Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 140 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno je da je u sali prisutno 155 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Bojan Kostreš i Mladen Grujić. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored svih članova Vlade, pozvala da današnjoj sednici prisustvuju i Boris Tadić, predsednik Republike, i dr Dušan Tabaković, šef Pravnog tima Republike Srbije pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Saglasno članu 84. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog članom 84. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predlog akta iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu Vlade za održavanje vanrednog zasedanja. Uz saziv Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini, koja je sazvana na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 169. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje vanrednog zasedanja sa jednom tačkom dnevnog reda. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE NARODNE SKUPŠTINE O MIŠLjENjU MEĐUNARODNOG SUDA PRAVDE O LEGALNOSTI JEDNOSTRANO PROGLAŠENE NEZAVISNOSTI PRIVREMENIH INSTITUCIJA KOSOVA I METOHIJE I NASTAVKU AKTIVNOSTI REPUBLIKE SRBIJE U ODBRANI SUVERENITETA I TERITORIJALNOG INTEGRITETA REPUBLIKE SRBIJE Primili ste Predlog odluke koji je podnela Vlada. Gospodin Slobodan Samardžić traži reč. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, zbog važnosti ove teme i rasprave koju danas imamo, po članu 94. Poslovnika, predlažem da se udvostruči vreme diskusije i molim poslanike da se o tome izjasne.
Stavljam predlog gospodina Samardžića na glasanje. Od ukupno 215 poslanika, 88 je glasalo za ovaj predlog. Konstatujem da predlog nije prihvaćen. Podsećam vas da prema članu 163. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se na sledeći način: poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju - sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslaničkoj grupi manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Slobodan Samardžić – poslaničku grupu DSS – Vojislav Koštunica. Saglasno članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Dajem reč gospodinu dr Dušanu Batakoviću, šefu Pravnog tima Republike Srbije pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Izvolite, gospodine Batakoviću.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovana gospođo predsednice, gospodo ministri, časni poslanici, čast mi je da vam podnesem izveštaj o savetodavnom mišljenju Međunarodnog suda pravde u Hagu u ime Pravnog tima Republike Srbije. Dana 22. jula 2010. godine, Međunarodni sud pravde u Hagu, kao glavni pravosudni organ UN, objavio je savetodavno mišljenje o pitanju da li je jednostrana deklaracija o nezavisnosti, koja je usvojena od Privremenih organa lokalne samouprave na Kosovu 17. februara 2008. godine, u saglasnosti sa međunarodnim pravom. Ovaj postupak je formalno započet 10. oktobra 2008. godine, pismom generalnog sekretara UN, kojim je prosleđena Rezolucija Generalne skupštine UN broj 63/3 od 8. oktobra 2008. godine, a usvojena na predlog Republike Srbije. Do 17. aprila 2009. godine, 35 država je podnelo sudu svoje pisane izjave, u kojima su izloženi njihovi pravni stavovi povodom pitanja postavljenog od Generalne skupštine UN. Pravni tim Srbije, formiran u skladu sa zaključcima Vlade, u oktobru 2008. godine izneo je u svom podnesku stav da jednostrano proglašena nezavisnost Kosova nije u skladu sa međunarodnim pravom. Autori podneska u ime Republike Srbije bili su prof. Malkolm Šou, prof. na univerzitetu Lester u Velikoj Britaniji, kao jedan od vodećih svetskih eksperata za pitanje prava za samoopredeljenje, prof. dr Marselo Koen iz Instituta za međunarodne odnose u Ženevi, priređivač poznate zbirke tekstova o principu teritorijalnog integriteta u međunarodnom pravu, prof. dr Andreas Cimerman sa Univerziteta u Berlinu, kao ekspert za procesna pitanja pred Međunarodnim sudom pravde i dr Vladimir Đerić, tadašnji predsednik Udruženja za međunarodno pravo Srbije. Koordinator pravnog tima bio je Saša Obradović, glavni pravni savetnik Ministarstva spoljnih poslova, a na usmenoj raspravi, kao šef delegacije, bio sam ja, kao ambasador Republike Srbije u Parizu i kao šef Pravnog tima. Činjenična istraživanja obavljao je Igor Olujić, advokat iz Beograda, dok su u raznim fazama postupka konsultovani sledeći stručnjaci iz oblasti međunarodnog javnog prava: profesor Mohamed Beđaui, nekadašnji predsednik Međunarodnog suda pravde i šef diplomatije Alžira, prof. dr Vojin Dimitrijević, prof. dr Tibor Varadi, prof. dr Andrej Noukamper, sa Univerziteta u Amsterdamu, prof. Stevan Taumon, sa Univerziteta u Oksfordu, prof. dr Gašo Knežević, Sanja Milinković i Božidar Jovanović, načelnici Odeljenja za međunarodno-pravne poslove u Ministarstvu spoljnih poslova i Feodor Starčević, šef misije Republike Srbije pri UN. Ponavljam, dakle, da je Pravni tim Republike Srbije, formiran u skladu sa zaključkom Vlade, izneo u svom podnesku stav da jednostrano proglašena nezavisnost Kosova nije u skladu sa međunarodnim pravom iz sledećih razloga: 1) opšti princip teritorijalnog integriteta u međunarodnom pravu zabranjuje secesiju delova teritorije nezavisne države bez njene saglasnosti; 2) međunarodno-pravni režim uspostavljen Rezolucijom saveta bezbednosti 1244 od 10. juna 1999. godine garantuje teritorijalni integritet Srbije i može biti izmenjen ili obustavljen samo odlukom Saveta bezbednosti, a ne jednostranim aktom; 3) jednostranim proglašenjem nezavisnosti Kosova narušen je i pregovarački proces koji je imao za cilj da odredi budući status ove pokrajine. Ovakve stavove Republike Srbije podržale su sledeće države: Kipar, Kina, Rumunija, Slovačka, Ruska Federacija, Libija, Španija, Iran, Brazil, Argentina, Azerbejdžan, Bolivija i Venecuela. Podnesak Republike Srbije imao je 370 strana, sa dodatna 83 aneksa, koji su sadržali pisane dokumente u prilog gore navedenim tvrdnjama. Određen broj država je izneo suprotne argumente tvrdeći sledeće: 1) da sud ne treba da odgovara na postavljeno pitanje jer je ono političke prirode, odnosno zato što postoje važni razlozi zbog kojih nije u interesu UN da na isto bude odgovoreno; 2) da međunarodno pravo ne reguliše pitanje secesije, već da isto spada u domen diskrecionog prava država, da novoformirani entitet priznaju u svojstvu države; 3) da su Albanci na Kosovu i Metohiji stekli pravo da se otcepe od Republike Srbije zbog masovnog kršenja ljudskih prava 1999. godine, zbog čega ova secesija predstavlja tzv. "sui generis" slučaj i ne može biti podvedena pod opšta pravila međunarodnog prava. Države koje su iznele ovakve stavove bile su: Češka Republika, Francuska, Švajcarska, Albanija, Austrija, Nemačka, Finska, Poljska, Luksemburg, Velika Britanija, SAD, Estonija, Norveška, Holandija, Slovenija, Japan, Irska, Danska, Maldivi i Sijera Leone. U ovoj fazi postupka učestvovao je i Egipat, ali bez jasnog opredeljenja u pogledu situacije nastale proglašenjem nezavisnosti Kosova. Pored toga, Međunarodni sud pravde je pozvao i organe lokalne samouprave na Kosovu da pruže svoj pisani doprinos u ovom postupku pod imenom "autori deklaracije", koji naziv su koristili sve do kraja postupka. Do 17. jula 2009. godine, 14 učesnika postupka iskoristilo je priliku da uputi sudu pisane komentare na izjave drugih država. Među njima je bila i Srbija, koja je priložila svoj komentar na 248 strana. Od 1. do 11. decembra 2009. godine u Palati mira u Hagu održana je usmena rasprava u kojoj je učestvovalo 28 država: Srbija, koja je nastupila prva, zatim Argentina, Azerbejdžan, Belorusija, Bolivija, Brazil, Kina, Kipar, Španija, Ruska Federacija, Rumunija, Venecuela i Vijetnam, sve napred nabrojane države su podržale stavove Srbije, kao i Albanija, Nemačka, Saudijska Arabija, Austrija, Bugarska, Hrvatska, Danska, SAD, Finska, Francuska, Jordan, Norveška, Holandija i Velika Britanija, koje su podržale stavove autora deklaracije iz Prištine. Na usmenoj raspravi je učestvovao i Burundi, ali bez jasnog opredeljenja za jednu ili drugu stranu. Na taj način ukupan broj država koje su učestvovale u postupku dosegao je 42, što je najveći broj država koje su ikada učestvovale u jednom postupku pred Međunarodnim sudom pravde. U decembru 2009. godine, Pravni tim Republike Srbije je pismeno odgovorio i na posebna pitanja postavljena od strane trojice sudija. Dana 28. maja 2010. godine prestao je mandat sudiji Ši Đijongu iz Kine, koji se povukao iz sudskog veća zbog bolesti. Zamenjen je novim sudijom iz iste zemlje koji, međutim, nije imao pravo da učestvuje u već odmaklom većanju i glasanju o ovom predmetu, pa je na taj način sudsko veće svedeno na 14 sudija. Konačno, 22. jula ove godine, Međunarodni sud pravde je objavio savetodavno mišljenje u kome je: 1) jednoglasno odlučio da ima nadležnost da postupi u ovom slučaju; 2) sa devet glasova za i pet protiv da treba da odgovori na postavljeno pitanje; 3) sa 10 glasova za i četiri protiv da Deklaracija o nezavisnosti Kosova od 17. februara 2008. godine nije prekršila međunarodno pravo. U obrazloženju ovakvog mišljenja, sud je eksplicitno naveo da je pitanje tretirao u njegovom uskom jezičkom smislu, baveći se na taj način samo pitanjem Deklaracije kao pravnog instrumenta, a ne i pitanjima prava na otcepljenje, niti pravnim posledicama takvoga čina -kao što su pitanja, da li je Kosovo steklo državnost i kakav je status dosadašnjih priznanja nezavisnosti Kosova (Paragraf 51. savetodavnog mišljenja na strani 20.), vraćajući, na taj način, suštinski deo postavljenog pitanja natrag u Generalnu skupštinu UN bez pruženog odgovora. Drugim rečima, sud se bavi isključivo pitanjem da li su ovakve vrste deklaracije zabranjene međunarodnim pravom i Rezolucijom 1244 u pitanju odnosa koje je konkretna deklaracija proizvela. U prilog ovakvom kompromisnom zaključku suda glasale su sudije iz Japana, Jordana, SAD, Nemačke, Francuske, Novog Zelanda, Velike Britanije, Meksika, Brazila i Somalije. Protivsu bile sudije iz Ruske Federacije, Slovačke, Maroka i Sijera Leonea. Ovakav ishod svakako predstavlja pravni neuspeh za Republiku Srbiju, jer od Međunarodnog suda pravde nismo dobili pomoć u situaciji u kojoj je međunarodno pravo prekršeno na njenu štetu. Sud je očigledno pokušao da pronađe izlaz iz neprijatne političke situacije u kojoj se našao i to nije učinio na vešt način. Savetodavno mišljenje, međutim, nije zatvorilo vrata za dalje spoljnopolitičke akcije Republike Srbije usmerene na očuvanje njenog teritorijalnog integriteta, jer je sud: 1) naglasio da Generalna skupština UNima široko ovlašćenje da dalje raspravlja o ovom pitanju; 2) afirmisao princip teritorijalnog integriteta kao važan deo međunarodnog pravnog poretka; 3) konstatovao da je na Kosovu nastavio da funkcioniše međunarodno-pravni režim uspostavljen rezolucijom 1244; 4) nije potvrdio pravo Kosova na otcepljenje od RS. U svakom slučaju, samo vođenje ovog postupka pred Međunarodnim sudom pravde, bilo je od značaja za RS, tako što je i u kritičnom momentu 2008. godine, zaustavilo talas priznavanja kosovske nezavisnosti. Postupak pred Međunarodnim sudom pravde je ovim završen. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem gospodinu Batakoviću. Htela bih da obavestim poslanike da ćemo danas raditi do završetka rasprave i posle 18.00 časova, u skladu sa Poslovnikom.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da sa političke i diplomatske strane podnesem izveštaj Narodnoj skupštini o ovom procesu pred Međunarodnim sudom pravde i onome što mu, u političkom i u diplomatskom smislu, sledi u međunarodnoj areni. Problem Kosova je naravno problem sa izuzetno složenom predistorijom. Međutim, u ovom obraćanju skoncentrisaću se na period od trenutka kada je ova Vlada Republike Srbije preuzela odgovornost po Ustavu i zakonu. Sedamnaestog februara2008. godine privremeni organi vlasti u Prištini su jednostrano proglasili secesiju od Republike Srbije. U prvih nekoliko nedelja nakon proglašenja te nezavisnosti, Kosovo je priznalo oko 50 država sveta, uključujući nesumnjivo i neke od najjačih država današnjice. Republika Srbija se u tom trenutku našla pred izborom. Jedan način je da se konstatuje tzv. faktičko stanje da je Kosovo proglasilo nezavisnost i da je ono sada nezavisno, s obzirom da je dobilo takvu podršku najvećih država sveta. To je bio jedan od načina da se prema ovom problemu Vlada postavi. Drugi je bilo da reaguje na način na koji reaguju neke suverene države u trenutku kada im je ugrožena teritorijalna celovitost, odnosno da svoj ustavni poredak brane oružanom silom. Treći put, da koristeći pravna, politička i diplomatska sredstva, pokuša da se suprotstavi jednostranom proglašenju secesije od strane privremenih organa u Prištini. Vlada Republike Srbije donela je odluku da izabere ovaj treći put. Polazeći od Ustava Srbije, polazeći od obavezujućih odluka Narodne skupštine i nesumnjive političke volje velike većine građana ove zemlje, odlučili smo da uložimo sva pravna, politička i diplomatska sredstva u odbrani teritorijalne celovitosti. Jadan od načina na koji smo odlučili da se postavimo u međunarodnoj, diplomatskoj i pravnoj areni je da se obratimo Međunarodnom sudu pravde. MSP UNje jedini međunarodni pravni organ na svetu. Ukoliko je jedan od argumenata Srbije, na kome stojimo i danas, bio da je prekršeno međunarodno pravo i dapo međunarodnom pravu, kosovsko Albanci nisu imali pravo da se ocepe od Srbije, tu argumentaciju u pravnom smislu nije bilo moguće braniti ni pred jednim drugim organom nego upravo MSP. Postojalo je nekoliko načina da se pristupi MSP. Dva glavna su bila, da se traži savetodavno mišljenje. Drugačiji način je bio taj, da sepodnesu tužbe, odnosno da se direktno tuže države pred MSP. Vlada Republike Srbije je donela odluku da ne ide u tužbeni postupak protiv zemalja koje su priznale Kosovo. Iz jednog jednostavnog razloga, što se uostalom vidi i u ovom novom savetodavnom mišljenju, da suverene države imaju pravo na suverene odluke. Naša procena je u tom trenutku bila da, ukoliko bi tužili bilo koju zemlju, da bi se sud proglasio nenadležnim i ne bi došlo do rasprave da li je prekršeno međunarodno pravo. Naravno, tužbe protiv bilo koje zemlje na svetu imaju i svoje političke posledice. Nemoguće je tužiti bilo koju zemlju na svetu, a da ta tužba nema političku posledicu u vašim bilateralnim i uopšte međunarodnim odnosima. To je isto bio jedan od razloga zbog kojeg se Vlada Republike Srbije odlučila da ne ide u tužbeni proces protiv jedne ili više zemalja koje su priznale Kosovo kao nezavisnu državu. Odlazak pred MSP u smislu traženja savetodavnog mišljenja je podrazumevao dobijanje većine u Generalnoj skupštini UN-a , najvišem organu UN-a. Srbija je uspešnom diplomatskom akcijom uspela da dobije većinu potrebnih glasova na zasedanju Generalne skupštine 8. oktobra 2008. godine, i pored toga što su se u debati pred Generalnom skupštinom toj rezoluciji usprotivile neke od najmoćnijih država sveta. Usvojena je Rezolucija Srbije, kojom je postavljeno pitanje Međunarodnom sudu pravde – da li je jednostrano proglašena nezavisnost privremenih institucija u Prištini bila u skladu sa međunarodnim pravom? O detaljima samog sudskog procesa je već govorio prof. dr Dušan Bataković. Želim samo da kažem da je pitanje bilo formulisano na takav način, nakon širokih konsultacija sa međunarodnim i domaćim pravnim stručnjacima, jer smo smatrali da bi otvaranje svakog drugog pitanja, odnosno postavljanje bilo kog drugog pitanja otvorilo prostor za proglašenje kosovske nezavisnosti kao sui generis slučaja ili povezivanjem prava na otcepljenje sa ugrožavanjem ljudskih prava na Kosovu i Metohiji u toku perioda do 2000. godine. Jedan od važnih političkih aspekata odlaska pred Međunarodni sud pravde bio je suzbijanje broja zemalja koje su priznale Kosovo kao nezavisnu državu. U trenutku kada je Rezolucija Srbije usvojena pred Generalnom skupštinom UN Kosovo je priznalo nešto više od 50 država sveta. Od tog trenutka do danas priznalo ih je svega 15-ak, uglavnom manjih afričkih ili ostrvskih zemalja, sa izuzetkom Saudijske Arabije, koja je bila jedina velika zemlja koja je priznala Kosovo nakon odlaska pred Međunarodni sud pravde. Činjenica da je ovaj postupak u toku pred Međunarodnim sudom pravde bio je izuzetno važan argument za Srbiju da ubedi zemlje širom sveta da ne priznaju Kosovo kao nezavisnu državu. U tome smo do ovog trenutka, rekao bih, imali određeni uspeh koji je verovatno veći nego što su to mnogi očekivali. Profesor Bataković je govorio o zaključku našeg Pravnog tima, da je sud praktično prepustio političko odlučivanje o pravu na otcepljenje kosovskih Albanaca debati koja će se voditi u Generalnoj skupštini UN. Ono što želim da kažem da je mehanizam, predviđena procedura Poveljom UN je ta da svako mišljenje suda odlazi na debatu u Generalnu skupštinu. Debata u Generalnoj skupštini će uskoro biti zakazana nakon što već prosleđeno mišljenje suda u Generalnom sekretarijatu u Njujorku bude prevedeno na sve službene jezike UN. Nakon toga, predsednik Generalne skupštine će zakazati datum za diskusiju. Običaj je u međunarodnim odnosima, odnosno u Generalnoj skupštini da zemlja, koja je svojom rezolucijom inicirala sudski proces, bude ta koja predloži i tekst zaključka oko koga će se voditi rasprava u Generalnoj skupštini. Ovog trenutka situacija u međunarodnoj zajednici vezano za mišljenje Međunarodnog suda pravde za našu poziciju je izuzetno teška. Procena je Vlade da u ovom trenutku 55 država sveta se nalazi vrlo blizu priznavanju Kosova kao nezavisne države. Vlada u ovom trenutku čini sve što je u njenoj moći da taj broj svede na što je moguće manju meru, da uputi poruke predsednicima država i vlada tih zemalja, sa sadržajem detaljnog upoznavanja sudskog mišljenja, uključujući i obrazloženje sudskog mišljenja, u kome se eksplicitno kaže da se sud nije izjašnjavao o pravu na secesiju i da prikažemo međunarodnoj zajednici to da ukoliko je tekst deklaracije u skladu sa međunarodnim pravom, tj. da ga ne krši, da ukoliko bi on bio ispraćen velikim brojem priznanja, to znači da svaki tekst deklaracije o nezavisnosti na svetu, ukoliko bude ispraćen nekim priznanjima, može da dovede do de fakto državnosti, što svakako nije, po našem mišljenju, u skladu sa međunarodnim pravom, a nije u interesu mira i stabilnosti kako regiona, tako i celog sveta. Vlada Republike Srbije predlaže odluku Narodnoj skupštini. Sa tekstom Predloga odluke ste upoznati, imate ga pred sobom. Reći ću samo suštinu ovog predloga. Predlažemo da se potvrdi dosadašnja politika očuvanja suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije vođena na osnovu svih ranijih odluka Narodne skupštine o Kosovu i Metohiji i da se naloži Vladi korišćenje svih raspoloživih diplomatskih i političkih sredstava koja stoje na raspolaganju suverenim državama, članicama UN u aktivnostima ka ostvarenju tog cilja. Narodna skupština, ukoliko se ova odluka usvoji, podržala bi Vladu u njenom gledanju da je neophodno da se putem mirnih pregovora dođe do trajnog, održivog i obostrano prihvatljivog rešenja za KiM, u skladu sa Ustavom Republike Srbije, koje će omogućiti istorijsko pomirenje srpskog i albanskog naroda, kao i mir i stabilnost regiona. Ukoliko ova odluka bude donesena, Narodna skupština bi dala podršku Vladi u procesu podnošenja rezolucije u Generalnoj skupštini UN, čije bi usvajanje otvorilo put da se kroz pregovore dođe do kompromisnog rešenja za KiM. Dame i gospodo narodni poslanici, naša zemlja i demokratski izabrane institucije ove zemlje se ovog trenutka nalaze pred izborom – da li nastaviti politiku striktnog poštovanja suvereniteta i teritorijalnog integriteta sopstvene zemlje i korišćenje svih pravnih, političkih i diplomatskih sredstava u nastavku te borbe. Naša diplomatska aktivnost u ovom trenutku, sve do održavanja Generalne skupštine, biće usmerena na to da zaustavimo dalja priznanja KiM do koje god to mere bude moguće. Ponavljam, ovog trenutka 55 zemalja se nalazi u situaciji da nije nemoguće pretpostaviti da bi one uskoro mogle da promene svoj dosadašnji stav o Kosovu i da priznaju Kosovo kao nezavisnu državu. Zadatak državnih organa će isto tako biti i da ostvare većinu u Generalnoj skupštini za rezoluciju Srbije koja će otvoriti put ka pronalaženju kompromisnog rešenja i nakon čijeg usvajanja će biti jasno da Međunarodni sud pravde nije dao pravo Albancima na otcepljenje od Srbije. Politika koja se zalaže za očuvanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta zemlje, po našem mišljenju, mora biti vođena dogod je na snazi Ustav Srbije i dogod postoje u ovoj zemlji ove institucije, ali i u ovoj zemlji velika većina koja nije spremna da odustane od borbe za zaštitu suvereniteta i teritorijalnog integriteta. Ovo je bez sumnje jedan težak trenutak za Srbiju, potrebno je da sačuvamo staloženost, ali i odlučnost. Na kraju, kao ministar spoljnih poslova, želim da kažem da su danas oči sveta uprte u Srbiju, uprte u ovu skupštinsku raspravu. Ova skupštinska rasprava se direktno prenosi na svim kanalima u zemlji, ali ovde danas ima i mnogo diplomata i mnogo novinarskih ekipa iz inostranstva. Danas svet gleda koja je reakcija Srbije i kojim putem Srbija odlučuje da ide dalje. Mislim da je od presudne važnosti da budemo jedinstveni, da budemo dostojanstveni i da na kraju, bez obzira na političke argumente koje ćemo danas čuti sa svih strana i koje treba da čujemo, da ipak dođemo do konačnog zaključka sa jedinstvenim stavom. Što budemo jedinstveniji, poslaćemo snažniju poruku u svet da nastavljamo dalje. Toliko. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Molim predsednike, odnosno ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa koji žele reč, da se prijave. Gospodin Čedomir Jovanović je među prijavljenima predsednik najmanje poslaničke grupe. Poštovaćemo uobičajen princip. Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, ministri, dame i gospodo narodni poslanici, većina nas je imala priliku da učestvujem u jednoj jako teškoj skupštinskoj raspravi. To je bilo dan nakon proglašenja nezavisnosti Kosova, u februaru 2008. godine. Mislim da ta težina, koja je tada obeležila našu raspravu, za ove dve godine nije umanjena. Ona je, na naše razočarenje, jer između ostalog to govori o našoj nesposobnosti, samo uvećana. Tada je ta težina proizilazila, i to ne treba kriti, pre svega iz velikog osećaja nepravde, zbog toga što nam se kao narodu dešava jedan tako veliki gubitak. Tu sednicu je obeležila naša spremnost da, poštujući pre svega emocije u našem društvu, razgovaramo na način koji nije bio i suviše politički. Tog dana su govorili samo šefovi poslaničkih grupa, u trenutku u kome je predsednik Republike govorio u Savetu bezbednosti UN, premijer je pročitao Rezoluciju, mi se za nju nismo izjasnili, većina jeste. Mi se za nju nismo izjasnili ne zbog toga što se nismo složili sa opisom stanja u kome se zemlja nalazi, nego zbog tog što u toj inicijativi nije bilo ideje, nije bilo života. Većina je smatrala da je moguć politički sistem u kojem života nema u parlamentu, a neguje se na nekom drugom mestu. Nakon toga smo počeli da branimo Kosovo tako što smo rušili Beograd i dve godine od tada politička scena Srbije izgleda mnogo drugačije, ali jedina konstanta u našem životu je Kosovo. Prvo što ne možemo izbeći zapravo, jeste naše lično nepoštovanje prema Kosovu. Ako nam je zaista tako puno stalo do Kosova i Metohije, zašto se odnosimo na tako poražavajuće nepristojan način prema tom velikom problemu ove zemlje? Mi imamo Odbor za Kosovo i Metohiju koji nijedanput nije razgovarao o politici države koju smo vodili prethodne dve godine. Samo smo jednom otvorili raspravu o Kosovu ovde, pre dve godine, rezolucija je povučena, jer nije bilo većine. Problem te rezolucije o Kosovu je bio u činjenici da je, s jedne strane, Vlada pokazala nameru da iskorači iz tog prokletog formata koji generacije i generacije nasleđuju ali, sa druge strane, to je bila očigledna nemoć da se tako nešto zaista i uradi. Zato danas me možemo da razgovaramo o Kosovu na način na koji smo razgovarali do sada. Ne mislim da je ovo prilika da govorimo o pojedinačnoj odgovornosti. Bilo bi previše vulgarno sve probleme Kosova pravdati pogrešnom politikom jednog ministarstva ili pogrešnim nastupom jedne vlade, predsednika Republike. Ono što je očigledno jeste da odgovornost za stanje u kojem se nalazimo, ako govorimo o Kosovu, prevazilazi domete ne samo naše generacije, nego i okvire politike. Zbog toga je potrebno mnogo više odgovornosti danas ovde u ovoj raspravi. Ne znam ko je u ovoj sali taj koga možemo optužiti da je odgovoran za odnose Srbije i Kosova u toj meri da bi definisanjem njegove odgovornosti ti problemi bili rešeni, ali postoji mnogo onih koji su odgovorni zbog toga što našem društvu nisu rekli istinu. Ako volimo Kosovo, kako možemo da ga branimo tako što ćemo lagati, prvo, sami sebe, a potom onda i čitavu zemlju? Težina današnje sednice je, zapravo, u tom muku koji nas prati. Mi smo zakazali ovu sednicu juče, a Vlada o odluci koju nam je prosledila čak nije ni razgovarala na sednici koja je održana pre nekoliko dana ili, ako je razgovarala, to je učinila u tajnosti, jer nam kao parlamentu svoju odluku nije prosledila. Nigde nećemo stići ako se ne suočimo sa činjenicom da nešto moramo da promenimo. Da bi to mogli da promenimo moramo da postanemo svesni i ličnih obaveza. Kao stranka smo tu obavezu preuzeli. Pet godina u Srbiji govorimo o neophodnosti zauzimanja potpuno drugačijeg političkog kursa od onoga na kojem se naša država nalazi. Za mnogo šta smo optuživali Vojislava Koštunicu, ali niko nikada iz naše stranke nije rekao da je on odgovoran zbog toga što Kosova danas ima svog predsednika, svog premijera, svoje ministre, 22 zemlje EU koje ga priznaju kao nezavisnu državu i ko zna koliko iz sveta koje će to sutra učiniti. Još je manja odgovornost za to predsednika Republike ili vas, gospodine Jeremiću. Naravno, mislim i na čitavu Vladu. Život je toliko nemilosrdan da već danas postaje značajniji odgovor na pitanje zašto krijemo istinu sami od sebe, od odgovora na pitanje ko je odgovoran za to što je ta istina toliko tragična. Ne postoji nijedna stanka u Srbiji koja je pokazala imalo razumevanja za ono što se desilo februara 2008. godine u Prištini, za odluku prištinskog parlamenta ili autora deklaracije o nezavisnosti kojom je proglašena nezavisnost Kosova. Razlike se pojavljuju na drugom planu, na onom na kom se definiše odgovor naše zemlje na to sa čim se suočavamo, a Kosovo je posledica i nije prvi poraz našeg društva, ali bi želeli da bude prvi iz koga smo nešto naučili. Shvatili smo da je inicijativa Vlade pre dve godine bila posledica, ne znam zašto o tome ne govorite, pre svega jednostavne istineda ne postoji nijedna vlada na svetu koja bi mogla tako jednostavno da kaže – ne interesuje me što je bilo, bilo je, neću se boriti za svoja prava. Ne znam ni za jednu vladu na svetu koja je tako nešto ikada uradila, ali ima tako puno primera koji nam ne dopuštaju da se zavaravamo da je moguće izgubiti životnu bitku, a onda pronaći rešenje za taj poraz na nekom drugom planu, recimo, na polju prava. Gospodin Bataković je istoričar. Prvo, zaista je hrabro od njega to što je došao u Skupštinu i identifikovao se sa nečim što je, nesumnjivo, doživljeno kao poraz i zbog pregrejanih očekivanja koja su pratila izjašnjavanje Međunarodnog suda pravde. Sve što nas okružuje, i ova zgrada, i zemlje u kojima smo živeli, dokazuje nam da nigde nećemo stići ukoliko poraze budemo nastojali da minimalizujemo tako što ćemo izbeći potrebu suočavanja sa njihovom uzrokom. Mi 200 godina pokušavamo sa stvorimo svoju državu i to ne uspevamo. Užasne žrtve je ovaj narod podneo. Ova zemlja je napaćena u prethodnih 20 godina svog nastojanja da samu sebe definiše, zaštiti i odbrani nešto što je neko nekad pomenuo i naveo kao njen interes. Bilo bi lepo, gospodine Jeremiću, da ste u pravu kada kažete da ceo svet gleda u nas. Ali, mislim da se knjiga zatvorila u Hagu i da se danas nama bave fenomenološki. Danas je vest u svetu smena direktora Britiš petroleuma, a ne sednica naše Skupštine. Mi sami sebe tako malo poštujemo, da nema razloga da nas neko drugi više poštuje. Ono što danas treba da uradimo, prvo jeste da onima koji su vlast, mi to nismo, voljom građana, koji su takođe odgovorni za stanje u kojem se zemlja nalazi, pokušamo da pomognemo, kao što smo to činili i do sada. Ne, ostavićemo drugim poslaničkim grupama da se oni u ovom trenutku u političkom smislu zabavljaju paradoksima po kojima mi prvo postavimo pitanje sudu, a onda formiramo pravni tim, pa o rezultatima i planovima razgovaramo kada se to završi, a ne na početku i tokom čitavog procesa. U tome nema nikakvog prostora za onu politiku koja je Srbiji potrebna. Nama je potrebna nova politika. Mi želimo u tome da vam pomognemo. Ne mislimo da je bilo ko iz Vlade pokrenuo inicijativu pred Generalnom skupštinom Ujedinjenih nacija sa željom da nanese Srbiji štetu, ali način na koji je vođena kosovska politika prethodne dve godine je to uradio. Jedno je izborna kampanja, pogotovo 2008. godine. Možda ima stranaka, kao što je to između nekih i naša, koje se bave uzrocima u izbornoj kampanji. Nemamo ništa protiv vaše poruke - i Kosovo i Evropa, ali vas upozoravamo da nismo daleko od situacije u kojoj makar za našu generaciju i Evropa neće podeliti sudbinu Kosova. Previše smo sami. Niko nas ne razume, a oni koji nas danas podržavaju ne čine to zbog razumevanja za nas, nego zbog razumevanja samih sebe. Španija, Grčka, Rumunija i Slovačka i sve zemlje EU koje su se za sada distancirale od priznavanja kosovske nezavisnosti. Kako smo mi izgubili one koji su generacijama bili naši tradicionalni partneri, saveznici, one kojima smo podizali spomenike ovde po Beogradu, one koji su nam najviše pomogli u prethodnih 10 godina? Kako svet više razume to Kosovo takvo kakvo je, od Srbije koju mi vodimo? Odgovor je u politici. Ovaj svet je napravljen na Atlantskoj povelji, a ona je bila ucena, posledica slabosti jedne zemlje i dominacije druge. Ni Francuska revolucija nije bila izvor prava, a oblikovala je naš svet. Kada smo otišli pred Međunarodni sud pravde, nismo valjda tamo otišli da bi dve godine posle toga rekli da nam se ne dopada odgovor na pitanje koje smo sami postavili? To je ono što ste vi učinili, gospodine Jeremiću. Obraćam se vama jer ste govorili kao predstavnik predlagača. Prva tačka odluke koju mi treba da podržimo govori zapravo o našem zaključku da Međunarodni sud pravde prilikom davanja savetodavnog mišljenja nije odgovorio na suštinsko pitanje.Što ga nismo postavili, gospodine Jeremiću? Samo mi nismo shvatili šta je posledica odluke Međunarodnog suda pravde ili ne želimo da kažemo ono što vrlo dobro znamo, a mislim da je to još gore. Druga tačka – potvrđujemo dosadašnju politiku. Mi smo u slepoj ulici. To govore lica svih ministara ovde, atmosfera. Zašto potvrđujemo nešto što je očigledno pogrešno? Da li možemo da razgovaramo o nekoj drugoj politici? Makar da kažemo – razgovarali smo, ali nismo pronašli odgovor. Kada će se to desiti? Koji to magnetizam drži Srbiju na tom kursu? Srbi na Kosovu to od nas ne traže. Više ih je učestvovalo na izborima za lokalne samouprave koje su organizovale kosovske vlasti od izbora koje smo organizovali mi. Treća tačka odluke – jedinstvo politike i države. Ne možemo da pristanemo na to jedinstvo. Ne mogu da pristanem na jedinstvo predsednika Republike i predsednika Republike kog sam odveo u zatvor, kome se sudilo u Hagu za zločine. Kakvo je to jedinstvo? Čuli smo vrlo dobro ono što je rekao prvi potpredsednik Vlade, o tome da nećemo nigde stići ako postavimo pitanje odgovornosti, jedna vlada, druga vlada, treća, pa do Kosovske bitke. Ne, polovina 80-ih, 1987, 1989. godina, izmene Ustava, pravno nasilje, a sve posledica naše nemoći da demokratizujemo državu, da je menjamo. Onda to što mi uradimo na Kosovu, neko sutra uradi nama u Srbiji. Ono što uradimo u Bosni, neko uradi u Srbiji. Ono što uradimo u Hrvatskoj, neko uradi u Srbiji. Nema jedinstva na tim osnovama. Možemo da napravimo jedinstvo oko onog što treba u Srbiji da se uradi. Nije vaša obaveza da branite ono što je trajno izgubljeno od 1999. godine, a trajno je izgubljeno pravo Srbije kao države da upravlja životom na Kosovu. Nije izgubljeno pravo Srbije da se stara o Srbima na Kosovu, o svojim manastirima, o svojoj imovini, da uspostavlja normalne odnose sa Kosovom i nigde nije nametnuto pravo Srbije da prizna Kosovo kao državu. Zašto mi napominjemo u ovoj odluci da nikad nešto nećemo uraditi? Ko od nas to traži? Nikad niko to od Srbije nije tražio. Narodna skupština izražava podršku Vladi u procesu podnošenja rezolucije Generalnoj skupštini. Kakva je ta rezolucija? Zašto ne možemo da je vidimo? Da li ćemo na toj rezoluciji napraviti preokret i potražiti pre Skupštine UN podršku, recimo, u EU za ono što nameravamo da uradimo na Kosovu? Da li ćemo promeniti prioritete ili ćemo ignorisati činjenicu da se borimo za nešto što je davno život napustio? Na molebanu za Kosovo pre nekoliko dana bilo je manje vernika nego na protestu ispred Patrijaršije kada je smenjivan jedan od kosovskih vladika. Pitanje odgovornosti takođe mora biti postavljeno, ali ne sa ambicijom da se nađe dežurni krivac, nego baš naprotiv, da se otvori prostor za preispitivanje svakog čoveka u ovoj zemlji. Milioni su bili nemi pred onim što se dešavalo oko nas godinama i u naše ime, a onda su ti milioni suočeni sa cenom koju će platiti pre ili kasnije. Kasnije ukoliko ih budu vodili političari, parlament i vlada koji nemaju hrabrosti i snage da kažu istinu društvu. Ta istina nije poruka – zaboravite Srbe na Kosovu, ta istina je – pronađite nam novi način za svoje mesto na Kosovu, s onima koji tamo žive. Ako je teško, ako je ponižavajuće, trpite poniženja u ime onih generacija koje su ponižavale druge da bi ostvarivale tu politiku. Zašto što smo mi sebi dali to ekskluzivno pravo da mi ne budemo ti koji će biti odgovorni za ono što je realno gubitak Kosova. Odakle nama to pravo? Mi smo generacija koja sa tim treba da izađe na kraj. Ako mi ne budemo imali snage da to rešimo, bićemo generacija koja će konstatovati da je upropastila jedan narod. Zato je veoma važno za nas pitanje rezolucije sa kojom idete u UN. Sada ste govorili vrlo pežorativno o tamo nekim zemljama i zemljicama koje su u međuvremenu priznale kosovsku nezavisnost. Ne bih vas podsećao na uporišta naše politike na međunarodnoj sceni, na činjenicu da smo mi, zemlja koja je stvorena na ulici u demonstracijama, bili nemi pred nasiljem nad građanskim protestima, zbog toga što zemlja koja primenjuje nasilje istovremeno pokazuje razumevanje za našu kosovsku politiku. Predlažem vam da ovde u parlamentu ovog puta budete drugačiji, da makar završimo dostojanstveno ovu sednicu kad smo je počeli na neprihvatljiv način. To praktično znači da definišite prioritete koji će omogućiti demokratizaciju zemlje, njenu modernizaciju, ekonomski razvoj, partnerstvo sa svetom i kroz to partnerstvo razumevanje sveta za one naše specifične interese koje ne treba da zaboravimo, ali koje moramo na drugi način da ostvarujemo. (Predsednik: Vreme.) Naravno, da ne bi bilo nikakvih dilema, ne podržavamo ovu rezoluciju zbog toga što je ona izraz kontinuiteta sa pogrešnom politikom, apsolutna podrška za svaku ambiciju da se nešto konkretno promeni, jer smatramo da je ovo poslednji trenutak za nešto tako.
Zahvaljujem, gospodine Jovanoviću. Vi ste hteli, izvolite. Reč ima ministar Vuk Jeremić.
Želeo bih samo da odgovorim vrlo kratko na nekoliko pitanja koja je postavio gospodin Jovanović. Na samom početku ove rasprave, želim da kažem da prihvatam punu odgovornost za rezultate spoljne politike u prethodne dve godine. Bilo bi politički i ljudski nepošteno da pokušavam da se krijem iza bilo čijeg autoriteta, ličnog ili institucionalnog, a s obzirom da imam puno poverenje u demokratske institucije ove zemlje, ukoliko ne budu zaključile da je spoljna politika Srbije vezana za Kosovo ili za bilo šta drugo bila pogrešna, da je moglo i trebalo drugačije ili bolje, spreman sam da podnesem sve lične konsekvence takvog zaključka. Odgovoriću direktno na vaše pitanje – zbog čega nismo postavili neko drugo pitanje Međunarodnom sudu pravde. Nismo ga postavili zbog toga što smo procenili da bi bilo kakva drugačija formulacija otvorila prostor zaključku suda koji bi nas uveo u još veću i ozbiljniju opasnost. To sam već rekao u svom izlaganju. Bilo kakva druga formulacija bi otvorila prostor da se zaključi da je proglašenje kosovske nezavisnosti sui generis slučaj, a u tom trenutku zaista više ne bi postojalo ništa kao prepreka bilo kojoj zemlji sveta da prizna Kosovo. Što se tiče konstatacije da je ovo trenutak da nam je potrebna nova politika, uključujući i novu politiku o Kosovu, pozivam vas da je predložite. Možda je ovo dobar trenutak da se o tome vodi debata. Prema tome, predložite nam novu politiku o Kosovu, ali vodite računa da niste u pravu kada kažete da niko od nas ne traži da priznamo Kosovo. Kada se priča o regionalnim organizacijama, Kosovo traži punopravno članstvo. Kada se priča u OEBS-u, Kosovo traži punopravno članstvo. Aplikacija za punopravno članstvo Kosova je već podnesena, a glasa se konsenzusom. Recite mi, gospodine Jovanoviću, da li Srbija u okviru takve nove politike treba da da svoj glas za učlanjenje Kosova kao ravnopravnog subjekta Srbiji u takve organizacije. Pričate o normalizaciji odnosa. Ova zemlja je zaista učinila mnogo da regionalna saradnja, pa čak regionalna saradnja između Srba i Albanaca, u kontekstu politike za koju smo se opredelili, ne bude zaustavljena. To smo pokazali. Ali, nije samo čin priznanja Kosova priznanje Kosova. Imate mnoge stvari koje možda imaju indirektan karakter, ali koje imaju direktan efekat priznanja. Uzmite bilo koju regionalnu inicijativu, Kosovo nije njen član. Kosovo želi da postane njen član. Kosovo ne može postati njen član bez glasa Srbije. Da li ste spremni da taj glas Srbije date, vodeći računa o tome da onog trenutka kada ste dali glas više ne postoji ni jedan razlog da bilo ko na svetu, nakon što ste vi to de fakto uradili, ne prizna Kosovo kao nezavisnu državu. Prema tome, ovo je jedna izuzetno komplikovana i složena situacija. Slažem se da nam je neophodna u ovom trenutku debata. Zaista bih voleo da čujem i predloge za drugačiju, novu spoljnu politiku. Spreman sam da čujem, naravno, i svaku kritiku. Samo još jednu stvar, nikada nisam govorio pežorativno ni o jednoj državi na svetu, ukoliko se stekao utisak da sam govorio pežorativno o malim zemljama koje su priznale Kosovo nakon što je izglasana Rezolucija Srbije u Generalnoj skupštini, želim da podvučem da ni jednog jedinog trenutka nisam, niti hoću pežorativno govoriti o bilo kojoj suverenoj državi članici UN. Hvala.
