Presidenten vil foreslå at det velges tre settepresidenter for Stortingets gjenstående møter i inneværende uke – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Kjell Engebretsen, Sigvald Oppebøen Hansen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt. – Andre forslag foreligger ikke, og Kjell Engebretsen, Sigvald Oppebøen Hansen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt anses enstemmig valgt som settepresidenter for de gjenstående møter i inneværende uke. Representanten Jan Simonsen vil framsette et privat forslag.
På vegne av representanten Ursula Evje og meg selv har jeg gleden av å framsette et forslag om å sette i gang strakstiltak for å fjerne 65–70 tonn kvikksølv om bord i ubåtvraket U-864 utenfor Fedje i Hordaland.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 40 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Høyre 20 minutter, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti 15 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter og Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg av medlemmer fra Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Stortinget er på tampen av en fireårsperiode, og har i løpet av perioden behandlet mange saker som er viktige for kulturlivet. I tillegg til den store og utvilsomt viktige kulturmeldingen er det kanskje nettopp meldingen om kultur og næring som sier mest om partienes overordnede syn på kultur. Nettopp meldingens viktighet gjør at jeg er stolt over å være saksordfører, og jeg håper at Regjeringens og Stortingets arbeid i denne saken kan videreføres framover, slik at folk flest kan få mest mulig, og best mulig kultur, og landet kan få et levende, framtidsrettet næringsliv tuftet på kulturen vår. La meg først få lov til å berømme Regjeringen for en grundig og god melding. Det er første gang at det blir utarbeidet en egen melding hvor kultur og næring ses i sammenheng. Det er utvilsomt positivt at Regjeringen har beskrevet feltet såpass grundig som det er gjort. Meldingen gir et godt fundament av forståelse for å bygge videre på tiltak og rammevilkår for kulturnæringene. Regjeringen redegjør for utviklingstrekk, rammevilkår og utfordringer for kulturbasert næringsutvikling. Videre går meldingen nærmere inn i noen kulturnæringer før det ses på samvirke mellom kultur og næring. Kun i liten grad følger Regjeringen opp at Stortinget pekte på viktigheten av at man i videreutviklingen av kulturpolitikken ser på flere alternative former for finansiering, og at privat og offentlig kapital bør kunne finne fram til et fruktbart samspill. Meldingen er således kun beskrivende av nåsituasjonen. Den drøfter ikke tiltak eller eventuelle endringer i rammevilkårene. Dermed blir det opp til oss her i Stortinget å sette agendaen for kulturnæringspolitikken framover. Det kan vi best gjøre ved å drøfte mulige tiltak. Kulturkomiteens behandling av meldingen har vist, og det vil sikkert dagens debatt også vise, at det går tydelige skillelinjer mellom partienes syn på kulturnæringene. Samtidig er ikke disse skillelinjene verre enn at de ulike partiene i den praktiske politikken kan finne fram til løsninger sammen. Fremskrittspartiet mener at det er lite hensiktsmessig å skille mellom kulturpolitikk og næringspolitikk. Vi er av den oppfatning at kulturpolitikken bør innrettes på en slik måte at kulturvirksomheter i større grad oppfattes og behandles som kulturnæringsvirksomheter. På den måten kan man få fram potensialet innen sektoren, både når det gjelder de kulturpolitiske mål og verdiskaping. Det finnes ikke noen iboende motsetning mellom de kulturpolitiske og de næringspolitiske mål. Disse trekker faktisk i samme retning. Kultur og verdiskapende aktiviteter bidrar begge til samfunnets mangfoldighet og gavn. Å trekke et skille mellom kultur- og næringspolitikk blir kunstig, og er på mange måter et gufs fra en fortid hvor en opplyst elite skulle lære folket god kultur. Dette er en holdning vi må bort fra. Folk må selv bestemme hva slags, og hvor mye, kultur de ønsker. Til sin behandling av meldingen holdt kulturkomiteen åpne høringer hvor 25 organisasjoner deltok. Til komiteens store glede var det mange organisasjoner fra kulturlivet til stede, men det kunne nok ha vært vist større interesse og engasjement fra næringslivets side. Stortinget har tidligere behandlet filmmeldingen og har bedt Regjeringen legge fram, sammen med kultur- og næringsmeldingen, en gjennomgang av ulike tiltak som kan medvirke til at flere utenlandske filmer blir produsert i Norge. Filmbransjen er, sammenlignet med andre kulturnæringer, «et skritt foran» på grunn av at det blir skissert virkemidler og tiltak i filmmeldingen. Derfor er det helt naturlig at stortingsflertallet nå vedtar at det skal innføres egne refusjonsordninger. Dette er ordninger som vil ha en positiv virkning provenymessig, siden de vil trekke utenlandsk filmnæringsvirksomhet til landet. Dette bør kulturministeren straks se det positive i. Flertallet forventer at hun vil legge seg i selen for å overbevise sin kollega finansministeren om det samme, slik Stortinget allerede er overbevist. Stortingets flertall anerkjenner den store verdien det har at kultur og næringsliv har arenaer hvor de kan møtes. Det er ofte gjennom møter at gode ideer om samarbeid og ny kulturnæringsutvikling unnfanges. Slike ideer blir igjen til praktisk samarbeid og positive erfaringer. Slike ideer gir mer kultur til folk flest og gir næringsutvikling til glede for arbeidstakere og finansministere. Et flertall her på Stortinget ser at det offentlige kan tilrettelegge for slike møtearenaer. Organisasjoner som f.eks. Forum for Kultur og Næringsliv gjør en god innsats som møteplass. De er rimelige investeringer for kulturnæringsutvikling. Dette bør videreutvikles. Enkelte har tatt til orde for at Stortinget allerede nå skal vedta hvor et pop- og rock-arkiv og et opplevelsessenter for pop og rock skal lokaliseres. Her må jeg få presisere at det mest ryddige er at prosessen får gå i normalt tempo. Ingen er tjent med å gjøre lokaliseringsvedtaket til en overbudskamp og en valgkampsak. De fleste her er nok enige om at det ville være ren populisme. La meg få presisere at stortingsflertallet tidligere har uttrykt sin støtte til det såkalte Trøndelagsalternativet, samtidig som det også bør tas hensyn til utredningen fra ABM-utvikling. Denne utredningen er nå på høring. Regjeringen skal så i løpet av høsten legge fram en stortingsmelding, med sine anbefalinger. Til stor glede for den folkelige kulturnæringen har et flertall på Stortinget samlet seg om å avskaffe den såkalte dansemomsen. Dette må da ikke forveksles med Bamsemums,[[munterhet i salen]] som med Fremskrittspartiets alternative budsjett ville ha blitt billigere, siden vi foreslår å avskaffe sukkeravgiften og senke sjokoladeavgiften. Så er det sagt. Men tilbake til dansemomsen. Hittil har det vært slik at konserter med levende musikk har vært fritatt for moms, med mindre publikum danser. Hva forklaringen på dette kan være, vet jeg ikke. Hvordan Finansdepartementets momsvoktere kan tro at den kulturelle opplevelsen av levende musikk blir mindre hvis man samtidig tar seg en svingom, vet jeg heller ikke. Det jeg derimot vet, er at levende musikk kombinert med dans er god, folkelig kultur. Jeg er glad for at vi avskaffer en urimelig forskjellsbehandling av folkekulturen. Når vi snakker om folkekultur, synes jeg det er viktig å nevne en annen del av kulturen som er svært viktig, og som dessuten er en av kulturbærerne i Norge, nemlig kunsthåndverk og husflid. Det er mange små enkeltmannsforetak – kall dem gjerne det – rundt omkring i det ganske land der man driver med sitt i småskala. Dette gjelder i stor grad foretak drevet av kvinner, som med litt hjelp faktisk fort kan bli en viktig distriktsarbeidsplass, uten at man trenger å pøse inn penger. Det handler mange ganger om at kvinner – som i dette tilfellet – ser verdien i det de holder på med, og at markedet blir gjort kjent med produktet. Vi har eksempler på at små aktiviteter, nesten hobbyaktiviteter, har blitt hjørnesteinsbedrifter, med eksport både til Europa og til USA. Men det trengs kompetanse for å få dette til. Et av de sentrene som faktisk har dette, og som komiteen nevner særskilt – som et av de få den nevner særskilt – er Birka. Man kan lese mer om Birka i merknadene våre. Bare så det er sagt: Jeg ser at Arbeiderpartiet har fremmet et forslag om at man skal komme tilbake til Birka i budsjettet for 2006. Det vil Fremskrittspartiet støtte. Dette er svært viktig, både for å holde liv i kunsthåndverk og i husflid som ellers vil dø ut, og også for å opprettholde og formidle den norske kulturarven til nye generasjoner. Da Regjeringens melding i all hovedsak er en beskrivende melding, som jeg har gjort rede for allerede, er det nå opp til Stortinget å sette agendaen for kulturnæringspolitikken framover. I sin innstilling har kulturkomiteen nevnt en rekke tiltak som vil styrke kulturnæringene. Kun Fremskrittspartiet har vært villig til å gå inn i en prinsipiell diskusjon om krav til eventuelle tiltak. Vi har våget å sette opp en liste med fire krav til slike tiltak. Dette er krav som, hvis de blir fulgt, vil gi god kultur i tråd med folks ønskerbærekraftig næringsutvikling«valuta for pengene» Det er med en viss skuffelse vi konstaterer at Stortingets flertall ikke har våget å diskutere disse kravene til tiltak. Jeg kunne ha ramset opp en rekke enkelttiltak. Komiteen kunne ha sendt en rekke julekort eller sommerkort hjem, men det har komiteen valgt ikke å gjøre, nettopp fordi det finnes utallige flotte tiltak der ute. Når ingen er nevnt, er heller ingen glemt. Kun Fremskrittspartiet derimot har vært villig til å sette opp en liste med mulige tiltak. Vi har satt opp listen ut fra de allerede drøftede kravene til slike tiltak. Mulige tiltak inkluderer skatteincentiver for å trekke utenlandske kulturvirksomheter til landet, slik flertallet gikk inn for i forbindelse med behandlingen av filmmeldingenskatteincentiver/fradrag for investering i ny norsk kunst og kulturforenklede skatteregler for arbeidstakere, enkeltmannsforetak og virksomheter innenfor kulturnæringssektorenbedre samarbeid mellom virkemiddelapparatet under Kulturdepartementet, Utenriksdepartementet og Næringsdepartementetøkning av kravet til ekstern produksjon fra NRKgjøre hele eller deler av den offentlige støtte avhengig av publikumstilslutningutvikling av forretningsmessig kompetanse for kulturnæringsgründereskattefradrag for oppussing/vedlikehold av privateide kulturminner, som igjen vil virke som «fyrtårn» for turisme og kulturliv Det er med glede vi ser at flere av disse forslagene reelt sett får tilslutning fra flertallet. Det er leit at ikke de samme partiene tør å forholde seg til en kulturvennlig, kulturstyrkende og ikke minst framtidsrettet kultur- og næringspolitikk. Kan vi ane at det er en uvilje mot å ta Fremskrittspartiets kulturpolitikk på alvor? Jeg lar det betimelige spørsmålet henge. Så kan de som liker å holde kunstig avstand i politikken, få lov til å føle seg truffet.
Richard Florida har skrevet en bok som heter «The Rise of the Creative Class». I boken beskriver han et samfunn som utvikler seg fra et tradisjonelt industrisamfunn og fra et informasjonssamfunn over til et samfunn hvor det er de kreative evnene, de kreative mulighetene, som mer og mer former samfunnet. Dette ser vi på tradisjonelle industriområder, hvor ting som design, utforming og historien bak produktet blir viktigere og viktigere. Men vi ser det også ved at opplevelser, kunstinntrykk, fritid og reiser blir mer og mer viktig i menneskers liv etter hvert som de fundamentale materielle behovene blir dekket. Det gir nye muligheter, nye åpninger, for den tradisjonelle kulturpolitikken. Det kan gi kunstnere og kulturarbeidere flere ben å stå på, gi dem muligheter for å kunne leve av arbeidet sitt. En aktiv kunst- og kulturpolitikk vil alltid trenge en tung offentlig innsats. Det er ikke, som Fremskrittspartiet synes å tro, et område hvor markedskreftene kan overta og sørge for de riktige resultatene. Vi er nødt til å ha en kombinasjon av en sterk offentlig sektor, gode offentlige arbeidsplasser innenfor kunst- og kulturlivet og gode offentlige støtteordninger, samtidig som vi i størst mulig grad setter kunstnerne i stand til å leve at sitt eget arbeid. Her kan det være motsetninger. Hvis man ser på all kunst og kultur som nyttig og nødvendig hvis det er kommersielt lønnsomt, men unyttig og unødvendig hvis det er kommersielt ulønnsomt, er vi på ville veier. Politikken i Norge har i stor grad dreid seg om de offentlige ordningene. Det har vært en viktig politikk, og det har vært en riktig politikk. Svært mange kunstområder er ikke bærekraftige i en ren markedsøkonomisk tenkning. I et samfunn med en regjering hvor markedskreftene får større og større plass, er det viktig å minne om det. Det betyr ikke at vi ikke skal være med og utnytte de mulighetene som faktisk fins for en privat utvikling av kulturlivet. Vi vet at mange kunstnere er frilansere. De lever av å selge produktene sine direkte til et marked. De prøver å danne sine egne bedrifter. De prøver å utvikle sine egne næringsgrener. Her bør vi stille opp og bidra på samme måte som vi gjør i forhold til alle andre næringer. Østlandsforsknings utredningsarbeid viser at de kreative yrkene, som de definerer som de yrkene som handler om kommunikasjon, har et ganske stort omfang i Norge. Det er faktisk flere ansatte på dette næringsområdet enn det er i f.eks. hele skog- og jordbrukssektoren til sammen. Det forteller oss at det allerede er svært mange som lever av disse yrkene. I tillegg vet vi at mange av disse næringene ligger i grenselandet til kunst, og kanskje til dels et stykke unna kunst. Mediene regnes bl.a. med til disse, og det er jo ikke hver eneste forside i VG og Dagbladet som framstår som et kunstverk. Reklamebransjen regnes også med i disse kommunikative næringene, og det er vel ikke alt der heller som har et høykulturelt formål. Det handler likevel om det samme, å bruke et kreativt potensial, å bruke sine kreative evner. Det interessante er at det faktisk er den tradisjonelle kunst, den mer smale definisjonen av kunst og det området som det handler om, som vokser raskest. Det synes jeg er spennende. Det forteller at også de tradisjonelle kunstuttrykkene har et stort potensial innenfor dette med kultur som næring. Vår oppgave da blir følgende: For det første må vi sørge for at de tradisjonelle næringslivsordningene, som Innovasjon Norge, kommunale næringsfond osv., støtter opp under, bygger opp under og har kunnskap om de kulturbaserte næringene på samme måte som for andre næringsgrener. Her tror jeg det fortsatt er en stor jobb å gjøre. Jeg tror det er til dels en skepsis mot at det her kan bli en arbeidsplass, at det her kan være en produksjonsvei. Det kan også være uvitenhet og manglende kunnskap som gjør at kunstnere og kulturarbeidere har vanskeligere for å få de nødvendige støttekronene til en oppstartingsfase enn det man i mange andre næringsgrener kanskje har. Her har vi en jobb å gjøre, bl.a. innenfor Innovasjon Norge, men også ute i de enkelte kommuner, for å få dem til å se det store potensialet. Så må vi bli kvitt den lammende, klamme, næringsnøytrale politikken som er det overordnede mantraet til den nåværende regjering. Man mener prinsipielt at det er skattelette og rammebetingelser som skal være det næringspolitiske virkemiddelet. Det er viktig med gode rammebetingelser, men man må også ha en oppfatning av hva vi skal leve av her i landet. Det dreier seg om de tradisjonelle næringene – fiskeri, energibasert produksjon, IKT og nanoteknologi. Det er mange områder hvor vi bør ha systematisk forskningssatsing. Vi må også være modige nok til å si at kulturbasert næringsliv er et område hvor vi virkelig vil satse. Det blir ikke en stor og omfattende satsing på kulturnæringen av skattelette alene. Man må ha helt andre tiltak for å få dette til. Da må man gå inn i de spesielle kunstområdene som kan ha et potensial for vekst. Film og musikk er kanskje de to områdene som helt åpenbart har et stort uutnyttet potensial. Hvis vi sammenligner oss med våre naboland med hensyn til hva vi har fått til, ser vi at vi ligger godt tilbake. Vi hadde hatt kjempemuligheter hvis vi hadde klart det som svenskene og danskene har klart, å bygge opp en filmindustri hvor norsk publikum går og ser norsk film, og hvor utenlandsk publikum også i mye større grad etterspør norsk film. Det handler om å øke produksjonsstøtten, som har vært klippe-klippe-posten til statsråden gjennom hele denne fireårsperioden. Jeg tror det nå er fem ganger at dette stortinget i ulike sammenhenger har gått inn for kutt i Filmfondets produksjonsstøtte. Det er ingen vei å gå for å bygge opp en livskraftig filmbransje. Men det handler også om å tiltrekke seg utenlandske filmproduksjoner, ved det som stortingsflertallet nå går inn for, å sørge for en støtteordning, en refusjonsordning, for utenlandske filmproduksjoner i Norge. Vi kan kanskje bli åsted for framtidige «Ringenes Herre»-filmer, eller for store produksjoner fra Bollywood, med markedsføring av Norge, og kanskje også få turisme utviklet rundt det. Musikk er et område hvor vi åpenbart har mye å gjøre. Igjen kan vi lære av vårt naboland Sverige. Det var voldsomt til skryt av Sverige dagen etter den 7. juni, kanskje unionsoppløsningen ikke var noen god idé likevel. Music Export Sweden gjør et fantastisk arbeid med å markedsføre svensk musikk internasjonalt. Vi burde i mye sterkere grad gjøre det samme, og vi må koordinere innsatsen istedenfor at den er spredd på mange departementer. I Sverige har man samlet alt under næringsministeren, selv om embetsverket i UD har beholdt ansvaret for å jobbe ut mot ambassadene. Jeg tror det kan være veien å gå også i Norge. Litteratur: Norske forfattere gjør suksess i utlandet, men de trenger oppbakking. NORLA bør styrkes. I tillegg bør innkjøpsordninger også sørge for å sende ut norske bøker til utenlandske institusjoner som underviser i norsk. Jeg synes det er underlig at ikke regjeringspartiene er med på det forslaget som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet går inn for i innstillingen. I tillegg er de tradisjonelle ordningene med stipender, arbeidsstipender, garantiinntekter osv. et fundament for at disse enerne i kommersiell sammenheng får utviklet seg og kan fylle dette rommet for kultur og næring. Design vil også være et kjempeviktig område å satse på. Industriprodukter trenger kreative innspill med hensyn til hvordan man utformer sine produkter. Vi vet at dette er veldig viktig i salgsøyemed, og her tror vi at et samspill mellom kunstnere og industrien kan ha veldig mye for seg. Vi har også gått inn i meldingen og omtalt kunsthåndverk og den muligheten de tradisjonelle kunstformene i Norge har til å være et næringspotensial. Vi trenger kompetansebygging. Derfor fremmer vi også et forslag om et slikt senter i Rennebu, Birka, som kan være til støtte for dem som ønsker å utvikle næringsgrener innenfor sitt område. Fra Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets side presenterte vi for et år siden et stort kulturløft, der vi sier at vi vil bruke 1 pst. av nasjonalbudsjettet på kultur. Det er et viktig løft. Det håper vi at vi får anledning til å gjennomføre, men vi håper også å få gjennomført en offensiv næringslivsstrategi som handler om at kunstnere kan klare seg på egen hånd, selvsagt med gode offentlige rammebetingelser, og utvikle sine næringsgrener. Det er stor etterspørsel etter dette i samfunnet, og vi har veldig mange dyktige kunstnere og kulturarbeidere som kan dekke det behovet. Jeg tar herved opp de forslagene der Arbeiderpartiet er forslagsstiller eller medforslagsstiller.
Representanten Trond Giske har tatt opp de forslagene han refererte til.
Det sterke fokuset som for tiden er på sammenhengene mellom kultur og næringsliv, er et produkt av vår tid. Det vestlige velferdssamfunnet, i møte med en rivende teknologisk utvikling, skaper behov for større virksomhet på kultursektoren og viser seg å styrke etterspørselen etter kulturlivets produkter innenfor hele det spekteret det dreier seg om. Men behovet for større kreativitet begrenser seg ikke bare til det sentrale kulturområdets produkter. Jakten på den gode idé gjelder nesten alle områder. Vårt moderne samfunn handler om et kontinuerlig krav til fornyelse og omstilling innenfor alle sektorer og produksjoner. Kunstens og kulturlivets bidrag er også viktig i denne sammenheng. Kreativ kompetanse, kompetanse i forhold til det å drive frem skapende prosesser, er jo nettopp kunstens arena. Systematisk arbeid, der lekenhet og irrasjonelle tankeløp er naturlige ingredienser, er ofte viktig og nødvendig for å løfte frem det uvante og originale. Morgendagens skapende samfunn kan ikke bygges bare på forskning og utdanning, slik vi ofte får inntrykk av. Det må også bygges på kunsten og kulturlivets kunnskap og metoder. Stortingsmeldingen som er fremlagt, er en meget god analyse av hva som rører seg på dette feltet. Regjeringen har gjort et viktig arbeid og lagt et solid fundament for videre politisk arbeid. Stortingsmeldingen viser imidlertid også at dette er et svært sammensatt felt som det ikke uten videre er mulig å behandle under ett. Store deler av kulturlivet er jo i dag en del av det økonomiske liv. Bokbransjen, deler av populærmusikken og selvsagt hele medieområdet er gode eksempler på det. Andre områder, eksempelvis innenfor deler av samtidskunsten, lever i betydelig grad uavhengig av, eller i alle fall i beskjeden kontakt med, næringslivet. Disse ytterpunktene anviser selvsagt helt forskjellige behov for politikk og virkemidler. Høyre har alltid ment at det er riktig og ønskelig at kulturlivet har en god markedsflate. Publikum er et viktig korrektiv, og det kan ligge gode stimulanser i korrespondansen mellom kunst og samfunn. Men Høyre har aldri hevdet at markedet er tilstrekkelig for den kunst og kultur vårt samfunn trenger. Behovet for mangfold og kvalitet tilsier et sterkt offentlig engasjement, uavhengig av markedets signaler. Når vi nå diskuterer sammenhengene mellom kultur og næring, er det viktig å understreke at vi her skiller mellom det kulturpolitiske, som vi ofte har på agendaen i andre sammenhenger, og det næringspolitiske, der vi også må ta inn over oss kravene til lønnsomhet, spørsmål om konkurranseforhold o.l. Sett med Høyres øyne er det det siste vi i denne konkrete sammenhengen diskuterer. Selvsagt er det også slik at de kulturpolitisk begrunnede offentlige bidrag som gjennom årene er gitt, eksempelvis gjennom Norsk kulturråd, også betyr en vesentlig verdiskaping. Men vi må ikke komme dit at disse midlene skal styres ut fra hensynet til eksempelvis sysselsettingseffekt eller lønnsomhet. Økt satsing innenfor kultur og næring vil etter vår oppfatning ikke bety mye for omfanget av den offentlige satsing på kultur. Her skiller Høyre også lag med Fremskrittspartiet, som helt tydelig legger til grunn at større kommersiell produksjon minsker behovet for offentlig innsats på kultursektoren. Høyre legger til grunn at veksten innenfor de fleste sektorer må komme nedenfra. Konkrete, følte behov eller utsikter til å dra i gang lønnsom virksomhet i bedrifter eller hos den enkelte gründer, er den drivkraften som skal til for å bygge ny, solid virksomhet. Slik er det også innenfor de kulturbaserte næringer. Også her må utviklingen komme fordi bedrifter og enkeltpersoner ser de økonomiske mulighetene kulturlivet bærer i seg. Dette er et samarbeid som må utvikles i gjensidig respekt og forståelse. I det praktiske arbeidet med kulturbasert næringsliv høster man fort erfaring med hensyn til hvor viktig det er å ha noen fellesarenaer der prosjekter kan utvikles og kunnskap utveksles. I mange byer og kommuner ser vi nå en imponerende satsing for å skape næringsklynger med utgangspunkt i kreativ industri – i Vadsø, Fredrikstad, Lillehammer, Kristiansand, Stavanger og Bergen, for å nevne noen. Disse kommunene tar kunst og kultur aktivt i bruk for å få fart på utviklingen i sitt område. Ganske interessant er det å se hvordan Stavanger systematisk satser på kultur i sitt arbeid med å bringe byen videre, fra oljealderen og over til å bli et dynamisk moderne regionsenter etter mer europeisk tenkemåte. I det videre arbeidet med dette feltet må det være en viktig oppgave å bygge videre på disse lokale og regionale satsingene. SIVA gjør her en viktig jobb. Særlig er det grunn til å videreutvikle et nettverkssamarbeid mellom disse stedene, med sikte på utveksling av oppdrag og utnyttelse av de kreative ressurser som finnes totalt sett. Mange av disse miljøene er små, og et godt nettverk vil kunne gjøre virksomheten mer robust. Her er også inkubatorvirksomhetene viktige. Fødselshjelp er ofte nødvendig for små bedrifter, og Regjeringens satsinger på dette området, eksempelvis når det gjelder Center of Expertice, kan være gode bidrag til denne utviklingen. Imidlertid ser vi at de bedriftene som involverer seg i disse næringene, ofte er små og har begrenset bærekraft. Skal vi få fart på kultur- og næringsfeltet i vårt land, er det også viktig at de store og kapitalsterke bedriftene kommer med. Dette krever et nasjonalt grep rettet inn mot nettopp denne typen bedrifter. I land som England, Tyskland og Danmark har man lenge arbeidet systematisk med dette. Den gigantiske engelske millenniumssatsingen var nettopp begrunnet med et uttrykt ønske fra den britiske regjeringen om at England skulle bli en stormakt innenfor de kreative næringene i det nye århundret. Grepet Storbritannia og Tyskland har tatt, er å trekke i gang egne organisasjoner for å utvikle feltet. Mest kjent er den engelske organisasjonen Arts & Business, som arbeider ut fra en rekke forskjellige typer samarbeidsprosjekter der kunst og kultur bringes inn i bedriftene. Norge trenger også en slik kultur- og næringslivsorganisasjon. Det er viktig at en slik organisasjon vokser frem på en måte som skaper sterkt eierskap i bedriftene. Høyre har i denne sammenheng pekt på Forum for Kultur & Næringsliv, som gjennom sine medlemsbedrifter har et egnet utgangspunkt for å få ny kompetansedrivende virksomhet i gang. Ikke minst vil dette være et egnet sted for å utvikle en internasjonal kontaktflate. Norge er et lite land, med et lite marked. Vi bør derfor bygge gode internasjonale relasjoner, ikke minst for å styrke våre kreative miljøer på produksjonssiden, men kanskje også, like viktig, for å øke våre markeder gjennom eksport. Her har vi god kompetanse å bygge videre på, bl.a. gjennom NORLA, Musikkinformasjonssenteret og Music Export Norway. Norge har gode forutsetninger for å ta del i den veksten den kulturbaserte næringsutviklingen kan gi. Bunnplanken for denne sektoren er imidlertid den samme som for alle andre økonomiske sektorer. Her må jeg imøtegå representanten Giske, som mener at den næringsnøytrale politikken er et problem. Det er nemlig en sunn næringspolitikk som gir grunnlag for vekst i markedene, konkurranseevne overfor utlandet og gode rammevilkår for bedriftene. Det betyr ikke at man ikke skal ha noen direkte skreddersydde virkemidler. Jeg er selvfølgelig helt enig med representanten Giske i at de ordningene man har, f.eks. innenfor Innovasjon Norge, kommunale næringsfond, SND – hele bredden av virkemiddelapparatet – selvfølgelig også må gjelde for kulturlivet. Jeg er også enig i at det nok er behov for en del pedagogiske øvelser for å få dette til. Det er viktig at vi får frem forståelsen for og kunnskapen om at den kulturbaserte næringsutviklingen faktisk betyr et løft for hele næringsutviklingen i Norge. Dette har ikke bare med bunnlinjen for det enkelte prosjekt å gjøre. Det har også noe å gjøre med det som jeg innledningsvis var inne på, nemlig at morgendagens industri har behov for et klima der skaperkraft, kreativitet og originalitet belønnes. Jeg vil også gjerne kommentere Fremskrittspartiets initiativ i forhold til håndverk og Arbeiderpartiets og SVs forslag når det gjelder Birka. Vi mener også at det er viktig å ta tak i dette. Det er viktig å se sammenhengen mellom Nærings- og handelsdepartementet, Kultur- og kirkedepartementet, Miljøverndepartement og Utdannings- og forskningsdepartementet. Denne sektorens hovedproblem er kanskje nettopp at den faller mellom flere av disse departementene. Men skulle man først satse på noe, vil jeg jo si at Norsk Håndverksutvikling, som er den nasjonale instansen for nettopp å ta vare på de små og utsatte virksomhetene, burde være minst like relevant som f.eks. Birka.
