Ein trontale er til vanleg ei programerklæring for kva Regjeringa vil gjennomføre i det stortinget som blir opna. Eg hadde venta at trontalen ved opninga av dette stortinget ville vore noko meir, dette av di vi står på terskelen til eit nytt hundreår, for ikkje å seie tusenår. På toppen av dette er vi i full fart bort frå industrisamfunnet og inn i kunnskapssamfunnet. Dei utfordringane dette fører med seg, hadde eg rekna med ville blitt omtalt i den trontalen vi i dag drøftar. Overgangen frå industrisamfunnet til kunnskapssamfunnet er allereie i full gang. Det som skjer i praksis, er at den nye teknologien aukar produktiviteten i dei modne næringane, men skapar ikkje nokon ny etterspurnad. Dei mange store fusjonane som vi ser i næringslivet, tek dels sikte på å vri dei siste stordriftsfordelane ut av mode produkt, og dels å avgrense priskonkurransen som truar kvar moden næring. For å sikre kapitalen blir ofte delar av verksemda selde ut – og ofte til utlandet. Den kapitalen mange verksemder på denne måten skaffar seg, blir for sjeldan investert i ny næringsverksemd, fordi eigarane ikkje forstår dei nye forretningsområda. Resultatet er dels ein aukande konsentrasjon og ei filialisering av norsk næringsliv, utan at nedbygginga av det gamle blir erstatta av ny næringsverksemd. Det oppstår med andre ord eit misforhold mellom dei som har idear til ny næring, men har behov for kapital, og det eksisterande næringslivet eller staten, som har kapital. Å bygge bru over denne kløfta blir den største næringspolitiske utfordringa for Noreg når vi no går inn i det neste tusenåret. Desse utfordringane er ikkje nemnde i trontalen, og er langt på veg fråverande i budsjettet for første år i det neste hundreåret. Regjeringa har til overmål i snart to år kjempa mot eit prosjekt som peikar på eit industrielt vegval inn i det nye kunnskapssamfunnet. Eg har sjølvsagt IT-kunnskapssenteret på Fornebu i tankane. Dessutan har Regjeringa, saman med Høgre og Framstegspartiet, vore mest oppteken av å selje seg ned i eller heilt ut av norske industribedrifter. Hadde dette salet skjedd ut frå ein langsiktig næringspolitisk strategi, skulle eg ikkje ha sagt noko. Men det er meir vilkårleg det som skjer. Regjeringa burde dessutan hatt ein strategi for på kva måte ein skal nytte frigjord kapital og den kapitalrikdomen ein elles har, til å hjelpe fram nye næringar. Dagbladet har i dag ei lang liste over oppkjøpskandidatar innanfor norsk næringsliv. Det kan seiast mykje om den. Eg vonar Regjeringa tar denne opplistinga på alvor. Det er òg grunn til å sjå på på kva måte Regjeringa forvaltar eigarskapen i dei verksemdene der staten er eigar. Hydro er i ferd med å selje ut viktige verksemder som Dyno og Hydro Seafood. Kva haldning har Regjeringa til dette? Utnyttinga av våre ressursar i havet er knapt komen ut av utviklingsstadiet. At Hydro Seafood skal kome på utanlandske hender, må vere gale. Eg har ikkje noko imot at eigarar frå andre land går inn i norsk næringsliv, ei heller i utnyttinga av våre maritime ressursar. Det er likevel langt frå det til å gje frå seg styring og kontroll. Ein skal heller ikkje gløyme at det er viktig å ta vare på kompetansen som ligg i å ha hovudkontora i landet. Noreg er i ferd med å utvikle seg til eit filialland. Regjeringa har tydeleg ikkje nokon tankar om på kva måte ein skal møte denne utfordringa. Eg kan heller ikkje la vere å kome inn på den passiviteten Regjeringa har synt i høve utfordringane i norsk offshore- og verftsindustri. Regjeringa makta å stoppe mange utbyggingar på norsk sokkel for snart to år sidan. Det synest som om den same regjeringa ikkje maktar å få dei prosjekta som den stoppa, opp att av skuffene, eller få realisert andre utbyggingsprosjekt. I dag fekk vi varsel om at nye 1 500 innanfor denne næringa var sagde opp. Det er på tide at det blir teke nye initiativ. Det kan ikkje vere tvil om at vi er i ein alvorleg situasjon innanfor desse næringane. Kompetansen som med mykje møye er bygd opp gjennom år, står i fare for å gå tapt. Tusenar etter tusenar blir sagde opp. Dette må vi alle ta alvorleg. Situasjonen er komen så langt at det no må setjast inn målretta tiltak. Modernisering av anlegg, investeringar i tiltak som gjer verksemdene meir konkurransedyktige, samt kompetansegjevande tiltak, må no på bordet. Vi i Arbeidarpartiet skal gjerne medvirke til å få fram dei forslaga eg har nemnt – og andre – for å løyse den alvorlege situasjonen. Så tilbake til utviklinga av dei nye næringane. Skal vi lukkast i overgangen frå industri- til kompetansesamfunnet, er det mange element som må på plass. Vårt fremste bidrag er å medvirke til fornying av næringspolitikken. Her må det leggjast eit grunnlag gjennom eit partnarskap mellom staten og private. I 1997 vart det oppretta eit sentralt såkornkapitalfond og fire regionale fond på i alt 400 mill. kr. Private investerte halvparten, medan staten medvirka med risikoavlasting gjennom eit ansvarleg lån. Erfaringane er så gode at dette bør følgjast opp gjennom nye tiltak. Arbeidarpartiet har tidlegare fremja forslag om å etablere eit investeringsfond på mellom 1 og 5 milliardar kr, der private står for 51 pst. av kapitalen. Dette bør no opprettast for å møte dei tunge økonomiske løfta i relasjon til norsk næringsliv. Innanfor denne ramma og for å sikre eit størst mogeleg mangfald av idear bør det også opprettast ei rekkje investeringsselskap, der kravet er at desse skal ha som føremål å investere i ulike typar bedrifter. Slik eg ser det, er det ønskjeleg at enkelte eigarar eller eigargrupperingar får vesentleg innverknad på det enkelte investeringsselskapet. Det vil sikre at eigarane verkeleg engasjerer seg for å gjere prosjektet vellukka. Dei næringspolitiske utfordringane som står i kø, må vi ta på alvor. Vi skal sikre det som er liv laga, samstundes som vi skal utvikle dei nye næringane. Det krev vilje til endring og satsing samt handlekraft til å gjennomføre turvande tiltak. Det synest som Regjeringa ikkje ser utfordringane, eller så evner den ikkje å gripe tak i desse. Difor er næringspolitikken langt på veg borte frå dei dokumenta som skal syne veg inn i det neste hundreåret. Det bør alle saman vere ottefulle for på vegner av norsk næringsliv.
Det blir replikkordskifte.
I likhet med Kjell Opseth er vi også bekymret for situasjonen i offshorevirksomheten og ved offshoreverftene våre. Det har vært et tema som har vært diskutert i Stortinget flere ganger etter at vi hadde en veldig stor boom i investeringene for noen år tilbake og fikk en situasjon hvor, etter en lav oljepris, veldig mange av oljeselskapene var tilbakeholdne med bestillinger og med utvikling av nye felt. Fremskrittspartiet fremmet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett forslag om, som et klart positivt signal om å bedre økonomien ved utbygging av nye oljefelt, å fjerne CO2-avgiften, som er en fast avgift uavhengig av oljepris, og som har vært meget tyngende og betydningsfull for investeringsbeslutninger i oljeselskapene. Vi forslo å fjerne den 1. juli i år, som et øyeblikkelig, positivt og klart signal om bedret økonomi. Det stemte faktisk Arbeiderpartiets stortingsgruppe imot. Jeg tror også vi fremmet forslag om en raskere takt i avvikling av produksjonsavgiften for de felt som har slik produksjonsavgift, og hvor en også er tilbakeholdne når det gjelder oljeselskapenes vurderinger. Er det nå slik å forstå at Arbeiderpartiet egentlig angrer på at de ikke stemte for vårt forslag i revidert nasjonalbudsjett, for hadde Arbeiderpartiet stemt for vårt forslag om å fjerne særlig CO2-avgiften med virkning fra 1. juli i år, ville det kanskje vært en litt større aktivitet og interesse i oljeselskapene for å fremskynde prosjekter og derved virke avdempende for offshoreleverandørindustrien? Jeg har lagt merke til at i valgkampen – og også vel i kravene nå overfor Regjeringen – snakket Arbeiderpartiet om raskere å gjøre noe med CO2-avgiften. Er det slik å forstå at Arbeiderpartiet nå i ettertid egentlig angrer på at de ikke gjorde noe som kunne fått virkning for denne sektoren?
Det er ikkje noko nytt at Hagen og Framstegspartiet skal løyse dei aller fleste utfordringane gjennom lette i skattar og avgifter. Det er ikkje nokon særleg tvil om at i den situasjonen som vi no har, vil oljeselskapa vere avventande, rett og slett fordi dei ønskjer seg betre generelle rammevilkår. I revidert nasjonalbudsjett foreslo vi at Regjeringa burde gå i forhandlingar med selskapa for å få starta opp planlegging og utbygging av spesifikke felt, altså ei meir spesifikk tilnærming til dei utfordringane vi står overfor, enn det Framstegspartiet og representanten Hagen vil. Men det finst jo andre virkemiddel for Regjeringa enn berre å lette på rammevilkåra. Regjeringa sit som generalforsamling i eit av dei største selskapa, og den har også høve til å samtale med selskapa for å finne ei løysing på den situasjonen vi er oppe i. Det går an å snakke både med operatørane og lisenshavarane for å løyse dei vanskane vi no er i, om det berre er politisk vilje. Det er ikkje slik som Framstegspartiet vil ha det til ved alle høve, at det berre er rammevilkåra.
Det må innrømmast at representanten Kjell Opseth er av dei nordmenn som har bygd landet. På kysten, der vi begge bur, inneber dette, i tillegg til fjell gjennomhola som gulost, at skipsfartsnæringa får gode vilkår. Det gledde meg derfor då Arbeidarpartiet i innstillinga til næringsmeldinga skreiv: «Det er difor at det vert satsa spesielt på område der me elles har føresetnader til å verta blant dei beste i verda. Dette bør etter desse medlemene si vurdering føra til at me rettar inn rammevilkår og verkemiddelapparat spesielt mot desse områdene og bransjane. Aktuelle område er maritim sektor inkludert skipsfart» Dette sitatet vert ikkje mindre interessant når eg les vidare frå Arbeidarpartiet sine merknader: «Desse medlemene har som utgangspunkt at Noreg ikkje kan ha eit skatteregime som skil seg vesentleg frå land me konkurrerer med utan å riskera at bedrifter flytter til utlandet.» Sant og rett. Eg kunne ikkje verta meir einig med Kjell Opseth. Men når skal Arbeidarpartiet ta konsekvensen av sine eigne analysar om norsk næringsliv, og ikkje minst vår skipsfartsnæring, i ei globalisert verd? Og kva er det Labour og Tony Blair og andre sosialdemokratar i Europa har misforstått når dei gjev skipsfarten tonnasjeskatt etter norsk modell, berre med endå gunstigare vilkår?
No er det ikkje slik at representanten Apelthun Sæle og Regjeringa til kvar tid har vore heilt einige om kva skattlegging av reiarlaga ein skal ha i dette landet. Det er nok å vise til budsjettet for inneverande år, der Regjeringa hadde eit anna forslag enn det som til sjuande og sist vart vedteke her i huset. Men det som er ganske klårt, er at når ein ser skattar og avgifter for norsk næringsliv under eitt, så kjem ikkje vi særleg dårleg ut i forhold til dei landa vi kan samanlikne oss med. Det nyttar ikkje berre å sjå på skatten. Ein må sjå på dei totale byrdene næringslivet har, når ein skal samanlikne. Men den totale samanlikninga frå land til land ligg fast. Vi kan ikkje skilje oss noko vesentleg frå andre land, for i ei globalisert verd vil ein sjå at bedrifter flyttar dit dei ser dei har dei største fordelane reint økonomisk. Det er vi nøydde til å innrette oss etter over tid. Men då må ein sjå på totaliteten, og ikkje som enkelte har ein tendens til å gjere, berre sjå på enkelte element. Det blir for snevert.
Kjell Opseth var i sitt innlegg meget kritisk til Regjeringens næringspolitikk, og det er for så vidt mange ting å sette fingeren på der. Men takke meg til den i forhold til den anvisningen som Kjell Opseth og Arbeiderpartiet gav i fjorårets alternative budsjett, og det vi allerede nå har sett sporene av. Kjell Opseth henviste til det som står i Dagbladet i dag om norske bedrifter som er på billigsalg. Jeg håper virkelig at Kjell Opseth har lest det, og at han leser det en gang til. For så langt jeg kan se, er den oppskriften som Kjell Opseth anviser, en oppskrift som vil gjøre at det vil bli enda verre enn det er i dag. Det Kjell Opseth ønsker, er jo nettopp et politisert marked. Han sa det nettopp i svaret til Carl I. Hagen nå i forhold til CO2-avgift og dette med heller å bruke generalforsamlingsmakt osv., han snakker om at ved behov for kapital må staten være brubygger, staten har kapital. Det er faktisk slik at Arbeiderpartiet og Kjell Opseth er villige til å gå inn med kapital også der det ikke trengs. Det beste eksempelet vi har, er IT Fornebu. Der ønsker man til tross for at det er i den mest interessante investeringsbransje, på det mest interessante området, å bruke hundretalls millioner i statlig eierskap, ikke fordi kapitalen er etterspurt. Og når det gjelder selve innholdet i prosjektet, antar jeg at Arbeiderpartiets representant ikke har mer innsikt enn det jeg selv har. Det gjør meg ikke spesielt trygg når vi skal bruke hundretalls millioner i investeringer på eiersiden. Mitt spørsmål er kort og godt: Hvorfor mener Arbeiderpartiet og Kjell Opseth at selv der det ikke er mangel på kapital, skal man inn med hundretalls millioner – er det for å sikre styring, eller hva er egentlig årsaken?
Eg er ikkje overtydd om at eit nytt forsøk frå mi side på å forklare Arbeidarpartiet sin politikk overfor representanten Gabrielsen har ein sjanse for å lukkast, for det har vi prøvd på så mange gonger. Det er berre å fortelje at vi har ei heilt ulik ideologisk plattform. Etter representanten Gabrielsen sitt syn skal alt skje etter marknadskreftene. Vi har sett mange eksempel på kor det ber av stad. Difor forundrar det meg faktisk at Høgre framleis sver så til dei gradar til at marknadskreftene skal løyse alt. Eg og Arbeidarpartiet meiner at det kan vere behov for å halde dei litt i øyra for at det ikkje skal gå heilt gale. Så spør ein kvifor ein skal gå inn med hundretals millionar i IT Fornebu. Det er godt at det vart hundretals millionar, det er ikkje lenge sidan det var milliardar, ikkje ein milliard, men milliardar i fleirtal, så slik sett er det jo bra at det er kome ned på det nivået der vi har hevda det har vore heile tida. Ja, eg kan godt gjere eit forsøk på ein gong til å forklare kvifor vi meiner at staten bør vere med saman med private. Det er fordi vi vil vere med og påvirke dei nye næringane og få fart i utviklinga av dei nye næringane. Eg kan ikkje skjøne at det skal vere så gale. Det er faktisk slik at alle dei som har søkt om å etablere seg på eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu, ønskjer at staten skal vere med. Ein grunn til at vi ønskjer å vere med, kan jo vere at vi gjerne ser at dette spreier seg utover det ganske land, og det er jo nokså illustrerande at Høgre er dei einaste som ikkje ser dette som ein næringspolitisk veg inn i kunnskapssamfunnet.