Gospodine Jovanoviću, osnov javljanja? Replika. Izvolite.
Gospodine ministre, zaista imate neverovatnu sposobnost da čujete ono što niko drugi nije čuo. Baš naprotiv mislim da je banalno nakon svega postavljati i posle otvarati ovde dilemu šta bi bilo da je postavljeno neko drugo pitanje. Onog trenutka kada smo stigli do faze u kojoj praktično biramo pitanje da bi čuli odgovor koji nam odgovara, jasno da je naša politika bila poražena. Godinama mi predlažemo drugu politiku. Svaka skupštinska rasprava je bila obeležena našom rezolucijom, a ovo je prva za koju tako nešto nismo želeli da uradimo, zato što ne vidimo mogućnost da utičemo bez spremnosti da neko otvori prostor za naše inicijative. Predložiću vam da što pre odete u Brisel i sa EU dogovorite tekst rezolucije koji ćete podneti Generalnoj skupštini UN. U toj rezoluciji da odbranite pravo Srbije da ne menja svoj stav o Kosovu, a, s druge strane, otvorite više perspektive za život Srba na Kosovu koji su tragični taoci i naše nemoći i nesposobnosti da nešto konkretno uradimo na političkom putu kojim se krećemo. Ako govorite o svojoj ličnoj odgovornosti, mislim da to ne mogu da komentarišem. Pitanje odgovornosti koje želimo da postavimo prevazilazi i okvire vašeg ministarstva i vaše Vlade i naše politike. Ova zemlja je ugrožena zbog toga što su mnogi u njoj, pored političara, bili vrlo neodgovorni. Dok se ne stvori sistem u kojem će se na vrednostima onog društva koje želimo da vidimo oko sebe gajiti naša budućnost, pitanje odgovornosti će biti individualizovano, da se ne bi postavilo pitanje uzroka stanja u kom se danas nalazimo. Ovo za nas, ponavljam, nije prilika da spuštamo raspravu na onaj nivo na kojem je ona uobičajena u parlamentu, ali samo opominjem da ste prvi put kao ministar u Skupštini sa ovom tačkom dnevnog reda i da to govori o vašem odnosu prema parlamentu, a ne o našem odnosu prema Kosovu.
Poslanik Slobodan Samardžić ima reč.
Poštovani narodni poslanici, članovi Vlade, predsedniče Republike, otkako je ova vladajuća većina i ova vlast preuzela kormilo države, a tome ima negde oko 25 meseci, ovo je prvi put da Skupština raspravlja o temi Kosova, a da su je oni inicirali. Bilo je nekih pokušaja drugačijih. Moj prethodnik je pogrešio utoliko što o nekakvoj rezoluciji Skupština nikada nije raspravljala, niti je ona bila na dnevnom redu Skupštine, jedna rasprava celodnevna je vođena u decembru 2008. godine, kada je opozicija morala da se poduhvati Ustava da bi pokrenula raspravu o Kosovu, dakle člana 130. i otvaranja rasprave o nepoverenju Vladi. Pored toga, opozicija je ovu temu pokušavala da prosto prošvercuje kroz ovaj dom, pozivajući se na član 235, dakle, traženjem obaveštenja i informacija, potom pozivajući se na poslaničko pitanje i tu i tamo, zahvaljujući ovim poslovničkim mogućnostima, Skupština je raspravljala o Kosovu. Inače, za 25 meseci tema, što se Vlade tiče i vladajuće većine, nije bila na dnevnom redu. Sada imamo jednu potpuno obrnutu situaciju, imamo Skupštinu koju je posle 25 meseci sazvala vladajuća većina, tj. Vlada. Rekao bi čovek na prvi pogled da je ovo zaista jedan salto mortale u politici Vlade prema Kosovu, da najzad uključuje Skupštinu posle 25 meseci i da bi se sada, pošto se radi u Skupštini, jednom demokratskom raspravom, jednom kulturnom razmenom mišljenja i predloga došlo do nekakve zajedničke ili, kako je ovde rečeno, jedinstvene politike o Kosovu. Kada se malo bolje pogleda, ovo ipak nije salto mortale, ovo je jedan racionalan izbor Vlade. Ona je prosto u neprilici i u iznudici da sazove ovu skupštinu, iz prostog razloga što je njena politika Kosova i Metohije doživela poraz. Mi smo čuli od šefa Pravnog tima da je doživela pravni poraz, a mislim da je taj poraz mnogo širi, da je taj poraz politički celovit, totalan poraz, ako smem da kažem. Sada u jednoj takvoj situaciji Skupština treba da govori o Kosovu. Treba poslanici da se izjasne o tome šta se događalo, da daju svoj imprimatur za dalje akcije, da prihvate jedan Predlog odluke i da stvar, posle ovog dana, teče kao što je tekla i do sada. Ovo zaista nije prihvatljivo, budući da Skupština nije imala priliku da podnese saodgovornost za politiku prema Kosovu, jer se nije ni pitala, bar kada je reč o Vladi ili vladajućoj većini. Ona prosto, kao što sam rekao, morala je da traži neke pobočne i pomoćne kanale da bi se o toj stvari, za koju i sami tvrdite da je najvažnija u redu državnih pitanja Srbije, nešto javno progovorilo. Ali, zašto Skupština nije bila pozivana da ranije govori o Kosovu? Zašto nisu konsultovani poslanici kada su povlačeni pojedini potezi u tom sledu Vladine politike o Kosovu i Metohiji? Prosto zato što je ta politika, uglavnom, vođena na jedan tajnovit način, na jedan način pun nekakvih tajnih poteza o kojima je javnost bila post festum obaveštavana. Navešću vam nekoliko primera za ovu tvrdnju. Recimo, rasprava u Savetu bezbednosti krajem novembra 2008. godine, kada je prihvaćen Euleks od strane Srbije, jeste bila rasprava o dolasku Euleksa. Zahvaljujući odobrenju Srbije Euleks je došao u Srbiju. Dakle, jedna misija koja je proizvod sveobuhvatnog plana Martija Ahtisarija. Jeste u javnosti bilo govoreno o programu šest tačaka, koje su bile kao uslov naše Vlade da bi se Euleks pripustio na Kosovu, ali Skupština o tome nije raspravljala. Prosto nije bilo izneto na dnevni red. Možda biste čuli i saznali neko mišljenje koje bi vam koristilo i u toj politici. Možda još drastičniji primer jeste potpisivanje Sporazuma sa Euleksom oko policijske saradnje. Taj sporazum je potpisan novembra 2009. godine i podsetio bih vas da taj sporazum, koji jeste za ovu zemlju međunarodno-pravni akt, nije nikada objavljen u "Službenom glasniku Srbije". Kada smo bili u prilici da komentarišemo celu tu priču oko Sporazuma, morali smo da se dovijamo i da tražimo nekim drugim kanalima taj tekst. Taj tekst smo, razume se, dobili konačno i jedna dnevna novina ga objavila. Da li je on autentičan ili nije, ne mogu da kažem, jer ga nema u "Službenom glasniku", ali niko nije demantovao našu kritiku tog sporazuma. U tom sporazumu postoji jedna definicija ili jedan izraz za granicu na engleskom jeziku, koji je zvaničan jezik tumačenja i primene tog sporazuma, gde se koristi izraz granica u međunarodnom pravnom smislu, bar na engleskom jeziku. Naša država je potpisala takav sporazum sa Euleksom i prihvatila da je ta granica u nekom smislu, bar jezičkom, međunarodno pravna. To je ta tajnovita arkanska politika o kojoj govorim i zato Skupština nije raspravljala o Kosovu. Prema tome, nije to salto mortale, vi ste ovu skupštinu morali da sazovete da biste u ovaj pravni poraz, a kažem i širi nego pravni, uključili i ovu skupštinu. To nije moguće prihvatiti sa strane poslaničkog kluba DSS. Mislim da ne bi smelo ni sa strane Skupštine, jer to je autentičan, samostalan, najviši demokratski predstavnički organ ove države. Imali smo politiku u jednom periodu od preko dve godine koja je davala čudne rezultate i u koju Skupština nije bila uključena, a ni šira javnost na jedan kompetentan način. Konačno, i ova inicijativa oko traženja mišljenja Međunarodnog suda pravde je prošla bez rasprave u ovoj skupštini. Ta inicijativa nije makar šta, to je jedna važna stvar, zaista. Ako se sećate, dok je bila prethodna Vlada, imali smo razgovor o tome šta preduzeti. Imali smo tada zajednički pravni tim i jedna strana, ova koja je predložila da se vrati mandat narodu, davala je drugačiji predlog nego traženje za izricanje mišljenja. To je bio predlog da se pokrene tužba protiv jedne ili grupe država. To je jedna dilema oko koje je Skupština trebalo da raspravlja kada ste, onda kada ste sami napravili Vladu, rešili da pokrenete takvo jedno pitanje. Znači, ponovo jedna inicijativa koja je bila promovisana u javnom mnjenju preko raznih majstora za marketing i spinovanje javnosti, gde je bilo puno optimizma, vidimo sada potpuno praznog, ako citiramo reči šefa pravnog tima, da je ovo pravni neuspeh, pun optimizma da je Srbija postigla jedan veliki rezultat, pošto je Generalna skupština većinom odobrila da se taj zahtev prosledi Međunarodnom sudu pravde. Takvih poteza je bilo jako puno. Kada pogledamo našu situaciju na Kosovu i Metohiji za sve to vreme, dakle, na samom terenu, na prostoru Kosova i Metohije Vlada je, manje-više tu stvar vodila rutinski, polako napuštajući taj teren borbe, a orijentišući se i koncentrišući se isključivo na, kako je sama govorila, diplomatski i pravni teren. O tome govori smanjeni budžet za 2009. i 2010. godinu za Kosovo i Metohiju, potom poništavanje ili ukidanje privremene zabrane rada opština koje su bile osnovane na osnovu izbora od maja 2008. godine, zatim prećutno dopuštanje Srbima na Kosovu i Metohiji koji žive južno od Ibra da učestvuju na albanskim izborima za lokalne organe vlasti, jedno prećutno prepuštanje njih na prištinski kazan, ako se tako može reći itd. Sve vreme dok se svetu pokazivalo da se mi žestoko borimo za Kosovo i Metohiju, kada se našoj domaćoj javnosti to stalno pokazuje kako su aktivnosti diplomatije jako velike i teške, što nije sporno, za to vreme se ta borba na terenu napuštala i time zapravo najviše davalo do znanja i stranim učesnicima na Kosovu i Metohiji i drugim međunarodnim učesnicima da je to ipak stvar od neke sekundarne važnosti za ovu zemlju. Znate, je mnogo važnije, to se bar meni čini, da vi pokažete na stalnom terenu da imate čvrstu politiku i da ne odustajete od vaših institucija, od institucija Srbije na Kosovu i Metohiji, da ne odustajete od onog što vam Ustav garantuje i protiv čega nisu ni međunarodni učesnici na Kosovu i Metohiji, nego ta diplomatska i pravna borba. Iako je, kažem, diplomatska i pravna borba izuzetno važna. Sada smo došli u situaciju da razgovaramo o Predlogu odluke, da se, dakle, uključimo u vašu inicijativu posle 25 meseci i da nenavalentno i konstruktivno razgovaramo o onoj stvari do koje je nama svima stalo, dakle, kako vladajućoj većini tako i opoziciji. Bar sam pokušao da ilustrujem kroz nekoliko primera na koji način je Vlada stvarno vodila politiku oko Kosova i na Kosovu. Sada ću se koncentrisati samo na ovu vašu inicijativu, na ovaj predlog odluke. Naime, taj predlog odluke, zapravo, govori o tome da, bez obzira na pravni poraz ili neuspeh, da budem precizan u citiranju, Vlada ide istim putem dalje. Je l' tako? Mi imamo nekoliko tačaka gde zapravo treba da prihvatimo nastavak iste politike, koja ide na Generalnu skupštinu, sa zahtevom da se sada ovo pravno mišljenje volšebno pretvori u jedan drugačiji politički zaključak. Znate šta, odnos Generalne skupštine prema Međunarodnom sudu pravde teško da je tako ignorantski, da će Generalna skupština sada, posle svega, izvesti obrnut ili suprotan politički zaključak. To je neki vaš cilj. To je, dakle, krajnje nerealno da se to sada može očekivati, a tome u prilog dao je argumente i ministar spoljnih poslova danas, kada je rekao da je 55 zemalja tu negde na pragu da prihvati nezavisnost Kosova. Ako je to tako, zašto ulazite u tako veliki rizik da posle ovog pravnog neuspeha doživite i jedan politički neuspeh, doživimo jedan politički neuspeh, ipak je Srbija u pitanju, niste samo vi kao vladajuća struktura u pitanju. To deluje, dakle, prilično, tako da kažem, iracionalno i samoubilački, mislim politički samoubilački. Dakle, ići ponovo na organ UN, najvažniji, čiji je sudsko telo, Međunarodni sud pravde, koji je dao praktično negativno mišljenje u odnosu na naše pitanje ili na intenciju našeg pitanja i da će on sada politički dezavuisati tako važan organ. Ta procena je jako loša, čini mi se načelno, a konkretno je loša, ako hoćete, iz razloga, ako je to tačno, a nemam razloga da verujem da nije, ovoga koji je ministar naveo ovde da je 55 zemalja tu na pragu priznavanja. Šta ćemo mi raditi ako Generalna skupština odbije naš predlog rezolucije i prihvati neku drugu rezoluciju? To je jako verovatno. Mislim da scenarija posle toga nema, ali se bojim da je upravo to scenario, da se ovoj javnosti pokaže da su upotrebljena sva sredstva i da se zapravo politika Kosova i Metohije ne može drugačije voditi, da su iscrpljena sva sredstva i da je to jedan kraj s kojim se, hteli mi ili ne, moramo suočiti kao sa najčvršćom političkom i istorijskom činjenicom. Kažem to i izgleda tako, to deluje kao da je reč o takvom scenariju, iako to ne mogu da dokažem, ne mogu da tvrdim stoprocentno da vi upravo to radite. Ali, ako naredite, onda jeovo nenameravana konsekvenca vaše politike. Teško ćete, dakle, na Generalnoj skupštini bilo šta uraditi. Znači, vaš predlog odluke sada uvlači i Skupštinu u jednu samoubilačku akciju, da ste to činili ranije, da ste zvali Skupštinu ranije da raspravlja o vašim inicijativama, vrlo verovatno da bi Skupština ovako ili onako raspravljala, neko ovako neko onako, bila bi to sigurno živa rasprava, ali biste čuli puno predloga, pa biste možda mogli i hteli da korigujete našu politiku. Kažem, možda. U svakom slučaju, Skupština bi bila odgovorna za politiku zato što je vodila raspravu. Sada je to teško posle 25 meseci, iako vi to želite. To je prosto nemoguće, ne kažem da ova skupština neće većinom da izglasa ovu odluku, ali to je onda drugo pitanje, a ne ovo o kome govorim. Naime, interesantno je da u tački 2. ovog vašeg predloga odluke vi fokusirate vašu akciju sada na diplomatski i politički teren, je l' tako? Kažete -diplomatskim i političkim sredstvima. Vaša frazeologija do mišljenja Međunarodnog suda pravde je bila diplomatska i pravna sredstva, politička niste pominjali. Pitanje je - da li ste vi odustali od pravnih sredstava? Da li vi smatrate da ne postoji više manevarski pravni prostor da se nešto učini? To je sada glavno pitanje. Razume se, vi ste odustali zato što ste čvrsto rešili da idete na političke konsekvence ovog pravnog mišljenja. Pravno mišljenje je negativno, nepovoljno, to ste sami rekli, to svi vidimo, manje-više su reakcije takve. Da li od negativnog pravnog mišljenja može da se stvori pozitivna politička konsekvenca, to je zaista veliko pitanje, knjiga sa sedam pečata. Upozoravam vas da ulazite u veoma veliki rizik. Kada sam već pomenuo tu pravnu stranu problema, moje pitanje je zapravo – zašto država ili Vlada tada nije prihvatila najjače pravno sredstvo u borbi za očuvanje Kosova i Metohije pred Međunarodnim sudom pravde: zašto nije tužila jednu ili više država? To je sada jedno važno pitanje jer to su dve različite stvari u odnosu na traženje da se izrekne mišljenje. Naime, to je, pod broj jedan, mnogo jače pravno sredstvo. Ono, dakle, nije formalno-pravni akt, nego jedan politički akt kojim pokazujete da ste spremni da upotrebiti najjače pravno sredstvo, a ne slabije, zato što je u pitanju najveći problem. Drugo, sa takvim jednim zahtevom ne biste, dakle, omogućili Međunarodnom sudu pravde manevarski prostor manipulacije koji je on iskoristio na ovo vaše pitanje. On je zaista, što i sami kažete, izvrdao odgovor na pitanje i odgovorio na način koji je zaista više jezički nego pravni. Naime, ako bi se tužila jedna država, onda je tema upravo ono o čemu ste danas govorili, da je teritorijalni integritet i suverenitet glavno pitanje. Znači, ne bi sud mogao da izbegne raspravu o tome da li je država ako je tužena prekršila osnovno načelo međunarodnog prava, a to je teritorijalni integritet i suverenitet države. Potom, takvo mišljenje, izvinite, odluka ili presuda je obavezujuća, ako bi se izrekla, a ne fakultativna, tj. neobavezujuća, kao što je slučaj sa ovim mišljenjem. Najzad, pitanje je da li bi se sud proglasio nenadležnim, što je, koliko vidim, vaš predikativni argument, to nije, pogotovo danas, pitanje. Vi ste izgubili i na ovoj stvari, dakle, na traženju mišljenja, pa zašto se sada bavimo time da li bi se sud proglasio nenadležnim? Više je šansi da se proglasi nadležnim nego nenadležnim, ako bi sud delovao po modernim tendencijama međunarodnog prava, a ne po onim starim koji su važili pre 1946. godine, pre Povelje UN, kada je deklarativna teorija priznanja bila preovlađujuća. Danas to više nije slučaj u svetu i sud bi zaista bio u prilici ili u neprilici, ako hoćete, da se izjasni u odnosu na našu tužbu. To je, dakle, ono što je moguće bilo i u skladu s tim privešću kraju ovo moje izlaganje. Naime, ovaj predlog odluke ne može se prihvatiti, to govorim samo u ime poslaničkog kluba DSS, iz razloga koje sam naveo, ali pošto je u pitanju važna stvar za ovu državu, mi ćemo, naravno, dati predlog šta treba da se uradi. Dakle, potrebno je da se ovaj predlog odluke stavi ad akta, da se Narodna skupština opet sabere, da napravi radnu grupu i da sačini predlog odluke u skladu sa ovom inicijativom, da se pokrene postupak tužbe za neku od država ili više država koje su priznale to otvoreno pitanje i da se ova Narodna skupština sazove u najskorije moguće vreme, a ne treba puno vremena da se takav predlog odluke sroči, da se sazove i da raspravlja o tome. Samo time bi Narodna skupštinasebe (Predsednik: Vreme.), kao predstavničko telo građana Srbije, dovela u poziciju da aktivno vodi ovu politiku i izvela sebe iz ove pasivne pozicije, u koju je gurnula Vlada Srbije. Hvala na pažnji.
Među predstavnicima i predsednicima poslaničkih grupa prijavili su se najpre gospodin Dragan Marković, Tomislav Nikolić, Suzana Grubješić, Dragan Todorović, i tim redosledom će imati reč. Gospodin ministar najpre ima reč.
Želim samo da vrlo kratko odgovorim gospodinu Samardžiću na temu o tužbi. Ponavljam, nepodeljeno mišljenje svih pravnih stručnjaka koje smo konsultovali u toku ovog procesa je bilo to, da bi se Međunarodni sud pravde proglasio nenadležnim. Mi imamo iskustvo u tom smislu, sa proglašavanjem nenadležnosti Međunarodnog suda pravde u nekim prethodnim procesima u kojima je učestvovala Savezna Republika Jugoslavija, i pravna procena, a i politička procena je takva, da bi vrlo verovatno sud se proglasio nenadležnim. Želim da vam kažem čak i da to nije tako, odnosno čak i da se sud proglasi nadležnim, što je, ponavljam, malo verovatno, ipak je to taj sud koji je doneo ovakvu odluku. Molim vas, želim da budem potpuno jasan. U potpunosti poštujem i, mislim da je ova država, kao i svaka druga država članica UN-a, mora da ima puno poštovanje prema MSP, kakve god on odluke donosio, a koje nam se možda i ne sviđaju, to je naša dužnost kao članice UN-a. Ali, ne verujem da sud koji je odlučio da izbegne izjašnjavanje po ovom suštinskom pitanju, ne bi to isto učinio kada bi Srbija tužila neku zemlju koja je priznala Kosovo. Ako sud nije hteo da odgovori o suštini, u ovom trenutku bi još teže, vrlo verovatno, odgovorio u eksplicitnoj tužbi protiv neke države. Koliko sam shvatio, vaš predlog za promenu državne politike po pitanju KiM se sastoji samo u tome da se pokrene tužba, a ništa drugo. Hvala.
Gospodin Samardžić, replika, je li tako? (Da.)
Poštovani narodni poslanici, poštovani ministre, danas tako nešto reći kada smo izgubili na ovoj stvari, na traženju mišljenja je, čini mi se, krajnje neubedljivo. Odmah ću vam reći, čak i da ste u pravu i da se sud proglasi nenadležnim, to je manja šteta nego ovo što smo dobili, mišljenje da zapravo cela ova deklaracija nije u neskladu ili ne krši međunarodno pravo. To je manja šteta. Kada već pominjete vašu prethodnu analizu sa pravnim stručnjacima, moram vam reći da stvari tu stoje, u najmanju ruku, šaroliko. Neki su za, neki su protiv. Podsetiću vas, pomenuo je šef Pravnog tima, Marsela Koena, koji je u vašem Pravnom timu bio, da je u vreme kada smo imali zajednički pravni tim, bio izričito za tužbu. Tada je i Tomas Lajner, pravni savetnik pregovaračkog tima, bio izričito za službu. Postoji nekoliko skorijih mišljenja o tome, u vreme kada se razgovaralo o tim stvarima i kada su se pravila testiranja pred međunarodnim pravnicima o tome, i profesor Braun je bio za tužbu. Potom, Kris Borgen, međunarodno-pravni stručnjak SAD-a, u poslednje vreme govori o tome da je tužbutrebalo podneti. Ima još nekih mišljenja, kao što je Žil Bergion itd. Tu su mišljenja podeljena, ali stvar je države da ide na jači, a ne na slabiji potez, zato što je on politički ubedljiviji. Ako i u slabijem izgubi, onda ne možete argumentovati, da ste povukli jači, da bi izgubili. Ono što i sami kažete, da se proglasi nenadležnim, to je mnogo bolje, nego ovako kada je došlo do pravnog neuspeha, kako je izvoleo danas reći šef Pravnog tima. To je samo jedan aspekt ove stvari. Naime, o time sam govorio u sklopu predloga odluke. Ono što DSS može da učini jeste da da predlog druge odluke. To sam i argumentovao. Zapravo, moja šira argumentacija se tiče vaše politike prema Kosovu otkada ste došli na vlast, u poslednjih 25 meseci. Ona je kompletno bila slaba, a posebno na terenu. Možete voditi kakvu god hoćete diplomatsku akciju, ako nemate podršku na terenu, ako se ne vidi da vi držite vaše institucije zubima i noktima na terenu, nisu ubedljivi vaše u diplomatskoj akciji. Iako ste vi bili relativno ubedljivi, to moram da kažem, ali bili biste ubedljiviji da je vođena unutrašnja politika drugačije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, gospodine predsedniče Vlade, ne bih mogao da se složim sa činjenicom i sa konstatacijom da je ova Vlada rekla da je ovo pobeda ili poraz. Ovo nije ni pobeda, ni poraz, ali ova Vlada nije davala autogolove kada je u pitanju problem KiM. Prethodni govornici, gospodin Čedomir Jovanović je rekao da ne želi da sledi kontinuitet. Kontinuitet se misli na Vladu od 2008. godine, gospodine Jovanoviću, i niko ne može da ospori da prvi put od 2000. godine se desilo 2008. godine da ova Vlada i država Republika Srbija su poslale nešto Generalnoj skupštini UN-a, a da Generalna skupština UN-a to prihvati. Tamo ima 192 zemlje. Deset sudija je glasalo protiv, da je prekršena međunarodno pravo pri proglašenju nezavisnosti KiM. Da li nam to daje za pravo da se i dalje borimo diplomatskim putem, kako da ubedimo one koji do sada nisu priznali nezavisnost KiM da je Kosovo sastavni deo Srbije? Da pitamo Generalnu skupštinu UN-a i Savet Bezbednosti – da li je još uvek na snazi Rezolucija 1244? Da, jeste. Da li po Rezoluciji 1244 je Kosovo sastavni deo Srbije? Da, jeste. Da li možemo da postavimo pitanje sebi i drugima – da li je neko iz ove Vlade govorio jedno, kada je u pitanju biračko telo u Srbiji, a drugo kada ode u Evropu? Ne, nije, što nije bio slučaj ranijih godina. Da pitamo – da li je nekada predsednik Srbije Boris Tadić, bilo da je to tema ili nije tema, kada su bili veliki međunarodni skupovi govorio – Srbija nikada neće priznati nezavisnost KiM? Hajmo da vidimo tog čoveka u Srbiji koji neće to da podrži. Da li je nekada Vuk Jeremić rekao na velikim skupovima i Generalnoj skupštini UN-a – Srbija nikada neće priznati KiM i da država Republika Srbija nikada neće prihvatiti ucenu za ulazak u EU da bi priznala nezavisnost KiM. To je kontinuitet koji mi treba da nastavimo. Ne želim da se mi danas vraćamo unazad i danas ne želim da kritikujem one koji su bili na vlasti do 2008. godine, ali hoću da premijer Cvetković vodi građane Srbije, predsednik Tadić, ministri, da građane Srbije vode u Evropu, a ne da me vodi u crkvu posle proglašenja nezavisnosti KiM, da se molim bogu, da bog poništi odluku o nezavisnosti KiM i pošalje Ban Ki Munu, tadašnjem visokom funkcioneru, tu odluku. Možete vi, dame i gospodo, danas da se bavite ovim pitanjem, jer ovo pitanje je pitanje emocija građana Srbije. Upravo kada su emotivna pitanja na političkoj sceni, na taj način se direktno dobijaju glasovi i mislite da ćete na taj način politički profitirate. Ali, nećete. Zašto? Evo, još jedna činjenica – u Srbiji protekle dve godine je bilo u 30 opština vanrednih izbora. Da li je većina iz ove vlade pobeđivala na tim izborima? Jeste. Da li na KiM možemo da kažemo da oni Srbi koji žive na KiM su jedini kompetentni koji mogu da kažu da li ova vlada dobro radi ili ne radi. Da, jesu rekli i poslanički klub SPS-JS i PUPS, naš koaliciono partner, pobedili smo u nekoliko opština na KiM. Da li je tačno da na više javnih skupova, gde je bilo pitanje sudbina KiM, Vuk Jeremić napustio te skupove zato što je bila tabla samo Kosovo, a ne UMNIK Kosovo? Da li je tačno da je predsednik Tadić to isto uradio? Veliki broj vas ga je tada kritikovao – vidite, pogrešna politika itd. Da li je Ivica Dačić, potpredsednik Vlade, takođe napustio skup u Briselu gde je bila tabla Kosovo, a ne UMNIK Kosovo? Da, jeste. Šta da im zamerimo zbog toga što su to činili? Ne, ne možemo da im zamerimo. Da li politika ove vlade treba da bude u ovom smeru da dolaze predstavnici velikih država, da razgovaramo s njima, da se diplomatskim putem borimo? Jesmo li imali rat? Jesmo. Neko kaže – nije Skupština razgovarala, nije donosila rezolucije. Pa koliko je rezolucija ova skupština donosila od 2000. godine do dana današnjeg 2010. godine? Da li je neko iz međunarodne zajednice ikada raspravljao o tim rezolucijama? Ne, nije. Sada ova vlada na čelu sa predsednikom Srbije je na dobrom putu i ne smemo da stanemo. Jedino što mogu da zamerim gospodinu Tadiću je to što ne govori na svim skupovima, pored toga sve što kaže da bi informisao građane, da nema vanrednih izbora. Izbori su 2012. godine, a do tada mi moramo da dovodimo strane investitore u Srbiju. Da li je tačno da gospodin Tadić nije otišao u Hrvatsku, u posvađanu zemlju sa Srbijom, kada je bila inauguracija predsednika Hrvatske? Da, jeste. Da li su ga kritikovali? Da, jesu. Taj isti predsednik Hrvatske shvatio je da je Srbija u pravu, kasnije pozvala predsednika Tadića da ode u Hrvatsku i taj hrvatski predsednik došao u Srbiju. Mi nikada nećemo da zaboravimo ono što se desilo, ali moramo da sarađujemo. Neću se složiti niti kao predsednik JS, niti kao član koalicije SPS-PUPS-JS, niti kao neko ko je pomogao da se napravi ova vlada, da neko kaže kada je u pitanju Kosovo i Metohija da se loše radi. Šta mi treba da uradimo dalje? Naravno, ovo što je predložila Vlada, da podržimo kontinuitet, da razgovaramo. Haški tribunal, to sam više puta govorio, to je sud politike, a ne sud pravde i prava kada je u pitanju Srbija. Pa šta ste očekivali? Da će da donesu neku drugačiju odluku, a mi da sedimo skrštenih ruku? Ne, nego smo uradili ono što je granica naše moći. U tom trenutku i danas pokazatelje da Hag oslobađa ratne zločince, kao što je to uradio sa Haradinajem, pa sada da bi se iskupio, u trenutku kada se donosi jedna velika odluka, odvodi Haradinaja u Hag da bi mu se tobože nastavilo suđenje. Da li je tačno da je Naser Orić, jedan ratni zločinac, osuđen dve godine pa oslobođen? Da, jeste. Šta sada mi treba da radimo? Da li je kontinuitet politike da palimo ambasade? Neko je rekao – nije Skupština raspravljala o prethodnom stavu Vlade Republike Srbije. Nismo raspravljali ni da li ćemo da palimo ambasade. Ko je vama dozvolio da palite ambasade, da nas svađate sa celim svetom? U čije ime to radite i u čime ste to radili? Ova skupština mora da da saglasnost o svim ključnim pitanjima. Dozvolite, hteli mi da damo saglasnost ili ne Tadiću ili Vladi, oni imaju ustavna ovlašćenja. Ne mogu da potpišu nešto što odvaja Kosovo od Srbije, jer je Kosovo po Ustavu sastavni deo Srbije. Ne mogu to da urade. Postoji Rezolucija 1244, u kojoj se takođe kaže da je Kosovo sastavni deo Srbije. Na kraju, pošto smo se dogovorili da i gospodin Ružić iskoristi ostalo vreme, da vas zamolim da podržimo Vladu Republike Srbije, predsednika Tadića, i da se danas ne svađamo. Ako hoćete da kritikujete i dalje i da ceo svet gleda kako se mi Srbi svađamo, podsetiću vas na još neko vreme, šta je neko radio u prošlom vremenu. Hvala lepo.