I SV er vi glad for meldingen om kultur og næring, selv om det er mulig å komme med innvendinger om at meldingen i seg selv er av beskrivende karakter, og at den er relativt tynn når det gjelder tiltak og handling. Dette er synspunkter jeg deler. Jeg vil likevel legge til at beskrivelsen er god, og at det i seg selv er bra at vi endelig får anslag for å se disse problemene i en større sammenheng. Jeg har oppfattet at en del politikere bruker kultur og næring nærmest som et mantra som er egnet til å løse de fleste problemstillinger, enten det gjelder nye arbeidsplasser eller mer penger til kultur. Jeg håper og tror at meldingen og debatten i seg selv er med på å gi denne debatten større perspektiv og mer innhold. Noe av den viktigste bevisstheten som er i ferd med å gro fram, er forståelsen av hvor viktig – og derav hvilket stort potensial – kultur er i næringssammenheng. Tall fra 2002 viser at kulturnæringene sysselsatte ca. 75 000 mennesker her i landet. De stod for et bruttoprodukt på ca. 34 milliarder kr. Dette gjør kulturnæringene dobbelt så store som jordbruk og skogbruk, og tre ganger så store som fiske. Kulturnæringene er nesten like store som verkstedindustrien. Veksten de siste år har vært stabil i alle kulturnæringene. Det er likevel verdt å merke seg at utøvende kunstnere økte verdiskapingen fra 1,8 milliarder kr til 3,2 milliarder kr i perioden 2001–2003, og det er grunn til å tro at denne veksten fortsetter. Jeg innrømmer gjerne at jeg selv, som har drevet egen næringsvirksomhet rettet mot kulturlivet i 25 år, ble overrasket da disse tallene ble kjent. Det er bare å konstatere: Kulturlivet selv er en næringslivsgigant og bør behandles som sådan. Det tilsier at også kulturbedriftene må få tilgang til de samme pengene som andre bedrifter. Noe av problemet i denne sammenhengen er at kulturbaserte næringer ofte er små prosjekter – én–to personer. De er små også i økonomisk sammenheng, de har ofte svak lønnsomhet, og ikke sjelden er de forbundet med relativt høy risiko. Også i den sammenheng snakker jeg av egen erfaring. Et annet problem er at de prosjektene som det er litt størrelse på, ofte ligger i de store byene, og det gjør det igjen vanskelig å få den type midler som kulturnæringen ofte trenger. Ofte er det vanskelig å synliggjøre framtidig inntjening. I forbindelse med kulturprosjekter er det ofte ringvirkningene av selve kulturprosjektet som skaper mest når gjelder omsetning i kroner og øre. Det betyr at når Innovasjon Norge skal vurdere prosjekter, når ikke kulturrelaterte prosjekter opp i konkurranse med andre prosjekter på grunn av manglende bedriftsøkonomisk og samfunnsøkonomisk lønnsomhet, eller det de kaller manglende innovasjonsgrad. Jeg mener dette viser at vi må endre virkemidlene, slik at de blir mer tilpasset kulturnæringene. I denne sammenheng finner jeg det riktig å minne om at mens fiske og jordbruk nyter godt av spesialordninger – og det er bra – har Regjeringen med støtte fra Fremskrittspartiet kuttet ut den støtteordningen som nettopp hadde som mål å skulle stimulere til næringsutvikling på kulturfeltet. Samtidig er det ofte slik at folk som jobber med ting relatert til kultur, ikke kan nok om de økonomiske aspektene ved sine virksomheter. De er ofte ikke i stand til å formidle det de driver med, i et språk som økonomene forstår. Innovasjon Norge gav i fjor bare 87 mill. kr til kulturrelaterte formål. Kulturnæringene er heller ikke så langt definert som eget satsingsområde i Innovasjon Norge. Det åpenbart positive med mange kulturprosjekter er at de er arbeidsintensive, de er miljøvennlige i dobbelt forstand, de forurenser lite, og de er positive for det sosiale miljøet. I tillegg kan de drives over absolutt hele landet, fra den minste krok til den største by. Dagens ordninger for å stimulere næringsliv er, slik vi ser dem, ikke særlig egnet, og kompetansen er vel heller ikke til stede. Som representanten Thommessen nevnte: I andre land har vi blitt fortalt om f.eks. Arts & Business, og jeg mener at vi må se mer på og lære av de erfaringene som andre land har gjort, og som de har lyktes med. Vi kan velge å stimulere til egne støtteordninger direkte rettet mot denne sektor, eller vi kan sørge for tilpasning til og kompetanse innenfor de ordninger som allerede finnes, eventuelt både – og. Det er ikke mange andre næringer som får så mye ut av og skaper så mye for «små» kroner. Et eksempel der har vi i Namsos. De som i dag er landskjente som DDE – den gang et relativt ukjent dansebandprosjekt – fikk 100 000 kr fordi de hadde lagd en plan. Typisk nok: Dette var ikke luftige ideer om hvor hyggelig og fint det er å spille musikk og underholde for folk. Det var en ganske streng næringsdriftsplan, et næringsdriftsprosjekt. De fikk pengene – godt jobbet både av dem som fordelte pengene, og av dem som søkte om pengene – og suksessen kjenner vi. Musikken kan vi mene hva vi vil om, men den kommersielle suksessen kan vi mene lite annet om enn å gratulere! Utdanning er viktig. I denne perioden har vi fått etablert Den kulturelle skolesekken for alle barn i Norge. Det henger sammen med den diskusjonen vi har i dag, for i denne sammenhengen betyr det et enormt potensial, og at det må skapes produksjoner. Det er gitt et grunnlag, slik at kunstnerne faktisk kan etablere seg og leve av å produsere kunst ute i distriktene. Det betyr at det som vil trengs videre, er flere folk som kan noe om formidling, og som kan noe om produksjon. Litt innom et annet felt, film: Norsk film går så det suser, og jeg er glad for at vi har valgt å være med på en stimuleringsordning for å få utenlandske produksjoner til Norge. Vi vil være med på å gi 15 pst. refusjon av utgifter for utenlandske produksjoner. Dette butter litt i forhold til SVs grunnleggende filosofi på feltet, men vi er villig til å prøve for å se hva som faktisk blir igjen av dette. Vi skal her konkurrere i et internasjonalt marked om å få disse produksjonene, og vi kjenner eksempler fra f.eks. New Zealand og Sveits som har gitt kjempesuksess. Det er klart at her snakker vi ikke bare om god økonomi, men også, ikke minst, om at vi kan stimulere de norske produksjonsmiljøene. Så til bokbransjen. I Norge har bokbransjen stått støtt i mange år, med tyngden godt fordelt på begge beina, både på kultur og på næring. Jeg har en følelse av at det som har skjedd det siste året, er at tyngden nok er flyttet litt tungt over på den foten som heter næring. Jeg mener at det vil være riktig å vente og se hvordan dette virker, men vil være villig til å flytte noe mer av tyngden over på den andre foten dersom det skulle vise seg å være nødvendig. Det jeg tenker på, er selvfølgelig produksjon av norske bøker, av smal litteratur og ikke minst opprettholdelse av distriktsbokhandlene. Så til musikk. Her er det et vell av ordninger som kan komme på banen. Jeg ser at jeg ikke rekker å komme inn på det. Når det gjelder dansemoms, hadde jeg gleden av å bli invitert til dans av representanten Eirin Faldet. Jeg klarte selvfølgelig ikke å motstå fristelsen, lot meg rive med i dansen, og har sagt ja til å bli med på det. Det syntes jeg var hyggelig, ikke minst for å kunne glede Eirin Faldet. Men jeg regner med at gleder jeg representanten Eirin Faldet, er det andre som kan bli fornøyd også. Når vi mener at potensialet for vekst i denne sektor er betydelig, bygger det på en forståelse av at økte inntekter og mer fritid i framtiden vil gi mer etterspørsel etter kulturopplevelser. Kultur blir stadig viktigere for byer og regioner i kampen for å tiltrekke seg nye innbyggere og turister. Det vil være slik at det hjelper ikke hvor mange sykehus og fine veier det er i en region, dagens mennesker vil ikke etablere seg der det ikke finnes gode kulturtilbud. Så til slutt, og dette er viktig: Vi må samtidig være bevisst på at kulturnæringer i mange sammenhenger ikke er som andre næringer. De kan ikke uten videre settes inn i rammer som andre deler av næringslivet med tanke på næringsliv og markedstekning. Vi må være bevisst potensialet i kulturnæringene, men samtidig hele veien ha med oss forståelsen av at kultur ikke uten videre verken kan eller bør tilpasses vanlige markedsmekanismer. Det er vårt ansvar at det ligger en bevissthet i bunnen om forståelsen av kunstnerisk integritet, nødvendigheten av at kulturen må bevare sin uavhengighet og i mange sammenhenger sin frie stilling. Den største utfordringen vi har i tiden framover, er å klare å skape vekst og aktivitet i hele landet basert på kultur, samtidig som vi foretar grensedragninger mot kommersialisering og markedstenkning. Jeg tar opp det forslag SV har i innstillingen.
Representanten Magnar Lund Bergo har tatt opp det forslag han refererte til. Karin S. Woldseth har bedt om ordet for å fremme forslag.
I min iver etter å høre hva de andre hadde å si, glemte jeg å ta opp de forslag som vi har fremmet, men det er herved gjort.
Representanten Karin S. Woldseth har tatt opp de forslag hun refererte til.
Vi debatterer den første stortingsmeldingen som har vært laget om temaet kultur og næring. Filologisk har disse to ordene, kultur og næring, samme utspring. Ordet kultur har samme rot som kultivere/odle/få det til å vokse, mens næring handler om det samme, nemlig om å skape, øke verdier, osv. Det er utviklet mye kontakt og mye samhandling mellom ulike deler av kulturlivet, bedrifter og næringsvirksomheter i Norge. Svært mye av det samarbeidet som finnes mellom kultur og næring i ulike fasonger, må ses på som svært positivt, selv om det også finnes fallgruver. Foregående taler var også innom det. Jeg mener det er viktig også fra min side å understreke at det skal vises respekt for kunstnernes integritet. Kunsten og kulturens egenverdi skal løftes og må ikke bli et offer i denne kommersialismens tid. Samtidig som det lenge har vært nære forbindelser mellom kultur og næring, virker det som om det er få, det være seg i kultur- eller næringsliv, som vet helt hvordan vi kan komme videre for å hente ut synergieffekter av en større grad av samhandling. Derfor var det litt betegnende at de åpne høringene om stortingsmeldingen om kultur og næring liknet nokså mye på de årlige budsjetthøringene om Kulturdepartementets budsjett. De som var der, var opptatt av å fortelle om seg selv og hvordan vi på ulike måter kunne bidra til å bedre deres rammevilkår. Intet galt sagt om det, men det forteller at vi har en vei å gå for å finne ut mer om de muligheter som ligger ikke minst innenfor kulturbasert næringsliv. St. meld. nr. 22 gir imidlertid utrolig mye kunnskap om feltet. Den er til dels spennende lesning, gir gode analyser, interessante oversikter, foretar viktige vurderinger, osv. Den er i første rekke et godt grunnlagsdokument, en plattform for å komme videre. Den etterlater avgjort en opplevelse av at det ligger et betydelig ubenyttet potensial for videre verdiskaping i skjæringsfeltet mellom kunst/kultur og næring. Det er all grunn til å gi honnør til Kulturdepartementets folk, til alle som står bak meldingen, for det verdifulle arbeidet som er gjort. Når det er sagt, skal det samtidig sies at dette bør betraktes som et første steg. Dette må ikke minst ses på bakgrunn av at meldingen i første rekke er en sektormelding, i det store og hele utformet av et sektordepartement, Kultur- og kirkedepartementet. Målet videre må bli å legge til rette for en sektorovergripende samhandling mellom de to felter, kultur og næring. Vi må ikke sette punktum med denne meldingen, men et kolon. Derfor er jeg svært tilfreds med det forslag til oppfølging komiteen har samlet seg om, og som ligger i forslag til vedtak romertall I i innstillingen. I forslaget ber vi Regjeringen legge fram en helhetlig sektorovergripende handlingsplan, der det innovasjonspolitiske virkemiddelapparat kobles aktivt inn for å sikre en bedre utnyttelse av det potensial som ligger i skjæringsfeltet kultur og næring. Dette forslaget er ikke uttrykk for at man har knekt noen kode som vil utløse større synergier. Men mens meldingen er en god begynnelse, peker man på behovet for å få et trinn nr. to, der forutsetningen må være å trekke med det næringspolitiske virkemiddelapparat i større grad. Hensikten med dette er ikke at Stortinget skal instruere næringsministeren og andre til med ett å omdefinere sine vedtatte strategier for næringsutvikling, enn si omarbeide retningslinjene for Innovasjon Norge eller andre deler av apparatet. Hensikten har i første rekke vært å peke på nødvendigheten av nå å gå videre med et mer konkretisert arbeid for å utløse noe vi tror ligger i skjæringsfeltet kultur og næring. For å få det til trenger vi i første rekke en sektorovergripende tilnærming, hvor flere departementer, ikke minst Næringsdepartementet, men også Finansdepartementet og Utdannings- og forskningsdepartementet, er involvert og bidrar med sitt verktøy. Dette dreier seg ikke nødvendigvis bare om tilførsel av økonomiske ressurser. Det innbefatter alt fra forskning og utvikling, gjennomgang av skatteordninger for tiltak av denne typen, å se på mulige incentiver, tilrettelegge på alle nivåer for kulturbasert næringsliv, tilførsel av kompetanse. Framfor alt handler det om holdninger. Dette kan naturligvis ikke Stortinget nok om, derfor må det jobbes videre i departementer og i apparatet der det vanligvis stelles med tilrettelegging for verdiskaping. Nå er min tid ute. Jeg hadde forberedt meg på litt lengre taletid i dag, så jeg tegner meg for et treminuttersinnlegg.
Ja, det overrasker meg ikke.
Senterpartiet er glad for at vi no, om lag eit år etter at vi behandla kulturmeldinga, har fått ei melding om forholdet mellom kultur og næringsliv, slik stortingsfleirtalet bad om. Kulturnæringane er mellom dei næringsgreinene som veks mest, og som framleis har eit stort potensial for å vekse vidare. Senterpartiet er oppteke av mangfaldet i kulturlivet og i kulturnæringane. Når det gjeld kulturpolitikken, må vi ta omsyn til heile breidda frå frivillig basert kulturliv som kor og korps til kulturinstitusjonar og kulturarbeidarar som opererer i ein tilnærma kommersiell marknad. Mellom desse ytterpunkta er det mange nyansar. Om ein skal halde oppe dette mangfaldet, er det eit viktig poeng at ikkje alle kan handsamast på same vis når det gjeld graden av offentleg støtte på den eine sida og graden av kommersialisering på den andre sida. I botn for den offentlege kulturpolitikken må det alltid liggje eit ansvar for å sikre eit kulturelt mangfald over heile landet. Det offentlege har eit særskilt ansvar for å ta vare på verdfulle uttrykk som ikkje kan rekne med å bli finansierte gjennom private midlar, eller som ikkje kan basere seg på t.d. høge salstal eller stor oppslutnad frå publikum. Senterpartiet er tilhengar av meir samarbeid mellom kulturen og næringslivet og eit meir offensivt innovasjonsprogram for kulturnæringane. Behovet for offentleg støtte vil variere, men for Senterpartiet er det viktig å streke under at offentlege kulturløyvingar ofte vil vere grunnpilaren og det stabile grunnlaget kulturnæringane kan utviklast vidare på. Satsing på kulturnæringane må derfor komme i tillegg til, og ikkje i staden for, det offentleges ansvar for å leggje til rette for kunst og kulturaktivitetar. Senterpartiet meiner det offentlege aktivt må leggje til rette for utviklinga av kulturbaserte næringar. Om ein skal lukkast med ei slik satsing, trengst det offentleg incitament, m.a. i form av støtte til innovasjon. Meldinga omtalar situasjonen for mange kulturnæringar på ein god måte. Senterpartiet skulle ønske at Regjeringa hadde hatt større ambisjonar og konkrete tiltak for den rolla kultursektoren skal spele for distriktsutvikling, verdiskaping og sysselsetjing i heile landet. Men det er positivt at komiteen har samla seg om I i innstillinga. Det vil medverke til at vi på eit seinare tidspunkt kan take eit langt steg vidare. Senterpartiet meiner det må vere ei prioritert statleg oppgåve å skape varige like vilkår for å etablere arbeidsplassar i denne bransjen over heile landet, ikkje berre i storbyregionane. I dag finst rundt 70 pst. av sysselsetjinga og bedriftene innan kulturnæringane i dei fire storbyregionane, med Oslo som eit klart tyngdepunkt. Vi vil peike på den endringa som er i ferd med å skje når det gjeld kvar og korleis arbeidsplassar vert etablerte. Ein vedvarande konsentrasjon av basiskompetansen for kultur og kulturbasert næringsutvikling i og rundt dei store byane vil kunne føre til ytterlegare forsterking av veksten der, og også medverke til auka flyttestraum bort frå distrikta og mot desse stadene. Senterpartiet vil peike på at det i dag også finst høg kompetanse knytt til kulturbasert næringsutvikling i små og store lokalsamfunn over heile landet, ofte knytt til kulturinstitusjonar. Vi er derfor glade for at fleirtalet i komiteen står saman når vi vektlegg behovet for å utvikle desse institusjonane vidare til å bli levedyktige kompetanseklynger. Slik kan desse bli ein reell faktor for utvikling av kulturbaserte næringar også i mindre byar og tettstader. Den framtidige kulturpolitikken kan bli ein nøkkelfaktor når det gjeld næringsutvikling og busetjingsmønster i heile landet. Det kulturbaserte reiselivet er eit anna viktig satsingsområde. Mange av turistane kjem til Noreg for å oppleve naturen. I vidareutviklinga av Noreg som eit attraktivt reisemål meiner Senterpartiet at ein må forsterke satsinga på kulturen si rolle. Her er det eit stort potensial. Senterpartiet har alltid stilt seg positiv til dei planane som ligg føre når det gjeld utvikling av Birka. Vi støttar derfor forslag nr. 9 frå Arbeidarpartiet, og vil stemme for det under voteringa.
Et levende kulturliv har en sterk egenverdi. Det bidrar til å utvikle oss som enkeltmennesker og som samfunnsborgere. Men kulturen har også en positiv og berikende virkning knyttet til næring. Et sterkt kulturliv koblet til næring har mange synergieffekter. Det har en økende betydning for norsk eksport, og det er vesentlig for turistnæringa og for å sikre og forme framtidas regionalpolitikk. Det er all grunn til å være godt fornøyd med St.meld. nr. 22 om kultur og næring. Meldinga viser alt på første side hvor viktig kulturnæringa er i Norge, også økonomisk. Kartlegginga Østlandsforskning har gjort av kulturnæringa, viser en dimensjon vi aldri hadde klart å spå for bare få år siden. Forskning viser også at veksttakten er høyere enn i de fleste andre næringer. Vi ser at det mange steder i landet er konstruktivt samarbeid mellom kulturliv og næringsliv. Vi har sett en gryende start, med små sjekker fra næringslivet, ofte uten avtaler om gjenytelse, men med stor tillit til at kulturlivet kan forvalte pengene meget fornuftig. Nå ser vi stadig mer helhetlig samarbeid, der bedrifter får noe konkret igjen for sponsinga, ofte knyttet til enkeltarrangementer eller festivaler. Så har vi en stadig klarere utvikling i retning av langsiktige samarbeidsopplegg, der kreative krefter fra kulturlivet blir hyret inn for å styrke kreativiteten i bedriften. Nå må jeg bare komme med en liten bemerkning til Lund Bergo, som sier at det er det offentlige som sikrer at man får en styring av kunsten. Det er det ingen regel for. Jeg har sjøl opplevd at Oslo kommune har gått inn og prøvd å stoppe en graffitikunstner, mens private bedrifter, som stod for eiendommene i området, ønsket å sponse vedkommende for at han skulle fortsette. Friheten til kunstneren ligger her i mangfoldet i finansieringskilder – et mangfold det sikkert ikke er lett å se for en sosialist. Kunst og kultur har sjølsagt en egenverdi. I dag snakker vi mest om tilleggsverdien i samspillet med samfunnsutviklinga, i en visjon om at Norge skal bli et av de mest nyskapende landene i Europa. Det er ikke slik at kultur bare har verdier utenfor. Jeg blir veldig provosert over at mange ofte snakker om barne- og ungdomskultur f.eks. som bare forebyggende – en måte vi aldri hadde kommet til å omtale voksenkulturen på. Det er f.eks. ingen her som kunne tenke seg å argumentere for å bygge opera i Bjørvika bare for at voksne ikke skulle slå hverandre eller drikke den kvelden! All kultur har en egenverdi. For oss er det helt sentralt å prioritere den kreative sektor – kreative næringer og kreativ industri. For Venstre er viktige spørsmål her rammevilkårene for å styrke innovasjonen i næringslivet og samspillet mellom næringslivet og kulturlivet. Svært mange næringsaktører i norsk kulturliv er typiske småbedrifter. De sliter, som alle andre små og mellomstore bedrifter, med tunge krav til rapportering, skjemavelde og kompliserte regelverk. Å arbeide for en enklere hverdag for de små og mellomstore bedriftene er i praksis å kjempe for en typisk kulturbedrift. Det har Venstre innsett for lenge siden. Innovasjon Norge er ett av flere viktige virkemidler for å fremme kultur og næring, f.eks. kan jeg nevne det kreative miljøet som resulterte i Bokbyen ved Skagerrak i Tvedestrand, som jeg sjøl har fulgt. Her har Innovasjon Norge gått inn med midler til et imponerende kompetanseprogram både for profesjonelle og frivillige krefter i Bokbyen. La meg også nevne at stortingsmeldinga gir god inspirasjon til å satse på og styrke og utvikle kulturskolen landet over. Med kulturskolen som et av de veldig få nordiske bidrag til verdenspedagogikken, kan vi styrke de kreative kreftene alt fra barneskolealder. Det er slike kreative krefter kommunene bør satse på, med en målsetting om å behandle enhver ungdom slik at ungdommen sjøl ønsker å reise ut, skaffe seg en solid utdanning og komme hjem og enten sjøl starte en kreativ bedrift eller styrke kreativiteten i de bedriftene som er der – se bare på alle de unge jentene som har startet livskraftige ballettinstitutter over det ganske land. Den kulturelle skolesekken er langt på vei et Venstre-prosjekt fra Møre og Romsdal. Den satsinga er enda et godt eksempel på hvor vellykket en målrettet satsing kan være. Den har gitt – og vil fortsatt gi – gode kulturopplevelser for barn og unge, og den gir betydelig grobunn og vekstvilkår for kulturlivet over hele landet. Med tanke på tilrettelegginga er det viktig at det offentlige i framtida må stå for og sørge for solide tilskuddsordninger til lokale og regionale kulturbygg, på lik linje med de vellykkede og gode spillemiddelordningene vi har når det gjelder idrettsanlegg.
Arbeiderpartiet mener at kunst og kultur utgjør en betydelig næring og gir mange arbeidsplasser. Opplevelser og deltakelse på kunst- og kulturområdet kan ikke legges til rette for av markedskreftene alene, men krever et sterkt politisk og offentlig engasjement. Kulturpolitikken er rettet særlig inn mot de delene av kultursektoren som ikke har tilstrekkelig inntjening på omsetning av varer og tjenester i et marked. Hovedmålene for kulturpolitikken er å fremme kulturelt og estetisk mangfold. Jeg vil rette en takk til alle de frivillige kulturmedarbeiderne rundt om i hele landet som legger ned mange timer på dugnad for å skape trivsel i nærmiljøet. Arbeiderpartiet vil legge til rette for at alle som vil, skal kunne delta og utfolde seg i kulturelle aktiviteter. Kunst og kultur handler om den enkeltes livskvalitet og identitet. Da vil jeg komme inn på dette med reiseliv, for reiseliv er nemlig en næring som kan knyttes til lokal kultur. Arbeiderpartiet mener det må satses mer på den kulturbaserte reiselivsnæringen. Jeg vil vise til at mange kommuner har lyktes med slik satsing. Trysil, f.eks., har satset på turisme – og har lyktes. Kommunen har et godt konsept, som kan være en modell for andre kommuner som ønsker å gjøre det samme for å utvikle kompetanse og tilby erfaringer til andre. Derfor mener Arbeiderpartiet at det bør etableres et kompetansesenter for reiseliv i Trysil. Et levende kulturliv består av både profesjonell aktivitet og amatørvirksomhet. Musikkindustrien i Norge sysselsetter omkring 10 000 ansatte. Industrien er en betydelig bidragsyter til kulturlivet, samtidig som den i stor grad bidrar til brutto nasjonalprodukt. I lov om merverdiavgift er konserter unntatt moms i dag, mens dansetilstelninger skal betale moms. Den eneste forskjellen er at publikum står eller sitter på konserter, mens de på dansetilstelninger er i aktivitet. Arbeiderpartiet mener dette er en grov forskjellsbehandling. De som arrangerer dansefester, er ofte idrettslag, velforeninger, korps, kor og veldedige organisasjoner som skal skaffe inntekter til å drive videre. I mange sammenhenger hører vi at det norske folk må bevege seg mer fordi vi er for feite. Hva er da så galt med dans? Jeg er glad for at Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står sammen om å endre denne momsbestemmelsen i dag. Jeg hørte en representant fra partiet Høyre kalle dansebandmusikken for «rølpemusikk» her om dagen. Tenk det! Det synes jeg at alle danseglade skal merke seg. Jeg kan bare nevne at 25 000 deltok på dansegalla i Seljord, og 17 000 i Sel. Dette er en stor dag for mange arrangører og dansemusikere. Jeg skjønner ikke at ikke alle partier kan støtte dette forslaget. Jeg har med bakgrunn i betegnelsen «rølpemusikk» gitt opp partiet Høyre, men Kristelig Folkeparti burde kunne være med på dette. Årsaken til at jeg henvender meg direkte til Kristelig Folkeparti nå, er det som Prøysen skriver i sin «Vårvise», nemlig følgende: «Og denna lærdommen ska du sæinse:D’er æiller fali for den som dæinse,men står du stille og følje med,da er det fali, da kæin det skje!» Jeg vil avslutte med å si til SV og Magnar Lund Bergo at det var en hyggelig dans, som jeg har med meg i mitt hjerte.[[Munterhet i salen]]
Dette var ei morosam opptakt. Før eg begynner på sjølve innlegget mitt, vil eg gjerne takka representantane Lund Bergo og Woldseth for godorda om meldinga. Eg synest det er bra at i alle fall nokre opposisjonsparti kan vera såpass rause med eit regjeringsparti når arbeidet er godt. Eg er heilt samd i det dei sa! St.meld. nr. 22, Kultur og næring, byggjer på ei anerkjenning av at kulturen spelar ei grunnleggjande rolle i samfunnsutviklinga, og på ein visjon om at Noreg skal nytta det utviklingspotensialet som ligg i skjeringsfeltet mellom kultur og næring, betre i framtida. Dersom vi skal lykkast med dette, må vi ikkje berre ha ein offensiv kulturpolitikk, som m.a. er nedfelt i kulturmeldinga, vi må òg sikra at kultursektoren får større plass og aksept innafor ein tverrsektoriell innovasjonspolitikk. Eg er glad for at Stortinget støttar meg i denne vurderinga. Meldinga famnar breitt og rettar særleg merksemd mot tre aspekt ved forholdet mellom kultur og næring. For det fyrste omfattar delar av kultursektoren økonomiske vekstnæringar med relativt stor innverknad på norsk økonomi. For det andre kan samspel mellom kultur og næring vera fruktbart for begge partar. For det tredje kan kultur og kulturbaserte næringar spela ei viktig rolle i lokal og regional utvikling. Meldinga har fyrst og fremst hatt som mål å presentera ein samla gjennomgang av emnet kultur og næring, basert på tilgjengelege grunnlagsdokument. Meldinga viser at dei kulturbaserte næringane er avhengige av verkemiddel og rammevilkår over eit breitt spekter av politikkområde, og at det skjer mykje på mange felt. Potensialet for å fremma utviklinga og veksten i dei kulturbaserte næringane er til stades. Kultursektoren er samansett av verksemder med svært ulik finansieringsstruktur og næringsmessig utviklingspotensial. Aktørane i kultursektoren spreier seg frå dei reint ideelle verksemdene, som alltid vil vera avhengige av offentleg støtte, til dei reint kommersielle verksemdene, som blir drivne på forretningsmessig grunnlag. Det er viktig å streka under at det berre er i delar av feltet det finst eit potensial for å utvikla lønnsame og marknadsbaserte bedrifter. Særleg bør dette vera ei viktig påminning for dei offentleg støtta kulturinstitusjonane som er innretta mot heilt andre føremål enn økonomisk verdiskaping, men som likevel i aukande grad gjer forsøk på å legitimera si eiga verksemd med næringsargument. Som kulturminister finn eg grunn til å åtvara mot ei slik samanblanding av korta. Det er heller ikkje slik som Framstegspartiet hevdar i innstillinga, nemleg at kulturpolitikk og næringspolitikk nærmast er to sider av same sak. Eg vil åtvara mot ideen om at skiljet mellom næringslivet og kulturlivet sine verdiar og interesser er eit kunstig skilje. Ein slik retorikk er farleg og slår totalt beina under innretninga av og føremålet med kulturpolitikken. Kulturpolitikken bør ikkje innrettast på ein slik måte at kulturverksemder i større grad må oppfattast som kulturnæringsverksemder. Eg er tilfreds med at fleirtalet så tydeleg markerer avstand til slike idear og samstundes framhevar det skiljet som er gjort mellom kulturpolitikk og næringspolitikk i meldinga. Kulturpolitikken er forankra i ideen om kulturen sin eigenverdi, der hovudmåla er å fremma kulturelt og estetisk mangfald, stimulera kunstnarleg kvalitet og nyskaping, bevara og sikra kulturarven og leggja til rette for at heile folket har tilgang til eit riktig og mangfaldig kulturtilbod. Dei ulike kulturpolitiske ordningane som er etablerte gjennom mange tiår, utgjer grunnleggjande føresetnader for utviklinga av kulturbaserte næringar. Den overordna målsetjinga i næringspolitikken er å styrkja verdiskapinga i norsk økonomi. Det bør difor fyrst og fremst vera ei næringspolitisk utfordring å utvikla næringspotensialet i dei kulturbaserte næringane. Verkemiddel for å fremma ei slik utvikling kan likevel på ingen måte erstatta kulturpolitisk grunngitte verkemiddel som skal medverka til mangfald, kvalitet og tilgang. Kulturbaserte næringar representerer ei særleg utfordring når det gjeld tilhøvet mellom kultur- og næringspolitikk og utforminga av kultur- og næringspolitiske verkemiddel. Særleg komplisert er det at ei rekkje kulturelle produkt, som t.d. film, bøker og musikk, i mange tilfelle både har vare- og fellesgodeaspekt. Det at kulturelle produkt blir rekna som fellesgode, inneber at dei kulturpolitiske verkemidla på ulike måtar har som mål å sikra og/eller fremma framstilling og distribusjon av slike produkt utover det marknaden er villig til å betala. Slike verkemiddel blir vanlegvis grunngitte med at framstillinga av produktet har ein kulturell og/eller samfunnsmessig verdi utover den eventuelle økonomiske verdien. Utforminga av næringspolitiske verkemiddel har derimot basis i produkta sin økonomiske verdi. Marknadsprisen kan gi ein peikepinn på den økonomiske verdien til eit kulturelt produkt, medan bruttoprodukt og sysselsetjing kan gi eit mål på kulturnæringane sitt bidrag til vekst- og verdiskaping i eit avgrensa geografisk område. Eg vil gjerne få understreka at den profesjonelle kunsten både i og utanfor institusjonane er veldig viktig for veksten i dei kulturbaserte næringane. Det er t.d. identifisert ein markant vekst i dei kunstnariske kjerneverksemdene. Ei grunninvestering i desse er ein føresetnad også for den vidare utviklinga av kulturbaserte næringar. Her er den vidare oppfølginga av tiltak i kulturmeldinga viktig. Det er mi meining at ein sektorovergripande politikk som òg omfattar kulturbaserte næringar, fyrst og fremst må leggja til grunn eit langsiktig perspektiv og rekna kultursektoren snarare som ein føresetnad for økonomisk vekst enn som eit middel. Kortsiktige instrumentelle løysingar, einsidig baserte på økonomisk rasjonalitet, vil uthola nettopp den vitaliteten og kreativiteten som er ein føresetnad for kunstens og kulturens verdi, både for nyskapande næringsutvikling og for samfunnsutviklinga elles. Kanskje særleg i regionaliseringsdebattar og i samband med stadutviklings- og byutviklingsprosjekt er det viktig å sikra at kultursektoren ikkje berre blir vurdert som middel for å oppnå andre fordelar. Å finna ein balanse mellom kultur- og næringspolitiske verkemiddel som tek vare på både nærings- og kulturpolitiske mål, er ei veldig krevjande øving. Eg meiner meldinga dannar eit godt grunnlag for det vidare arbeidet med å drøfta kva verkemiddel som eventuelt kan supplera og forsterka det eksisterande verkemiddelapparatet retta mot utviklinga av kulturbaserte næringar. Stortinget ber Regjeringa sørgja for at dansetilstellingar med levande musikk blir definerte som konsertar, og at dei blir fritekne for meirverdiavgift frå 1. januar 2006. Eg har m.a. merka meg engasjementet til Eirin Faldet, og at ho i den samanhengen har bydd opp til dans. Det eg eigentleg ikkje skjønnar, er: Kvifor i all verda har Arbeidarpartiet lagt fram ei sak som legg til rette for denne skilnaden? Det er jo det som er bakgrunnen for at vi har det slik, for det har Arbeidarpartiet bestemt før! Eg ser at ein no har teke motsett standpunkt. Eg vil berre seia at i meldinga har vi gjort greie for at Finansdepartementet har sett i gang eit arbeid for å gjennomgå dette feltet som gjeld kultur og meirverdi. Det er for tidleg å seia i dag kva resultatet av denne gjennomgangen vil bli. Men for å seia det slik: Grunnarbeidet ligg der frå før, og det er det andre parti som har lagt. Mange aktørar har uttrykt ynske om å innføra skatteinsentiv for ulike former for samarbeid mellom kulturlivet og næringslivet. Eg har forståing for at mange kulturpolitiske aktørar som arbeider med planar og idear langt utover det som er mogleg å realisera innanfor tilskottsrammene, ynskjer dette. Sponsormidlar kan vera ei kjelde til større fleksibilitet og større handlingsrom for mange av institusjonane i kultursektoren. Likevel skal vi hugsa på at det er svært varierande i kva grad kulturinstitusjonane har ressursar og sjansar til å skaffa seg samarbeidspartnarar. Til dømes kan det vera vanskeleg for dei små og smale. Vi kan ikkje ha ein situasjon i Noreg der kultursektoren er avhengig av å gjera seg attraktiv for næringslivet. Det er difor eit viktig kulturpolitisk prinsipp at private midlar skal vera eit supplement til offentlege rammevilkår. For meg er det viktig å vareta kunstens frirom for at kultursektoren skal ha ein funksjon i samfunnet basert på andre verdiar og interesser enn næringsliv og marknad. Den offentlege kulturpolitikken er basert på eit prinsipp om armlengds avstand for å sikra at det er kompetente kvalitetsvurderingar som ligg til grunn for fordeling av ressursane. Det er òg viktig å sikra at samarbeidet mellom kulturliv og næringsliv skjer på ein slik måte at kunst- og kulturfagleg integritet og sjølvstende blir vareteke. Dette blir ei stadig meir relevant problemstilling etter kvart som ein ser tendensar til meir integrerte samarbeidsavtalar der kulturlivet yter stadig meir i sine tenester til næringslivet. I eit kulturpolitisk perspektiv er skatteinsentiv med føremål å fremma sponsing og samarbeid eit direkte verkemiddel som må vurderast i forhold til andre målretta verkemiddel som kanaliserer midlane direkte til kulturlivet. Eventuelle skatteinsentiv må ein òg sjå i samanheng med den generelle skattepolitikken som avviser å innføra særlege skattetiltak retta mot enkeltsektorar. Det finst òg andre verkemiddel for å fremma eit fruktbart samarbeid mellom kulturliv og næringsliv. I Noreg er tradisjonane for at næringslivet støttar og samarbeider med kulturlivet svakare enn i mange andre land, og avstanden mellom økonomisk og kulturell kapital er nok relativt stor. Dette inneber at det er særleg viktig å byggja opp kunnskap og kompetanse for å spreia informasjon som kan medverka til at næringslivet i større grad kjem på bana. Her gjer Forum for Kultur & Næringsliv eit viktig arbeid, som kan få innverknad i eit meir langsiktig perspektiv. Det er òg mange andre miljø og aktørar på dette området. Generelt bør ein sjå nærare på korleis informasjonskanalane kan tilpassast kvarandre, slik at informasjonsverksemda og kunnskapsformidlinga blir best mogleg. Eg har merka meg[[presidenten klubbar]] at fleirtalet òg har sagt noko om film. Eg reknar med at det er noko av det som blir teke opp i replikkrundane.