Replikkordskiftet er omme.
Vi får ofte høre at vi er så rike, at vi har det så godt her i Norge. Og selvsagt kan det fremvises mange eksempler på materialistisk velstand i vårt land, men denne påstanden om at Norges rikdom nærmest er grenseløs, fremstår som en til dels forunderlig påstand for enkelte. For mange er svært så undrende over hvor denne rikdommen befinner seg, når betydelige feil og mangler er lett synlige innenfor praktisk talt alle de viktigste områdene i samfunnet vårt. Hvordan er det mulig at et lite land der staten inndrar rekordhøye skatter og avgiftsbeløp, der oljen og gassen strømmer, der vannkraft, fiskerier og de maritime ressurser er formidable, ikke er i stand til å forbedre standarden på tilbudene innen de mest fundamentale samfunnsområder, som helse, eldreomsorg, skole og sist, men ikke minst samferdsel? I Norge har vi utviklet en stor offentlig sektor nettopp for å løse innbyggernes behov for ulike typer tjenester, og den offentlige innsats er etter hvert blitt så omfattende at velferdsstaten er i ferd med å bli en prekær utfordring å finansiere. Det kan således bli en nær uoverkommelig utfordring i fremtiden å innfri f.eks. folketrygdens forpliktelser fullt ut dersom også alle eksisterende bistands-, støtte- og subsidieordninger skal videreføres på samme nivå som i dag. Dersom vi i tillegg skal unndra den store offentlige tjenesteproduksjonen enhver effektiviserende konkurranseutsettelse, vil velferdssystemet kunne vakle og endog bryte sammen. Kravene til en mer effektiv utnyttelse av de økonomiske og menneskelige ressurser vil bli langt strengere i fremtiden enn det de er i dag. Det vil bli en katastrofe å parkere den offentlige sektor på et slags verneverdig sidespor, dersom vi virkelig vil gjøre nasjonen i stand til å takle de formidable oppgaver vi vet at landet vårt vil bli stilt overfor i den nærmeste fremtid. Effektiviseringspotensialet i offentlig sektor må ikke undervurderes, og det må derfor stilles de samme effektivitets- og konkurransekrav til offentlig virksomhet som til private bedrifter. Og det er nettopp dette noe av politikken i det neste tusenår må dreie seg om, nemlig en bedre politisk forståelse for behovet for et mer effektivt samfunnssystem for å skape de beste utviklingsmulighetene for de foretaksomme bedrifter, og tilrettelegge for gründerne og for arbeidslystne mennesker. Politikerne må ikke legge enda flere kompliserende eller avgiftsmessige hindringer i veien for næringslivet og for folk, og det må straks settes handling bak Regjeringens fagre ord om et enklere Norge. Er det således i et slikt effektivitetsperspektiv særlig fornuftig å binde opp verdifull arbeidskraft gjennom en subsidiert landbruks- og distriktspolitikk, som bidrar til å skape oversysselsetting og ineffektiv ressursanvendelse i disse næringer? Og er det mulig i all evighet å videreføre en slags proteksjonistisk politikk i offentlig sektor som går ut på å beskytte den offentlige tjenesteproduksjonen mot den frie konkurranse og markedspåvirkning? Landet vil simpelthen ikke få råd til å la den omfattende offentlige tjenesteproduksjonen innen helse, eldreomsorg og skole få fortsette som skjermede offentlige monopoletater, der krav til pris, kvalitet, effektivitet og omstillingsevne er frakoblet enhver markedsmessig konkurranseeksponering. De politiske aktører må øke fokuseringen på det å skape de beste forutsetninger for en ekspansiv, økonomisk og materiell utvikling for vår nasjon og for vårt folk, fremfor å skulle bedrive detaljstyring og utøve millimeterrettferdighet. Alle skjønner at noe er galt når vi påstår at vi er verdens rikeste land, men kun har råd til helt marginale investeringer i noe så viktig som f.eks. veisystemer. Eksempelvis ligger E18 i Aust-Agder som en krøttersti og en kjerrevei. Det er et sørgelig monument over statlig gjerrighet og en form for statlig schizofreni på de områder som virkelig er viktige for vårt lands utvikling i fremtiden. Så denne mangel på sammenheng mellom statens store økonomiske evne og brist og omfang i kvalitet og tilbud er et mektig paradoks, og det stiller selvrosen om verdens rikeste land i et heller dunkelt lys.
«Ved inngangen til et nytt årtusen står arbeidet for å bevare livsgrunnlaget på kloden, fred og menneskerettigheter og utjamning mellom verdens folk i første rekke.» Slik heter det i innledningen av trontalen, slik den lød her for halvannen uke siden. Stortingspresidenten fremhevet også i sin tale ved Stortingets åpning behovet for fred og forsoning i verden, og hun understreket betydningen av at Norge fortsatt engasjerer seg. Jeg vil gjerne gi stortingspresidenten honnør for denne påminnelsen, og håper denne vektleggingen også vil reflekteres i budsjettet for arbeid for fred og forsoning. Av de 110 konfliktene som for tiden pågår i verden, må 30 regnes som kriger, og disse koster enorme ressurser. Et land som Pakistan med 150 mill. innbyggere opererer med et statsbudsjett på omkring 90 milliarder norske kroner –mindre enn en femdel av vårt eget statsbudsjett. Og Pakistan bruker 70 pst. av dette budsjettet til militære formål. Det vil antakelig ikke bli mindre etter militærkuppet i går, ikke minst på grunn av den pågående konflikten om Kashmir. India kunne også sårt trenge mer midler til kampen mot fattigdom fremfor til militære formål. Da jeg begynte på folkeskolen i 1961, var det 3 milliarder mennesker på jorden. På under 40 år er altså jordens befolkning fordoblet. I går passerte vi 6 milliarder, og 1 milliard av disse strever for å overleve. Det minner oss om Norges ansvar for å trappe opp kampen mot sult og fattigdom. Ved slutten av et år gjør gjerne bedrifter og selskaper opp status, og man kan lese ut av balansen hvilken tilstand selskapet befinner seg i. Det kunne være interessant nå ved slutten av dette århundret å gjøre opp status for vår nasjon og den utvikling vi har gjennomgått. Hvilken tilstand befinner bedriften Norge seg i? Hva står på aktivasiden, og hva står på passivasiden? Er vi rede til å møte et nytt århundre? Norge har beveget seg fra å være et bonde- og fiskersamfunn til å bli ett av verdens aller rikeste land. I løpet av dette århundret har vi fått utstrakt bruk av elektrisk strøm, telefoner og medisinske nyvinninger. Vi er blitt ett av verdens fremste velferdssamfunn med rettigheter og goder våre besteforeldre aldri kom på å drømme om. Vi har fått internasjonalisering av handel basert på informasjonsteknologi og en kraftig velstandsvekst. Alt dette – vår økonomiske utvikling basert på naturressurser, olje- og gassvirksomheten, produksjon og salg av varer og tjenester og primærnæringene – må utvilsomt plasseres på aktivasiden. Men vi har dessverre en passivaside også. Det norske samfunn har blitt sterkt berørt av to verdenskriger og ideologiske rystelser, som kampen mot kommunisme og nazisme. Heldigvis skilte Arbeiderpartiet lag med den kommunistiske internasjonale i 1923. Vi har fått utviklingen av kjemiske og kjernefysiske våpen, og de globale truslene mot natur og miljø truer også Norge. Men vi må dessverre også ta med på passivasiden de dramatiske samfunnsendringer som har skjedd i Norge. I Oslo bor det nå bare én person i mer enn halvparten av boligene. Det forteller noe om brutte relasjoner, om manglende relasjoner og i alle fall om en endring av det familiemønster som har gitt trygge oppvekstvilkår gjennom generasjoner. Bruken av rusmidler har gått kraftig opp i samme periode. Det samme har kriminaliteten. I 1960 ble det etterforsket 38 000 forbrytelser, mens tallet i dag begynner å nærme seg 300 000 på årsbasis. Det er over en syvdobling på de siste 40 år. Passivasiden i vår nasjonale balanse ser på mange områder ganske dyster ut, men vi begynner nå å nærme oss de områder hvor politikere står mer eller mindre maktesløse, og hvor det som er avgjørende, er de personlige valg og hvilke etiske verdier som den enkelte gjør til sine egne. Men kanskje vi – i hvert fall som nasjonale politikere – kunne bidra til å fremheve positive verdier og rollemodeller som de fleste av oss kan følge. Alle mennesker har like stor verdi. Vi skal bry oss om de fattigste, de sykeste og de svakeste. Vi skal ikke kontrollere og herske over mennesker, men heller se på oss selv som tjenere for folket. Og vi må løfte opp disse verdiene både personlig, i samfunnsdebatten og med våre politiske handlinger. I trontaledebatten høsten 2040 vil sannsynligvis ingen av oss være til stede i salen. Det er ikke så mange til stede her nå heller, men det vil da være en ukjent generasjon med nye ledere. Vi kan nok langt på vei være med på å forme det samfunn disse lederne skal vokse opp i i de kommende tiår, men det viktigste vil være hvilke verdier som ligger i bunnen. Og jeg vil derfor langt på vei si meg enig i det representanten Lønning i sitt innlegg beskrev som hovedutfordringen slik Høyre ser den for neste århundre: Hvordan tar vi oss av utdanning og oppfostring av den oppvoksende slekt?
Trontaledebatten signaliserer et skifte i norsk politikk. Etter to år med høyre- og fremskrittspartipolitikk kan vi nå få et budsjett for neste år i retning av sosialdemokratisk politikk, en politikk hvor rettferdig fordeling står sentralt, en politikk for satsing på utdanning og ikke minst en bedre politikk for barnefamiliene. Sentrumsregjeringen signaliserer nå en større vilje til samarbeid med Arbeiderpartiet. Det kan virke som om sentrumspartiene har erfart at utviklingen på mange måter bærer galt av sted med Høyre og Fremskrittspartiet. Men selv om det er grunn til å være optimistisk, gjenstår det vanskelige og tøffe forhandlinger. For Regjeringens budsjettforslag er langt fra godt nok. Ett eksempel på dette er barne- og familiepolitikken. Sentrumsregjeringen ville gi småbarnsforeldrene valgfrihet. Jeg vil spørre om det store flertallet av småbarnsforeldrene i dag faktisk føler at de har fått det. Valgfrihet har en kun når det finnes flere valgmuligheter, og mange småbarnsforeldre opplever ikke at de har noen valgmulighet, fordi det ikke finnes noen mulighet til å velge barnehageplass. Vi ser at det er flere tusen barn som står i kø og venter på en barnehageplass. Vi må konstatere at det under sentrumsregjeringen er bygd færre barnehager, og målet om full barnehagedekning i år 2000 er det dessverre umulig å nå. I tillegg ser vi også at prisen for en barnehageplass har økt betydelig. Mange betaler i dag langt over 3 000 kr i måneden for en barnehageplass, og vi ser samtidig at skolefritidsordningen også har blitt dyrere. Jeg lurer på om statsråden virkelig er bekvem med denne situasjonen, om det ikke er slik at også statsråden selv og Regjeringen mener at dette er en litt for defensiv satsing i forhold til det barnehagene faktisk har behov for. En har altså økt prisene på tjenester småbarnsforeldrene er helt avhengige av. Samtidig vet vi at dette er en av de mange gruppene som sliter hardt økonomisk. Det som skjer på boligmarkedet, forsterker dette bildet. Boligprisene øker, og høye boligpriser rammer unge og småbarnsforeldre i mye større grad enn de veletablerte i det noe høyere alderssjiktet. Regjeringens forslag til budsjett fortsetter i gal retning. Forsørgerfradraget foreslås fjernet, noe som betyr en forverring av barnefamiliers økonomi. For Arbeiderpartiet er det helt avgjørende å forbedre småbarnsforeldrenes situasjon. Et budsjettkompromiss må vri politikken på dette området. Det må bygges flere barnehager, og driftstilskuddet må økes, slik at vi på den måten kan få prisene ned. Samtidig må vi også få til et løft for skolefritidsordningen. Kontantstøtten er for Arbeiderpartiet en like dårlig ordning nå som den har vært det de to siste årene, men det er et flertall på Stortinget for denne ordningen. Dette flertallet kan det ikke endres på før neste valg tidligst. Vi kommer nok aldri i den situasjon at Arbeiderpartiet vil forsvare kontantstøtten, men vi er opptatt av å forbedre barne- og familiepolitikken på andre områder. Aftenposten presenterte for noen dager siden en undersøkelse om tidsbruk i familien, og ikke oppsiktsvekkende var konklusjonen at vi bruker mindre tid sammen nå enn tidligere. De eneste som kom ut på pluss, var fedrene. At fedre bruker mer tid sammen med barna, er positivt, og det er en villet politisk utvikling. Fedrekvoten, som Arbeiderpartiet innførte, er en viktig årsak til at tiden far og barn har sammen, øker. Jeg mener at tiden er overmoden for at menn får egne opptjeningsrettigheter. Dette har vi i vårt program. Det er derfor svært positivt at Regjeringen tar skritt i retning av at fedre får en større mulighet til tid sammen med sine barn. Bedre arbeidsdeling mellom kvinner og menn i hjemmet er en forutsetning for bedre likestilling i arbeidslivet og samfunnet vårt for øvrig. I Norge liker vi å skryte av at vi har kommet langt når det gjelder likestilling, men vi har fortsatt et stykke igjen. Vi kunne i Dagbladet nettopp lese om bedriftsledernes svarteliste. Å være gravid kom på tredje plass, lenger ned kom aleneforsørgere og småbarnsforeldrene. Dette mener jeg vitner om forferdelig gammeldagse holdninger blant dagens ledere. Å få barn er en av de mest naturlige ting i verden. Ja, faktisk er samfunnet vårt helt avhengig av at kvinner reproduserer seg. I tider med lave fødselstall har det vært fremholdt som et problem at kvinner ikke føder nok barn. De siste årene har vi sett at fødselstallene har steget. At kvinner diskrimineres i arbeidslivet fordi de venter barn, bør være helt uakseptabelt. Like ille er det at aleneforsørgere også utsettes for dette. 40 pst. av alle ekteskap går i oppløsning, og dette er ingen liten gruppe. Hvis alle som ble ramset opp på denne på svartelisten, skal utelukkes fra arbeidslivet, synes jeg det er grunn til å stille spørsmål om hvem det er som skal jobbe i framtiden. Arbeiderpartiet mener at fra politisk hold må vi ta tak i dette. Lovverket vårt burde være godt nok, men vi kan ikke utelukke at det kan gjøres enda bedre og strengere. Vi må få en dialog med partene i arbeidslivet. Vi kan ikke gå inn i et nytt årtusen med denne type holdninger blant sjefssjiktet i norsk næringsliv. Dette er ikke det eneste eksemplet på at næringslivet henger etter når det gjelder likestilling. Kvinnerepresentasjon i styrer til bedrifter og kvinnelige ledere er andre områder. Og når det gjelder det siste, hadde Dagbladet også et oppslag som synliggjør svært konservative, ja, jeg vil si rett og slett gammelmannsholdninger. Kvinnelige sjefer er hekser, var overskriften. Jeg skulle gjerne sett dokumentasjon for en slik generell påstand om kvinnelige sjefer. Det finnes selvfølgelig dårlige sjefer representert av begge kjønn, men å generalisere og si at det ene kjønnet er bedre til å lede enn det andre, det er galt. Jeg mener at den beste ledelsen og den beste utnyttelsen vi kan få av menneskelige resursser, får vi når både kvinner og menn tar ansvar for ledelsen av ulike deler av samfunnet vårt. Og jeg vet hvilken betydning det har fått i det politiske miljø. Et mye mer alvorlig tema som har preget nyhetsbildet vårt de siste dagene, er tvangsekteskap. Historiene vi har fått høre, er fra jenter som har vært eller er i tvangsekteskap, og dette er alvorlig lesning. Det blir forklart med kultur, men det er ikke akseptabelt. Da Arbeiderpartiet var i Regjering, ble lovforbud mot tvangsekteskap innført, men lover er ikke nok dersom de ikke aksepteres og respekteres. Et strakstiltak vi må vurdere, er å etablere et sentralt krisemottak, hvor det kan finnes kompetanse og språkkunnskap for denne gruppen. Helt til slutt: Kvinneundertrykking har gjennom hele historien og over hele verden blitt begrunnet med religion og kultur. Vi kan forstå det, men vi kan aldri tillate oss å akseptere det.
