bih netočan navod zastupnika Kajina koji je spomenuo gospodina Polančeca koji je dao gol kao da ga je trenirao gospodin Blažević. Hrvatska ima i druge trenere, ne mora samo gospodin Blažević biti trener. Ali što se tiče golova od ministara iz Vlade počevši od gospodina Jandrokovića, bivšeg ministra Kirina pa i gospodina Polančeca kod Liburnia Riviera hotela više smo navikli na auto golove nego na golove, pa je to bila jedna mala promjena.
U čemu je bio ispravak?
Pa htio sam reći da ima trenera, gospodin Bilić, Ivić itd., ne mora samo Blažević.
Ima i planeta osim Zemlje također dosta. Pet minuta u ime HDZ-a gospodin Boris Kunst. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, kolege zastupnici, državna tajnice. Sagledavajući situaciju u kojoj upravo raspravljamo o Zakonu o minimalnoj plaći vodili smo dosta sadržajnu raspravu što je i normalno obzirom da se radi o jednom vrlo značajnom zakonu. No, činjenica je bez obzira na ove različitosti koje smo slušali tijekom rasprave da nam je svima jedinstveno tome da nitko nije protiv da ovaj Zakon o minimalnoj plaći u Hrvatskoj treba i donijeti. I to je u svakom slučaju jedan veliki uspjeh. I ja ću pobrojiti na brzinu sve ove uspjehe koje Zakon o minimalnoj plaći regulira a koji idu u korist radnika u Republici Hrvatskoj. Prvi puta je da se u Republici Hrvatskoj plaća uređuje zakonom, znači da se ona najmanja plaća uređuje zakonom, to je Zakon o minimalnoj plaći. Prvi puta će se minimalna plaća usklađivati za postotak realnog rasta bruto društvenog proizvoda od 1. lipnja što omogućuje po prvi puta rast udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći u Republici Hrvatskoj sa ciljnom razinom rasta te minimalne plaće, znači onom ciljnom razinom što Europska unija zagovara a to je 50% nacionalnog prosjeka. Do sada od 1998. godine taj udio najniže plaće od 35% je padao na 33,5% danas. Prvi puta je da se zakonom predviđa i utvrđuje nadzor nad isplatom minimalne plaće, uvode se sankcije i visoke kazne za poslodavce o kojima sam u svojoj raspravi govorio od 60 tisuća do 500 tisuća kuna ako vežete uz Zakon o minimalnoj plaći i Zakon o prekršajima "Narodne novine" 105 iz 2004. godine. Zakon o minimalnoj plaći po prvi puta će prisiliti poslodavce onih industrija koje danas na tržištu rada najteže stoje a to su tekstilna, drvno-prerađivačka i kožarsko-obućarska u kojima radnici rade za mizerno nisku cijenu rada i upravo će prisiliti te poslodavce da kroz četiri godine moraju osigurati isplatu razine minimalne plaće koja će biti isplaćena za sve ostale radnike u Republici Hrvatskoj jer je to zakonom propisano. Nažalost, do danas nijedna Vlada i ranije koja je bila nije uvela takve sankcije za one poslodavce koji mizerne plaće isplaćuju u pojedinim industrijskim granama. I naizgled manje bitno ali vrlo važno. Po prvi puta su se u Hrvatskoj uspjeli na bipartitnoj razini socijalni partneri usuglasiti oko plaće što nije uspjelo do sada nijednoj Vladi a i da ne kažem trećem partneru to je Vlada. I još jednom da iskoristim prigodu, vidim da nema kolege Mršića. Obzirom da je spomenuo državno poduzeće ja bih ga molio da kaže javno ime i prezime tog poduzeća koje danas isplaćuje radnicima za 184 sata rada 500 kuna plaće jer to je vrlo važno i ne bi bilo zgodno. I da razbijemo više dileme. Ovo nije Vladin zakon, ovo je zakon koji su još jučer na sjednici Gospodarsko-socijalnog vijeća, sva tri socijalna partnera jednoglasno podržala i drže da je on dobar i značajan za Hrvatsku. I zato mislim da nije potrebno podcjenjivati i stalno pokušavati uz raspravu o gospodarskoj situaciji smanjiti bit i značaj Zakona o minimalnoj plaći.