Gospodin Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo bih da umesto vas reagujem na prethodno izlaganje i da zamolim ljude koji ne veruju u Boga da ne kritikuju nas koji u Boga verujemo. Mnogo je građana Srbije koji su ovih dana otišli u crkvu da bar pokušaju da ispune ono u šta su ih uveravali njihovi stari da je božija pravda najviša moguća pravda, da božiju pravdu treba zaslužiti i da se od Boga treba bojati. Današnji dan je dan kada državnički odgovorni ljudi podnose ostavke da bi Srbija krenula dalje napred. Ako to ne shvatate vi koji ste na vlasti, shvata narod. Današnji dan nije za svađe među nama u Narodnoj skupštini. Današnji dan nije ni za amnestiranje, ni za napade. Voleo bih da predsednik Vlade zatraži hitnu sednicu na kojoj će potražiti mišljenje od Narodne skupštine da li je ispravno to što je on radio do sada, a ne da li je ispravno to što je uradio Međunarodni sud pravde. Ubeđivali ste nas da je to naša poslednja odbrana, da bih od ministra Jeremića, dok je govorio ispred zgrade Suda u Hagu, čuo da ta odluka i nije mnogo bitna. Citiram: "Ova odluka nije mnogo bitna." Što smo je toliko dugo čekali? Što smo je tražili? Ako je negativna, nije bitna. Da je bila pozitivna, bila bi bitna. Ovde čujem da smo tražili da se jednostrano proglašena nezavisnost proglasi kao akt suprotan međunarodnom pravu. Međunarodni sud pravde je rekao da to nije suprotstavljeno međunarodnom pravu. Dobili smo šta smo tražili. Sada svi treba da ispaštamo zbog toga i sve će u Srbiji da se promeni osim Vlade, osim odgovornih ljudi. Svi se mi osećamo posramljeni, poniženi, pobeđeni, samo Vlada ide dalje. Samo nam Vlada predlaže odluku kojom ćemo da tumačimo mišljenje Međunarodnog suda pravde. Samo Vlada predlaže odluku kojom ćemo da je podržimo u svemu što je do sada radila. Izvinite, ko mora neka podrži. Ko zavisi od ove vlade, neka podrži. Ko je potrošio narodske pare dok je ova vlada na vlasti, neka izdrži. Ko je sa njom učestvovao u marifetlucima, neka izdrži. Pitate li građane Srbije – mogu li oni da izdrže? Gde ste najviše pogrešili? Kada ste mislili da je svet Srbija, pa je dovoljno na medijima da pričate kako smo povećali stopu zaposlenosti, kako smo izašli iz krize, kako smo sredili kriminal. Kako ste govorili i svetu – mi smo potpuno u pravu. Samo nije RTS medij koji se gleda u svetu, nego neki drugi mediji. Danas se nalazimo tu gde jesmo. Kažete – pravni neuspeh za Srbiju. Ovo je neuspeh za Srbiju, a ne pravni neuspeh. Niko da kaže – jeste, ja sam kriv. Ja sam vas ubeđivao, dragi moji građani, godinu dana da ćemo da pobedimo. Čuo sam predsednika Republike dva dana pred izricanje mišljenja da očekuje pozitivno mišljenje po nas. Bar da je rekao – nadam se. Pomislio sam da predsednik Republike zna šta očekuje, jer to su izjave kojima se ne igra. Dobili smo negativno mišljenje i odmah smo medijski potražili šta to ne valja u tom mišljenju. Molim vas da mi omogućite da govorim bar jednom u ovoj skupštini. Kada ih puštate da ujedaju dok nisam tu, nemojte bar sada kada sam tu. Ovo je, čini mi se, mnogo ozbiljnije od poraza nekih ideja. Ovo je poraz Srbije. Kada već učestvujem u tome i kada moram i ja da se pokrijem ušima, tražim i od vas da podnesete svoj deo odgovornosti, a ne da se ponašate kao da ova sednica tek treba da prođe. Vrlo dobro znate da nam treba bar 180, 190 glasova za nešto što šaljemo svetu. Ne želim uopšte danas da raspravljamo o vašoj odgovornosti. Morao sam na početku, jer to je sednica za nas. Ne želim da pišemo u toj odluci ko je odgovoran, jer to je opet za nas, ali želim da ni ovom odlukom ponovo ne izazivamo ljude da donose odluke protiv nas. Nismo mi najjači na svetu, nismo ni najbolji, ni najpravedniji, ali nismo ni najkrivlji. Ovde slušam predstavnike raznih vlada od 2000. godine, utrkujete se da dokažete koja je to vlada sudbonosno pogrešila. Sve su sudbonosno grešile, od 2001. godine, kada ste se sklonili s Kosova i Metohije, kada vas to nije interesovalo uopšte, kad vas Rezolucija nije interesovala. Danas Međunarodni sud pravde kaže da nije pogažena ni Rezolucija, da nisu pogaženi ni ustavni okviri za Kosovo i Metohiju. Nemojte da se ponašamo kao da se to nije ni desilo. Hajde bar danas, ako možemo neku odluku da donesemo, koliko nas ovde ima – 250, a ko neće, neka izađe, da kažemo da će Srbija učiniti sve da se situacija do konačne odluke na Kosovu i Metohiji uopšte ne promeni,da ni u jednom selu, ni u jednoj kući više ne bude gore, da se ne promeni dominacija, posebno u četiri opštine na severu Kosova i Metohije. Hajde da se ovde bar u nešto zakunemo i da se za nešto opredelimo, a ne da jedni druge napadamo i ogovaramo. Mogao bih sve vas ovde da napadam, mada imam odgovornost za ono što je stranka u kojoj sam bio učinila 2000. godine. Mi smo za to kažnjeni. Da znate, građani Srbijekažnjavaju one koji ne misle o Kosovu i Metohiji. Možda ih je strah, možda ne vidite, ali sledeće izbore izgubiće onaj koga je baš briga za Kosovo i Metohiju. Dece za rat nemamo. Ratna ideja više nije u opticaju u Srbiji, izuzev, ponavljam, ako bi se bezbednosno stanje na Kosovu i Metohiju drastično promenilo, ukoliko bi neko napao Srbe, ukoliko bi neko napao severno Kosovo i Metohiju, kao čovek, a stranka o tome nije raspravljala, odobravam sva sredstva koja bi Vlada u toj odbrani iskoristila, a vi sada mislite jeste li spremni i to da branite ili niste. Nemojte da se hvalite svađama sa celim svetom, jer ste te svađe napadali svojevremeno. Nemojte da se svađate sa velikima koji su priznali nezavisnost. Gledajte da sad utabamo puteve prema velikima koji nisu priznali nezavisnost. Možda ćemo imati godinu ili dve teškog života u Srbiji zato što su velike sile priznale nezavisnost Kosova i Metohije, možda ćemo biti upućeni na sebe i na prijatelje u svetu. Otvarajte te puteve, nemojte da pričate o šatl diplomatiji, propala je, gospodine Jeremiću i gospodine Tadiću. Vi ste ukinuli značaj diplomatskih predstavnika. Vi ste putovali avionom da branite ideju. Vi sad kažete da šaljete 55 pisama, 55 emisara, kao da nemamo ambasadore u tim državama. Ko nas predstavlja u tim ambasadama, ljudi koji su nešto doprineli ideji DOS-a? Neko je mogao da popije najviše, neko je umeo da napiše najgori članak protiv bivše vlasti, neko je ovakav, neko je onakav. Gde su diplomate? Kako se zovu diplomate u srpskoj diplomatiji? Čak vidim da ovde sedi i sekretar Ministarstva. Valjda da se vidi značaj koji ima sekretar Ministarstva, a ima ogroman značaj i to sve diplomate znaju. Od njega i glava zavisi diplomatama. Vi ste ubili srpsku diplomatiju, sveli ste je na dva čoveka, koja u Srbiji govore kako smo mi u pravu, kako ćemo mi sve da odbranimo, kako mi imamo veliku podršku. Dan za danom gledam kako se vraćate iz sveta i govorite – ta država još nije priznala. Neće ni da prizna. Kada ste doneli jednu vest da ste preokrenulimišljenje jedne države koja je priznala nezavisnost? Šta smo radili godinu i nešto dana, ubeđivali Španiju da ne prizna, Slovačku, Rumuniju? Naravno da neće da priznaju. Ne zavisi im sudbina od toga, ne zavisi im članstvo u EU od toga, ništa im od toga ne zavisi, vode svoju zemlju kako oni misle da treba da je vode. Pričate o tome da će druge države da imaju problema. Baš me briga koji će pokret negde u svetu da proglasi nezavisnost. Što Srbi u Republici Srpskoj ne proglase nezavisnost? Jeste li ste ih učili tome da uzmu ovu odluku suda i da grupa građana proglasi nezavisnost, da vidimo šta će da se desi? Šta će ako na jugu Srbije dve opštine proglase nezavisnost? Šta će da bude ako ovaj turski islamski centar proglasi nezavisnost Raške oblasti? Što ne gledate u svoje dvorište, što vas interesuje tuđa avlija? Šta će nama još loše da se desi? Šta će nama dobro da se desi? Hajde o tome da razgovaramo kao ljudi koji imaju i decu i unuke, i koji treba da se udaju, neki ovde nisu ni ženjeni, ni udati. Što tako ne razmišljate u Srbiji? Ko će da glasa za, ko će da glasa protiv, kao da će to nešto da promeni, kao da nismo sve odluke donosili sa 200 glasova za. Zna se ko će da iskoči, neka iskoči, ali neke koji su bili na vlasti dok smo mi bili u opoziciji podsećam da smo glasali i za njihove rezolucije, iako ništa novo nisu donosile u odbrani Kosova. Kada je Kosovo u pitanju, ovde nema vlasti i opozicije. Ali, ajde pokažite da nema vlasti opozicije, pokažite da ste i vi toliko odgovorni kao i mi. Ovo je propala ideja. Šta ćete više na vlasti, zbog novca, zbog fotelje, zbog čega? Kad ideja propadne vlast se sklanja, dolazi neka nova vlast sa nekom novom idejom, pita narod koja ideja sad treba da promeni, pa narod kaže – ta. Vi ste miksovali ideje, vi ste napraviliVladu od stranke čiji je predsednik rekao "borićemo se oružjem za Kosovo i Metohiju", Vladu koja je rekla da neće oružjem posle da se bori. Jeste li ste vi obmanuli nas posle kad ste formirali Vladu? Jeste. Niko od nas nije znao kako ćete da se borite za Kosovo i Metohiju. Danas je lako govoriti svim diplomatskim, sad počeše i politička sredstva. Da li je to možda rat? Rat je političko sredstvo. Bilo je – pravna i diplomatska sredstva, danas su diplomatska i, kako rekoste. Razmišljate li vi o tome? Mislim da vi dobro razmišljate i da ste ovo napisali veoma mudro. Prvo, dajemo vam amnestiju za sve što ste uradili, kart blanš. Podržavamo sve odluke, svih vlada, sve što su uradile do sada. Što se onda napadate? I jedni i drugi ste podržani od strane Skupštine danas, kada budete glasali, ali podržavamo i unapred sve što ćete da uradite. Šta ćemo vam onda mi? Oto fon Kelrajter je rekao – šta će između naroda i predsednika Skupština, šta će ta bespotrebna veza? Ne mislim tu na gospodina Tadića. On je pogrešio u prvim godina ovog svog mandata, kad je pomislio da može sve sam. Sad shvata da ne može. Nije mu kasno. Svako može da se opameti i da dođe sebi. Šta će vama Narodna skupština koja ne zna šta ste to rešili da pišete po svetu? Šta će vam Narodna skupština koju niste upoznali sa sadržinom akta? Šta smo mi ovde, da vežemo oči i dam nam samo kažete koje dugme se pritiska, jer je Srbija u pitanju? Jeste u pitanju Srbija, ali i za vas i za nas, i svi treba da snose posledice, a ne samo oni koji nisu na vlasti. Nekih ministara nema, verovatno otvaraju nova radna mesta. U kampanji ste, gospodo. I danas kada se radi o Kosovu i Metohiji, vi ste u kampanji, spremate se za izbore. Bar nam recite kada će biti ti izbori. Možda i mi možemo nešto da spremimo. Da sedimo ovde sa vama, da sačekamo taj trenutak kada ćemo da glasamo i vrlo dobro znate da onaj ko misli na državu neće da glasa protiv nečega za šta se u medijima tvrdi da brani Kosovo i Metohiju, a da ne znamo za šta to glasamo, da ne znamo zbog čega glasamo, da ne znamo ko će tamo da nas zastupa, da ne znamo zašto nas nisu zastupali neki ljudi koji su vam izgleda na početku otvoreno rekli da to mišljenje ne treba tražiti u tom obliku, to nemojte da očekujete od nas. Ponavljam, Srpska napredna stranka nije problem nijednoj vlasti koja brine o državi, o Kosovu i Metohiji posebno. Mi smo opoziciona stranka, tako se i ponašamo, ali nećete nas nigde čuti, niti videti, niti će neki agent moći da vam javi da ne želimo da vam pomognemo da ovu bitku sprovedete do kraja. Samo mislim da ste vi nesposobni za tu bitku. Mislim da vas vrlo dobro poznaju, da su vaš psihološki profil snimili, da znaju kako daleko smeju da idu sa vama i da idu do poslednje granice. Ne mogu da zamislim da vi hoćete da odbranite KiM, a da ljutite i Rusiju i Ameriku, da ljutite Nemačku. To ne mogu da zamislim. Ne znam na koga se onda oslanjate. Pola Vlade sprečava bilo kakav oblik saradnje sa Ruskom Federacijom. Jednog dana je cela Vlada bila u sukobu sa Amerikom. Jedan ministar koji troši najviše državnih para je u sukobu sa Nemačkom. Isterao je nemačke investitore iz Srbije. Šta vi u stvari branite? Gole rovove. Iza vas nema naroda. Vi ste se ušančili i vi hoćete da odbranite svoje pozicije, trenutno stanje. To ne može da se trpi. Vi ćutite na prigovor da više Albanaca izlazi na srpske izbore nego Srba na KiM. Vi svi ćutite, kao da je to tačno. Ćute ministri. Ćuti ministar za KiM, baš ga briga. Kako možete to da trpite? Da vam neko kaže da je na srpske izbore na KiM izašlo više Albanaca nego Srba i vi to da oćutite? Nije tačno? Ko to treba da kaže da nije tačno? Moja baba? Dame i gospodo, Srbija mora da ide dalje napred i mi ćemo izaći isto posvađani kao što smo u ovu salu i ušli. Ova će rezolucija neke od nas da okupi najverovatnije, neke će da odvoji na stranu, neki će da tvrde da su bili u pravu, pa da sada ne treba ništa da se radi, neki nikad više neće doći u situaciju da se odlučuje da li su oni u pravu ili nisu, ali nikad ne zaboravite da Srbija sutra treba da ide napred, sa nama, naravno, na čelu. Samo sa nama i može da se ide napred. Ne zaboravite da Srbija mora da ide napred, da se ne osvrće pozadi, da Srbija mora da brani svoje interese na KiM. Nemojte uopšte da se zaklinjete da nećemo da priznamo nezavisnost. Pa mi to ne smemo po Ustavu. Možemo da zaglavimo na dugogodišnje robije ako bismo priznali bez promene Ustava. Nemojte uopšte da se zaklinjete da nećemo da vozimo na crveno svetlo, nama to ne dozvoljava zakon. Nemojte uopšte da se zaklinjete u ono što je već regulisano našim pozitivnim zakonodavstvom. Hajde, zakunite se da ćemo da se ujedinimo u onome što nam je zajednički cilj. Voleo bih da nas je predsednik Vlade, odsutan verovatno zbog godina, pozvao na konsultacije pre ove sednice i da smo pokušali da sročimo jedan zajednički tekst. Ja bih voleo da iz ove sale ne izađemo razjedinjeni, da izađemo svesni toga da smo učinili nešto što smo mogli. Podneli smo vam amandmane i iz toga sastavili tekst kako bi trebalo da izgleda ova odluka. Molimo vas da ih ozbiljno shvatite. Odluke Međunarodnog suda pravde, o njima se ovde ne daje mišljenje. O njima nećete dobiti mišljenje ni na Generalnoj skupštini UN, one se ne tumače. Mi nismo taj saziv Narodne skupštine koji će da da mišljenje o odluci Međunarodnog suda pravde. To može da ostane u pravnim analima da pravni stručnjaci komentarišu mišljenje, ali mi kao Narodna skupština nemojte da se u to mešamo. Nismo spremni da glasamo tek tako i da kažemo – sve ste bili u pravu i verovatno ćete sve biti u pravu, samo ćemo mi ostati bez KiM. U tom smislu su naši amandmani. Čak vam nismo dirali ni osnovni koncept, čak nismo koristili ni grube reči, čak nismo ni oštre reči. I mi smo zabrinuti, i mi svesni toga da ne ide kako treba. Svesni smo toga da u ovoj situaciji mnogo toga više ne može ni da se uradi. Znaju to i građani Srbije. Samo ponavljam, 2000. godine kaznili su vlast koja se po njima nije dovoljno izborila za KiM, a ostavila im, iako je bila bombardovana i napadnuta kao nedemokratska, ostavila građanima Srbije Rezoluciju 1244. Od tada do danas deset godina, demokratska vlast, saradnik celog svega, gubi Rezoluciju 1244, zato što je Međunarodni sud pravde rekao da ova odluka o proglašenju nezavisnosti nije suprotstavljena Rezoluciji 1244. Razmislite dobro, koga je moliti, nije ga ljutiti, ali svako poniženje ima svoje granice.
Narodni poslanik Suzana Grubješić ima reč.
Poštovane kolege dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri i predsedniče, kao što je profesor Bataković rekao u uvodu, još od jeseni 2008. godine je Međunarodni sud pravde proučavao da li je Deklaracija kosovske skupštine o proglašenju nezavisnosti u skladu sa međunarodnim pravom. Epilog tog skoro dvogodišnjeg proučavanja mi smo čuli u četvrtak 22. jula. Deklaracija ne krši norme međunarodnog prava. Mi smo ovde u Narodnoj skupštini tu kosovsku deklaraciju poništili samo dan nakon što je ona doneta u kosovskoj skupštini i tako potvrdili odluku Vlade Republike Srbije kojom se poništavaju svi akti i radnje kojima Privremeni organi samouprave na Kosovu proglašavaju jednostranu nezavisnost. Mišljenje Međunarodnog suda pravde je, bez obzira na sve jezičke i pravne akrobacije, nepovoljno za Srbiju. Izjašnjavanje na kraju jednoipočasovnog izlaganja to potvrđuje. Deset na prema četiri u korist stava da Deklaracija o jednostranom proglašenju nezavisnosti Kosova nije u suprotnosti sa međunarodnim pravom. Tačno je da Sud nije dao odgovor na suštinsko pitanje legalnosti prava na secesiju kosovskih Albanaca, ali to isto tako ne znači da mišljenje Suda nije važno. Ne sećam se da je iko to od zvaničnika Republike Srbije rekao i da to mišljenje neće imati posledica na međunarodni položaj Srbije. S druge strane, to nije ni odluka, ni presuda, već mišljenje. Mišljenje suda ne obavezuje ni Generalnu skupštinu UN. Nigde nije rečeno da su Albanci bilo u pravu kada su doneli Deklaraciju o nezavisnosti, ali nije nam mišljenje Međunarodnog suda pravde otelo KiM ili nam oduzelo pravo da nastavimo sa političkom i diplomatskom borbom za očuvanje teritorijalnog integriteta i suvereniteta zemlje. Sve je nas podsetilo na to da je međunarodno pravo promenjiva kategorija, da je izraz konsenzusa moćnih i da vrlo često biva poraženo od politike. Sud nije zalazio u traženje odgovora na neka ključna pitanja koja su mnogi od nas učili na društvenim fakultetima, a to je šta je jače i šta je važnije, da li pravo naroda na samoopredeljenje ili pravo države na odbranu integriteta, ali ovako izrečeno mišljenje može da postane i opravdanje i ohrabrenje svima onima koji se u raznim delovima sveta bore za otcepljenje. Ma koliko se neki trudili da to predstave, Kosovo nije jedinstven slučaj, već samo presedan. Nema ničeg jedinstvenog u slučaju Kosova. Pitanje koje se postavlja je šta dalje i šta nam je činiti? Da li smo mi u stanju da ovde u Narodnoj skupštini vodimo jednu odgovornu političku raspravu? Možemo li da izađemo iz svojih stranačkih rovova i pošteno odgovorimo na pitanje: koliko nas to uopšte interesuje KiM? Ne samo kao teritorija, nego koliko nas interesuju ljudi koji su, uprkos svemu, ostali da žive na KiM. Šta mi možemo da im ponudimo, osim raznih parola i raznovrsnih stranačkih stavova? Prošlo je 11 godina otkad su NATO i UN stavile Kosovo i Metohiju pod svoju kontrolu. Za to vreme nisu uspeli da od Kosova stvore multietničko društvo, niti da uspostave vladavinu prava. Na Kosovu i Metohiji živi većinsko stanovništvo koje je naraštajima naučilo da u srpskim vlastima vidi krvnog neprijatelja, a da na Srbe gleda kao na strani element, koji treba da bude iseljen čim se ukaže mogućnost. Slično je stanje i sa odnosom Srba na Kosovu i Metohiji prema Albancima. Jasno je da modeli kohabitacije ovde nisu primenljivi u neposrednoj budućnosti. Jasno je da, osim zahteva za simboličkom suverenošću, mi moramo da otvorimo put i za traženje novih rešenja. Taj put treba da vodi do krajnjeg cilja, a to je postizanje istorijskog kompromisa i pomirenja između srpskog i albanskog naroda. Savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde ne obavezuje Generalnu skupštinu i stoga su napori da se u Generalnoj skupštini potraži mišljenje, odnosno potraži rešenje prihvatljivo za Srbiju, sasvim opravdani. Mi naprosto nemamo prava i nismo dobili mandat od građana da odustanemo od traženja tog prihvatljivog rešenja. Svesni i svoje snage, i svog položaja i svog strateškog opredeljenja za evropske integracije, danas treba da izrazimo podršku i damo ovlašćenje Vladi da podnese rezoluciju Generalnoj skupštini Ujedinjenih nacija i da učini sve diplomatske i političke napore da ta rezolucija bude usvojena, da otvori put ka traženju kompromisa, jer kompromis je u politici pobeda, a ne poraz. Šta bi to bio kompromis? Svako rešenje kojim Srbija ni eksplicitno ni implicitno ne priznaje nezavisnost Kosova i Metohije. Ali, da bismo stigli do tog rešenja potrebni su nam saveznici i to ne bilo koji, već najjači. Potrebna nam je i Evropska unija i potrebne su nam Sjedinjene Američke Države. Bez njihove podrške samo ćemo se udaljiti od željenog kompromisnog rešenja. Kao što nemamo prava da dignemo ruke, odustanemo od diplomatske borbe za Kosovo i Metohiju, isto tako nemamo prava da se odričemo od partnerstva i saradnje sa Evropskom unijom. Uz usaglašavanje sa Evropskom unijom mogli bismo da dođemo do rezultata u korist interesa kako Srba koji žive na Kosovu i Metohiji, tako i države Srbije. To je u stvari politika zbog koje je moja stranka G17 plus i ušla u koaliciju Za evropsku Srbiju, i zbog nastavka te politike danas ćemo podržati ovu odluku.
Narodni poslanik Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, moram da izrazim svoj protest zbog načina kako je predložena ova odluka, doduše ništa novo kada je u pitanju ova vladajuća većina. U poslednje dve godine ovo je jednostavno njihov manir. Oni se ponašaju po principu uzmi ili ostavi – žele samo da zadovolje formu, ali ih ne interesuje suština, jer da ih je to interesovalo pribegli bi najjednostavnijim i najrazumnijem načinu da u Skupštini Republike Srbije pokušaju da dobiju opšte jedinstvo kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Da su krenuli i poslali ove predloge na vreme, da su poslaničke grupe imale prilike da se izjasne o ovom dokumentu, pretpostavljam da bi, uz neko razumno prihvatanje određenih dobronamernih sugestija,mnoge stvari bile bolje nego što danas jesu. To je tako kako jeste, naučili smo na to u ove protekle dve godine. Uostalom ,za vreme ove vladajuće većine parlament Skupštine Republike Srbije takoreći je ugušen. Ovde je na sceni brutalna diktatura i gaženje i zakona i Poslovnika. Međutim, šta je tu je. Mi ćemo se osvrnuti na ovu odluku. Između ostalog, Srpska radikalna stranka je podnela nekoliko amandmana za koje mislimo da bi u velikoj meri popravilo tekst ove odluke. Ono što prvo pada u oči kada pogledate ovu odluku, vidite da nema nigde poziva na Rezoluciju 1244. To nas ozbiljno zabrinjava i postavljamo sebi pitanje – šta nas to očekuje, imajući u vidu neke nagoveštaje da bi u saradnji sa Evropskom unijom trebalo da pišemo neku rezoluciju prema Ujedinjenim nacijama itd, šta nas to očekuje, jer u ovoj odluci, ponavljam, nema ni jedne jedine rečenice ili poziva na Rezoluciju 1244? Mi smo, između ostalog, podneli amandman da se u stavu 5. preambule Predloga odluke reči "kao i odluke Vlade zasnuju na tim odlukama" brišu. Ovom odlukom Narodna skupština iznosi svoj stav o svojim odlukama i rezolucijama, a ne stav o odlukama Vlade. Osim toga, Vlada za svoje odluke nije tražila prethodnu saglasnost Narodne skupštine, te u preambuli ne može da sadrži poziv na odluku drugog organa. Takođe smo podneli i amandman na tačku 4. Predloga odluke da se promeni i da glasi - "Narodna skupština smatra da je neophodno da se mirnim putem dođe do trajnog, održivog i praktičnog rešenja za Kosovo i Metohiju, u skladu sa Ustavom Republike Srbije, koji će omogućiti mir i stabilnost ovog regiona". Izbrisali smo ovaj deo gde se poziva na istorijsko pomirenje srpskog i albanskog naroda . Nismo se mi ni svađali, niti na to treba da se pozivamo. Mi treba da radimo u skladu sa Ustavom, sa našim zakonom i Rezolucijom 1244. Kao i amandman da se tačka broj 6. Predloga odluke briše. On je vezan za prethodni amandman koji će obrazložiti gospodin Zoran Krasić, jer ukoliko bi se prihvatio, onda bi član broj 6. bio potpuno besmislen. Sada da se vratimo tamo gde smo počeli ili tamo gde smo stigli. Nekako deset godina između 1990. i 2000. godine i 2000. i 2010. godine. Isti period, različiti načini funkcionisanja, različiti i rezultati. Godine 2000. ona bivša država sačekala je Kosovo i Metohiju sa Rezolucijom 1244. Nažalost, mi tu bivšu državu više nemamo. Sećate se Beogradskog sporazuma, pa državne zajednice Srbija i Crna Gora, pa onda prihvatanje referenduma koji je unapred bio osuđen na neuspeh, odnosno na mogućnost da će Crna Gora da izađe iz te državne zajednice. Pa danas smo dočekali posle deset godina kako ste vi ili kako još uvek volite da kažete, demokratske vlasti, dočekali smo savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde u Hagu, koje ne direktno, ali na osnovu onog što je rečeno, prihvata praktično nezavisnost Kosova i Metohije i to će za nas biti veliki problem. Ali, kako ste i mogli da očekujete da će biti drugačije? Jeste li ste vi, koje je Amerika i EU dovela na vlast 2000. godine, mislili da ćete voditi politiku? Prevarili ste se. Vi ste marionete. Vi ste dovedeni da prihvatate naloge i tako se i ponašate. Tu nema nikakve dileme. Evo, Boris Tadić, pretpostavljam, u svom izlaganju da će reći predstavnicima Skupštine Republike Srbije šta mu je to Džozef Bajden rekao u razgovoru. Da li je tačno da mu je rekao da će Srbija biti u velikoj nevolji ukoliko bude preduzela bilo šta kad je u pitanju mišljenje Međunarodnog suda? Ketrin Ešton, takođe, u istom tonu. Stiven Vordsvort, ambasador Engleske u Srbiji, bio je vrlo precizan, rekao je da Kosovo i EU više nisu na dva koloseka. Šta očekivati od tih vaših prijatelja na koje ste se pozivali. Šta očekivati uopšte od Skupštine kojoj je 2008. godine predat predlog rezolucije koji je potpisalo 108 poslanika, a rezolucija se odnosila na već pretpostavljenu mogućnost da se prihvati Misija Euleks. Ona do dana današnjeg nije zakazana. Ako to nije brutalno kršenje Poslovnika, šta je onda? Zbog čega? Zato što ste vi hteli da Skupština ne donese takvu rezoluciju kako bi prihvatili Euleks. Sada se hvatate za glavu jer Euleks je misija koja je formirana na osnovu plana Martija Ahtisarija, misija koja je trebalo, i koja to radi, da formira institucije te nove države Kosova i Metohije. Šta vam je sporazum u šest tačaka sa Euleksom? Kako se ostvaruje? Onako kako Euleks misli da treba da ga ostvari, tako da svakoga dana smanjuje ingerencije Srbije, da KiM što dalje drži od Srbije. Tu nema nikakve dileme. Šta je to uradila tzv. statusno neutralna misija, za koju ste tvrdili da će pomoći da se poboljša kvalitet života na KiM? Kako ste mogli da očekujete da će na bilo koji način neko poštovati Srbiju kada je vi ne poštujete? Da li mislite da je vraćanje ambasadora u države koje su priznale KiM bio čin koji je trebalo da pokaže snagu Srbije ili poštovanje Srbije prema sebi, prema svojoj teritoriji? Ne, vi ste tim činom jasno stavili do znanja da ćete prihvatiti takoreći sve, ali ne odmah. Vama je bitno da se operete pred našim domaćim javnim mnjenjem i da KiM polako, svakoga dana malo po malo odlazi iz Srbije. Promovisali ste svoju politiku na diplomatskom planu za Kosovo i Metohiju i sve karte ste bacili na Rezoluciju UN kojom je zatraženo mišljenje Međunarodnog suda pravde u Hagu da li je priznavanje KiM u skladu sa međunarodnim pravom. Srpska radikalna stranka vas je upozoravala da je to izuzetno rizičan potez, da može da se obije o glavu, zato što u međunarodnom pravu postoje uslovi, odnosno mogućnosti kada delovi određene teritorije mogu da proglase tu nezavisnost. Vama to nije bilo dovoljno. Insistirali ste na tome, verujući da će vam put koji nema alternativu, put u EU, omogućiti da postignete eventualno neke uspehe na domaćem planu i da će građani Srbije lakše progutati odlaženje KiM. Kažete da je svega 69 država priznalo KiM. Sada najavljujete oko 57. Ne treba ni svih 57, ministre. Vi znate, 192 države u UN, 87 je većina i kakvu vi to onda rezoluciju možete da očekujete da će doneti UN koja bi bila korisna za Srbiju. Imali ste prvo dva stuba, jedan koji nije imao alternativu, Amerika, pa onda četiri stuba – Amerika, EU, Rusija i Kina. Od ova dva stuba, odnosno od Rusije i Kine, ni jednog jedinog momenta niste zatražili stvarno pomoć kada vam je trebala i kada je mogla da bude značajna. Jedan od tih trenutaka je bio donošenje odluke o prihvatanju Misije Euleks, jer vi ste prihvatili da se o tome ne raspravlja u Savetu bezbednosti zato što ste bili sigurni da će na vaš poziv i Rusija i Kina staviti veto na tu odluku i te misije ne bi bilo danas. Zato ste vi to izbegli, zato imamo Misiju Euleks i zato je KiM dalje nego što je bilo ranije. Podsećam vas da sve što se dešava nije ni najmanje slučajno, ima svoj sled. Godine 2009. smo doneli Statut Vojvodine i time udarili kamen temeljac buduće federalne jedinice u Srbiji. Uostalom, Andreas Cobel vam je to precizno rekao – Srbija 912. godine nije ušla u ovim granicama u kojima je danas, tako da o tome moramo da vodimo računa. Da li verujete da će nas EU i Amerika ostaviti na miru? Da li mislite da Ameriku interesuje da li je Kosovo jedinstven slučaj ili ne? Uopšte ih ne interesuje. Njima svuda takve situacije služe samo za pritisak, čak i da te koji imaju takav problem natera da prihvate sadašnju situaciju, verujući da je to samo iznimni slučaj koji se odnosi na Kosovo i Metohiju. Vidite li šta se polako dešava u Raškoj? Valjda ste za ovih 20 godina mogli da uočite na neki način kako to polako kreće i kako se završava, jasno stavljanje do znanja da Srbija nema šta da očekuje. Srbija jednostavno može samo da očekuje dalje pritiske Amerike i EU radi ustupaka koje su oni zacrtali i od kojih neće odustati. Problem je što izbegavamo da radimo ono što je u našem nacionalnom interesu. Šta je to u našem državnom i nacionalnom interesu, ipak bi trebalo da odredi Skupština Republike Srbije, ali vi to nećete jednostavno. Hoćete po svaku cenu da nametnete vaše viđenje vođenja politike i evo vidite za ovih 10 godina dokle smo stigli. Predsednik Republike je pre nekoliko dana rekao da Srbiju ne interesuje ulazak u EU posle 2020. godine. To je već ozbiljna sumnja da Srbija za sledećih 10 godina može da uđe u EU i to mnogi najavljuju kao tačno, tu nema nikakve dileme. Neki čak prolongiraju to i na mnogo duži period. Postavlja se pitanje da li će uopšte EU biti do tog vremena. Postavlja se i pitanje da li će biti i Srbije i da li će Srbija biti Beogradski pašaluk. Ono što SRS misli da treba uraditi u ovom trenutku je nešto do čega i vi polako dolazite, a to je saradnja sa Rusijom, Kinom, Indijom i drugim državama koje su u poziciji da ne moraju da podležu pritisku SAD. Imali ste prilike da pre desetak dana ovde vidite kinesku delegaciju i da vidite rezultate te posete, i da je to nama, objektivno govoreći, jedan od najboljih izlaza – jačanje saradnje sa Rusijom i Kinom. To je jedan od puteva koji Srbiji garantuje mogućnost da smanji pritiske koje sve vreme trpi. To što želite u EU, to je jedna stvar, ali vodeće države EU ne žele Srbiju, ili ne ovakvu Srbiju u EU. Možda će, kada je budu sveli na Beogradski pašaluk, pristati da i Srbija uđe u EU, ali ovakvu Srbiju EU ne želi. Ono što takođe mislimo da treba ubrzano raditi, to je da se ispitaju sve mogućnosti saradnje i pristupanja organizaciji ODKP, jer to je organizacija koja je priznata u UN, garantuje kolektivnu bezbednost. Mislim da Srbija u ovoj situaciji nema boljeg izlaza nego da kroz neke procese polako, u skladu sa svojim interesima, sagleda mogućnosti i da pristupi ovoj organizaciji. Svesni smo činjenice da na KiM imamo američku bazu "Bondstil", koja služi da bi Srbiju držala u pokornosti. Ono što nam takođe stoji na raspolaganju, to je da trezveno razmislimo i ako shvatimo, a mislim da je vrlo blizu trenutak kada će se to desiti, da Amerikanci definitivno hoće da nam otmu KiM, da razmislimo o stanju i situaciji u kojoj se Srbija nalazi ili deo Srbije. Mislim da treba proglasiti okupaciju dela teritorije Srbije od strane NATO-a, jer NATO je okupirao Srbiju 1999. godine. Nisu ušle UN, ušao je NATO i on tamo funkcioniše. Funkcioniše tako što nam otima KiM, a u situaciji kada je neka država pod okupacijom nikakvi akti međunarodno ne mogu biti priznati i kad-tad moraće da se vrati u prvobitno stanje. Ono što nam takođe jedino ostaje, da sledeća rezolucija koju imate nameru da uputite Generalnoj skupštini UN, to je da se traži poštovanje Rezolucije 1244, i to taksativno, sve ono za šta su se obavezale UN. Ako smo mi ispunili sve, zbog čega oni ne ispunjavaju svoje obaveze? Zašto sve da važi za nas, a za njih da ne važi ništa? I napokon da se na KiM stvarno pošalju mirovne snage i pri tom, ono što je neizbežno, moramo da tražimo da misija Euleks ode sa KiM, jer je svojim dosadašnjim delovanjem pokazala da deluje protiv interesa Srbije, da deluje protiv interesa građana Srbije, građana na KiM i ako budemo preduzeli deo ovih koraka (Predsednik: Vreme, gospodine Todoroviću.) postoji šansa da poboljšamo naš položaj. Uzmite vreme između 1990. i 2000. godine, šta smo sačekali 2000, i uzmite šta smo sačekali 2010. godine, mislim da zaključak uopšte nije težak.
Gospodine ministre, imate reč Ministar Vuk Jeremić ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Želim da odgovorim na nekoliko pitanja koja su mi postavili gospodin Nikolić i gospodin Todorović. Ne možete u rezoluciji Generalne skupštine tražiti ispunjavanje Rezolucije Saveta bezbednosti. Po proceduri i po Povelji UN, rezolucije koje se diskutuju u Savetu bezbednosti ne mogu biti diskutovane u Generalnoj skupštini i obrnuto. Tu postoji tzv. kineski zid u pravnom smislu između rezolucija o kojima se može diskutovati u jednom i u drugom telu ove organizacije. Kada je reč o sadržaju rezolucije koja će biti podnesena, jako teško je diskutovati to ovde na otvorenom, pred kamerama, jer to je pitanje diplomatske strategije koja se ne otkriva jer postoje neke druge strane, zainteresovane strane u ovom procesu, koje imaju neku svoju strategiju vezanu za Generalnu skupštinu i ukoliko bi na ovakav način diskutovali sam sadržaj rezolucije, sam tekst rezolucije, mislim da bi sebi učinili veliku medveđu uslugu, naprosto poslavši signal nekim stranama koje u ovojprilici nisu prijateljske i koje bi otkrile naprosto taj put. Ono što je najvažnije je da bude jasno šta želimo da postignemo ovom rezolucijom. Ovom rezolucijom želimo da postignemo da dođe do kompromisnog rešenja za budući status Kosova kroz nove pregovore. Ali, isto tako ono što je važno je da ova rezolucija praktično posluži kao štit protiv novih priznanja Kosova i Metohije nakon ovakvog stava. Kosovo je priznalo 69 država na svetu, od toga, rekao sam, samo petnaestak nakon što je proces započet pred Međunarodnim sudom pravde. Mogu da kažem da činjenica da se proces vodio pred Međunarodnim sudom pravde je bio svojevrstan štit, ne u potpunosti nepropusan štit, ali prilično dobar štit za nova priznanja KiM. Nama je potreban novi štit. Nama je potreban novi dokument koji će, kada bude usvojen, pomoći u našoj argumentaciji prema trećim zemljama da ne priznaju Kosovo dok se ne postigne pregovorima međusobno prihvatljivo rešenje i zbog toga je usvajanje ove rezolucije vrlo važno za Srbiju. Slažem se da će biti jako teško usvojiti većinu. Zbog toga je mnogo važno da se na što višem nivou, sa što više zemalja ozbiljno priča i da im se ovog trenutna ozbiljno uputi apel da ne menjaju svoj stav o Kosovu. Gospodin Nikolić je pitao – zbog čega to ne rade ambasadori? Gospodine Nikoliću, mi smo jedna mala zemlja i ambasadori malih zemalja vrlo retko mogu da dođu da budu primljeni na visokom nivou na kome se donose političke odluke u stranim zemljama. Kada je neka zemlja pod pritiskom da prizna Kosovo, to radi i ministar spoljnih poslova neke velike i uticajne zemlje direktno predsedniku republike ili ministru spoljnih poslova te zemlje. Vi ne možete na ambasadorskom nivou, odnosno na nekom relativno niskom nivou u ministarstvu spoljnih poslova te zemlje da ga ubedite da on ne popusti pod pritiscima da prizna Kosovo. Zbog toga su sada izuzetno važni izaslanici. Zbog toga je važno da oni budu primljeni na što je moguće višem nivou, a to će se desiti zbog toga što ide direktna poruka predsednika naše države predsedniku te druge države i oni će zaista biti primljeni na visokom nivou. Ta poruka je vrlo jasna. Mi se obraćamo, kao zemlja, nekoj drugoj državi, tražeći od njih da pod ovakvim okolnostima ne priznaju Kosovo i da podrže početak pregovora kroz koje bi se postiglo kompromisno rešenje. To je ono što Srbija traži. Tražimo, drugim rečima, drugim zemljama da ne priznamo Kosovo. Što je viši nivo izaslanika, to će na višem nivou da bude primljen. Mislim da je ovde danas zaista važno, to sam već rekao, da pokažemo, možda ne u debati, ali da pokažemo na kraju jednu ozbiljnost i državno jedinstvo po ovom pitanju. Mislim da bi bio izuzetan gest ukoliko bi mogli da računamo i na podršku opozicije. Mislim da tu SNS igra izuzetno važnu ulogu, kao najveća opoziciona stranka, i vi, gospodine Nikoliću, bili biste izvanredan izaslanik. Vi ste neko ko ima visok položaj u ovoj državi, i kao šef najveće opozicione stranke, ukoliko biste vi odneli pismo nekoj državi sa molbom da ne priznaju Kosovo i ukoliko bi se aktivno uključili u pokušaje da sprečimo priznanje Kosova, to bi ovome dalo jednu ozbiljnu težinu. Ali, tu ne mislim samo na predsednika najveće opozicione stranke, tu mislim zaista na predstavnike svih stranaka. Molim vas da razmislite o tome. Kada bi predsednici svih stranaka u Srbiji, uključujući i opozicione stranke, prihvatili da pomognu Vladi u ovom trenutku, kada bi prihvatili da pokažemo zajedništvo, da odnesemo zajedničku poruku tim državama, da tražimo da ne priznaju Kosovo, da tražimo da nas podrže u Generalnoj skupštini, da tražimo da podrže kompromisno rešenje, tada bismo zaista poslali svetu jednu ozbiljnu poruku da smo jedinstveni kao država. Na stranu sve političke razlike, ali poruka je jasna i izuzetno bismo vam bili zahvalni ukoliko biste nam u ovom trenutku u tom smislu pomogli. Hvala.
Replika, gospodin Dragan Todorović.
Gospodine ministre, ako sve znate kao što znate odnos u Skupštini Srbije, onda mene uopšte ne čudi ova situacija u koju smo mi došli kada je u pitanju mišljenje Međunarodnog suda u Hagu. Ono što je problematično, gospodine ministre, vi tražite da to što radite, radite u tajnosti, jer navodno, javnost bi bila ta koja bi vam smetala da postignete uspehe koje inače do sada niste postigli. Recite mi, gospodine ministre, u protekle dve godine kada ste vi s bilo kime razgovarali o politici koju vodite? Vodili ste je tajno i došli ste ovde gde ste došli. Sada kada mi tražimo da taj položaj koliko-toliko se popravi, vi opet tražite da vodite tajno. S kime? Sa EU, koja traži od vas da piše zajedničku rezoluciju. Zbog čega? Hoće li u toj rezoluciji EU rezolutno stati iza stava da je KiM deo Srbije? Hoće li ministre? Nije nikakav problem, a što onda to ne bi javno rekli? Evo, mi javno pozivamo EU da se izjasni po pitanju KiM i javno tražimo da se prekinu svi procesi prema EU dok se ne izjasni po pitanju KiM. Ne razumem vas. Apsolutno vas ne razumem. Vi kažete da ste zaustavili priznavanje KiM i svega 69 država priznalo. Pa sada treba samo 30-ak još da prizna i oni imaju većinu, i vi ćete sa 52 izaslanika da to sprečite, jer ste 52 najavljivali pre neki dan, a danas kažete 57. Znači, dodatnih pet država najavilo je, možda, mogućnost da bi priznalo možda nezavisnost KiM. Gospodine ministre, vi i vaša vlada nemate više kart blanš od Skupštine da vodite bilo kakvu tajnu politiku i bilo kakve tajne pregovore. Hoćemo u Skupštini Srbije da predstavnici parlamentarnih stranaka kažu ono što misle šta Srbija treba da radi u narednom periodu. Ako vama pustimo, od Srbije neće biti ništa.
Nada Kolundžija, narodni poslanik. Izvolite, imate reč. (Čedomir Jovanović, sa mesta: Po Poslovniku.) Izvinite, replika najpre. Gospodin Tomislav Nikolić, replika, ali ćete morati… Ko se javio po Poslovniku?Niko. Gospodin Tomislav Nikolić ima reč.
Gospodine Jeremiću, evo sada ovde javno…
Izvinite, moraću da obrišem, zato što vaše prijave ne stižu na monitor, tako da najpre se javio gospodin Čedomir Jovanović po Poslovniku i ima prednost.
Gospođo predsedniče, reklamiram povredu Poslovnika, član 104, koji treba da obavezuje ministra Jeremića. Zaista je neprihvatljivo sa njegove strane kandidovanje nekih tema mimo dokumenta koji je nama prosleđen. To što ste vi impresionirani Tomislavom Nikolićem to je vaša stvar. On može da bude vaš lični izaslanik, ne znam da li to hoće, ali mi ovde danas razgovaramo o veoma važnom dokumentu. Ako se taj dokument spušta na nivo vaše lične opsednutosti, onda je to uvreda za sve nas. Izvinite, mi se ovde u ovoj skupštini ponašamo vrlo odgovorno. Kada smo mi to odbili da pomognemo u rešavanju kosovskog problema? Podsetiću vas da ste u tački 4. odluke koju ste nam prosledili, zapravo, konstatovali kako mi smatramo da je neophodno putem mirnih pregovora doći do trajnog, održivog i obostrano prihvatljivog rešenja za KiM. Recite nam – koji je to predlog vašeg rešenja za KiM, pa da i mi stanemo u red za poštare? Koje je to rešenje, gospodine Jeremiću? Mi smo o tome govorili kada se ovde raspravljalo o Ahtisarijevom planu 2007. godine. Dva puta tokom 2007. godine, na kraju 2007. godine, 2008. godine, koje je to rešenje? Više od autonomije, manje od nezavisnosti - to je odbačeno. Da li je to podela Kosova? Recite koje. Nemojte ovde u parlamentu da razgovaramo, ali vi nećete da nam kažete, jer imate neki argument i adut koji je još uvek u sferi te neke tajne diplomatije. Danas zaseda EU. Ona formuliše svoju politiku nakon odluke MSP. Mi kao Skupština Srbije ćemo doneti odluku da vi nastavite i dalje po starom. Ne možete da nam kažete šta je, ali mi treba da stanemo iza vas. To je uvredljivo. Ovde sedimo tri sata i slušamo. Posle dve godine ćutanja, tri sada sedimo i slušamo, da bi na kraju epilog bio kako neko hoće da pomogne. Hoćemo da pomognemo. Prvi korak je u tome da želimo da kažemo istinu Srbiji. Kada kažemo istinu, da onda vidimo da limogu izaslanici da budu oni koji su nas doveli u ovu fazu. Oni koji se pozivaju na Rezoluciju 1244, a koji su izgubili pola zemlje.
Vreme. Dva minuta je prošlo. Gospodin Tomislav Nikolić, replika.
Za razliku od prethodnika, mislim da iskazati poštovanje onome što čini SNS nije na sramotu. Mislim da je vaš osećaj da imate poštovanja prema toj politici potpuno ispravan. Bolje da mi ovakvi budemo nekakvi izaslanici nego oni koji su bili opčinjeni raznim kriminalnim grupama svojevremeno. Sada vam javno obećavam… (Predsednik: Gospodine Nikoliću, zamolila bih vas da vokabular primerite sadržaju parlamenta i temi.) Mislim na onu bandu surčinsku, kako ste je zvali, a kako biste je vi sada nazvali ne znam. Prihvatam sada javno, a vi vrlo dobro znate da među mnogim državama u svetu postoje poštovaoci politike koju vodi SNS, mnoge od njih nisu priznale nezavisnost, mnoge od njih su sada u dilemi, prihvatam javno da me država Srbija pošalje da ubeđujem te države da sačekaju još malo, koliko nama treba vremena da procenimo da smo još uvek u stanju da se borimo. Ne smatram to zadatkom koji mi vi dajete, jer od vas sigurno ne bih mogao da dobijem zadatak, niti biste vi mogli od mene. Mislim da od nas 250, ima sigurno ljudi uglednih u pojedinim državama. Tu mislim na mnoge iz opozicije i uglednih ljudi iz vladajuće većine. Samo vam zameram to što su naše diplomate spale na nivo da ne mogu da prenesu poruku predsednika Republike. Nije bitno ko donosi poruku, bitno je od koga je. Ako mi sada kažete da ambasador u jednoj državi ne može da stigne na visoko mesto, noseći poruku predsednika Republike, kako se zove taj emisar koji nosi poruku predsednika Republike, pa će da stigne na visoko mesto. Što taj emisar nije ambasador? Što nas ne predstavljaju najbolji ljudi u inostranstvu? Što nas predstavljaju pijanice i raznorazni? I vi to vrlo dobro znate. Što se niste otresli tih dugova koje vam je nametnuo DOS još 2000. godine? Inače, evo od 220.000 članova SNS izaberite koga god hoćete da pomogne javno Srbiji, pomoći će.