Det vert replikkordskifte.
Først en liten detalj. Dansemomsen er en meningsløs ordning. Hvis Turboneger spiller og folk står i ro, er det momsfritak. Hvis Turboneger spiller og folk beveger seg, er det en dansetilstelning, og det skal betales moms! Det må være helt unødvendig å vente på en eventuell full momsreform i forhold til hele kulturfeltet for å løse en slik sak, nemlig tolkning av en forskrift. Vi kunne gjort det da vi satt i regjering, men vi satt i tre måneder etter at momsreformen var innført, så vi fikk ikke sett på denne type endringer. Dette kunne statsråden ha fikset. Så til meldingen. Det er en utmerket melding. Problemet er bare at den kunne vært skrevet av Statistisk sentralbyrå! Det er en oppramsing, en kartlegging av kulturfeltet i forhold til næring, men fullstendig blottet for konkrete strategier, mål og ambisjoner for hvordan vi skal realisere det. Hvorfor skal vi ikke ha de samme ambisjonene for å utvikle næringslivet, sette konkrete mål på kulturområdet, som vi gjør når det gjelder forsvar, forskning, eldreomsorg og alle andre felt – konkrete mål vi kan strekke oss etter, konkrete strategier som vi ønsker å gjennomføre?
Eg synest òg det kan vera ein del meiningslause ting i momsreforma. Eg hugsar vi hadde lange og mange samtaler med Schjøtt-Pedersen, som var finansminister på den tida, for å få han til å strekkja seg både på den eine og andre kanten for å gjera ting litt betre i forhold til tenestemomsen som vart innført. Det er òg eit økonomisk spørsmål. Hadde ein gjort det der og då, hadde det ikkje vore eit økonomisk spørsmål, med trong for inndekning. Då hadde den innførte tenestemomsen fått forskrifter, og ein hadde ikkje fått denne litt løyene diskusjonen vi har no, om konsert og dans. No ligg det der, og då trengst det òg økonomi til å innføra det. Og så skal det prioriterast i samband med alle dei andre tinga som ein òg ynskjer å innføra. Eg ynskjer å venta på Finansdepartementet sin gjennomgang av moms og kultur, og så får vi koma tilbake når vi ser resultatet av det. Så vil eg òg seia at når det gjeld meldinga, hadde vi ikkje altfor lang tid på ho. Vi har gjort så godt vi kan. Vi har òg sett den merknaden som går på at vi skal komma tilbake med ein handlingsplan. Då har vi eit godt grunnarbeid for å gå vidare, slik at det kan bli meir handlingsretta.
Statsråden sa i sitt innlegg at det private næringslivet skal være et supplement til det offentlige. Nå er det engang slik at kulturnæringene omsetter for 33 milliarder kr, og Kulturdepartementet bevilger rundt 4,5 milliarder. Da kan man lure litt på hvem det er som er supplement, og hvem som ikke er det. Statsråden angriper oss, Fremskrittspartiet, i forhold til dette med skatteincentiver. Da vil jeg gjerne spørre statsråden: Er det ikke bedre at man faktisk får skatteincentiver i forhold til investering i ny norsk musikk, bildende kunst og annen kultur, enn at staten skal gå inn og bidra med ytterligere midler?
Innlegget frå representanten Woldseth viser eigentleg at det skjer utruleg mykje på dette feltet utan at Stortinget har behandla noka stortingsmelding, utan at vi har laga noko, utan at vi har laga handlingsplan. Det skjer veldig mykje bra. Det er ting som både næringslivet og kulturlivet har nytte av, og dette vonar vi sjølvsagt skal bløme og vekse vidare. Samtidig veit vi at det òg finst smalare kulturuttrykk som er heilt avhengig av offentleg støtte, der det med næringslivet eigentleg blir heilt absurd. Eg ynskjer eit kulturliv som òg skal ha rom for desse kulturuttrykka, ikkje berre dei som går av seg sjølve gjennom støtte frå næringslivet, men dei som er smalare, og som er med på å berikja livet vårt. Då meiner eg at vi framleis skal gi støtte til kulturen. Næringslivet er aktivt på sine frontar. Dei er det faktisk også utan skatteinsentiv. Ein del av dei har for så vidt også skatteinsentiv som ligg der som dei tek i bruk, og det er bra. Det viser at vi får ei samhandling mellom kultur og næring som forhåpentleg er i vekst. Men å seia at vi skal ha mindre frå det offentlege til kulturen, det meiner eg vil gjera kulturen langt smalare.
Presidenten minnar om at tida for replikk er 1 minutt.
I fjor disponerte Innovasjon Norge 18 mill. kr i øremerkede midler til musikere og andre som jobbet i kulturnæringene. Det kom inn 621 søknader på til sammen 315 mill. kr. Det sier noe om ønskene og behovene for denne type midler. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, forsvant disse midlene etter Regjeringens budsjettforlik med Fremskrittspartiet. Har statsråden tatt noen nye grep for å få inn eller for å styrke disse midlene, på budsjettene som kommer?
Nei, eg har ikkje teke noko grep for å få tilbake desse øyremerkte midlane. Men det eg er veldig glad for, er at vi ser at Innovasjon Norge likevel brukar mellom 80 og 90 mill. kr på kultursektoren, utan at noko er øyremerkt. Det viser at dei sjølve vurderer mange av desse prosjekta som dei får søknad om, som så positive at dei bruker midlar frå Innovasjon Norge til kultursektoren utan at vi har øyremerkt midlar. Eg ser det ikkje som noka målsetjing i seg sjølv at midlane skal vere øyremerkte, men eg ser det som ei god målsetjing at Innovasjon Norge òg skal bli ein del av kulturlivet si satsing. Det er dei, trass i at midlane ikkje er øyremerkte til den sektoren.
Kulturmeldinga slo fast at staten si rolle først og fremst skal vere å leggje til rette for og stimulere utviklinga i kultursektoren. Eg trur at statsråden og eg er samde om at kultur er grunnføresetnaden for næringsutvikling, for kultur- og næringsområde – den meldinga som vi drøftar no. Eg meiner at vi kan jamne ut grunnføresetnadene for næringsutvikling ved å etablere levedyktige – det kan vere – kunstnariske eller kulturkunnskaplege klyngjer, t.d. rundt eksisterande institusjonar også i dei mindre sentra, med sikte på å auke potensialet for ei positiv utvikling. Slik det er i dag, er det atskilleg lettare å få løyvt 50 mill. kr, t.d., til 200 nye arbeidsplassar i denne sektoren – eg tenkjer då på operaen i Oslo, som vi elles er positive til – enn det er å få 200 nye arbeidsplassar på deling til resten av landet. Eg ønskjer statsråden sin kommentar til dette.
Eg veit ikkje om eg heilt forstod spørsmålet. Men eg kan vere einig i at det kan vera enklare å løyva dei midlane som må til for å byggja ein opera, i forhold til mange småsøknader om løyving som kjem frå heile landet. Men noko av det eg opplever når eg reiser rundt, og eg reiser ein god del rundt, er at det skjer veldig mykje på denne sektoren: Gamle industrihallar blir til kulturhallar, og små og store grupper i lokalsamfunna går saman og lagar kulturoasar. Det er ikkje berre i dei store byane det skjer, det skjer òg i mindre byar og i mindre kommunar. Så eg har ei kjensle av at det skjer mykje meir på dette feltet enn vi kanskje er heilt klar over. No har vi hatt ein gjennomgang av meldinga. Eg har der peikt på mykje av det som skjer. Eg vonar det skal gro vidare, og at vi òg skal vera flinkare til å støtta opp om det økonomisk. Eg ser klart at det er absolutt nødvendig. Vi ser at når kommune, fylke og stat dreg saman, skjer det mykje spennande innafor denne sektoren.
Det jeg har vanskelig for å forstå, er denne utrolige mangelen på ambisjoner på kulturlivets vegne. Vi snakker altså om en statsråd som for ett år siden sa nei takk til at 1 pst. av statsbudsjettet skulle gå til kulturformål. Det måtte ha vært fantastisk for en kulturminister å gå i budsjettkonferansene med et slikt mål! Akkurat den samme defensive holdningen gjør seg gjeldende i meldingen Kultur og næring, særlig på de to viktigste områdene hvor vi har potensial: musikk og film. Når det gjelder musikk, har vi 20 000 barn som står i kø i kulturskolene. Hvor mange er det ikke der som kunne være store talenter? Også i meldingen Den kulturelle skulesekken, hvor det er nesten 1/2 milliard kr til forskjellige kulturformål, kjempet statsråden imot med nebb og klør: Ingen utvidelse av Norgesnettet for spillesteder for band og artister, ingen satsing offensivt på Music Export Norway. Det samme er det når det gjelder film: Man kutter i Filmfondet, sier nei til skatteincentiver og kjemper mot opprydding i forhold til filmmomsen. Hvorfor skal vi ikke ha de samme ambisjonene på kulturfeltet som vi har på alle andre områder? Det er mitt spørsmål til kulturministeren.
Det er iallfall nokon her i salen som ikkje fornyar seg. Det er heilt klart. Berre for å seia litt om den eine prosenten som Kulturløftet legg til grunn for si kultursatsing: Den er brukt opp for lenge sidan, dersom ein skal kompensera for dei vedtaka som sannsynlegvis blir gjorde i Lagtinget i dag når det gjeld åndsverklova. Hadde de verkeleg meint den kultursatsinga som de snakkar om, hadde de hatt ei heilt anna innstilling til ei sak som har store verknader for forfattarar, for musikarar, for komponistar osv. Det er det som er sanninga når det gjeld den satsinga, og då er det lett å lova i hytt og vêr nokre kroner både her og der når ein er i opposisjon. Mykje av det som Trond Giske nemner, er jo ting som han gjekk imot då han sat i regjering. Han gjekk imot då han sat i regjering, og er plutseleg for når han er i opposisjon. Det er ikkje særleg truverdig, synest eg iallfall.
Presidenten vil minna om at all tale skal rettast til presidenten, sjølv om det går litt varmt for seg av og til. Replikkordskiftet er slutt.
Kultur har en egenverdi. Opplevelser, inntrykk og følelse av identitet – alt skal også i framtiden være varemerke for norsk kultur. Men vi vet at kulturen har utviklet seg til også å være næringsutvikling. Kulturbasert næringsutvikling er voksende i landet og i den vestlige verden. Stoltenberg-regjeringen tok tak i dette og la fram en del eksempler på kultur- og næringsprosjekter i utredningen kalt Tango for to, der de også ønsket en kartlegging av kultursektorens næringsmessige betydning. I fjor la Østlandsforskning fram en studie, og det viser seg at denne type næring sysselsetter rundt 87 000 mennesker og skaper verdier for omtrent 33 milliarder kr pr. år – en bekreftelse på en voksende næring. Det er bra at vi nå har fått meldingen Kultur og næring, men meldingen staker ikke ut noen kurs om hvordan vi skal få framdrift i dette samarbeidet. Det savner jeg ut fra det som ble sagt og skrevet under behandlingen av kulturmeldingen fram mot 2014. Vi produserer og selger tradisjonelle varer i dag, men det er viktig at vi i enda større grad får markedsført varene som noe spesielt gjennom design, kvalitet, miljø og historie. Det betyr salg av norsk kultur og kvalitet også i utlandet. For oss i Norge har kvalitet alltid spilt en stor rolle, og det skal det fortsatt gjøre. Vi bør legge vekt på å få kultur som næring inn i utdanninger i kulturformidling og entreprenørskap, og se dette i sammenheng med økonomiske og tekniske utdanninger. Da har vi startet fra grunnen av, og muligheten til å lykkes er enda større. Norge er et land med en fantastisk natur. Naturopplevelser, reiseliv og turisme er spesielt utviklet i Distrikts-Norge. Landet vårt har en lang kyst, hvor mulighetene er mange for kultur- og næringsutvikling. Dette er en viktig del av Arbeiderpartiets program om en helhetlig kystpolitikk. I avisen Nordlys 4. mai kunne man lese: «UT: Råstoff og bedriftsklyngerINN: Kultur og kunnskap» Videre stod det å lese i Avisa Nordland samme dag: «Den sterke veksten i kulturmarkedet i Nord-Norge utfordrer blant annet bankene til å tenke nytt. For mens industri og kultur har vært to motpoler, er kultur nå blitt industri. Milliardindustri.» Kreativitet skaper vekst. Det er Sparebanken Nord-Norge som legger fram oppsiktsvekkende tall som viser at Nord-Norge omsatte kulturprodukter for 7,5 milliarder kr i 2004. Som man skjønner, er vi godt i gang i min landsdel, og med en slik holdning fra bankene er det store muligheter for å lykkes i framtiden. Vi vet at Innovasjon Norge og bankene har innflytelse på hverandre, og skal vi lykkes med å skape kultur og næringsutvikling, må Innovasjon Norge få økt sine tilskudd betraktelig, og de regionale såkornfondene og kommunale næringsfond må utvides og styrkes. Dette vil påvirke også bankenes utlånsvillighet. Mulighetene i Nord-Norge er fortsatt mange. I Nordland har vi bl.a. Skulpturlandskap Nordland, en spektakulær serie av kunstverk utstilt i ulike landskapsmiljøer fra sør til nord i fylket, og som teller 33 kulturuttrykk skapt av noen av Nordens og verdens ledende kunstnere. Dette er kunstverk som kan besøkes hele døgnet, gratis. Her ligger det store muligheter for turisme, samtidig som man kan oppleve hver enkelt kommunes særegenhet. Jeg er glad for at flertallet i komiteen deler mine betraktninger om verdien av disse. Til slutt vil jeg sende et lite varsku. Det gjelder ikke å bli for ivrig og tro at alle typer kultur kan bli næring. Det er ikke alle kulturtiltak som tjener mange penger. Vi lever i et samfunn med konkurranse og kommersialisering, noe som har forsterket seg de senere årene, men jeg håper at Norge aldri kommer dit at all kulturvirksomhet skal kommersialiseres.
Vi behandler i dag en viktig sak. Det har vært mange interessante og velmenende innlegg om det spennende samspillet mellom kultur og næring. Mange mener, og jeg tror med rette, at det er i synergien mellom et rikt og mangfoldig kulturliv og et velfungerende og bærekraftig næringsliv vi i årene framover vil se en stor vekst i nye, kreative og tidsriktige arbeidsplasser. Jeg vil spesielt ta opp det området som omhandler kulturbasert reiseliv. Kulturturisme er et område i sterk vekst, og det er et stort potensial for denne næringsgrenen i et land som vårt. Vi har en rik og mangfoldig kulturarv å øse av. Kulturen blir også stadig viktigere for å vekke turistenes interesse. Den moderne turist ser ut til i stadig større grad å etterspørre kulturelle opplevelser – de ekte, naturlig og gode opplevelsene. Reiselivsnæringen er i seg selv en stor og viktig næring i Norge, med ca. 150 000 sysselsatte, som skaper verdier som utgjør nesten 4 pst. av bruttonasjonalproduktet. Reiselivsbedriftene gjør i stadig større grad bruk av offentlig kulturliv i sine produkter. Viktige aspekter ved disse tilbudene er at de generelt er halvkommersielle og livsstilspregede. De har i stor grad kommet i stand gjennom privat initiativ fra næringsinteresser eller fra frivillige organisasjoner. Satsing på kulturbasert reiselivsvirksomhet har flere viktige elementer i seg. For det første er de svært viktige virkemidler i steds- og regionsutvikling. I konkurransen mellom regioner vil antakelig de regionene som stimulerer til denne type næringsutvikling, være av de mest attraktive, ikke bare i forhold til å tiltrekke seg nye innbyggere, men også i forhold til tilreisende turister og besøkende. For det andre skaper kulturbasert reiselivsvirksomhet viktige lokale arbeidsplasser, kanskje særlig i regioner som har opplevd at mange industriarbeidsplasser har forsvunnet de siste tiårene. Å utvikle nye, framtidsrettede og bærekraftige arbeidsplasser er en spennende effekt av et stadig bedre samspill nettopp mellom kultur og næring. For det tredje muliggjør satsingen på kulturbasert reiseliv at viktige elementer i vår natur- og kulturarv kan ivaretas. Ny aktivitet i gamle, historiske bygg sikrer vern og opprustning. Formidling av så vel industri som generell stedshistorie bidrar til at vår rike kulturarv holdes levende og aktiv. St.meld. nr. 16, Leve med kulturminner, skal behandles senere i dag. Her foreslår Regjeringen å etablere et verdiskapingsprogram for kulturminner og kulturmiljø. Programmet skal stimulere til at viktige kulturminneressurser blir ivaretatt, til bruk i utviklingen av lokalsamfunn og som grunnlag for næringsvirksomhet. Jeg synes dette er en spennende satsing fra Regjeringens side. Det skal bli interessant å følge med og se resultatene av dette samspillet mellom eierne av kulturminner, næringslivet, andre private og offentlige aktører, museer og frivillige organisasjoner. Jeg er svært tilfreds med at Regjeringen følger opp regionalmeldingen og setter av 17 mill. kr til Selskapet for industrivekst, SIVA, i revidert nasjonalbudsjett. Dette innebærer bl.a. annet at det allerede i inneværende år vil kunne bli etablert en reiselivsinkubator på Lillehammer. Denne inkubatoren vil ha en profil rettet spesielt mot reiseliv, med fokusering på kultur- og opplevelsesprodukter. Jeg er også svært tilfreds med at Nærings- og handelsdepartementet nå er i sluttfasen i sitt arbeid med en handlingsplan for reiseliv. Den vil bli ferdigstilt i sommer, og både næringen selv og Innovasjon Norge har vært sterkt involvert i dette arbeidet. I revidert budsjett for inneværende år er det bevilget 15 mill. kr til å følge opp handlingsplanen for resten av året. Jeg synes at Regjeringen med all tydelighet viser at den ser kulturbasert reiseliv som en viktig næringsgren i stor vekst. Det er jeg svært tilfreds med.
Sidan representanten Lund Bergo i innleiinga har teke for seg det som er SVs generelle haldning, skal eg konsentrere meg om eit punkt som komiteen har behandla spesielt, nemleg kultur og næring spesielt i forhold til Nord-Noreg. Komiteen tek utgangspunkt i eit konjunkturbarometer som Sparebanken Nord-Norge legg fram i samarbeid med nordnorske forskingsmiljø to gonger i året. Vårens barometer konstaterer at vi er inne i ein høgkonjunktur utan sysselsetjingsvekst. Barometeret konstaterer at 2004 var eit ganske alvorleg år i forhold til utflytting frå regionen. Så skriv Sparebanken Nord-Norge også om det positive utviklingspotensialet i næringar der Nord-Noreg har spesielle fortrinn, f.eks. fiskeri, fornybar energi eller reiseliv. Då blir det med ein gong reist debatt om det nordnorske reiselivet eigentleg er naturbasert, om det er opplevingsbasert eller om det er kulturbasert. Det er eigentleg ein litt uinteressant debatt, men det er ein debatt som stadig vekk dukkar opp. Det nordnorske reiselivet er uløyseleg knytt til både natur, kultur og opplevingar. Spørsmålet er korleis vi stiller oss til det politisk. Sparebanken Nord-Norge skriv også i dette konjunkturbarometeret at vellykka bedrifter i framtida ikkje berre vil etterspørje fagkunnskap, men kreative ferdigheiter hos arbeidstakarar. Samtidig seier dei at også eksisterande kulturbedrifter vil ha mykje å hente i samarbeid med det som ein må omtale som tradisjonelt næringsliv. Der er det store synergiar, og det er eit aspekt ved forholdet mellom kultur og næring som kanskje kjem litt lite fram i debatten. Korfor er Nord-Noreg spesielt? Nord-Noreg er spesielt fordi landsdelen har eit reelt globalisert næringsliv som merkar internasjonale svingingar fort, samtidig som landsdelen har ein større offentleg sektor enn resten av landet. Men Nord-Noreg er også spesielt fordi metaforen om Nord-Noreg er så sterk. Det får vi stadig vekk debattar om i Nord-Noreg, metaforen om Nord-Noreg. Professor Kjell Arne Røvik ved Universitetet i Tromsø heldt for nokre år sidan eit foredrag der han bl.a. sa at ei spennande og tiltrekkjande forteljing om kva Nord-Noreg er og kva det vil bli, sannsynlegvis har mykje større informativ kraft enn kva som helst av dystre, rasjonelle prognoseframskrivingar basert på tørr statistikk. Han vel altså å forklare utviklinga i Nord-Noreg gjennom ei kulturell tilnærming og ikkje utelukkande ei materialistisk tilnærming. Kuren hans for utvikling av Nord-Noreg er å fortelje meir – og betre – om Nord-Noreg. Lat oss ikkje hengje oss opp i den tradisjonelle forteljinga om sjarken, om bannskapen og om den overveldande naturen. Eg synest dette har vore eit spennande innspel i forhold til utviklinga i nord. Eg har valt å forstå professor Røvik sånn at den tradisjonelle forteljinga ikkje nødvendigvis er feil, men at poenget hans er at vi treng fleire og meir ulike forteljingar om Nord-Noreg. Det politiske poenget er at metaforar er kraftfulle når det gjeld utvikling. Sterkare enn metaforar er handling. Eg har vore redd for at debatten om den nye forteljinga om Nord-Noreg skulle vere eliten i Nord-Noreg sitt prosjekt, at det skulle bli ein intellektuell diskusjon om kva som er den riktige forteljinga om Nord-Noreg, og kva som er den tradisjonelle forteljinga om Nord-Noreg. Den einaste måten å komme seg ut av dette på, er å fokusere på at folk skal vere ikkje berre kulturkonsumentar, men kulturprodusentar, og det krev politiske val. Satsinga på Den kulturelle skolesekken er eit glimrande tiltak for å gjere ungar til kulturprodusentar, i møte med profesjonelle kunstnarar, i møte med kulturarven, men ikkje minst gjennom eigenaktivitet. Det er ikkje sjølvsagt i 2005 at kultur skal vere eit fellesgode lenger. Vi ser i andre land, f.eks. Danmark, ei utvikling mot større eigenbetaling, kommersialisering og fokusering utelukkande på lønnsemd også i kultursektoren. Eg har tru på at Kulturløftet, sånn som det er realisert, er ei motvekt til dette – eit konkret tiltak for at kultur framleis skal vere eit fellesgode, og ikkje minst at kultur skal vere ei drivkraft i næringsutvikling og i regional utvikling: ta utgangspunkt i regionale fortrinn, ta utgangspunkt i tradisjonar, skape synergiane mellom det eksisterande næringslivet og kulturnæringane, mellom folks fagkompetanse og folks kreativitet. Og det er eit viktig aspekt ved denne debatten. Det kjem til uttrykk i fine ord, men det er dei reelle politiske prioriteringane som viser vegen å gå.