Hvala. Molio bih klubove da okupe zastupnike, jer bi uvrstili pet točaka dnevnog reda. Sve pet su europski zakoni. Radi toga da mogu radna tijela u međuvremenu zakazati sjednice i da bi mogli raspravljati. Pa molim klubove da se okupimo. A sada zaključno, državna tajnica u Ministarstvu gospodarstva, rada i poduzetništva gospođa Vera Babić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče, uvažene zastupnice i uvaženi zastupnici. Zahvaljujem svima na raspravi i od prošloga tjedna i danas, u svezi sa ovim prijedlogom zakona. Dopustite mi tek u nekoliko rečenica osvrnuti se na neke od, koje mi se čine značajnih momenata, odnosno iskaza ovdje u raspravi, a da otklonimo eventualne dvojbe oko samoga prijedloga zakona. Vaša rasprava, gospođe zastupnice i gospodo zastupnici, pokazala je svu kompleksnost instituta minimalne plaće i sve kontroverze koje se inače javljaju svugdje gdje se ovaj institut raspravlja i gdje se ovaj institut uređuje. Zašto? Zato što je on složen utoliko što mora odgovoriti na nekoliko zadaća, dakle, barem na dvije bitne. Riječ je o tome da je to institut koji ima određenu socijalno-egzistencijalnu funkciju i onda na neki način je podložan administriranju. S druge strane to je ipak plaća koja mora udovoljiti određenim ekonomskim kriterijima, razini, dostignutoj razini nacionalne produktivnosti. I ne smije ni na koji način dovesti do toga da oteža i konkurentske sposobnosti, da oteža prilagodbu tržišnim uvjetima i da restrukturiranje koje je s time u vezi vrlo nužno da teret restrukturiranja podnese zaposlenost. To se, ako možete pratiti podatke o zaposlenosti i nezaposlenosti primjerice u Hrvatskoj dogodilo, tamo 90-tih godina kada je teret restrukturiranja, kada je podnijela zaposlenost a ne plaće, plaće su rasle i brže nego razina produktivnosti. Kada je riječ o složenosti instituta onda vas mogu podsjetiti na ravnopravne standarde dakle, i multilateralne standarde koje uređuje ovaj institut, kao što je primjerice Konvencija o minimalnoj plaći Međunarodne organizacije rada ili određena komparativna rješenja u okviru europskih zemalja u kojima nešto stoji u obrazloženju onda ćete vidjeti da taj institut se primjenjuje na različite načine, o tome je nešto govorila gospođa zastupnica kada je uspoređivala regionalnu recimo razinu na najnižoj, odnosno minimalne plaće, odnosno i njezin udio u prosječnoj plaći. Dakle, tada možemo primijetiti da postoje različita rješenja. Taj, dakle institut minimalne plaće mora, dakle, kada se određuje, na neki način mora odraziti i troškove života i regionalne različitosti. Zato se događa da pojedina rješenja idu za tim da primjerice institut minimalne plaće nije jednak za sve radnike u zemlji, nije jedan za sve regije, isključuju se pojedini radnici ili se isključuju pojedine grane, ili se na različite načine ovisi o elementima koji se imaju uzeti u obzir kada je riječ o institutu minimalne plaće. Dakle, u tom smislu bilo je ovdje riječi o diskriminaciji, komparirao se budući prijedlog zakona o zabrani diskriminacije da bi se naglasilo ovdje da ovaj Prijedlog zakona o minimalnoj plaći sadrži diskriminatorne elemente. Dakle, kada govorimo o diskriminaciji onda moramo znati da razumni uvjeti razlikovanja, razumni uvjeti opravdani i utemeljeni uvjeti razlikovanja ne mogu biti diskriminacija. Ovdje je upravo o tome riječ. Dakle, riječ je o granama djelatnosti koje imaju osobite poteškoće na tržištu, na prilagodbi. I zbog toga je ovakvo rješenje ponuđeno u zakonu s time da se vjeruje da će u tranzicijskom periodu koji sadrži prijedlog zakona da će i te industrije uz određene potpore koje će biti svakako relevantne da će one uspjeti dostići razinu minimalne plaće koja se predlaže ovim zakonom. Htjela bih podsjetiti da je strategija za tekstilnu industriju napravljena, da je napravljena sa socijalnim partnerima, dakle, socijalni partneri su, upravo rade na kriterijima za potpore, dakle, nema mogućnosti da svaki subjekt u toj industriji ili nekoj drugoj, dakle, baš svaki subjekt bude izravno subvencioniran moraju se izraditi kriteriji za te subvencije, dakle, morati će