Gospodine ministre, imate reč.
Hvala vam, gospođo predsednice. Zaista nisam želeo bilo koga da vređam, izvinjavam se ukoliko sam to učinio. Unapred se izvinjavam oko mog nedovoljno detaljnog poznavanja Poslovnika Narodne skupštine. Da ovde budem potpuno jasan, nisam ovde govorio ni o kakvoj javnoj diplomatiji, o bilo kakvim tajnim planovima za Kosovo, o bilo kakvim tajnim akcijama koje bi srpska diplomatija ili uopšte bilo koji državni organ preduzimao. Govorio sam samo o konkretnom sadržaju rezolucije koju Srbija treba da podnese u UN, koja od trenutka podnošenja postaje javni dokument. Samo vam sada govorim o vremenu između danas i trenutka podnošenja rezolucije, šta će tačno u njoj i da piše. Onog trenutka kada se ta rezolucija podnese, tog trenutka je celom svetu dostupna. Ne govorim uopšte o bilo kakvim tajnim aktivnostima, niti o bilo kakvim tajnim idejama. Izuzetno sam zahvalan gospodinu Nikoliću zbog njegovog javnog odgovora, ali moram da kažem da bismo bili izuzetno srećni ukoliko bi i drugi opozicioni lideri, pre svega gospodin Jovanović pristao da i on bude izaslanik, jer poruka nema veze sa budućim statusom Kosova. Poruka je vrlo jednostavna. Poruka je samo – nemojte da priznate Kosovo. O tome se ne priča, šta kako i dokle je došlo i ne priča se u poruci šta će posle toga da dođe. Samo je jedna poruka – Republika Srbija traži, moli vas da ne priznate jednostrano proglašenu nezavisnost Kosova. Kao što gospodin Nikolić ima veliki ugled u nekim zemljama, gospodin Jovanović isto tako ima ugled u nekim drugi zemalja i on bi bio od koristi ovoj zajedničkoj stvari. Zaista ne mogu da verujem da je bilo kome ovde u Narodnoj skupštini stalo da dođe do makar još jednog priznanja Kosova i Metohije. Prema tome, izvinjavam se ako sam se izjasnio na način na koji se samo obraćam gospodinu Nikoliću. Obratio sam se svim opozicionim prvacima u parlamentu.
Gospodin Čedomir Jovanović, replika.
Gospodine ministre, ipak treba da vodite računa o posledicama svog nastupa u parlamentu. Iako se ne slažem s vama u opisu značaja ove sednice, ipak se prati sve ono što ovde govorimo. Odakle vam ideja da kao izaslanika politike ove zemlje predlažete čoveka koji je vest kada ode u Brisel?
Narodni poslanik Nada Kolundžija.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, članovi Vlade, uvažena predsednice Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, danas razgovaramo o jednoj temi koja je važna ne samo za ovu vladu, već je bila važna za vlade koje su prethodile i mislim da će ova tema nažalost ostati kao važna tema možda i za neke buduće generacije. Ova tema je važna zbog toga što su decenije, pa čak i više od veka ovo bilo pitanje na koje očigledno Srbija kroz mnoge decenije nije nalazila adekvatan odgovor. Ono sa čim se suočila ova vlada jeste bio užasno skučen prostor nakon svih neuspelih politika. U tom skučenom prostoru mogli smo da biramo između fatalističkih odluka, kakve su ranije donošene, i da se opredelimo za Kosovo ili smrt, ili smo mogli da uvažimo interese građana Srbije koji su rekli – ne, mi hoćemo da ova vlada zastupa interese Srbije vezano za KiM, ali hoćemo takođe da zastupa interese građana kada je u pitanju njena evropska perspektiva. Ovde se postavljalo pitanje legitimnosti politike koja je vođena u poslednje dve godine. Legitimnost te politike nedvosmisleno proizilazi iz Ustava RS, rezolucija koja je ova skupština donosila, kao i ekspozea Vlade u kome je nedvosmisleno utvrđeno da će Vlada nastaviti borbu za teritorijalni integritet i nastaviti borbu diplomatskim, pravnim i političkim sredstvima. Kada je ova vlada birana, mi smo je birali između ostalog i zbog toga što su građani nas izabrali na platformi koja je rekla – nećemo odustati od borbe za KiM, ali isto tako nećemo odustati od naših evropskih integracija, jer to natpolovična većina građana Srbije prepoznaje kao sopstveni interes. Kada je Vlada povlačila poteze pre svega je imala obavezujuće odredbe i naših rezolucija, i Ustav RS i onoga što je prilikom svog izbora ovde pred narodnim poslanicima položila kao program za koji će se zalagati. Tada se postavilo pitanje – koja sredstva možemo da biramo u toj borbi? Nema nikakvog spora da sada zaista niko u ovoj skupštini, a verujem ni među građanima Srbije, apsolutno ne dovodi u pitanje opredeljenje za sredstva koja podrazumevaju međunarodno pravo, međunarodnu diplomatiju i politička sredstva. Dakle, niko više neće pomisliti, čini mi se i za ubuduće, da treba primeniti neka sredstva koja su bila primenjivana i koja su nažalost donela poražavajuće rezultate, ne samo po KiM, već i po građane Srbije. Kada smo izabrali mirna i diplomatska sredstva, tada se postavilo pitanje – koje oruđe ćemo upotrebitiu konkretnom slučaju? Od svega što je moglo da se čuje i u ovoj današnjoj raspravi i u svim raspravama do sada, postojale su očigledno samo dve mogućnosti. Jedna od njih jeste da tužimo neke zemlje koje su priznale jednostrano proglašeno nezavisnost KiM, a drugo sredstvo je bilo da se obratimo međunarodnim institucijama kako bi, tražeći zaštitu međunarodnog prava i međunarodnog pravnog poretka, našli prostor za nastavak sopstvene diplomatske i političke borbe. Argumentacija koja se poteže kada je u pitanju tužba protiv nekih zemalja ima niz slabosti. Jedna od tih slabosti jeste da to Srbiju stavlja u konfrontirajući položaj sa zemljama u svom okruženju, u EU, zemljama sveta. Konfrontirajući položaj Srbiju je u nekim ranijim periodima doveo do katastrofalnih rezultata. Posledice konfrontacije sa pojedinim zemljama, međunarodnim institucijama, sa zemljama sveta, Srbiju je doveo do tragičnih godina teške izolacije i na kraju krajeva do bombardovanja 1999. godine, i konačno do onoga što jeste jedino uporište svake naše politike, a to je Rezolucija 1244. Istina je da i taj akt nije nedvosmislen. Istina je, kao što u ovom parlamentu neki tvrde da je 1999. godine tom rezolucijom Srbija izgubila Kosovo, da tako misle i neke zemlje u svetu. S druge strane, u pravu smo i mi koji smatramo da je to jedini međunarodno-pravni okvir koji nam daje mogućnost da se borimo za očuvanje teritorijalnog integriteta. Ideja da se tuže druge zemlje u velikoj meri ugrozila bi i naš drugi strateški cilj. Bez obzira što ovde postoje oni koji smatraju da Srbija treba da se okrene nekim drugim zemljama, dalekim destinacijama, da traži savetnike na nekim drugim kontinentima, ne samo zato što građani Srbije veruju i misle da je EU prirodno okruženje za Srbiju i da ne samo da je to prirodno okruženje, već da je to interes i potreba građana Srbije, tužba bi nas dovela u ogroman rizik da ugrozimo tu težnju građana Srbije. Dovela bi nas u rizik da Srbiju okrenemo od jedinog puta koji podrazumeva ne samo ekonomski interes i bolji život za građane, već pre svega transformaciju našeg društva, koja podrazumeva da ćemo iz jedne pravno neuređene zemlje, iz jednog vremena diktature, jednopartijskog sistema, urediti zemlju kao demokratsku, u kojoj će vladavina prava biti ono na čemu se temelje sve vrednosti društva, u zemlju u kojoj ćemo poštovati ljudska prava i tu se sada otvara posebno pitanje kada se radi o KiM.Pitanje ljudskih prava građana koji žive na KiM jeste pitanje kojim se ova vlada bavi i verujem da mora da intenzivira svoj rad. Želim da kažem da kada se razmišlja o tome da li smo imali neki drugi potez, da li smo imali neku jaču argumentaciju, da li smo mogli da povučemo neki potez koji bi lošu poziciju iz koje smo ulazili u ovu borbu mogao da popravi, osim što nismo čuli ni od koga da postoji taj dobar potez, mi od svih onih sa kojima je ova vlada razgovarala nismo čuli da postoji bolji potez. Zato mislim da je za nas od posebne važnosti da danas pokažemo nekoliko stvari. Dakle, da pokažemo da u ovoj skupštini postoji svest i odgovornost da borba za Kosovo nije laka i da ta borba neće trajati ni samo ovu godinu, možda ni samo sledeću godinu, da kada kažemo kontinuitet borbe, onda pre svega mislimo na Ustav i na to na šta nas obavezuje Ustav. Dakle, mi možemo menjati taktike i sredstva u toj borbi, ali kada kažemo ono što je kontinuitet ove borbe, onda to znači da Srbija ne može da prestane da se bori za teritorijalni integritet i ne može da odustane od svojih legitimnih prava koja ima na Kosovu i Metohiji. Pozivam sve narodne poslanike, bez obzira na kritiku koju imaju potrebu, nekad imaju možda i argumentaciju, da upute Vladi Republike Srbije, da pokažemo svest da znamo šta ova današnja sednica Skupštine znači, da znamo da Vlada Srbije, ukoliko ima nedvosmislenu podršku parlamenta, ima bolju poziciju u daljim naporima da očuva ustavni poredak. Ukoliko ima podršku većine, ne samo parlamentarne većine, već i opozicionih stranaka, da će tada njena argumentacija biti jača pred međunarodnim institucija. Zato vas još jednom pozivam, ne postoji ništa u ovoj odluci što nije prihvatljivo, ova odluka obavezuje Vladu i obavezuje nas na poštovanje Ustava, ova odluka daje podršku Vladi da nastavi borbu za teritorijalni integritet pred međunarodnim institucijama i zaista molim sve narodne poslanike da se u danu za glasanje opredele za podršku ovoj odluci, jer će time jedino i istinski pokazati da im Kosovo i Metohija nije samo politička tema na kojoj žele da dobiju neki politički poen.
Po Poslovniku, Slobodan Samardžić.
Pošto je ovde bilo reči o stvarima o kojima sam govorio i bio sam pogrešno protumačen, tražim po članu 101. repliku. Naime, ovo što je koleginica …
Ne, nemate pravo na repliku. Samo da vam kažem zbog čega. Zbog toga što nakon govornika koji je izrekao sadržaje koji se odnose na vas ili vaš tekst, onda možete. Međutim, gospođa Kolundžija, pratila sam pažljivo, nije ništa o tome rekla.
Govorila je o tužbi. Jedini sam ja govorio i pogrešno je protumačila moje reči.
Ne, nemate pravo na repliku.
Hvala lepo. Reč ima prvi potpredsednik Vlade i ministar unutrašnjih poslova gospodin Ivica Dačić.
Dame i gospodo, poštovana gospođo predsednice parlamenta, dame i gospodo poslanici, predsedniče Republike, predsedniče Vlade, mislim da je tema o kojoj danas govorimo samo naizgled vezana za Kosovo. Tema o kojoj danas govorimo je svakako važna i vezana je uopšte za strategiju kuda i kamo kao zemlja mi idemo i mislim da je to suštinsko pitanje oko kojeg ponekad i danas ovde zatvaramo oči. To što je ovo savetodavno mišljenje doneo Međunarodni sud pravde, s jedne strane, ne znači da je Međunarodni sud pravde uvek pravedan, ali s druge strane ne znači da to bilo ko može i sme relativizovati. Ovo je jedna drugačija politička realnost od one koju smo imali do prošle nedelje. Svako ko drugačije misli, mislim da ima duboko zatvorene oči pred problemom pred kojim se nalazimo. Isto tako, ne mislim da će danas biti postignut konsenzus. To nikada nije bilo u istoriji Srbije, pa ne znam zašto bi bilo i danas. Uostalom, da je bilo konsenzusa u istoriji Srbije, možda danas ne bismo ni raspravljali o ovoj temi. Želim ovde da kažem potpuno otvoreno, mišljenje Međunarodnog suda pravde je zasnovana na pogrešnoj interpretaciji Rezolucije 1244. U preambuli Rezolucije 1244, o kojoj se raspravljalo i u ovom domu 99. godine, stoji da se njom još jednom potvrđuje teritorijalni integritet tadašnje države SRJ. Kako onda ta rezolucija može biti osnov za proglašenje bilo čije i bilo koje nezavisnosti bilo kog dela tadašnje SRJ? Rezolucija 1244, o kojoj se izjašnjavao parlament Srbije, za koju su glasali poslanici SPS-a i, čini mi se, tadašnje opozicije SPO-a, doneta je kao mirovni sporazum, praktično. Rezolucija 1244, odnosno kako se tada to zvalo, i Vojno-kumanovski sporazum i Ahtisarijev plan itd, to su bili uslovi pod kojima je prekinut rat. Zar vi mislite da bi iko u Srbiji tada glasao za tu rezoluciju da je u njoj bila ostavljena mogućnost da posle 10 godina neko na osnovu nje proglasi nezavisnost? Znači, apsolutno je netačno da Rezolucija 1244 pruža bilo kakav osnov za proglašenje nezavisnosti Kosova. Kad smo već kod mirovnih sporazuma, kako bi međunarodna zajednica reagovala kada bi Republika Srpska jednostrano proglasila nezavisnost, koju neko kasnije može da ocenjuje kako nije suprotna međunarodnom pravu? Ili, kako bi međunarodna zajednica reagovala kada bi sever Kosova sada proglasio nezavisnost od te tzv. nezavisne države Kosovo? Ali, mi ovde govorimo u teoriji. Politička realnost je drugačija. Te stoga želim da podsetim sve narodne poslanike da smo mi ovde birani da vodimo ovaj narod, a ne da ga vodimo gledajući unazad ili nadole. Vreme Domanovićevih vođa je prošlo. Stoga svako ko danas govori o novoj politici, slažem se, mada sam mislio da je nova politika došla posle 2000. godine, jer ste vi na osnovu te politike pobedili 2000. godine tadašnjeg predsednika Slobodana Miloševića, ali očigledno da je trebalo 10 godina da se uspostavi neka međupolitika i da dođemo do neke nove politike. Mislim da treba da budemo svesni političke realnosti, a to je da u međunarodnoj zajednici ne postoji samo pravda ili nepravda, da postoje, naravno, i dvostruki aršini. Razlika između Kine i Srbije, kada je reč o teritorijalnom integritetu, odnosi se, znate na šta – na milijardu stanovnika. Apsolutno smo i mi u pravu, kao i druge velike države na svetu, ali su, kako bi govorio Orvel, oni malo više u pravu zbog toga što postoje veoma jaki argumenti snage tih država. Međunarodni sud pravde, kad je izricao mišljenje, nije išao snagom argumenata, nije poštovao snagu argumenata, verovatno je poštovao nešto drugo, argumente snage i činjenice je da je najveći broj država, između ostalog i one iz kojih dolaze te sudije, priznao nezavisnost Kosova. Zar neko očekuje da će Međunarodni sud pravde ili bilo koji organ međunarodne zajednice do danas jednom svojom odlukom poništiti ono što je rađeno u proteklih 20-30 godina na prostoru Balkana? Mislim da je to utopistički. U ovoj državi više ne postoje čak ni socijalisti-utopisti. Prema tome, predlažem da se i drugi samoukinu. U svakom slučaju, želim da kažem da mi treba da nastavimo našu borbu. Mi imamo svoje stavove. Smatramo da je time narušen naš teritorijalni integritet i suverenitet. Smatramo da smo u pravu. Treba ići pred Generalnu skupštinu Ujedinjenih nacija, naravno, ali treba voditi računa da to ne bude i kraj naše politike prema Kosovu. Treba dobro promisliti korake i treba dobro promislitiPredlog rezolucije, da ne dođemo u situaciju da time konačno sami sebi stavimo tačku na sve ovo o čemu govorimo danas. Kada je reč o Međunarodnom sudu pravde, želim samo da podsetim, da je Međunarodni sud pravde sebe proglasio nenadležnim kada je Savezna Republika Jugoslavija tužila zemlje članice NATO-a koje su bombardovale Srbiju bez odluke Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, da bi isti taj Međunarodni sud pravde nekoliko godina kasnije svoje obrazloženje koje je imao povodom prve odluke, da je nenadležan, a nenadležan je bio zbog toga što po njihovom tumačenju Srbija tada nije bila, odnosno Jugoslavija nije bila članica Ujedinjenih nacija, da je potpuno suprotno imao obrazloženje povodom tužbi Bosne i Hercegovine i Hrvatske protiv Srbije i oglasio se nadležnim, iako je reč o istom periodu, kada Srbija jeste ili nije bila članica Ujedinjenih nacija. Takođe, da ne govorimo o Badenterovoj komisiji, da ne govorimo o Rambujeu, kada je jedan od razloga zašto nije bio prihvaćen bio predlog da se održi referendum na Kosovu. Ne verujem da bi bilo ko sad ovde ko vodi državne pregovore prihvatio da se održi referendum na Kosovu, naročito u to vreme devedesetih godina. Kada je reč o tužbama protiv ovih država koje su priznale, moram vam takođe reći da je to naravno pravno ispravno i politički potpuno u redu, ali bih želeo da podsetim da se Međunarodni sud pravde, još jednom da podsetim, oglasio nenadležnim kada smo optužili države koje su nas bombardovale, a sa druge strane, kada je reč o tome, mi smo pred domaćim sudovima ovde presudili nekima koji su nas takođe bombardovali pre 2000. godine, pa kada je došlo do promene vlasti posle 2000. godine, sve te tužbe i presude je Vrhovni sud poništio ili je povučeno, ne znam više tačno. To je bilo vreme te nove politike o kojoj je gospodin Jovanović malopre govorio. Prema tome, ne znam samo koja je kada stranka u kojem delu vlasti bila, pošto se najveći deo polemika ovde vodi između stranaka jedinstvenog DOS-a, koji je 2000. godine pobedio Socijalističku partiju Srbije na izborima. Očigledno je da niste pobedili sa istom politikom, osim što je politika bila protiv Miloševića. Samo ne znam po čemu je ta politika bila drugačija u odnosu na ovo pitanje Kosova i Metohije. Mislim da je suštinsko pitanje da svi ovde bežimo od toga i mislim da je malo ko danas uopšte to pitanje spomenuo. Dame i gospodo, gospodo predsednici, predsednice Skupštine, narodni poslanici, ministri, poštovani građani, nema nama ove teme i neće je biti ako Srba više ne bude na Kosovu. Te stoga, ako želite da mudro vodimo ovu državu, moramo dobro da razmislimo i odmerimo šta su nam potezi, ne na ovoj sednici, pa ne očekuje valjda neko da ozbiljno država na ovakvoj sednici sa ove govornice govori o tome šta zaista želi da radi. Slovenci i Hrvati su 70-80 godina govorili o bratstvu i jedinstvu, a pravili svoje nezavisne države, a mi čak pretimo i govorimo o nečemu što nikad nećemo da uradimo. Zaista mislim da je krajnje vreme da političari u Srbiji sednu i da razgovaraju o tome kakvi su interesi ovde u pitanju. Da li neko zaista misli da Evropska unija i nemačka država više voli Albance od Srba ili druge narode bivše Jugoslavije? Hajde da se zapitamo kakvi su interesi u pitanju i koji su interesi u pitanju? Zaista treba da se porazgovara suštinski šta se više hoće od ove države i gde je kraj pritiscima na ovu državu. To nije pitanje koje ja treba da postavljam, to je pitanje koje treba da postavi i predsednik Republike, zato što je on izabran sa osnovnom koncepcijom otvaranja ove države prema svetu, ulaska u EU, a ta ista EU, Međunarodni sud pravde i UN itd. nas ne teraju na zbližavanje sa EU, jer u ovom trenutku najveće saveznice Srbije nisu EU ili neke države, nego dve stalne članice Saveta bezbednosti, bez čijeg glasanja Srbija ne može dalje da računa uopšte na ostanak ovog pitanja na dnevnom redu. Ili pet članica EU, kako će one dalje svoje stavove oko ovog imati? Stoga mislim da je naš vrhovni interes u ovom trenutku da vidimo gde je naše mesto u podeli karata na evropskom kontinentu. Gde nam je mesto, odnosno šta je naša koncepcija i šta se od nas traži? Šta ćemo ako nam sledeći korak bude da je za članstvo u EU neophodno ipak da se nekako prizna Kosovo i Metohija? Tu je gospodin Čanak, neka to ne oseti kao poziv na sličnu politiku, ali ustavno-pravno pozicije Kosova i Vojvodine su iste po Ustavu iz 1974. godine. Da li je to poruka, ako neko govori ovde, i zato molim poslanike da olako ne prebacuju krivicu sa jedne vlasti na drugu. Sada će, na primer, Koštuničina stranka da kaže da je Boris Tadić kriv ili SPS zato što je danas došlo do savetodavnog mišljenja Međunarodnog suda pravde. Mogu da kažem da ste vi krivi iz prethodne Vlade što je u to vreme proglašena nezavisnost Kosova i Metohije 2008. godine. Ovi iz te vlade i svi vi posle 2000. godine možete da kažete da je za to kriv Milošević, jer je izgubio rat, odnosno došlo je do Rezolucije 1244, Vojno-tehničkog sporazuma itd. Milošević može da kaže da je za to kriv Tito, jer u ovoj istoj sali ovde je donet Ustav iz 1974. godine, po kojem je Kosovo dobilo isti status praktično kao Srbija. Isto kao što će neko reći da su krivi naši kraljevi zato što su stvorili Jugoslaviju umesto samostalnu Srbiju posle pobede u Prvom svetskom ratu. Naravno, možemo ići i do Kosovskog boja, koji se inače vodio između Srba i Turaka, jer Albanaca u tom periodu na Kosovu nije ni bilo. Šta je suština? Dame i gospodo, 45, 68. i 81. godine nije bilo ni Slobodana Miloševića ni SPS-a, ali bilo je albanskog separatizma i ekstremizma. Ako neko misli da je taj separatizam i ekstremizam nastao kao reakcija na ponašanje srpske vlasti, ne poznaje istorijske činjenice. Albanska politika je oduvek bila stvaranje nezavisne države, odnosno tada republike Kosovo. Nije bilo nikakve razlike između različitih političkih opcija na Kosovu. Ovde je samo reč o tome kako neko misli da zatvori knjigu koja se zove Balkan. Kako neko misli da zatvori knjigu koja se zove Balkan sa rešenjima koja otvaraju mogućnosti za nove sukobe. Nema trajnog mira ako nije pravedan. Ostavljanje nerešenog srpskog pitanja na Balkanu, srpskog pitanja u Republici Srpskoj, srpskog pitanja u Crnoj Gori, srpskog pitanja na Kosovu, srpskog pitanja u Krajini, srpskog pitanja u Hrvatskoj, srpskog pitanja, odnosno pitanja Bošnjaka u Raškoj oblasti, to su sve pitanja koja ostaju nerešena i nezatvorena. Mi smo, dame i gospodo, što se tiče Kosova i Metohije, probali i vojno, i politički i pravno. Imali ste i Miloševića i vas posle Miloševića. Šta je rezultat? Zar to ne govori dovoljno o tome da ovo nije partijsko pitanje, ovo je državno pitanje koje je pitanje svih nas. Zato danas apsolutno me ne interesuje da ostvarujemo bilo kakve političke poene, niti da bilo koga hvalim ili kudim, želim samo da svi zajedno shvatimo da je situacija veoma teška i da nam neće pomoći traženje krivaca u drugima ili prebacivanje krivice sa jednih na druge. To je problem koji postoji decenijama, ako ne i vekovima. Nije jedini problem koji Srbija ima. Ako budemo zatvarali oči pred svim problemima koje Srbija ima, dočekaćemo ponovo neka savetodavna mišljenja Međunarodnog suda pravde. Problemi se moraju rešavati. Ponekad je to teško i nije lako. Naravno, kad je neko ovde govorio o novoj politici, kompromisnom rešenju itd., ne znam koje je to kompromisno rešenje zaista koje bi bilo prihvatljivo. Mi treba da budemo svesni nove političke realnosti u kojoj se nalazimo, a ta politička realnost jeste takva da mi danas treba da branimo Kosovo, ali ne vodeći zemlju u izolaciju ili u samoizolaciju. Kako ćemo je drugačije braniti zatvarajući se sami u sebe. Isto kao što treba da znamo, da budemo svesni, sve nepravednosti poretka u kojem živimo. To što je međunarodni poredak nepravedan, ne znači da mi treba da budemo van njega. Stoga mislim da je važno da postoji dijalog između političkih stranaka oko ovoga o čemu danas govorimo. Važno je ponekad i reagovati da međunarodna zajednica zna gde su naše crvene linije, ali i građani Srbije zaista treba više da znaju dokle, dokle više i šta je krajnji cilj. Doći ćemo dotle da će poverenje građana u međunarodnu zajednicu biti još gore nego poverenje građana u domaće političare, koje je inače veoma loše. Mi smo izabrani ovde da vodimo ovu zemlju, a ne da se međusobno ubeđujemo ko je više loš. Ovo pitanje prevazilazi pitanje vlasti i opozicije. Ovo prevazilazi pitanje da li je neko bio na vlasti pre 10, 20 ili ne znam koliko godina, ili pre godinu dana. Inače, kad sam izabran za predsednika Glavnog odbora SPS, to je bilo 2003. godine, jednu od prvih aktivnosti sam imao konsultacije kod tadašnjeg predsednika Vlade Zorana Živkovića, konsultacije oko odlaska naše delegacije na pregovore oko Kosova, mislim da je bilo u Beču. Pregovori traju, razgovori traju, ali moramo da znamo. SAD i najveće zemlje Evrope održavaju nezavisnost Kosova. Albanci na Kosovu ne žele da razgovaraju ni o čemu drugom osim o tome. Onda da znamo šta je nama alternativa. Nemojmo pretiti nekome ako tu pretnju ne možemo i ne želimo da je ostvarimo. Istorija je ponekad puna onih koji sebe pripisuju istorijskim događajima. Ovde je reč o budućnosti ovih ljudi koji treba da žive na Kosovu i Metohiji, njih 100-150 hiljada Srba i nealbanaca koji tamo žive. Šta će biti ako sutra počne njihov egzodus? Ako počne napad na njih? Kako ćemo mi reagovati? Šta ćemo raditi? Kako ćemo? Neće nam pomoći, uz dužno poštovanje, obraćanje bilo kome drugome, osim upravo onim zemljama koje imaju najveće akcije u međunarodnoj zajednici. Znam da je SPS za mnoge od vas partija koja je alibi za sve vaše greške, neuspehe, promašaje itd. Neka bude tako. Želim vam da budete bolji od nas po ovom pitanju. Samo da znate da nije lako. U tome ćete imati i našu podršku. Našu podršku zato što pitanje Kosova nije pitanje Kosova. Ovo je pitanje Srbije i budućnosti Srbije. Ova tema danas, verujte mi, možda vam se čini da je pitanje mišljenja Međunarodnog suda pravde. Ovo je pitanje kuda mi želimo da idemo kao država, ko su nam saveznici, imamo li uopšte saveznika i šta je krajnji cilj svih nas.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću imati fatalistički stav koji smo čuli ili recimo izraz – totalni poraz ili tako nešto vezano za odluku Međunarodnog suda pravde, ali je to izgubljena bitka, to je činjenica. Borba traje dugo, neko se vraćao daleko u prošlost, ministar Dačić malopre. Mogu reći, hajde da pratim poslednjih 20 godina tu borbu koliko sam punoletan i imao sam eto tu, hajde da kažem, nesreću da sam služio vojsku u vreme kad je onaj Albanac, čini mi se da se zvao Keljmendi, u Paraćinu pobio nekoliko vojnika. Bile su tad i demonstracije na Kosovu i Metohiji itd. Od tada pa do danas evo već 20 godina aktivno baveći se politikom učestvujem u tim našim borbama, ali mogu reći da je moj utisak da je tih poslednjih 20 godina ili ove naše dve decenije u stvari dve decenije izgubljenih bitaka. Ovo je samo jedna u nizu. Bilo je grešaka i pre toga, ali neću na to da se osvrćem, davno je bilo. Tri političara u zemlji, koji su imali najveće poverenje i najveću vlast u tih poslednjih dvadeset godina, jesu Slobodan Milošević, Vojislav Koštunica i aktuelni predsednik gospodin Boris Tadić. Ponavljam, to su sve izgubljene bitke. Prethodna dvojica su već očigledno politička prošlost, aktuelan je gospodin Boris Tadić, nastave li se porazi bićete i vi politička prošlost, sa istom sudbinom kao i njih dvojica. U čemu se sastoje ove greške? Ne samo ova sad. Ovo nije jedina greška ove Vlade Republike Srbije i nije jedini poraz. Ima mnogo poraza, borba protiv kriminala, čuli smo malopre. Za to vreme nam EU objavljuje podatak da preko naše teritorije pređe 80 tona raznih narkotika u toku jedne godine tranzitom. Danas je na ulicama Beograda droga jeftinija nego ikad, što znači ponude i potražnje da ima više nego ikad, a razbijen je zemunski klan, surčinski klan, Šarići, pa koji klan prodaje drogu jeftinije nego ikad dosad, ako se uspešno vodi borba protiv kriminala. Brži put ka EU sad kažu 2020. godine, pomirenje sa svim državama sveta, naročito sa onim bitnim sa kojima su nas oni prethodni, znači, Koštunica i Milošević, posvađali, a lično sam prisustvovao 2. jula ove godine, stajem u red za ulazak u američku ambasadu, kada su iz tog reda ministri morali da istrčavaju i da ne prisustvuju tom prijemu povodom Dana nezavisnosti SAD 4. jula. Svi su bili pozvani. Ma nije loše, nego su svi pošli, stali u red i iz reda su počeli da beže jadan po jedan napolje. Čak sam čuo, jedan ministar je stajao pored mene, neću reći o kome se radi, ko ga je i pozvao i ko mu je rekao da ne ide na prijem, to se već sada zna. Toje to približavanje i način na koji radimo kao ozbiljna država. Privreda je razorena. Plate su za 100 evra manje otkad je ova Vlada prosečne. Dinar je slabiji u odnosu na prošlu godinu 30%, a milijardu i po evra smo potrošili ove godine za odbranu tog istog dinara. U istoriji čovečanstva, ovde ima istoričara, ne postoji primer plemena, nacije, države, koji su odbranili ili ostvarili plemenski, nacionalni, državni interes sa razorenom privredom, osiromašenim pojedincima i bez saveznika. U sledeće bitke možemo da uđemo samo kad počnemo na ovome da radimo. U septembru biće Skupština UN, i slažem se možda i ne treba javno govoriti šta sad treba da sadrži ta naša rezolucija itd, i naravno da ova Vlada treba da preuzme odgovornost i da ide da se bori i tu bitku da vodi, ali posle toga, zbog svih ovih poraza ništa strašno nije, neće mnogo da boli, potrebno je zbog Srbije, mora se snositi odgovornost za ono što se radi, potrebno je raspisati nove parlamentarne izbore i izabrati neku novu Vladu koja će pokušati da ima manje poraza, pre svega u interesu države Srbije i naših građana.
Vreme. Reč ima poslanik Velimir Ilić.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, meni je jako ružno što smo se danas okupili, gde je jedan deo Vlade došao da zatraži od poslanika podršku za odluku koja će biti donesena. Koliko vidim, vi u Vladi nemate jedinstva oko te odluke. Neki ministri iz nekih partija koje su u koaliciji potpuno ignorišu ovu odluku i danas nisu prisutni ovde. Oni radi neki svojposao, vode kampanju, prave neke regione, šta sve ne rade po Srbiji, dele neka sredstva. Evo, vidim tandemi koji su se posvađali - nema mog prijatelja Mrkonjića i Kalanovićke, nema Dinkića. Vidim da je s gospođom Dragutinović potpuno u razlazu i niz drugih problema koje vi imate u Vladi. Da li vi to možete da prevaziđete? Meni je bilo veoma nezgodno da slušam diskusiju ministra Dačića. Veoma pažljivo sam slušao. Čovek lepo objasnio. Da li naši političari koji odlaze vani, koji odlaze u UN, koji odlaze u Brisel, opomenu nekoga da postoji Rezolucija 1244, koja mora da se poštuje? To je temelj. To je nešto osnovno što smo mi dobili i zašto je rat prekinut i na tim osnovama, na tim temeljima gradi se danas Srbija. Međutim, vidite i sami, Međunarodni sud, on tu Rezoluciju ne uvažava, ne poštuje. Kako će poštovati neke druge odluke? On ne poštuje ništa. Mi sad nismo ni merodavni da kritikujemo sud. Sud radi svoj posao i njemu je neko naložio da tako radi. Nemojmo sada pričati o nezavisnom sudstvu. Ne vidim ovde, da se samo vratim još jednom na Vladu, i ministra, sigurno je Bradić podneo ostavku pošto mu jepao na Ustavnom sudu Zakon o informisanju jer smo mi ovde danima objašnjavali da to nije u redu sa Ustavom. Mislim da je podneo ostavu, gospodine predsedniče. Je l' tako? Vidim da ga nema ovde, nije prisutan. Očekujem još neke, kad padnu ovde neki zakoni, da će neki ministri korektno podneti ostavke i povući se. Moj zemljak i prijatelj, Vuk Jeremić, očekivao sam da podnese ostavku posle ove odluke suda, što je prirodno, normalno i to se dalo očekivati i to bi bilo lepo, a ne da nas ovde satima ubeđujete. Ne treba nas da ubeđujete. Zašto niste ubedili sud? Zašto niste izlobirali? Zašto niste ubedili sudije? Vi ste to radili danonoćno. Glasanje – deset, četiri, devet, pet, šest, kako beše, to je znak da niste uradili posao, a neko ko ne uradi posao mora da se povuče. To je neki moralni čin. Prema tome, očekivao sam pre neki dan da ministarka pravde podnese ostavku kada je branila zakon da može da izvršna vlast i zakonodavna da se prepliću, da isti ljudi obavljaju. Vi ste to branili i bilo je logično da se borite protiv toga. To je osnova borbe protiv korupcije. Ne možete dozvoliti da se tako nešto dogodi. Gospodin Vuk Jeremić je trebalo da podne ostavku još kada je objasnio nama ovde da Euleks ulazi, da prihvatamo Euleks sa nekih šest tačaka. Šest tačaka ne postoji. Mi smo prihvatili zaobilazno Ahtisarijev plan i sami sebi iskopali rupu iz koje ne možemo izaći, i sami sebe upleli u jedan bezizlazan položaj iz koga ne možemo izaći. Očekivao sam neki dan da se ovde dogodi, birali smo guvernera, bili smo vrlo ozbiljni. Guverner nas nije udostojio da se pojavi. Mi smo ga čekali. Čoveka smo izabrali, niko ga nije video. Čovek nema ga da dođe. Mi ga čekamo i on neće uporno da dođe i nije došao do kraja sednice. Gospodine predsedniče, vi ste ga predložili. Zašto nije došao bar da klimne glavom – dobar dan, ja sam gospodin Šoškić? Bilo bi nam drago. Znači, mi ne poštujemo sami sebi, e onda neće ni oni spolja da nas poštuju. Moramo poštovati sebe. Moramo poštovati svoj parlament. Gospodin Šoškić je trebalo da dođe, morao je da dođe. Mi smo izabrali i neke sudije Visokog saveta, i isto nisu došli. Čekali smo ih i oni nisu došli. Sutra da ih sretnemo na ulici, na hodniku, ne znamo da smo ih izabrali, ne znamo ko su ljudi. Prema tome, to nije lepo. Možda vi to ne znate i molim vas da se takve stvari ne dogode, da biramo važnog funkcionera koga predlaže predsednik države, on je vas ponizio a i nas. Nije došao, nije seo. Nije morao ništa da govori, samo da klimne glavom i da kaže – dobar dan, ja sam taj i taj, i mi bi bili zadovoljni, ali nije čovek došao. Mi ovde nekad satima čekamo ministra Dinkića. On po dva dana ne dođe. Ceo dan se šetamo po hodnicima a njega nema, on posle pošalje gospođu Kalanović tobože da ga zameni i tako se održi sednica. Nema ga ni sada. Neće čovek da dođe. Neće nikada da dođe i kada dođe on samo bude minut-dva i magla. Prema tome, molim vas da upristojimo malo ovu instituciju i da je uvedemo u red. Imam jednu primedbu i na predsednika Vlade. Gospodine predsedniče, pazite kada gledate demokratske države, udruženje vinogradara, proizvođača mleka, kada traži sastanak oko nekog važnog pitanja sa premijerom, sa Vladom, oni im omoguće i uvek se sastanu, uzmite Francusku, Nemačku, uzmite mnoge države sveta. Mi smo tražili sastanak sa vama o ovom pitanju o kome danas raspravljamo. Gospodin Nikolić je javno izašao i izneo. Vi ste morali da napravite jedan sastanak. Ne možete da nam donesete odluku. Zamislite juče, zovu nas iz Skupštine i kažu – gospodine Iliću, sutra je sednica Skupštine. Već sat je na sajtu odluka, nađite je i pročitajte. Tako su nas obavestili za današnju sednicu. Kažem im - ja sam u Manastiru Ravanica, ima neka tamo proslava i sada ne znam da li imaju sajt, kako da je pročitam? Oni kažu – snađite se negde, nađite tamo na nekom sajtu, pa pogledajte to i sutra dođite izjutra na konsultacije, a posle je sednica Skupštine. To je i suviše neozbiljno. To je i suviše neozbiljno za jedan parlament, to je neozbiljno za sve nas i zato smo mi iz opozicije ljuti, i to nas sve nervira. Zato je ovo možda jedina prilika da, gospodine predsedniče, vama to kažem, a vi pozovite pa im recite da se malo uozbilje. Meni bi bilo drago da počnemo da funkcionišemo onako kako treba da funkcionišemo, da počnemo da radimo onako kako to dolikuje jednom ozbiljnom parlamentu jedne ozbiljne države, da ne ponižavamo sami sebe jer onda će nas manje ponižavati i sud u Hagu, i Skupština UN, i Savet bezbednosti i svi će nas manje ponižavati ako mi sami budemo poštovali više sebe i svoje institucije. Molim vas da ovo pitanje koje je danas na dnevnom redu razmotrimo, da ga možda malo i popravimo ovim amandmanima koji su dati, i nije to ništa strašno, nešto popraviti, doterati. Možda je dobro i možda je odlična ideja, o čemu je gospodin Dačić govorio, ako neko ne poštuje Rezoluciju 1244, trebalo je neka tužba da bude, ta bi tužba podstakla nekoga da razmišlja da je prekršena Rezolucija Saveta bezbednosti 1244. To je trebalo da se uradi i ne treba tu biti sujetan, već to treba i prihvatiti. Prema tome, mi jesmo za jedinstvo o važnim pitanjima za Srbiju. Mi jesmo za poštovanje dogovora, ali verujte mi imamo sada tu Skupštinu UN koja je izuzetno važna. Šta ako i tada bude negativno i šta ako tada izgubimo bitku? Onda mora nešto da se uradi. Mora da budu izbori, moraju da se podnesu ostavke. Politika je promašena. Vi ste obećali, gospodo iz vladajuće koalicije, sećam se, sto puta ovde ponovili - i Evropa i Kosovo. Kosova nema, za sada, Evrope nema. Šta se tu dogodilo? Privreda, evo, pričamo neki dan, ministar jedan izađe i objasni - dolazi Fijat, preseljava sve fabrike, Italijani kažu – šta vam pada na pamet, to nema veze. Znači, ne može više da bude tu laži, da bude prevare, da sami sebe lažemo, da lažemo i narod, i naše institucije i da ovde dolazimo sa lažnim obećanjima itd. Prema tome, mnogi ministri kada dođu u ovaj parlament daju nam neku lažnu nadu, lažna obećanja. Mi tražimo istinu. Ona je bolna i nemojte da mislite da ste vi izgubili Kosovo. Kosovo se gubi godinama. Mnoge vlade u kontinuitetu su ga gubile i mnogi predsednici su ga gubili. Vama je možda zapalo sad onaj finiš, ali pazite jednu stvar, mi vas ne optužujemo da ste vi direktno krivi, ali vas optužujemo da ste mnoge stvari mogli da popravite i nemojte nam davati tu lažnu nadu i lažna obećanja, ako i sami znate da je za lažna obećanja vreme prošlo. Imalo je prilike da se mnogo štošta uradi. Sećam se, 2000. godine, u prvom srpskom pregovaračkom timu oko Kosova, sa pokojnim Zoranom Đinđićem i Vladikom Artemijem i još nekima sam učestvovao. Sećam se tačno šta je rečeno. Sećam se šta je od nas traženo. Neću sad da vam odnosim vreme, a mogli smo mnogo štošta da uradimo i mogli smo posao da završimo i mnogo bolje i mnogo povoljnije. Sećam se odlično da smo četiri puta bili u Beloj kući i razgovarali o tom problemu. Bilo je načina za rešenje. Tvrdoglavost pojedinih ljudi, tvrdoglavost i kruta jedna politika dovela nas je ovde gde nas je dovela i podeljenost u Vladi. Neću sada da citiram i da ovde neke ljude brukam koji su prisutni, ali mnogi koji su sada na najvišim državnim funkcijama bili su i posle u pregovaračkim timovima i skroz su pričali drugu priču. Sećam se odlično te priče i oni se sećaju odlično, i neki su prisutni u ovoj sali. Oni su rekli - znate šta, Kosovo, to vi radite, u redu je kako god kažete, ali malo mi zbog naroda, znate, moramo tamo. E, ta priča je uništila Srbiju. Vi niste tad u toj priči bili, gospodine Tadiću, niste učestvovali u tome, ali vam kažem, ali neki vaši sadašnji saradnici jesu. Sećam se kod Olbrajtove kad smo sedeli i kada smo razgovarali o tome, oni su rekli – pa, mi moramo to, daćemo vam mi sve samo mi da dođemo na vlast, sve ćemo vam dati, nije bitno. Šta se sada dogodilo? Sada se situacija menja. Sećam se kada smo imali razgovore i u Prištini, kada su nam posle kamenovali autobus itd. i kako smo prošli i šta je ko govorio. Mnogi danas pričaju dvostruku priču. Da nije bilo te dvostruke priče, mi bismo sada imali mnogo bolju poziciju, lakšu poziciju, da smo imali čvrst stav. Drago mi je, puno mi je srce, kad neko kaže – nećemo prekršiti naš Ustav, nećemo ga prekršiti. Ako nešto ne valja, promenićemo ga, ali nećemo ga prekršiti, dok je ovaj današnji Ustav važeći, a ne - politika malo tamo, malo ovamo, dajete jednu priču za strance, jednu priču za domaće i onda se sve ovako i završilo. Vama, gospodine predsedniče, pred ovu veliku odluku suda zameram što se niste pojavili u Bratuncu. Ako ste bili u Srebrenici, morali ste biti u Bratuncu. To je bilo osnovno, jer i tamo su žrtve, nek je manje, nek je i upola, ali su ipak žrtve. Morali ste biti u Bratuncu, bili ste u Srebrenici, budite i u Bratuncu i namirite, da građani kažu – naš predsednik je bio i na jednom i na drugom mestu, osudio i jedno i drugo i morali smo ovde doneti te deklaracije koje smo donosili, i jednu i drugu, i ne deliti žrtve, jer sve su to ovi spolja iskoristili i videli da se mi ponašamo neodgovorno, neozbiljno prema sopstvenom narodu. To su veliki problemi, to nismo smeli da dozvolimo i zato smo doživeli ovaj poraz. Ovo je veliki pravni poraz. Čuo sam ovde gospodina Batakovića, izuzetno ga cenim godinama i, čak štaviše dobri smo prijatelji, govori o nekom ekspertskom timu, jakom timu. Sad pitam samo jednu stvar. Taj tim je izgubio utakmicu. Sada postavljam pitanje – jedan od članova tima, gospodin Varadi, radi u Budimpešti na fakulteti, čiji je to fakultet? Ko ga finansira? Ja znam, ali vas to pitam. Ko je tamo? Slušao sam pre neki dan Vojina Dimitrijevića, koji valjda vodi neku nevladinu organizaciju – ko je finansira? Raspitajte se malo ko finansira Vojina Dimitrijevića. Nemam ništa protiv, ali treba videti to. Da li ti ljudi sada mogu da se nađu u nekom timu, ali moramo biti veoma jasni, veoma precizni i moramo imati odgovore na mnoga pitanja. Zato će gospodin Vuk Jeremić da izgubi utakmicu kao kapiten jednog tima, ako su mu falš igrači ubačeni unutra. Svi pomalo, i vi izgubiste utakmicu. Je l' tako? Možda niste krivi, možda ste verovali nekim ljudima, ali kapiten je kriv jer izabere pogrešan tim. Prema tome, molim vas da o ovim pitanjima razmislimo i da ih konačno počnemo rešavati. Ova priča oko EU mora se završiti. Morate biti precizni, ovo što je gospodin Dačić postavljao, niz pitanja ovde, to vi njima treba da postavite kada ih viđate. To je trebalo Bajdenu da postavite, EU. To su veoma važna pitanja, jer na ta pitanja oni moraju da daju odgovor, ako žele sa nama ozbiljnu saradnju. Igrati se sa Srbijom, provlačiti je, sećam se 2000. godine, kada smo prvi put razgovarali, rečeno je da 2004. godine Srbija ulazi u EU, pa je pomereno na 2007. godinu, pa 2011, a onda je otišlo unedogled. Zašto? Zato što su neki naši političari doprineli da se udaljimo od EU, od onih osnovnih principa koji su u startu bili dogovoreni. Ne možemo ući u EU sa narodnim kuhinjama i da se hvalimo da ih imamo, na primer, 700.000 u narodnoj kuhinji. Ne možemo ući u EU saovolikom nezaposlenošću. Naravno, gubićemo te utakmice. Zato vas molim, gospodine predsedniče, pošto smatram da ste vi izabrani od ovih građana neposredno, da preduzmete neke mere i da neki ljudi, a posebno oni koje vi ovde treba da pošaljete i da ih pošaljete kod nas, da ih opomenete da stvarno dođu i da budu prisutni.