Det blir replikkordskifte.
Det er vel andre gang i dag at representanten Orheim er inne på dette med barnehager og frykten for plasser. Hun sa tidligere i dag i en replikk at det var 11 000 plasser som stod i fare for å bli nedlagt. Jeg vet ikke hvorvidt representanten har plassert disse 11 000 plassene i forhold til offentlige barnehageplasser eller private barnehageplasser. Men det som er interessant i forhold til representanten fra Arbeiderpartiet, er at man overhodet ikke peker på hvor problemet ligger. For løsningen i forhold til barnehageproblematikken i Arbeiderpartiet er å bygge enda flere barnehager, å få enda flere plasser, selv om vi vet at de eksisterende sliter så enormt som de gjør. Jeg kan opplyse representanten om at bare i private barnehager er det i løpet av året fare for at en vil få et akkumulert underskudd på 200 mill. kr. Når det gjelder problemet i forhold til foreldrebetaling og kommunale og private barnehager, kan jeg opplyse om at det bare i 1997 var en prisstigning i kommunale barnehager på 28 pst., mens det i private barnehager det samme året var en prisstigning på 2,8 pst. Likevel er forskjellen på foreldrebetalingen i private og offentlige barnehager minimal. Spørsmålet mitt til representanten må derfor rett og slett bli, ut fra de signalene vi også fikk i valgkampen: Er det slik nå at også Arbeiderpartiet ser på private barnehager som en ressurs også i framtida, eller er det slik at Arbeiderpartiet fortsatt har et ønske om at de 11 000 barnehageplassene nå skal gå konkurs, og at de kommunale og offentlige barnehagene så skal ta over disse, slik at de får oppfylt ønsket sitt om å ha alle barnehagene i offentlig sektor?
Arbeiderpartiet har spesielt de to siste årene vært sterkt bekymret over den situasjonen som mange av landets barnehager har kommet i. Situasjonen har vært spesielt dramatisk for de private barnehagene. Vi hadde tidligere en vinter en undersøkelse fra Polarfakta som viste at så mange som mellom 500 og 1 000 private barnehager stod i fare for å bli nedlagt. Og tar vi utgangspunkt i departementets egne tall, viser de at så mange som 14 pst. av de private barnehagene sliter med en økonomisk ubalanse. Dette betyr at så mange som 11 000 plasser står i fare for å bli nedlagt. Men så til representantens spørsmål: Mener representanten Per Sandberg at vi ikke har kø av barn som vil inn i barnehage i Norge i dag? For dette betyr jo at vi er nødt til å gjøre to ting. Vi er nødt til å bygge nye barnehageplasser, men vi må samtidig også gå inn med midler, slik at vi kan få en mer akseptabel driftsramme også i de private barnehagene. Jeg kan ikke se noen motsetning i dette. Bare i Oslo står det 4 200 barn i barnehagekø, og vi vet at tallene på landsplan er langt høyere. Jeg hadde derfor ønsket at vi kunne få til en tverrpolitisk enighet slik at vi fikk et løft de neste årene og fikk til en full barnehageutbygging, som vi nå ikke klarer å innfri i løpet av neste år, og at vi på sikt også kan klare å løfte blikket og fokusere på både de private og de kommunale barnehagene.
Sjølv om representanten Bekkemellem Orheim riktig peikte på at fødselstalet har stige litt, kanskje som konsekvens av familiepolitikken i det siste, er dei fleste samfunnsforskarar i Europa einige om at vi no er på veg inn i ein demografisk vinter. Færre og færre unge må dermed forsørgja fleire og fleire eldre. Og så ille er reproduksjonen f.eks. i Italia at landet sitt folketal vert redusert frå 60 mill. i dag til 20 mill. på 100 år. Då vert det dramatiske fylgjer. Det skjønar alle. Eg registrerer no at Arbeidarpartiet synest dette er urovekkjande, og det er bra, for det er overlevingsdebatt nr. 1 i det nye årtusenet, i alle fall når vi bur i Europa. Kristeleg Folkeparti har satsa på å betra familiepolitikken i mange år. Eit samfunns overleving er avhengig av at ein gjev føremon til samfunnets grunncelle nr. 1, familien, som attskapar eller reproduserer. Eg ventar ikkje at representanten Karita Bekkemellem Orheim vil avskaffa abortlova, sjølv om det er trist, fordi det er udiskutabelt at vi ikkje har råd til å fråta ein femtedel av neste generasjon livets rett. Det er både umoralsk og destruktivt, men det ventar eg altså ikkje. Men innser Arbeidarpartiet at vi treng fleksible omsorgsløysingar for familien i det samfunnet som mot år 2000 vert meir fleksibelt når det gjeld arbeidstid og arbeidsstad? Ulike foreldre vil seia ulike behov. Regjeringa satsar på barnehagar, på barnetrygd til 18 år, på sjølvstendig rett for fedrar til opptening av fødselspengar og på kontantstøtte, som dei fleste småbarnsforeldra faktisk har valt. Og eg trur, i respekt overfor dei at dei har gjort det, at det er fordi dei meiner at det er best for barnet og for foreldra. Men spørsmålet er altså slik: Er Arbeidarpartiet si nylege akseptering av kontantstøtta eit varsel om at partiet sprengjer A4-modellen for familien, som jo har knua partiet så lenge?
Når det gjelder representanten Apelthun Sæles siste spørsmål, er det ingen tvil om at Arbeiderpartiets prinsipielle og ideologiske motstand mot kontantstøtten står ved lag. Men vi har akseptert at det i denne salen er inngått et samarbeid som medfører at denne avtalen står ved lag, og at kontantstøtten gjennomføres også de to siste årene av denne stortingsperioden. Vi ønsker å få grep om norsk politikk, og vi er bekymret for den utviklingen vi bl.a. har sett når det gjelder barnehagene. Derfor ønsker vi å få til et samarbeid med Regjeringen om de to neste statsbudsjettene. Når representanten er opptatt av dette med arbeidstid og fleksibilitet, må jeg si at er det noe parti som har gått i bresjen for dette i Norge, er det nettopp Arbeiderpartiet. Det er ikke Kristelig Folkeparti eller Høyre som har utvidet svangerskapspermisjonen, som har innført tidskontoordningen, eller som har innført fedrekvote, det er det faktisk Arbeiderpartiet som har gjort. Men jeg ser at Kristelig Folkeparti den siste tiden har blitt mer moderne, og at de nå har innført en egen opptjeningsrett for fedre, og det er selvfølgelig positivt. Så til det representanten sier om abortloven. Jeg reagerer meget sterkt på den holdningen som representanten her gir uttrykk for ved å si at det er umoralsk og destruktivt at en del kvinner i dag foretar abort. Jeg tror ikke det er noen kvinner i dag som foretar en abort, som gjør det på en lett måte. Dette er en meget vanskelig sak for de fleste kvinnene som kommer i denne situasjonen. Og jeg synes det er helt unødvendig at vi som politikere skal bruke pekefingeren vår i disse spørsmålene og være moralske i forhold til det enkeltmenneskene finner for godt å velge.
Representanten Bekkemellem Orheim fortjener ros for å ha satt de private barnehagenes rammevilkår på dagsordenen, også i Arbeiderpartiet. I egenskap av å være leder av arbeiderpartikvinnene har hun også vært en pådriver for å få Arbeiderpartiet på bedre tanker når det gjelder kontantstøtten. Og det fikk hun til til slutt, selv om det kanskje kom noen uker for sent for Arbeiderpartiets del. I den forbindelse la kvinnebevegelsen fram en rekke krav for å stoppe den såkalte høyredreiningen i familiepolitikken. Et av kravene var å bedre rammebetingelsene for barnehagene og dermed gi mulighet for å få ned foreldrebetalingen i barnehagene. Når Arbeiderpartiet nå har fremmet sine krav overfor Regjeringen, krever de 10 000 nye barnehageplasser og et økt driftstilskudd til kommunene. I departementets forslag til budsjett står det, som også representanten selv var inne på, at 14 pst. av de private barnehagene har en vedvarende negativ ubalanse i økonomien, med andre ord: de nærmer seg konkurs. Dette utgjør ca. 11 000 barnehageplasser. Nå hørte jeg at representanten sa at dette ikke var et valg man måtte gjøre, man måtte gjøre begge deler. Man skulle både bygge 10 000 nye plasser og samtidig sørge for at de 11 000 som står i fare for å bli nedlagt, kan fortsette. Men da synes jeg den formuleringen Arbeiderpartiet har lagt inn i kravlisten til Regjeringen, nemlig økt driftstilskudd til kommunene for å få ned foreldrebetalingen, i beste fall er noe upresis. Hva mener Arbeiderpartiet? Vil de øke rammeoverføringene til kommunene, vil de øke statstilskuddet eller vil de lage særordninger for de private barnehagene? Høyre blir gjerne med på en debatt om det siste og mener at tiden nå er inne til virkelig å fokusere på den jobben som blir gjort i private barnehager, og sørge for at de nå kommer opp på et anstendig nivå når det gjelder støtte. Kommunene har jo sviktet fullstendig på dette området, og departementet har i år valgt å fjerne den graderingen av kommunal støtte til private og offentlige barnehager som de før alltid har hatt med, antagelig fordi tallene nå begynner å bli så pinlig små.
Først vil jeg takke representanten Helleland for rosen. Som jeg sa i mitt tidligere svar til Per Sandberg, har Arbeiderpartiet vært sterkt bekymret over den situasjonen de private barnehagene er i. Vi erkjenner at vi har behov for de private barnehagene. De står for 50 pst. av det totale barnehagetilbudet i Norge. Det er helt klart at med innføring av kontantstøtten, har markedet for barnehager forandret seg. Og med dette mener vi at det borger for en helt annen satsing enn den vi har sett fra Regjeringens side. Det er helt klart at mange av de utfordringene som de private barnehagene står overfor, ikke kan tas umiddelbart over dette statsbudsjettet. Jeg tror vi må ta dem over tid. Årsakene til de økonomiske problemene er mange. Det er etterslep når det gjelder utgifter, men også de to siste lønnsoppgjørene gjør sitt til at situasjonen er vanskelig. Det er helt klart at de private barnehagene også kan drive på den måten de gjør, for det er svært mange av dem som ikke har tariffavtaler. På den måten kan de drive på en billigere måte enn det en del kommunale barnehager kan gjøre. Som jeg sa til representanten Sandberg, håper jeg at vi på dette feltet kan få til en «tverrpolitisk enighet», slik at vi f.eks. kan legge en ny treårig plan for å få full barnehagedekning, og at vi kan få til en offensiv satsing både overfor de private og kommunale barnehagene. Det vil igjen kunne bety at foreldrene vil få en redusert foreldrebetaling. Vi får senere anledning til en bred gjennomgang av dette ved behandlingen av den bebudede barnehagemeldingen, som vil bli framlagt før jul. Men situasjonen er akutt for svært mange, og derfor ønsker Arbeiderpartiet at vi gjennom dette samarbeidet også kan få til et løft for de private barnehagene.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg vil gjerne knytte noen kommentarer til forslagene nr. 4 og 5 fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe. Disse følger delvis i kjølvannet av det oppsiktsvekkende TV-programmet «Rikets tilstand» i forrige uke. Og når jeg sier «oppsiktsvekkende», er det fordi den karakteristikken har vært brukt av en del, inkludert vår justisminister. Men det var ikke noe spesielt oppsiktsvekkende for dem som har fulgt med i utviklingen innenfor enkelte av innvandrermiljøene. Unge kvinner, eller nesten jenter, i 16-, 17-, 18- og 19-årsalderen som er norske statsborgere, født og oppvokst her, blir tvangsbortgiftet med fettere eller andre fra hjemlandet som familiens far bestemmer. Særlig har det vært dokumentert fra Pakistan, fra et sted som heter «Little Norway», fordi deler av befolkningen er flyttet til Norge. Dette har vakt meget sterke reaksjoner. Men hittil ser det ut til at det bare er Fremskrittspartiet som vil gjøre noe med dette problemet, og prøve å motvirke og hindre dette med tvangsekteskap. Det gjelder selvsagt også unge menn som helt fra de er små, får klar beskjed om at de skal gifte seg med den som foreldrene bestemmer. Det er en ukultur, en kultur som vi ikke bør akseptere i Norge, og som Fremskrittspartiet har advart mot i mange år. Forslag nr. 4 vil løse store deler av denne problematikken. Det lyder slik: «Stortinget ber Regjeringen arbeide aktivt for å motvirke tvangsekteskap blant annet ved å innføre krav om forsørgelsesevne og forsvarlig bolig som vilkår for å innvilge oppholdstillatelse og bosettingstillatelse i Norge for utenlands ektefelle.» Det betyr at hvis dette gjelder en ung jente i Norge, må hun kunne disponere en egen bolig, adekvat for et ektepar, og hun må ha arbeidsinntekt til å kunne forsørge ektefellen. I de aller fleste tilfeller har disse unge kvinner/jenter ikke mulighet til det. De bor hjemme hos foreldrene, og det er før de er kommet inn i en arbeidsinntektssituasjon at tvangsekteskapet gjennomføres. Og når vi vet – i hvert fall er jeg relativt overbevist om det – at hovedhensikten egentlig er å hjelpe en mannlig pakistaner til å få oppholds-, bosettings- og arbeidstillatelse i Norge, og når det ikke kan gjennomføres før hun disponerer egen bolig og arbeidsinntekt, ja, da er selve hovedbegrunnelsen for å gjennomføre tvangsekteskapet borte, for da vil ikke den utenlandske ektefellen få oppholds- og bosettingstillatelse i Norge. Da er ikke dette lenger en inngangsbillett slik at man kan omgå innvandringsstoppen for friske, arbeidsføre mennesker i «Little Norway». Det setter i realiteten en stopper for muligheten til at særlig fedrene på en måte kan selge sine døtre for at andre skal få innreisetillatelse til Norge og få mulighet til bolig og arbeid for å sende penger tilbake til hjemlandet. Det er et meget godt gjennomarbeidet forslag. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en kontrollordning for å klarlegge at det ikke dreier seg om et ulovlig tvangsekteskap når det søkes om oppholdstillatelse og visum for utenlandsk ektefelle og hvis nødvendig sørge for en god lovhjemmel for å nekte visum og oppholdstillatelse for utenlandske ektefeller ved tvangsekteskap.» Det er i hovedsak en ordning som – så vidt jeg vet – har vært praktisert i Danmark i ca. ett år, med relativt gode resultater. Når en utlending søker om opphold, bosetting og visum fordi vedkommende har giftet seg med en dansk statsborger – i vårt tilfelle vil det altså være en norsk statsborger – stilles det en god del spørsmål hvor det selvsagt avdekkes hvis disse menneskene som har giftet seg ikke har kjent hverandre gjennom lang tid, det kan, på denne måten, avdekkes at de kanskje ikke har møtt hverandre før de inngikk ekteskap. Det gjøres i Danmark, og der har dette med tvangsekteskap – så vidt jeg vet – gått radikalt ned som følge av at det er innført kontrollordninger. Justisministeren har opplyst at tvangsekteskap er ulovlig allerede etter norsk lov. Hvis man da fjerner muligheten for å få opphold og visum til Norge gjennom gjenforening med ektefelle hvis det dreier seg om tvangsekteskap, fjerner man også en annen mulighet som i dag misbrukes. Disse to forslagene ville minimalisere dette problemet som alle i denne sal hevder at de er sjokkert over.