De som kjenner meg, hadde nok trodd at jeg skulle starte med å omtale film, men på bakgrunn av debatten har jeg lyst til å starte med Innovasjon Norge. Flere i denne debatten har omtalt Innovasjon Norges rolle i dette arbeidet, og jeg har lyst til å komme litt nærmere inn på hvordan de selv ser på sin egen situasjon. I høringene i forbindelse med denne meldingen, som jeg fulgte fra sidelinjen, var Innovasjon Norge til stede, og jeg har lyst til å sitere hva de sier i sin oppsummering av sitt høringsnotat: «Kulturbaserte bedrifter har et stort utviklingspotensiale, og Stortingsmeldingen gir en meget god oversikt og tallmateriell om næringene.Innovasjon Norge har et kundenært apparat både innenlands og utenlands, nasjonalt og internasjonale nettverk, relevante tjenestetilbud, kompetanse mv., som også er tilgjengelig for kulturbaserte bedrifter. I 2004 mottok kulturbaserte bedrifter 87 millioner kroner i lån og tilskudd fra Innovasjon Norge.» Så sier de til slutt: «Vi peker på behovet for kompetanseutvikling både på lang og på kort sikt, samt behovet for at Norge har de samme rammevilkårene som andre land for å kunne tiltrekke utenlandsk filmproduksjon» Og de sier: «Innovasjon Norge understreker behovet for økte finansielle rammer, spesielt i sentrale strøk som også vil komme kulturbaserte bedrifter til gode da disse rammes spesielt hardt av kapitalsvikt.» Jeg har lyst til å ta fatt i det siste først. Music Export Norway er en organisasjon som på bakgrunn av de øremerkede midlene som Arbeiderpartiet foreslo til kulturbasert næring, fikk støtte. Så fjernet den sittende regjeringen denne øremerkingen, og Music Export Norway har nå siden januar sendt inn søknad om støtte. De har blitt en kasteball mellom hovedkontoret Innovasjon Norge og Oslo og Akershus-kontoret. Dette er håpløst, for Oslo og Akershus-kontoret har ikke midler til å finansiere landsomfattende organisasjoner som Music Export Norway, de skal «serve» hele landet og bidra til eksport av musikk. Dette må man ordne opp i, det viser at dette systemet ikke fungerer godt nok. Det må ryddes opp i dette. Så til det jeg kanskje brenner mest for, og det er filmbransjen. I januar 2004 hadde jeg gleden av å bli kjent med en del representanter for filmbransjen i Norge, og de var spesielt opptatt av å trekke utenlandske filmproduksjoner til Norge. De bad om et møte for å presentere sine ideer for noen av oss, og det var spennende ideer de la fram. Etter dette møtet har vi gått sammen og gått nærmere inn på utfordringene og mulighetene for dette i Norge. Er det mulig å gjøre Norge til New Zealand eller Irland i denne sammenheng? Jeg hadde også en interpellasjon om dette temaet i februar 2004, hvor for øvrig næringsministeren var med. Han savner jeg i dag – han burde vært her. Det var mange positive innlegg til disse ideene, fra alle partiene på Stortinget, og det var spennende. Filmfolkene foreslo forskjellige incitamenter for å tiltrekke seg utenlandsk filmproduksjon. De har også jobbet hardt for å få til dette seinere. De har hatt mye kontakt med Stortinget. Derfor er jeg veldig glad for at vi endelig har et flertall for et slikt forslag her i dag, og for at det kommer til å bli vedtatt. Norge har et godt og kunnskapsrikt filmmiljø, vi har i dette landet en natur og en mulighet til å produsere film som få andre land har, og vi har en befolkning som også kan bidra på mange måter. Den eneste utfordringen vår er egentlig at det er litt dyrt her. Med de incitamentene som nå foreslås som prøveordning, vil dette kunne bedres. Jeg har stor tro på at den gjengen som var her fra Bollywood, finner dette interessant. Jeg har stor tro på at Norsk filmkommisjon med sitt handlekraftige miljø og apparat kan bidra til at vi sammen, også med Innovasjon Norge, om ikke altfor lenge har utenlandske produsenter her i Norge som synes det er spennende å produsere. PricewaterhouseCoopers har lagt fram en utredning som heter Film som vekstnæring, og der er det mulig å finne mange gode argumenter for dette. Dette bør være allmenn lesning for dem som er opptatt av nettopp det å skape nye vekstnæringer i Norge.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
«Å snakke om kulturbasert næring uten å se til den kreative kapital er som å snakke om kraftkrevende industri uten å ha kraft.» Det skriv Geir Kragset i Bergens Tidende 18. mai i år. Og det er det det heile dreiar seg om. Skal kulturbaserte næringar kunna utvikla seg og blomstra i heile landet, må det leggjast til rette for at kunstnarar i større grad kan finna virke og utkomme også i Distrikts-Noreg. Offentlege støtteordningar er viktige, men det må leggjast til rette for å utvida marknaden for m.a. samtidskunst, slik at kunstnarar i større grad kan leva av eigne inntekter. Samstundes treng norske verksemder å auka innovasjonstakten sin. Eit tiltak som ville medverka i ei slik retning, er framlegget om at private verksemder skal få skriva av investeringar i kunst av nolevande kunstnarar, kjøpt i første ledd, altså hjå kunstnaren direkte eller hjå galleristen. Dei som ynskjer eit døme på korleis bruken av samtidskunst i ei verksemd kan ta seg ut og verka, kan ta seg ein tur til verksemda Signex her i Oslo. Produksjonslokala er spekka med samtidskunst og er med på å halda verksemda heilt i front kva gjeld nyskaping og innovasjon på deira område. Kunst som innsatsfaktor kan også brukast som marknadsføring, merkevarebygging og profilering elles, ikkje minst ved internasjonalisering. Der handverkstradisjonar står sterkt, ligg det svært godt til rette for at den kreative kapitalen kan innlemmast i sjølve produksjonsprosessen, noko som i sin tur bidreg til å stimulera utvikling av både nye produkt og produksjonsprosessar. Me har gode døme på verksemder som med hell har nytta kulturell kompetanse til å skapa nye produkt som kan gje kommersiell inntening. På Vestlandet har me mellom andre Oleana, Figgjo, Stokke og Bergen tomteselskap, som alle nyttar seg av kreativ formgjevande og kunstnarleg kompetanse for å skapa meirverdi i sine produkt. Framover kjem det til å handla om politisk vilje til å ta kulturbasert næring på alvor. Når rundt 70 pst. av dei skapande kunstnarane held til i hovudstadsområdet, har ikkje regionane noko konkurransefortrinn når det gjeld kulturbasert næring. Då må det satsast meir på å leggja til rette for at dei ulike regionane skal kunna halda på eller trekkja til seg slik kapital. Eit døme som eg vil nemna, er Sparebanken Vest, som har etablert stipend for skapande kunstnarar, nettopp for å stimulera verdiskapinga på Vestlandet. Det gjer ein næringslivsaktør, men det trengst to for tango, og då må kulturlivet sine eigne vera med og ha eit eige ynske om å vera ein ettertrakta, kreativ kapital. Til slutt vil eg slutta meg til dei som har ivra for at det må leggjast til rette for at fleire filmskaparar skal velja Noreg som innspelingsstad. Det vil få store ringverknader. Eg vil òg slutta meg til dei som har nemnt Innovasjon Norge som ein viktig aktør.
Jeg er svært glad for at dagens behandling av stortingsmeldingen faktisk synliggjør ganske godt hvordan kultur skaper vekst, økonomisk vekst, og utvikling. Selv om ikke alle som deltar i dagens debatt, evner å glede seg like mye over det faktum at det aldri har vært brukt mer penger på kultur i Norge enn i dag, at det aldri har vært flere kulturarbeidere i sving, profesjonelle sådanne, enn i dag, det får så være. Men jeg tror også dagens debatt viser at hvis et samfunn, et lokalsamfunn, skal lykkes og gjøre seg attraktivt, skaffe utvikling fremover, så må begrepet kultur og næring gå hånd i hånd. Kultur bidrar til å gjøre et samfunn attraktivt, og vi har mange eksempler rundt om i Norge som kan fremstå som dokumentasjon på dette: Se på Senja, se på Finnmarksvidda, se på Lofoten, f.eks., hvordan man gjennom kulturen klarer å få én krone til å bli til fire kroner bare ved å få profesjonalisert begrepet og få satt utviklingen i system. Og de som snakker om nøytralitet, næringsnøytralitet osv., kan neppe ha tatt seg bryderiet med å lese meldingen. Vi stimulerer næringslivet for å skape vekst og utvikling. På samme måte skal vi selvfølgelig stimulere kulturen for å skape utvikling derigjennom. Det har i debatten vært vist til Sparebanken Nord-Norges kulturbarometer. Faktum er at det er den sektoren i den nordlige landsdel som for tiden har størst vekst, en vekst som kommer av økonomisk utvikling, økt kjøpekraft, økt fritid og at folk flest anvender stadig mer av sin disponible inntekt til kultur. Man viser gjennom kulturbarometeret at man har en omsetning rundt kulturbegrepet i den nordlige landsdelen på omkring 7,5 milliarder kr og et potensial som er ganske mye større. Det viser tilbøyeligheten til å satse på kultursektoren, som igjen gir de nevnte og positive ringvirkningene. Derfor er det viktig at vi får denne debatten i dag, derfor er meldingen viktig, og derfor er det viktig at vi også gjennom virkemiddelapparatet får enda bedre frem hvor viktig det er å satse på kulturen som en bærekraft for å utvikle næringsliv og for å gjøre samfunn enda mer attraktive enn de er i dag. Så dette handler om en vinn-vinn-situasjon, hvor vi stadig får flere eksempler på at satsing på kultur gir et utbytte som nesten ikke kan sammenlignes med noe annet i dette landet når det gjelder verdiskaping, økt vekst og sysselsetting, og er et bidrag til å gjøre lokalsamfunn enda mer attraktive.
Representanten Grethe Fossli tok opp Innovasjon Norge i sitt innlegg. Jeg har lyst til å peke på SIVA, hvor jeg vet at man har tenkt en god del rundt det å styrke forbindelsen mellom kultur og næring. SIVAs inkubatorkonsept burde være et av flere tiltak nettopp for å øke kulturbedrifters overlevelses- og vekstevne. En inkubator kan sammenlignes med en slags «fødestue» for nye bedrifter. Jeg vil peke på at samlokaliseringen innenfor en sånn «fødestue» fører til stor kontakt og erfaringsutveksling mellom gründerpersonene med hensyn til forretningsdrift, nettverk og faglige impulser. Samlokaliseringen gir også et godt sosialt miljø. Inkubatorene stiller i tillegg lokaler og en del kontortjenester til rådighet. Videre blir bedriftene/gründerne fulgt opp av én eller flere kompetente personer. Erfaringene viser at disse inkubatorene bedrer bedriftenes overlevelses- og vekstevne. I dette miljøet synes man å ha tro på den betydning utviklingen av et kulturbasert næringsliv har for bosetting, innovasjon og verdiskaping i tillegg til forskningsbasert næringsliv og industri. Dette og andre tiltak må tas i bruk og må inn i den planen som etter hvert skal komme. Det er også gledelig å konstatere at mange, ikke minst lokalt, nå er svært opptatt av en tettere tilnærming mellom kultur og næring. Et eksempel på et spennende prosjekt i denne sammenheng fra mitt eget område av landet, nærmere bestemt Frøya kommune, er utviklings- og innovasjonsprosjektet «Frøya inn i framtida». En viktig del av formålet med prosjektet er å stimulere kulturaktiviteter i lokalmiljøet og koble disse opp mot de ulike næringsaktivitetene. Det er ikke tvil om at kultur er et virkemiddel for å holde på ungdommen i Utkant-Norge, og ikke minst få dem tilbake. Så også dette må brukes mer aktivt. Et annet eksempel fra samme fylke er et prosjekt som det også er lagt inn et forslag på i dag, kalt Birka i Rennebu, som jeg kjenner godt. Det er sprunget ut av en annerledes og særdeles vellykket bygdemartna, Rennebumartnan, som årlig samler kvalitets- og kunsthåndverkere fra hele Norge til en stor messe. Dette tiltaket har skapt interesse og fått ringvirkninger langt utover lokalsamfunnet, samtidig som det har bidratt sterkt til å skape ny giv i bygda. I 2004 hadde Rennebu for første gang på lang tid en liten økning i folketallet. Jeg tror ikke vi trenger å bruke så mange flere ord på dette. Nå trengs handling, derfor trengs det handlingsplan. Til slutt: Utenfor amfiet i Frøya kulturhus henger et flott «bilde» som illustrerer to hender i et håndtak. Det skal symbolisere «kultur og næring – hånd i hånd». Det hører med at det var gründeren av en kjent bedrift i kommunen som tok initiativet til bildet i kulturhuset, og som også finansierer det, et bilde som jeg tror kan stå som overskrift også over det vi ønsker skal være virkelighet for dette arbeidet framover.
Økt fokusering på sammenhengen mellom kultur, næring og økonomisk utvikling er lik samfunnsbygging og er svært viktig for Distrikts-Norge. Det viser seg at mat og matkultur blir stadig viktigere for den enkelte når vi skal velge hvilket land vi ønsker å feriere i. Mat og matkultur blir i økende grad sett i sammenheng med reiselivet og utviklingen av opplevelser basert på lokal kultur, natur og kulturarv. Det er derfor positivt at mat og matkultur har blitt et viktig element i markedsføringen av Norge i utlandet. Over hele landet vokser det i dag fram stadig flere og nye tilbud der mat- og måltidsopplevelser og lokale kultur- og naturopplevelser er viktige faktorer. Matens betydning er viktig i et kulturhistorisk perspektiv som satsingsområde og profilbærer både nasjonalt og internasjonalt. Den Norske Matfestivalen i Ålesund har gjennom 20 år bekreftet sin rolle som møteplass for fiskeri, landbruk, næringsmiddelindustri, dagligvarebransje, storhusholdning og ikke minst reiseliv. Matfestivalen fremmer produksjon, foredling og forbruk av norsk mat med basis i norske råvarer fra jordbruk og fiske og er derfor en unik arena for å løfte kunnskap, engasjement og interesse for norsk matkultur langt utover landets grenser. I Norge har vi i dag flere høyt profilerte kokker, flere med gode resultater i internasjonale konkurranser. Matfestivalene bidrar til å sette framtiden for norsk matproduksjon på agendaen, og vil komme til å spille en stadig viktigere rolle i sammenhengen mellom kultur og næring. Jeg er derfor glad for at Den Norske Matfestivalen i Ålesund har fått en fortjent plass i meldingen. Den Norske Matfestivalen bidrar til økt kompetanse, interesse og engasjement for norskprodusert mat, og sentralt i festivalen står norgesmesterskapet i kokkekunst. Matfestivalen bidrar også til å utvikle og skape nye, viktige arbeidsplasser, i en region med stort utviklingspotensial innen bl.a. fiskeri og fiskeforedling. Norge er ledende i produksjon av sjømat. Vi har i Norge lange tradisjoner og god kompetanse, som er viktig å ivareta som en del av den norske kystkulturen og matkulturen. I videreutviklingen av denne og andre viktige næringer innen mat og matkultur vil Den Norske Matfestivalen i Ålesund spille en svært viktig rolle også i framtiden.
Det som fikk meg til å ta ordet, var at statsråden lot oss få inntrykk av at vi ønsket å bevilge mindre penger til kulturen, og at det var noe kultur som måtte være vernet i forhold til næring. For det første må jeg bare få lov til å presisere, hvis det skulle være noen tvil om det, at Fremskrittspartiet i sitt partiprogram sier at staten skal ha ansvaret for den norske kulturarv og tradisjoner, og at vi skal ta vare på dem, våre kulturskatter også. Det har staten et ansvar for, og det har vi aldri diskutert. Så til at vi ønsker mindre penger til kulturen. Hvis statsråden hadde tenkt seg litt om, vet hun også at vi har tilført kulturen 180 friske millioner kulturkroner gjennom den endrede tippenøkkelen, i samarbeid med Arbeiderpartiet og SV, noe som gjør at den kulturelle skolesekken faktisk fungerer aldeles utmerket landet rundt. Dette er Fremskrittspartiet stolt av. Så er det noen som får det til å høres ut som om kultur og næring er motsetninger, at man ikke kan snakke om det i samme åndedrag. Men man kan faktisk det. Jeg vil gjerne se til og med den aller smaleste kulturaktøren som ikke har et iboende ønske om å bli anerkjent og tjene penger på det. Jeg tror at alle ønsker å bli anerkjent, og at det å tjene penger på kunsten man bedriver, og det å utføre kunstnerisk aktivitet i ulike former står i motsetning til hverandre, kan jeg ikke se. Jeg synes jo det er ganske oppsiktsvekkende at når Fremskrittspartiet til og med strekker fram en hånd og sier at vi ønsker å forenkle skattereglene for arbeidstakere, enkeltmannsforetak og virksomhet innenfor kulturnæringsvirksomheten, stiller alle seg på en måte litt avvisende til det. Det er jo nettopp for å kunne tilby de utøvende kunstnerne i ulike former og varianter en mulighet til å leve av det de tjener.
Senterpartiet meiner det er fleire ting ein kan gripe fatt i når det gjeld kulturbasert næring. Mellom anna er høgskuleutdanninga i ulike kunst- og kulturfag eit viktig satsingsområde, og det er framleis behov for auka satsing på formidlingskompetanse og på utdanning innan kulturelt entreprenørskap, administrasjon, marknadsføring og produksjon. Ei utbygging av utdanningstilbodet bør i stor grad leggjast til regionane, slik at det kan bli etablert og utvikla kulturelle og kunstnariske kompetansemiljø som vidare kan stimulere til kulturell nyskaping og entreprenørskap også utanom dei store byane. At Regjeringa gjekk inn for å fjerne det øyremerkte tilskottet til desentralisert høgskuleutdanning, har fått store negative konsekvensar for den positive utviklinga vi har hatt innanfor kulturområdet i Kristiansund og regionen der. Så har eg lyst til å minne statsråden om at åndsverklova vart debattert og vedteken i Odelstinget på laurdag. Eg vil likevel stille spørsmål om statsråden framleis er så oppteken av at Lagtinget i dag skal behandle åndsverklova, at det er vanskeleg å konsentrere seg når det gjeld replikkordskiftet. Senterpartiet meiner at kultur er ein grunnføresetnad, gjerne ein grunnpilar, for å få ei vidareutvikling innanfor kultur og næring. Skal det lykkast, må grunnføresetnaden, dvs. kulturen, bli styrkt i heile landet. Eit eksempel, som eg ønskjer ein kommentar frå statsråden på, er at ein kan vidareutvikle og styrkje eksisterande kulturinstitusjonar, gjerne gjennom å etablere kulturkunnskapsklyngjer rundt dei. Det vil etter Senterpartiet si meining kunne bidra til å auke det potensialet som ligg der, for å få ei positiv utvikling innanfor kulturbasert næringsutvikling. Så vil eg støtte det som representanten Røbekk Nørve seier i innlegget sitt om matfestivalen i Ålesund og andre ting som var relaterte til mat. Eg registrerer at representanten argumenterer for Den Norske Matfestivalen med dei same orda som Senterpartiet brukar i merknaden sin i budsjettinnstillinga. Elles vil eg minne representanten om at Senterpartiet ønskjer at matfestivalen skal ha føreseielege økonomiske rammer, noko som både representanten Røbekk Nørve og regjeringspartia elles stemte imot.
Representanten Kristiansen fra Høyre sa at det aldri var brukt mer penger på kultur i Norge. Jeg vil si at det skulle bare mangle – vi har aldri hatt mer penger heller. På den annen side er situasjonen den at kommunene, som er en vesentlig kulturaktør – mye av kulturaktiviteten skjer der – har en økonomi som gjør at f.eks. i min hjemby, Drammen, er to store bydelsbibliotek, som server over 20 000 mennesker, lagt ned. Det samme ser vi skjer i Oslo og andre steder. Jeg vil samtidig bruke anledningen til å minne Kristiansen på at den største satsingen i den perioden og den største veksten skyldtes, som Karin S. Woldseth nevnte, endringen av tippenøkkelen, som gjør at vi faktisk nå får 450 mill. kr mer i året både til kulturell skolesekk og til andre tiltak, mot Regjeringens stemmer. Representanten Grethe Fossli snakket varmt om sitt store engasjement for norsk film, og jeg synes det er hyggelig å se at Arbeiderpartiet er tilbake på sporet og vil norsk film det beste. Men jeg må minne representanten Fossli og Arbeiderpartiet om at det ikke er så lenge siden det var de som gav Regjeringen muligheter til å kunne selge og kvitte seg med filmstudioet på Jar. Jeg synes ikke det er noe særlig å være stolt av, verken for Arbeiderpartiet eller for Regjeringen. Samtidig som det ble snakket pent om hvor bra det går med norsk film, og det gode filmmiljøet, er vi villige til å ta sjansen på at noen kanskje vil kunne finne på å overta det eneste profesjonelle filmmiljøet i Norge. Jeg vet ikke om representanten Fossli angrer på det som Arbeiderpartiet ble med på den gangen. Jeg kunne også tenke meg å spørre Regjeringen om den synes at det er framsynt kulturpolitikk å konkurranseutsette – kan man nærmest si – det eneste norske profesjonelle filmstudioet.
Det har vært interessant å følge debatten her i dag. Jeg synes den har synliggjort en bred enighet om hovedlinjene og de grunnleggende verdiene som vi legger til grunn for kulturpolitikken, og da spesielt i samspillet mellom kulturbasert næringssatsing og kultur. Det eneste partiet som skiller seg klart ut, er Fremskrittspartiet. Representanten Woldseth tok i sitt innlegg opp spørsmålet om det var noen her i salen som kunne ta Fremskrittspartiets kulturpolitikk på alvor. Jeg kan godt besvare det for egen del, og svaret er nei. Det er ingenting i det som ble presentert i behandlingen av kulturmeldingen, eller det som Fremskrittspartiet nå står alene om i denne saken, eller noe av det representanten Woldseth presenterte i sitt innlegg, som har overbevist meg – dessverre. Det går et klart skille mellom Fremskrittspartiet og de andre partiene i kulturpolitikken. Når vi diskuterer sammenhengene mellom kultur og næring, er det viktig at vi skiller det kulturpolitiske fra det næringspolitiske, der vi også må ta inn over oss kravene om lønnsomhet og spørsmålet om konkurranseforhold osv. Selvsagt er det slik at også de kulturpolitisk begrunnede offentlige bidrag som gjennom årene er blitt gitt, f.eks. gjennom Norsk kulturråd, betyr en vesentlig verdiskaping, men vi må ikke komme dit at disse midlene skal styres ut fra hensynet til eksempelvis sysselsettingseffekt eller lønnsomhet. Økt satsing innen kultur og næring vil etter vår oppfatning ikke bety mye for omfanget av den offentlige satsingen på kultur. Her skiller alle partiene lag med Fremskrittspartiet, som helt tydelig legger til grunn at større kommersiell produksjon minsker behovet for offentlig innsats på kulturområdet. Høyre har aldri hevdet at markedet er tilstrekkelig for at den kunst og kultur vi og vårt samfunn trenger, kan skapes av markedet alene – tvert imot. Behovet for og nødvendigheten av mangfold og kvalitet tilsier et sterkt offentlig engasjement uavhengig av de signalene som kommer fra markedet.
Først registrerer jeg at kulturministeren fortsetter «å klippe, klippe» om åndsverkloven. På tross av at de ulike organisasjonene nå er trygge på at vederlagene består, legger kulturministeren en annen tolkning til grunn og sier at her vil man få millioner, for ikke å snakke om milliarder, i tap. Dette er en strategi som kanskje bringer lykke for regjeringspartiene i noen dager, men etter hvert som vederlagsorganisasjonene nå sier at dette ivaretar vederlagene, tror jeg det er ganske dødfødt. Vi burde kanskje ha svart på påstandene tidligere, slik at regjeringspartiene ikke hadde fått spredt dem så langt, men vi er fryktelig uvant med valgkamp basert på usannheter. Det er importert fra USA. Det kjenner vi det godt derfra. Vi får vel forholde oss til at det blir slik de neste månedene. Dette er sannsynligvis, eller i hvert fall kanskje, den siste store kulturdebatten Svarstad Haugland deltar i som kulturminister, hvis det går slik meningsmålingene viser. Vi har hatt en kulturminister som har vært svært aktiv og svært synlig på områder som gjelder spill og automater, hvor hun sågar har vært villig til å utfordre ESA og EØS. Det er nå hovedargumentet, forstår jeg, mot åndsverkloven, at den utfordrer ESA og EØS. Det er tydelig at det er ulik grad av villighet til å utfordre ESA ut fra politisk ståsted. Hun har også vært tydelig i mediepolitikken, bl.a. i saker som gjelder P4 og NRK. Dessverre har hun vært tilskuer og valgt en til dels bremseklossens rolle på det generelle kultur- og kunstfeltet. Filmbudsjettet har opplevd kutt. Musikken har opplevd manglende satsing. Litteraturpolitikken er i stor grad overlatt til konkurranseministeren, og pop/rock-feltet er også et område hvor det ikke har vært satset. Det er synd, for kulturministeren har handlingsvilje når hun vil, men har ikke brukt den på disse store feltene. Det er det vi savner – ikke beskrivelsene, ikke analysene, ikke potensialet som ligger der, men vi mangler en visjonær satsing fra Regjeringen på å utløse det potensialet som er der, og si som Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet sier, at vi vil ha 25 pst. av publikum på norske filmer, å si at vi vil øke norsk musikkeksport, få en større andel, som andre land har fått til, å si at vi vil sørge for at alle talentene blant ungdommen får en sjanse til å utvikle seg. Pop/rock, som kanskje er det viktigste musikkuttrykket for ungdommen, burde f.eks. fått en helt annen plass i kulturpolitikken vår. Vi har et forslag sammen med Senterpartiet som går ut på å bygge pop/rock-senter over hele landet, som både vil ta vare på kulturarven og gi spillesteder og stimulans til dagens musikere og artister. Det ville ha vært ett tiltak som Regjeringen kunne ha vært med på. Isteden velger man en passiv rolle og setter ikke de ambisjonene som man så tydelig har, ut i livet. Man målfester hvor mange milliarder man skal gi i skattelette. Man målfester hvor mange milliarder man skal gi til forskning, og man målfester forsvarssatsingen. På kulturområdet gjør man det ikke, og da vet vi resultatet: Det blir småpenger igjen – når de store går til andre formål.
Det er jo trist at Høyre ikke tar Kristelig Folkepartis kulturpolitikk på alvor. Jeg finner jo det noe underlig, for man kan se seg rundt i kulturlivet i Norge i dag og se hva Fremskrittspartiet, sammen med ulike allianser, har greid å få til. Man trenger ikke å lese hele filmmeldingen og de vedtakene som ble gjort i den forbindelse, for å se det. Man trenger ikke å reise rundt i kommunene og se hva Den kulturelle skolesekken betyr for massevis av barn og unge som driver med kulturelle aktiviteter, og som dessuten får profesjonell kultur servert i skoletiden. Man trenger ikke å se på bokbransjeavtalen, slik den foreligger nå, og som Meyer helt utmerket greide å få til på en veldig ålreit måte. Men man kan se på den forskjellen som det åpenbart er mellom Høyre og Fremskrittspartiet, og hvor vi skiller lag totalt. Det gjelder definisjonen på hva som er god kultur. For oss er det viktig at kultur når flest mulig, at den er for folk flest, at det er bredde i den kulturen som vi gir folket. Til og med representanten Kristiansen sa at de frivillige ute i kommunene får mer ut av hver kulturkrone enn hovedstadskulturen gjør. Ja, det er riktig, det. Derfor sier også Fremskrittspartiet i sitt kulturprogram at vi ønsker å støtte de frivillige lag og organisasjoner til å drive breddekultur. Jeg synes det er trist – jeg synes det er veldig trist. Jeg synes også det er trist at ikke Høyre, som det skattelettepartiet det gir seg ut for å være, ikke engang kan være med oss i de ulike tiltakene som vi har foreslått innenfor kultursektoren, for å gi kultursektoren bedre rammevilkår, f.eks. ulike skatteincentiver og mulige fradragsmuligheter for private investorer. Ingenting av dette vil Høyre være med på. Da lurer jeg på hvem det er som skal ha troverdighet, og hvem Høyre gjerne vil ha troverdighet hos, om det er slik at de tror mer på finkultur for de få enn på breddekultur for de mange.
Representanten Lund Bergo har hatt ordet to gonger tidlegare og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
I forbindelse med debatten om kulturmeldingen hadde vi en runde om etablering av opplevelsessenter for rock/pop-musikk i Norge og plassering av arkiv. Et samlet storting vedtok i den forbindelse at saken skulle utredes og komme tilbake til Stortinget. Nå har vi hatt nok utredning, sier representanten Trond Giske, og foreslår at vi kan bryte nå midt i svevet og lande på kulen. Det ser ut som om det er OK å snike, bare man er trønder. Jeg finner det utrolig at Arbeiderpartiet én uke før høringsfristen med alle interesseorganisasjoner og dem det faktisk gjelder, går ut, ønsker å gjøre et vedtak, og det innebærer at hva organisasjonene faktisk mener om dette, ikke er interessant å høre på.
Representanten Lånke har hatt ordet to gonger tidlegare og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Jeg merket meg at representanten Giske benyttet sitt siste innlegg til å gjøre opp status for kulturminister Svarstad Haugland. Jeg må tilstå at jeg reagerte litt på den formen for statusoppgjør som her ble prestert. Blant annet sier han at statsråden har vært passiv på flere områder, ikke minst på hovedfeltet kultur, noe som jeg vil sterkt tilbakevise og vise til at statsråden gjennom de fire årene hun har sittet som statsråd, har lagt fram kulturbudsjetter som, summert opp, langt overstiger det noen tidligere kulturminister i hvert fall på ti år har gjort. I tillegg har hun lagt fram en kulturmelding med perspektiver for hele kulturfeltet over ti år, som, hvis den blir realisert, vil utløse en økning i statlige midler omtrent på nivå med det store Kulturløftet, som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet viser til. Nå har hun lagt fram den første stortingsmelding om kultur og næring og har gjort et alvorlig forsøk på å få fart på dette. Jeg synes jammen det er drøyt å påstå at hun har vært passiv. Det har jeg lyst til å ta igjen for og bare minne om at i opposisjon er overbud det letteste av alt. Det kommer en dag da virkeligheten innhenter en.
Nå ble jeg veldig sjokkert, at sistnevnte taler fra Kristelig Folkeparti var fornøyd med statsrådens kulturpolitikk. Det var rart å høre. Men det jeg egentlig tok ordet for, var for å stille Fremskrittspartiet et spørsmål. I fjor støttet Fremskrittspartiet Arbeiderpartiet når det gjaldt opprettelsen av et pop/rock-senter i Trondheim/Namsos, altså Trøndelagsalternativet, men i år er ikke Fremskrittspartiet med og støtter dette forslaget. Jeg lurer egentlig på: Hva mener Fremskrittspartiet om denne saken nå?
Representanten Sjøli har hatt ordet to gonger tidlegare og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Det var faktisk representanten Woldseth selv som stilte spørsmålet om det i det hele tatt var noen i denne salen som kunne ta Fremskrittspartiets kulturpolitikk på alvor. Det var det jeg prøvde å besvare. Ut fra den debatten vi hadde om kulturmeldingen i fjor, og ut fra innstillingen og de merknadene som foreligger i denne saken, ser man at det går et klart skille mellom Fremskrittspartiet og de andre i den grunnleggende oppfatning av hva kultur er, og hva det offentliges bidrag skal være både for å skape god breddekultur og for å ivareta den smale kulturen som det også er viktig å ivareta, språk, tradisjon og i det hele tatt mye av den kulturhistoriske arven som vi har. Der går det et skille, og det var det som var mitt poeng.
Først til Trøndelagsalternativet. Det er riktig, det. Det var ikke bare at vi støttet Trøndelagsalternativet, men vi fremmet det i budsjettet også som eget forslag for to år siden. Når har det seg slik at ABM-Utvikling har gjort en utredning, og den avviker fra Trøndelagsalternativet. Dermed synes vi det er viktig at denne saken får følge den normale prosessen og gå ut på høring til de berørte partene, og at Regjeringen legger fram en egen sak. Derfor avventer vi nå, fordi AMB-Utvikling har kommet med et alternativ. Så til representanten Sjøli. Det er riktig at jeg spurte om det var partier her i salen som ikke tok Fremskrittspartiets kulturpolitikk på alvor. Men jeg hadde vel kanskje ikke forventet at det var Høyre som svarte at de ikke gjorde det. Det går an å innrømme at vi er forskjellige, at vi har ulike oppfatninger av ting, og at vi prioriterer ulikt. Men derifra og til ikke å bli tatt på alvor er ganske frustrerende. Jeg synes jo at arbeidet med den meldingen som vi behandler i dag, Kultur og næring, og som jeg har vært saksordfører for, har vært veldig morsomt. Vi har hatt ulike oppfatninger av ting, men vi har hatt et veldig godt samarbeid også. Derfor synes jeg det var litt leit at jeg på en måte ikke blir tatt helt på alvor. Jeg skulle jo ønske at vi kan akseptere at det er forskjeller, at vi er forskjellige. Det er det som gjør at vi ikke har to partier her i landet, men mange. Men derifra og til ikke å bli tatt på alvor er faktisk et ganske langt skritt.