Vreme. Gospodin Balin Pastor ima reč.
Uvaženi predsedniče Republike, uvaženi predsedniče Vlade, dame i gospodo članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je peta odluka o KiM u Narodnoj skupštini za protekle tri i po godine. Imali smo jednu Rezoluciju 14. februara 2007. godine. Imali smo drugu Rezoluciju 24. jula 2007. godine, treću 26. decembra 2007. godine, onda jednu u februaru 2008. godine. Ovo je peta odluka o KiM. Što se tiče prethodnih predloga odluka ili rezolucija, uvek smo bili uzdržani. Bili smo uzdržani zbog toga što smo smatrali, a i dalje smatramo, dapojedini delovi tih predloga i rezolucija nisu bili u saglasnosti sa savremenim rečnikom diplomatije. Smatrali smo da su određeni pojmovi, određeni izrazi iz tih predloga rezolucija neodređeni i nejasni. Stavljali su u izgled prekid diplomatskih odnosa sa određenim državama sveta. Deklarisali su vojnu neutralnost, za koju mi smatramo da je štetna po građane Republike Srbije. Iz tih razloga nismo podržali prethodne rezolucije. Ali smo uvek naglašavali i u februaru 2007. godine, i u julu 2007. godine, i u decembru te godine, da je za SVM jedino prihvatljivo mirno rešavanje svih nesporazuma i sukoba političkim i diplomatskim sredstvima, kroz dijalog i uvažavanje interesa i većine i manjine na celoj teritoriji KiM. I dalje smatramo da je to jedini mogući ispravan put. Za razliku od nekih drugih stranaka vladajuće većine, mi u potpunosti poštujemo Ustav Republike Srbije. Poštujemo i preambulu Ustava Republike Srbije. Poštujemo i prvi član, poštujemo i poslednji član 206. Ustava Republike Srbije, a poštujemo, za razliku od nekih, i član 184. Ustava Republike Srbije. Ko ne zna o čemu govori taj član Ustava, nek proveri i pogleda. Znači, mi poštujemo Ustav Republike Srbije u celini. Nikada nismo dovodili u pitanje teritorijalni integritet, suverenitet i ustavni poredak Republike Srbije. Kada kažem da nismo dovodili u pitanje, onda ne govorim samo o SVM, nego govorimo o vojvođanskim Mađarima u celini. Ali isto tako, svi mi znamo da postoji određeno faktičko stanje, koje ne bi trebalo da ignorišemo i koje ne možemo da ignorišemo i da hoćemo. To je da već 11 godina nema ubiranja poreza na teritoriji KiM, nema nijednog pripadnika policije Republike Srbije na teritoriji KiM, nema nijednog pripadnika Vojske Srbije na teritoriji KiM. Jednom rečju, nema države Srbije na teritoriji AP KiM. Treba reći i to, da su od 2000. godine sve vlade, i Vlada Zorana Đinđića, i Vlada Zorana Živkovića, i Vlada Vojislava Koštunice i Vlada Mirka Cvetkovića, činili sve, činili natčovečne napore da se KiM vrati pod suverenitet Republike Srbije. Srbija je izgubila suverenitet nad Kosovom još pre 20-30 godina. Osamdesetih i devedesetih je Republika Srbija izgubila suverenitet nad KiM. Sada vidimo u Predlogu odluke da se zalažemo za istorijsko pomirenje između albanskog i srpskog naroda. To je, naravno, za pohvalu i svakako za podršku. Ali, mislim, čini mi se da je ta inicijativa malo zakasnila. Zakasnila je zbog toga što da je bilo te inicijative pre 20 ili 30 godina, sada možda ne bismo vodili raspravu o ovakvoj odluci i povod ne bi bio ovakav kakav jeste. Tužna je činjenica da su pripadnici političke elite pre 20 ili 30 godina vodili takmičenje o tome ko će žešće da odbije i samu mogućnost i ideju da se sedne sa predstavnicima Albanaca sa teritorije AP KiM. Sada više nisam siguran da je moguće o bilo kakvim natčovečnim naporima da govorimo da se ta situacija promeni. Ne bih želeo da govorim o savetodavnom mišljenju Međunarodnog suda pravde. Smatram da odluke sudova, bez obzira da li se radi o Međunarodnom sudu pravde ili o nekom drugom sudu, da li se radi o presudi ili savetodavnom mišljenju, ne treba komentarisati, ali neki uticajni stručnjaci za međunarodne odnose koji su bliski Vladi Srbije, kažu, izjavljivali su prethodnih dana da je savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde otrežnjavajuće. Mislim da toga treba da budemo svesni. Vlada danas nije došla sa predlogom rezolucije koju namerava uputiti Generalnoj skupštini UN. Ne znamo kakvi su planovi za posle odluke Generalnog skupštine UN. Ne znamo šta je plan ako ta odluka bude pozitivna. Ne znamo šta je plan i nećemo saznati šta je plan, ako ta odluka bude bila negativna. Ne bih želeo da govorim ni o određenim rešenjima iz Predloga odluke koju je Vlada uputila na usvajanje Narodnoj skupštini. Želim toliko da kažem da je ovaj tekst mnogo bolji i za nas mnogo prihvatljiviji u odnosu na tekstove, u odnosu na predloge rezolucija iz 2007. i 2008. godine. Naravno, ne slažemo se sa svim formulacijama iz ovog predloga odluke, ali je prihvatljiviji tekst nego što subili dosadašnji. Kao što sam malopre rekao, mi možemo da podržimo isključivo napore da se mirnim diplomatskim, političkim sredstvima reše ona pitanja koja su za sada nerešena i za to od nas Vlada Republike Srbije ima podršku. Nećemo mi biti oni, neće Savez vojvođanskih Mađara biti stranka i neće vojvođanski Mađari biti narod u Srbiji koji će osujetiti Vladu Republike Srbije u tome da se obrati Generalnoj skupštini UN. Voleli bismo kada bi se to činilo u saglasnosti, u dijalogu, u razgovoru sa EU, sa članicama EU i sa svim onim državama na koje Republika Srbija može i treba da računa u godinama i decenijama koje dolaze. Treba da kažem i to, o tome još ovde u Narodnoj skupštini nismo govorili i nadam se da ove moje rečenice neće biti pogrešno protumačene, da mi vojvođanski Mađari u potpunosti razumemo u ovim trenucima srpski narod. Želeo bih da vas podsetim, pre svega javnost, jer se o tome isključivo malo govori u Srbiji, da smo mi, Mađari, 4. juna ove godine obeležili 90. godišnjicu od potpisivanja Trijanonskog mirovnog sporazuma. Tadašnja Mađarska je 4. juna 1920. godine izgubila više od dve trećine tadašnje svoje teritorije i tada je Mađarska izgubila više od polovine stanovništva, 3,3 miliona pripadnika mađarskog naroda se probudilo izvan granica dotadašnje Mađarske i mogu vam reći, kao pripadnik mađarske nacionalne zajednice, i iz iskustva da kažem da treba više generacija da prođe da bi te rane zarasle, ukoliko je to uopšte moguće. Zbog toga mi u potpunosti razumemo srpski narod u ovim vrlo, vrlo teškim trenucima. Ali, isto tako smatramo da Vlada treba da vodi politiku koja je u interesu svih građana Republike Srbije, bez obzira na nacionalnu i svu dugu pripadnost i na sve druge eventualne razlike. Ne treba ugrožavati evropske integracije. Ne sme se ući u otvorenu konfrontaciju sa zemljama sveta, jer to nije u interesu građana Republike Srbije. U interesu građana Srbije je da se Republika Srbija razvije, da imamo nova radna mesta, da imamo strane investicije, da budemo punopravna država članica i EU i, prema našem dubokom ubeđenju, NATO-a. To je taj pravac koji je prema nama u interesu svih građana RS, to je ta politika koju Vlada treba da vodi. EU je nudila zajedničko pisanje rezolucije za Generalnu skupštinu UN. Savet ministara EU je danas razmatrao, ili razmatra možda i u ovim trenucima, situaciju na Kosovu posle objavljivanja savetodavnog mišljenja Međunarodnog suda pravde. Nadam se i duboko se nadamo i smatramo jedino ispravnim koracima ako Vlada Srbije bude razgovarala o svim narednim koracima sa ovim državama. Smatramo da je konfrontacija usporavanje ionako veoma mukotrpnog evropskog približavanja i veoma sporog evropskog približavanja, nije u interesu ni Srba, ni Mađara, ni drugih naroda koji žive na teritoriji RS. Nismo sigurni da će ova odluka doprineti ubrzanju evropskih integracija. Nismo sigurni čak ni u to da će ova odluka pomoći Srbima na KiM. Ali, s obzirom na to da je za nas prihvatljiv dijalog, da smatramo da o svim do sada nerešenim pitanjima treba razgovarati i sa Albancima i sa državama u svetu, danas ćemo glasati za ovaj predlog odluke, uz nadu da Vlada RS neće učiniti ništa što bi bilo na štetu građana RS.
Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković.
Poštovana predsednice, predsedništvo, gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade i ministri, uvaženi narodni poslanici, biću vrlo kratak, ali nadam se precizan i jasan. Naša poslanička grupa PUPS smatra da se naša zemlja nalazi u veoma složenoj i teškoj situaciji. Mi smo toga veoma svesni. U tom kontekstu, smatramo da Međunarodni sud nije uvažio sve činjenice koje smo mi izneli pred sud i u tom pogledu nije napravio pravi potez ka rešavanju ovog ključnog problema, zadržao se samo na jednom segmentu. Ocenjujemo da je u ovom prethodnom periodu Vlada Republike Srbije učinila ogromne napore da se dođe do prihvatljivog rešenja. U tom kontekstu smo podržavali čitavo ovo vreme politiku mirnog rešenja problema na osnovama Ustava Republike Srbije. Takođe, cenimo da je i predsednik Republike u ovom periodu učinio napore da se dođe do kompromisa i rešenja koje bi bilo prihvatljivo za sve. U tom pogledu, mi smo takođe tu politiku podržavali. Poslanička grupa Partije ujedinjenih penzionera Srbije ocenjuje prihvatljivom odluku koja je ponuđena od strane Vlade. Mislimo da samo nastavkom borbe u Ujedinjenim nacijama može doći do ostvarivanja interesa naše zemlje, i u tom pogledu mislimo da treba koristiti sva pravna, politička i diplomatska sredstva. Naša poruka je precizna i jasna: mora se voditi borba do kraja, Kosovo je deo Srbije i tako treba da ostane. Naša poslanička grupa poziva sve političke partije, sve političke činioce da ostvarimo jedinstvo na ovom pitanju, na pitanju očuvanja Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije. Nadam se da je moguće naći kompromis u predlozima koje su dale pojedine poslaničke grupe kako bi se došlo do jedinstvenog teksta koji bi bio prihvatljiv za većinu narodnih poslanika, političkih partija i političkih struktura. U tom smislu mi ćemo u danu za glasanje podržati ovu odluku i dati glas za podršku Vladi. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem gospodinu Čolakoviću. Određujem pauzu od 60 minuta. [[Posle pauze – 17.25]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na rad po rasporedu narodnih poslanika prema prijavljenima za reč u jedinstvenom pretresu o Predlogu odluke, jedine tačke koja je na dnevnom redu danas. Molim poslanike da zauzmu svoja mesta. Narodni poslanik Đorđe Milićević ima reč.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani predstavnici Vlade Republike Srbije, ono što želim na samom početku da kažem jeste da značaj predložene odluke o kojoj danas govorimo je veliki i rekao bih poseban. Poseban značaj u tome je što parlament i Vlada još jednom potvrđuju jasnu, odlučnu i nedvosmislenu politiku Srbije u odnosu na našu južnu pokrajinu. Dakle, mi danas još jednom potvrđujemo da su vlade i parlamentarne većine promenljive i to je demokratija, ali odnos prema vitalnim, odnos prema nacionalnim, odnos prema državnim interesima, prema državnim pitanjima je nepromenljiv i ne treba da bude promenljiv. Ova odluka nije samo politička proklamacija, već predstavlja jedan jasan i obavezujući dokument za sve državne organe u našoj zemlji, i kada je reč o spoljnoj, i kada je reč o unutrašnjoj politici i kada je reč o nečemu što se može definisati kao praktično delovanje. Jasno je, i to je više puta danas rečeno, borba za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Srbije je duga, teška i puna iskušenja. Da bi bila i uspešna, moramo svi nastojati da se izgradi i održi konsenzus prema ovako važnom pitanju za naš narod i državu. Poseban značaj ove odluke o kojoj danas govorimo je takođe u tome što ćemo poslati jednu jasnu poruku i svetu, i našem narodu na prostoru Kosova i Metohije i svima onima koji priznaju državu Srbiju za svoju državu, a žive na prostoru Kosova i Metohije. Bez obzira koliko je odluka Međunarodnog suda pravde teška za Srbiju, ona nije odgovorila na suštinsko pitanje legalnosti secesije, ostavila je da se to pitanje razmatra na Generalnoj skupštini UN. Ono što takođe želim da kažem jeste da će SPS podržati ovu odluku, jer smatramo da moramo nastaviti borbu za Kosovo i Metohiju i pravnim i političkim sredstvima. Potpuno je jasno da kada govorimo o savetodavnom mišljenju Međunarodnog suda pravde nije u pitanju samo međunarodno pravo, već je reč o obuci sa dosta političkih elemenata. Bojimo se da je ovde argument sile i argument snage prevagnuo naspram snage argumenata i nečega što se zasigurno može definisati kao istina. Borba za Kosovo i Metohiju u sastavu Srbije je, kao što je između ostalog i bilo reči danas, vekovna borba. Možemo gledati i dalju, ali i skoriju istoriju. Albanski separatisti su uvek težili da otcepe Kosovo i Metohiju od Srbije, a Srbija da sačuva Kosovo i Metohiju u svom sastavu. Različita su iskustva iz te borbe, ali zasigurno postoji nešto što se može definisati kao konstanta, a to je strateški, nacionalni i državni cilj. Bez obzira koliko je teško i složeno, smatram da Srbija danas ovom sednicom najvišeg narodnog predstavničkog tela treba da donese ovu odluku čija je suština kristalno jasna. Srbija nastavlja svoju borbu za odbranu teritorijalnog integriteta i državnog suvereniteta napadnutog na prostoru Kosova i Metohije i nikada neće priznati Kosovo i Metohiju izvan Srbije. Borba će se i dalje nastaviti i političkim i pravnim sredstvima koja su nam na raspolaganju. Tako vidim ovu odluku i našu aktivnost kada je reč o Generalnoj skupštini UN. U čemu je suština današnje sednice? Da budemo jedinstveni, da budemo nepokolebljivi kao predstavnici naroda i da saopštimo, usvajanjem ove odluke, da ćemo u toj borbi biti i dosledni i istrajni. Ako smem da tumačim stavove i raspoloženje naroda, odnosno građana Srbije, rekao bih da u narodu postoji konsenzus po ovom pitanju. Naša je obaveza da mi ovakav stav koji postoji među građanima Srbije danas potvrdimo i u Republičkom parlamentu. Takva potvrda i takva odluka, sa maksimalnom saglasnošću svih stranaka, može biti veliki doprinos u našoj borbi i Vlade i države, i nema tu prostora za politizaciju, i nema tu prostora za nešto što se može definisati kao strančarenje. Biće to potvrda međunarodnoj zajednici da smo odlučni i nema promene kada je u pitanju odbrana teritorijalnog integriteta i državnog suvereniteta. Biće to poruka ujedno i zemljama na koje se vrši pritisak da priznaju Kosovo i Metohiju da se tim pritiscima suprotstave i biće to svakako snažna podrška Srbima na Kosovu i Metohiji, da će Srbija da bude istrajna, da neće odustati, jer oni su taj faktor koji je odlučujući za odbranu Kosova i Metohije u sastavu Srbije. Znači, odluku treba da donesemo, da idemo sa rezolucijom na Skupštinu UN, da vrlo precizno definišemo tekst rezolucije, da vrlo precizno definišemo svaki naredni korak, a tamo zahtevamo nastavak pregovora, jer suština Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN, bez obzira ko je kako čitao, bez obzira ko je kako tumači, ima dve ključne i suštinske stvari. Ujedinjene nacije garantuju teritorijalni integritet i suverenitet Srbije. Kosovo i Metohija je sastavni deo Srbije, a rešenje za probleme na Kosovu i Metohiji su pregovori u političkom procesu, jer samo pregovorima se može doći do rešenja koje će biti u interesu i Srba i Albanaca koji žive na prostoru Kosova i Metohije.Samo pregovori mogu doneti trajan mir i bezbednost na ovom prostoru. U našoj borbi za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Srbije naravno ima dosta prioriteta, želeo bih da istaknem dva koja smatram da su od ključne i suštinske važnosti. Najpre, Srbija, kao što je to mnogo puta danas rečeno, narednih nedelja mora da nastavi diplomatsku aktivnost u cilju odbrane naših stavova na sednici Generalne Skupštine UN. Kao drugi prioritet, želim posebno da naglasim naš odnos prema srpskom narodu na Kosovu i Metohiji i svima onima koji žive na prostoru Kosova i Metohije, a smatraju Srbiju svojom državom. Tri su suštinska pitanja u ovom kontekstu. Dakle, najpre, istina o tome šta se stvarno dešava na prostoru Kosova i Metohije, jer objektivno Kosovo i Metohija je crna tačka Evrope i savremenog sveta danas. Moramo se boriti da oni koji žive na prostoru Kosova i Metohije, a smatraju Srbiju svojom državom, žive kao sav normalan svet. Moramo se boriti za ekonomski i socijalni položaj ljudi koji tamo žive. Nije bitno za Srbe sa Kosova i Metohije šta se priča, već na koji način i kako se praktično deluje da oni mogu da vide budućnost na ovim prostorima. Jer, oni su u ovom trenutku pravi branioci Kosova i Metohije. Ono što želim, takođe, na samom kraju da kažem jeste da mi smatramo da je pitanje Kosova i Metohije pitanje svih pitanja. Naravno, da je pitanje Kosova i Metohije veoma važno, da pitanje Kosova i Metohije bude rešeno demokratskim, diplomatskih i političkim sredstvima, dijalogom, uz poštovanje Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN, koja treba da bude osnov za iznalaženje kompromisnog rešenja. Naravno, u skladu sa odredbama Ustava Republike Srbije. Takođe, želimo jasno da kažemo i sigurni smo da Srbija, nijedan građanin Srbije nikada neće dati saglasnost da Kosovo i Metohija ne bude sastavni deo Srbije. Neko svakako može nešto da vam otme, ali ono što je oteto uvek se može i mora vratiti. Teško je vratiti ono što je svojevoljno dato i na šta je stavljen potpis. Ono što, takođe, želim da kažem na samom kraju, želim da se u potpunosti složim sa konstatacijom i pitanjem koje je, između ostalog, u svom izlaganju postavio potpredsednik Vlade Republike Srbije – dokle i šta je granica i šta još prosto treba da uradimo? Menjale su se vlade, menjale su se parlamentarne većine u Srbiji, pokušana su različita rešenja kada je reč o pitanju Kosova i Metohije, od vojnog, političkog i pravnog. Kada je reč o Vladi Republike danas, Srbija se zalaže za nastavak evropskih integracija. Jasan je i vidljiv napredak u reformi pravosuđa. Jasna je, vidljiva i prepoznatljiva intencija Vlade Republike Srbije kada je reč o jednoj jasnoj, odlučnoj i uspešnoj borbi protiv korupcije i kriminala. Usvojili smo Deklaraciju o Srebrenici. Izvršili i moralnu i međunarodnu obavezu. Pokazali odlučnost da se ovakvi i slični zločini koji su se dešavali na svim stranama nikada više ne ponove. Pokazali smo da Srbija želi da vodi politiku mira, da želi dobrosusedske odnose i stabilnost i bezbednost u regionu. Zaista se, i time završavam, postavlja pitanje dokle i šta je granica i šta još treba učiniti?
Narodni poslanik Riza Halimi ima reč.
Hvala, gospođo predsednice, uvaženi gospodine predsedniče Republike, ministri u Vladi Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, na početku ću da iznesem da ispred Koalicije Albanaca Preševske doline ne mogu prihvatiti ovaj predlog odluke iz niza razloga, koje ću da iznesem u svojoj diskusiji. U poslednje dve decenije u vremenu funkcionisanja višestranačkog političkog sistema u odnosu na kosovsko pitanje nije u Srbiji nedostajalo političkog jedinstva, čak ga je bilo na pretek, a pogotovo 1998. godine, kad je bila postignuta enormno visoka homogenizacija u odbijanju međunarodne pomoći u rešavanju ovog osetljivog pitanja. Zapravo, osnovni suštinski problem koji je prenet iz ranijeg vremena je nedostatak realističkog i savremenog pristupa u državnoj politici Srbije prema pitanju Kosova. Očigledno da nakon neozbiljno obećane brzine u rešavanju ovog pitanja i dramatičnih i tragičnih posledica koje je prouzrokovala ova politika, još uvek centralne vlasti u Srbiji ne uspevaju da formulišu i sprovode državnu politiku prema kosovskom pitanju koja bi bilo u funkciji rešavanja životnih problema građana Srbije, Kosova, a što bi doprinelo stabilizaciji šireg područja. Nakon iznetog mišljenja Međunarodnog suda pravde u vezi sa nezavisnošću Kosova, krajnje je vreme da se u okviru evropske perspektive i Srbije i Kosova obezbedi novi konstruktivni pristup rešavanja veoma teških, osetljivih problema, a što bi doprinelo unapređivanju uslova za život građana Srbije, Kosova i šire. Spisak ovih problema je zaista obiman, počev od bolnog pitanja nestalih osoba, pa teške problematike izbeglica, ali i niza drugih osetljivih nerešenih problema koji sprečavaju građane i na Kosovu i u Srbiji da ostvaruju svoja Ustavom i zakonom garantovana prava. Naravno da nepostojanje neophodne minimalne komunikacije između Beograda i Prištine najviše pogađa kosovske Srbe i Albance u Preševskoj dolini. I jedni i drugi su taoci aktuelnih zategnutih odnosa političkih rukovodstava Srbije i Kosova. U tom sam se uverio ovih dana kad sam imao prilike da razgovaram sa priličnim brojem političkih predstavnika kosovskih Srba. Kad su u pitanju Albanci Preševske doline koji su getoizirani nakon promena nastalih 1999. godine, može se konstatovati da su u daleko lošijoj situaciji nego u svim prethodnim periodama nakon Drugog svetskog rata. Nivo ostvarivanja ljudskih prava, gospodo, još uvek je niži nego onih 60-tih i 70-tih godina na osnovu Ustava iz 1974. godine. Pored katastrofalne ekonomske situacije i enormno visoke stope nezaposlenosti imamo težak nerešeni problem priznavanja univerzitetskih diploma Kosova, ali i Albanije i Makedonije, gde uglavnom studiraju mladi iz ovog područja. Zbog nepriznavanja dokumenata koji se izdaju od strane kosovskih institucija, priličan broj građana Preševa, Bujanovca i Medveđe ne može da dobije prebivalište, a time i lična dokumenta, pa zbog toga ne može da ostvari niz zakonom zagarantovanih prava. Znači da kosovsko pitanje nije samo istorijsko, diplomatsko i pravno pitanje, u pitanju su i životni problemi koji se ne rešavaju više od deset godina. Ni u ovom predlogu nema ni reči o ponudi međunarodne zajednice da što pre započnu razgovori između Beograda i Prištine o rešavanju konkretnih problema. Umesto brige o konkretnim životnim problemima, Vlada nam je ponudila dokument koji stvarno predstavlja kontinuitet dosadašnje višedecenijske politike vođene prema Kosovu i pored veoma jasnog mišljenja iznetog od strane Međunarodnog suda pravde. Mislim da umesto jalove diskusije o tome na koje suštinsko pitanje je trebalo da da odgovor Međunarodni sud pravde, praktičnije bi bilo da smo danas više prostora posvetili životnim problemima, i na tu temu je u ovim trenucima sigurno moguć dijalog legitimnih predstavnika Srbije i Kosova, a što da ne i saradnja odgovarajućih institucija. Sigurno bi ova saradnja za rešavanje životnih problema naišla na svesrdnu podršku EU, što bi i za Srbiju i za Kosovo bilo od velike važnosti za ubrzavanje evropskih integracija, što je zapravo perspektiva svih evropskih naroda, pa što da ne i Srba i Albanaca. Ovde sam imao prilike da čujem brigu ili hajde da kažem pežorativno o učešću Srba na albanskim izborima. Gospodine Simiću, ispravljam vas, po ustavu Kosova, to su kosovski izbori, jer su svi građani nosioci uopšte suvereniteta i tih prava na izbore, a nisu izbori Albanaca ili Srba ili Turaka, nego izbori građana Kosova. Automatski oni učestvuju na tim izborima da zaštite interese u svojim opštinama gde predstavljaju većinu. To je sasvim legitimno, kao što ne vidim apsolutno nijedan razlog da u ovom vremenu izrazimo brigu šta ako se krene na Srbe. Pre nekoliko dana imao sam prilike na jednom skupu u Crnoj Gori da vidim da to nije aktuelna tema kosovskih Srba. Oni se trenutno muče, bave životnim problemima i apsolutno nisu izrazili nikakvu strepnju da uopšte postoji neka opasnost da neko krene na njih. To je prošlost. Prošlost je 1988.i 1989. godina. Prošlost je sigurno i 2004. godina. Uz pomoć međunarodne zajednice znamo da je projekat koji se sprovodi, Ahtisarijev dokument, međunarodni projekat. Nije to albanski projekat. Moramo to imati u vidu, jer je interes građana u čitavoj Srbiji da ne stvori bilo kakvu iluziju da ovakvim opštim diskusijama rešavamo probleme ljudi na terenu, ponavljam, ni Albanaca u Preševskoj dolini, ni Srba na Kosovu, ovakvim jalovim diskusijama.
Narodni poslanik Vlajko Senić ima reč. Izvinite, ministar Žarko Obradović.
Kolega Seniću, izvinite molim vas, želeo sam da reagujem na izlaganje kolege Halimija. Mislio sam da je danas dnevni red sednice Narodne skupštine Republike Srbije Predlog odluke Vlade, a ne razgovor na jugu Srbije. Ne mogu da ne primetim da kolega Halimi vrlo nekorektno, tendenciozno tumači događaje iz naše prošlosti. To što za njega tzv. kosovski problem traje dve decenije, to je njegovo lično pravo poimanja istorije, ali porediti položaj kosovskih Srba i preševskih Albanaca na način na koji ste vi uradili stvarno je netačno i nije korektno. Podsetio bih vas da je Vlada Republike Srbije i prethodna vlada Republike Srbije donosila posebne akte da bi se omogućilo registrovanje Albanaca s prostora Medveđe, Bujanovca i Preševa da učestvuju na lokalnim izborima, za razliku, primera radi, od kosovskih Srba, Crnogoraca i nealbanskog življa koji su posle 1999. godine proterani. Preko 250.000, po zvaničnim izveštajima EU, ne može do dana današnjeg, sa izuzetkom manje od jedan posto, da se vrati na svoja ognjišta. Drugo, pomenuli ste stvari koje ne stoje. Ova Vlada, tu je kolega Milan Marković, i to koordinaciono telo koje on vodi, čine izuzetne napore da unapredi položaj svih stanovnika iz Preševa, Medveđe i Bujanovca, i to u različitim oblastima, pa i u obrazovanju. Vi znate dobro da je prethodna vlada Republike Srbije 2002. godine stvorila normativne pretpostavke da se diplome koje su izdate u Prištini, a koje u svom sastavu imaju oznaku UNMIK, na osnovu Rezolucije 1244, budu priznate u Srbiji. Posle 2008. godine to nije bilo moguće zato što u sadržaju tih dokumenata nema oznake UNMIK. Kolega Marković i ja smo razgovarali sa predstavnicima OEBS-a, ambasadorom koji vodi taj posao u Srbiji, sa još jednom grupom ambasadora koji su zainteresovani za to pitanje i mi smo ih uverili da, ukoliko ta dokumenta budu upodobljena svom sadržaju, nemamo nijedan valjan razlog da ih ne priznamo. Ali, govorili smo i o onome što smo učinili, i otvaranju odeljenja pravnog i ekonomskog fakulteta u Medveđi, i o namerama da otvorimo odeljenje učiteljskog fakulteta u Bujanovcu, i o tome da se polaže na albanskom jeziku u Preševu ispit za dobijanje licenci i o brojnim drugim stvarima koje zajednički radimo u oblasti obrazovanja. Molio bih vas, ako je moguće, prvo, da ne iznosite neistine, a drugo, da se zadržite u okviru teme koja je danas na dnevnom redu. Hvala.
Gospodin Riza Halimi. Replika. Izvolite.
Gospođo predsednice, nisam čuo nijedan razlog da nisam govorio o temi niti da sam izneo neistinu. Hteo bih te argumente da čujem. Inače, smatram da su proizvoljni. Što se tiče Koordinacionog tela, zaboravili ste da sam potpisnik, zajedno sa gospodinom Markovićem. Po čemu spominjete samo gospodina Markovića, a ne i mene kao ravnopravnog potpisnika i nosioca aktivnosti kada je u pitanju Koordinaciono telo? Dva puta gubim izbore i poziciju u opštini Preševo upravo na temi Koordinacionog tela i zbog niza problema koji se ne uspevaju rešavati obećanom brzinom i dinamikom i niza onih problema iz 2001. godine koji su programom i savezne i republičke vlade bili zacrtani da se rešavaju u okviru tri godine, a tek sada, nakon deset godina, daleko smo od najvećih delova tih objektiva i uopšte tih ciljeva u ostvarivanju. Apsolutno nisam van teme. Čitavo vreme govorim o toj relaciji Albanaca i Srba, pitanje Kosova, kosovsko pitanje, a hteo sam naglasak da dam na rešavanju životnih problema. To očekuju ljudi. Kažem vam, Srbi na Kosovu, bili su pozvani predstavnici Vlade, nažalost nisu bili, ali su došli lokalni rukovodioci nekoliko kosovskih opština sa većinskim srpskim stanovništvom. Da znate, nije baš ova priča koja se ovako za širi auditorijum daje. Ljudi su skloni da razgovaraju o ozbiljnim životnim problemima i to je ono što i njih tišti i za šta se oni zalažu. Zato kažem da umesto neke visoke politike, u koju se ne mešam, neću ući uopšte u ove argumente diplomatske i istorijske, nije mi namera, niti sam stručnjak u toj oblasti, kao predstavnik naroda na terenu govorim o potrebi, i to nasušnoj, da se rešavaju životni problemi, jer od toga zavisi autoritet i ove vlade, i ove države i položaj koji će imati u međunarodnoj zajednici i kako će onda inicijative da prođu, i u Skupštini UN i u svim drugim međunarodnim organizacijama. Apsolutno ne želim da izlazim van teme. Naprotiv, zameram što smo uopštili, previše ušli u teoretske teme razglabanja, koje su više za stručnjake iz tih oblasti, a apsolutno se ne bavimo problemima ljudi na terenu. Po meni, ovo je osnovna zamerka. Želeo bih da smo celokupnu energiju u tom pravcu orijentisali.
Reč ima narodni poslanik Vlajko Senić.