se potruditi sami izraditi svoje planove restrukturiranja. Prema tome, uz ovaj zakon će svakako ići i pomoć tim industrijskim granama i vjerujemo da će u okviru tranzicijskog perioda koji ovaj Prijedlog zakona ostavlja to biti dostignuta razina minimalne plaće kako je ovdje zamišljeno. Bilo je još pitanja oko, zapravo nekih dvojbi oko toga je li odredba članka 4. Zakona dovoljno jasna, socijalni partneri su ju jučer analizirali, smatraju da nema potrebe posebno ići na amandman vezano na ovaj članak. Dakle, jasno je da se rast minimalne plaće, dakle, riječ je o rastu udjela minimalne plaće, rastu udjela minimalne plaće u prosječnoj plaći. I jasno je da je riječ o koeficijentu koji se dobije u odnosu na, kojim se povećava onda iznos minimalne plaće. S druge strane ako rasta nema, ostaje zatečena razina, inače bi to moralo izričito, izričito pisati u zakonu, tako je stajalište i predlagatelja, tako je stajalište i socijalnih partnera. Ono što mi se čini da je na neki način propušteno, iako je dosta zastupnika to isticalo, htjela bih samo nešto, još nekoliko rečenica mi dopustite reći o socijalnom dijalogu. Dakle, u pregovaračkom poglavlju 19. Socijalna politika i zapošljavanje, konstatirano je da je razina socijalnog dijaloga u Hrvatskoj kada je riječ o tripartitnoj dakle, razini, nacionalnoj razini vrlo dobra međutim da izostaju, izostaju učinci socijalnog dijaloga na bipartitnoj razini na izravnom dogovoru socijalnih partnera. Dakle izravnih socijalnih partnera, Udruga sindikata i Udruga poslodavaca. Ovo je prvi put doista da se sporazum dakle bipartitni sporazum socijalnih partnera pretače u normu i to je novina koja po mojem mišljenju zaslužuje pozornost i mislim da ne zaslužuje pojedine, evo dopustite mi ne pada mi na pamet druga riječ ali diskvalifikacija koju su pojedini, na pojedine sindikalne čelnike ili čelnike poslodavačkih udruga ovdje se mogle čuti osobito prošli tjedan. Ja mislim da je ovdje stvar u tome da prvi put socijalni partneri preuzimaju i odgovornost dakle ne samo da su konzultirani, oni preuzimaju i odgovornost za primjenu ovog zakona. Mislim da je to, da je to posebna kvaliteta a osobito u dijelu koji se tiče ovih industrija koje ne mogu odmah udovoljiti očekivanoj razini. Na Prijedlog zakona imamo izjavljenih amandmana, ali o tom gospodine predsjedniče prilikom glasovanja. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepa. Konačni prijedlog zakona o minimalnoj plaći, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z.E. br. 71. Rasprava je zaključena. Pregled podnesenih amandmana podijeljeno je na klupe. Molim predstavnika predlagatelja da se očituje o amandmanima. Državna tajnica gospođa Babić.
Hvala gospodine predsjedniče.
U ime kluba gospodine predsjedniče tražimo glasovanje rukom na amandmane radi brzine.
Hvala. Idemo gospođo državna tajnice. Odbor za zakonodavstvo, prvi amandman.
Vlada prihvaća.
Postaje sastavni dio prijedloga. Drugo, zastupnik Emil Tomljanović.
Vlada prihvaća gospodine predsjedniče.
Postaje sastavni dio prijedloga. Treće, Klub zastupnika HSLS-a, HSU-a.
Također Vlada prihvaća ovaj amandman.
Hvala. Postaje sastavni dio. Četvrto, Odbora za zakonodavstvo.
Prihvaća Vlada ovaj amandman.
Postaje sastavni dio prijedloga. Peto, Klub zastupnika SDP-a.
Vlada ne prihvaća ovaj amandman. Nije u skladu sa propisima o državnom proračunu, a ne bi bilo u skladu ni sa posebnim propisima o državnim potporama.
Hvala. Klub zastupnika SDP-a, izvolite.
Mi u klubu SDP-a smatramo da ni jedna grupacija zaposlenih ne smije biti diskriminirana u odnosu na minimalnu plaću, a da su djelatnosti koje su radno intenzivne kao što je tekstil, koža, obuća, drvna industrija koji zapošljavaju mahom žensku radnu snagu koja je teže zaposliva, da su to i djelatnosti koje značajno sudjeluju u izvozu. Smatramo da su to i djelatnosti kojima bi trebala pomoć ili potpora iz državnog proračuna da mogu isplaćivati minimalnu plaću, pa tražimo da se glasa o tom amandmanu.
Hvala. Tko je za ovaj amandman koji Vlada ne prihvaća? Hvala. Nije dobio potrebitu većinu. Šesto, zastupnik Zvonimir Mršić. Šesti amandman.