Jeg vil knytte noen merknader til Birka, som er under etablering som et kompetansesenter i Rennebu, med støtte fra bl.a. Innovasjon Norge. Initiativet kommer fra den svært suksessrike Rennebumartnan, som mange her er kjent med, og som nå har eksistert i et par tiår, med stadig større interesse og oppslutning fra kunstnere innen håndverk og husflid. Publikumsinteressen har også økt betydelig. De siste fem årene har over 20 000 mennesker i løpet av tre dager besøkt Rennebumartnan. Rennebumartnan og kunstnere som deltar der, er viden kjent for sin gode kvalitet, og derfor trekker martnan til seg så mange mennesker. Det er dette miljøet og dette nettverket som er bygd opp over år, som ønsker at det skal utvikles et kompetansesenter. Som det er blitt sagt før her i dag, yter disse menneskene viktige bidrag til å holde ved like vår kulturarv og videreutvikle den. Det er ingen motsetning, slik jeg ser det, mellom å ta vare på denne kulturarven og å utvikle lønnsomme bedrifter. Men det dreier seg i de aller fleste tilfellene om små foretak, gjerne enkeltmannsforetak, eller små selskap, selskap som kan ha et stort potensial for å nå et marked og utvikle mange arbeidsplasser. Der mener jeg vi må ha virkemidler som gjør det mulig å støtte opp under en videreutvikling av disse fagene og kunstartene. Jeg er derfor veldig glad for at komiteen så klart har gitt uttrykk for at staten må ta et overordnet ansvar. Hvis en tenker på ulike andre næringer, er det ofte ganske store beløp som går med til å støtte dem. Her snakker vi ikke om så veldig store beløp, men mer om en infrastruktur som gjør det mulig å gi den nødvendige støtte og kompetanseheving for disse utøverne. Statsråden kjenner til prosjektet. Det har kanskje vært ganske mye konsentrert om et nytt bygg. Jeg vil ta til orde for at det aller viktigste er å bygge opp innholdet i kompetansesenteret, og jeg håper at Kulturdepartementet vil utvise en konstruktiv holdning til det.
Representanten Giske har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Jeg synes det er synd at forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, ikke blir vedtatt her i dag. Det ville gitt titalls millioner til en satsing på pop og rock over hele landet. Vi ville ha fått et nasjonalt opplevelsessenter. Vi ville ha fått et rockesenter på Schous i Oslo, med statlig støtte, noe som nødvendigvis ikke er vanlig ved slike prosjekter, og vi ville ha fått et nasjonalt kompetansesenter for støttefunksjoner rundt rock i Namsos. For ett år siden kunne man for så vidt med en viss rett si at her har man ikke utredet nok, her har ikke alle kommet til orde. Nå har AMB-Utvikling gjennomført en slik høring og lagt fram sin anbefaling. Da ser vi det som helt unødvendig å sende dette ut på nye runder. Det er kun en måte å unngå vedtak på. Det jeg ikke forstår med Fremskrittspartiet, er at Per Sandberg kunne si i media i går at grunnen til at man ikke kan stemme for det, er at det nå er tatt inn så mye annet, som disse sentrene rundt om i landet, osv. Man står fortsatt på Trondheim og Namsos. Derfor ber jeg om at når vi kommer til forslag nr. 5, stemmes det separat over punkt 1 og 4 før vi stemmer over resten av forslaget.
Da startet debatten om pop- og rockesentre igjen. Jeg må bare innlede med å si at selv ivrer jeg veldig for kombinasjonen Pop Dunker Bora og Rock City Namsos, men jeg mener det vil være et stort feilgrep å vedta det i dag. Vi har en utredning som nylig har blitt ferdig fra AMB-Utvikling, og som er ute på høring. Det er 42 organisasjoner som ennå ikke har blitt hørt, og som har en høringsfrist til 20. juni. Jeg vil si at det hadde vært direkte uansvarlig å vedta dette over bordet i stedet for å vente til de blir hørt. Et viktig poeng her er at det Trondheimsalternativet og det Namsosalternativet som vi har i dag, har blitt utviklet over tid. Det er ikke slik at det er det samme som vi hadde for et år tilbake. Nettopp derfor er det utrolig viktig at vi venter på høringen, slik at vi får en ordentlig prosess, og ikke vedtar noe i dag. Det har kommet fram ganske mange forskjellige argumenter i denne saken, og enkelte av dem er nokså underlige. Jeg registrerer at enkelte mener at det må vedtas nå, for det er veldig usikkert hva som vil skje hvis vi venter til over valget. Da vil jeg minne dem som snakker om det, om at i dag er det slik at Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – hvis nå SV ender opp med å støtte Trøndelagsalternativet, noe jeg håper – til sammen har en oppslutning på gallupen på om lag 70 pst. Det er snakk om å vedta dette i Stortinget. Vi skal ikke grunnlovfeste det. Vi har altså to tredjedels oppslutning, og det er mer enn nok til å kunne grunnlovfeste det. Så jeg vil oppfordre salen til å stemme imot forslaget fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet om dette, slik at vi kan få en skikkelig prosess, gjøre ferdig høringene og få et best mulig pop- og rockesenter etter valget.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 2721]]
Etter ønske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 15 minutt, Høgre 15 minutt, Framstegspartiet 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 10 minutt, Kristeleg Folkeparti 10 minutt, Senterpartiet 5 minutt, Venstre 5 minutt og Kystpartiet 5 minutt. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarar frå kvar partigruppe og fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
På vegne av energi- og miljøkomiteens medlemmer kan jeg si at vi er glade for at vi rekker å behandle St.meld. nr. 16, Leve med kulturminner, som den så flott heter, før denne stortingsperioden er over. Det er 18 år siden sist kulturminner var tema i en egen stortingsmelding, og det er på høy tid at det skjer en gjennomgang og styrking av dette fagområdet. Minnesmerker og kunnskap om fortida vil være viktig når framtida skal formes. Stortingsmeldinga inneholder en tilstandsvurdering som sier at vesentlige deler av landets viktigste kulturarv vil gå til grunne dersom en ikke handler raskt. Det er en alvorlig vekker for å få til mer politisk handling. Men så er da også komiteens innstilling tettpakka med gode forslag som vil føre til en historisk styrking av kulturminnevernet. Komiteen gir full tilslutning til forslaget om å trappe opp de økonomiske tilskuddene til sikring, vedlikehold og istandsetting av kulturminner med i gjennomsnitt 175 mill. kr pr. år utover dagens budsjett. Det vil føre for langt å ramse opp alt, men jeg trur det er dekning for å si at alle områder er med. Når en samla komite stiller seg bak, gir det godt grunnlag for at opptrappinga følges opp gjennom de årlige budsjettene. Flertallet i komiteen slår fast at Norsk kulturminnefond skal styrkes med 1 milliard kr i kommende fireårsperiode, slik at det får en fondskapital på 1,4 milliarder kr. Kulturminnefondet har i løpet av sin korte virketid vist seg å være et viktig supplement til de tradisjonelle tilskuddsordningene. Fondet utvikler nye og mer fleksible arbeidsformer mellom offentlig og privat kapital. Det legges dessuten vekt på at prosjektene skal bidra til utvikling og verdiskaping. Det er et stort behov for å forbedre samarbeidet mellom offentlige myndigheter og private eiere og å bedre eiernes situasjon. Å eie et kulturminne kan være en stor gave, men det er også en stor oppgave. Restriksjoner og økonomiske utlegg er ofte tyngende. Komiteen understreker at det må bli bedre balanse mellom de pliktene og de rettighetene som eierne har. Komiteen sier også at eiernes kompetanse må verdsettes sterkere. De økonomiske tilskuddsmidlene økes, og stortingsflertallet ber også Regjeringa om å utrede behovet for erstatningsregler etter kulturminneloven. Dette vil til sammen gi eierne en langt bedre situasjon. Likevel vil nok norsk kulturminnevern også i framtida være avhengig av de mange ildsjelene som legger ned en uvurderlig innsats med eget arbeid og egne midler. Meldinga varsler også en mer positiv holdning til at kulturminner skal kunne brukes. En del gamle hus og anlegg vil kunne tjene nye funksjoner. Det øker også mulighetene for å ta vare på et større utvalg av kulturminner. Et verdiskapingsprogram på kulturminneområdet skal startes opp. Sjølve utforminga av dette er ikke fastlagt ennå, men det er spennende å se hvordan det blir. Svært mange kirker har prekært behov for vedlikehold og istandsetting, og de kommunale eierne mangler penger. En samla komite ber derfor Regjeringa om å utarbeide en strategi for hvordan freda og verneverdige kirker kan sikres et forsvarlig vedlikeholdsnivå. Senterpartiet hadde ønska at de mange kulturhistorisk viktige kirkene vi har rundt om i alle lokalsamfunn, skulle ha kommet inn under tilskuddsordningene for kulturminner, sånn blei det ikke. Vi ville også gjerne hatt et generelt fritak fra å betale merverdiavgift av varer og tjenester som brukes i forbindelse med arbeider på freda bygninger og anlegg som er i privat eie. Det fikk dessverre heller ikke nok støtte i komiteen. Til slutt: Som saksordfører for kulturminnemeldinga vil jeg takke komiteen for et grundig og solid arbeid. Og jeg kan love – vi kan se utenfor huset her i dag – at det er mange som er glad over alle de gode romertallsvedtaka i innstillinga, som faktisk vil gjøre det lettere å leve med kulturminner.
Det blir replikkordskifte.
Sektoransvaret er et gjennomgripende prinsipp i norsk statsforvaltning som tilsier at sektorene skal ta ansvar for sitt område. Det er derfor interessant å observere at Senterpartiet i innstillingen ikke ønsker å være med på å be Regjeringen utarbeide en strategi for hvordan fredede og verneverdige kirker kan sikres et forsvarlig vedlikeholdsnivå dersom det er bygd på sektorprinsippet. Betyr dette at Senterpartiet ser bort fra sektorprinsippet i all norsk forvaltning, eller er det slik at dette bare gjelder for fredede og verneverdige kirker? For det er nemlig slik at i forrige sak som ble behandlet i denne salen, var Senterpartiet med på følgende forslag til vedtak: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en helhetlig sektorovergripende handlingsplan, der det nærings- og innovasjonspolitiske virkemiddelapparatet brukes aktivt for å sikre en bedre utnyttelse av det potensialet som ligger i skjæringsfeltet mellom kultur og næring.»
Senterpartiet er med på forslaget, men vi har kommet med en liten merknad under, hvor det heter: «Senterpartiet mener imidlertid at strategien ikke kun skal utarbeides i henhold til sektorprinsippet.» Bakgrunnen for det er at hvis det bare skal tas hensyn til sektorprinsippet, skulle jeg gjerne se hvor mye penger som måtte legges inn i ett enkelt budsjett for å få det til. Derfor mener jeg det er viktig at vi tenker sektor, men vi må også trekke inn flere områder. Det er også i meldinga lagt opp til at f.eks. kulturminnefondet – og det utvides mye nå – kan ta seg av noen kirker. Dessuten veit vi at Riksantikvaren har et eget program for stavkirkene. Det er veldig bra. Jeg tror det er vesentlig at det er mange kanaler; det er nødvendig for at kirkene skal bli ivaretatt. Vi har tross alt et etterslep der på opp mot 9 milliarder kr.
Representanten Enger har gjort en god jobb som saksordfører, men har til min skuffelse i innstillingen slått seg sammen med SV i kritikk av Regjeringen for å forskyve fristen når det gjelder målene om tap av kulturminner. Med Senterpartiets erfaring fra ulike Regjeringers budsjettprosesser og partiets ambisjon om å komme tilbake i regjering, er spørsmålet om ikke representanten Enger ser at det nå er viktig å ha realistiske forutsetninger og planer for å nå målene.
Jeg regner meg som ganske realistisk, og slik sett er det hyggelig at jeg på en måte blir nevnt i en slik sammenheng. Når vi ønsker å forskyve målet om vedlikehold fra 2020 til 2014, kan man si at det var litt «tenk på et tall», men det tror jeg også 2020 var. For i forrige rapport om rikets miljøtilstand stod det at et årlig tap i 2008 ikke måtte overskride 0,5 pst. Det er nå på nesten 1 pst. Nå ønsker man å flytte målet til 2020, og vi vil møtes litt på halvveien og sier 2014. Jeg tror ikke det er så veldig urealistisk. Riksantikvaren sier at det skal koste mellom 40 og 50 mill. kr mer å gjøre det slik. Det kan godt være i første omgang. Men samtidig går forfallet veldig fort, og det er klart at det er billigere å forebygge forfallet. Det blir mindre å restaurere.
I forbindelse med romertallsforslag II, som for øvrig også må splittes opp under voteringen, slik det framgår av innstillingen, er det en samlet komite, alle unntatt Arbeiderpartiet, som er med på den første delen. Den andre delen ønsker ikke vi å støtte, rett og slett fordi det kan være med på å svekke den private eiendomsretten. Og nettopp Fremskrittspartiet og Senterpartiet er vel de partiene som her i salen har kjempet sterkest for den private eiendomsretten. Senterpartiet ønsker at man skal se på erstatning i forbindelse med en NOU som kommer. De innspillene vi har fått så langt når det gjelder den NOU-en, er at den er med på å svekke den private eiendomsretten, som det framgår av våre merknader i innstillingen. Hvorfor tar Senterpartiet sjansen på å svekke den private eiendomsretten? Vi har jo god erfaring med at denne regjeringen gjør nærmest hva den kan for å svekke den private eiendomsretten.
Det er riktig som Korsberg sier, at Fremskrittspartiet og Senterpartiet i mange saker i denne perioden har stått sammen når det gjelder å hegne om privat eiendomsrett. Jeg føler nok også at sjøl om man er med på hele dette vedtaket, går ikke det imot privat eiendomsrett, slik Korsberg i grunnen legger opp til i innlegget sitt. Vi kommer til å stemme slik vi har forutsatt at det skal gjøres. Så dette vil vi eventuelt komme tilbake til, og det tror jeg vi får rikelig anledning til. Det er svært lenge til biomangfoldloven, som han vel sikter til, skal opp i Stortinget, og vi vil komme tilbake til den når den tida kommer.
Replikkordskiftet er omme.
Dette er en viktig dag for alle oss som innser at fortid former framtid, og som mener at vi og våre etterkommere har mye å lære av dem som levde før oss. For første gang på 18 år har Stortinget en bred gjennomgang av kulturminnepolitikken. Og for å si det forsiktig: Jeg håper inderlig at det ikke blir like lenge til neste gang. Den tiden må være forbi da kulturminnevernet ble tidd i hjel eller henvist til uforpliktende festtaler. Resultatet av en sånn ikke-politikk, eller likegyldighet, kjenner vi: Uerstattelige kulturminner forsvinner, eller de forfaller, bl.a. med det resultat at de blir dyrere å restaurere for hvert år som går. Nå har vi fått regningen for dette på bordet, og den er ganske stor – både i kroner og øre, men også i form av tapte kunnskaper, tapte opplevelser og tapte muligheter. Dette gjelder ikke bare hver og en av oss, men også de fellesskapene vi kaller lokal- og storsamfunn. Våre unnlatelsessynder i kulturminnepolitikken må alle partiene på Stortinget ta ansvar for. For sannheten er jo at ikke noen av oss, enten vi har vært i posisjon eller i opposisjon, har vært i nærheten av å foreslå bevilgninger og tiltak som virkelig kunne monne med tanke på å sikre kulturminnene for framtiden. Men desto bedre synes jeg det er at et bredt flertall nå tar felles ansvar for å gi kulturminnevernet det løftet som er nødvendig. Arbeiderpartiet vil styrke kulturminnevernets plass i den samlede miljøvernpolitikken. Vi oppfatter meldingen som velsignet konkret og forpliktende, ikke minst når det gjelder opptrapping av de bevilgninger som må til for å nå de nasjonale mål på området – og tillat meg å si at Arbeiderpartiet har bidratt til å gjøre opptrappingsplanen enda mer konkret. Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener at man bør nå disse målene raskere enn det Regjeringen har foreslått. Jeg har ingen problemer med å skjønne den utålmodigheten som dette er et uttrykk for. Men i Arbeiderpartiet er vi aller mest opptatt av at målene faktisk kan nås, eller, for å si det sånn, at de er realistiske. Vi ønsker å bevare kulturminnene og styrke kulturminnevernpolitikken, men vi vil ikke lage mål som er slik at man ikke oppnår noe annet enn politikerforakt og brutte løfter. Det må være samsvar mellom mål og virkemidler, og derfor synes vi det er betryggende at det faktisk er Riksantikvarens behovsanalyser som ligger til grunn for Regjeringens opplegg. Det innebærer ikke bare at de årlige tilskuddsbevilgningene må mer enn fordobles, det innebærer også at man må bygge opp kompetanse og kapasitet blant utøvende fagfolk i hele den offentlige kulturminneforvaltningen, og ikke minst i kommunene og i andre viktige sektorer som skal gjennomføre dette. For meg er det opplagt at det blir ganske krevende, også tidsmessig. Men som sagt, desto bedre er det å vite at man har en fagetat i ryggen som mener at det faktisk er mulig. I den offentlige debatten kan det av og til virke som om det nærmest er en stor ulykke å være eier av et fredet kulturminne. Det stemmer sant å si ganske dårlig med mine erfaringer. Mitt inntrykk er snarere tvert imot: De fleste eierne jeg har møtt, er både stolte og glade for at de er i besittelse av noe helt spesielt og verdifullt. Men det forhindrer ikke at mange av dem ønsker seg mer støtte, både økonomisk og i form av bedre tilgang på fagfolk og informasjon. I meldingen presenteres det flere tiltak som vil imøtekomme disse behovene. Det gjelder bl.a. opplegg innenfor utdanningssektoren, utviklingen av kunnskapsnettverk og en publikumsutgave av kulturminnedatabasen. Og sist, men ikke minst: De økonomiske tilskuddene skal altså fordobles. Alt i alt blir dette et løft for eierne, men i siste instans også for alle oss andre som har glede av den kunnskapen og de opplevelsene som kulturminnene kan gi oss. Antikvarisk istandsetting og vedlikehold fører ofte til merkostnader, i hvert fall på kort sikt. Disse kostnadene er det rimelig at private eiere av fredete og verneverdige kulturminner får kompensasjon for. I denne sammenhengen er det Arbeiderpartiets oppfatning at tilskudd som regel er mer treffsikkert og mer kontrollerbart enn skattelettelser og erstatninger. La det være sagt: Det er faktisk sånn at ingen eiere av hus og grunn i Norge uten videre kan bygge og utvikle eiendommer akkurat slik som vi vil. Alle må forholde seg både til kommunens arealplan og til detaljerte bestemmelser om hvordan vi kan påbygge og ombygge det vi eier. Det er helt selvsagt. Alt annet ville være «helt texas» – uten at vi ville få erstatninger av den grunn. Derfor mener vi i Arbeiderpartiet at eiere av fredete og verneverdige kulturminner i utgangspunktet er i samme båt som alle andre. Vi frykter at eventuelle erstatninger som følge av fredning i neste omgang lett kan undergrave mye av grunnlaget for plan- og bygningsloven. Arbeiderpartiet ser ellers et klart behov for å fornye fredningspolitikken, og vi synes det er bra at det er lagt såpass stor vekt på dette i meldingen. For å si det som det er: I denne sammenhengen mener vi at husmannsplassen er like viktig som storgården, og fiskehjeller, industribygg og Folkets Hus har like stor symbolverdi og historisk verdi som prestegårder og kjøpmannshus. I det hele tatt: Fredningspolitikken må avspeile hele historien vår, også den som vitner om hvordan folk flest – inklusiv samer, nasjonale minoriteter og nyere innvandrergrupper – har bidratt til å utvikle samfunnet vårt. Og det haster, for disse kulturminnene forsvinner i raskt tempo, jeg hadde nær sagt rett foran nesa på oss. Derfor må det rett og slett tas et krafttak for å demokratisere fredningspolitikken. Det er f.eks. nå og ikke om 20 år vi må sørge for å sikre de kulturminnene som vitner om hvordan vi har utviklet oss fra fattigsamfunnet til velferdsstaten. Kulturminnevern må være en viktig del av miljøpolitikken, en politikk som alle sektorer må ta sin del av ansvaret for. Jeg er glad for at dette sektorovergripende ansvaret er klart fastslått også i dagens innstilling. En logisk konsekvens av dette må være at ansvaret for istandsetting og vedlikehold av kirker først og fremst påhviler Kommunal- og regionaldepartementet og Kultur- og kirkedepartementet. Derfor mener Arbeiderpartiet at ordningen med rentekompensasjon og støtte fra Opplysningsvesenets fond samt økte bevilgninger fra departementene er de naturlige nøklene i et samlet opplegg. Men det trengs en plan. Derfor støtter vi forslaget om å utvikle en samlet strategi for istandsetting og vedlikehold av disse kirkene. Når det gjelder Kulturminnefondet, mener vi at hovedfokuset bør rettes mot alle de kulturminnene som er viktige for lokalsamfunnet, uten at statlige myndigheter nødvendigvis har definert dem som spesielt verneverdige i et nasjonalt perspektiv. Dette gjelder muligens de fleste av de kulturminnene som folk flest opplever som viktige i hverdagen, bl.a. fordi de gir steder sjel og særpreg, om jeg kan si det på den måten. Så her er det mer enn nok å gripe fatt i, både for Kulturminnefondet og, ikke minst, for kommunale planleggere og politikere. Kulturminnefondet har vist seg å være en stor suksess, som vi – slik som med andre suksesser – er villig til å videreutvikle. Det er behov for en større fondsavkastning og for å gjennomgå regelverket, nå når det blir så stort. Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet sammen med Fremskrittspartiet har dannet flertall for å styrke Kulturminnefondet med 1 milliard kr i de neste årene. Mange viktige kulturminnetiltak over hele landet kommer til å nyte godt av det. Jeg er glad for at det også i kulturminnepolitikken viser seg at et nytt flertall i form av en ny, rød-grønn regjering kanskje vil gjøre en bedre jobb enn dagens regjering. Til slutt: Når vi sjelden eller aldri debatterer kulturminnepolitikk – slik tilfellet har vært – ender vi opp med å bli ganske innadvendte og opptatt av å rette opp gamle synder. Jeg håper det ikke lenger er slik, men at vi ser framover. Jeg vil ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet står sammen med SV og Senterpartiet om.
Representanten Grethe G. Fossum har teke opp dei forslaga ho refererte til. Det blir replikkordskifte.
Først av alt vil jeg takke Arbeiderpartiet og representanten Fossum for et godt samarbeid i forbindelse med kulturminnemeldingen. Vi står sammen om hovedlinjene når det gjelder hvordan kulturminnepolitikken bør være framover. For Høyre er det viktig at vi på den måten også gir en forutsigbarhet, ikke minst til alle private eiere av kulturminner her i landet. Norge er en stor kystnasjon. Både i meldingen og i innstillingen fra komiteen understrekes betydningen av økt fokusering på ulike deler av vår kystkultur. Arbeiderpartiet er en del av det flertallet som i en merknad sier at det er nødvendig å utarbeide en nasjonal verneplan for fartøy der det framgår hvordan en kan ta vare på et representativt utvalg av fartøy. Regjeringspartiene på sin side henviser imidlertid – i en merknad der Arbeiderpartiet er med – til at dette allerede foreligger gjennom Riksantikvarens fartøyvernplan. Dette er et faglig grunnlagsdokument, utarbeidet i samarbeid med bl.a. Fartøyvernforeningen, for å kunne foreta nødvendige vurderinger og prioriteringer av tiltak på feltet. Hvorfor mener Arbeiderpartiet at det er nødvendig å utarbeide en ny nasjonal verneplan for fartøy?
Jeg vil også få lov til å takke både saksordføreren og de andre partiene i komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid. Det er alltid morsomt å jobbe med saker som er interessante, og å få til et godt samarbeid. Når det gjelder spørsmålet fra representanten fra Høyre, er det helt riktig det hun sier. Men det er slik at en plan utarbeidet på et faglig grunnlag trenger også en nasjonal status. Det kunne vært greit at man da laget en nasjonal plan for vern av fartøy – på bakgrunn av den faglige planen som er utarbeidet av Riksantikvaren.
Man skal styrke kulturminnepolitikken, ble det sagt. Det er jeg selvfølgelig helt enig i – det er hele komiteen. Hvis man tar utgangspunkt i de høringene som vi hadde, ville vel nærmest samtlige gjøre det, og samtlige ville styrke den gjennom skatte- og avgiftsfritak når det gjelder fredede bygninger i privat eie, som omfatter ca. 60 pst. Da er spørsmålet: Hvorfor vil ikke Arbeiderpartiet lytte til de råd de får, slik at man får et bredt vern? Jeg må si at jeg er skuffet over Arbeiderpartiet, som slår seg i lag med regjeringspartiene når det gjelder fartøyvern. Vi har dårlig erfaring med regjeringspartiene og fartøyvern. I budsjettframlegget gjør de nærmest hva de kan for å saldere den posten – heldigvis fikk vi styrket den. Jeg lurer på hvorfor Arbeiderpartiet slår seg i lag med regjeringspartiene for å radere ut fartøyvernet i Norge.
Representanten Korsberg er veldig opptatt av at man skal lytte til de råd man får, og så gjennomføre det. Jeg har lyttet til råd angående ulv i ganske mange år nå. Dette stortinget har ikke ønsket å lytte til de rådene. Derfor er man politiker på fritt grunnlag – i forhold til partiprogrammet. Når det gjelder Arbeiderpartiets program i forhold til skatte- og avgiftslette – og momslette for den saks skyld – mener vi at direkte tilskudd og lovverket er den beste måte å få til en utvikling på. Der er det kanskje en forskjell i forhold til Fremskrittspartiet, som på alle måter ønsker å gi avgiftslette og skattelette. Men det er ikke sikkert man får til den utviklingen som man ønsker, allikevel.
Fortid formar framtid, sa representanten frå Arbeidarpartiet, og det er me einige om. Derfor er det svært viktig at me held eit høgt tempo når det gjeld å ivareta våre kulturminne. SV er glad for at Arbeidarpartiet nærmar seg SV i kulturminnepolitikken, og at ein er med på mykje av det som SV tidlegare har vore åleine om. Det lovar godt for det raud-grøne alternativet til hausten. Men det er ei utfordring som står att. Representanten Fossum seier at kulturminne forsvinn i raskt tempo. Likevel vel Arbeidarpartiet å gå inn for denne regjeringas mangel på ambisiøse mål når det gjeld tap av kulturminne. Ein godtek altså målet om 2020. Derfor vil eg utfordra Arbeidarpartiet som komande partnar i ei raud-grøn regjering: Vil det vera ei kampsak å kjempa mot SV og Senterpartiets mål om 2014?
Jeg må si at jeg føler at det er litt underlig at kommende regjeringspartnere – kanskje – skal føre en forliksdebatt eller kampsaksdebatt fra Stortingets talerstol. Jeg har ikke lyst til det. Men jeg kan si litt om hvorfor vi har valgt 2020 framfor 2014. Det har vi rett og slett gjort etter anbefaling fra Riksantikvaren, om at det er greit å bevilge penger, men det medfører ikke at vi får den kompetansen i håndverkssystemet som vi trenger for å få gjennomført den restaureringen og det fredningsarbeidet vi skal utføre fram til 2014. Vi har her, som vi gjør i veldig mange saker, lyttet til fagekspertisen og valgt å se på rådene som viktige og gode i forhold til å få til en god løsning fram mot 2020. Vi synes det er bedre enn å bryte løftet vårt hvis vi eventuelt kommer i regjering.
Replikkordskiftet er omme.