Poštovani predsedničke, poštovani predsedniče Vlade, predsednice Skupštine, dame i gospodo ministri i narodni poslanici, na našu inicijativu i uz podršku Generalne skupštine UN, Međunarodni sud pravde je dao savetodavno mišljenje da Deklaracija o nezavisnosti Kosova nije u neskladu sa međunarodnim pravom. Odluka suda je bila jedna od udarnih vesti u vodećim svetskim medijima. Opšti je politički utisak da je Međunarodni sud pravdeu dobroj meri dao nedostajući legalitet odluke Kosova da proglasi nezavisnost od Srbije. Malo je biloprostora za naše pravno tumačenje da sud nije odgovorio na suštinsko pitanje. Nakon ovakvog ishoda pred najvišim pravnim telom UN, mi ne možemo i ne smemo zabiti glavu u pesak i ignorisati političku realnost. Ona je veoma nepovoljna za Srbiju. Ne možemo ići dalje napred bez sagledavanja dosadašnjih efekata i rezultata naše politike. Naša spoljnopolitička inicijativa nije dala očekivane rezultate. Verovali smo da će presuda Međunarodnog suda pravde biti vetar u leđa naporima Srbije da se na polju međunarodnog prava ospori legalitetjednostrano proglašene nezavisnosti Kosova. Verovali smo da su naši pravni argumenti takvi da mogu da promene političku realnost. Izabrali smo sud, uvereni da će na polju prava pobediti pravo i da ćemo ojačani pravnim argumentima, overenim pred najvišom pravnom instancom UN, vratiti loptu na politički teren pred Generalnu skupštinu UN. Izgubili smo pravnu bitku prošle nedelje. Vojna avantura je završena odavno porazom. Politika - Kosovo, pa tek ondaEU - doživela je dvostruki poraz na izborima 2008. godine. Možda će neko reći da je ovakva konstatacija politički defetizam i moralna malodušnost na koju nemamo pravo. Čvrsto verujem da je to istina i da je suočavanje sa njom jedini lek od koga može da nam bude sutra bolje. Zato je važno što su predsednici vlada otvoreno rekli da je odluka suda teška i nepovoljna. Gde smo danas i šta moramo činiti sutra? Dva su pitanja na koja odgovor mora dati Narodna skupština Republike Srbije. Da li smo u sličnim situacijama bili u prošlosti i kakve smo odluke donosili? Podsetiću sve, a mnogi su bili i učesnici toga, da smo u sukob sa NATO paktom ušli odbijajući plan u Rambujeu, koji je predviđao 10.000 vojnika NATO na Kosovu i nekoliko hiljada vojnika Srbije. Rekli smo tada - neće strana čizma kročiti na srpsku zemlju. Ostvarili smo političko jedinstvo kod tog stava. Da li smo postigli zacrtan cilj? Šta je bio rezultat takve politike? Da li stotine hiljada Srba mogu da se pozovu na to tada ostvareno narodno jedinstvo i odluku Skupštine i vrate se na Kosovo? Ne mogu. Da li smo narodnim jedinstvom i demonstriranjem rešenosti da odbijemo kompromisizbegli bombardovanje? Nismo. Da li smo skupštinskom deklaracijom sprečili dolazak 10.000 stranih vojnika na Kosovo? Nismo. Umesto 10.000, došlo je 40.000. Štahoću da kažem? Ta i takva deklaracija nije uvažavala realnost i nije vodila računa o ljudima, o Kosovu, o ljudima na Kosovu i interesima Srbije, već isključivo o dnevnoj politici. Realnost je učinila Deklaraciju mrtvim slovom na papiru. Šta smo postigli Rezolucijom iz 2007. godine? Sve je umrlo, živa je nažalost još samo vojna neutralnost. Šta da činimo danas da ne bi u neku sličnu situaciju došli sutra? Kako da donesemo odluku koja uvažava novu, a rekao bih pre staru političku realnost? Kako da Vlada sprovodi današnju odluku, a da ona bude osnov za pobedu, a ne noviporaz? Odgovorna, mudra i realna politika je višestruko važnija od nacionalnog konsenzusa. Neophodno je da tražimo političko rešenje u UN, zajedno sa zemljama EU i SAD. Dakle, da današnja odluka bude osnov Vladi za kompromis, a ne za sukob, da pružimo ruku, a ne da okrenemo glavu, da demonstriramo odgovornost prema Srbiji i budućnosti naše dece. Srbija nema snage za novo razdoblje sukoba sa najmoćnijim zemljama sveta. Ekonomija je krhka, na staklenim nogama. Narod grca u problemima, siromaštvo je prisutno svuda oko nas. Ljudi teško žive i sa neizvesnošću gledaju budućnost. Gledaju današnju Skupštinu, očekujući da im ulijemo optimizam i nadu, a ne pesimizam i strepnju. Poštovani gospodine predsedniče, poštovani ministri, tom i takvom stanju u Srbiji pomoći nema ako ne nađemo rešenje u partnerstvu sa onima od kojih zavisi budućnost Srbije i naše dece. Biću krajnje otvoren i vrlo jasan. Ne vidim mogućnost da pred Generalnom skupštinom UN, koja je politički teren par ekselans, ostvarimo i odbranimo svoje interese bez podrške najmoćnijih zemalja sveta, dakle, bez podrške EU i Amerike. Ako je, kako sami tvrdimo, politika pobedila na polju prava, jako teško se možemo nadati da politika izgubi na polju politike. Takvim tumačenjem ove današnje odluke pokazaćemo kritičan stepen nacionalne odgovornosti i patriotizma ili, kao što je rekao gospodin Dačić, ako opet krenemo pogrešnim putem, putem sukoba sa našim jedinim prirodnim partnerima, nećemo moći nikoga da optužimo za sopstvenu propast. Mi po svaku cenu moramo omogućiti budućnost Srbiji i našoj deci i to mora da bude rezultat današnje odluke. Svi dobro znamo da je jedini održiv političko-ekonomski okvir koji garantuje razvoj, napredak i zapošljavanje Srbije ulazak u EU. To je naše tržište, izvor kapitala, jedina sigurna luka za naš brod. Taj zadatak da vodimo Srbiju u EU su nam pre svega dali građani Srbije na izborima 2008. godine. Podsetiću vas sve, podsetiću i građane Srbije, da u najkritičnijem i najosetljivijem političkom trenutku u mesecima proglašenja nezavisnosti Kosova građani Srbije nisu imali dilemu, nisu poklekli i predali se. Nisu izabrali politiku sukoba sa EU i Amerikom. Glasali su za Evropu dva puta, prvi put za Borisa, drugi put Za evropsku Srbiju. Glasali su Za evropsku Srbiju zato što su znali da je to jedina politika koja može da omogući normalan i uravnotežen razvoj ove zemlje. Mi smo imali dovoljno glasova da formiramo Vladu, ali zahvaljujući i političkoj i ljudskoj hrabrosti rukovodstva Socijalističke partije izabrali smo put koji je jedini mogući za ovu zemlju. Nema ulaska u EU ako smo u sukobu sa EU i Amerikom, to je aksiom i to je mantra koja mora biti ideja vodilja svake naše političke odluke, i ove danas i svake naredne sutra, i tačka. Tu nema i ne sme niko da ima dilemu. Ova skupština predstavlja većinsku volju građana koji hoće Srbiju u EU. Nakon današnje odluke Vlada mora da preduzme političku inicijativu koja će nam omogućiti da pred Generalnom skupštinom UN očuvamo i partnere i naše interese. Moguće je, ako interese budemo branili sa našim partnerima. Vlada je to uspešno činila do sada, ali sada će joj zadatak biti daleko teži. Dakle, glasamo za današnju odluku sa čvrstim uverenjem da Vladi Srbije dajemo podršku, ohrabrenje i vetar u leđa da učini ono što je moguće, ponavljam, da očuvamo interese, a ne izgubimo partnere. Poštovani poslanici, poštovani građani Srbije, ako budemo imali dilemu šta da radimo u budućnosti, vratimo se uvek u februar i maj 2008. godine, poštujmo jasno i nedvosmisleno iskazanu volju građana da nas predsednik države i Vlada vode u EU. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Seniću. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Prosto ne znam kome da izrazim zahvalnost, posle 25 meseci insistiranja mi konačno pričamo o Kosovu i Metohiji u Skupštini Srbije. Nisam ni paranoik, ali nisam ni dovoljno naivna da poverujem u činjenicu kako je slučajnost to što o pitanjima Kosova i Metohije raspravljamo istog dana kada se o našoj južnoj pokrajini raspravlja i u Briselu. Isto tako, ne mogu, a da ne povučem paralelu između obe u svakom pogledu okasnele rasprave, sa poznatim i nažalost najčešće primenjivanim vidom kontracepcije u Srbiji koji se svodi na pilulu zvanu dan posle. Zašto ne pre dve godine? Zašto ne čak samo četiri dana od predviđene odluke Međunarodnog suda pravde, kako je traženo, 19. jula? Zar je trebalo da sa ovako vođenom odbranom Kosova doživimo istorijski poraz države Srbije i njenog naroda, da bi se prijateljska vlast u Srbiji setila kako je neophodno raspravljati o Srbiji u Srbiji jasno, glasno, bez Tačijevih izaslanika, pod demagoškom floskulom da je sada neophodan širok konsenzus u cilju očuvanja nacionalnih i državnih interesa? Vi zapravo hoćete da odgovornost za posledice katastrofalne politike ove vlasti podelite sa svima nama. Neće moći. I, naročito onovonacionalnoj saglasnosti neće govoriti ljudi koji su se iz marketinških razloga opredelili da po svaku cenu proture dogmat – EU nema alternativu. Šta je to značilo? To je značilo da će, po nalogu zapadnih mentora, uz savetodavnu podršku domaćih marketinških agencija, koji tvrde da je narod sit Kosova i da hoće pare i bolji život, vi poturite slogan - EU nema alternativu, šta god to značilo. Niko se nikada nije sudio da preispituje dogmat EU, jer bi automatski bio obeležen kao retrogradni luzer. Bez ičijeg odobrenja, iako po Ustavu, Skupština Srbije donosi odluke o važnim spoljnopolitičkim pitanjima, mučeni Boža Đelić je pravo sa tetkinog kanabeta, odhujao da potpiše SSP, koji nam je kao narodu i državi toliko pomogao, da ni do danas nismo svesni - uvod u viznu liberalizaciju, slobodna putovanja,* letovanja na svim željenim destinacijama. Valjda zato dve trećine nas ne može ni u naučnoj fantastici da napusti Srbiju, opusti se i letuje. Narod jede hleb od sedam kora, a ministri se presunčali. Pogledajte samo ministra Šutanovca. Stvarno ne znam odakle toliko čuđenje predstavnika naše vlasti, koji se ponašaju još naivnije od francuskih sobarica. Jednostrana primena SSP, prihvatanje Euleksa kao posledice Ahtisarijevog plana, sporazum o graničnoj saradnji, traženje mišljenja sa krajnje trapavo formulisanim pitanjem, umesto tužbi protiv država koje su primenile pravno nasilje, sve je to samo uvod u konačno negativno mišljenje MSP. Jednom će deca u Srbiji, u okviru istorije, što je čudno, učiti matematičku formulu, po kojoj SSP vodi u MSP. Konačno, nešto što me intimno proganja i boli, od donošenja Rezolucije o KiM, koju je Narodna skupština Srbije usvojila 21. novembra 2005. godine, preko 30. septembra 2006. godine, kada je usvojen novi Ustav Srbije, odluke o vojnoj neutralnosti, 26. decembra 2007. godine, a posebno, nakon potvrđivanja odluke Vlade Srbije o poništavanju akta o jednostrano proglašenoj nezavisnosti Kosova, 18. februara 2008. godine, verovala sam da će ova majica sa natpisom – Kosovo je Srbija – biti predmet naših prisećanja i da će otići u muzej. Umesto toga, proganjali su nas da se Kosovo ne brani majicama, da ovo – podrži Srbiju, koje za nas nema alternativu jeste prosto demagogija. Ismejavali ste sve naše napore, uključujući i pokušaj da nacionalno jedinstvo pokažemo tako što ćemo sednice ove skupštine održavati baš na KiM. Mi smo išli, vi ste ovde imali preča posla. Da stvar bude gora, na majici se stvorio i prostor da se dopiše i Vojvodina, i Raška i tri tačke. Bili ste neumorni u onome što ste eufemistički nazvali regionalizacijom, dok svaki normalan čovek zna da je to fragmentacija i razbijanje,* razbijanje jedinstvene države. Stoga vas pitam – da li će onaj koji je prvi i najodgovorniji za vođenje ovako pogrešne politike podneti ostavku ili ne? Naravno da ne očekujem da Džozef Bajden ili drugi vaši vrli prijatelji podnesu ostavke. Pitanje je namenjeno svima vama, iz vrha, navodno, domaće vlasti, svima koji su nam obećali da ne brinemo, jer znaju šta rade, i to gotovo bolje od prljavog Harija. Lepo je izgledalo ono gotovo evrovizijski pripremljeno natjecanje da o KiM treba da odluči pravedni sud. No, nije lepo što je epilog takav da se Srbija sada našla u gotovo gorem položaju nego posle NATO bombardovanja. MSP, za koji sada narod u Srbiji smatra da predstavlja skraćenicu za "malo sutra pravda", funkcionisao je u skladu sa rečenicom jednog čuvenog vođe koji je rekao – vaši zakoni protiv mojih topova. Nesreća je samo što se taj veliki lider i firer zvao Hitler. Naši zakoni jesu bili protiv NATO bombi, protiv ubijanja civila sa bezdušnom racionalizacijom da je reč o "Milosrdnom anđelu" koji hoće da pomogne narodu da se reši zlog vođe. Odustalo se ne samo od tužbi protiv agresora, već i od samog pojma agresije. Možda uskoro probaju da nas ubede da bombardovanja nikada nije ni bilo, već smo sami sebe povredili. Kao nekada davno, sada već zaboravljeni Srbin Martinović, koji je proglašen žrtvom sopstvene zavere protiv svog tela. Odustalo se i od tužbi protiv država koje su izvršile pravno nasilje, jer se ne smeju osporavati procesi evropskih integracija. Pošto smo se tako lepo preintegrisali, ostalo je da još samo najljubaznije pitamo onog ko je izvršio nasilje – da li smo mi u pravu što se smatramo žrtvom nasilja? Dobili smo očekivani odgovor – niste, jer da ste uvereni kako ste u pravu, ne biste ni tražili mišljenje od nas. Prosto rečeno, kada čovek zna da je u pravu, da je učino sve što do njega stoji, on ne traži mišljenje, već uporno traži istinu, koristeći se svim legalnim sredstvima. Preuzmite zato odgovornost za posledice svoje pogubne politike koja je Srbiju dovela na rub provalije i do teškog, gotovo nezapamćenog položaja u njenoj istoriji. Postanite svesni svoje moralne odgovornosti, ako ni zbog čega drugog, onda zato što ste ljudima kojima je uskraćeno osnovno ljudsko pravo, a to je pravo na život, obećali da ih nikada nećete napustiti. Napustili ste i nas i njih, onog dana kada ste pojurili u Brisel da potpišete, kako reče gospodin Senić – mantra zvana EU nema alternativu.
Reč ima narodni poslanik Nenad Čanak.
Uvaženi gospodine predsedniče države, uvaženi gospodine predsedniče Vlade, uvažena gospodo i gospođe ministri, uvažene kolege, zaista ne mogu da razumem ovu diskusiju iz jednostavnog razloga što sve odgovore koje mi sada ovde pokušavamo da pronađemo sada sadrži ova knjižica koja se zove Ustav Republike Srbije. Pre tri i po godine, na istom ovom mestu, kada smo razmatrali u prethodnom sazivu posledice razvoja situacija na Kosovu, takođe sam pokazao ovu knjižicu i takođe sam podsetio one koji su učestvovali u stvaranju njenog sadržaja, a tu pre svega mislim na gospodu iz današnje opozicije. Preambula ovog ustava glasi – polazeći od državne tradicije srpskog naroda i ravnopravnosti svih građana i etničkih zajednica u Srbiji, polazeći od toga da je Pokrajina KiM sastavni deo teritorije Srbije, da ima položaj suštinske autonomije u okviru suverene državeSrbije i da iz takvog položaja Pokrajine KiM slede ustavne obaveze svih državni organa da zastupaju i štite državne interese Srbije na KiM u svi unutrašnjim i spoljnopolitičkim odnosima, građani Srbije donose Ustav Republike Srbije. To je preambula. Podsetiću vas na par reči. Iz svega rečenog, slede ustavne obaveze svih državnih organa da zastupaju, štite državne interese Srbije na KiM. Pre tri i po godine sam rekao da to znači i to ću sada ponoviti, da oni koji su proglasili nezavisnost neodvojivog dela teritorije Republike Srbije su počinili delo za koje moraju biti odmah uhapšeni i izvedeni pred lice pravde. Da li ste vi, gospodine Dačiću, u stanju da sada uhapsite sve one koji su proglasili nezavisnost Kosova? Apsolutno. Hajde da vidimo i to. Hajde da vidimo da li možemo da postupimo po Ustavu. Ko je ovde spreman da glasamo o tome da li ćemo da uradimo kako nam Ustav nalaže? Ja sam spreman iz jednostavnog razloga što bih glasao za to da, ako ćemo da se držimo Ustava, hajde da ga se držimo. Ali, Ustava koji je narod izglasao. Dame i gospodo, vi se dobro sećate da ovaj isti Ustav, koji obavezuje samo jednog čoveka u ovoj zemlji poimence, a to je predsednik Republike Srbije, da mora da obavlja tu funkciju u skladu sa očuvanjem – **zaklinjem se da ću sve svoje snage posvetiti očuvanju suverenosti i celine teritorije Republike Srbije, uključujući i KiM itd. Znači, mi ovde imamo ustavnu obavezu da nešto uradimo. Pre tri i po godine, kada je bila neka druga Vlada, a na njenom čelu je bio izvesni Koštunica dr Vojislav, nisu tenkovi otišli na Kosovo, nije policija otišla da uradi ono što joj je bila ustavna obaveza. Nije se sve to desilo. Svi ti legalisti su onda rekli – nije sada vreme da to učinimo. Dobro, možda za to nije bilo vreme. U istom tom Ustavu, za koji smo bili prinuđeni da se kunemo zato što, eto, takva je stvar, piše, član 15. Ustavnog zakona o sprovođenju Ustava Republike Srbije – do 31. decembra 2008. godine uskladiće se svi ostali zakoni koji nisu u skladu sa Ustavom. Da li je iko ovde razmišljao o tome da je neophodno doneti zakon o suštinskoj autonomiji AP Kosovo? Da li je to uradila tadašnja vlada? Nije. Da li je to uradila neka poslanička grupa? Nije. Da li je to uradio bilo koji poslanik? Nije. Da li se skupilo 30.000 birača da to uradi? Nije. Drugim rečima, ovo je bilo i ostalo propagandno mrtvo slovo na papiru, koje služi tome da se odvlači pažnja od onoga što se zaista događa u ovoj zemlji. Šta se događa u ovoj zemlji? Reći ću vam. Događa se to da danas slušamo priče o tome da je pre 25 meseci ova vlada sastavljena i da ona treba da snosi odgovornost za ono što se dogodilo. Dobro, ali imam drugo pitanje – kada je faktički država Srbija prestala da funkcioniše na Kosovu? Prestala je da funkcioniše pre 11 godina. Neki se danas kunu u to, da li je tako, gospodine Todoroviću, da je Rezolucija 1244 bila pobeda, a ta Rezolucija 1244 je praktično bilo izbacivanje Republike Srbije sa teritorije AP Kosovo i uvođenje međunarodnog protektorata? Vi rekoste, ako sam dobro primetio, da je u pitanju bila NATO okupacija, ali prvi su na Kosovo došli Rusi i to se danas zaboravlja. Ne, to nije duhovito, to je tačno. Nažalost je duhovito. (Predsednik: Nemojte ometati gospodina Čanka, molim vas.) Najlepše zahvaljujem u zaštiti mojih poslaničkih prava. Podsetiću vas da mi živimo u zemlji, jer ovo je u stvari priča o Srbiji, i toj istoj zemlji je ova sednica i posvećena, u kojoj su novinara Teofila Pančića pre dva dana u autobusu GSP dva nepoznata lica pretukli metalnim šipkama po glavi, iako nije uzeo proviziju za nešto što nije radio iz domena niskogradnje. Moram reći da je to strašno. Ali, strašnije je to što mu niko od prisutnih ljudi nije priskočio u pomoć. Strašno je to što je jedan dečak od 12 godina u Novom Sadu stradao na pešačkom prelazu smrtno. Strašnije je to što dok je došla policija neko mu je ukrao mobilni telefon. To govori o ovoj zemlji. To govori o stanju duha u kome se nalazimo. Kada ćemo početi da nazivamo stvari njihovim imenima? Kada ćemo se pogledati u oči i reći da se nad ovom zemljom stalno viju lažna imena i lažne definicije? Govorimo stalno o nekim navijačkim grupama koje su davale svoju podršku ovoj ili onoj političkoj opciji. Da bi se postao šef navijačke grupe potrebno je zapaliti kiosk, po mogućstvu nekog Goranca, da bi se time pokazalo koliko je neko hrabar. To se svuda u svetu zove ulična banda i protiv toga se policija bori. Ne služe za to da se okupljaju pod nekakvim pokroviteljstvom sportskih klubova. Ne govorim vam ovo zbog toga što hoću da odvratim pažnju sa teme Kosovo, nego zato da vas zapitam – dokle će sve te teme, uključujući i Kosovo, služiti tome da recimo DSS, ona ista čiji je ovaj Ustav delo i** dominantno proizvod, šta bi sa njihovim akcionim planom koji će biti sproveden kada Kosovo proglasi nezavisnost? Šta je bilo sa svim onim pretnjama da se mi spremamo za to još odavno? Šta je bilo sa svim tim i kome odgovara u stvari izolacija ove zemlje do koje je došlo prilikom paljevine ambasada po Beogradu posle mitinga "Kosovo je Srbija"? Zbog čega se to događa?Zbog toga što postoje političke ideje koje mogu da uspevaju samo na mračnim i vlažnim mestima. To su upravo ideje koje promovišu upravo te i takve stranke kao što je DSS. Kosovo je, dame i gospodo, pre 11 godina prestalo da bude u pravnom sistemu Srbije. Ko je to izgubio Kosovo? Čuli smo sada. Da ne bi bilo zablude, u to vreme pre 11 godina, u martu 1998. godine, Tomislav Nikolić je izabran za potpredsednika Vlade Srbije, krajem 1999. godine za potpredsednika Savezne vlade SRJ. Nisam ja bio na vlasti tada, nego Tomislav Nikolić, gospodin Dačić i njima slični. Nemojte danas da imamo nesporazume oko toga. Nemojte danas da Srbe dovodimo u koordinate Vlade RS, Borisa Tadića ili Vuka Jeremića, jer su oni u poziciji kao i naši sportisti. Kada nešto dobro urade, onda im se divi cela država. Kada ne urade, onda su isključivo izloženi pogrdama i glibu. U tome da li će oni uraditi ili neće nema nikakvog uticaja onih koji ih napadaju. Upravo zbog toga moramo stvari nazvati njihovim imenima. Dan danas imamo situaciju u kojoj je još uvek nezabranjena klerofašistička organizacija "Obraz". Bez ikakvih problema smatra da je hrabrost paliti tuđe ambasade. Kada kažem tuđe ambasade, setimo se da su to ljudi koji su došli u našu zemlju, pozvani od ove zemlje, prihvaćeni od ove zemlje koja im garantuje bezbednost. Ko će za to da odgovara? One koji su palili ambasade nazivaju herojima na koje svi treba da se ugledamo. Nisam spreman da trpim da mi neko, ko je tvrdio da je ovo isto zdanje sigurana kuća Ratka Mladića, govori o tome kako se treba približavati EU. Nisam spreman da razumem da tu postoje nekakvi nesporazumi i da mi treba da se pravdamo, mi koji pokušavamo da se izvučemo iz svega onoga u šta su nas oni gurali. Pošto sam video da se ovde dosta spominje nekakva bogobojažljivost, postoji jedna stara lepa izreka – stajanjem u crkvi se ne postaje vernik, isto kao što se stajanjem u garaži ne postaje "mercedes". U vezi sa svim tim, mi smo ovde da igramo odbranu u utakmici koja je davno završena. Sve što uspe da se završi je velika pobeda i zato će Liga socijaldemokrata Vojvodine glasati za.
Pravo na repliku, narodni poslanik Dragan Todorović.
Postavio bih jedno mnogo teže pitanje – kojoj grupi pripadaju ljudi koji zapale Skupštinu? Ovi koji zapale kiosk u velikoj meri i odgovaraju, a ovi koji su zapalili Skupštinu još uvek ni jedan nije pozvan na odgovornost. Kako možete da tražite od nekoga da ne pali kiosk, a vi ste zapalili Skupštinu? Po kojoj logici? Po logici što ste imali iza sebe one koji su vas finansirali. Po kojoj logici neko u ovoj državi ima pravo da izda mapu nekog dela njene teritorije, pa da kaže – ne znaju deca šta su radila, a pri tom da izda i pasoš? Što se tiče SRS od 2000. godine, nama je sve jedno koja je vlada DOS-ovska bila na vlasti. Vi ste naneli neprocenjivu štetu Srbiji. Jedino mogu da kažem za gospodina Mirka Cvetkovića da možda on apsolutno nije odgovoran, jer on se čovek ne meša u svoj posao. On je tu samo figura. Vi svi ste za to odgovorni. Što se tiče KiM, to je sada istorijsko pitanje u koje bi trebalo ozbiljno ući, uzeti sve činjenice u obzir i doći ipak do nekih podataka kada smo počeli da gubimo KiM. Lično mislim da smo počeli da ga gubimo posle 1945. godine, posle onih kao što je Berisavljević, vi ga dobro poznajete, koji su došli na vlast i sprečili povratak svima koji su pred šiptarskim terorom 1941. godine morali da pobegnu. Nažalost, taj teror nije prekinut. On je nastavljen od 1945. godine do 2004. godine. Nastavlja se i danas, doduše u smanjenom obimu zato što je sve manje Srba tamo. Podršku svima njima pružali su oni koji izdaju one mape čija se deca igraju crtajući pasoše i koji zagovaraju novu secesiju Srbije, odnosno novo otcepljenje njenih teritorija.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Kada je reč o ovome što je gospodin Čanak govorio, teško je tu replicirati na mnoge delove tog izlaganja, oni predstavljaju jednu opštu konfuziju, kakofoniju. Međutim, na nešto se mora reagovati. Kada rešite da tako okarakterišete političke protivnike, što vam nije bez svake sumnje jasno, onda biste morali da povedete računa o tome da ćete i vi koji bubotak dobiti sa ove strane, naravno, preneseno, u smislu te reči, pa bih vas podsetio na vaše divne patriotske nastupa u zgradi Parlamentarne skupštine Saveta Evrope još 2005. godine, kada smo bili u Kongresu lokalnih regionalnih vlasti, kada ste govorili o stanju u Srbiji, te vas je predsedavajuća gradonačelnica Dubrovnika, tada Dubravka Šujica, morala da prekine i da vas upozori da budete pristojni, jer ste za sopstvenu državu rekli da je klerofašistička. Vi, kao takav, nalazite za shodno da bilo kome ovde držite predavanje o tome šta je značaj te knjižice, kako je vi zovete, a to je Ustav Republike Srbije, podržavate onu vlast koju mi osporavamo, koja vašu podršku vrlo rado prihvata, a da, pri tom, ono što vi izgovarate vrlo često nema nikakve veze sa onim za šta se deklaratorno šef najveće stranke vladajuće koalicije ovde predsednik države Boris Tadić. Nemogućnost da se dogovorite oko elementarnih stvari između sebe, a koja je vidljiva svima i maloj deci u Srbiji, ovu stvar čini grotesknom, ali ne i dovoljno smešnom zato što je ona, pre svega, tužna. To što vi imate fokus na lidera jedne političke stranke i na jednu političku stranku u Srbiji, po sopstvenom progonu ili nečijem nalogu, to je vaš problem, ali svakako zaboravljate jednu malu logičku sitnicu u svemu ovome. Vi ste, gospodine Čanak, sada na vlasti i sve one stvari o kojima ste govorili u svom govoru, kada žalite nad stanjem duha u Srbiji, 25 meseci ste imali vremena da sa svojim kolegama utičete u značajnoj meri da se to nevaljalo stanje duha izmeni, pa sve i da je DSS to stanje duha sama pokvarila pre toga.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Najpre sam se javio da prijavim jednu povredu Poslovnika, a potom me je gospodin Čanak pomenuo, po njemu negativno, pa zbog toga imam pravo i na repliku. Dakle, trebalo je da reagujete kada je gospodin Čanak, na osnovu jednog slučaja u Novom Sadu, kada je mrtvom detetu neko ukrao mobilni telefon, rekao da to govori o stanju naše nacije i o našoj državi. Na tako izdvojenom primeru izdvojiti državu i naciju, to može samo gospodin Čanak, i to onaj koji je jednu običnu limenu tablu, na kojoj je pisalo RTS, gazio nogama i psovao joj majku srpsku. Mislio sam da se on češe o SNS, pošto smo značajan politički faktor, pa mu stojimo na putu, ali on se kači o sve redom i o minijature u ovoj sali, tako da je očigledno želeo da izazove polemike i da opravda svoje retko pojavljivanje u ovoj sali. Znate, boravkom u crkvi čovek može da postane vernik, ali retkim boravkom među ljudima u ovoj sali gospodin Čanak sigurno ne može da postane čovek.
Gospodo poslanici, podsećam da je tema danas više nego ozbiljna i zamolila bih sve poslanike da primene vokabular temi. Gospodin Nenad Čanak.
Pre svega, slažem se s vama, gospodine Todoroviću, da niko ne sme da zapali Skupštinu i to uopšte nije pitanje. Zašto niko nije odgovarao, na to vam ja ne mogu dati odgovor. Mogu da kažem samo jedno, ako bismo povlačili razliku između Skupštine i kioska, razlika je u tome što je ova ista Skupština, u trenucima kada se desio taj zaista neprimeren i nerazuman čin paljenja Skupštine, predstavljala bastion jednog poretka koji je konsenzualno bio ocenjen kao diktatura koju je bilo vrlo teško oboriti. Iz jednostavnog razloga što nije bilo moguće izborima, a bez krađe, kao što znate, nešto uraditi, bez krađe izbora, što je tadašnji režim i učinio. Kiosk pripada jednom građaninu čije je, eto, prezime nekome zasmetalo, kome je zasmetala njegova verska i nacionalna pripadnost. To je bio razlog da se on zapali. Tu je ta bitna i značajna razlika. Vi spominjete ovo oko karte i pasoša, na to čak neću ni da odgovaram, jer je besmisleno, ali kada govorite o tom komunističkom periodu u kome su se takve stvari događale, za njega stvarno ne mogu da snosim odgovornost jer, za razliku od predsednika vaše stranke, nikada nisam bio u Savezu komunista. Što se tiče vas, gospodine Aligrudiću, znate da je pola istine cela laž. Nije tačno da sam rekao da je država klerofašistička, nego da država toleriše klerofašističke organizacije, kao što je, recimo, Obraz, što je definicija koju je MUP dostavio Skupštini Vojvodine u svom izveštaju o ekstremističkim organizacijama na teritoriji Republike Srbije. Nije tačno da mi je oduzeta reč. O tome postoje stenogrami i to može da se proveri. Što se tiče ovoga da se za 25 meseci moglo promeniti što je ranije bilo, a očistiti Srbiju posle vas, otprilike za 25 meseci, prema tome je čišćenje Augijevih štala kao promeniti pelene novorođenčetu, jer ste ostavili za sobom toliko zla da će to trebati ozbiljan broj godina i generacija da se promeni. Što se tiče ovoga, mislim da mi je to gospodin Nikolić prebacio, oko psovanja majke srpske tabli RTS-a, gospodine Nikoliću, ne znam da li ste upoznati, postoji jedan fascinantni instrument koji se zove Ju-tjub, to je na Internetu, to se nalazi na računaru, raspitajte se šta je to. Tamo imate bez ikakvog problema da pogledate snimak toga i videćete da nisam psovao majku srpsku, jer moja majka je bila Srpkinja. Vrlo dobro pazim kada se izražavam i nikada nisam nikome spominjao majku nacionalnu, ali po političkoj osnovi sam vrlo često. Hvala.
Nema više niko prava na repliku. Razjasnili ste se. Gospodin Ivica Dačić ima reč.
Takođe sam se javio za repliku gospodinu Čanku. Podstakao sam ga u svom govoru, podsetio ga da u ovako nepravnom tumačenju Međunarodnog suda pravda, po kome Kosovo ima pravo na nezavisnost, Vojvodina je imala istovetan ustavno-pravni položaj u nekadašnjoj SFRJ. Nisam očekivao da će me onda spominjati, dao sam mu podsticaj da razvije tu svoju tezu, pošto je to do sada dosta često radio u svojoj političkoj biografiji, ali pošto je spomenuo da sam, zajedno sa gospodinom Nikolićem, u toj vlasti bio i ja, vlasti koja je izgubila Kosovo, želim da kažem da nikada nisam bio u državnoj vlasti, do vašeg dolaska. Prvi put sam postao ministar u prelaznoj Vladi DOS, SPO i SPS. Na obeležavanju dvadesetogodišnjice SPS sam vam se zahvalio što ste nas srušili s vlasti, jer ste nam ukazali na to da treba da budemo bolji. Evo i mi sada vama pomažemo malo da vam ukažemo da treba da budete bolji. U svakom slučaju, molim predstavnike DOS da na desetogodišnjicu njihovog postojanja prestanu više da se ovako obraćaju jedni drugima. Vi ste svi zajedno nas pobedili 2000. godine, obećavajući ovom narodu da ćete voditi neku novu politiku, o čemu je govorio i gospodin Jovanović. On danas 2010. godine kaže da će sad da traži novu politiku. Koliko to decenija treba da dođe do te nove politike? Zamolio sam vas, još jednom vas molim, ako ćete alibi u svakoj rečenici tražiti u prethodnoj vlasti, podsetiću da je prošlo 10 godina. Imali ste Koštunicu pre toga, pre Koštunice je bila Vlada Zorana Živkovića čini mi se, bila je Vlada Zorana Đinđića itd. Mislim da tema o kojoj danas raspravljamo je daleko iznad ovih dnevno-političkih uboda koje imamo jedni prema drugima. Ukoliko mislimo da na ovakav način dobijemo neke političke poene, ne mislim da to građani Srbije sa odobravanjem gledaju u ovom televizijskom prenosu. Mislim da bolest od koje boluje ovo društvo i ova država nisu nastali juče, ni od prethodne Vlade, ni od Miloševićeve Vlade, ni od Vlade u vreme Tita, a takođe, kao i gospodin Čanak, želim da kažem da verovatno u ovoj sali postoje i neki odgovorniji, koji su možda u ovoj istoj sali glasali za taj Ustav iz 1974. godine. Ako se tako budemo vraćali u prošlost, to nije suština ovoga o čemu smo danas ovde govorili. Stoga molim sve političke stranke da sada ne podbadamo jedni druge na tu temu. Verovatno bih mogao mnogo toga da govorim što bi izazivalo polemike, ali šta ćemo mi sutra da radimo? Šta će ti građani Srbije koji žive na Kosovu i Metohiji, koji sada gledaju ovaj televizijski prenos, šta će oni da zaključe iz ovoga što mi ovde govorimo? Šta je naša poruka njima? Kako ćemo mi njima sutra pomoći i možemo li uopšte da im pomognemo? Imamo sada novih problema. Tu je gospodin Ugljanin. Da li imamo problema? Nemojte da se smejete, otvorite malo oči, jer živite u zemlji u kojoj postoji problem koji narasta u Raškoj oblasti ili Sandžaku, kako god hoćete. Ako mi mislimo da smo rešili problem tako što nećemo više da zovemo Sandžak nego Raška oblast, to su dečije igre. Sada treba da neko dolazi iz Turske da rešava nama ovde probleme. Valjda mi treba da rešavamo probleme pre nego što dođe do pušaka. Evo, Riza Halimi je ovde. O čemu mi govorimo sa Rizom Halimijem? Govorimo 20 godina o tome. On dobro zna da Albanci na Kosovu i Metohiji nisu nikad ni pomišljali o suštinskoj autonomiji. Oni danas govore – menjaćemo sever Kosova za Preševo, Bujanovac, Medveđu itd. Sad vi samo pričate – hoće; neće nikad, ali to su problemi koje imamo u našoj sadašnjosti, a mi ćemo sad ovde da raspravljamo ko je za šta kriv. Što se mene tiče, oni koji su krivi odavno više nisu, ne samo na političkoj sceni, neki od njih više nisu ni među živima, a Srbija treba da živi i posle nas i posle ove vlasti. Stoga molim gospodina Čanka da kada ovde govori, tačno je da sam bio na vlasti pre 2000. godine, ali tačno je i da sam sada. Zahvaljujući odluci koalicije SPS, PUPS i JS postoji ova vlada u kojoj svi mi sedimo. To je istorijska istina. Ako ništa drugo, barem smo možda ispravili nešto što vi mislite da smo grešili. S te strane prosto nije politički svrsishodno da se sada ovde nadmećemo jedni sa drugima oko toga ko je više, a ko manje kriv. Jesmo li mi državnici ili smo mi dnevni političari? Ako smo dnevni političari, onda je ovo sve što radimo ovde… Molim gospodu iz DSS da saslušaju. Ja sam vas veoma pažljivo slušao. Vi takođe delite deo odgovornosti kao i svi drugi, zato što ste vi vodili Vladu u prethodnom periodu koju smo mi podržavali, isto kao što je i vaš predsednik pobedio Slobodana Miloševića na izborima 2000. godine. S kojom ste politikom tada pobedili i da li je danas vodite, to je danas drugo pitanje. Gde ste sada svi koji ste bili tada, u koliko ste stranaka sada i koliko je stranaka rastureno posle toga i sastavljeno? Što se mene tiče, nije uopšte bitno ko je bio na kojoj strani, ali ako danas imamo neki zajednički interes, onda je potpuno politički nekorektno da se sada vraćamo u prošlost. Već sam rekao, lako je vama bilo dok vam je bio Slobodan Milošević, on vam je bio alibi za sve. Hajde sad da vidimo šta ćemo sada. Prema tome, što se mene tiče, pošto je to bilo alibi za sve što je loše i dan-danas neko kaže – krivi su oni od pre 10 godina, izvolite, mi podržavamo, izvolite da vidimo kako ćete sada to, ali opet ne možete da donesete ni Deklaraciju o zločinima u Srebrenici bez glasova SPS. Što ne donesete sa vašom većinom nekadašnjeg DOS-a? Ne možete da donesete ni Statut Vojvodine bez glasova SPS. Da li je tako? Što se mene tiče, reagujem na ono o čemu je govorio gospodin Čanak, jer imam pravo na to da reagujem kao predsednik SPS. (Predsednik: Gospodo poslanici, molim da se čujemo.) Nijednom svojom rečju nisam govorio o onome što mislim da treba da nas vraća nazad. Čak sam u najvećem delu podržao ono o čemu je govorio gospodin Jovanović, ako me niste razumeli, a to je da otvorimo oči i da sagledamo situaciju u kojoj se nalazimo. Mi hoćemo da idemo napred gledajući u retrovizor. To je nemoguće. Zahvaljujem, gospodine Čanak, što postojite, inače ne bih mogao ovako da polemišem s nekim.
Predlažem da dam reč gospođi Vesni Pešić. Povreda Poslovnika, gospodin Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 104. stav 2 – narodni poslanici su dužni da se jedni drugima obraćaju s uvažavanjem. Moram, gospođo predsedniče, da vas opomenem da je trebalo da opomenete neke poslanike koji to nisu radili u prethodnom obraćanju. Gospodine Čanak, nikako ne mogu da poverujem da ste vi neiskusni, mladi niste. Trebalo bi da znate neke osnovne stvari. (Predsednik: Obraćajte se parlamentu i meni.) Molim vas, prenesite to gospodinu Čanku. Nekada u Savez komunista primalo se po određenim kvalitetima. Nije bilo dovoljno samo da popunite pristupnicu. Očito da gospodin Čanak ili nije imao te kvalitete ili nije podnosio molbu, ali da je to tako moralo da bude on može da se uveri u svom neposrednom komšiluku. Postavljam jedno jednostavno pitanje nekome ko se zalaže za poštovanje zakona itd, da kaže svoje mišljenje šta bi bilo kada bi sada ovde neko u ovoj sali ustao i rekao da bi aktuelnog predsednika Republike, recimo, trebalo obesiti o ovaj luster? Da li bi to mogao neko ovde da zamisli i da li bi neki takav mogao da posle toga ima bilo kakvo moralno opravdanje da spočitava bilo kome šta? To da li je on politički neistomišljenik sa predsednikom Republike, to je potpuno druga stvar, ali zalagati se da se on obesi, to gospodo izlazi iz civilizovanih normi, da ne govorim zakonskih itd. Još jedna mala sitnica. Ako može gospodin Čanak da nam objasni, recimo, njegov stav na skupu koji se zvao "Srijem Hrvatskoj". Gospodin Čanak i njegov doglavnik gospodin Bojan Kostreš su prisustvovali… [[Isključen mikrofon.]]
Isteklo vam je vreme. Zahvaljujem. Gospodin Čedomir Jovanović. Omogućite gospodinu Jovanoviću da ga čujemo.
Gospođo predsednice, javio sam se s obzirom da me je nekoliko puta gospodin Dačić spomenuo u svojim nastupima. Mislim da je jako važno pitanje odgovornosti i da ovo svakako nije mesto na kojem se ona može otvoriti na ozbiljan način. Naime, vidim veliku razliku između perioda od 1990. godine do 2000. godine iliepohe SPS-a i onoga što se može opisati kao epoha Dos-a i stranaka koje su na vlasti po raspadu naše koalicije iz 2000. godine. Mislim da ovo nije prilika za nešto tako. Ono što smatram da je ozbiljan problem, zapravo jeste činjenica da ste nekoliko puta govorili o potrebi definisanja nove politike, uz pitanje kakva je to politike. Neki vaši poslanici su danas svojim raspravama ovde rekli šta još Srbija treba da uradi da bi bila shvaćena. Mislim da je to fundamentalni problem. Došli smo danas ovde sa ambicijom da se izjasnimo o odluci Vlade. Vlada je ta koja treba da nam makar predloži tu novu politiku. Možemo da govorimo o stranačkim politikama i onda ćemo tu doći, ako govorimo o LDP-u, na temu EU, NATO-a, uzroka problema koji ima puno pojavnih oblika, jer mi se danas suočavamo sa jednim od najtragičnijih, a to je svakako problem Kosova, koji treba da dobije svoj odgovor u našem društvu.Druga društva su ga dala, mi to treba da uradimo. Kako ćemo uraditi, zavisi od naše sposobnosti da se menjamo. LDP može da kreira tu novu politiku, ali danas mi imamo ozbiljan problem ako Vlada nema snagu da nam kaže šta je ono što Srbija treba da uradi da bi bila shvaćena. Vlada nema pravo na neznanje, ona to može da konstatuje, a onda da pozove građane na izbore i na tim izborima omogući nekom drugom da vodi ovu zemlju. Mislim da smo u velikom problemu ukoliko je zaista ta nedoumica tako velika da zapravo oni koji vode zemlju ne znaju šta je ono što treba da urade danas. Parlament u tome treba da pomogne, ali ne vidim da smo u prilici da tako nešto uradimo. Pitanje Kosova je toliko često banalizovano i zloupotrebljeno da mislim da mi to danas ne treba da radimo. U najboljoj nameri ovde smo došli, pre svega, da bi rekli da svako onaj ko želi podršku za promenu političkog kursa u raščišćavanju nasleđa koje proizilazi iz nasleđenog kosovskog problema može da računa na LDP. Za politiku kontinuiteta ima dovoljno glasova i bez LDP, a činjenica da podrška postoji, da je ona neokrnjena uprkos svemu sa čim se suočavamo uposlednje dve godine, zapravo govori o odsustvu kvaliteta i o tome da problem neće biti rešen.