Det er gjennom arbeidet vi skaper verdier. Det er åpenbart for hver enkelt at inntektene kommer gjennom arbeid. Men slik er det også for samfunnet. Det er gjennom de verdiene som skapes gjennom arbeid, at vi kan bygge ut landet videre, dels ved at det skapes realverdier som murstein og sement, men også dels ved at staten får skatteinntekter som gjør det mulig å løse nye velferdsoppgaver. På vei inn i et nytt århundre er det viktig å peke på to sentrale utfordringer vi som nasjon står foran. For det første er vi i den lykkelige situasjonen at stadig flere opplever å bli stadig eldre. Det stiller imidlertid samfunnet overfor store utfordringer i form av økte pensjonsutbetalinger og økt behov for velferdstjenester for eldre. Dette vil skje samtidig som petroleumsinntektene ventes å avta. Vi må ruste oss til å møte denne utfordringen bl.a. ved å legge til side vesentlige deler av de store petroleumsinntektene som vi nå har. Vi kan imidlertid bare klare denne utfordringen dersom vi greier å skape vekst i de deler av norsk næringsliv som ikke er basert på petroleum. Dette faller sammen med den andre utfordringen: Vi står overfor en verden med store endringer, raske endringer, stadige endringer, en verden hvor avstand betyr mindre enn før, hvor handelen er global, en verden hvor tradisjonelle fortrinn som tilgang på arealer betyr mindre enn før, og hvor menneskelig kunnskap betyr stadig mer – ny kunnskap, stadig ny kunnskap. Vi må ruste oss til å møte disse utfordringene. Vi må styrke vår evne til å møte en ny tid. For det første må vi skape stabile og bærekraftige økonomiske rammevilkår for langsiktig verdiskaping og full sysselsetting. Solidaritetsalternativet la grunnlaget for en styrking av norsk økonomi, for lavere prisstigning, høyere sysselsetting og lavere ledighet. Solidaritetsalternativet må utvikles videre gjennom forpliktende samhandlinger mellom arbeidsgiverne, arbeidstakerne og staten. Ikke minst er det viktig å styrke de lediges kvalifikasjoner i forhold til jobbmuligheter. For det andre må vi satse på kunnskap. Arbeiderpartiets regjeringer har gjennomført store løft for bedre utdanning: utbygging av førskoletilbudet, tidligere skolestart, tiårig grunnskole, rett til tre års videregående utdanning og kraftig styrking av universitets- og høgskoletilbudet. Nå er det tid for å sette kvaliteten i skolen mer i fokus. Samtidig må vi ta et nytt stort utdanningsløft gjennom en bred etter- og videreutdanningsreform som gir større mulighet for å møte kravene til ny og endret kunnskap. En slik reform må være et sentralt element i en utvikling av solidaritetsalternativet. Vi må styrke forskningsinnsatsen, vi må ta i bruk ny teknologi, men vi må også tilføre ny kunnskap til tradisjonelle næringer. Husk at havbruksnæringen kanskje er vår mest forskningsbaserte næring. Et tredje viktig element er at vi må søke å redusere de ulempene som følger av å ligge i utkanten av markedene. Det krever innsats for å redusere næringslivets transportkostnader. Arbeiderpartiet mener at det er grunn til å øke statens investeringer både i veier og i havner. Her åpner imidlertid ny teknologi for nye muligheter. Utviklingen av informasjons- og kommunikasjonsteknologien bringer oss inn i en ny tid, hvor avstander betyr mindre, hvor det umulige er blitt mulig og hvor samfunnet forandres. Dette reiser minst to utfordringer. For det første: En viktig rammebetingelse for utvikling av og investering i informasjons- og kommunikasjonsteknologinæringen er at reguleringen av telemarkedet innrettes slik at det stimulerer til innovasjon, til nyskaping og til framtidsrettede investeringer i Norge. En regulering som for sent åpner for nye teknologiske løsninger, vil også hindre tidlige investeringer i ny teknologi, mens en regulering som er framtidsrettet og som åpner for det nyeste i teknologi, gjør at investeringer og kompetanse søker dit hvor nye muligheter tas i bruk. Telereguleringen blir derfor i seg selv en viktig konkurransefaktor mellom land som ønsker å trekke til seg framtidsrettet virksomhet. Arbeiderpartiet er bekymret for at norsk teleregulering i dag ikke gir den nødvendige stimulans til teknologisk utvikling. Arbeiderpartiet ser det som et mål for norske myndigheter å legge til rette for en framtidsrettet teleregulering og derved stimulere teleoperatørene til innovasjon, utvikling og investering i Norge. Vi ber derfor om at Regjeringen følger dette opp gjennom snarlig tilpasning av reguleringsregimet. I den forbindelse er det selvfølgelig viktig at forvaltningen hele tiden er på høyde med den framtidige teknologiske utviklingen og har et aktivt samspill med aktørene. For det andre: Arbeiderpartiet vil at Norge skal ligge helt fremst i den teknologiske utviklingen, og vi vil at alle skal få ta del i utviklingen. Vi vil bruke de nye teknologiske nyvinningene til å bedre menneskenes velferd. Vi vil utnytte teknologien til å styrke norsk næringslivs konkurransekraft. Vi vil bruke teknologien til å redusere avstander, til å redusere de avstandsulempene som ikke minst Distriks-Norge alltid har slitt med. Da må Norge være i forkant av utviklingen. Arbeiderpartiregjeringens statssekretærutvalg for informasjonsteknologi slo fast at Norge skal være i første rekke internasjonalt i bruken av informasjonsteknologi for å øke verdiskapingen. Det gjelder både offentlig sektor, privat sektor og samhandlingen mellom dem. Vår velstand vil i økende grad avhenge av vår evne til å skape og produsere innholdet i informasjonssamfunnets produkter og tjenester, sammen med vår evne til å utnytte informasjonsteknologi til å utvikle eksisterende næringer og produkter. Arbeiderpartiet vil sikre alle kunnskap om informasjons- og kommunikasjonsteknologien. Vi vil ruste opp dataopplæringen i skolen. Alle som ønsker det skal få kunnskap om bruk av informasjonsteknologi. Derfor vil vi sikre alle tilgang til maskinene, vi vil stimulere til innkjøp av datamaskiner i grunnskolen, vi vil ruste opp folkebibliotekene som informasjonsbanker for alle i lokalsamfunnet. Arbeiderpartiet vil sikre alle likeverdig tilgang til det nettverket som binder maskiner og informasjon sammen. Arbeiderpartiet mener at alle husstander og virksomheter over hele landet skal sikres mulighet til tilknytning til et telenettverk som har stor nok kapasitet til å gjøre bruk av stadig nye muligheter til elektronisk kommunikasjon. Kort sagt: Alle må ha mulighet for å knytte seg til et høyhastighetsnett. Desto mer overraskende var det at Regjeringen under behandlingen av en sak vedrørende dette i Stortinget for kort tid siden uttalte at den ikke så behov for noe eget statlig tiltak for forsert utbygging. Etter Regjeringens syn var tilbyderne i telemarkedet i stand til å tilby den nødvendige kapasitet på kommersielt grunnlag. Det er Arbeiderpartiet ikke enig i. Arbeiderpartiet mener derfor at vi må ha et klarere samfunnsmessig engasjement, en klarere samfunnsmessig styring for å sikre at alle husstander og virksomheter over hele landet får tilgang til de nye mulighetene. Dette er en av de viktigste utbyggingsoppgavene som det norske samfunnet står overfor. Arbeiderpartiet mener derfor at vi må innføre former for leveringsplikt gjennom vilkårene for konsesjon til nettilbydere med sterk markedsstilling, og vi mener at tilbudet må gis til priser som i størst mulig grad er like i alle deler av landet. Derfor mener vi at det må innføres en ordning med maksimalpriser også på høyhastighetstjenester. Jeg legger ikke skjul på at vi i Arbeiderpartiet var overrasket og skuffet over at sentrumspartiene og Høyre i juni stemte imot Arbeiderpartiets og SVs forslag om å ta slike virkemidler i bruk. Vi har imidlertid med interesse merket oss at den nye visestatsministeren synes å ha et mer offensivt syn på disse spørsmålene enn hans kolleger i Samferdselsdepartementet. Arbeiderpartiet vil derfor bidra til at dette spørsmålet blir vurdert på nytt og i en bredere sammenheng. I debatten tidligere i dag har Sosialistisk Venstreparti gjort det klart at de stiller seg bak et slikt ønske. Det er derfor mitt håp at Senterpartiets leder fortsatt står ved sine vyer og visjoner fra valgkampen. I så fall er det håp om å få flertall i Stortinget for et løft som er av overmåte stor betydning for å møte de utfordringene vi står foran ved inngangen til det nye hundreåret.
Så vidt presidenten er kjent med, har vi ingen visestatsminister her i landet, verken nye eller gamle. Det blir replikkordskifte.
Schjøtt-Pedersen sa mye fagert om behovet for satsing og utvikling i Distrikts-Norge, og ikke minst om behovet for å legge til rette for andre næringer enn petroleumsvirksomheten, for å utvikle hele landet og for å ta hele landet i bruk. Jeg merket meg også at Schjøtt-Pedersen tidligere i dag beklaget at Regjeringen og Høyre hadde torpedert Arbeiderpartiets og SVs forslag om et landsdekkende høyhastighets digitalt nett. Jeg tror dette må bero på en stor misforståelse. Hvis man i dag sjekker litt tilbake og ser hva som er i ferd med å skje på denne sektoren, tror jeg at det norske folk og de norske skattebetalerne har god grunn til å glede seg over at Arbeiderpartiets forslag ble nedstemt. I dag ser vi eksempelvis at NERA er ute med en løsning der ny teknikk, satellittkommunikasjon, også tar i seg det som går på digital TV-bruk, som er en teknikk med landsdekkende virkning og som kan leveres til en pris som er nede på en tredjedel av det Arbeiderpartiet la opp til. Når Schjøtt-Pedersen i tillegg er inne på behovet for å satse mer på samferdselssektoren, må jeg si at dette minner meg veldig mye om mannen som solgte strikk i metervis. Når Schjøtt-Pedersen har finansiert sin oslopakke, som ble anslått til rundt 40 milliarder kr, når operaløsningen i Bjørvika er finansiert, og ikke minst når Hedstrøm og Opseths kongstanke om den statskapitalistiske satsingen på Fornebu er realisert, hvor mye tror Schjøtt-Pedersen det da er igjen til å utvikle resten av landet for?
Jeg tror det først er viktig å slå fast at den avgjørende forskjellen på det forslaget som Arbeiderpartiet og SV fremmet i vår, og Høyre og regjeringspartienes stemmegivning og forslag, var at Arbeiderpartiet og SV ønsket å innføre leveringsplikt og maksimalpris, mens de andre partiene ønsket å vurdere det. Og det er som kjent en stor forskjell på å vurdere å ta oppvasken og faktisk å gjøre det. Arbeiderpartiet la ikke til grunn noen teknologiske valg i det forslaget som Arbeiderpartiet og SV fremmet. Det gjorde vi ut fra en erkjennelse av at det må aktørene nødvendigvis foreta en vurdering av, det er det ikke vår oppgave å gjøre. Det representanten her viste til når det gjelder innspill bl.a. fra NERA, er selvfølgelig interessant, samtidig som vi må erkjenne at det er en forskjell på digital TV og på digitale telefonlinjer, ganske enkelt på grunn av at den gjensidige kapasiteten her er noe forskjellig. Men her må de teknologiske utviklingsmulighetene utnyttes, og da er like fullt mitt vesentligste poeng at dette ikke er et spørsmål vi kan overlate til markedet alene, ganske enkelt på grunn av at vi gjennom markedet ikke har noen sikkerhet for at vi får ivaretatt de overordnede nasjonale hensyn som her ligger. Derfor er jeg glad for det initiativet som Senterpartiets leder – og statsministerens stedfortreder – har gitt uttrykk for, og inviterer derfor til en ny mulighet til å drøfte det spørsmålet. Så registrerer jeg representanten Kristiansens vurdering av samferdselstiltak i hovedstadsområdet. For det første har representanten fra Arbeiderpartiet aldri uttalt seg om størrelsen. Men det ville være interessant å høre representanten Kristiansen på vegne av Høyre uttale seg om Høyre er imot Oslopakke 2, om Høyre er imot Drammenspakken, om Høyre er imot Østfoldpakken, eller om Høyre er imot en utbygging av E18 mellom Oslo og Asker, slik Høyre faktisk har engasjert seg klart til fordel for tidligere. Hvis Høyre er imot noen av de prosjektene, vil det være av stor interesse å få det meddelt. Da vil det innebære en betydelig endring i forhold til Høyres tidligere syn, og i så fall vil kanskje representanten i større grad kunne slå seg på brystet, slik han her gjorde forsøk på.
Schjøtt-Pedersen kom med mange fine ord og fagre løfter om IT, datautstyr til skoler osv., og jeg kan være enig i mye av det han sa, og intensjonen i det. Jeg stiller meg derimot svært tvilende til på hvilken måte han har tenkt å finansiere dette, og om han skal styre dette gjennom offentlig styring. Jeg er ikke så sikker på om offentlig styring er den helt riktige måten å gjøre det på. Han nevnte veldig lite, synes jeg – og det var litt overraskende for meg – om dette med samferdsel. Han var så vidt inne på å øke investeringene til veiene. Det var vel stort sett det han sa. Han nevnte kanskje i større grad at dette skulle tilfalle Distrikts-Norge – og det var vel det han tenkte. Vi vet at de fleste menneskene her i Norge bor i Oslofjordregionen. Vi vet at Arbeiderpartiet gjennom et titall år har forsømt utbyggingen av E6 og E18, som altså er de mest trafikkerte veiene vi har her i Norge og de mest ulykkesbelastede. Fremdeles er det lite investeringer til dette fra Regjeringen, men dette er noe den har arvet fra arbeiderpartiregjeringen. Derfor vil jeg spørre Schjøtt-Pedersen: Hvilke krav vil de stille i regjeringsforhandlingene når det gjelder samferdsel? Og hvilke økninger har de lagt inn til E18 og E6 rundt Oslofjorden?