Vlada ne prihvaća ovaj amandman, gospodine predsjedniče obzirom da je riječ o nedopuštenom razlikovanju prema vlasništvu. Dakle, to bi bilo nejednaki položaj poduzetnika i ne može se prihvatiti amandman.
Hvala. Zastupnika nema. Tko je za ovaj amandman? Hvala. Nije dobio potrebnu većinu. Sedmi amandman zastupnici: Gordan Maras, Mirela Holy, Davor Bernardić i Arsen Bauk.
Vlada ne prihvaća ovaj amandman. Razina kaznenih mjera usuglašena je sa socijalnim partnerima. Osim toga, usuglašena je i sa posebnim propisima o prekršajima.
Hvala. Zastupnici? Gospodin Davor Bernardić, izvolite.
Ovaj amandman vezan je za djelatnosti u kojima poslodavac ostvaruje rekordnu dobit i ukoliko zapošljava puno više ljudi da ostvaruje rekordnu dobit a tim ljudima nije u stanju isplatiti minimalnu plaću mislimo da onda i kazna treba biti veća i tražimo glasanje o ovom amandmanu.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Hvala. Nije dobio potrebnu većinu. Osmi, Odbora za zakonodavstvo.
Vlada prihvaća ovaj amandman.
Postaje sastavni dio prijedloga. Deveti amandman, zastupnici: Gordan Maras, Mirela Holy, Davor Bernardić i Arsen Bauk.
Ne prihvaća Vlada ovaj amandman sa istim obrazloženjem kao i amandman pod brojem sedam.
Izvolite gospodine Bernardić [[Upadica: Mogu i ja!]]
Uz isto obrazloženje kao i amandman koji ste nam prethodno odbili. Dakle, da ne bi ispalo da je puno lakše neisplatit plaću, da se puno manja kazna plati ako se ne isplati plaća, nego ako se isplati plaća, a onaj tko određuje kaznu da mu damo malo više prostora da kazni one koji to doista zaslužuju. I tražimo glasanje.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Hvala. Nije dobio potrebitu većinu. Odbor za zakonodavstvo, deset.
Vlada prihvaća ovaj amandman.
Postaje sastavni dio. Hvala državnoj tajnici. Dajem na glasovanje Konačni prijedlog ovog zakona. Molim najprije kvorum. Izvolite se uključiti, molim vas. Rezultat? Nazočno je 114 zastupnika, dakle imamo kvorum za odlučivanje. Molim tko je za ovaj prijedlog zakona? Izvolite se uključiti i glasovati. Rezultat? Ovaj zakon je prihvaćen većinom glasova sa 118 glasova za, 2 suzdržana i jedan protiv. Hvala. Odbor za zakonodavstvo predložio je Hrvatskom saboru slijedeći zaključak. Ovlašćuje se stručna služba Hrvatskoga sabora da obavi redakciju teksta ovog zakona prije njegove objave u “Narodnim novinama“. Molim uključimo se i glasujmo za ovaj zaključak. Rezultat? Ovaj zaključak je prihvaćen većinom glasova 118 za, 2 suzdržana i ništa protiv. Hvala. Prelazimo na: - Konačni prijedlog zakona o potvrđivanju instrumenata za izmjenu i dopunu Statuta međunarodne organizacije rada, hitni postupak, prvo i drugo čitanje P.Z. broj 75. Predlagatelj zakona je Vlada Republike Hrvatske, a kod utvrđivanja dnevnog reda prihvatili smo primjedbe hitnog postupka kod donošenja ovoga zakona. Prijedlog akta primili ste u pretince sukladno članku 159. Poslovnika. Hitni postupak objedinjuje prvo i drugo čitanje zakona. Amandmani se mogu podnositi do kraja rasprave. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za rad i socijalno partnerstvo. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Ne. Žele li izvjestitelji Odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba zastupnika HDZ-a gospodin zastupnik Boris Kunst. Izvolite. Molio bih prije toga jednu obavijest dok smo u ovom broju. Poštovane zastupnice i zastupnici pozivnice za Dan Hrvatskog sabora, petak 30. svibnja 2008. godine nalaze se u vašim pretincima, u zastupničkim informacijskom centru te vas molimo da ih podignete i o nazočnosti obavijestite protokol Hrvatskog sabora. Isto tako u spomenutim pretincima nalaze se i pozivnice dostavljene od strane Ministarstva obrane Republike Hrvatske za obilježavanje Dana oružanih snaga Republike Hrvatske. Za nazočnost Dan oružanih snaga Republike Hrvatske potrebne su akreditacije koje je potrebno podignuti u protokolu Hrvatskoga sabora, soba 134. Hvala. Ispričavam se gospodinu Kunstu. Izvolite.