Vreme. Gospođa Vesna Pešić ima reč.
Hvala vam što ste mi dali reč. Ova je diskusija bila interesantna, ali da nastavimo dalje. Uvaženi predsedniče Republike, uvaženi ministri, uvažena predsedavajuća, htela sam da naglasim da je LDP smatrala da je danas zaista važno da prodiskutujemo šta bi mogli da uradimo u budućnosti da ne doživljavamo više ovakve debakle kakve smo doživeli pre nekoliko dana, upravo povodom ove odluke o kojoj danas razgovaramo, znači o mišljenju Međunarodnog suda pravde, koji je doneo izuzetno negativnu odluku kada je o Srbiji reč. Baš zbog toga bih htela da prvi put možda ovako javno kažem da se ne slažem s mojim kolegom Nenadom Čankom. Tačno je to da su onda u ono vreme, kada je posle bombardovanja potpisan Kumanovski sporazum, neki drugi ljudi bili na vlasti, i da je tada izgubljen suverenitet na Kosovu, kada su neke druge trupe ušle, a mi znamo šta to znači, na teritoriju Kosova. Ali, gospodine Čanak, niko nije došao posle toga na vlast, a da nije hteo da svoj legitimitet ogrebe na te izgubljene bitke. Svako se ponovo uvalio i zloupotrebljavao Kosovo, a vi ste sada ovo iskoristili da i sada, kada pogledamo šta se danas dešava, kada ponovo gubimo još jednu bitku, da mi sada gledamo i pričamo šta je bilo pre deset godina. Upravo smatram da je došlo vreme da se vlast više ne legitimira negativnim identitetom i izgubljenim bitkama, nego da sada od 2006. godine, kada je Srbija postala samostalna država, napravimo jednu pozitivnu viziju naše zemlje, da kažemo koji su njeni glavni prioriteti, da preispitamo spoljnu politiku, koja očigledno nije vođena kako treba, da je preispitamo kako je vođena, koji su je igrači vodili i da izađemo iz ovih gubitništava koje sada, po prvi put, moram da kažem, jeste u potpunosti u našoj režiji. Zašto? Poslednji put kad se ova skupština našla i kad je razgovarala o Kosovu, mi smo razgovarali zato što su albanski predstavnici naroda doneli deklaraciju o jednostranom proglašenju samostalnosti Kosova. Mi sad prvi put razgovaramo o jednoj situaciji gde smo gubitništvo u potpunosti sami izrežirali. Znači, niko spolja, čak su se i protivili drugi ljudi koji je trebalo da budu naši saveznici, rekli su vam, pa dobro, šta će vam to pitanje u UN. Mi smo isforsirali to pitanje, izrežirali smo strategiju, evo, tu je ministar koji se hvalio kako nam je to pitanje prošlo. Posle dve godine pumpanja kako ćemo ovaj spor na pravnom terenu da dobijemo, sad je ispalo da smo ovaj spor na pravnom terenu izgubili. Noćas sam do 12 sati u celini pročitala odluku tog suda. Nema nikakve podvale. Jednostavno, ispravno od reči do reči je doneta odluka da to pitanje koje smo mi postavili pravno nije u sukobu sa međunarodnim pravom. Šta se sad dešava? Da bismo izbegli to i da razgovaramo zašto smo došli dovde i da vidimo ko je snosio odgovornost, sad kažemo, sad smo igrali na pravnom terenu, hajde sad da trčimo na politički teren. Rekli smo, pa dobro nećemo politički hoćemo pravni, sad nećemo pravni hoćemo politički. Ne možemo mi sami da režiramo svoje gubitke. Ne možemo mi sami da režiramo svoje utakmice koje ćemo da izgubimo. Ovo je u potpunosti naša režija. Očekivali smo da će se sad povesti jedna ozbiljna rasprava o nama samima, ne o istoriji, nego šta se danas dešava. Da li će predsednik da preduzme određene korake? Ko su bili izvođači ovakvih radova? Smatram da ministar ovo nije dobro vodio i njegova ekipa, navešću da i šef pregovaračkog tima, ovo što sam danas čitala u novinama to ne liči na šefa pregovaračkog tima i to koji je istoričar po struci. On kaže, bio je pritisak na sud. Pa, kakav je to način? Sad kad smo mi to izgubili, sad kažemo da je bio pritisak na sud, pa onda još kaže pobeđuje jači, kaže, Amerikanci, sud je prepisao američko gledište. Čoveče božiji, Tači sedi kod Amerikanaca, gde ti sediš? Da li možemo da revidiramo i da kažemo da nismo dobro vodili politiku ni sa velikim silama. Da li smo mi deca u osnovnoj školi da ne znamo ko odlučuje dana u svetu, da li odlučuju najmoćnije sile ili možemo mi da odlučujemo kako nama padne na pamet da postavljamo ne sad ovo pitanje nego neko drugo ćemo pitanje. Pa onda se izvrgava čak i ovo postavljeno pitanje. Znate, kažu, gde je odgovorna pitanje koje nismo postavili. Nismo postavili to pitanje. Sad je gospodin Jeremić rekao da smo postavili to drugo pitanje, o secesiji, kaže, još bi bilo gore za nas, a onda jedan član tima, gledala sam, ne moram ime da mu pominjem, kaže, koje god da smo pitanje postavili isti bi ishod bio. Pa, što ste pitali onda uopšte, što pitate kad nema razloga da to radite? Znači, molim da se više sa ovakvim stvarima pred Skupštinu, sa ovakvim odlukama, ne izlazi, gde se izvrgavamo ruglu i mi, kao poslanici, gde se traži da potvrdimo dosadašnju politiku, umesto da raspravljamo o tome gde smo pogrešili i da ispravimo te greške, da učimo na svojim greškama, odnosno sa velikim silama da popravimo. Da znamo gde se donose odluke. Ne kao naivna deca da kažemo, dobro, hajde igrali smo malo u ovom polju, sad ćemo malo ovamo i da kažemo, sad ćemo da trčimo u UN i da preokrećemo stvar. Ništa, gospodo, tako preokrenuti nećete. Ako ovako nastavimo, mislim da od ovog pitanja neće biti ništa. Predlažem vam i ono što sam mogla da vidim u novinama, dosta nam se stvari interesantnih nudi. Čini mi se da od ovih izgubljenih bitaka nikad ne vidimo gde su naše prave šanse, a ima dosta sad šansi. Vidim da je gospodin Bajden zvao predsednika Tadića. Možemo puno stvari sad da rešimo na Kosovu, od specijalnog statusa, do drugih stvari. Priznanje Kosova, to nije važno, niko nas na to ne tera. Iskoristimo sve dobre mogućnosti koje sad imamo umesto da idemo u nove zavade i nove sukobe koji se ovde pripremaju. Hvala.
Gospodin Riza Halimi reklamira povredu Poslovnika.
Maločas je ministar Dačić u svom izlaganju spomenuo pitanje razmene teritorija. Moram samo da dopunim da je tu temu otvorio jedan dnevni list u Prištini na osnovu beogradskih izvora, tako se oni pozivaju, a službeno apsolutno svi znate da nijedan zvanično vodeće lice, ni u Beogradu, ni u Prištini, o toj temi nikad nije izašlo sa javnim izjavama. Mislim da je neprihvatljivo relativiziranje stanja na Kosovu 90-ih godina u tom delu koje je izneo ministar Dačić da,pored politički opredeljenja koje je svakako su imali kroz istoriju Albanci Kosova, mora se reći da u tom periodu je stvarno bilo veoma ozbiljnih i drastičnih kršenja ljudskih prava.To apsolutno ni sada u retrospektivi ne može niko da negira.
Narodni poslanik Dejan Radenković ima reč. (Nije prisutan.) Reč ima gospodin Miloš Aligrudić. Izvolite.
Predsedniče države, ministri, dame i gospodo narodni poslanici, evo upravo sad čitam vest koju je, barem prema ovom mom papiru, Agencija Beta prosledila, koja kaže: "Šef italijanske diplomatije Franko Fratini saopštio je da je posebni izaslanik srpskog predsednika Borisa Tadića izložio ministrima spoljnih poslova EU stavove Srbije o rešenju problema Kosova, da je taj stav pomirljiv i da izgleda otvara mogućnost za pregovore Beograda i Prištine". Čitajući dalje ovu vest kako je razrađena kod Tanjuga i kod Bete, stiče se utisak da je većinski stav ministara spoljnih poslova na današnjem sastanku bio takav da je praktično statusno pitanje potpuno zatvoreno. Naravno, izuzeci su bili oni koji do sada nisu priznali nezavisnost KiM, da je taj stav sada potpuno učvršćen stavom Međunarodnog suda pravde i u kontekstu takvog shvatanja postavlja se veoma ozbiljno pitanje - šta je izaslanik predsednika Srbije to rekao ministrima spoljnih poslova EU, usled čega su ono došli do zaključka da se radi o veoma pomirljivom stavu? Ako je pomirljiv, onda je i prihvatljiv, ako je prihvatljiv za Franka Fratinija, ako je prihvatljiv za austrijskog ministra spoljnih poslova i ostale koji su tamo bili, kako se to ta prihvatljivost uklapa u njihovo viđenje i njihov koncept pitanja statusa KiM. To je vrlo zanimljivo jer ako mi danas u Skupštini Srbije razgovaramo na kraju krajeva i mišljenju Međunarodnog suda pravde, jer ste tu temu vi nametnuli, i kad kažem vi odmah da se podrazumeva da pri tom mislim na personifikaciju vlasti u Srbiji i nekoga ko jedirektno odgovoran, a to je predsednik Srbije Boris Tadić i njemu se, na kraju krajeva, obraćam sve vreme, kakva je onda to politika? Vi ste juče ili danas u vašim izjavama za javnost naglašavali potrebu državnog jedinstva ili nacionalnog jedinstva po ovom pitanju, kako bi dalja borba za očuvanje teritorijalnog integriteta Srbije bila osmišljenija i efikasnija, a pri tom teška licemernost tog stava se ogleda u činjenici da ste dan jedan pre nego što ova skupština zaseda prvo okačili na internet odluku koju nam danas predlažete, a tek kasnije su poslanici došli u mogućnost da pogledaju kopije izvornika o kojoj se danas raspravlja. Kad se pogleda sadržaj te odluke,o kojoj ne vredi trošiti mnogo reči jer se radi o jednoj potpunoj konfuziji, o zapravo promeni državne politike Srbije, ona je već dve i po godine na delu, ta izmena državne politike Srbije jedinstvene, koja je nekada vođena, pa se onda pozivamo na ranije rezolucije i deklaracije Narodne skupštine, što je, naravno, samo po sebi, u potpunoj suprotnosti i krajnje neprihvatljivo. A što je nagore, na određeni način se u toj odluci karakteriše ili objašnjava građanima Srbije, narodnim poslanicima, valjda to sami sebi objašnjavate, kako je odluka Međunarodnog suda pravde, tj. njihovo savetodavno mišljenje nakaradno, kako je bezvezno, i naravno da je bezvezno kada se postavlja bezvezno pitanje onda i dobijete bezvezni odgovor. Uonoj meri u kojoj je vaše pitanje bilo smisleno,na šta je bilo fokusirano, takav ste i odgovor dobili od onih koji pretežno nisu dobronamerni. I ovo što prodajete građanima Srbije kroz današnju diskusiju ili po medijima, što tutnji po medijima i juče i danas, o tome kako navodno Međunarodni sud pravde nije razmotrio suštinsko pitanje, ostavio ga je po strani, pa se eto nama otvorila fenomenalna prilika da političkim sredstvima, a ne više pravnim, u UN to političko pitanje raspravimo nama u korist, to je neviđena besmislica. Jer, kao što sam na početku rekao govoreći o izjavi Franka Fratinija, veoma se jasno da nazreti da je ta puka forma i taj bezvezni odgovor Međunarodnog suda pravde sasvim dovoljna osnova da se izgubi svaka bitka u UN sa tim vašim rezolucijama za koje se vi danas ovde zalažete. Mi to ne možemo da napravimo, barem neće DSS da prihvati da vam na bilo koji način da legitimitet za dalje naopako postupanje i kretanje u pogrešnom smeru. Ako ste rešili da padnete sa trećeg sprata na osnovu pogrešne odluke o traženju savetodavnog mišljenja Međunarodnom sudu pravde, umesto da ste tužile države koje su priznale nezavisnost Kosova, sada od nas tražite da, pored toga da se onako kao leševi javno i spalimo, mi to zaista ne možemo da prihvatimo niti vidimo razvoj događaja na takav način. Ako mislite da namičete priču o nacionalnom i državnom jedinstvu tako što ćete da štrecate poslaničke grupe po parlamentu i da im pretite sudom javnosti ne bi li vam dali ovde podršku, a i oni uplašeni za svoj politički položaj to i urade, onda je ova skupština uradila nešto krajnje naopako, pre svega zato što je reč o neistini. Zato štovi manipulišete dve i po godine građanima Srbije i ovim istim parlamentom, a danas ste došli ovde da iznudite odluku parlamenta, ne bi li ovaj parlament vama dao formalnu podršku za dalje naopako postupanje. Znate li šta je jedini ispravni način izlaska iz ove situacije: kada neko doživi takav debakl i takav poraz kao što ste vi sa vašom politikom doživeli pred Međunarodnim sudom pravde, čak i da su pogrešno protumačili vaše pitanje, čak i da su bili zlonamerni, ono šta ste vi pitali, kako, pod kojim okolnostima i koga ste pitali, na koji način ste pitali, moralo je dovesti do ovakvog rešenja. Jedini način je odstupanje sa funkcija koje držite. Umesto da se ovde svi svijamo jedni oko drugih, bolećivo posmatrajući vaše muke i nevolje koje ste sami prouzrokovali sebi i Srbiji, jedino rešenje za sve nas je odstupanje sa funkcija. Pre svega sa funkcije morate da odete vi, gospodine predsedniče, niste tu ali čućete, podnošenjem ostavke na mesto predsednika države, a samim tim će se i čitava ova čudno sastavljena država rasturiti. Ovo ne znači da treba da prestane borba za interese Srbije, nego će se posle vanrednih parlamentarnih izbora i vanrednih predsedničkih izbora verovatno nova elita Srbije, kojoj će građani dati prilike da vodi ovu državu, okupiti i definisati minimum nečega što vi niste bili u stanju, jer da ste bili u stanju mi ne bi bili u situaciji da 25 meseci ne možemo da dođemo do osnovne ideje šta vi zapravo radite. I odgovorite nam samo na ovo pitanje šta je specijalni izaslanik Borisa Tadića hteo da kaže šefovima diplomatije EU, kakvi su to pomirljivi stavovi, da li su u pitanju tehnički pregovori Kosova i Metohije. Ako jesu, onda je to još jedan korak u samopriznanju otcepljenja dela naše teritorije, što ste inače sa raznim faktičkim aktima, bez obzira šta formalno izjavljujete, dosad i činili, počev od Euleksa, graničnog sporazuma, trpljenja carina i ostalih stvari koje ste činili ovih dve i po godine. Odgovorite vi to na pitanje, a kad odgovorite na njega i ako iskreno odgovorite, mogli biste i da odstupite, da ovu državu lišite nevolje koju ste inače pričinjavali dve i po godine.
Ministar Vuk Jeremić ima reč. Izvolite.
Želim da otklonim bilo kakvu dilemu koja može da postoji kao rezultat ove informacije. Ovoga trenutka, to sam rekao i u prethodnom delu rasprave, Srbija vrši konsultacije sa svim najvažnijim međunarodnim faktorima: sa Rusijom, sa Kinom, EU i mnogim drugim u kontekstu podnošenja Rezolucije Generalnoj skupštini UN. S obzirom na to da nam je cilj da ova rezolucija prođe sa što je moguće širom podrškom, normalna je procedura konsultacija sa onima kojiimaju najviše uticaja u međunarodnoj zajednici. Ponavljam, to su stalne članice Saveta bezbednosti, ali isto tako i EU. Nema nikakve dileme da rezolucija koju bude podnela Srbija biće rezolucija Srbije, a ne nečija druga i da nam je cilj da se tom rezolucijom ostvari početak pregovaračkog procesa koji će dovesti do kompromisnog rešenja za budući status KiM koji nije u suprotnosti sa Ustavom Srbije. Isto tako, želimo da pokrenemo onu vrstu debate u Generalnoj skupštini UN, čiji će zaključak biti nedvosmislen, a to je da secesionisti nisu imali pravo na jednostrano otcepljenje od Srbije. To je težak zadatak u Generalnoj skupštini, to je težak zadatak pod ovakvim okolnostima. Da bi rezolucija mogla da prođe, neophodno je konsultovati se, kao što svako ko je imao prilike da se bavi parlamentarnim radom, a Generalna skupština UN jeste svetski parlament, imao priliku da vidi.
Gospodin Tomislav Nikolić reklamira povredu Poslovnika.
Dužan sam da vas upozorim da je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine. Naime, gospodin Nenad Čanak je u svom izlaganju najpre me uputio da naučim da rukujem nekakvim mašinama, a onda je slagao o tome šta je rekao 10. oktobra 2001. godine, kada je lomio tablu sa natpisom RTS, pa sam se potrudio da pronađem vesti TV "B92" od 10. oktobra 2001. godine. U njima piše – Na ekranu novosadskog Prvog kanala u ponoć je pisalo da je TV Novi Sad izašla iz sistema RTS. Sve je počelo kada je predsednik Skupštine Vojvodine Nenad Čanak oko 22.00 časa u utorak naložio da se sa programa TV Novi Sad ukloni znak RTS, u znak protesta zbog odluke Upravnog odbora. Čanak je potom pred kamerama polomio tablu sa natpisom RTS na ulazu u TV Novi Sad, rekavši da više neće dozvoliti Beogradu da gazi Vojvodinu. "Ovo đubre ovde više stajati neće i ovo je trebalo uraditi 5. oktobra prošle godine", rekao je dok je lomio tablu sa natpisom RTS-a. Pa: ''Pu, ''j'' ti mater (to "j" je cela reč izgovorena). "Trpeli smo do sada da nas vređaju svim ovim đubradima koje su nam ostavili u nasleđe posle okupacije koju su nam napravili. Ovo je znak pod kojim su izginula vojvođanska deca na Vukovaru. Ovo je znak pod kojim je sramota ove zemlje počela i pod kojim se završava. Gde su bili svi ti geniji 5. oktobra prošle godine kada smo ovde mogli svi da izginemo? Gde su bili kada je trebalo boriti se? Nije ih bilo. Sada misle beogradskim spletkama da gaze Vojvodinu. E, gospodo, neće moći", tačka, rekao je Čanak. Toliko o vama, gospodine Čanak.
Ne možete se obraćati drugom poslaniku, molim vas, nego parlamentu i predsedavajućem. Gospodin Miloš Aligrudić reklamira povredu Poslovnika. Nema osnova za repliku, bio je odgovor. Prvo Poslovnik, pa onda replika.
Član 104. Kada je reč o dostojanstvenom ophođenju, znate, narušavanje dostojanstva se ne čini samo ružnim rečima, izrazima, dizanjem tona itd, nego na neki način može biti i kvalitetom replike. Ako vi smatrate, gospodine ministre, govorim predsedavajućoj u vezi sa onim što je gospodin ministar izrekao, da ono što je pročitano sadrži u sebi bilo kakve nelogičnosti, onda ne možete nipodaštavati prethodnog govornika, objašnjavajući stvari na način kao da se radi o zidu ispred vas, a ne o živom čoveku s kojim polemišete. To znači, praktično, ako vam neko kaže da postoji specijalni izaslanik predsednika Srbije Borisa Tadića koji razgovara sa šefovima diplomatije EU i da sa tog sastanka izađe stav Franka Fratinija koji kaže da su se čuli pomirljivi tonovi vezano za odluku Međunarodnog suda pravde, poziciju Srbije u odnosu na Kosovo i mogućnost vođenja pregovora između Srbije i Kosova, kakve to uopšte veze ima sa Generalnom skupštinom UN? Kako vi mislite uopšte da dobijete bilo kakvu rezoluciju UN na osnovama za koje se vrlo jasno u saopštenju kaže da ne mogu dirati u status? Znači, status se cementira odlukama Međunarodnog suda pravde, s jedne strane. O čemu onda specijalni izaslanik predsednika Srbije razgovara sa Fratinijem i ostalima? To je bilo pitanje, a ne to kako ćete vi da objašnjavate sada nama kako ćete se vi truditi da dođete do odgovarajuće većine, pa se pregovori moraju vršiti. To bi svako radio o čemu vi pričate. Ovo pitanje vrlo konkretno govori o ponoru u koji nas gurate. To je suština.
Gospodin Nenad Čanak ima reč.
Zaista ne razumem o čemu se ovde radi. Samo sam, gospodine Nikoliću, replicirao u vezi toga da nikada u životu nikome nisam opsovao ni srpsku, ni mađarsku, ni rusku, ni američku, ni bilo koju drugu majku po nacionalnoj osnovi.
Nema više replika nikakvih. Molim vas, gospodine Nikoliću, ovo je bilo pojašnjenje. Po Poslovniku, izvolite.
Želeo bih da mi objasni gospodin Čanak - da li je to samo nekom limu psovao mater ili nekoj sirovini za proizvodnju table? Na toj tabli je pisalo – RTS. Gospodine Čanak, vi ste svima koji nisu iz Vojvodine tog dana opsovali mater. Ne znam kako se oni zovu, koja im je nacionalna pripadnost, ali vi ste opsovali majku nama zato što je na tabli pisalo – RTS. To čitam iz ovog teksta, a vi se perite dokle god hoćete. Nisam vas pitao za vaše veze sa narko-dilerima i ostalima. To je između nas.
Reč ima narodni poslanik Stojanka Petković.
Obraćam se gospodinu predsedniku, poštovani članovi Vlade, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mišljenje Međunarodnog suda pravde da proglašena deklaracija ne krši međunarodno pravo i nije u sukobu sa Rezolucijom 1244 je krajnje nepovoljna i teška odluka kojom je zadat snažan udarac Srbiji, srpskoj diplomatiji, a posebno Srbima na Kosovu i Metohiji, kao i ostalim koji priznaju institucije države Srbije. Sada kada se razmišlja o predlaganju nove rezolucije koja će biti upućena Generalnoj skupštini UN, koja treba doneti zaključak koji bi nas obavezivao, treba dobro promeriti i razmisliti kako ne bismo doživeli još jedan neuspeh. Poznato je da se od dolaska međunarodnih snaga i usvajanja Rezolucije 1244 na Kosovu stiče utisak da Srbija nema jasnu strategiju za rešavanje problema Kosova i Metohije. Godinama govorimo šta nećemo, ali ne znamo šta hoćemo ili to što mi hoćemo i ne možemo. Albanci su uvek znali šta hoće, još u Beču, dok su naše vlasti nudile suštinsku autonomiju, koja ni dan-danas nikome nije jasna. Težak položaj Srba na Kosovu i Metohiji, besperspektivnost, nezaposlenost, socijalna nesigurnost, apatija i bezidejnost, sve više slabljenje srpskih institucija, sve češće im pogled upire u kosovske institucije, pa se dešava, primera radi, da u Partešu na kosovske izbore izađe više od 65% Srba, pripadnika stranaka, kako iz vlasti, tako i iz opozicije. Beograd se mora zapitati – zašto Srbi na Kosovu izlaze na kosovske izbore? Zašto Srbi uzimaju duple pasoše i ostala kosovska dokumenta? Može li Beograd njima da obezbedi mir, posao, ekonomsku sigurnost, stabilnost i normalan život? Život dostojan čoveka. Da život bude život. Mislim da može. Stvaranjem ekonomskog suvereniteta na Kosovu, većim finansijskim ulaganjem, jačanjem srpskih institucija, kako južno, tako i severno od Ibra, srpski narod mora ostati na ovoj teritoriji, jer narod čuva teritoriju. Ako nema naroda, nema ni teritorije. Opšte je poznata stvar da su svi politički subjekti na severnom delu KiM jedinstveni u stavu da sever ni u snu neće i ne želi da se integriše u kosovske institucije. Stoga treba ozbiljno razmisliti u narednom periodu o otvaranju osnovnog suda u Kosovskoj Mitrovici, u kome bi se sudilo po zakonodavstvu Srbije, uz kapacitet srpskog sudstva, kao i prisustvo Euleks sudija i Euleks tužioca. Postoje mehanizmi saradnje Kosovske policijske službe i suda i sasvim je bilo moguće i ostvarljivo privođenje onih koji krše zakon, a obzirom da Zavod za izdržavanje kazni postoji u Kosovskoj Mitrovici, sve navedeno je moguće sprovesti. U predloženoj tački 4. Odluke, u kojoj se kaže da je neophodno da se putem mirnih pregovora dođe do trajnog, održivog i obostrano prihvatljivog rešenja za KiM, u skladu sa Ustavom Republike Srbije, koje će omogućiti istorijsko pomirenje srpskog i albanskog naroda, kao i mir i stabilnost regiona, postavlja se sledeće pitanje – na koji način dovesti Albance za pregovarački sto, da pregovaraju o konačnom statusu Kosova ako se zna, a posebno posle ovog iznetog mišljenja Međunarodnog suda pravde, da oni smatraju da je za njih status Kosova rešen i da oni mogu diskutovati samo o tehničkim pitanjima? Da bi se došlo do kompromisnog rešenja kojim bi se zadovoljile obe strane, a koje bi donelo trajan mir i stabilnost u čitavom regionu, potrebno je da Vlada Republike Srbije izađe sa novim predlogom, sa takvom strategijom koja bi bila prihvatljiva za obe strane, a doprinela mirnom rešenju. Da li je Beograd spreman na to? Da li će Rezolucija koju će Beograd podneti Generalnoj skupštini UN biti u potpunosti prihvaćena i obavezujuća i za albansku stranu, da sednu za pregovarački sto i šta će se desiti ukoliko rezolucija ne bude prihvaćena ili pak bude izmenjena u nekom drugom obliku? Da li je ozbiljno izvršena procena da ćemo na toj sednici Generalne skupštine UN imati većinu za podnetu rezoluciju? Sve su to pitanja na koja trebamo već unapred da imamo odgovor. Obzirom da se unazad nekoliko godina u javnosti srpske politike stalno govori o kompromisnom rešenju koje će doneti trajni mir i stabilnost, na osnovu mog saznanja iz naroda KiM, odakle dolazim, to bi značilo - svuda tamo gde figurira većinsko srpsko i nealbansko stanovništvo moraju postojati jasne ingerencije i institucije Republike Srbije, a zaštita srpske istorijske i kulturne baštine morada bude prioritet. Svako drugo rešenje, vidim kao jednostrano, koje u svakom slučaju ne doprinosi miru i stabilnosti. Šta nam je činiti u narednom periodu? Preduzeti što više diplomatskog napora u pravcu stvaranja uslova za nove pregovore, kao i sinhronizovati i jačati unutrašnju politiku na terenu, kako bismo što pre došli do cilja, jer nam vreme izmiče. Na kraju, da bismo došli do zajedničkog konačnog cilja, moramo biti jaki i organizovani, čvrsto opredeljeni za mir, bez podele i bez sukobljavanja među sobom. Samo tako možemo dobiti bitku za naše stavove. Sami sebi više nikada u istoriji ne smemo da budemo neprijatelji.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Gospodine predsedniče, predsedniče Vlade, gospodo ministri, uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, koliko je važno ovo pitanje o kojem danas raspravljamo, upravo govori činjenica da je danas ovde prisutan predsednik i da je prisutna gotovo kompletna Vlada. Slično je bilo i 2008. godine, kada je ova skupština donela rezoluciju, odnosno odluku o proglašenju ništavom Deklaraciju skupštine Kosova o proglašenju nezavisnosti, kao i svih drugih odluka privremenih organa Kosova. Tom odlukom tada smo dali Vladi ovlašćenje i podršku da preduzme sve mere radi očuvanja teritorijalnog integriteta Republike Srbije. Prošle su dve godine. Za to vreme, institucije Srbije su slabile i nestajale na teritoriji KiM, pa i u tom, da kažem, severnom delu, gde za tim nije bilo potrebe. Reagovanje Vlade je bilo slabo i mlako na razne incidente, tako da smo svi mislili da je sve dato, kada je u pitanju KiM, na tu kartu, savetodavno mišljenje MSP. Ipak, u ovom periodu smo bili svedoci diplomatske aktivnosti Vlade, posebno ministra spoljnih poslova, predsednika Republike na zastupanju interesa Srbije u UN, EU, kao i prilikom raznim bilateralnih susreta. Kažem, bili smo svedoci, jer nismo bili akteri. Saznanja smo o tim aktivnostima uglavnom dobijali iz sredstava javnog informisanja. Ni od strane Vlade, ni od strane predsednika nismo informisani kako teku pregovori i sa kojim se problemima oni sreću prilikom tih pregovora. Sada kada smo došli do zida ponovo se od nas traži blanko podrška. Svi mi u ovoj sali imamo odgovornost za stanje u Republici, no naša odgovornost svakako nije ista. Mi kao narodni poslanici odgovorni smo za odluke koje smo doneli u ovoj sali. Oni koji su neposredno učestvovali u pregovorima kao akteri sa međunarodnim faktorom, odgovorni su za rezultate koje su tom prilikom postigli. Sam početak naše današnje rasprave pokazuje da vladajuća većina koja traži konsenzus, odnosno jedinstvo o ovom vrlo važnom pitanju, kao što inače to redovno čini, nije u dovoljnoj meri uvažila nas kao opoziciju. Na početku rasprave, jedan poslanik opozicije je predložio da se o ovako važnom pitanju raspravlja u dvostruko dužem vremenu, što je i inače predviđeno Poslovnikom Skupštine. No, vladajuća većina je to glatko odbila. Da li postoji neko drugo važnije pitanje od ovoga pitanja koje je danas na dnevnom redu, koje zaslužuje da se o njemu raspravlja u dvostruko dužem vremenu? Gospodo, kako možete tražiti jedinstvo, a da gotovo nikada ne pokažete razumevanje za predloge koji dolaze od opozicionih stranaka? Mi znamo da je uvek potrebno jedinstvo, a pogotovo u ovakvoj situaciji. Ali, ako vam kroz ovu odluku damo podršku, mi Vladu i predsednika amnestiramo za mnoge greške koje su činili i čine u unutrašnjoj i spoljnoj politici ove zemlje. Da li je samo dovoljno reći pred ovom skupštinom i građanima Srbije – prihvatam odgovornost za neuspeh naše spoljne politike u odbrani KiM i da se na tome sve završi? Personalno isti akteri koji su nas doveli u ovakvo stanje poraza i očaja žele da nastave dalje, da nas i dalje zastupaju i od nas traže podršku za isto. Ako vam damo podršku, amnestiramo sve vaše greške i propuste u prošlosti i preuzimamo odgovornost za ono što ćete uraditi u budućnosti. Svi mi u ovoj sali u poslednja dva meseca preko sredstava javnog informisanja, kao i građani Srbije, obmanjivani smo o tome kako teku pregovori u Hagu. Kroz našu štampu govorilo se o tome da dobro stojimo, čak se govorilo da je odnos snaga osam prema sedam, pa posle ostavke predsedavajućeg Međunarodnog suda pravde, da je to otprilike sedam prema sedam, pa se govorilo o tome da ta odluka neće biti podrška ili neće biti u korist nijedne strane, pa na osnovu toga da će svaka strana moći da tu odluku tumači onako kako njoj odgovara. A šta smo dobili na kraju? Dobili smo jednu vrlo jasnu i eksplicitnu odluku. Još nam je, gospodo, u svežem sećanju rasprava o Deklaraciji o Srebrenici koju je na inicijativu predsednika i po predlogu Vlade usvojio ovaj parlament. Predsednik se jednom prilikom izjasnio da na njega nisu vršeni nikakvi pritisci u vezi sa tom deklaracijom. Stručna javnost je sugerisala da treba da donesemo jednu deklaraciju o svim zločinima na prostoru bivše SFRJ. Sve opozicione poslaničke grupe su dale predloge svoje deklaracije, ali o njima se nije ni raspravljalo. Srpska napredna stranka je dala prihvatljiv predlog deklaracije o osudi svih zločina, ali je i to od strane vladajuće većine i Vlade ignorisano. Sama činjenica da je deklaracija usvojena sa samo 127 glasova i da se jedva provukla u ovom parlamentu dovoljno govori o tome. Samo dva dana posle usvajanja te i takve deklaracije na Kolegijumu predsednika Skupštine ponuđena je nova deklaracija o osudi zločina prema građanima Srbije, posebno prema pripadnicima srpskog naroda. Evo, mesecima već ovaj parlament ne može da usvoji deklaraciju o osudi zločina učinjenih prema građanima Srbije i prema sopstvenom narodu. Šta je to, gospodo, u pitanju? Da li smo takvi mazohisti da se tako odnosimo prema sebi, odnosno prema sopstvenom narodu. Gospodo, valjda danas već svakome u Srbiji treba da bude jasno da smo tada načinili taj prvi pogrešan korak, a onda i svi drugi koraci koje smo učinili posle toga su pogrešni. Bojim se da i u ovom slučaju ne učinimo pogrešan korak, jer onda i sve ostalo po ovom važnom pitanju može biti pogrešno. Lično mislim da mi ne možemo i da nismo pozvani da ocenjujemo mišljenje Međunarodnog suda pravde. Prema tome, i sam naziv ovog dokumenta, odnosno ove odluke bi trebalo da se promeni. Smatram da je to neozbiljno. Pri tom, znam da među svima nama postoje lične emocije po pitanju ove odluke, ali njih ipak moramo ostaviti po strani. Osnovno je pitanje – šta dalje? Znamo da se mora reagovati brzo, ali to ne znači da se mora reagovati brzopleto. Lično očekujem da se i predsednik Srbije izjasni po ovom pitanju. Nešto od toga šta će on preduzeti saznali smo iz štampe, ali je važno da nas ovde u Skupštini obavesti o tome, šta je sve pokušavao da uradi u proteklom periodu, šta je uspeo, ali šta namerava da uradi ovih dana. Šta i ako postignemo konsenzus u Skupštini, ako pokažemo jedinstvo koje vi tražite. Da li možemo sami rešavati ovo pitanje? Ministar spoljnih poslova nam je pre nekoliko minuta rekao da su u toku neke konsultacije. Važno je da znamo koje važne i moćne zemlje će stati iza nas. Nije dovoljno što znamo koje zemlje će nas podržati u Ujedinjenim nacijama. Da li smo učinili dovoljno da osim nas i neke druge zemlje lobiraju u bilateralnim kontaktima kod tih 50 ili 57 zemalja, da se ne desi ta lavina priznavanja o kojoj ste govorili na početku današnje rasprave. Ako danas damo podršku Vladi, da može podneti rezoluciju Generalnoj skupštini Ujedinjenih nacija, a da tu rezoluciju ne usvojimo prethodno u Skupštini Srbije, onda opet dajemo blanko podršku Vladi, a odgovornost preuzimamo na sebe. Takođe, primetio sam da i pored toga što nije bilo vremena za dublju analizu ove odluke, jedan broj opozicionih stranaka je dao amandmane na ovaj predlog odluke Vlade Republike Srbije. Vlada svakako treba da se izjasni po tim amandmanima, jer od toga će zavisiti i odnos poslanika, posebno poslanika opozicije prema ovoj odluci. Hvala.
Narodni poslanik prof. Dragoljub Mićunović.