Arbeiderpartiet og SVs forslag om utbygging av telekommunikasjon innebærer at man i konsesjonsvilkårene for selskaper med dominerende markedsstilling legger inn et krav om leveringsplikt av høyhastighetsteletjenester. Det er altså ingen kostnad for staten. Det er et krav om at dersom man skal drive televirksomhet i Norge, må man også påta seg ansvaret for å utbygge den type høyhastighetstjenester, på linje med det krav man i dag f.eks. har om å tilby såkalte ISDN-løsninger. Så til spørsmålet om samferdsel. Nei, jeg nevnte ingen beløp i mitt innlegg, naturlig nok. Dette er ikke en finansdebatt, og vi vil helt sikkert få rik anledning til å diskutere både tall og andre størrelser i de mange finans- og budsjettdebattene som vi får framover. Det som imidlertid er kjent, er at man fra Arbeiderpartiets side har uttalt at det er ønskelig med økninger både når det gjelder vei og havn. La meg avgrense meg til det i denne sammenheng. Jeg uttalte meg imidlertid heller ikke med ett ord om fordelingen i forhold til spørsmålet om behov når det gjelder samferdsel. Her vet vi at det er ulike utfordringer i ulike deler av landet. Imidlertid er det slik at Arbeiderpartiets stortingsgruppe som kjent har hatt et utvalg i arbeid som har vurdert samferdselsutfordringene i hovedstadsområdet. Dette utvalget har gjort klart at det er behov for å ta vesentlige løft i området rundt hovedstaden, men de enkelte elementene som inngår i denne mulige satsingen, trodde jeg det var relativt bred enighet om. Det var også årsaken til at jeg var så vidt forundret over at en talsmann fra Høyre lot til å være uenig i elementer i dette. La meg også gjøre klart at Arbeiderpartiets stortingsgruppe har vært blant dem som har vært klart og offensivt for at man skulle åpne for en bompengefinansiering av E18 gjennom Vestfold. Det står vi fast ved. Vi mener det er viktig å få en utbygging av tilbudet i det området, hvor man dessverre er i situasjoner hvor det er betydelig køproblemer. Slike køproblemer må vi søke løsning på.
Representanten Schjøtt-Pedersen stilte spørsmål om Høyre er mot de forskjellige pakkene. De har det til felles mange av disse pakkene at de dukker ofte opp rett foran valg. Jeg tror de fleste vil være kjent med at hvis stortingsflertallet hadde fulgt Høyres bevilgningsforslag vedrørende samferdsel, ville man ha kommet ganske langt med flere av de prosjektene som Schjøtt-Pedersen ramset opp. Det kan være interessant å stille et retorisk spørsmål: Vil Arbeiderpartiet kunne tenke seg å vurdere den løsning som Høyre har lansert, som bl.a. går på privat finansiering av en del helt vitale veiutløsninger, som bl.a. Schjøtt-Pedersen også har nevnt ved navn nå i debatten? Så litt tilbake til dette med et landsdekkende digitalt høyhastighetsnett. Jeg kan forsikre representanten Schjøtt-Pedersen om at Høyre har akkurat de samme ambisjonene på dette området som jeg tror alle andre har. Men det kan ikke ha gått verken Schjøtt-Pedersen eller Senterpartiets leder hus forbi at man også sågar var ute og pekte på aktør, hvem som skulle forestå denne jobben og ha ansvar. Man var også inne på begrep som styring, og man nevnte Telenor ved navn. At noen har vært imot å skille ut deler av Telenor og selge dette, men ikke er imot å anvende inntektene, er en annen sak. Men det må jo gå et lys opp for dem når de nå ser at det er et EU-krav at Telenor skal skille ut kabeldivisjonen dersom fusjonen med svenske Telia skal bli godkjent. Helt til slutt: Det er noen i debatten som har påstått at Høyre går rundt som en forsmådd frier. Jeg tror at hvis man ser på Høyre-folk i disse dager, er det ingen som med rimelighet kan påstå noe sånt. Men hvis noen i Høyre skulle se relativt lei seg ut for tiden, er det ganske enkelt av den grunn at Høyre ikke liker partnerskifte – det måtte i så fall være den eneste grunnen hvis noen skulle se litt lei seg ut.
Først til utbygging av telenettet. Arbeiderpartiet har i merknader og debatter i Stortinget ikke nevnt navn på selskap, men vi har sagt at selskap med dominerende markedsstilling skal pålegges slike konsesjonsvilkår. Og det er altså slik at det er selskap med dominerende markedsstilling som har konsesjonsvilkår etter Regjeringens eget opplegg, og Telenor er et selskap som er i en slik posisjon. Telenor er den dominerende aktør på dette området, og det er da ikke urimelig at de blir pålagt slike vilkår. Så til representanten Kristiansens spørsmål om privat finansiering av vei. Nei, Arbeiderpartiet er ikke åpne for privat finansiering av vei – i betydningen privat kommersiell finansiering. Hvorfor er vi ikke det? Vi er åpne for finansiering gjennom bompengeselskaper osv., slik vi har gått inn for i mange sammenhenger. Men hvorfor ikke privat finansiering? Ganske enkelt på grunn av at staten jo ikke har et finansielt problem. Det er ikke det som er dilemmaet. Det er bl.a. et konjunkturelt problem som spørsmålet om hvor mye man skal finansiere bl.a. samferdselsformål. Dersom man skal ha private løsninger, betyr det at det blir en dyrere løsning på grunn av at private selskaper låner dyrere enn det staten gjør, og det gjør at utbyggingen blir dyrere, i tillegg til at man vil ha et avkastningskrav for de private investorene. Så til slutt spørsmålet om Høyres bevilgningsforslag når det gjelder vei. Ja, det er riktig at både Høyre og Fremskrittspartiet i utgangspunktet har forslag om høyere bevilgninger både til vei og til en del andre formål enn det f.eks. Arbeiderpartiet har. Men så er det også slik at Høyre og Fremskrittspartiet i to år har stemt for budsjettløsninger som har hatt lavere rammer til samferdselsformål enn det Arbeiderpartiet faktisk har hatt, og Høyre stemte i fjor for lavere investeringer til veier enn det Arbeiderpartiet la til grunn, på grunn av at de støttet seg til et forhandlingsopplegg som hadde en lavere ramme. Det var altså ikke slik at Høyre i disse forhandlingene oppnådde økte veiinvesteringer. Så får vi se hva som eventuelt blir resultatet av de forhandlinger som eventuelt vil finne sted i år.
Replikkordskifte er omme
Da USAs tidligere president Jimmy Carter sist mandag holdt Johan Jørgen Holst minneforelesning i Oslo, talte han om den viktigste utfordringen inn i det neste årtusen, nemlig å tette kløften mellom fattig og rik i verden. Han oppfordret oss til å se vårt ansvar for å gi alle muligheten til å forbedre sin egen livssituasjon. Folk vil ty til vold når de ikke får sine grunnleggende behov tilfredsstilt. Det ser vi mange eksempler på i dag. Fattigdom er direkte vold mot menneskerettighetene. Artikkel 1 i erklæringen om menneskerettighetene sier at alle mennesker er født til det samme menneskeverdet. Som et av verdens rikeste land har Norge et stort ansvar for at den internasjonale solidariteten styrkes. Det er derfor gledelig at Regjeringen legger fram en opptrappingsplan for utviklingshjelpen mot 1 pst. av BNI. Det viser at Regjeringen har visjoner for en solidarisk verden og setter seg klare mål. Folkeaksjonen «La Afrika leve» overleverte 27. september Stortinget et opprop med oppfordring til norske myndigheter om å sette Afrikas situasjon på dagsordenen i det internasjonale samfunnet. Afrika er rikt på menneskelige og kulturelle verdier. Men kriger og konflikter herjer kontinentet, og 14 millioner mennesker er på flukt. Folkebevegelsen «La Afrika leve» vil fokusere på lidelsene og spør hvorfor så få bryr seg når dette kontinentet blør. Hvorfor er alle så stille, spurte en afrikansk pastor da han var i Norge. Ikke glem oss, sa kvinner fra Kongo som besøkte Stortinget i går. Har menneskerettighetene en hudfarge? Etterdønningene etter kolonimaktenes råskap sitter igjen, da jakten på Afrikas naturressurser, plyndring og slavehandel hørte til dagens orden. Vi må ut av likegyldigheten. Fornyet fokusering på Afrika og de aller fattigste er nødvendig. Konflikter og katastrofer på Balkan eller andre steder må ikke gjøre at vi glemmer den konstante nøden i Afrika. For Kristelig Folkeparti er det derfor en hovedprioritering at bistanden skal være rettet mot de aller fattigste i Afrika. Fattigdomsrettet bistand er også kvinnerettet bistand. 70 pst. av de aller fattigste er kvinner. Det viser seg at bistand rettet mot disse bærer rike frukter. Tall fra Verdensbanken viser at den mest lønnsomme investeringen i de fattigste landene er utdanning for kvinner. Dette har ungdom i Norge fanget opp, og i høst går Operasjon Dagsverk til utdanning for jenter i u-land. Utdanner man en kvinne, utdanner man en hel familie. En helhetlig og slagkraftig sør-politikk innebærer mer enn bistandskroner. For våre fattigste samarbeidsland er omfattende gjeldslette en forutsetning for utvikling. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at den norske gjeldsplanen følges opp med å gi flere av våre samarbeidsland bedre rammebetingelser. Og som statsministeren sa i morges, er Norge alt et foregangsland på gjeldslette. Dette må vi fortsatt holde i hevd. Mange land kommer nå etter med planer om gjeldslette, og vi ser resultater. Vi er en del av en stadig større global bevegelse som arbeider for å forandre dette urimelige og umulige utgangspunkt for utvikling i fattige land. Jubilee 2000 har samlet tusenvis av mennesker verden over i kirker, fagforeninger, organisasjoner og forskningsinstitusjoner, som påvirker myndighetene til å slette u-landsgjeld. Mulighetene ved en stadig mer åpen verdensøkonomi må også komme de fattige landene til gode. Kristelig Folkeparti ønsker å lette tollsatsene på industrivarer fra utviklingsland for å øke handelen med sør, og vi gleder oss over at Regjeringen har foreslått dette. Her har Norge også en viktig rolle å spille i de kommende WTO-forhandlingene. Kristelig Folkeparti ønsker at Norge skal være en aktiv pådriver for å bedre utviklingslandenes handelsvilkår. Vi har hørt Fremskrittspartiets leder være bekymret for at hans parti er det eneste som var opptatt av norske interesser. Jeg vil minne om at når 1 pst. av våre nasjonale inntekter går til utviklingshjelp, har vi fortsatt 99 pst. igjen å bruke på oss selv. Rapporter fra Verdensbanken viser at bistand nytter: 30 millioner mennesker løftes ut av absolutt fattigdom hvert år. Og på terskelen til et nytt tusenår mener Kristelig Folkeparti at en opptrapping av utviklingshjelpen er nødvendig for å bidra til å løse fattigdomsproblemene, som er den største trussel vår klode står overfor i dag.
Da jeg gikk på skolen, lærte jeg at vi var 4 milliarder mennesker på jorda. Men i går kom verdensborger nr. 6 000 000 000 til verden. Og symbolsk nok ble en nyfødt gutt i Bosnias hovedstad, Sarajevo, kåret til å være akkurat verdensborger nr. 6 000 000 000. Det minner oss om minst tre hovedutfordringer, først de mange konfliktene rundt i verden som ødelegger livet til tusenvis av mennesker og påfører vanlige folk vanvittige lidelser, sånn som befolkninga i Sarajevo har vært gjennom. Verdensborger nr. 6 000 000 000 minner oss i tillegg om at størstedelen av verdens borgere lever i fattigdom, sånn som forrige taler beskrev med innlevelse. Han minner oss også om at menneskenes ødeleggelser av jordkloden truer livsgrunnlaget for mange av disse 6 milliarder mennesker. Og vi er alle skyldige å løfte blikket mer i det daglige politiske arbeidet, både å løfte det i større grad utover vårt eget lands grenser og å løfte det lenger framover i tid. Der har vi ikke vært gode nok de siste åra. Inngangen til det nye århundret er en god anledning til å løfte tunge øyelokk. Den siste tidas store eksplosjon i informasjonsflyt verden over skulle tilsi at blikket lett hevet seg. Det samme gjelder den teknologiske revolusjonen som har bidratt til at verden har blitt veldig mye mindre enn for få år siden. Landegrensene er på mange måter utvisket, men politikken har ikke helt hengt med i svingene. Internasjonaliseringa kan vi like eller ikke like, men det er uansett ikke mulig å reversere den. Utfordringene roper på at politikken skal forholde seg til det. Vi ser at de menneskeskapte miljøødeleggelsene ikke kjenner landegrenser. Det er industrien og forbruket i de rike vestlige landene som bidrar til hoveddelen av forurensningen, men det er de fattige områdene som rammes hardest av naturkatastrofene. Det er en alvorlig advarsel at vi på tampen av dette århundret har slått alle slags rekorder når det gjelder ekstremt vær. Vi må være enda mer offensive i kampen for en bærekraftig utvikling. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at temaet knapt er berørt i trontaledebatten, og at Regjeringas miljøvernminister ikke engang har hatt ordet i dette århundrets siste trontaledebatt. Vi ser at voldelige konflikter i mye mindre grad går mellom nasjoner og i større grad følger etniske skillelinjer på tvers av landegrensene. Og dermed flyter også flyktningstrømmer, nød og fattigdom over grensene. Norge har skaffet seg et navn som fredsmekler, men vi må bli mye bedre på å komme tidligere inn i konfliktene, forebygge stridene før de bryter ut. Og her har vi en kjempeutfordring i å bruke FNs systemer mye mer effektivt og konkret enn i dag, og dessuten videreutvikle verktøy i FN-regi. Vi kan heller ikke tillate oss å fortsette å stampe i for dårlige, knuslete løsninger på fattige lands uoverkommelige gjeld til rike land. Den virkelig store og alvorlige kriminaliteten som beveger seg på tvers av landegrensene, krever også et mye bedre samarbeid enn vi har i dag. Interpol er grei, men er etter sin art langt fra effektiv nok. EUs Europol er nylig etablert, og vil sannsynligvis bli mer effektiv overfor de problemene som Europa møter samlet. Som utenforland har Norge foreløpig ikke noe innpass, men vi vil forhåpentlig kunne få det gjennom en framtidig avtale med EU-landene. Like viktig er det å gjøre noe med årsaken til denne kriminaliteten, for eksempel må vi ta tak i at storstilt produksjon av narkotika er mulig fordi mange fattige bønder ikke har noe alternativ og dessuten blir truet til det av ulike bevæpnede grupper som stikker av med den store fortjenesten. Heldigvis er det ikke bare uønskede faktorer som lett beveger seg over landegrensene. Handel og samarbeid mellom land er det beste middel for å bevare freden. Kapitalen fyker over landegrensene bare ved et tastetrykk, og uansett holdning til EU-medlemskap er det noe vi må forholde oss til. EØS-avtalen har allerede endret bildet totalt. Vi må ikke stille oss sånn at vi setter norske bedrifter og finansinstitusjoner i en dårligere stilling enn de utenlandske gjennom reguleringer og krav. Vi må tvert imot sørge for å gjøre det attraktivt å drive virksomhet i Norge. Det kommer forbrukerne til gode, og ikke minst gir det oss arbeidsplasser. Det å sikre arbeidsføre folk arbeid blir også nødvendig for å kunne opprettholde velferdssamfunnet vårt i framtiden. Vi må i større grad se framover og bruke mer fantasi for å sikre bl.a. pensjonsutbetalingene som venter i neste generasjon.