Vår kulturarv gir oss muligheten til å sette oss selv inn i et større perspektiv. Kunnskap om fortid gir forståelse for nåtid og retning for framtid. Som samfunn har vi en forpliktelse til å ta vare på kulturarven også for kommende generasjoner. Det er hele 18 år siden forrige stortingsmelding om kulturminnepolitikken ble lagt fram, og jeg vil gi honnør til Regjeringen og statsråden for på denne måten å bidra til å revitalisere kulturminnepolitikken. Regjeringen foreslår en tiltakspakke som skal gjelde fram til 2020, og som skal sikre at mangfoldet av viktige kulturminner og kulturmiljøer begrenses til ikke å overstige 0,5 pst. pr. år. Mange kulturminner er i privat eie eller tilhører ulike stiftelser. For å ta vare på denne arven for framtiden er vi helt avhengig av at eierne er motiverte og positive til dette. Da er det også viktig at de føler seg verdsatt og skikkelig tatt vare på av samfunnet. Høyre er opptatt av dette aspektet, og vi er tilfreds med flere forhold som meldingen angir. Tilskuddene til kulturminner i privat eie eller eid av stiftelser skal mer enn fordobles ut fra dagens nivå. Meldingen varsler en økning på 175 mill. kr pr. år, og at økningen i dette beløpet skal skje over en fireårsperiode. Satsingen vil omfatte midler til å sikre, sette i stand og vedlikeholde fredede og fredningsverdige kulturminner og kulturmiljøer. Når det gjelder kulturmiljøer, må en ta høyde for at bygninger også her påføres krav som denne tilskuddsposten må kunne være med på å dekke. Restaurering, vedlikehold og drift eller innskrenkninger av muligheter for næringsdrift som følge av at et objekt er fredet, har sin kostnadsside. Jeg var nylig i Ålesund og besøkte eieren av en fredet eiendom, nemlig Kongens gate 10B og 12. Etter en brann ble huseier pålagt å sette eiendommen i stand etter antikvariske prinsipper. Merkostnadene forbundet med dette er beregnet til 6–7 mill. kr, og ennå er ikke alt arbeidet utført. Det sier seg selv at merkostnader i denne størrelsesordenen representerer en stor byrde for huseieren. Det er derfor positivt at en enstemmig komite sier at tilskudd skal ta høyde for de merkostnader som følger av brann på fredede og verneverdige bygg. Det er viktig at eierne føler at deres rettigheter blir ivaretatt, og at de har en god dialog med vernemyndighetene for å være motivert til å ta vare på kulturminnene. Det er positivt at flertallet i komiteen slutter seg til at det i framtidige verneprosesser bør være obligatorisk at det skal foretas en utredning som skal kartlegge de økonomiske konsekvensene av et fredningsvedtak, eventuelle endringer i mulighetene for næringsutøvelse samt framtidige ressursbehov, og at denne utredningen foretas i samarbeid og dialog med eier. Dette kan legge grunnlaget for et bedre og mindre konfliktfylt vern av våre kulturminner for framtiden. Det samme gjelder i spørsmål om erstatning. Jeg er glad for at et flertall i komiteen anmoder Regjeringen om å utrede dette nærmere, også forholdet mellom bl.a. kulturminneloven og plan- og bygningsloven. Når det gjelder midlertidig fredning etter kulturminneloven, er det i dag ingen tidsbegrensning i forhold til når et endelig vedtak skal foreligge. Dette innebærer at en midlertidig fredning kan eksistere i mange år før endelig beslutning tas, med de konsekvenser dette har for eierne – enten det dreier seg om fredning av murbebyggelse, som på Grünerløkka her i Oslo, eller det dreier seg om hus og områder, som i Sogndalstrand i Rogaland. Dette lille kystsamfunnet har hatt en midlertidig fredning i 11 år. Det sier seg selv at 11 år er altfor lang tid, med den uvisshet og usikkerhet dette skaper for dem som har eiendommer i området. Derfor er det bra at meldingen varsler at departementet vil fastsette frister for gjennomføring av fredningsprosesser, bl.a. en absolutt frist for når en permanent fredningssak skal starte etter at et midlertidig vedtak er fattet. For Høyre er det viktig at dette følges nøye opp. Jeg har forståelse for at det kan synes vanskelig å sette en standardfrist for når et endelig vedtak skal fattes. Dette vil nok variere ut fra størrelse og kompleksitet i hvert enkelt tilfelle. Allikevel bør det vurderes, om ikke annet for hvert enkelt prosjekt, å ha en tidsramme for når et endelig vedtak skal foreligge. Dette vil gjøre prosessen mer forpliktende for alle parter. Til slutt vil jeg peke på betydningen av at vi får en gjennomgang av distriktsinndelingen av våre arkeologiske områder. Det at landet er inndelt i ulike distrikter av meget varierende størrelse, og at hver ansvarlig institusjon har monopol i eget område, gjør at en trenger en gjennomgang ut fra et brukerperspektiv. Vi trenger en gjennomgang for å se om ressursene utnyttes på en god og optimal måte. Personlig tror jeg kanskje at større åpenhet og konkurranse mellom de ulike aktørene vil kunne bidra til en bedre ressursutnyttelse og en bedre tjeneste overfor de instanser som har behov for å få foretatt arkeologiske undersøkelser i et område.
Det blir replikkordskifte.
Kulturminnefondet er et viktig supplement til statlig bevilgning til bevaring av kulturminner, og i statuttene til fondet står det at de skal bidra til et samspill mellom offentlige og private midler for å sikre et mangfold av kulturminner og kulturmiljøer. Det står også at fondet skal stimulere til samarbeid mellom eiere og næringsliv og derved også utløse privat kapital. Dette er jo midt i blinken for Høyre ut fra deres politikk. Det er til og med utnevnt en tidligere Høyre-ordfører i stillingen som styreleder i Kulturminnefondet. Og så går Høyre imot å utvide Kulturminnefondet med 1,2 milliarder kr. Synes ikke Høyre at det i denne saken er problematisk ikke å støtte dette, som jo er deres politikk?
Det er riktig, som det har vært sagt fra talerstolen av flere i dag, at Kulturminnefondet kan vise til svært gode resultater, og at det er en viktig stimulans overfor eiere av kulturminner. Nå er det slik at Kulturminnefondet ble opprettet i denne regjeringsperioden, hvor også Høyre har sittet i regjering. Jeg er veldig stolt av at der mange snakket, der handlet Høyre og Regjeringen og fikk på plass et kulturminnefond. Så er det nok slik at når partier er i opposisjon, viser det seg i mange tilfeller – også her – at en kanskje har lettere for å bruke penger. Det som Høyre og Regjeringen varsler, er at vi ønsker en opptrapping av fondet, nettopp fordi vi ønsker å styrke kulturminnevernet og Kulturminnefondet. Men beløpene får vi komme tilbake til i framtidige budsjetter.
Jeg vil bare fortsette litt med Kulturminnefondet, som hadde en avkastning på 13 mill. kr. Det er jo ikke akkurat noe å rope hurra for. Overskuddet på revidert statsbudsjett, var vel på 60 milliarder kr, så man har litt å gå på, særlig hvis det er slik som representanten Meling sier, at det har gitt svært gode resultater. Det står også i meldingen at dette kan gi en avkastning på 1 000 pst. Jeg må si at jeg er ganske forundret over at Høyre ikke kan gå med på å styrke Kulturminnefondet, hvis det er slik at de faktisk mener at dette gir en avkastning på 1 000 pst. Jeg tror ikke det finnes noe annet sted man kan investere midler og få en slik avkastning. Det vil man få her i Norge, og i mange tilfeller vil man få det i distriktene. Så jeg må si at jeg skjønner ikke hva Høyre tenker på i denne saken heller.
Nå er det vel kanskje slik at vi gjerne ser det vi vil se. Og det eksemplet som var brukt i meldingen, om en avkastning på 1 000 pst. i forhold til innsatsen på et kulturminne, er vel neppe representativt for alle kulturminner. Samtidig er det viktig å ha det fokuset som meldingen har, på verdiskapingspotensialet basert på kulturminnene våre. Derfor er jeg også veldig glad for det som er varslet i forhold til et verdiskapingsprogram, nettopp for å kunne utnytte potensialet bedre i kulturminnene, og at dette programmet også skal ha kystkultur i fokus. Når det gjelder avkastningen på 13 mill. kr: Ja, også Høyre skulle gjerne sett at vi hadde mer midler til disposisjon, men alt handler om prioriteringer. Det som er bra, er at meldingen viser at vi – ikke bare Høyre og regjeringspartiene, men tverrpolitisk – har ambisjoner i forhold til kulturminnepolitikken framover. Det synes jeg er positivt, selv om noen er mer utålmodige enn andre når det gjelder fondets oppbygging.
Jeg merket meg at representanten Meling i svaret til representanten Fossum sa at når man sitter i opposisjon, er det lettere å bruke penger. Nå har jeg merket meg at regjeringspartiene har vært ganske gode til å love ut penger også i posisjon, nærmere bestemt til skatteletter. Vanvittig mange milliarder skal pøses ut i skatteletter. Det står i meldingen at «for hver krone det offentlige investerer i vedlikehold og rehabilitering av kulturhistorisk verdifulle miljøer, kommer ti kroner tilbake til samfunnet». Videre står det at «rehabilitering av historiske bygg skaper 26 prosent flere arbeidsplasser enn motorvegbygging». Med tanke på at det er 100 000 arbeidsløse i Norge, kunne det vært interessant å spørre representanten Meling om sysselsetting er viktig for regjeringspartiene, eller om man heller prioriterer skattelette til landets rikeste. Her har man en gyllen mulighet til å få økt sysselsetting gjennom å satse på kulturminner.
Nå viser jo resultatene av Regjeringens politikk at det hjelper å ha en fornuftig økonomisk politikk også i forhold til sysselsetting, i en tid hvor pilene peker opp både når det gjelder bedriftenes resultat, sysselsetting og produksjonsvekst. Det skyldes ikke minst den økonomiske politikken denne regjeringen har ført. Det er riktig som det er sagt, at en satsing innenfor kulturminnefeltet har ringvirkninger når det gjelder verdiskaping og sysselsetting. Det er et viktig aspekt. Kulturminnene er viktige i forhold til fortid, forståelse for nåtid og signaler for framtid som på en måte ikke har direkte med økonomi å gjøre. Men samtidig er det økonomiske verdiskapingspotensialet viktig. Så igjen: Vi ønsker å styrke Kulturminnefondet. Regjeringen og Høyre signaliserer ikke noe annet. Jeg vil fremdeles påstå at eksemplene viser at det er lettere for en opposisjon å bruke penger enn det er for regjeringspartier i ansvarlige posisjoner.
Replikkordskiftet er omme.
Det er jo interessant å høre at det finnes to typer penger – de man har når man er i opposisjon, og de man tydeligvis mangler når man er i posisjon. Det kan bli mye merkelig politikk av det. Men det å satse på kulturminner er viktig, for gjør man det, får man en styrking av kulturminner over hele landet. Det er god distriktspolitikk i positiv betydning, fordi man når ut til hele landet. Og svært mange steder er det viktig at man gjør akkurat det for å få til en styrking som også er med på å gi inntjening på de områdene der man har mulighet til det. Spesielt viktig er det siden 60 pst. av de fredede bygningene er i privat eie. Fremskrittspartiet er i hvert fall opptatt av å gjøre den private eieren i stand til å ivareta sine bygninger. Derfor er jeg glad for at det er flertall for en rekke av de forslagene som ligger her i dag. Men jeg er selvfølgelig også skuffet over at man ikke klarer å få flertall for at staten må dekke utgiftene til utgraving av automatisk fredede kulturminner, for det er jo veldig mange av dem som eier disse, som må ta store økonomiske belastninger – at man ikke kunne få et flertall bare for å få lagt fram denne saken. Jeg må si at det skuffer meg. Det samme gjelder momsfritak. Det er også et bidrag som ville vært med på å styrke ivaretakelsen av de private kulturminnene, så det er skuffende. Så til Kulturminnefondet: Da det i sin tid ble opprettet, var Fremskrittspartiet imot det. Vi mente at den beste måten man kunne ivareta private kulturminner og kulturminner generelt på, var å gjøre det gjennom skatte- og avgiftssystemet. Men vi registrerer at det er et flertall for dette fondet. Og skal man få noen virkning av et slikt fond, må det også tilføres så mye midler at det har noen hensikt. De puslete 13 millionene som hittil har vært bevilget, er altfor lite. Derfor hadde vi ingen problemer med å gå inn sekundært og støtte økningen av dette fondet, slik at man får en god avkastning. Og så blir det jo interessant å se etter valget om denne regjeringen fortsetter. Gjør den det, skal iallfall vi sørge for at det blir gjennomført. Blir det regjeringsskifte, er det mulig at det sosialistiske flertallet har dårligere råd. Det ville være trist. Vi har jo erfaring med denne regjeringen når det gjelder kulturminnevern. Jeg må tilbake til én av mine kjepphester. Det er fartøyvernet, der jeg har kjempet en god del for å få økte bevilgninger. Jeg må si at jeg ble ganske provosert da Regjeringen la fram statsbudsjettet og hadde redusert en post som Fremskrittspartiet hadde fått opprettet i forrige års budsjett. Men jeg er iallfall glad for at jeg fikk regjeringspartiene med på å øke den posten fra 14 mill. kr til 29 mill. kr. Det som blir viktig i framtiden, uansett hvilken regjering man har, er å opprettholde minimum det nivået, aller helst øke det, for å ivareta en del av de fartøyene man har her i landet. Så sa representanten Enger i sitt svar til meg når det gjelder Biomangfoldlovutvalget og det å få til en erstatningsordning for kulturminnevern, at det heldigvis var lenge til biomangfoldloven kom opp i Stortinget. Det betyr jo at Senterpartiet ikke prioriterer å få en avklaring i denne saken. Det synes jeg er ganske trist. Men man har en mulighet her i Stortinget til å få gjort noe med det senere gjennom private lovforslag. Det som jeg synes man burde ta inn over seg fra stortingsflertallets side, er at man må lytte mer til de private aktørene. Det kom jo fram i de høringene vi hadde. Jeg må si jeg er litt skuffet over Arbeiderpartiet, som ikke kan lytte til det som blir sagt og ta med seg de innspillene som kommer, men tror at det bare er staten som kan ordne opp. Gjennom skatte- og avgiftssystemet sikrer man altså hele bredden i kulturarven, ikke bare gjennom fond der man kan være med og plukke ut enkeltprosjekt, men man kan få hele biten med seg. Derfor mener vi at skatte- og avgiftssystemet er den riktige veien å gå, i tillegg til moms, som jeg har nevnt tidligere. Det er jo stor enighet i denne saken. Fremskrittspartiet skal i hvert fall sørge for å prøve å følge opp dette på en best mulig måte også i framtiden, selv om andre partier har andre midler de kommer til å bruke hvis de kommer i posisjon. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene vi har sammen med Senterpartiet.
Representanten Korsberg har teke opp dei forslaga han refererte til. Det blir replikkordskifte.
I Arbeiderpartiet er vi glad for den støtten vi har fått fra Fremskrittspartiet til å øke Kulturminnefondet med 1 milliard kr i neste periode. For Arbeiderpartiets del er det veldig viktig å vise den viljen i forhold til at en skal satse på å bevare kulturminnene våre, og vi har derfor allerede varslet at vi vil legge inn 200 mill. kr nå i revidert budsjett for å starte den opptrappingen som Fremskrittspartiet altså er med på å starte i forbindelse med denne meldingen. Så spørsmålet mitt blir egentlig om Fremskrittspartiet også vil sørge for at dette blir fulgt opp i behandlingen av revidert budsjett, eller om det faktisk er slik at Fremskrittspartiet har to forskjellige former for penger?
For oss i Fremskrittspartiet er det viktig at man ikke har en budsjettbehandling to ganger i året. Revidert er altså en revidering av statsbudsjettet, og vi forholder oss til akkurat den biten at man har en revidering av budsjettet. Det er ikke slik at vi gjør som kanskje en del andre partier, at man legger inn en del nye tiltak for å ha et såkalt godt valgkampbudsjett å gå ut fra. Vi forholder oss til at det er en revidering av budsjettet, og vi tar de store grepene i forbindelse med de ordinære budsjettbehandlingene.
Jeg er meget godt fornøyd med Fremskrittspartiets støtte til mange offensive og gode forslag i forbindelse med behandlingen av denne meldingen. Samtidig registrerer jeg at Fremskrittspartiet i en del saker kanskje er litt tvetydig, for ikke å si vinglete. På den ene siden er Fremskrittspartiet offensive i forhold til fartøyvern – og veldig gode der. På den andre siden står det på side 7 i komiteinnstillingen: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, opplever det som dramatisk når meldinga sier at vesentlige deler av landets viktigste kulturarv vil gå til grunne dersom en ikke handler raskt.» Så Fremskrittspartiet synes altså ikke det er dramatisk at man i meldingen sier at «vesentlige deler av landets viktigste kulturarv vil gå til grunne dersom en ikke handler raskt». Hva er det som gjør at fartøyvern og vern av annen kulturarv er så forskjellig? Hva er det som er så negativt hvis et fartøy går til grunne, men ikke hvis en bygning går til grunne?
«Dramatisk» er jo et ganske sterkt ord. Situasjonen er ikke ny. Kulturminnevern har jo ikke dukket opp helt tilfeldig i denne saken, det er noe man har behandlet gjennom de årlige budsjettbehandlingene. Vi har sagt hva vi mener om den situasjonen i så måte, på samme måte som alle de andre partier har gjort det. Uten at jeg husker helt konkret hva SV har sagt i forbindelse med den saken, har det vel ikke vært brukt så sterke ord. Når det gjelder fartøyvern, er jo det i en spesiell situasjon. Klarer man ikke å ivareta fartøy – enten det ligger på land, eller om man har det på sjøen – går prosessen mot at man taper dette kulturminnet, mye fortere enn den gjør når det gjelder en bygning. En bygning har man lengre tid til å restaurere og vedlikeholde. Den tiden har man ikke når det gjelder vern av fartøy, og Norge er en sjøfartsnasjon – enn så lenge.
Jeg vil gjerne fortsette på fondsoppbyggingen. Jeg er veldig glad for at det fondet som denne regjeringen la fram, får så mye oppmerksomhet i denne debatten. Det at vi skal bygge dette opp gradvis, er noe Regjeringen stiller seg bak. Det vi er skeptiske til, er å tallfeste i behandlingen av en melding noe som vi mener prinsipielt hører hjemme i behandlingen av et budsjett. Men jeg har lyst til å stille Korsberg et spørsmål i forhold til en merkelig konstellasjon som dette flertallet utgjør. I hvilken grad tror Korsberg det er realistisk at dette er et flertall som vil komme til å gjenspeile seg i budsjettsammenheng når de virkelige budsjettene skal legges? Han har jo allerede sådd tvil om Arbeiderpartiet har så mye penger når de kommer i regjering, han har altså sådd tvil om dem som stiller seg bak dette flertallsforslaget. Hvor realistisk mener Øyvind Korsberg da at dette egentlig er, selv om det har en god intensjon?
Når det gjelder å følge opp Kulturminnefondet, skal ikke jeg svare for de andre partiene som utgjør flertallet, men jeg skal svare for Fremskrittspartiet, og det er at vi skal følge det opp. Men når det er sagt, er jeg mye mer i tvil om Regjeringen kommer til å følge opp den politikken som Stortinget i dag vedtar. Vi har en rekke eksempler på at ikke bare miljøvernministeren, men også en rekke andre ministere ikke har fulgt opp den politikken Stortinget har vedtatt. Men jeg skal i hvert fall bare garantere for meg selv. Fremskrittspartiet skal selvfølgelig følge opp den politikken vi står for, og det regner jeg for så vidt med at andre partier også gjør. Men det som gjør meg litt usikker, er representanten Siri A. Meling, som forteller at her har man to typer penger. Man har noen penger når man er i opposisjon, og så har man ikke de pengene når man er i posisjon. Det er jo interessant å vite dersom det skulle bli et regjeringsskifte og Høyre skulle komme i opposisjon.
Replikkordskiftet er omme.
Vi er alle glad for at det endelig ble lagt fram en kulturminnemelding. Samtidig mener vi i SV at meldingen ikke er ambisiøs nok, og at det var et stort rom for forbedringer. Vi er derfor svært tilfreds med at vi i denne salen i dag gjør vedtak som øker ambisjonsnivået i forhold til det som ble lagt fram i meldingen. Da denne meldingen ble lagt fram, hadde den sittende regjering fått tre og et halvt år på seg til å gjøre noe med kulturminneforvaltningen i Norge. I meldingen står det på side 16: «Virkemidlene, særlig økonomiske virkemidler, har hittil vært langt fra tilstrekkelige. Nødvendig vedlikehold, istandsetting og dokumentasjon har derfor måttet utsettes. Resultatet er at tilstanden for viktige kulturminner er dårligere enn den var da de nasjonale målene ble fastsatt i 2000.» Regjeringens politikk har altså ført til stort forfall blant kulturminnene. Den framlagte kulturminnemeldingen er derfor viktig og nødvendig, men den er også et bevis på manglende innsats i de tre årene Regjeringen har hatt makt og mulighet til å gjøre noe. For SV er det av særlig stor betydning å ta vare på våre kulturminner. Jeg husker godt at da jeg gikk på Trondheim Katedralskole, kunne vi ta avbrekk fra historie- og religionstimene og ta en tur over i Nidarosdomen for å se hvordan ting faktisk var før, istedenfor å lese om det i en bok. Et glassmaleri eller en statue er langt mer imponerende å se i virkeligheten enn å lese om i en bok. Opplevelsene fra museumsbesøk og utflukter til kulturminner sitter langt bedre plantet på netthinnen enn undervisning i klasserommet. SVs skolepolitikk er faktisk avhengig av en god kulturminneforvaltning, slik at elevene kan komme seg ut og se hvordan ting var før, istedenfor å høre om det i et klasserom eller lese om det i en bok. Jeg tror nok det er mange som finner at dette gir mer lærelyst enn en disiplinerende puggeskole. Hallgeir H. Langeland fra SV var saksordfører da Stortinget i 2000 behandlet St.meld. nr. 8 for 1999-2000, om rikets miljøtilstand. Det var da forslaget om at Regjeringen skulle fremme en proposisjon om opprettelsen av Norsk kulturminnefond, ble vedtatt. Fondet ble opprettet i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett for 2002. Jeg er veldig glad for at vi i dag vedtar en forpliktende opptrappingsplan slik at fondskapitalen kan komme opp i 1,4 milliarder kr i løpet av neste stortingsperiode. Da vil vi forhåpentligvis begynne å nærme oss de 100 mill. kr i avkastning som NOU 2002:1,«Fortid former framtid», anbefalte. Dagens vedtak er derfor en stor seier for SV, med tanke på det viktige arbeidet vi gjorde for å få dette fondet på plass. Men det som overrasker meg litt, er at Regjeringen ikke vil være med på å forplikte seg mer på dette området. I meldingen står det jo at tilbakemeldingene tyder på at fondet har vært en suksess. Det er dessuten et stort engasjement fra tiltakshaverne på kulturminneområdet for en styrking av Kulturminnefondet. Heldigvis får vi i dag støtte fra Fremskrittspartiet. Det er litt overraskende, i og med at Fremskrittspartiet var imot opprettelsen av fondet da dette ble votert over, både i 2000 og i 2002. Derfor tror jeg at det sikreste for at disse bevilgningene faktisk skal komme, er at vi får en ny rød-grønn regjering til høsten, i og med at vi har forpliktet oss til dette i vedtaket. Det var ikke bare forslaget om Norsk kulturminnefond som i 2000 ble vedtatt i forbindelse med behandlingen av meldingen om rikets miljøtilstand, samtidig ble det fastsatt nasjonale mål for kulturminneområdet. Innen 2004 skulle den geografiske, sosiale, etniske og tidsmessige bredden i varig vernede kulturminner og kulturmiljøer bedres, innen 2008 skulle tapet av kulturminner og kulturmiljøer ikke overstige 0,5 pst. årlig, og innen 2010 skulle man oppnå ordinært vedlikeholdsnivå på fredede bygninger og anlegg. Disse målene ble faktisk foreslått av Bondevik I-regjeringen, og de ble vedtatt i forbindelse med behandlingen av meldingen om rikets miljøtilstand for 1999-2000. Den nye stortingsmeldingen, Leve med kulturminner, svekker dette ambisjonsnivået betraktelig. Regjeringen foreslår nå å utsette oppnåelsen av alle disse målene til 2020 – det er altså 15 år fram i tid. I 2014 fyller Grunnloven 200 år. Å sikre oppnåelse av disse målene innen 2014 vil være en glimrende bursdagspresang å gi det norske folk, og det ønsker heldigvis både SV og Senterpartiet. Dette vil selvfølgelig kreve en storsatsing. Ifølge Miljøverndepartementet vil det koste 50 mill. kr ekstra årlig. Men dette er småpenger sammenliknet med mange av de andre investeringene denne komiteen befatter seg med, særlig på oljeområdet. Samtidig vet vi at det blir dyrere å restaurere kulturminner hvis man venter for lenge, fordi de da forfaller. Ikke minst vet vi at dette er investeringer som lønner seg, både i form av avkastning og i form av sysselsettingseffekt. Regjeringen skriver selv i meldingen: «For hver krone det offentlige investerer i vedlikehold og rehabilitering av kulturhistorisk verdifulle miljøer, kommer ti kroner tilbake til samfunnet.» Videre står det: «Rehabilitering av historiske bygg skaper 26 prosent flere arbeidsplasser enn motorvegbygging». Vi vet at det er partier i denne salen som ønsker å legge ned Bergensbanen for å bygge firefelts motorvei. Kanskje satsing på kulturminnerehabilitering vil være en bedre strategi? Det vil iallfall skape flere arbeidsplasser. Når det gjelder problemer med kompetanse i forhold til å oppnå målet innen 2020, kan det godt være at det vil være et problem. Men jeg kjenner altså ikke til veldig mange utdanningsløp som varer i over ni år, hvor man da velger utdanning det første året. Jeg tror at hvis man velger å ha en målsetting om å oppnå dette innen 2014, vil det sannsynligvis heller føre til at man klarer å etablere gode utdanningstilbud, slik at flere får den nødvendige kompetansen, og at vi klarer å få et kraftløft for kulturminneområdet. Det er viktig ikke å redusere ambisjonene våre i forhold til fartøyvern. Norge har vært en viktig sjøfartsnasjon, og vi har mange viktige fartøyer å ta vare på. Det er vel kjent at fartøyvern får store ringvirkninger i form av arbeidsplasser, og Regjeringen la fram en sak om sysselsettingseffekten av å ta vare på gamle stålbåter i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2005. Frivillig sektor er utrolig viktig for å ta vare på kulturminnene våre. Veldig mange kulturminner eies og forvaltes av frivillige organisasjoner. Disse organisasjonene har en omfattende medlemsmasse, og arbeidet som gjøres på frivillig basis, innebærer en billig måte å ta vare på verneverdige kulturminner på. I disse miljøene finnes det også stor kompetanse. Det er viktig at denne kompetansen bringes videre og videreutvikles. I den forbindelse er det opplæringsarbeidet som gjøres av studieforbundene, avgjørende. Den sittende regjering har ikke hatt for vane å øke bevilgningene til disse tiltakene. SV vil ha en økt satsing, fordi denne opplæringen er effektiv, billig og nødvendig. Sett i lys av behandlingen av denne kulturminnemeldingen er det liten tvil om at det beste for kulturminnene i Norge vil være at vi får et nytt, rød-grønt flertall til høsten. SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet står sammen om mange ambisiøse forslag og merknader. Vi er enige om økning av Kulturminnefondet, vi er enige om satsing på studieforbundenes virksomhet i forhold til opplæring på kulturminneområdet, vi er enige om å gjennomgå konsekvensene av bortfallet av fradragsretten for utgifter til vedlikehold av våningshus på gårdsbruk, og vi er enige om å bruke avkastningen fra Opplysningsvesenets fond til kirkevedlikehold. Vi har allerede fått på plass et rød-grønt kulturløft. Behandlingen av denne meldingen viser at vi har fått et rød-grønt kulturminneløft. Kulturminner er ikke bare gamle bygg som forteller spennende historier, det er også arbeidsplasser, det er næringsutvikling, og det er kompetansebygging. Arbeidsplasspartiet SV, næringspartiet SV og opplæringspartiet SV tar i dag ansvar og forsøker å bidra til at enda flere får leve med kulturminnene.
Det blir replikkordskifte.
Jeg hører at representanten fra SV har et økt ambisjonsnivå når det gjelder kulturminnevern, og derfor har også SV – og Senterpartiet – gått inn for å framskynde målet om å minimalisere tap av årlige kulturminner, fra 2020 til 2014. Jeg skjønner utålmodigheten, jeg skjønner forsøket på å redde kulturminner. Arbeiderpartiet skulle gjerne vært med på å gjøre det, men politikk er ikke bare å ville, det er også avhengig av at det er mulig å gjennomføre. Representanten snakket om at kompetanseløp ikke tok ni år. Men det er faktisk slik at på dette området er det ikke bare skoleutdanning som hjelper, det er også erfaring. Det kan være vel så viktig. Derfor vil jeg gjerne spørre representanten fra SV om han er helt sikker på at denne målsettingen for kulturminnevern kan oppnås. Eller står vi foran enda en brutt løfte-politikk?
Politikk er ikke bare å ville, som representanten Grethe Fossum sa, politikk er også å prioritere, og nettopp prioritering vil være avgjørende for hvorvidt vi klarer å nå disse målene. Jeg vil minne om at da de opprinnelige målene ble fastslått i år 2000, var det en tidshorisont på fire, på åtte og på ti år for å oppnå dem. Nå ønsker man seg en tidshorisont på 15 år for å oppnå alle tre målene. Det er en kraftig nedjustering av ambisjonene. Vi tror at det vil være helt mulig å oppnå dette innen 2014, bare det satses kraftig på det. Med tanke på høstens valg og det forhåpentligvis nye, rød-grønne alternativets seier vil det sannsynligvis være Arbeiderpartiet det kommer an på om det vil være mulig å oppnå disse målene innen 2014. Men jeg håper at vi skal klare det.
Jeg tror vi fortsetter litt på samme sak. Høyre, Kristelig Folkeparti, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet slutter seg, som kjent, til Regjeringens mål om en tiltakspakke for kulturminnevernet, med en måloppnåelse i 2020. Det gjør vi fordi vi anser dette som et realistisk mål. Nå har vi hørt SV, som går inn for at samme mål skal nås innen 2014. Riksantikvarens faglige anbefalinger overhøres totalt av SV. Han har som kjent vist til en behovsanalyse, og bygger også på realistiske mål om å bygge opp denne kompetansen. Det er altså ikke bare økonomi og de monopolpengene som SV alltid har, som skal til her. Det kunne være spennende å høre hva slags løsninger SV har, som Riksantikvaren har oversett.