I dette århundret har vi vært gjennom en epoke med storstilt utbygging av vannkraft og en industriell utvikling som følge av den. Det har vært en vesentlig bidragsyter til verdiskaping og velferd i Norge. På terskelen til et nytt århundre er det legitimt å stille spørsmålene: Hva skal vi leve av? Hvordan skal vi utnytte vårt ressursgrunnlag? Og ikke minst: Hvordan skal vi videreutvikle det som er skapt? Mulighetene våre er betydelige. For det første har vi innenfor den maritime og petroleumsrettede industri bygd opp en kompetanse og skaffet oss et teknologisk fundament som i internasjonal sammenheng ligger i fremste rekke. Dernest rår vi over en energirikdom som andre bare kan drømme om. Med bare 1 pst. av Vest-Europas befolkning rår Norge over nesten en tredjedel av vannkraftproduksjonen, nesten halvparten av gassreserven og tre fjerdedeler av oljereserven. Våre naturressurser og vår kompetanse burde tilsi at vi hadde tilsvarende høye ambisjoner, men jeg har store problemer med å se hvilke mål Regjeringen har for energipolitikken, bortsett fra at det skal bygges flere vindmøller og satses på enøk. Det virker som det nesten er blitt et mål i seg selv at vi skal bygge vindmøller. Ja, slik må man i hvert fall tolke miljøvernministeren når hun avviser såkalte forurensningsfrie gasskraftverk fordi disse vil kunne fortrenge vindmøllene. Jeg må si at ikke noe hadde vært bedre enn om såkalte forurensningsfrie gasskraftverk kunne fortrenge vindmøllene, slik at vi slapp å få dem i en linje fra Lindesnes til Kirkenes. Det er et stort paradoks at Regjeringen med en miljøpolitisk begrunnelse legger opp til at Norge skal importere stadig mer forurensende kullkraft fra Danmark. I energimeldingen legger Regjeringen opp til at Norge som Vest-Europas rikeste energinasjon skal være nettoimportør av kraft frem til år 2020. Årsaken er at Regjeringen har konstruert et motsetningsforhold mellom miljøansvar og industriell utvikling. Et slikt motsetningsforhold eksisterer ikke. Derfor burde det være mulig å samle det politiske miljø om at Norge skal være en ledende europeisk energinasjon. Ja, i et 20-årsperspektiv burde vi kunne bli en betydelig eksportør av miljøvennlig kraft. Men slike mål og ambisjoner krever en offensiv strategi. Næringslivet har lenge etterlyst en slik strategi. Høyre har gjort det samme. Vi har gass, vi har kompetansen. Sier Stortinget ja til gasskraftverk, kan vi skape en ny industriell epoke samtidig som vi tar miljøansvar. I løpet av kort tid skal Stortinget behandle både energimeldingen og Høyres forslag til hvordan vi kan bygge gasskraftverk og samtidig overholde Norges forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen. Skal vi realisere den muligheten som ligger i å videreforedle gassen i Norge, må Arbeiderpartiet skjære gjennom. Vi har registrert at Arbeiderpartiet på valgkampmøter, på konferanser og ikke minst i lokalpressen i Trøndelag har signalisert klar støtte til bygging av gasskraftverk i Norge. Partiets nestleder, Jens Stoltenberg, gikk til og med så langt at han i Trønder-Avisa den 21. august 1999 sa at han garanterer flertall for gasskraftverk ved behandling av energimeldingen. Men kan vi stole på Arbeiderpartiet når det kommer til stykke. I vår ble det sterkt fokusert på rammebetingelsene på sokkelen. Prisen på olje var lav, investeringsanslagene stupte, situasjonen i leverandørindustrien var kritisk. Da reiste Arbeiderpartiets ledelse kysten rundt med høy sigarføring og lovte forbedringer i rammebetingelsene. Men da Stortinget skulle konkludere, ble det stille fra Arbeiderpartiets side. Det var ikke mulig å få Arbeiderpartiet med på en prosents reduksjon i CO2-avgiften. Det var musestille fra Arbeiderpartiet. Det spørsmålet nå mange stiller seg, er om det vil bli like stille fra Arbeiderpartiets side når Stortinget skal behandle spørsmålet om bygging av gasskraftverk, eller om man nå manner seg opp til å skjære gjennom og gå sammen med Høyre for å gjøre det mulig å realisere gasskraftverk i Norge. Gjør vi det, legger vi et godt grunnlag for å kombinere vår ressurs, gassen, med vår kompetanse og kan sikre verdiskaping og velferd langt inn i neste århundre.
Mens Stortinget har debattert trontalen, har et av verdens mest urolige subkontinent blitt enda mer usikkert og uforutsigbart. Militærkuppet i atommakten Pakistan det siste døgnet øker trusselen om kjernefysisk krig i Kashmir og krever internasjonalt engasjement for å skape fred i et område preget av hat, terrorisme og ikke minst glødende nasjonalisme. Behovet for å få ratifisert prøvestansavtalen i det amerikanske senatet blir enda mer presserende. I økende grad opplever vi etniske konflikter og borgerkriger basert på religiøse og etniske forskjeller. Av 101 væpnede konflikter i perioden 1989-1996 var det bare seks kriger mellom enkeltstater. De etniske konfliktene blusser opp igjen med ujevne mellomrom, og konfliktlinjene endres stadig. Denne utviklingen betyr helt andre utfordringer for verdenssamfunnet enn det som var tilfelle de første ti årene etter 2. verdenskrig. Og FN, som ble stiftet nærmest i røyken fra ruinene etter krigen for å hindre krig mellom nasjoner, har problemer med å være slagkraftig og finne organisasjonsform og virkemidler innenfor det eksisterende FN-charteret. Det er også mot dette bakteppet vi må forstå den voldsomme veksten i den andelen av vårt bistandsbudsjett som nødhjelp og humanitær bistand etter hvert utgjør. Det er også her viktig å forstå sammenhengen mellom humanitær bistand og mer langsiktig utviklingshjelp, for ikke å snakke om sammenhengen mellom bistand og internasjonal handel og mellom bistand og nord-sør-politikk. Et fungerende næringsliv og landbruk i u-land er en forutsetning for utvikling. Samtidig er fungerende administrasjoner og en velferdsstat nødvendig som infrastruktur for nettopp private investeringer. Jeg har i dag hatt besøk fra Botswanas ambassade og representanter fra Namibia om markedsadgang for kjøttprodukter fra det sørlige Afrika. De advarer sterkt mot innføring av et såkalt auksjonsprinsipp for u-landsimport, som de hevder pleier å føre til oppkjøp av auksjoner fra innenlandske produsenter – som så lar være å importere. Jeg vil også minne om at EU foran den nye runden i WTO-forhandlingene går inn for full tollfrihet for alle varer fra de såkalte MUL-landene, altså de minst utviklede landene. Regjeringen har reist menneskerettighetsfanen høyt, og det støtter vi. Jeg vil be om at det blir lagt økt vekt på alle de groteske brudd på menneskerettigheter for kvinner som vi ser rundt omkring i verden. Vi har altfor lenge akseptert at mannlige eliter bruker kultur og religion som begrunnelse for diskriminering av kvinner, enten det dreier seg som tvangsekteskap, omskjæring, kriminalisering av abort eller påbud om slør. I det internasjonale samfunnet er det i dag i første rekke kvinnenes situasjon i Afghanistan som det bør rettes søkelys mot. Ikke bare utsettes de for bestialske overgrep, de nektes basisrettigheter som rett til legehjelp, utdanning og arbeid – alt på basis av kultur og religion – og det er helt uakseptabelt at det internasjonale samfunnet ikke gjør noe med denne situasjonen. Men menneskerettigheter kan aldri være kulturrelative. Det største feilgrepet som norske bistandsarbeidere og alle andre bistandsarbeidere har begått gjennom 20 år, er nettopp å fortie overgrep mot kvinner av redsel for å bli stemplet som kulturimperialister. Men det dreier seg om mannssamfunnets sosiale kontroll av kvinner og ikke kultur. Den formen for sosial kontroll må vi bekjempe i alle kulturer. Det gjelder også her i Norge. Til slutt: Norske jenter, født i Norge, med norsk statsborgerskap har krav på norsk rettsbeskyttelse basert på norske normer og lover. Det er på høy tid at vi nå utarbeider konkrete tiltak og eventuelle lovendringer mot tvangsekteskap og ekteskap arrangert mot jentenes vilje. Det vil også arbeiderpartikvinnene komme tilbake til i løpet av kort tid.
Høstens lave valgdeltagelse gir grunn til ettertanke og selvransakelse for oss politikere. Er det for mange brutte løfter? Krangler vi for mye i iveren etter å fremstå som den store vinneren? Er partiene blitt for like og ideologien utvisket? Eller har vi fått det så godt her i landet at folk ikke har noe viktig å kjempe for lenger? Heldigvis vet vi at utrolige ting kan skje hvis begeistring blir brukt som drivkraft. Og heri ligger vel hovedutfordringen: å bevisstgjøre og begeistre landets innbyggere til aktivt å ta del i samfunnsdebatten. Det er utvilsomt en jobb å gjøre i hvert enkelt parti, men også i fellesskap. Arbeidet for å bevare livsgrunnlaget på jorden, fred og menneskerettigheter og utjamning mellom folk, krever langsiktighet, vidsyn og en solidaritet som famner videre enn gruppesolidariteten. Ønsket om rettferdighet må strekke seg lenger enn vårt eget sosiale skikt og våre egne landegrenser. Skal vi lykkes i dette arbeidet, er vi avhengig av respons i folket. Økende forskjeller mellom folk skyldes ikke tilfeldigheter, men er resultat av politiske valg. Økonomisk vekst kan redusere fattigdom, men kan også skape tapere som følge av de tilpasninger veksten forutsetter. Utflyttingen fra distriktene og fra Nord- Norge er ikke av ny dato. Lenge har fødselsoverskudd overskygget det faktum at distrikt har fødd og utdannet ungdom for næringsliv og utvikling i andre deler av landet. Sammenfallet i tid av synkende fødselstall, strukturtiltak og omlegginger i offentlig og privat virksomhet har slått negativt ut for distriktene. Dertil kommer store satsinger i mer sentrale områder, særlig i østlandsområdet, noe som også er kostbart med tanke på senterstruktur og problemer for pressområdene. Arbeidsplasser, kapital og makt må i større grad desentraliseres. Videre er satsing på kvinner, kompetanse og kommunikasjon helt avgjørende for en bærekraftig utvikling. I distriktene er kultur, natur og næring ofte tett sammenvevd. Derfor er lokal medvirkning i utforming og forvaltning av miljø- og naturressurspolitikken viktig. Og jeg er glad for at Regjeringen har gjennomført tiltak for å sikre mer lokal forankring av forvaltningen av rovvilt. Skal utmarksnæringene fortsatt bestå rundt om i landet, er det for øvrig avgjørende at bestandene av de ulike rovdyr ikke er større enn at man har kontroll over de negative effekter. Å gjøre noe med flyttestrømmen, er en vanskelig, men viktig prosess. Ikke bare for å minske problemene for pressområdene, men også med tanke på velferd og levekår, ressursutnytting og verdiskaping, sosial identitet og kulturelt mangfold. Statlige virkemidler kan være med på å fremme utviklingen av et konkurransedyktig næringsliv regionalt og gjøre distriktene til reelle alternativ både for næringsliv og bosetting. Bedrifter må kunne få konkurrere ut fra de fordelene de har ved å være i et distrikt – for eksempel ved nærhet til ressursene. Og kanskje kan vi i Norge bli like flinke til å dra nytte av lovlige ordninger i EØS-området som vi er til å følge opp de restriksjoner som gjelder. Lokalt næringsliv, frivillige organisasjoner, fylkeskommuner og kommuner er alle viktige aktører som må sikres handlingsrom og gode rammebetingelser. For kommunene i Nord-Norge er prisjustering av Nord-Norge-tilskuddet kjærkomment. Et tjenestetilbud som er likeverdig med landet for øvrig, er vesentlig for å sikre bosettingen. Og når det gjelder helse- og omsorgstjenestene, blir viktige hensyn ivaretatt ved gjennomføringen av handlingsplanene for eldreomsorg, psykiatri, kreftbehandling og utstyr til sykehus. Denne satsingen er et historisk løft som vi vel alle er glad for og kanskje litt stolt av. Å ha trygghet for at en får den hjelp en trenger når behovet er der, er vesentlig. Hvordan forholdet omsorgsboliger kontra sykehjemsplasser utvikler seg, bør følges. Kanskje bør man i større grad oppmuntre folk til å investere i egen omsorgsbolig. Eldre mennesker er en uensartet gruppe, med ulike ressurser og ulike behov. Svært mange har god helse og store menneskelige ressurser. Det er viktig at disse ressursene verdsettes og brukes, f.eks. gjennom en mykere arbeidslinje og større fleksibilitet i pensjonssystemet. Eldre mennesker er også en viktig ressurs med tanke på kontakt og samarbeid på tvers av generasjonene og gjennom frivillighetssentralene. Vi trenger generasjoner som bryr seg om hverandre. Den omsorg og hjelp vi gir hverandre i familie, vennekrets og nabolag, bærer i seg viktige verdier. Denne menneskelige nærhet kan vanskelig erstattes av betalt offentlig innsats og er et nødvendig fundament i et solidarisk samfunn.