Jeg vil jo først bemerke at SV ikke har monopolpenger f.eks. til skattelette til de rikeste, som en del andre partier i denne salen har. SV tror fortsatt at det vil være mulig å oppnå dette innen 2014, bare det prioriteres, bare det satses kraftig nok. Jeg vil gjenta det som jeg sa i stad, at da man vedtok målene i 2000, hadde man en langt kortere tidshorisont. Det må jo bety at man da hadde gjort et utrolig dårlig forarbeid når et samlet storting vedtok de målene i 2000 som hadde en kortere tidshorisont. Vi er overbevist om at dette vil være mulig. Bare vi prioriterer kraftig nok, vil vi få til en kjempesatsing og en flott 200-årspresang til det norske folk i forbindelse med jubileet for Grunnloven i 2014.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
I kulturminnemeldinga legg Regjeringa fram ein ambisiøs og realistisk tiltakspakke som skal sikra mangfaldet av viktige kulturminne og kulturmiljø for framtida. Vi har eit stort ansvar for å forvalta kulturminna i vørnad for dei som har levd før oss, og med omtanke for dei som kjem etter oss. På Kristeleg Folkeparti sitt landsmøte vart verdien av å ta vare på kulturarven og kulturverdiane lyfta fram på ein god måte. For Kristeleg Folkeparti har det vore viktig å få fram denne kulturminnemeldinga, og eg er glad for at eit representativt utval av kulturminne no skal gjevast varig vern gjennom freding. Det skal følgja pengar med denne store satsinga på kulturminne. Tilskott til freda kulturminne som er åtte av private eller av stiftingar, skal gjennom opptrapping over fire år aukast med i gjennomsnitt 175 mill. kr pr. år. utover dagens budsjett. I tillegg skal tilskottet til dekning av utgifter til arkeologiske arbeid ved gjennomføring av mindre private tiltak aukast med inntil 21 mill. kr. pr. år. Dette kapittelet i meldinga har vekt stor åtgaum, og privatpersonar ser seg no i stand til å samarbeida om å ta vare på verdfulle kulturminne som er i deira private eige. Ved starten av ein fredingsprosess bør det vera obligatorisk å laga ei utgreiing som kastar ljos over kva kostnader som følgjer av fredingsvedtaket. Arbeidarpartiet har ei anna formulering enn fleirtalet, men eg oppfattar det slik at intensjonane er dei same. Det har altfor ofte vore disharmoni, for ikkje å seia konfliktar, mellom private eigarar av kulturminne og det offentlege. Ingen har vore tent med desse konfliktane, og som regel er det kulturminna og vi som vil hegna om desse kulturskattane, som vert taparane. Regjeringa har, i samsvar med fagleg tilråding, lagt fram ein realistisk plan som skal gjelda fram til år 2020, for å minimalisera tapet av kulturminne. Det er m.a. lagt til rette for at dugande handverkarar kan få ytterlegare opplæring og spisskompetanse. SV og Senterpartiet vil ikkje følgja denne tilrådinga, men meiner at planen må gjennomførast innan 2014. Kulturminnefondet vert i revidert budsjett for 2005 auka frå 200 mill. kr til 400 mill. kr, og grunnkapitalen i fondet skal aukast stegvis, i tillegg til ordinære tilskottspostar. Det er eit stort etterslep i vedlikehaldet av kyrkjene, og dei auka løyvingane som kjem, vil gi eit historisk lyft for vedlikehald og rehabilitering av kyrkjene. Riksantikvaren sitt prosjekt for å setja i stand alle stavkyrkjene i Noreg i løpet av ein tiårsperiode er eit overmåte viktig lyft for desse kulturminna. I tillegg skal staten, gjennom sektoransvaret sitt, utarbeida ein strategi for korleis alle freda og verneverdige kyrkjer, under dette steinkyrkjer frå mellomalderen, kan sikrast eit forsvarleg vedlikehaldsnivå. Eg er glad for den begeistringa som dette framlegget har vekt i heile landet. I mitt heimfylke, Hordaland, er det mange som med otte og age har arbeidd for rehabilitering av m.a. Mariakirken i Bergen og Moster gamle kyrkje. Dei fem områda/objekta som står på UNESCO si verdsarvliste, er lyfta fram og har fått ein omtale som skulle leggja eit godt grunnlag for å sikra desse kulturminna. Riksantikvaren sin fartøyvernplan vil vera eit godt fagleg grunnlag for å sikra og setja i stand eit representativt utval av denne typen kulturminne. Lat meg få nytta høvet til å understreka det overmåte verdfulle dugnadsarbeidet som blir utført til beste for fartøyvern og kystkultur. Med utgangspunkt i «Verneplan for tekniske og industrielle kulturminne» og framskrivinga av denne planen sluttar komiteen seg til dei strategiane som er presenterte i meldinga innanfor dette området. Eg har lyst til å nemna spesielt det gledelege at restaureringa av Norsk vassdrags- og industristadmuseum i Tyssedal vert fullfinansiert ved behandlinga av revidert budsjett for 2005. I tillegg til det som står i meldinga, har komiteen samrøystes gitt ein eigen omtale av reperbanar, m.a. den 340 meter lange reperbanen i Bergen, som er den lengste i Norden. I Kristeleg Folkeparti er vi glade for at Stortinget i dag legg grunnlaget for å satsa målmedvite for å sikra og rehabilitera verdfulle kulturminne og kulturmiljø som vi ikkje har råd til å missa.
Det blir replikkordskifte.
Til en tidligere replikk i dag fra Grethe Fossum sa representanten Siri Meling at regjeringspartiene ville øke Kulturminnefondet, men hun ville ikke tallfeste det. Til en annen replikk, fra meg til representanten Korsberg, sa Korsberg at de ikke behandler budsjettet to ganger i året, og derfor kunne de ikke støtte Arbeiderpartiets forslag om å øke Kulturminnefondet med 200 mill. kr nå i revidert budsjett. Regjeringen har lagt inn en økning av Kulturminnefondet i revidert budsjett. Det er altså OK for Fremskrittspartiet når Regjeringen gjør det, men ikke når Arbeiderpartiet kommer med forslag om det. Det synes jeg er litt skuffende. Mitt spørsmål til representanten Ljones blir: Vil Kristelig Folkeparti følge opp det forslaget som vi har fremmet til revidert budsjett i forhold til å øke Kulturminnefondet, for å vise den positive viljen som trengs for en økning av dette fondet?
Det som er viktig, er å understreka den viljen som har komme til uttrykk for å auka Kulturminnefondet, og Regjeringa og miljøvernministeren har tydeleg vist at vi meiner alvor med den satsinga. Det kunne vore interessant også å forskottera behandlinga av revidert budsjett, men det er ikkje no vi har det på dagsordenen. Difor ville det vera uriktig å gå inn i detaljane om korleis ein skal få fleirtal, om det skjer som ein pakke, eller om det skjer ved slalåmkjøring. Men vi må ikkje tapa av syne den klåre målsetjinga. Eg er veldig glad for at det er ein så stor felles vilje til å auka nettopp Kulturminnefondet, slik at vi kan få eit skikkeleg lyft for å ta tak i rehabilitering og restaurering av viktige kulturminne. Det er nemleg slik at når vi får fram nok midlar, vil det òg stimulera private til å gå inn. Vi vil få eit godt samarbeid og ein god dialog, og eg skal forsikra at vi vil følgja opp. No er det komme framlegg om 1 milliard kr. Vi kjenner ikkje grunnlaget. Kanskje det er bruk for meir enn det. Då er det gjerne mogleg at vi kan vera med og lyfta summen ytterlegare.
La oss dvele litt videre ved det reviderte budsjettet. Jeg forstår godt at representanten Ljones ikke kan forskuttere hva Regjeringen vil gå inn på av forskjellige forslag. Men det jeg derimot forventer, er at han kan forsvare Regjeringens budsjettframlegg, som har kommet. Der legges det opp til 200 mill. kr ekstra til Kulturminnefondet, hvilket selvfølgelig er veldig heldig, men det har altså ingen budsjettkonsekvens før i 2006, det er først da utbetalingene vil komme. Det som også har skjedd i forbindelse med revidert budsjett, er at Regjeringen har lagt fram et forslag om å kutte 120 000 kr i driften til Riksantikvaren. Hvordan henger dette sammen med forslaget om en opptrapping på 175 mill. kr over fire år? Er det slik Regjeringen skal følge opp denne ambisiøse opptrappingsplanen, gjennom å kutte i driften til Riksantikvaren?
Replikken var todelt. Eg gjorde vel greie for korleis vi vurderer opptrappinga av Kulturminnefondet. Lat meg få understreka at når vi får fram den strategiplanen som skal leggjast for å ta vare på kulturminne, som komiteen samrøystes går inn for, vil det syna om det er behov for ein auke for kulturminne, kanskje utover både 1 milliard kr og 1,4 milliardar kr, dersom det er det mest tenlege. Det vil vera avhengig av rentenivå, og det vil vera avhengig av den generelle økonomiske situasjonen. Men det som er sikkert, er at her vil vi satsa i lag. Eg er glad for at så mange ser verdien av nettopp denne satsinga. Når det så gjeld budsjettbehandlinga, går det ikkje an å forskottera den. Det kunne vore interessant, og det er klårt vi er med i drøftingane der, men vårt utgangspunkt er sjølvsagt at vi støttar Regjeringa sin politikk. Det var interessant lesnad å gå gjennom framlegget til revidert budsjett, og det er det vi er innstilte på å følgja opp.
Ingen flere har bedt om ordet til replikk.
Lov om fornminne var ei av dei første lovene eit samla fritt storting vedtok i 1905. Ho var opphavet til lov om kulturminne, som kom i 1920. Stortinget såg kulturarven som ein viktig berar av tradisjonar og viktig for landet sin identitet. Eit land sin identitet er samansett av mange bitar, der kunst, musikk og litteratur er viktige berebjelkar. Denne kunsten, litteraturen og musikken handlar om kulturminne som vi kjenner i dag. Frå Asbjørnsen og Moe sitt eventyr om Soria Moria slott til Knut Hamsuns Isak Sellanraa i «Markens Grøde», sjølve symbolet på den norske kampviljen til å overleva. Vi må heller ikkje gløyma musikken, som òg er eit berande fundament, frå Edvard Griegs verdskjende tonar frå «Peer Gynt Suite» til kjende tonar frå hardingfele og leikarring. Alle desse tonane, uttrykka og bileta av gamle hus, gras på taket og tjærebredde veggar er det vi kallar kulturarven vår. Denne fantastiske arven dyrka vi seinast i går under hundreårsmarkeringa. Vi nordmenn tek gjerne kulturarven for gitt. Ved å gjera det kan vi mista det kjæraste vi har, nemleg identiteten vår. St.meld. nr. 16 er eit godt verktøy vidare for å ta vare på identiteten vår. Regjeringa varslar ei rekkje lovmessige og økonomiske tiltak for å styrkja kulturminnevernet. Venstre er glad for at Regjeringa legg vekt på å føreta ei markant større økonomisk satsing og rettferdig fordeling av kostnadene ved freding og vern. Vi er vidare glad for at Regjeringa òg legg vekt på samanhengar når det gjeld miljø, inkludert samanhengen mellom kultur og natur. At Regjeringa òg rettar større merksemd mot kulturminne og kulturmiljø som ressursar for kunnskap og næring, er Venstre nøgd med. For 100 år sidan var dette stortinget handlekraftig og viste veg inn i ei ny tid. Lat oss òg få til eit reelt og godt samarbeid med eigarane som passar på våre kulturskattar. Kulturarven er som arveglasa ein får av sine foreldre, ein eig dei ikkje, ein har dei til låns til neste generasjon, og ein passar på dei. Eigarane er dei som passar på våre glas, vår kulturarv. Venstre har gjennom denne regjeringsperioden gjort mykje for kultur og næring, og for at eigarane av kulturskattane skal få ein sjanse til å utvikla sine stader. Venstre har heile tida tenkt nytt innan primærnæringa, då om lag 80 pst. av kulturarven er i primærnæringa. Primærnæringa er under omstilling, og ein kan ikkje forventa at eigarane skal kunna klara denne jobben åleine. Staten er ein stor eigar av kulturminne, og har eit spesielt ansvar for å ta vare på desse. Venstre sin landbruksminister, Lars Sponheim, har m.a. sett i gang ei rekkje tiltak innan nisjeproduksjon og merkevarebygging av landbruksprodukt, og lagt til rette for sal og marknadsføring av opplevingar og kulturminne. Kulturminne er spora av våre forfedrar sine liv og virke som framleis kan sjåast og opplevast i våre omgivnader. Vi har ei plikt til å bringa kunnskapen om fortida vår vidare. Venstre er godt nøgd med Regjeringa sitt arbeid for å sikra kulturarven vår, men eg vil ta fram nokre punkt om kva Venstre ønskjer skal skje vidare. Venstre ønskjer å styrkja dei totale løyvingane til kulturminnevern og auka tilskotta, og dermed avkastninga, frå Kulturminnefondet. Venstre vil òg at avkastninga frå Norsk kulturminnefond skal kunna brukast som tilskott/lån til kulturminneprosjekt. Kulturgjenstandar bør i størst mogleg grad bli i det lokalmiljøet dei er funne, for at ein skal kunna forstå og oppleva dei i den samanhengen dei er skapte i. Veg- og kommunikasjonshistoria bør bli styrkt ved at det offentlege gir midlar til vern av jernbaneanlegg/driftsmateriell, skip og hamneanlegg og rutebilar og rutebilanlegg som er verneverdige, eller har stor verdi både for lokalmiljøet og på landsbasis. Venstre vil desentralisera flest mogleg avgjersler. Samstundes finst det store nasjonale kulturoppgåver der ansvaret bør takast nasjonalt. Mellomalderkyrkjer og andre verneverdige kulturinstitusjonar må setjast i stand til forsvarleg vedlikehald, for å sikra varig vern for framtida. Venstre vil sjå på ordningar og lovverk som i dag omhandlar ansvar for sikring av arkeologiske funn. Det bør ikkje vera slik i Noreg i dag at ein grunneigar må betala store summar til staten fordi han har meldt frå om eit arkeologisk funn på sin eigen eigedom. Dagens lovverk kan difor opplevast som utilstrekkeleg og skapa utilsikta utgifter for grunneigarar. Før staten sel eigedom av kulturminneverdi eller annan stor fellesnytte, skal han ha vore i dialog med vertskommunen eller fylket for å kartleggja behov og moglegheiter for framtidig utnytting. Der privateigde bygningar blir freda, bør det offentlege etter Venstres meining som hovudregel ta på seg den økonomiske byrda ved fredinga. Venstre er godt nøgd med den innsatsen Regjeringa har gjort. Vi ønskjer å gå vidare. Til slutt: Venstre støttar sjølvsagt alle merknader og forslag frå Høgre og Kristeleg Folkeparti.
Det ante presidenten!
Vi må trappe opp innsatsen for å sikre en framtidsrettet og effektiv forvaltning av kulturminner og kulturmiljøer. Jeg er glad for at de rød-grønne partiene nå går sammen og sørger for flertall for en styrking av Kulturminnefondet med 1 milliard kr i neste stortingsperiode. Det forutsettes selvfølgelig at folket gir oss mulighet til det gjennom valget den 12. september. Med en slik styrking av Kulturminnefondet vil mange prosjekter i årene som kommer, få tildelt midler – prosjekter som ellers står i fare for å forsvinne og bli borte for all tid. Som gammel sjøfartsnasjon har Norge en rik historie å ta vare på. Det er derfor viktig å ta vare på et representativt utvalg av de fartøyene og båttypene som var vanlige langs norskekysten vår. Vi må fortsatt ha som målsetting å ta vare på et utvalg fartøy som er representative for Norge som sjøfartsnasjon – det gjelder både utenriks-, kyst- og innlandsfart. Rundt 180 eldre fartøy har i dag vernestatus gjennom frivillige avtaler med Riksantikvaren. Antikvarisk vern av fartøy forutsetter kunnskap om eldre håndverksteknikker. Gjennom konkrete restaureringsprosjekt er det bygd opp atskillig håndverkskompetanse ved de tre nasjonale fartøyvernsentrene vi har i Norge. Vern av fartøy er altså en viktig del av arbeidet med å ta vare på vår særegne maritime kulturhistorie og kystkultur. Vi i Arbeiderpartiet merker oss at meldingen ikke varsler noen senking av ambisjonsnivået innenfor fartøyvernet, og forutsetter at dette er riktig. Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter i Kristiansand er et nasjonalt fartøyvernsenter for verneverdige fartøy bygd i stål. Ved senteret holdes levende flere gamle håndverksteknikker knyttet til stålskipsbygging. Aktiv bruk av den gamle tørrdokken fra 1876 med tilstøtende verkstedbygninger, kaianlegg, kraner og andre tekniske innretninger, bidrar til vern av anlegget som teknisk og industrielt kulturminne. Mer enn 30 personer har sitt daglige virke i senteret. Bredalsholmen er en viktig ressurs når det gjelder sårbar håndverkskunnskap, og er avhengig av en minimumsbemanning for å ivareta mangfoldet av fagområder som er nødvendige for å restaurere komplekse stålskip og opprettholde et forsvarlig antikvarisk restaureringsarbeid. Bredalsholmens viktigste oppdrag gjelder de verneverdige stålfartøy som støttes av Riksantikvaren, og oppdragsmengden i 2005 skaper en underdekning på ca. 2 mill. kr. Bredalsholmen står dermed overfor permitteringer. Arbeiderpartiet har gjennom forskriftsendringer sørget for at arbeiderne ved verftet i alle fall får ledighetstrygd. Men dette er ikke nok. Arbeidsfolkene på Bredalsholmen er entusiaster. De ønsker selvfølgelig at prosjektene de arbeider med, kan ferdigstilles etter de planer som foreligger. Vi har fått brev fra verftet som viser at de var lovet mer penger enn de fikk i revidert nasjonalbudsjett. At Regjeringen ikke følger opp løfter fra egne faginstanser, er beklagelig og bør ikke forekomme. Dette er også svært uheldig i nasjonal sammenheng, da kontinuiteten i det antikvariske arbeidet blir brutt og opprettholdelsen av det gamle skipshåndverket kan svekkes. Det er derfor viktig også å gi fartøyvernsentrene rammevilkår som innebærer en viss form for langsiktighet, og ikke senke ambisjonsnivået når det gjelder fartøyvern.
På to veker nær er det i dag 100 år sidan den første kulturminnelova blei debattert i denne salen. Den gongen handla det om å få vedteke ei lov som kunne verna dei arkeologiske kulturminna og ruinane frå forhistorisk tid og frå mellomalderen. I dag skal me vedta kursen og ein handlingsplan for kulturminnepolitikken fram til 2020. Alle grupper i befolkninga skal ta kulturminna i bruk, som kjelder til kunnskap, oppleving og trivsel. Dette er grunnlaget for den nye kulturminnepolitikken som Regjeringa no legg fram. Regjeringa er oppteken av at kultur har ein eigenverdi og er avgjerande for utviklinga av personlegdomen og livskvaliteten til det enkelte mennesket. Kulturminne og kulturmiljø er konkrete vitnesbyrd om livet folk har levd gjennom tidene og verksemda deira. Dei er uerstattelege kjelder til kunnskap om den historiske utviklinga av omgivnadene og samfunnet, om forholdet menneska imellom og om forholdet mellom mennesket og naturen. På den måten fungerer kulturminna som kikhol inn i historia, med stor verdi for menneske. Kulturminne og kulturmiljø er òg viktige miljøverdiar. Dei er ikkje fornybare ressursar. Dersom dei blir øydelagde eller fjerna, er dei tapte for alltid. Kvart år forsvinn viktige kulturminne, medan andre forfell eller blir øydelagde over tid. Regjeringa har lagt vekt på å få fram ei ærleg melding om korleis det står til med kulturminna og kulturmiljøa i landet, og kva me bør gjera med det. Analysane som ligg til grunn for meldinga, viser at situasjonen er alarmerande. Regjeringa presenterer ein handlingsplan og ein tiltakspakke for korleis me kan betra situasjonen. Me skal oppfylla dei ulike miljømåla i meldinga fram til 2020. 2020 er den mest optimale tidsramma for å få gjennomført tiltaka på ein fagleg forsvarleg måte og få bygd opp tilstrekkeleg kompetanse og kapasitet. Dette inneber at dei årlege løyvingane må aukast med 175 mill. kr. Eg er svært glad for den breie tilslutninga Stortinget har gitt til dette. Når vi er i utlandet som turistar, oppsøkjer me gjerne kjende og ofte prangande monument. Her i landet er det først og fremst mangfaldet av kulturminne og kulturmiljø frå ulike tider som pregar landskapet, tettstadene og byane. Dette mangfaldet av kulturminne og kulturmiljø har berre unntaksvis noko formelt vern. Dei blir tekne vare på fordi eigarane og brukarane bryr seg om dei og sikrar dei gjennom dagleg drift, skjøtsel og vedlikehald. Regjeringa legg opp til at denne typen kulturminne og kulturmiljø skal danna grunnlag for ulike aktivitetar i levande lokalsamfunn i heile landet. Regjeringa vil stimulera til at større delar av denne kulturarven blir teken vare på enn det som har vore tilfellet fram til no, og at den blir betre tilpassa vår eiga tid. Regjeringa ønskjer at den kan framstå som ein ressurs som blir teken i bruk på nye måtar og dannar grunnlaget for eit program for levande lokalsamfunn og verdiskaping. Noregs lange kystlinje på over 21 000 kilometer er temmeleg eineståande i global samanheng. Som eit synleg bevis på dei verdiane som ligg i kystlandskapet, blei Vega i fjor skrive inn på lista over verdas ypparste kultur- og naturarv, og Noreg har nominert Geirangerfjorden og Nærøyfjorden til verdsarvlista. Kysten har opp gjennom historia vore særs viktig for busetjinga, næringsverksemda og livsvilkåra her i landet. Trass i dette har kystkulturen vore sterkt forsømd i kulturminnearbeidet gjennom heile 1900-talet. Det gjer me noko med no. Kulturminnepolitikken til Regjeringa baserer seg på at kulturminna har ein eigenverdi og er viktige ressursar. Med denne meldinga er Regjeringa den første som har klart å lyfta kulturminnepolitikken opp på dagsordenen, gi han økonomisk prioritet og eit langsiktig perspektiv. Me som lever i dag, er forplikta til å forvalta kulturminna med respekt for dei som har levd før oss, og med omtanke for dei som kjem etter. For 100 år sidan blei det lagt vekt på det nasjonale ansvaret for å sikra kulturminna som vitskapleg kjeldemateriale. I dag legg Regjeringa til grunn at ein i tillegg skal bruka kulturminna på nye måtar, slik at dei kan gi folk i alle befolkningsgrupper nye kunnskapar og opplevingar. Noreg har gjennom alle tider fått monalege kulturelle impulsar utanfrå. Regjeringa vil at kulturminnepolitikken skal gjenspegla mangfaldet i det fleirkulturelle samfunnet. Historiene som blir fortalde gjennom kulturminna og kulturmiljøa, skal vera med på å dokumentera mangfaldet i befolkninga og dei lange linjene i landet si historie og utvikling.
Det blir replikkordskifte.
I innstillingen på side 12 står det: «Samtidig mener komiteen at staten gjennom sitt sektoransvar i tillegg må bidra mer økonomisk også til vedlikehold av andre kulturhistorisk verdifulle kirker, herunder steinkirker fra middelalderen.» Siden kirken er en vesentlig kulturforteller i vårt samfunn, er det viktig å få den til å fortelle. Min erfaring er at når et departement skal ha ansvar, er det mulig å få til ting. Når to departementer skal få til noe sammen, er det vanskelig – og når tre departementer skal få det til, er det umulig. Her er det tre departementer som er inne og som skal øke den statlige bevilgningen til kirker. Hvordan har miljøvernministeren tenkt å få til det?
Eg er veldig oppteken av dei kyrkjene me har, og eg har òg lagt merke til at det i innstillinga blei lagt monaleg vekt på kyrkjene. Det er eg glad for. Dei har ei veldig viktig kulturminnebetydning for landet vårt. Det er òg ein samla komite som peiker på at ein ønskjer ein strategi for at me skal ta vare på dei. Men eg er samtidig oppteken av å sikra det sektoransvaret som ligg her. Det trur eg er viktig for å ta vare på kyrkjene våre. Me ser i dag at me har utfordringar knytt til dette. Men eg meiner at det sektoransvaret som ligg her, må liggja til grunn. Eg la òg merke til at representanten påpeikte tidlegare i debatten nettopp det sektoransvaret som må liggja til grunn. Eg har tru på at vi gjennom den strategien skal kunna ivareta kyrkjene på ein betre måte, og vil sjølvsagt følgja opp det som komiteen har bede meg om.
Statsråden sa at han hadde lagt vekt på å få fram en ærlig melding. Da kan man selvfølgelig stille spørsmålet: Hva med de andre meldingene som er lagt fram? Det skal jeg ikke gjøre. Men jeg er i alle fall glad for at han har lagt fram en ærlig melding, og da får jeg kanskje også noen ærlige svar på det jeg har tenkt å spørre om. Statsråden var også inne på dette med økonomisk prioritet. Da kan man stille spørsmål om hvorfor man skal tro mer på Regjeringen nå enn ved framleggelsen av statsbudsjettet. For det var ikke akkurat en styrking av kulturminnevernet statsråden gjorde der, da han raserte posten for fartøyvern. Det står også i meldingen: «Den årlige oppfølgingen vil avhenge av budsjettsituasjonen.» Da har man helgardert seg. Da vil jeg bare spørre: Vil man nå oppleve en rasering av kulturminnevernet, vil man oppleve en videreføring eller vil man oppleve en styrking – ikke i ord, men i konkrete midler? Det er faktisk penger dette gjelder.
Det er faktisk ei stor glede å kunna seia at me her står framfor ei historisk utviding av det grunnlaget som me skal byggja våre kulturminne på. I dag blir satsingane her fordobla – det ligg altså ei årleg ekstrasatsing på 175 mill. kr i den handlingsplanen som ligg føre her. Me veit at dagens tilskott er under det nivået, så det blir altså ei fordobling. Så vil eg òg visa til budsjettet for 2005, der det samla tilskottet til kulturminne blei auka. Men det er klart at i åra som kjem, vil me sjå ein betydeleg sterkare auke, og det er fordi me har lagt fram ei melding som me skal følgja opp. Det er altså ei historisk satsing på 175 mill. kr – ei fordobling – og det er Regjeringa stolt over å kunna leggja fram.
Jeg merket meg at statsråden sa at kulturminner er uerstattelige kilder, og at man fant at situasjonen for kulturminnene var alarmerende da man gjennomførte en behovsanalyse. Målene for kulturminneområdet ble vedtatt i år 2000, og den sittende regjeringen har altså hatt snart fire år på seg til å følge dem opp. Hvorfor har det ikke skjedd noe før? Hvorfor har man latt kulturminner forfalle? Har man bevisst valgt å se bort fra miljømålene? Hvorfor har man ikke kommet til Stortinget med at man ikke er i stand til å oppfylle målene, og hvorfor har man rett og slett ikke tatt et større ansvar for dette? For nå ser man at det er et kraftig etterslep som vi i løpet av de neste årene må dekke, mens det nok kunne ha vært gjort noe med det tidligere, for Regjeringen har tross alt sittet i fire år.
Representanten frå Senterpartiet stadfesta at når SV og Senterpartiet hadde sett seg sitt mål, hadde dei tenkt på eit tal. Det har ikkje Regjeringa gjort. Når me har sett oss eit mål i 2020, er det på bakgrunn av faglege anbefalingar frå Riksantikvaren. Det er altså det mest optimale målet både for å nå dei måla me har sett oss, og for å få den kompetansen som me treng for å få dette til. Det er faktisk forskjell, for når ein sit i regjering, må ein følgja opp anbefalingane frå fagleg nivå, og eg er glad for at det er ei brei tilslutning til å gjera det fornuftige her, å setja eit mål i 2020 og ikkje la det vera jubileumsfeiringa som set faglege mål på så viktige miljøområde.
Det var vel å tøye det jeg sa i stad litt langt, å si at jeg tenkte på et tall, som statsråden sa. I Dagens nasjonale mål for kulturminnepolitikken stod det faktisk at tap av kulturminner innen 2008 ikke skulle overskride 0,5 pst. årlig. Så hvem som tenker på tall her, kan vel være hipp som happ. Det jeg egentlig skal spørre om, omhandler kirkene. I kulturminnemeldinga sies det at Kirkens arbeidsgiverorganisasjon har kostnadsberegnet istandsetting av kirkene til 7–8 milliarder kr, og det er mye penger. Kulturminnemeldinga åpner for at kirker kan få midler fra Kulturminnefondet, og Riksantikvaren har tatt ansvar for stavkirkene. Det er lagt opp til flere typer finansieringsmåter, men i brev undervegs i behandlinga har vi fått beskjed fra statsråden om at sektoransvaret skal vektlegges tydelig. Hvis det skal tillegges Kommunaldepartementet, skal det svært mye penger til. Da blir mitt spørsmål: Hvordan vil statsråden takle dette?
Eg er for så vidt svært glad for den prioriteringa av Kyrkja som komiteen går inn for. Eg har jo sjølv prioritert Kyrkja i andre samanheng utan at det hausta den same applausen frå dei same representantane. Eg er oppteken av å sikra kyrkjene våre. Dei er viktige kulturminne, og me har altså no fått i oppdrag å leggja ein strategi for dette, og det skal me gjera. Samtidig trur eg det er veldig viktig at me legg vekt på sektoransvaret når me skal gå laus på den jobben. Eg ser òg merknaden knytt til steinkyrkjene, og det vil sjølvsagt vera med i Regjeringas vurdering om me skal sjå på eit meir statleg ansvar når det gjeld steinkyrkjene. Men det er viktig at kommunane, som sit med ansvaret for kyrkjene våre i dag, både dei som er freda, og dei som er verna, òg skal ha det ansvaret framover.
Jeg er glad for at statsråden presiserer at han lytter til faglige råd. Som jeg var inne på i mitt innlegg, har vi fått brev fra Bredalsholmen Fartøyvernsenter i Kristiansand, der Riksantikvaren og fagfolk sier at de skulle få 2 mill. kr mer – ut fra det som det var behov for innen fartøyvernet ved det verftet. Og da er jeg skuffet over at statsråden ikke gjennom revidert budsjett følger opp de faglige rådene som han åpenbart må ha fått fra Riksantikvaren, når det gjelder fartøyvern. Mener statsråden at det er holdbart på den ene siden i et replikkordskifte å si at han lytter til faglige råd, og på den andre siden ikke gjør det i forbindelse med revidert budsjett? Hva vil statsråden gjøre for å forhindre slike situasjoner, der man nå blir nødt til å permittere folk på grunn av at de lovnadene, hvis man kan kalle det det, som de har fått fra Riksantikvaren, ikke blir fulgt opp?
Det er ingen grunn til å leggja skjul på at den totale løyvinga til kulturminne i 2005 er for lita. Det har Riksantikvaren gitt ein behovsanalyse for til Stortinget gjennom meldinga. Faktisk treng me årlege løyvingar på 175 mill. kr fram til 2020 for å nå målet. Men òg innan fartøyvern er det ei betydeleg økonomisk prioritering. Der har me behov for over 21 mill. kr i auka løyvingar årleg fram til 2020 for å nå måla. Det er ingen grunn til å leggja skjul på at dei totale rammene for kulturminnefeltet er for låge. Det seier Riksantikvarens behovsanalyse. Det har eg sagt tidlegare i innlegget mitt. Men me lover altså ei auka prioritering av dette feltet, og eg registrerer med glede at det er eit stort fleirtal i Stortinget som stiller seg bak nettopp den prioriteringa.
Replikkordskiftet er omme.