Vi står nå på dørstokken til et nytt århundre, og det er naturlig å se seg tilbake, samtidig som man ser fremover. Ved forrige århundreskifte var det fattigdom og nød, arbeidsmiljø var ennå ikke satt på dagsordenen i noen særlig grad, og tariffavtalene var i støpeskjeen. Rett etter århundreskiftet var det en stortingsmann som het Peder Hansen. Han sa en del i Stortinget om de forhold som rådde i arbeidslivet den gang, bl.a. om overanstrengelse ved å måtte arbeide flere dager og netter sammenhengende og den helsepåkjenning det medførte. Han gav også uttrykk for den utrygghet eldre arbeidstakere følte ved at Verkseierforeningen gjentatte ganger sa det skulle tas inn yngre som skulle overta de eldres arbeid, slik at disse ble overflødige. Og det var ennå ikke noe sosialt sikkerhetsnett til å ivareta de overflødige. Dette århundrets oppbygging av velferdsstaten og utvikling av lover og avtaler gir større trygghet. Men stadig er det angrep på de goder som er oppnådd, og de klasseskiller som er utjamnet. Og nye forskjeller har oppstått. Dette er vi opptatt av og skal se nærmere på ved behandlingen av utjamningsmeldingen. I trontalen ble det sagt: «Regjeringen legger vekt på ytterligere å styrke samarbeidet i arbeidslivet for å bevare den høye sysselsettingen.» Og videre: «En handlingsplan for etter- og videreutdanning vil bli ferdigstilt i samråd med partene i arbeidslivet.» Da trodde vi at de avtaler som er inngått og underskrevet, ville bli respektert. Men slik er det ikke. Allerede i nasjonalbudsjettet for neste år har Regjeringen tatt til orde for en innstramming av dagens avtalefestede pensjon. Når det foreslås at AFP-pensjonister ikke lenger skal få pensjonspoeng i den tiden de er på denne ordningen, når AFP-tillegget skal skattlegges og eventuelle gavepensjoner trekkes fra pensjonen, er dette i strid med inngåtte avtaler. AFP er en av de viktigste reformene LO har kjempet fram de siste tiår, og gjennomslaget for den gjorde det mulig å få aksept for svært moderate lønnsoppgjør i tider dette var viktig for landets økonomi. Dette har bedret vår konkurranseevne betraktelig, og dessuten ville mange av dem som i dag får AFP, ikke klart å stå i arbeid til oppnådd ordinær pensjonsalder, men isteden blitt uføretrygdet. Å angripe AFP er å begynne i feil ende. Den store utfordringen inn i et nytt århundre er den store belastningen mange utsettes for som gjør at de blir uføretrygdet. 25 000 mottar AFP, mens 270 000 får uføretrygd. Det må i det nye århundret arbeides aktivt med arbeidsmiljø, med tilrettelagt arbeid og med attføring, slik det har blitt sagt i Stortinget ved behandlingen av flere handlingsplaner og opptrappingsplaner. Å frata AFP-pensjonister retten til pensjonspoeng gjør at de taper i gjennomsnitt 10 000 kr pr. år når de blir alderspensjonister. Dette er å skape nye klasseskiller. Mange yrker har andre avtalte pensjonsordninger som sikrer en 66 pst. av full lønn som pensjonist. De som faller utenom, er «folk på gulvet», som ofte har startet tidlig i arbeidslivet og hatt fysisk harde jobber. Det er viktig at de avtaler som er inngått, respekteres i ettertid. Derfor ønsker Arbeiderpartiet at AFP skal videreføres i tråd med det som er avtalt. Inn i et nytt århundre må vi vise ansvar for det vi har forpliktet oss til, og Regjeringen må også forholde seg lojalt til de forpliktende avtaler som er underskrevet. I motsatt fall kan vi få igjen klasseskiller som er fjernet gjennom hele det århundret som vi nå er i ferd med å legge bak oss.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Trontaledebatten har uten tvil vært preget av tilnærmingen mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet om neste års budsjett. Ikke uventet forsøker regjeringspartiene med statsministeren i spissen å framstille dette slik at det har skjedd en holdningsendring i Arbeiderpartiet når det gjelder kontantstøtten, og at vi nå aksepterer denne. Det korrekte er at vi er villig til å stemme for kontantstøtten dersom det kan medvirke til å vri politikken på andre områder i vår retning. Kontantstøtten er og blir en meningsløs bruk av penger, og jeg gremmes når jeg tenker på hva vi kunne oppnådd for de 3 milliardene pr. år for å løse de problemene vi sliter med i f.eks. skoleverket. Tenk om vi hadde brukt disse midlene strategisk i forhold til å forebygge utskeielser, vold og rusmiddelmisbruk blant unge! Etter få år ville samfunnet fått pengene igjen i form av sparte reparasjonskostnader. Like lite som det er riktig å svartmale situasjonen i Norge, er det grunn til en skjønnmaling som skjuler det negative. Vi har små problemer sammenlignet med nesten et hvilket som helst land, men vi har noen kraftige skyggesider som framstår som stadig større skampletter på et rikt velferdssamfunn. En av disse er alle de bostedsløse og de som sliter med rusproblemer uten å få hjelp til å komme seg ut av det helvete de lever i. Mange av dem befinner seg på gata i verdens rikeste land. Statsministeren sa i sitt innlegg at verden har bruk for «et solidarisk Norge». Det er jeg enig i. Men Norge klarer ikke alene å sørge for en solidarisk utvikling over hele kloden. At vi øker u-hjelpen med noen tidels prosent, er ikke mye å slå seg på brystet for. Det vi imidlertid kan gjøre, er å framstå som et eksempel for andre nasjoner. Da må vi sette solidaritetstanken ut i livet i vårt eget land, og så bør vi selvsagt sørge for å investere våre oljepenger i utlandet ut fra ønsket om å fremme en utvikling som går i riktig retning. Det er håpet om at vi kan få til et samarbeid i tilknytning til utjamningsmeldingen som er det sterkeste argumentet for min støtte til de forestående forhandlingene. Da får også jeg bite i meg at vi må stemme for at hele 3 milliarder kr brukes på en ufornuftig måte. For det er i dagens politiske situasjon bare ved et samarbeid med sentrum at Arbeiderpartiet kan oppnå resultater på dette området. Høyre og Fremskrittspartiet må ikke få legge premissene. Den negative, for ikke å si til dels hånlige, omtalen av våre utjamningskrav i flere av innleggene fra høyresiden bekrefter dette. Jeg håper vi ved behandlingen av utjamningsmeldingen ikke får en diskusjon om hvem som har skylden. Det viktige er at et flertall er villig til å ta ansvar for å gjøre noe som virkelig monner med skamplettene våre.
Trontaledebatten er opposisjonens debatt, så jeg skal ikke forsøke verken å karakterisere eller oppsummere den. Den lar seg vel heller ikke så lett oppsummere for øvrig, ettersom det har vært svært mange ulike temaer som er tatt opp i løpet av disse to dagene. Jeg vil derimot kommentere de forslagene som Carl I. Hagen har lagt fram på vegne av Fremskrittspartiet. Når det gjelder de to første forslagene hans, vil jeg gjerne anmode om at de blir oversendt finanskomiteen til behandling. Begge forslagene omhandler jo tema som er tatt opp i statsbudsjettet, og forslag nr. 2 har sågar direkte budsjettkonsekvenser for neste år. Når det gjelder forslagene nr. 3-7, er det det å si at de premissene som de forslagene bygger på, er vi uenig i, og vi kommer til å gå imot dette. Vi anbefaler da på sentrumspartienes vegne den behandlingsform som jeg her har gitt uttrykk for.
Når jeg nettopp hørte på Steensnæs, fikk jeg inntrykk av at denne debatten hadde han ikke noe med, for dette var visst opposisjonens debatt. Det har på mange måter også preget regjeringspartienes innsats i denne debatten. Det er jo ikke mange som har snakket om trontalen, og med god grunn. Jeg må nok si at denne debatten har ikke fjernet den tvilen som har ligget i flere innlegg om hvor Regjeringen ønsker å gå, og hva den vil. Lite har blitt klargjort i løpet av denne debatten. Nå har Steensnæs en rekke ganger blitt møtt med sin gamle definisjon på sentrumsprofil, nemlig at den «lar seg verken kvantifisere eller eksemplifisere», og jeg synes på mange måter at dette er gjort klart også i denne debatten. Nå er jeg imidlertid klar over at Steensnæs blir både sår og oppgitt når vi siterer dette nok en gang, og jeg skal derfor tilby meg å legge dette sitatet til side til fordel for hans nye definisjon av hva sentrumspolitikk er, slik det fremkom i replikken til Per-Kristian Foss. For i formiddag sa han det slik: «Det er slik at vekslende samarbeid ikke er vingling, men et uttrykk for at sentrumspolitikken er plassert både til venstre og til høyre for oss, og at vi søker muligheter for å oppnå begge deler.» Det kan man i og for seg tiltre. Så er det et annet spørsmål som også ligger meg på hjertet, fordi Valgerd Svarstad Haugland – hvor hun nå måtte være hen – har i dag avgitt et intervju i Dagsavisen. Hun sa imidlertid i dag, også i et replikkordskifte, at hun ikke kjente seg igjen i det referatet som ble gitt i Dagsavisen. Men når vi leser det hun sa i replikken, ja så bekrefter hun på mange måter det som stod i Dagsavisen. Derfor er spørsmålet til henne – hvis hun hadde vært her – om hun kjente seg igjen, for i realiteten sperrer hun for et mulig samarbeid. Da er det jo spørsmål om statsministeren kjenner henne igjen – i hvert fall skuffer hun borgerlige velgere. Ellers må jeg si at denne debatten, som har dreid seg mye om fordeling, har dreid seg lite om hvordan fordelingen skal foretas. Det som har vært det viktigste spørsmålet for Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, har de sagt lite om hvordan skal gjøres. Men det finnes en strategi som dreier seg om å gi muligheter, satse på utdannelse, satse på å skape arbeidsplasser, gi lettelser i skatten for dem som har de laveste inntektene, og løfte i bunnen. Her vil det være mulig å få enighet med Høyre. Isteden ønsker man altså å gå løs på ting som fort kan komme verdiskapingen i samfunnet for nær, og det er den gale veien å gå.
Jeg vil gjerne få lov til å replisere til regjeringspartienes parlamentariske leder, hr. Steensnæs, som sa at de to første forslagene våre var til behandling i forbindelse med budsjettet som ligger i finanskomiteen. Jeg kan se at kanskje det ene har en tilknytning til budsjettet, men det foreligger ikke noe lovendringsforslag når det gjelder å sikre lavtlønnede rett til sykelønn fra 1. januar 2000, fordi det må inn i lovgivningen. Det er for å få Regjeringen til å lage det lovforslaget vårt forslag er fremmet, for å få i gang arbeidet og få fortgang i det og klarlegge det reelle innholdet. Men når det gjelder det første forslaget om regelverket og retningslinjene for reguleringen av folketrygdens grunnbeløp, er ikke det noen budsjettsak. Grunnbeløpet i folketrygden blir regulert i forbindelse med trygdeoppgjøret, og det er i tilfelle innebygd i eventuelle reserveposter på statsbudsjettet. Det er ikke inne i budsjettet nå. Retningslinjene er imidlertid noe som pålegger Regjeringen en holdning når man kommer til regulering av grunnbeløpet i forbindelse med trygdeoppgjøret. Selve retningslinjene var til behandling i forbindelse med trygdeoppgjøret sist vår, og vi fremmet et forslag om nye retningslinjer. Det som er skjedd i mellomtiden, er at Arbeiderpartiet plutselig er kommet på andre tanker enn de da var, for da stemte de mot de retningslinjene vi ville ha, og gikk inn for at grunnbeløpet skulle reguleres om lag – altså cirka – basert på inntektsutviklingen. Det har de endret oppfatning om. Derfor har jeg utfordret Arbeiderpartiet til å vise om det bare er noe som de vil bruke som forhandlingskort i forbindelse med forhandlingene med Regjeringen, eller om det er alvorlig ment. Og det er klart at hvis Arbeiderpartiet stemmer imot dette forslaget, da vet regjeringspartiene at de ikke behøver å legge vekt på dette i forbindelse med forhandlingene, for det var bare et utspill som de hadde tenkt å gå tilbake på. Så det ville være klargjørende også for regjeringspartiene. Så sier Steensnæs at han er uenig i premissene i de øvrige forslag. Premissene for forslagene nr. 4, 5 og 6 er ganske enkelt å få satt en effektiv stopper for tvangsekteskap og det at enkelte pakistanere skal få automatisk oppholdstillatelse i Norge gjennom et tvangsekteskap med en ung norsk kvinne som er født og oppvokst her. Jeg har faktisk trodd at det var flere som ønsket å sette en stopper for det, men jeg konstaterer at regjeringspartiene, basert på parlamentarisk leder, synes det er helt greit at disse tvangsekteskapene fortsetter slik de er, i tråd med den kulturen som er avdekket, og som regjeringspartiene har som politikk å bevare og beholde og stimulere til. Jeg synes det er sjokkerende synspunkter fra Steensnæs som her er kommet frem.
Jeg skjønner at både Jan Petersen og Carl I. Hagen har behov for å gå noen ekstra runder før man avslutter denne debatten. Det skal jeg gjerne gjøre, men jeg synes på en måte at temaene da kanskje burde bli litt mer målrettet i forhold til hva man faktisk har sagt. Jeg setter pris på vennligheten fra Jan Petersen, at han nå vil legge bort dette meningsløse sitatet – det var vel det ordet han selv brukte på det som er tillagt meg i Dagsavisen. Jeg er likevel ikke helt sikker på om jeg ikke vil møte det igjen i en eller annen replikk. Så siterer han et nylig utsagn fra meg i en replikk til Per-Kristian Foss, som jeg selvfølgelig fullt ut kan vedkjenne meg fordi det beskriver sentrumspolitikk på en god måte. Vi har saker i sentrum hvor vi vekselvis kan få støtte til venstre for oss, sammen med Arbeiderpartiet og også fra SV, og til høyre for oss, sammen med Fremskrittspartiet og Høyre. Slik har vi forhandlet oss fram i Stortinget. Selv om budsjettet får veldig stor oppmerksomhet i Stortingets forhandlinger, er det så mange andre saker som også behandles i Stortinget, og hvor Kristelig Folkeparti sammen med de to andre sentrumspartiene får anledning til å få gjennom sin politikk nettopp gjennom en slik vekselvis støtte. Jeg skal ikke svare på vegne av Valgerd Svarstad Haugland, men hun gav en grei og utfyllende beskrivelse av sitt syn når det gjelder fremtidig samarbeid og hvordan hun så på utviklingen fremover med hensyn til den parlamentariske situasjonen. Jeg synes for så vidt at det burde være uttømmende, men jeg vil i alle fall vise til dette, og også bekrefte det som Jan Petersen her sa, at hun ikke uten videre vedkjente seg formen og det oppslaget som kom i Dagsavisen i dag. Så vil jeg si til Carl I. Hagen at det er feil at ikke dette med grunnbeløpet er omtalt i statsbudsjettet. Det er det. Det har en klar tilknytning til statsbudsjettet og til nasjonalbudsjettet, og det er derfor saklig relevant å henvise til finanskomiteens behandling. Jeg fastholder mitt forslag om at de to første forslagene fra Carl I. Hagen skal til behandling i finanskomiteen. Carl I. Hagen trekker også ut i det meningsløse hva Kristelig Folkeparti og jeg står for når det gjelder tvangsekteskap. Dette har vært framme fortjenstfullt fra flere representanter i dag. Jeg vil bare sitere fra det innlegget som familieministeren holdt i Stortinget, der det står: «Det å ta vare på neste generasjon gjeld òg våre nye landsmenn og -kvinner. Respekt for ulike kulturar er viktig, men når eventuelt kultur kolliderer med klare menneskerettar, må vi ropa eit varsku. Tvangsekteskap er ukultur, og her må vi slåst saman med dei unge som blir tvungne eller lurte opp i noko som dei ikkje ynskjer.» Jeg slutter meg fullt og helt til dette fordi det er Kristelig Folkepartis holdning og politikk.
Jeg tegnet meg bare for å kommentere de forslagene som Fremskrittspartiet har satt fram. Arbeiderpartiet er enig med Einar Steensnæs i at forslagene nr. 1 og 2 bør oversendes til komite. Det første forslaget er omtalt i nasjonalbudsjettet, og selvfølgelig må partiene i innstilling kommentere det som står der. Når det gjelder forslag nr. 2, vil jeg si at Arbeiderpartiet aldri var enig i det som flertallet gjorde, nemlig å ta fra lavtlønte og deltidsarbeidende retten til sykelønn. Fremskrittspartiet stemte for det. Vi vil nå i forhandlingene med sentrumspartiene gå inn for at den retten gjeninnføres fra 1. januar år 2000. Regjeringen har gått inn for at den skal gjeninnføres fra annet halvår neste år. Vi mener at det er et løftebrudd i forhold til det som ble sagt i valgkampen. Derfor mener vi at den bør gjeninnføres allerede fra 1. januar. Fremskrittspartiet fremmer nå dette forslaget til tross for at Fremskrittspartiet var med på å ta vekk retten til sykelønn for deltidsarbeidende og lavtlønte. Det er så sin sak, men faktum er at dette er til behandling i forbindelse med statsbudsjettet, og det bør ligge til behandling på den måten. Ellers er vi også enig i at forslag nr. 7 behandles i forbindelse med energimeldingen. De øvrige forslag fra Fremskrittspartiet vil Arbeiderpartiet stemme imot.
Jeg tror også jeg skal melde kort når det gjelder disse forslagene som er satt frem. Men før jeg kommer så langt, vil jeg bare replisere til Steensnæs at jeg er for så vidt helt enig med ham i at det sitatet som han stadig konfronteres med, er meningsløst. Jeg ville ikke vært så usjenerøs, men siden Steensnæs sier det selv, kan jeg for så vidt bekrefte at slik oppfatter jeg også det han sier. Jeg må innrømme at det nye er ikke så forferdelig mye bedre. Det er et uttrykk for at et skritt hit og et skritt dit er Regjeringens linje. Jeg må minne om den sangen som sier at «og så kjem det je itte kan», og det blir jo fort Regjeringens linje på det punktet. Ellers har jeg lyst til å kommentere det Valgerd Svarstad Haugland sa. Hun sa følgende ifølge referatet: «Det eg sa til Dagsavisen, var at når Kristeleg Folkeparti no sit i regjering saman med to andre parti, er det ikkje så interessant å diskutera nye parti inn i den Regjeringa. Det står eg for.» Hvis hun ikke kjente seg igjen i Dagsavisens referat, er jeg ikke sikker på om det er Dagsavisen som er å bebrei-de. Det er klart at her har Kristelig Folkeparti et problem i forhold til det landsmøtevedtaket som de har fattet. Så til selve forslagene. Jeg får vel si det som det er, at disse forslagene er ikke det som avgjør realiteten i noen av disse sakene. Det er en helt annen og ryddigere behandling av disse sakene i Stortinget, men det er jo i og for seg Hagens rett å samle et knippe og se hvordan det går. Til det er å si at jeg synes også det er riktig at man oversender de forslagene som tidligere er nevnt. Det er ett forslag som vi i og for seg godt kan stemme for, og det gjelder forslag nr. 4. Forslag nr. 5 er ikke all verdens språklig klart utformet, for å si det sånn. Det tror jeg nesten jeg må melde pass på. Det eneste forslaget som virkelig bekymrer meg, og som jeg vil sette litt inn på blir oversendt, er det siste forslaget, fordi alle vet jo at spørsmålet er å få Arbeiderpartiet med på laget når det gjelder gasskraftverkene. Det er ikke noen kunst å fremme et forslag her til votering og så få det nedstemt. Det ville være forferdelig synd. Jeg vil ikke håpe at det er Hagens intensjon. Derfor, og med § 37 i reglementet i minne, er det ikke så enkelt å la behandlingen gå, men realiteten er at selve saken vil bli behandlet når Høyres forslag kommer til behandling i komiteen. Selv om det sikkert er forsmedelig for hr. Hagen at han ikke har fremmet alle forslag først, er nå det allikevel realiteten, og jeg vil håpe at det blir oversendt, slik at vi ikke får nedstemt noe som det er forhåpninger om å få gjennomført. Så jeg håper at han vil være med på det av hensyn til saken. Hvis ikke, bør Stortinget gjøre det allikevel.
Det er vel ikke noe særlig tvil om at dette er en trontaledebatt som har skåret lavt hvis vi bedømmer den ut fra underholdningsverdien, men kanskje høyt hvis vi bedømmer den ut fra om det kan dannes nye allianser på Stortinget som kan gjøre en systematisk, langsiktig politisk jobb med hensyn til det som er de største utfordringene inn i nytt årtusen. Men bare framtiden og bare hverdagen i det politiske arbeidet kan bestemme det. Jeg ser at journalistene blir mer og mer bekymret for om det faktisk er sånn at de vil måtte komme til å tilbringe tiden sin framover med å skrive om de sakene vi faktisk behandler – tunge, vanskelige og kompliserte saker – og ikke om det spillet som ofte likner like mye på poker som på noe annet, og hvor det er enklere å få fres i underholdningsverdien. Det viktigste kjennetegnet på at det er en litt ny politisk situasjon, er hr. Hagens desperasjon, det at han legger fram så omfangsrike forslag som han gjør, som han utmerket godt vet er til behandling i forbindelse med forhandlingene mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det er bare å slå opp i avisene eller på Internett kanskje for å finne ut hva som er tema der. Det er selvfølgelig en festlig øvelse å prøve å legge inn dem i Stortinget, men jeg tror faktisk ikke at Fremskrittspartiet vil lykkes denne gangen. Disse forslagene når det gjelder tvangsekteskap, er lagt fram uten hjertebank for de ungdommene som faktisk er i en veldig trengt situasjon. Ingen av dem vil hjelpe dem som føler seg dratt mellom to kulturer. Fremskrittspartiets utgangspunkt er at dette er 17-18-åringer som nærmest står på bar bakke, men det kan man umulig vite. Dette er ofte høyt utdannete, godt voksne folk som likevel føler seg presset av sin familie, de kan godt være i jobb, og de kan godt ha egen bolig. Den typen forslag hjelper ikke. Det er heller ikke slik at dette er en problemstilling som bare plager unge jenter. Det er også unge gutter i Norge med den typen bakgrunn som føler seg skvisa. De har så langt ikke kommet til orde i debatten selv. Det vi må sørge for videre, og det håper jeg blir en tverrpolitisk jobb, er at vi i dialog med dem det gjelder, klarer å finne fram til de tiltakene som faktisk vil hjelpe. Jeg håper det bl.a. blir et tema for det videre budsjettarbeid, for noe av dette dreier seg om krisehjelp, å ha et sted å henvende seg til, og særlig at man støtter opp om den jobben som gjøres av miljøene selv. Det har vært en trontaledebatt uten den store flukten og de store visjonene. Fra SVs side håper vi at det kan dannes et nytt mønster på Stortinget med samarbeid mellom sentrum, Arbeiderpartiet og SV. SV vil være på banen og utfordre på sak. Det må være noen som utfordrer et litt sidrumpa stortingsflertall på miljø, på kunnskapssamfunnet, på rettferdig fordeling. Der har vi en kjempejobb å gjøre i et av de landene i verden som har den største muligheten til å gjøre det.
Først bare en kort kommentar til noe Fremskrittspartiets parlamentariske leder har tatt opp flere ganger, og som er et viktig tema, nemlig problemet med tvangsekteskap også i Norge. Men jeg reagerer nokså sterkt når han fremstiller det som om det bare skulle være Fremskrittspartiet som er opptatt av å gjøre noe med dette problemet. Det er selvsagt feil. For det første har representanter fra ulike partier engasjert seg i dette i denne debatten. For det andre må jeg gjøre Fremskrittspartiets leder oppmerksom på at Barne- og familiedepartementet allerede har utarbeidet en handlingsplan mot tvangsekteskap som inneholder et bredt register av tiltak, og som går litt dypere og bredere enn dem Hagen har foreskrevet, nemlig på informasjon, dialog og samhandling, hjelpetiltak, krisetiltak, opplæring og kompetanseheving, utenriksetatens rolle og forslag til lovendringer i lovverket. Så dette tilbakeviser jo eklatant Hagens forsøk på å framstille det som om det bare er hans parti som er opptatt av dette problemet. Ellers registrerer jeg at Jan Petersen har sin yndlingssetning i denne debatten, nemlig at sentrumspartiene har skuffet borgerlige velgere. Det er jo gjentatt nå til det kjedsommelige, om jeg skal få si det slik. Vi kan ikke la gallupmålinger eller andre ting styre hvordan vi handler i forhold til budsjetter i Stortinget. Men hvis en først skal skjele litt til akkurat dette med velgernes oppfatninger, som Petersen er så kolossalt opptatt av, er det faktisk en gallupmåling som viser at det er et klart flertall blant sentrumsvelgerne som denne gangen mener at vi skal forhandle med Arbeiderpartiet for å forsøke å finne en løsning. Jeg synes at mye av Jan Petersens argumentasjon i dag er et uttrykk for den gamle toblokkstenkning, og at han ikke har tatt innover seg at sentrumsregjeringen ikke er basert på en gammel toblokkstenkning, men på sentrum som et eget tyngdepunkt. En mindretallsregjering må mer enn andre samarbeide med andre partier i Stortinget for å finne løsninger. Og sentrums styrke er jo at vi er friere enn en regjering lenger til høyre eller en regjering lenger til venstre og kan samarbeide med ulike partier. Det betyr ikke at vi ikke har noen klar politikk. Den har vi skissert i Voksenåserklæringen, og jeg er meget bekjent av det toårsregnskapet som vi har lagt fram for hvor langt vi har kommet i å oppfølge Voksenåserklæringen. Denne regjeringen sitter ikke bare for å sitte, men for å gjennomføre denne politikken. Det har vi et regnskap på. Når det gjelder regjeringssituasjonen videre framover, er det ikke konstruktivt av en statsminister som leder en regjering, som vi faktisk mener er god, å spekulere i andre alternativer. Men det er klart at partiene på sine landsmøter våren 2001 må gi velgerne retningslinjer for hvordan en vil se på dette inn i neste fireårsperiode. Det vil også skje for Kristelig Folkepartis vedkommende.
Jeg forstår at statsministeren ikke liker denne presiseringen av valg og av forhandlinger og det som har skjedd forut. Men jeg må få lov til å bemerke at det kan jo virke som om denne sentrumsprofilen er slik at det liksom ikke spiller noen rolle om man går inn for å øke skatter og avgifter eller om man havner på en løsning hvor man må redusere skatter og avgifter. Det er et relativt sentralt begrep. Når man har den innfallsvinkelen at det liksom er uinteressant, er det ikke noe rart at en del etterlyser hva som egentlig er sentrumsregjeringens profil på dette området. Så sier også statsministeren at både Regjeringen og andre selvsagt engasjerer seg i debatten omkring tvangsekteskap. Ja, det er jeg helt enig i, og det har kommet inn en del ting. Men etter vår oppfatning er det ingen av disse som går inn på noe av det som er kjernepunktet i problemstillingen, at tvangsekteskap brukes som en metode for å sikre særlig enkelte pakistanske mennesker opphold og adgang og visum til Norge. Det er ingenting her i Norge, som f.eks. å snakke om dette og ha en dialog om dette, som vil hjelpe på det faktum som ligger under, at det er for å få visum, at det er for å få arbeidstillatelse, oppholdstillatelse og bosettingstillatelse mange av tvangsekteskapene skjer. Så lenge det er inngangsbilletten til det norske samfunn, tror jeg altså ikke at denne snakkingen, som man har holdt på med veldig lenge, kommer til å hjelpe. Det er når det gjelder lovendringer med hensyn til adgangen til å få oppholdstillatelse og bosettingstillatelse, det må gripes inn. Det er helt riktig som det også er sagt, at dette ikke løser alle problemer – langt derifra. Men en god del av dem som ikke har egen arbeidsinntekt, og som ikke har egen bolig, vil da ikke kunne få adgang til Norge gjennom tvangsekteskap etter vårt forslag og denne lovendringen som her er foreslått. Så konstaterer jeg at vi tok opp saken i forslags form den 12. juni 1997, mens de avsløringene som nå er kommet, har kommet i nyere tid. Når skal vi kunne forvente noen resultater av det arbeidet som hr. Jagland og statsministeren hevder er i gang? Vi er altså ikke fornøyd med at det snakkes. Det må handling til. En slik ordning som vi foreslår i vårt forslag nr. 5, har de altså i Danmark. Den er virksom i Danmark, under en sosialdemokratisk regjering, og den har hatt virkning. For øvrig konstaterer jeg at man har begynt å behandle behandlingsformen av forslag. Det er jo i tilfelle noe rart, for de skal jo behandles i samsvar med § 30 annet ledd. Men etter en anmodning, og fordi jeg er enig i at gasskraftsaken er viktigere enn politiske markeringer – jeg trodde faktisk Arbeiderpartiet snart, etter å ha kritisert politikerne for manglende handlekraft, kanskje kunne begynne å vise handlekraft selv, for det er de som sitter med nøkkelen, men jeg har forstått på Jagland at han skal ha én linje i Dagbladet og gjøre noe annet i salen – aksepterer jeg at det siste forslaget kan sendes over til energi- og miljøkomiteen, som får dette til behandling. For hr. Jagland trenger helt åpenbart mer tid til å overtale sine partifeller i stortingsgruppen for å lande på det fornuftige standpunktet som han selv har lansert offentlig i en kronikk i Dagbladet. De øvrige forslag forventer jeg at det blir votert over i samsvar med forretningsordenens bestemmelser.
Flere har ikke bedt om ordet, og debatten er avsluttet.
Da skulle vi være klare for votering, og presidenten vil aller først be representantene trykke på for-knappen for å få oversikt over hvor mange som er til stede.
Da er vi klare for votering, og det foreligger sju forslag, fremsatt av Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet. Presidenten tar først opp forslag nr. 7, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge forholdene til rette for produksjon av elektrisitet i Norge basert på gass fra kontinentalsokkelen.» I løpet av debatten har Carl I. Hagen akseptert og går inn for at dette forslag oversendes olje- og energikomiteen til videre behandling. Er det noen som stemmer imot det? – Det er det ikke, og det er vedtatt. Så er det fremmet forslag om at forslagene nr. 1 og 2 fra Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet skal oversendes finanskomiteen til videre behandling. Dette har forslagsstilleren selv motsatt seg, idet han ønsker at det skal realitetsvoteres i salen. Til det vil da presidenten si at etter intensjonen med den endringen i forretningsordenen som Stortinget vedtok før sommeren, skal forslag fremsatt i tilknytning til en sak som ikke har vært komitebehandlet, nå behandles etter § 28 tredje ledd. Det kan imidlertid reises tvil om forslag som fremsettes i tilknytning til en trontaledebatt, skal behandles tilsvarende, siden trontaledebatten ikke eksplisitt er nevnt i § 28. For ikke å foreta noen tolkninger som har et tvilsomt grunnlag, vil presidenten derfor behandle de foreliggende forslag etter § 30, og følgelig foreslå at kravet til fravik fra denne paragrafen benyttes, nemlig 2/3 flertall. Det dreier seg altså om at forslagsstillerens krav om at saken blir tatt opp til realitetsvotering, må nedstemmes før vi eventuelt kan gå til oversendelse til finanskomiteen, og da må § 30 settes ut av kraft med 2/3 flertall. Derfor må vi aller først undersøke om det er 2/3 flertall for å sette § 30 ut av kraft, og vi går til votering over presidentens forslag om det.
Dermed er det 2/3 flertall for at paragrafen settes ut av kraft. Forslag nr. 1 lyder:«Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om retningslinjer som reelt sikrer at Folketrygdens grunnbeløp utvikler seg på linje med den alminnelige inntektsutvikling.»Forslag nr. 2 lyder:«Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovforslag som sikrer lavtlønnede rett til sykelønn fra 1. januar 2000.»Presidenten vil da foreslå at forslagene nr. 1 og 2 fra Fremskrittspartiet blir oversendt finanskomiteen til videre behandling.
Vi går da videre. Er det noen som ønsker eksplisitt votering over forslagene nr. 3, 4, 5 og 6? Var det slik at Høyre ønsket å stemme for forslag nr. 4?
Forslag nr. 4 er vi parat til å stemme for.
Vi voterer da først over forslagene nr. 3, 5 og 6. Forslag nr. 3 lyder:«Stortinget ber Regjeringen utrede og vurdere en endring i kommuneloven som pålegger alle kommuner en plikt til å sørge for at det til enhver tid er regulert arealer til boligbygging, men med en adgang for departementet til å gi dispensasjon i helt spesielle tilfeller.»Forslag nr. 5 lyder:«Stortinget ber Regjeringen innføre en kontrollordning for å klarlegge at det ikke dreier seg om et ulovlig tvangsekteskap når det søkes om oppholdstillatelse og visum for utenlandsk ektefelle og hvis nødvendig sørge for en god lovhjemmel for å nekte visum og oppholdstillatelse for utenlandske ektefeller ved tvangsekteskap.»Forslag nr. 6 lyder:«Stortinget ber Regjeringen basere sin integrasjonspolitikk på at undertrykkende tradisjoner og kulturer ikke kan aksepteres i Norge.»
Presidenten tar så opp forslag nr. 4. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide aktivt for å motvirke tvangsekteskap blant annet ved å innføre krav om forsørgelsesevne og forsvarlig bolig som vilkår for å innvilge oppholdstillatelse og bosettingstillatelse i Norge for utenlands ektefelle.»
Presidenten vil så foreslå at Hans Majestet Kongens tale til det 144. Storting ved dets åpning og melding om Norges rikes tilstand og styring vedlegges protokollen. – Dette anses vedtatt.