Departementet har en praksis med å sette treffende titler på sine stortingsmeldinger. Denne gangen syns jeg man har truffet svært godt. «Leve med kulturminner» dreier seg både om at man skal leve med kulturminnene, at de skal overleve og også få leve videre. Kulturminner er jo den delen av kulturarven som vi bokstavelig talt kan ta og føle på. Ofte er disse i privat eie. Vi ser at eiere og frivillige aktører tar et stort ansvar og gjør en uvurderlig innsats for å ta vare på kulturminnene i dette landet. Regjeringen har tatt fatt i nettopp dette og lover i meldingen også konkret økonomisk satsing, og at den private innsatsen skal få bedre rammevilkår. Det er gledelig at denne regjeringen etter en langtørke på 18 år setter denne viktige saken på dagsordenen. Det er kanskje ikke så overraskende siden det var denne regjeringen som opprettet Kulturminnefondet, og som nå dobler dette. En generell forståelse for bruk og vern ligger til grunn i kulturminnevernet, noe Høyre støtter fullt ut. En slik forståelse er avgjørende om vi skal lykkes. Vi er helt avhengig av å ha eiere og brukere med oss i dette arbeidet. Hvis det med basis i våre kulturminner kan skapes nye arbeidsplasser og næringsvirksomhet, er det et kjempepluss som vi bør hilse velkommen, og tilrettelegge for. Jeg vil peke på ett område innenfor dette feltet der vi fortsatt har mye ugjort og et stort ansvar. Vi har 194 middelalderkirker. Av disse er 28 stavkirker, som gjennom det pågående Stavkirkeprogrammet er viet særlig oppmerksomhet. Men også de øvrige 166 steinkirkene fra middelalderen inneholder stor kulturrikdom. Ja, faktisk er det slik at det nesten utelukkende er kirkebygningene fra denne viktige perioden i nasjonens historie, med noen få unntak, som f.eks. Håkonshallen, som representerer kulturminnene. Steinkirkene er i seg selv flotte med sin nordeuropeiske nøkterne arkitektur, med preg av bånd over havet til tidligere tiders samkvems- og handelspartnere. Derfor er det gledelig at Regjeringen vier dette feltet spesiell oppmerksomhet. Fra komiteens behandling har vi tillatt oss å peke på at den kirkekunsten som fins inne i kirkene, har fortjent særlig oppmerksomhet. Dessverre er det slik at disse kunstskattene, ofte malt direkte på veggene i de gamle kirkene, er i dårlig forfatning og står i fare for å forsvinne helt. Særlig gjelder dette kalkmalerier, som på grunn av feilaktige bygningstekniske inngrep i mer moderne tid er utsatt for fuktskader og forvitring. Tillat meg her å trekke fram gamle Moster kirke, som komiteen besøkte, og som etter sigende skal være landets eldste kirke. Hit kom Olav Tryggvason i 995, innledet kristningsverket og lot bygge en kirke, står det skrevet i Snorres kongesagaer. Her er den vakre kirkekunsten og interiøret fra tidlig på 1600-tallet. Komiteen fikk høre fra eierne, Fortidsminneforeningen, at maleriene kan forsvinne i løpet av kort tid på grunn av fuktskader. Derfor har vi i innstillingen anmodet Regjeringen om å utarbeide en akutt handlingsplan for å redde den unike kirkekunsten i denne og andre kirker. Kirkekunsten er på mange måter det vi i Norge har av kunsthistorie fra denne tiden. Da er det selvsagt at vi ikke kan la dette gå tapt.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg har lyst til å starte med å gi honnør til statsråden for en all right melding, som gir en god oversikt. Jeg vil konsentrere meg litt om de tekniske og industrielle kulturminnene, som ligger mitt hjerte nær. I 1991 tok daværende miljøvernminister Thorbjørn Berntsen initiativet til å opprette en samarbeidsgruppe for bevaring av tekniske og industrielle kulturminner. Jeg var så heldig den gang at jeg fikk lov til å være med i den gruppen, som LOs representant. Både LO og NHO var med sammen med flere representanter for kulturen. Jeg fikk en god innsikt i hvordan Riksantikvaren jobbet, noe jeg senere har satt stor pris på. Jeg vil gi Riksantikvarens folk honnør for den jobben de gjør for å bevare kulturminnene våre. Ett av mandatene til denne gruppen var å gi råd om hvilke kulturminner som skulle fredes. Jeg ser med glede at i hvert fall 10 av de 31 som vi så på den gangen, står omtalt i meldingen. Jeg har for øvrig besøkt alle 10 og har dem friskt i minne ennå, selv om det er en tid tilbake. Vi hadde også et annet mandat. Vi skulle finne fram til finansiering utover det som bevilges over statsbudsjettet. Det var ikke lett. Det å finne private midler til den type kulturminner er ikke enkelt. Jeg er veldig glad for å registrere at i de strategier og tiltak som er omtalt i stortingsmeldingen, sier departementet at de «vil legge vekt på at denne type kulturminner skal kunne gi grunnlag for verdiskaping gjennom ny bruk». Vi kan se på disse kulturminnene i dag. Hvis vi går til Fetsund Lenser i Akershus, som jeg kjenner godt og har besøkt mange ganger, så er det også blitt et senter som driver med natur i tillegg til å vise fram et gammelt kulturminne som er verdt å bevare. Går vi til Sjølingstad, ser vi at de fremdeles produserer ting. Går vi til Klefoss, har de drevet med teater for å synliggjøre hvordan livet rundt fabrikken var i gamle dager. De er levende kulturminner, som ikke er hva man kaller «møllposebevaring». Dette er bra, og det er viktig for disse kulturminnene. Skal vi kunne vise fram hvordan norsk industri har utviklet seg gjennom mange år, er dette en måte å gjøre det på. Jeg håper at statsråden sammen med kulturministeren fortsetter å utvikle dette, og at man kan få flere tekniske kulturminner opp på listen. 10 er mange, og det er dyrt å bevare disse, men det er også viktig å få flere næringer inn på den listen.
Innstillingen og debatten i dag har vist et viktig og positivt engasjement for å ta vare på kulturminnene og gjøre dem til en sentral del av kulturarven vår. Jeg er glad for at de strategier som miljøvernministeren har foreslått, får så bred tilslutning i Stortinget. Som helhet danner de et godt utgangspunkt for videre oppfølging. Når jeg tar ordet i debatten, er det for å uttrykke tilfredshet med at staten skal ta et større økonomisk ansvar for å dekke utgiftene til utgraving av fredede kulturminner i forbindelse med mindre, private tiltak. Jeg tror dette er både nødvendig og riktig for å kartlegge og ta vare på kulturminnene. Skal vi lykkes med det, må grunneiere melde funn, og da må de vite at de ikke får uforholdsmessig store utgifter. Vi trenger derfor økte tilskudd og nye retningslinjer som kan endre forvaltningspraksisen, og det får vi nå. Som kirkepolitiker er jeg også glad for det engasjement innstillingen viser for å ta vare på kirkeskattene våre. Det er viktig å anerkjenne kirkene som en sentral del av våre kulturminner. De forteller om livsritualer, påvirkning, hverdagsliv og maktforhold opp gjennom tidene i samfunnet vårt. Selv om vi viderefører den økonomiske ansvarsdelingen mellom kommune og stat, mener Kristelig Folkeparti det er nødvendig med økt statlig engasjement for å ta vare på verneverdige kirker. Integrering av Kirken i kulturminnepolitikken og tilnærmingen av kirkebygg som kulturminner gir flere virkemidler for en god og aktiv kirkepolitikk som tar vare på byggene og anleggene. Samtidig er det en utfordring for kulturminneforvaltningen å se hvordan disse byggene kan og skal brukes og tilpasses nye arbeidsformer og behov. Her trenger vi samarbeid på tvers av sektorene. Ellers hadde det også vært fristende å kommentere en del av den kirkepolitiske forståelse som står i innstillingen, men det skal jeg la være nå. Til slutt vil jeg si at jeg også er tilfreds med det komiteen skriver om bergkunst. Utfordringen er å gjøre disse minnene tilgjengelig for folk flest og formidle bildenes fortelling til publikum. Her finnes det gode prosjekter, bl.a. i Trøndelag, som absolutt bør realiseres.
Jeg syns det er hyggelig å være her i dag, og være med i denne debatten. Den viser at vi er uenige om detaljer, men i store trekk er det veldig mye enighet. Det syns jeg er viktig og hyggelig når det gjelder ei melding som skal løfte oss litt, og når det kanskje er 18 år til neste gang vi skal behandle ei slik melding. Jeg skal passe på å si litt om ting som det ikke ble flertall for for Senterpartiet. Dette med skatte- og avgiftslette ble det ikke flertall for. Senterpartiet har tidligere i et Dokument nr. 8-forslag foreslått å gi generelt fritak fra å betale merverdiavgift for arbeid på fredede bygninger og anlegg i privat eie. Det ble nedstemt den gangen, og vi tok det opp igjen nå i forbindelse med kulturminnemeldinga. Bakgrunnen for det er at det er veldig mange eiere som syns at dette er ei god ordning. Den er ubyråkratisk, og det er et meget treffsikkert virkemiddel. Jeg kan også nevne at i utlandet er dette med skattelette og avgiftslette ganske vanlig på disse områdene. Det gjelder både Danmark, Finland, Storbritannia, Nederland og Frankrike – land som vi liker å sammenlikne oss med i ulike sammenhenger for tida. Så det er synd at vi ikke nådde fram, men vi får eventuelt komme tilbake til dette seinere igjen. Så er det én ting til, og det er dette med forslag til vedtak i I. Jeg er glad for at det ble flertall for å utrede behovet for å innføre nye erstatningsregler i kulturminneloven. Bakgrunnen for at den har blitt sett sammen med denne NOU-en i naturmangfoldloven, eller biomangfoldloven som mange kalte den før, er at begge lovverk inneholder ei drøfting av erstatningsregler. Det er derfor grunn til å se disse i sammenheng, for det finnes selvfølgelig en del fellestrekk mellom ulike typer vern. Så kan jeg i den sammenhengen berolige representanten Korsberg med at jeg gjerne tar den debatten når den tida kommer – men det blir ei stund til. Jeg vil be om at I i forslag til vedtak deles, slik at det blir mulighet til å stemme over bare første ledd.
Det skal presidenten merka seg.
La meg først si at jeg slutter meg til representanten Engers uttalelse om at det er hyggelig at vi her skaper flertall for mange gode forslag, mange ambisiøse forslag, sånn at man innen kulturminneforvaltningen får en bedre praksis framover enn det meldingen viser har vært status fram til nå. Så merket jeg meg at statsråden i sitt svar til meg sa at når vi hadde satt 2014 som et mål, så hadde vi tenkt på et tall. 2014 er altså 200 år etter at Grunnloven ble vedtatt i 1814, så vi hadde absolutt ikke tenkt på et tall, vi hadde regnet oss fram til et tall. Så spurte vi departementet om hva som måtte til for at vi skulle kunne klare å oppnå det innen da, både i forhold til økonomiske og kompetansemessige tiltak, og har ut fra det vurdert det som fornuftig å gå inn for det som et mål, sånn at vi kan oppgradere satsingen på kulturminner. St.meld. nr. 8 for 1999-2000 om rikets miljøtilstand ble framlagt av Bondevik I-regjeringen, og i den meldingen står det at de tre målene skal oppfylles innen 2004, 2008 og 2010. Den er altså bakgrunnen for at vi har vedtatt miljømål på kulturminneområdet – de ble vedtatt i år 2000. Det var altså etter forslag fra Bondevik I-regjeringen, og Regjeringen støttet også det som stod i innstillingen. Så mitt spørsmål til statsråden må da bli: Tenkte Bondevik I-regjeringen bare på et tall når de satte de målene, eller var det på bakgrunn av behovsanalyser fra Riksantikvaren? Det er sagt at dette er en dramatisk situasjon for kulturminnene, og at noe må gjøres. Det er en oppfatning jeg deler, men den sittende regjeringen har hatt ganske god tid på seg. Den har sittet i fire år, den har lagt fram fire statsbudsjetter og fire reviderte budsjetter. Det siste reviderte budsjettet toppes altså med et kutt på 120 000 kr i Riksantikvarens drift. Så mitt spørsmål, som jeg gjentar, til statsråden er: Hvorfor har ikke Regjeringen gjort noe tidligere? Hvorfor har ikke Regjeringen gjort noe for å avverge den situasjonen vi nå er kommet opp i, og hvordan har Regjeringen fulgt opp miljømålene som ble fastsatt i 2000 – har de vært styrende for Regjeringens politikk på kulturminneområdet? Jeg håper at statsråden ikke henger seg opp i 2014, som han gjorde i svaret til meg i stad, men at han heller svarer på de konkrete spørsmålene og utfordringene jeg har gitt ham.
Eg deler den gleda som dei føregåande talarane har meddelt i forhold til denne meldinga. Dette er ein historisk dag. Me har fått til eit lyft for kulturminne som me ikkje har sett maken til tidlegare, og det er eit breitt fleirtal i Stortinget som stiller seg bak dette å ta vare på ein del av vår nasjonale kulturarv som kulturminne er. Det er spennande å vita at denne satsinga òg vil kunna gi verdiskaping, ikkje minst i distrikta, som vil ha stor betydning. Så vil eg gripa fatt i den utfordringa som representanten Leknes initierer. Det er altså første gongen me kjem med ei så brei melding om kulturminne, og det faglege arbeidet som ligg til grunn for denne meldinga, er basert på ei breiare utgreiing enn det ein nokon gong før har hatt. I dette arbeidet inngår ein NOU, og det ligg her eit betydeleg arbeid frå Riksantikvaren si side, og det er viktig for meg å få fram at når Regjeringa har sagt 2020, er det altså på bakgrunn av eit fagleg råd frå Riksantikvaren. Det synest eg det er grunn til å lytta til, når den fremste eksperten på dette området anbefaler sterkt å gå inn for 2020 og ikkje eit tidlegare tidspunkt. Det eg seier, er at me ikkje har tenkt på eit tal. Me har sett 2020 på bakgrunn av dei faglege råda som er gitt, og på bakgrunn av at det her skal byggjast opp kompetanse, noko som er veldig viktig. Samla sett blir dermed 2020 det eg meiner er det mest fornuftige målet for dette viktige området, og eg er glad for at eit breitt fleirtal i Stortinget sluttar opp om det. Det vil vera det beste for kulturminna i Noreg, og derfor er det med stor glede eg ser på denne dagen, som eg synest er flott for kulturminna våre – at me greier å ta vare på dei, at det er ein samla innsats. Så har eg lyst til å peika på det verdiskapingsprogrammet som ligg her. Det ligg eit verdiskapingsprogram på 50 mill. kr her som vil kunna bety veldig mykje. Det er mange som har snakka om Kulturminnefondet i dag, men faktisk er dei årlege løyvingane på verdiskapingsprosjektet større enn den ekstra milliarden med dagens rentekurs. Det programmet vil altså samla sett ha større betydning enn den ekstra milliarden som no ligg til grunn i auka løyvingar.
Representanten Jørund Leknes har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Jeg må konstatere at statsråden ikke besvarer mitt spørsmål. Spørsmålet mitt var altså hvordan Regjeringen hadde fulgt opp de målene som ble vedtatt i år 2000, hvordan dette hadde blitt fulgt opp i budsjetter, og hvordan Regjeringens politikk hadde vært betinget av det. Jeg er egentlig litt overrasket over det, men jeg vil bare konstatere at det vi gjør i dag, er et stort løft for kulturminnene, med 1,4 milliarder kr ekstra til Kulturminnefondet. Vi får håpe at også den sittende regjeringen er i stand til å følge opp det hvis de, mot formodning, skulle vinne valget. Men jeg konstaterer at statsråden ikke svarte på det konkrete spørsmålet mitt: Hva har Regjeringen gjort for å følge opp målene som ble vedtatt i 2000, og hvorfor har man klart det så dårlig?
Eg skal ikkje dra ut debatten. Eg vil likevel seia at når det gjeld kulturminnemeldinga som me har lagt fram, ligg det ein NOU til grunn, og me har hatt ein fagleg gjennomgang som har vore breiare og betre enn nokon gong tidlegare, så det er klart at me har eit tryggare grunnlag for å gi råd om 2020 no enn det me har hatt tidlegare. Og det er ikkje nokon grunn til å leggja skjul på at denne gjennomgangen og NOUen gjer at me har eit mykje meir tydeleg og grundig fagleg grunnlag for den meldinga som me no legg fram, og me kan seia at rådet om at 2020 er eit riktig mål, er stødigare og betre enn dei tidlegare råda som er gitt Stortinget. Derfor er eg òg glad for at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet har slutta seg til det som var Regjeringa si anbefaling når det gjeld dette.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 2723]]
Etter ynske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten vert avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida vert fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet og Høgre 15 minutt kvar, Framstegspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristeleg Folkeparti 10 minutt kvar, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gjeve anledning til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarane for kvar partigruppe og fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vert det foreslått at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det vert sett på som vedteke. Før sakas ordførar får ordet, vil presidenten foreslå at formiddagens møte vert forlengt slik at òg replikkane etter saksordførarens innlegg vert tekne på formiddagens møte. – Det er å sjå på som vedteke.
Gjennom behandlinga av de jevnlige stortingsmeldingene om Regjeringas miljøpolitikk og rikets miljøtilstand gis Stortinget en mulighet til å diskutere miljøpolitikk i brei forstand. Men sjøl om innstillinga er lang, har vi også denne gangen begrensa oss både i innstillinga og i debatten i forhold til hva vi kan ta opp. Som sakas ordfører er jeg likevel glad for at det er en del viktige områder der komiteen enten enstemmig eller gjennom et bredt flertall går lenger enn det Regjeringa opprinnelig gjorde i meldinga, eller i enkelte tilfeller iallfall er tydeligere. Særlig gjelder dette i forhold til å få på plass ei kunnskapsbasert forvaltning av biologisk mangfold. Regjeringa har satt som et meget ambisiøst mål å stanse tapet av biologisk mangfold innen 2010, som ei oppfølging av målet som blei satt på ministerkonferansen for miljø i Europa i Kiev i 2003. Komiteen peker i innstillinga bl.a. på nødvendigheten av økt skogvern, og det er særdeles viktig. For å nå målet om å stanse tapet av biologisk mangfold må vi sikre de aller mest verdifulle områdene gjennom vern, men som komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, påpeker: «For å ta vare på biologisk mangfold er det helt avgjørende at vi også tar hensyn i de naturområdene som ikke er vernet. Det er derfor nødvendig å styrke kartlegging og overvåking av biologisk mangfold.» Jeg er veldig glad for at innstillinga er veldig tydelig og konkret når det gjelder å få på plass det kunnskapsbaserte forvaltningssystemet. Her står Artsdatabanken helt sentralt. Artsdatabanken blei formelt åpna mens vi i komiteen holdt på med behandlinga av denne meldinga, og det kan virke som om statsrådens besøk til Trondheim har åpna opp øynene hos regjeringspartiene for nødvendigheten av at Artsdatabanken sikres midler sånn at den blir i stand til å utføre oppgaven som et nasjonalt kunnskapssenter og også alle de oppgavene vi har lagt til Artsdatabanken. Så virker det som om Regjeringa har skjønt betydningen av at det må sikres ressurser slik at Artsdatabanken kan kjøpe nødvendige faglige tjenester hos relevante fagmiljøer, sånn som det lå til grunn i utredningen fra KUF i 2003. Det er en enstemmig komite som understreker dette i innstillinga. Det er også en enstemmig komite som peker på at det nå er nødvendig å gjennomføre neste fase i den kommunale kartlegginga, og jeg er glad for at regjeringspartiene er med på å sikre flertall for at det må settes av egne midler som kommunene kan få innvilga etter søknad for å sikre den nødvendige progresjonen og faglige kvaliteten på denne kartlegginga. Et tredje område der innstillinga er langt tydeligere enn meldinga, er der vi konkret går inn for at det må etableres et norsk artsprosjekt, sånn at vi bedre kan ta del i den store satsinga som gjennomføres i Sverige nå. Jeg forventer at alle disse sakene følges opp i budsjettet til høsten. Temaet biologisk mangfold har brei omtale i innstillinga, herunder trusselen fra introduserte arter, som ørekyte og kongekrabbe, behovet for konfliktdempende tiltak i vernearbeidet og debatten om import av regnskogtømmer. Av hensyn til tida for mitt innlegg går jeg ikke nærmere inn på disse sakene, iallfall ikke i denne omgang. Å redusere utslippene av NOx i tråd med forpliktelsene i Göteborgprotokollen vil være ei av hovedutfordringene i åra framover. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at utslippene av nitrogenoksider må reduseres med 30 pst. i løpet av de neste fem åra, og det sier seg sjøl at det vil bli ei formidabel utfordring. Hele 40 pst. av utslippene kommer fra innenlands skipsfart og fiskeri og 17 pst. fra energianleggene på sokkelen. Det sier seg sjøl at vi er nødt til å sette inn tiltak på disse to områdene skal vi greie å oppfylle våre forpliktelser. Når det gjelder tiltak på skip i norsk innenriksfart og for fiskefartøy, har SFT pekt på at motortekniske tiltak er de mest kostnadseffektive. Det er positivt at regjeringspartiene nå i større grad forstår at det er et viktig og riktig tiltak. Det kan likevel være grunn til å minne om at vi hadde ei slik ordning fra 1996 til 2000, som blei gjeninnført etter at Arbeiderpartiet fikk gjennomslag for det i forbindelse med behandlinga av budsjettet for 2004, men at det etter den tid ikke er fylt på mer midler, ja, faktisk er det sånn at de midlene som er bevilga, står ubenytta. Her har altså tidligere miljøvernminister og nåværende næringsminister Børge Brende et verktøy i verktøykassa si, men han har likevel ikke kommet seg til å bruke det. Når det så gjelder energianleggene på sokkelen, står det i meldinga at Regjeringa vil fastsette nye utslippskrav til energianleggene på sokkelen. Da Stortinget behandla klimameldinga høsten 2001, pekte et bredt flertall på at elektrifisering av sokkelen vil være et viktig klimatiltak. Elektrifisering av sokkelen vil også føre til reduserte utslipp av NOx. Daværende miljøvernminister Børge Brende lovte på pressekonferansen da han la fram tilleggsmeldinga, at her skulle det virkelig bli veg i vellinga. Men siden har det vært temmelig stille fra Regjeringa. I dag kunne vi faktisk lese i Aftenposten at lisensinnehaverne av Valhall-feltet, med British Petroleum i spissen, vil elektrifisere feltet og dermed redusere utslippene av både CO2 og NOx. Det er bra at aktører i oljeindustrien på den måten sjøl tar ansvar, men skal vi oppfylle Göteborgprotokollen, må Regjeringa snarest mulig gå fra ord til handling. Det er positivt at vi med stor realisme kan øke målet om gjenvinning fra 75 pst. til 80 pst., men det betyr likevel ikke at vi skal lene oss tilbake og tro at vi har løst avfallsproblemet. Avfall utgjør et miljøproblem knyttet til forsøpling, farlig avfall, utslipp fra deponier og ufullstendig forbrenning. Veksten i avfall øker miljøutfordringa knyttet til avfall, men er også en indikator på et forbruk av naturressurser som ikke er bærekraftig. Stoltenberg-regjeringa satte ned et offentlig utvalg som skulle foreslå tiltak for å oppnå avfallsreduksjon, og utvalget la fram sin innstilling i 2002. Etter det har rapporten blitt liggende i ei skuff i Miljøverndepartementet. Her er det åpenbart rom for en mer offensiv miljøpolitikk. Blant annet peker Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i innstillinga på at det bør innføres produsentansvar for maling, lakk, lim og oljeholdige produkter og for papir og trevirke. Et av de områdene der det er på høy tid å få på plass ei returordning, er for fritidsbåter og mindre fiskefartøy. Jeg er derfor glad for at det til slutt blei en enstemmig komite som går inn for at myndighetene sammen med bransjen må få på plass ei returordning for båter. I stortingsmeldinga peker Regjeringa på fem tverrsektorielle satsingsområder, og alle de fem områdene er viktige om vi skal kunne dreie produksjon og forbruk i ei mer bærekraftig retning. Miljøpolitikk handler til syvende og sist om at alle må være med og ta ansvar, og ei av de største utfordringene er å skape forståelse blant folk flest for at vi må la naturen sette grense for menneskelig aktivitet. Her har kommunene ei helt sentral rolle. Jeg er glad for at et bredt flertall understreker at ei videreutvikling av det lokale miljøarbeidet må knyttes til kommunenes rolle som samfunnsutvikler. Allerede i dag er faktisk «bærekraftig utvikling» nedfelt i kommunelovens formålsparagraf – det skal altså være ei overordnet målsetting for kommunene. Regjeringa foreslår et femårig utviklingsprogram for kommunesektoren. Det er for så vidt positivt, men det kan jo være grunn til å spørre seg om Regjeringa egentlig har foreslått et femårig utsettingsprogram. Det er nemlig ikke mangel på erfaring i kommunene. Tvert imot, det har vært gjennomført mye godt miljøarbeid både under MIK-reformen og i Lokal Agenda 21-arbeidet. Hovedutfordringa for miljøarbeidet til kommunene er at dårlig kommuneøkonomi gjør at man skjærer ned til beinet for å få prioritert de lovpålagte oppgavene. For å få til ei økt satsing på lokalt bærekraftig arbeid har bl.a. ordførerne i de 18 foregangskommunene gått inn for at det opprettes et nasjonalt Agenda 21-fond. Arbeiderpartiet støtter forslaget om et slikt fond, men det viktigste er at vi får på plass virkemidler som stimulerer til tverrsektoriell handling lokalt, og slik kommuneøkonomien er nå, er det behov for at det settes av egne midler til det. Det er, som sagt, mye det kunne vært sagt mer om. Men med dette legger jeg fram komiteens tilråding og de forslagene Arbeiderpartiet er med på å fremme i denne innstillinga.
Representanten Synnøve Konglevoll har teke opp dei forslaga ho gjorde greie for. Det vert replikkordskifte.
I flere innlegg i dag har vi hørt om den rød-grønne regjeringen. «Rikets miljøtilstand» burde jo vært en utmerket mulighet for å få fram felles miljøpolitikk, og da som et alternativ til den sittende regjerings. Det vi ser i dag, er snarere tvert imot. I denne sammenheng er det to ubetydelige, små mindretallsforslag som de tre partiene står sammen om. Det dreier seg om noe juridisk hjelp til kommunene og naturbarnehager. Derimot er vi svært glad for at Regjeringens politikk får stor tilslutning. Men ett forhold vil jeg få ta opp. Det dreier seg om å tilrettelegge for interkommunale løsninger for å forbedre vannkvaliteten i henhold til EUs rammedirektiv. Her er det et I-forslag som ikke regjeringspartiene kommer til å støtte. Det er fordi dette er fyllestgjørende omtalt på side 58[[Presidenten klubber]]
Representanten kan få fullføra setninga.
Jeg vil gjerne få saksordførerens svar på hvorfor man finner grunn til å fremme et slikt forslag, når det er så fyllestgjørende omtalt.
Representanten Halleraker var svært glad, og jeg la også i mitt innlegg vekt på å være positiv med hensyn til de punktene der Regjeringa og det brede flertallet i Stortinget har funnet sammen. Jeg tror det er helt sentralt i miljøpolitikken at det skapes brede flertall for de tiltakene en er nødt til å gjennomføre. Når det så gjelder den rød-grønne regjeringen, er jeg helt overbevist om at vi også på miljøområdet kommer til å finne sammen, og det har jo vært slik at regjeringspartiene i vårsesjonen i Stortinget har brukt nesten enhver debatt til å påpeke de gangene vi ikke er fullstendig samkjørt i Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet. Det kan da være grunn til å minne om at det partiet som har statsministeren, og også for så vidt miljøvernministeren, i denne regjeringen gikk til valg sist gang på et helt annet regjeringsalternativ. Vi er innstilt på å finne løsninger, og det kommer vi helt sikkert til å gjøre.
Jeg har bare behov for å få avklart hva som er dagens og kanskje morgendagens politikk når det gjelder CO2-håndtering, for i innstillingen står det: «Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ønsker å legge til rette for, ikke pålegge, utbyggere å benytte teknologi for CO2-håndtering. Det skal derfor etter disse medlemmers mening ikke stilles som krav verken for de gitte eller fremtidige konsesjoner.» Vi får det til å henge lite sammen med det Arbeiderpartiet har gjort tidligere, for i innstillingen til klimameldingen står det at «ytterligere konsesjons- og utslippstillatelser til gasskraftanlegg kun gis til gasskraftanlegg basert på CO2-håndtering». Så her er det jo en voldsom sprik når det gjelder hva man egentlig mener, og jeg vil gjerne at Arbeiderpartiet rydder opp og klargjør hvorfor man eventuelt har fått en helt ny politikk på dette området.
Når det gjelder CO2-håndtering, er det jo sånn at i denne innstillinga går et flertall inn for at det skal satses på teknologiutvikling. Vi i Arbeiderpartiet har hatt et landsmøte der vi har samlet oss om at vi skal ha ei storstilt satsing på CO2-håndtering og teknologiutvikling når det gjelder gasskraftverk. For øvrig kan man trygt legge til grunn at det er Arbeiderpartiets politikk som kommer til uttrykk i denne innstillinga. Jeg har ikke lyst til å si så veldig mye mer om det, for som representanten Korsberg vet, er jeg ikke helt enig med det store flertallet i partiet mitt på dette området.
Lat meg starta med å takka saksordføraren for innsatsen, både som saksordførar og som stortingsrepresentant. Som me alle veit, kjem ho ikkje tilbake til Stortinget – sannsynlegvis på grunn av eit visst miljøengasjement. Verken rikets miljøtilstand eller Arbeidarpartiets miljøtilstand er heilt på topp. Med unntak av nokre saker, som blir illustrerte her i dag, har Arbeidarpartiet faktisk bidrege til å svekkja miljøtilstanden i Noreg, bl.a. på energifeltet. Men saksordføraren skal ha takk for at ho har prøvd å betra miljøtilstanden både til riket og til Arbeidarpartiet. Innan miljø- og energispørsmåla er det jo ofte sånn at AUF og enkeltrepresentantar på Stortinget er mest einige med SV. Kva anbefalingar trur representanten ho vil gje i forhold til den jobben ho skal inn i i Naturvernforbundet? Er Arbeidarpartiet det rette miljøpartiet?
Som representanten Langeland påpeker i sitt innlegg, er jeg da foreslått innvalgt i sentralstyret i Naturvernforbundet. Det ser jeg fram til, hvis jeg blir valgt, men man skal som sagt alltid velges først. Med min bakgrunn fra arbeid i energi- og miljøkomiteen vil jeg kunne fortsette mitt engasjement for miljøet, og det ser jeg fram til. Så er det selvfølgelig sånn at jeg er arbeiderpartimenneske. Det kommer jeg også til å være i framtida, for jeg er helt overbevist om at skal vi ha en bra politikk i dette landet, bør langt flere stemme Arbeiderpartiet.
Replikkordskiftet er dermed omme. Då tek me ein pause i forhandlingane. Møtet vert sett igjen kl. 18, og me startar med innlegg av Øyvind Halleraker.