Gospodine predsedniče, predsedniče Vlade, ministri, predsedavajući, pre 20 godina prva debata u višestranačkoj Skupštini ticala se Kosova na sledeći način - bila je verifikacija mandata, Albanci nisu hteli da izađu na izbore, bili su većinski izbori i onda je rečeno da u drugom krugu nije važno koliko ko dobije, pa su mnogi sa 90 glasova postajali poslanici u okrugu od po 40.000 birača. Prva reč koju sam upotrebio u parlamentu bila je – javio sam se da kažem da to neće biti zgodno da neko sa 90 glasova postaje poslanik, nego da bi bilo dobro da uvedemo razgovore sa Albancima pod kojim uslovima bi oni izašli na izbore. Tada sam prvi put dobio salvu patriotskih snaga da sam izdajnik, Branković, da su mi draži Albanci nego Srbi i sve ono što sam godinama čuo od mnogih patriota, kojima za sve to vreme ništa nije falilo, jer ih metak nije hteo u toj silnoj borbi za Kosovo. No, ovo pominjem samo zbog toga koliko ovo dugo traje. Onda je bio problem na koji način ćemo zadržati teritoriju bez stanovništva. To je bilo pitanje. Bilo je raznih predloga. Mi pripucamo, oni pobegnu itd. Bio je predlog, koji su posle podržali poslanici DS, Đinđić i drugi, da probamo nove pregovore, pa da probamo da ih integrišemo i da oni imaju svoje partije pa da uđu u parlament, Vladu itd, jer nam se činilo da je to način najbolji da se sačuva teritorija ako se integriše stanovništvo. Taj proces naravno nije uspeo. Bilo je lepo imati 30 mandata više i od tada kreću razni problemi. Ne bi hteo da podsećam na ono što se događalo. Cilj moga govora je potpuno drugačiji, da se okrenemo budućnosti. Sećam se da je predsednik Vlade SRJ gospodin Bulatović podnosio ovde ekspoze i tom prilikom nam je rekao da smo mi pobedili NATO, da smo sačuvali naš suverenitet i naš integritet i da je to jedna velika pobeda. Imate u stenografskim beleškama, rekao sam mu: "Gospodine predsedniče, kada se malo dete plaši, ono stavi ruku na oči i veruje da ono što ne vidi, to i ne postoji. Nemate vi tamo suverenitet, ni integritet. Ako imate, vi biste otišli u Prištinu i onda bi naši graničari držali granice prema Albaniji i Kosovu. Prema tome, pomirite se sa tom činjenicom da stvari stoje drugačije, a ne onako kako bi vi želeli da izgledaju." Kasnije su stvari išle kako su išle, ne bih vas podsećao. Međutim, mi sada ovde imamo jedan problem. Ušli smo u jednu bitku, malo smo podgrejali ambicije da ćemo to moći, naravno, izgubivši vojnu bitku, jer je nismo ni mogli dobiti protiv NATO, protiv UN. To je bilo sasvim sigurno. Prešli smo na jedan mirovan proces koji je dao rezultate, sredili smo situaciju na jugu Srbije, oko bezbednosne zone i krenuli smo putem mirnog rešavanja problema diplomatskim sredstvima. Onda smo malo podgrejali nade da ćemo tom diplomatijom ipak, uz veliki napor i od strane predsednika Republike i ministra spoljnih poslova, da pokolebamo mnoge zemlje da ovo pitanje može biti izuzetno važno i tako je došlo do glasanja gde je većina rekla – obratićemo se Međunarodnom sudu pravde. Dobili smo rezultat na pitanje da li može jedna deklaracija o nezavisnosti da se tretira kao akt suprotan međunarodnom pravu. Dobili smo odgovor da to nije tako. Sad idemo dalje. Za mene se postavlja jedno krupno pitanje – da li ćemo ponovo podgrejati optimizam bez velikog pokrića ili ćemo realističnije i mirnije prići tom problemu. Stvari nisu izgubljene ako se ne fiksiramo samo za neke određene reči. Ono što mi se čini da ovde ne razumemo dovoljno, u celom našem regionu, da se stvari menjaju mnogo brže nego što to mi vidimo ili želimo da vidimo. Pojmovi se menjaju, a mi nismo u stanju da im se prilagodimo novim ponašanjem. Nacionalizam je ovde u 19. veku, kao i u Evropi, u Nemačkoj, Italiji i kod nas bio pozitivan pojam vezan za demokratsko oslobađanje naroda koji su bili pod tuđinskim ropstvom, pa je bila mlada Nemačka, pa je bila mlada Italija, pa je bila omladina srpska i to je bio jedan značajan proces. Međutim, imam utisak da naša inteligencija, političari nisu uspeli da blagovremeno transformišu svoj nacionalni program i nisu primetili da se, pogotovo posle Drugog svetskog rata, nacionalizam vezao za jedno potpuno negativno vrednosno značenje, pogotovo posle iskustava sa fašizmom i svim drugim, ali su se nastavile mnoge nacionalne priče, mitovi itd, kao da je to najključnije. Druga stvar se desila sa pojmom suvereniteta. Nekada kada su se stvarale nacionalne države, to je bila stvar 19. veka kao glavni ideal, nemojte se mešati u stvari drugih zemalja, vi ste suvereni u određenoj državi. Danas je situacija drugačija. Taj suverenitet u mnogo čemu je okrnjen mnogim međunarodnim ugovorima i tendencija razvoja jeste, ne ka stvaranju isključivo tih nezavisnih država u kojima će svako biti gazda, koliko do stvaranja nekih opštih principa, opštih načela na kojima će društva postojati, pa i ova evropska društva, pa i naš region. To je jedna prepreka, čini mi se, što mi neke pojmove tako čvrsto fiksiramo i smatramo da oni sve odlučuju. Naravno da je važan suverenitet koji ovde nemamo i naravno da je važan integritet, koji takođe nemamo. To je sigurno važno, ali važne sui druge stvari. Nema dobre teritorije bez dobrog života građana, stara je politička istina. Naš zadatak treba da bude da stvorimo i ovde i svuda u našoj okolini, gde naši građani žive, dobre uslove za život. Nemojmo to potcenjivati: ili sve ili ništa, ako ne možemo o statusu, nećemo ni o čemu nikada razgovarati. Naravno, mi smo izbegavali, s pravom, te kontakte, da ne bi na taj način imali indirektno priznanje, ali to ne sme da bude naša trajna politika. Mi ćemo ovde živeti kao susedi sa svim tim narodima koji ovde žive i u drugim okolnostima. Ne znamo, brzina je mnogo veća u menjanju, kako će izgledati konfiguracija Evrope, šta će značiti granice u Evropi. Mi smo danas videli da neke oblasti, npr. iz Austrije i Francuske žele da se priključe Austriji. Ljudi idu tamo gde život izgleda bolje, gde granice nisu ono što ljudima određuje njihova prava. Prava postaju univerzalna, zakonodavstvo važi svuda, Evropski sud važi za sve. Prema tome, ta situacija sa granicama je otežana. Naravno, ovo podrazumeva da i drugi uvažavaju takve principe. Nedavno smo imali jedan izveštaj, koji je kasnije pretvoren u rezoluciju o stanju ljudskih prava na Kosovu. Taj izveštaj je porazan po stanje ljudskih prava na Kosovu. Mnogi su se i pitali – zar to može da bude država, ako se tako ponašaju prema svojim građanima, kako će se onda ponašati prema manjinama? Dakle, postoji jedan kriterijum o tome šta se može, a šta se ne može. To treba da bude vrlo značajan faktor. Naravno, imamo mi jako mnogo i prava i interesa na Kosovu, ne smemo da ih tako olako zanemarimo, pre svega ljudi i njihov život, zatim imovina, ogromna, i stanovi, i ulaganja, kulturni spomenici. Dakle, ima jako mnogo stvari koje su za nas važne i to treba da stavimo, uspeli smo nekim amandmanima da to stoji u izveštaju, da Srbija ima i prava i interese na Kosovu. Kako će se stvar dalje razvijati? Mi nemamo drugog izbora nego, ako smo krenuli sa tim mišljenjem i obraćanjem sudu, da taj proces dovedemo do kraja i da probamo da to bude neka debata u UN. Ono što je u ovom slučaju važno, treba dobro da procenimo da ne uđemo u konfrontaciju koja bi onda značila naš drukčiji poraz. Za to sam da naša diplomatija ide u oba smera i u tom smeru da ovu rezoluciju, koju želimo da predložimo, preformulišemo, ali i da pridobijemo i pristalice za to i, eventualno, koautore ili partnere, jer bi se na taj način čitava stvar razvila kroz jednu debatu povoljnu za nas, a ne da se ponovo nađemo u nekoj izolovanoj stvari. Pošto imam iskustva o tome da mi sporo ili loše učimo, a postoje tu zablude oko učenja, da li ljudi nešto nauče iz iskustva, i ta poslovica repetitio mater studiorum est, da je to ponavljanje majka nauke, značilo bi da su ponavljači najbolji đaci, ali to nije slučaj. Na kraju, da izađemo iz napete debate dozvolite mi jednu šalu, jedan mali vic. Kada Mujo i Haso u bioskopu gledaju jednu komediju u kojoj Čaplin nešto obilazi drvored i Mujo kaže – hajde da se kladimo u 100 dinara da će ovaj udariti u drvo. Ovaj udari u drvo, i sad Haso izgubi i on mu plaća. Idu oni dalje i kaže Mujo – slušaj Haso, ti si mi stari drug, nije lepo da ti uzmem 100 dinara, to sam gledao dva puta, ipak nisi u ravnopravnom položaju, kladio sam se jer sam to dva puta gledao. Ovaj se zahvali – jesi jaran, jesi čovek. Krene malo dalje, a onda se on pokoleba i kaže – slušaj, moram otvoriti dušu, gledao sam to, bolan, četiri puta, ali sve računam naučiće ćoek. Problem je u tome da li se može naučiti ili se stalno očekuje da će se nešto iz toga naučiti. Apelujem na poslanike da ovu debatu ne širimo u neke druge, imamo prilike, hvala bogu, viđamo se i traju ova naša zasedanja, da debatu ipak vežemo da tražimo koje su to najbolje mogućnosti da izađemo iz ovoga i da stvorimo malo optimizma građanima da nije sve propalo zbog toga što smo negde sad u nekom glasanju izgubili, jer je sud rekao drugačije ili to izgleda ovako ili onako, nego da imaju poverenja u sebe, u svoje snage i da se okrenu svojim poslovima. Veoma je indikativno da građani ovo posmatraju sa mnogo većom mirnoćom nego što se to dešava u skupštinama. Oni razumeju da je život težak, da imamo velike probleme, da smo i usamljeni i da teško živimo, da nekako moramo da nađemo načina da se okrenemo svojim problemima. Ako naša debata krene u tom smislu da neko predloži nešto što bi bilo valjano, to bi bilo jako lepo. Čuli smo dosta kritike, i opravdane i one neopravdane, ali mi nemamo inovativne kapacitete. Nisam čuo nijedan zdrav predlog koji je glasio - na ovaj način mi dobijamo, stvar je završena. Lako je naravno kritikovati, to je udobna pozicija, ali bilo bi dobro da imamo i pozitivne projekte šta je to dobro što treba da uradimo. Hvala vam.
Zahvaljujem profesoru Mićunoviću i dajem reč narodnom poslaniku Sretu Periću.
Uvažene dame i gospodo, prihvatiti misao o porazu znači biti poražen. SRS, a to nas je učio njen predsednik dr Vojislav Šešelj, i naš predsednik, ne prihvata to. Mi ne prihvatamo i tvrdimo da Srbija nije vlasništvo nekog političara, pa da mu prepustimo da on radi šta god hoće. Srbija, srpske zemlje, srpski identitet predstavljaju naše nasleđe i ono što mi treba da ostavimo budućim generacijama. To što neko namerno ili iz nehata radi loše ili nedovoljno dobro nije razlog da i mi postanemo slični ili da ništa ne radimo. Nije razlog, ali jeste izgovor za neke čiji je izbor pogrešan. Pokušajmo Srbiju vratiti na nacionalno odgovoran put. Mi to želimo i možda danas nijedna druga reč ne može biti tako jaka kao KiM, jer svaka druga može neki broj ljudi da ostavi ravnodušnim. KiM zasigurno ne mogu. Sa jedne strane, to je sveta zemlja za srpski narod, a sa druge strane obećana zemlja za Albance na KiM. Mi danas imamo situaciju da je jače pravo onih kojima je to obećana zemlja, nego onih za koje je to sveta zemlja. Ovde se mogla čuti izjava da je KiM emocionalno pitanje, mi tvrdimo da nije, to je istorijsko pitanje, jer treba podsetiti da su u 13, 14. i 15. veku Kosovo i Metohija vrlo često bili sedište srpske zemlje. KiM su i sadašnjost, jer da to nije tako ne bi se odlučno borili za očuvanje KiM u sastavu države Srbije, ne bi doneli i podržali Ustav. Govorim za pripadnike SRS. Za nas misao o porazu nikada ne sme biti prisutna i dok ima ijednog Srbina, dok ima ijednog srpskog radikala, mi ćemo se boriti za takvo pitanje. KiM jesu i budućnost za Srbiju i srpski narod. Mnogo je razloga da to tako bude. Ovo nije problem ovog predsednika i ove vlade, jer da jeste problem samo ove vlade i ovog predsednika, mi bi vas najljubaznije zamolili, sve vas iz prvog i drugog reda i gospodina Tadića da podnese ostavku, jer mnogo ste propustili na ekonomskim pitanjima, koje nije bilo nasleđe, da uradite da bi građani Srbije, pa i građani KiM, imali bolju i izvesniju budućnost. Nesiguran sam u ministra Jeremića. Mislio sam da je mlad čovek. Ponekad pripadnici SRS su sa simpatijama gledali na ono što on čini i na koji način predstavlja interese Srbije, ali kada je danas ponudio izvesnoj osobi misionarsku ulogu i zadatak, onda mi izražavamo sumnju u njegovu ozbiljnost u vođenju spoljne politike. Možda je to i greška, ali čovek na tom mestu morao bi da bude mnogo obazriviji. Od jednog narodnog poslanika, koji je bio delimično ovlašćeni predstavnik jedne poslaničke grupe, čulo se – ova vlada na čelu sa predsednikom Tadićem. Ne, to nije lapsus, ovde su poremećene neke vrednosti. Jačaju se pozicije pojedinaca, a guše pozicije institucije. Kada to međunarodni faktori vide kako se radi ovde u Srbiji, onda s punim pravom smatraju da mogu i Međunarodni sud pravde da pretvore u politički organ, baš kao što je i Haški tribunal. Kao što je Haški tribunal sudionica samo za Srbe, tako je i Međunarodni sud pravde doneo političku, a ne pravnu odluku. Treba se zapitati kakve poruke smo mi iz Srbije, Vlada i predsednik Tadić, slali vezano za očekivanu odluku? Ima li većeg motiva, gospodine Tadiću, za vas lično, a i za sve članove ove vlade, nego borba za očuvanje KiM? Ovde se ne postavlja pitanje koja vlada se može proglasiti krivom za ono što se se Srbi, pre svega na KiM, a i pokušaj otimanja dela teritorije nalazi u ovoj situaciji? Čija je to odgovornost i koje vlade? Poznato je da već duži niz godina postoji taj problem i više uopšte nije važno, a to je za vas veliki motiv, za vašu skoro desetogodišnju vladavinu kao predsednika države Srbije, da iza sebe ostavite rešeno pitanje KiM i pripadnici SRS su spremni da daju svoj doprinos. Ovde smo mogli čuti i neke izjave i možda su neki od prisutnih u ovoj sali, nažalost, očekivali da će Međunarodni sud pravde eksplicitno reći da KiM imaju pravo da naprave secesiju. Ako smo se mi borili protiv Osmanlija kako bismo stekli nezavisnost, ako smo tokom svetskih ratova ginuli da bi je sačuvali, zašto Albanci danas nemaju to pravo? Odgovor je jasan, nemaju iz razloga što oni otimaju tuđe. Kosovo i Metohija jesu Srbija i jesu srpski. Albanci imaju pravo da žive na toj teritoriji kao i svi drugi građani, uz poštovanje Ustava, pre svega, i drugih zakona koje donosi ovaj parlament. Vrlo često i određeni političari i zvaničnici Srbije, kako ovde, tako i kada predstavljaju Srbiji na zvaničnim međunarodnim organima, koriste termin nezavisnost, a mora se isključivo koristiti termin secesija, jer secesija je separatizam, odvajanje, otpadništvo. Ahtisarijev plan iz 2007. godine je afirmisao nadgledanu secesiju i ona nije bila nadgledana samo od Albanaca, ona je bila nadgledana i organizovana pre svega od zemalja članica EU i od SAD. SRS je spremna da pruži podršku u ozbiljnoj i do kraja borbi za očuvanje integriteta Republike Srbije, ali vam poručujemo da imamo jedan uslov. Podneli smo određen broj amandmana. Oni nisu uslov, ali naš uslov jeste da prekinete svaku saradnju sa EU. Politika za evropsku Srbiju je poražena. Iako je neko tvrdio da je ona ovde afirmisana, da je doživela svoj vrhunac, odgovorno tvrdim da je ona poražena. Kako? Zašto kod zemalja članica EU niste tražili podršku da Međunarodni sud pravde donese drugačiju odluku, a ne ovakvu kakvu je doneo sad? To je dokaz da je politika za evropsku Srbiju poražena i ne možemo se stalno okretati i govoriti da Srbija nema alternativu i pokušavati da postanemo član zajednice koja ne priznaje, praktično otima 15% teritorije Srbije. Mi jesmo za saradnju na ekonomskom planu, na trgovačkom, na svakom drugom gde je to moguće, pod ravnopravnim uslovima i sa 22 zemlje članice EU, koje su priznale secesiju Kosova i Metohije, ali nismo za ulazak u takvu zajednicu. Mi imamo drugih izvora i drugu alternativu. I u jednom momentu kada ste vi postali visoko svesni da EU nema isti tretman za sve kandidate i za sve zemlje koje treba da uđu u EU, onda ste počeli da pričate da postoji pored dva stuba, pored SAD i EU, i treći i četvrti stub. Taj treći i četvrti stub izgleda da nemaju alternativu, a to je ozbiljna saradnja kako na nacionalnom tako na ekonomskom, na tehničkom i na vojnom planu, pre svega, sa Rusijom, Kinom, Brazilom, Indijom i drugim zemljama, gde bruto nacionalni dohodak raste većom brzinom i većom progresijom nego što je slučaj sa SADi sa zemljama članicama EU. Vreme je i za vas gospodine Tadiću i za ovu Vladu da pokuša da reši ovaj problem. Mi znamo da će trećeg utorka u septembru Generalna skupština pokušati da rešava ovo pitanje. Vi morate biti mnogo aktivniji i građanima Srbije reći istinu.Problem jeste težak, al' mi od njega ne smemo i nećemo odustati. Odustajanje od EU konačno je nametnut i ovakvom odlukom Međunarodnog suda pravde, jer da to nije tako bila bi doneta sasvim drugačija odluka. Neću, kao profesor Mićunović, vama na kraju svog izlaganja govoriti o Husi i Hasi, ne što mi smetaju ta imena, nego što mislim da u ovom parlamentu na današnji dan možda treba se kaniti šala. Hoću da pozovem da se vidimo u Prištini, u Pećkoj Patrijaršiji, u Gračanici, u Visokim Dečanima. Ako budete tako razmišljali, podrška SRS za borbu za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije neće izostati.
Ministar Bogdanović, ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, Međunarodni sud pravde doneo je jedno političko mišljenje. Ne ulazeći u suštinu problema, on je svesno pitanje statusa južne srpske pokrajine sa pravnog vratio na politički teren. Ono što uvek moramo imati u vidu, sud nije priznao pravo kosovskih Albanaca na samoopredeljenje. Ovakva politizacija prava i pokušaj da se kroz savetodavno mišljenje progura nekakav politički kompromis ne predstavlja poraz Srbije. Na političkom planu stvara jedan opasan presedan, koji će imati dalekosežne posledice i rasplamsati mnoga žarišta širom sveta. Za nas je sada najvažnije nastavak političke borbe za očuvanje Kosova i Metohije u ustavnim granicama Republike Srbije. Kamen temeljac ove borbe leži upravo na teritorije naše južne srpske pokrajine. Taj kamen temeljac su Srbi, koji su ostali na svojim vekovnim ognjištima. Našu borbu na političkom i diplomatskom planu možemo nastaviti samo ako srpska zajednica na Kosovu i Metohiji bude složna i jaka da odoli svim iskušenjima koja je očekuju. Dame i gospodo, mislim da je danas važnije nego ikada da svima pokažemo da u ovako teškim trenucima i te kako možemo da budemo složni. Pred Srbijom je veliki izazov. Moramo naći snage da iza sebe stavimo sve političke nesuglasice i pokažemo da možemo da se složimo i da u ovom visokom domu danas donesemo odluku kojom ćemo jasno reći celom svetu, i što je još važnije, našim sunarodnicima na prostoru Kosova i Metohije, da Srbija nikada neće odustati od borbe za svoju srpsku južnu pokrajinu. Savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde, ma koliko bilo pravno neobavezujuće, faktički će dati Albancima i onima koji stoje iza njih, vetar u leđa da na svaki način pokušaju da uspostave vlast na celoj teritoriji pokrajine. Sve oči kosovskih Srba sada su uprte u ovaj dom, u njihovu Narodnu skupštinu. Mi smo ti koji im danas moramo dati snage da istraju na svojim ognjištima. Srbi sa Kosova su prošli kroz mnoga iskušenja i mogu izdržati još mnogo toga, ali moraju sigurno da znaju da iza njih stoji njihova država Srbija. Mi danas moramo da pošaljemo potpuno jasnu poruku da je to tako. Dame i gospodo narodni poslanici, nikad nije bilo jasnije da se složimo nego sad. Naša prošlost, ali još pre naša budućnost i budućnost naše dece obavezuje nas da se danas odgovorno ponašamo i da budemo svesni trenutka u kome se nalazimo. Moramo nastaviti našu borbu za očuvanje suvereniteta nad našom južnom pokrajinom. Pre svega, moramo učiniti sve da ekonomski ojačamo sve srpske sredine na prostoru Kosova i Metohije, da onima koji tamo žive pružimo šansu za opstanak, a onima koji su prognani pomognemo da se vrate na svoja vekovna ognjišta na Kosovo i Metohiju. Verujte mi, ne govorim ovo kao ministar, kao član Vlade koji je došao da ubedi ovde parlament da usvoji neki zakon. Govorim vam kao građanin Srbije koji živi na Kosmetu, čija porodica živi na Kosmetu, čija deca žive na Kosmetu i koji se Kosova nikad neće odreći. Govoreći kao neko ko dolazi sa terena, jasno mi je da će u teškom periodu koji nas čeka naša borba morati da se vodi na dva nivoa. Jedan nivo je međunarodni i moje kolege su već dovoljno rekle o tome. Na drugom nivou za nas, na terenu, naš cilj je da sačuvamo mir i stabilnost. Nijednim svojim potezom da ne otežamo ionako težak položaj Srba i drugih nealbanaca. Naravno, da ne dozvolimo da bilo ko, pod maskom nekakvih rezultata mišljenja pokuša da menja stanje na terenu na našu štetu. Da budem još konkretniji, nama je jasno da je sad na delu pravo sile. Zato biće neophodno da izdržimo i da se odbranimo, jer bez toga procesa pregovora neće biti. Apelujem još jednom da pokušamo da se izdignemo iznad svih naših stranačkih razmirica i neslaganja i da kroz dijalog i kritiku potvrdimo ili preciziramo makar zajednički minimum daljeg postupanja u vezi sa Kosovom i Metohijom, koji bi i ovoj, ali i bilo kojoj budućoj vlasti u Srbiji davao jasne smernice za dalje postupanje. Unapred vam hvala.
Poslanik Smiljana Milisavljević ima reč.
Poštovani predsedniče Republike, predsedniče Vlade, uvaženi ministri, predsednice Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, u Srbiji već duže vremena nema važnijeg državnog pitanja od Kosova i Metohije, i nažalost i na sreću. Nažalost, što je došlo do toga da Kosovo bude težak problem na međunarodnom planu, na sreću za nas Srbe i nealbance sa Kosova, kako mi to dole kolokvijalno kažemo, što nismo pušteni niz vodu. Situacija u kojoj se Srbija nalazi nije laka, ali nema mesta defetizmu. Zato u narednom periodu treba delovati oprezno, pametno i jedinstveno. Potrebna je široka podrška i građana i svih parlamentarnih stranaka. Pošto živim na Kosovu i Metohiji, moram da prenesem reakciju i strahove srpske zajednice. Više nego ikad Srbi gledaju i okrenuti su ka matici. Zato vas molim da pažljivo birate poruke koje šaljete iz Skupštine. Narod je zbunjen zbog disonantnih tonova koji se šalju odavde. Potrebno je da parlamentarne stranke prestanu da koriste Kosovo u demagoške svrhe i pokažu odgovornost prema ljudima koji brinu za sopstvenu egzistenciju. Dobili smo savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde u Hagu. Gospodo, osvrnimo se na činjenice. Sud je odbio da diskutuje o secesiji i time ostavio prostor daljim interpretacijama normi međunarodnog prava. Bitno je da građani znaju da sud nije podržao secesiju, kako to izgleda laicima, već se ogradio na čisto tehničko pitanje, štonam govori da su u našim rukama čvrsti argumenti. Dakle, suverenitet naspram secesije, pravo naspram sile, diplomatska borba naspram pritisaka. Da je sud odobrio secesiju, makar i u naznakama, stvorio bi pogodno tle za rađanje jednog novog međunarodnog poretka i menjanje najvažnijih postulata na kojima počiva međunarodno pravo. Suština naše spoljne politike jeste potvrđivanje ključnog cilja, a to je očuvanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta Srbije. Naša obaveza je da sve političke i diplomatske kapacitete usmerimo na donošenje nove rezolucije pred UN. Politika Vlade ne bi trebalo da se menja. Mora da ostane državotvorna, ali da dokaže da suština koja je ovog puta izbegnuta ili prećutana nije u skladu sa međunarodnim pravom. Našom politikom ne čuvamo samo sopstveni suverenitet, već suverenitet kao postulat, što znači da štitimo suverenitet i ostalih zemalja, a to je dobar argument za zajedništvo i savezništvo. Naša pažnja mora sada biti usmerena na države koje nisu priznale Kosovo. Moramo pružiti dovoljno jake argumente da ne podlegnu pritiscima. Imali smo priliku ovih dana i kroz medije, pa i danas u parlamentu, da čujemo teške optužbe naše opozicije tobože za nesposobnost i Vlade i predsednika Republike. Gospodo, promašili ste metu. Danas ne udarate na Vladu i na predsednika Republike, ne znam da li ste svesni toga, ali udarate na Srbiju. Nemoralno je što se borite za političke poene u ovom trenutku. Danas ste nam držali lekcije, tražili odgovornost i ostavke, a zamislite vi ste nam u nasleđe ostavili Kosovo kao problem. Mi smo očigledno krivi što činimo sve i nastavljamo borbu za Kosovo i Metohiju. Zaista imamutisak da želite da se odreknemo Kosova, pa da vi na miru dođete na vlast. Zaista je licemerno osporavati napore naše diplomatije u cilju ostvarivanja zacrtane politike. Ova vlada je ponajmanje kriva za teško stanje na Kosovu i Metohiji,a najviše čini da to stanje promeni. Gospodo, borba za Kosovo i Metohiju nije ni laka, nije ni kratka. Nije počela juče, a neće se završiti ni sutra. Vodimo borbu na više frontova. Nasledili smo je. Hajde da zajedno učinimo da se ta borba završi u skladu sa državnim interesima i na korist obe strane, i na taj način rešimo problem potomcima. Danas je neophodno jedinstvo. Politika i naš ukupan odnos prema Kosovu i Metohiji zaista bi trebalo da bude ona tačka okupljanja oko koje se slažemo, a ne oko koje se sukobljavamo i rasipamo energiju. Ponavljam, borba tek predstoji. Biće teška, biće istorijska i zbog toga iziskuje ozbiljnost. Zato pozivam sve poslanike, posebno iz redova opozicije, da prepoznaju istorijski trenutak u kome se Srbija nalazi. Postoje stvari koje su iznad dnevne politike, iznad stranačkih interesa. Pokažite zrelost i odgovornost i glasajte za predloženu odluku. Srbi i nealbanci sa Kosova i Metohije očekuju to od vas.
Narodni poslanik Miroslav Markićević. Vaša poslanička grupa ima još tri minuta.
Poštovana predsednice, čini mi se da je tri minuta i 20 sekundi, ali nema veze. Poštovani gospodine predsedniče, poštovani ministri i predsedniče Vlade i svi poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, danas smo uspostavili takvo jedinstvo da nam predstavnici vladajuće većine nisu dozvolili da o ovako važnoj temi, za Srbe najvažnijoj, govorimo duplo vreme, te ću imati samo tri minuta. Pošto vidim da se gospodin predsednik priprema za završnu reč, možda će moja neka pitanja i razmišljanja pobuditi njegovu pažnju, a čini mi se da će ovo što ću pitati interesovati mnogo građana, odgovoriti na ta pitanja. Pitao bih i gospodina predsednika Vlade, pošto je Vlada po Ustavu nadležna za spoljnu politiku, ali čini mi se da se on neće danas uključivati u raspravu. Gospodina ministra Vuka Jeremića bih pitao mnogo toga, ali priznajem da bi mi možda prevladale emocije, pošto je on poreklom iz mog rodnog grada, a mislim da danas kod većine narodnih poslanika, pogotovo kod opozicionih poslanika, nisu prevladale emocije, čak mislim da su se predstavnici opozicije danas ovde ponašali zrelije i odgovornije, shodno ovoj temi. Gospodine predsedniče, da li mene neki osećaj vara ili mi danas razgovaramo o Srbiji, a ne o Kosovu i Metohiji? Da li mi danas razgovaramo, 26. jula 2010. godine, o opstanku Srbije? Ne želim da upotrebljavam floskule "Kosovo je Srbija" i "Bez Kosova nema Srbije", ali zaista se pitam da li će i vaša deca i moja deca, za šta se svaki roditelj bori, da žive kvalitetnije i bolje u svom životu. Da li je to današnja tema? Da nije možda tema gde će oni da žive i da više ne slušamo da granice nisu bitne, kada je svakome od nas potrebno kao građaninu da donese dokument da napravi garažu? Dakle, bitne su granice. Ono što želim da vas pitam, a vi ćete proceniti da li to možete da kažete građanima Srbije, bio sam pozvan da uvek pitam konkretno, možda je bolno, ako Bajram Redžepi ostvari nameru, sada ima i nekih pravnih mogućnosti za to, posle mišljenja Međunarodnog suda pravde i uđe sa nekim svojim postrojbama na sever Kosova, da li ćete vi kao vrhovni komandant reagovati onako kako mislim da treba da reagujete i kako hoću da verujem danas ovde, gledam vas u oči, da ćete reagovati? Dakle, da li će naša vojska ući na sever Kosova da zaštiti Srbe na Kosovu?
Poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Poštovani gospodine predsedniče Republike, uvaženi gospodine predsedniče Vlade, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega poštovani građani Srbije, ja sam Srđan Milivojević, član Odbora za Kosovo i Metohiju i dolazim iz Kruševca, iz istog onog grada iz koga je 1389. godine knez Lazar krenuo put Kosova. U istom tom gradu Kruševcu i dan-danas nalazi se spomenik kosovskim junacima. Uradio ga je Đorđe Jovanović, jedan naš poznati vajar, i na vrhu tog spomenika nalazi se najbolji prikaz situacije Srbije posle Kosovskog boja 1389. godine. Boško Jugović desnom rukom drži slomljeni mač, a levom rukom krstač barjak predaje krilatoj vili kao simbol borbe za Kosovo i Metohiju. Danas mnogi ljudi u Srbiji kažu da je Đorđe Jovanović, izradivši taj spomenik, na najbolji mogući način prikazao srpski ep na kome su vaspitavane generacije Srba. Drugi kažu da je ep pretočen u mit i da je vreme da između mitomanske, ratom razorene Srbije, i Srbije koja zna da spozna svoje prave vrednosti, napravimo bedem kakav okružuje kulu u Kruševcu. Treći kažu – znate, neuspešni narodi su oni narodi kojima se istorija ponavlja. Pripadam onoj političkoj grupaciji koja kaže: mi pamtimo prošlost, ne zaboravljamo heroje koji su tu prošlost stvarali, ali gledamo u budućnost i stvaramo budućnost. Mogu sa puno prava danas u ovoj sali da mnoge pitam da li pamtite Belu Crkvu, ima li je Gračanica, čije ovce pasu u porti manastira Devič, čije se dete ljulja u kolevci srpstva? Da li će meni biti bolje ako postavim to pitanje i da li će onima koji znaju odgovor na to pitanje biti gore ili bolje? Neće. Nije vreme da gledamo u prošlost. Vreme je da gledamo u budućnost. Nije vreme da razmišljamo emocijama i instinktima, nego da razmišljamo trezveno, ali odlučno. Vreme je da, gledajući budućnost, prisetimo se reči svetog patrijarha Pavla, koji kaže – ako ne znate na koga treba da se ugledate, ugledajte se na vaše neprijatelje, njih je svakoga dana sve više i svi su složniji, a nas je svakoga dana sve manje i sve smo više posvađani. Ako tako gledamo i ako tako razmišljamo, hajde da se podsetimo da ipak pripadamo onom narodu koji ima nepokolebljivu veru u krajnju pobedu dobra. Kao član Otpora i kao član DS, nikada nisam izgubio veru u krajnju pobedu dobra. Kao pravoslavni hrišćanin, verujem u jedan mnogo pravedniji sud, ali dok ne dođemo u taj sud, moramo da se za naše Kosovo borimo i pred Međunarodnim sudom. Zaista stoji ona bista boginje Justicije pred tim Međunarodnim sudom pravde i ona ima povez preko očiju, i mač pravde, i ona ima i tas, ali ako tas nepravde prevagne, šta je nama u Srbiji činiti? Da li da nabijemo glavu u pesak i da kažemo – takve su okolnosti, vratićemo mandat narodu, mi smo se uplašili onoga što nas čeka? Ili ćemo kazati – ne, neće nas napustiti vera u krajnju pobedu dobra i mi ćemo se truditi da nekada goloruki, nekada s mačem pravde, nekada sa štitom spasenja koračamo u susret nepravdi. Boris Tadić, predsednik Republike, i Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova, često koračaju u susret nepravdi natovareni bremenom koje nije njihovo. Nije kosovski problem, problem ove Vlade, to je problem mnogih drugih vlada, ali to breme koje nas opterećuje i koje nosimo na plećima treba da nas i vas, kolega koji dobacujete, ovo breme treba da upozorava i da vas preispita kad stanete pred ogledalo koliki ste deo tog bremena vi i vaša politika natovarili na pleća Kazaću vam nešto čime želim da završim - kada smo 1974. godine mi u ovoj sali, ne ovaj saziv parlamenta, niti poslanici, usvajali Ustav Republike Srbije, te 1974. godine, na kraju usvajanja tog Ustava, predsedavajući je kazao – pa znate, jedan poslanik je protiv. A ja ću vam kazati, taj poslanik je ustao i kazao – ja se zovem Radenko Mandić iz Viljuše i nije to poslanik, to je Radenko Mandić koji je protiv. Pogledajte na kraju ovog glasanja koliko će nas biti za, pa onda kada budete videli koliko nas ima za, videćete da je za politiku o Kosovu važno imati čistu savest, a ne čvrstu ruku, kako neki kažu, jer često čujem ratne bubnjeve kada je reč o KiM, pogotovo kada dođe vreme izbora. Često čujem i rečenicu – silom ćemo vratiti Kosovo. Znate, ti koji kažu – silom ćemo vratiti Kosovo, neka teraju silu sa svojom decom, a ne sa decom Kruševca, Čačka, Leskovca, Kraljeva. Ja sam iz Kruševca, kao što rekoh, a tamo postoji lepa pesma – jelek, anterija i opanci, po tome se znaju Srbijanci. Nikada više, dok DS vodi odlučujuću ulogu u ovoj zemlji, crnina neće biti narodna nošnja u zemlji Srbiji i nikada se više neće silom odgovarati na bezumlje nekih međunarodnih institucija, jer to smo prošli put jedva preživeli i nema potrebe ponovo da to preživljavamo. Za kraj mogu samo da vam kažem, ako govorimo o Kosovu, Kosovo nije samo teritorija, Kosovo je narod koji živi na toj teritoriji, naša braća Srbi i drugi nealbanci. Ako zaista hoćemo da očuvamo te ljude na tom prostoru, nisam čuo mnogo reči o tome da im treba dati ekonomske preduslove za život. Koliko je vas spremno da ode i kupi sir sa Šare, da kupi vino iz Dečana, da ode i kupi pšenicu iz potočare u Zvečanu, koliko je vas spremno da kupi grožđe iz Velike Hoče? Izvolite u supermarkete i tamo izložite robu i omogućite ljudima da imaju proizvode koje prodaju ovde i platite im skuplje, ali da imaju od čega da žive. Tako se brani Kosovo danas, ekonomskom politikom. Ako još govorimo o današnjoj situaciji na Kosovu, nemojmo nikada da mislimo da se to samo nama desilo. Bilo je naroda, poput izraelskog, koji je preživeo egipatsko ropstvo, ali je pevao – ako tebe zaboravim Jerusalime, neka i gospod zaboravi desnicu moju. Siguran sam da gospod neće zaboraviti desnicu kojom ću glasati za ovu rezoluciju jer glasam čiste savesti i čistih ruku.
Narodni poslanik Zoran Ostojić ima reč.
Gospođo predsednice, gospodine premijeru, dame i gospodo ministri, koleginice i kolege, sa žaljenjem ne možemo da glasamo zato što je kontinuitet politike jasan u ovoj deklaraciji. Zašto smo protiv kontinuiteta? Zato što je ta politika dovela do ovog rezultata. Oni koji su zadovoljni ovim rezultatom će glasati. Oni koji su zadovoljni ovim rezultatom jer je prikrio nekakve ranije neuspehe, i oni će glasati. Mi smo se zaista od svog osnivanja zalagali za drugačiju politiku, ali za sada ne nailazimo na razumevanje većine u ovoj sali. To se vidi po današnjoj raspravi. Šta je Međunarodni sud pravde, čije smo mišljenje tražili, rekao? Niko to otvoreno narodu neće da kaže. To je prvo, kada pominjemo odgovornost. Recite građanima istinu. Nemojte, gospodine Bogdanoviću, da pričate da je ovo politička odluka, ovo je najviši sudski organ UN, poštuju ga sve zemlje. Setite se samo pre neku godinu, kada je taj sud presudio da Srbija nije kriva za genocid po tužbi Bosne, jer smo tada govorili kako je to politički sud. Tada su se Bošnjaci osećali kao što se većina građana Srbije oseća danas. LDP neće da stavlja so na ranu, ali nemojmo biti toliki licemeri da jednom kažemo da je to super sud, a onda pošto je super, idemo da tražimo mišljenje od njega, onda kažemo – sada nam se mišljenje ne dopada. Bilo je jasno pitanje i dobili smo jasan odgovor. Šta se ovde krije? Ovde se krije na osnovu čega je sud rekao da je Deklaracija o kosovskoj nezavisnosti predstavnika naroda u skladu sa međunarodnim pravom ili, kako su rekli, nije protivna međunarodnom pravu, a dozvolićete, skoro da znači da je u skladu. Sud je jasno rekao da je to na osnovu Rezolucije 1244 i ustavnog okvira. Rezolucija 1244, to je rezolucija koja se ovde građanima Srbije, nažalost, Srbima sa Kosova prodaje već 11 godina kao papir koji garantuje teritorijalni integritet i suverenitet Srbije. Sud je rekao – ne. Po toj rezoluciji oni su imali pravo da proglase nezavisnost, i po ustavnom okviru, i to je izvor međunarodnog prava, kada je u pitanju Kosovo, što znači da je Kosovo jedinstven slučaj. Dobro, doći ćemo do Generalne skupštine i videćemo šta će odlučiti. Zato kažemo da je kontinuitet, zato što se i dalje nastavlja obmanjivanje građana. Sud je rekao – po 1244 mogli su da proglase i niko to neće jasno i glasno da kaže, nego i dalje ovde ima onih, doduše, bili su vlast kada je doneta Rezolucija 1244, predstavili su to kao pobedu i očuvanje Kosova, koji kažu – mi se pozivamo na Rezoluciju 1244. Na Rezoluciju 1244 pozivali su se i oni koji su glasali za nezavisno Kosovo i oni koji su priznali to nezavisno Kosovo. Nemojmo lagati ljude. Kažimo istinu. To mišljenje je možda samo mišljenje, ne obavezuje, ali budite sigurni da od 192 članice UN u Generalnoj skupštini većina prihvata odluku i mišljenje suda. Ako gospodin Jeremić ovog novopečenog Evropljanina namerava da proizvede u izaslanika, savetujem mu Severnu Koreju i Venecuelu. Tamo bi mogao da završi neki posao. Vratimo se mi na ono što je činjenica, to je međunarodno pravo za Kosovo i to je jedinstven slučaj. Siguran sam da će na Generalnoj skupštini i države koje nisu priznale Kosovo, kao što su Španija, Slovačka, Rumunija, biti za taj stav, baš zbog svojih problema. Sva ova kampanja, spinovanja, sud nije odgovorio na ključno pitanje, nije se izjasnio o državnosti, opet obmanjivanje građana. Sud se izjasnio o državnosti. Rekao je – država priznaje i druge države. Nema šta sud o tome da se izjašnjava. Kada dođemo do Generalne skupštine i kada bude tumačeno ono što je sud rekao da treba da se politički tumači, biće je li to jedinstven slučaj ili presedan. Iz svega onoga što je izrečeno jasno je da jejedinstven slučaj. Možda se to nekome ne dopada. Možda se ne dopada nekim drugim zemljama. Ali, da li je interes Srbije da to bude presedan? Ne. Prema tome, kada ova zemlja i njeni narodni predstavnici budu imali hrabrosti da kažu građanima istinu, mi ćemo početi da se menjamo. Nažalost, ovde se mnogo priča o konsenzusu, jedinstvu itd. Podsećam vas na istorijske primere. Postojao jekonsenzus u Nemačkoj oko Hitlerove politike Postojao je decenijama u Japanu oko japanskog militarizma. Postojao je u Velikoj Britaniji i u Francuskoj o kolonijalnoj politici, pa su se oni, u jednom trenutku, odrekli tih vrednosti i postali zdrava demokratska društva koja u principu utiču sada na odnos u svetu, mnogo više nego Srbija. Ovo zavaravanje koje se nalazi u ovoj rezoluciji samo će se obiti o glavu Srbima u Kosovu, a verujte mi, dobijamo i mi poruke. Kažu – nismo mi baš takve ovce da nismo čuli šta je rečeno, a da slušamo tumačenja zvaničnika. Ovde ćete za ovu rezoluciju koja će nas odvesti do kraja, kada ćemo udarati glavom o zid, dobiti većinu onih koji su bili za Ustav. Za Ustav nije bio LDP, nećete imati tu većinu. Verujem da ćete imati obe frakcije radikala kada bude glasanje. Nećete imati DSS, ali dobro, dobili ste Čanka u međuvremenu. Mislim inače da je ovo što vi njima zamerate da su odstupili zaista nedovoljno da bi to moglo da bude odstupanje od politike. U pitanju je kontinuitet onih koji su izgubili Kosovo, a nisu to hteli da priznaju. Jedina zamerka sadašnjoj Vladi je što je na vreme došla u situaciju da kaže izgubljeno, a mi ćemo probati da ga vratimo. Nismo uspeli. Na kraju, gospodine Jeremiću, nas interesuje samo Evropa i sa tim u vezi kosovska politika. Ako to bude prepreka za Evropu, apsolutno ćete imati u nama snažnog protivnika. Vi stalno kažete, ako nas dovede u dilemu da biramo Kosovo ili Evropu, mi nećemo izabrati Evropu. Franko Fratini je rekao – pregovori da, ali ne o statusu. I mi smo za pregovore i vi ćete dobiti pregovore, ali ne o statusu. Prema tome, pošto volite da pominjete reči: o svemu, ali ne o statusu, onda mogu samo da vam kažem, podsećam se Žaka Klajna, on je tamo bio izaslanik za Slavoniju, rekao je odlazeći – Srbi ne propuste nikad priliku da propuste priliku. Pregovori o podeli, ako vam je to cilj, prošli su onda kada ste se izigravali sa predstavnikom generalnog sekretara Ahtisarija i nazivali ga pogrdnim imenima. Ako ste do dileme, gospodine Jeremiću, da sam na vašem mestu, imao bih samo jednu dilemu – da li sada da podnesem ostavku ili posle Generalne skupštine. Ako nemate takvu dilemu, onda gospodine Tadiću, vi ozbiljno treba da razmislite o tome ko vam vodi spoljnu politiku.
Vreme za poslaničku grupu LDP je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković. Posle njega narodni poslanik Zoran Nikolić.
Gospodine predsedniče Republike, predsedniče Vlade, uvaženi ministri, dame i gospodo narodni poslanici, u današnjoj raspravi o ovako važnoj odluci sigurno nema mesta demagogiji, populizmu, kao što u danima i mesecima koji su pred nama nema mesta ni defetizmu, ni malodušnosti. Mi se nakon odluke MSP nalazimo u jednom potpuno drugačijem kontekstu, u jednoj geopolitičkoj konfiguraciji koja je potpuno drugačija. Zbog toga je potrebno, upotrebiću izraz koji često ne koristim, ali zaista, državno i političko jedinstvo, jer pitanja sadržaja Predloga odluke koji se nalaze pred nama, jesu jedna od ključnih pitanja našeg društva i naše države. Kao što smo privrženi evropskim integracijama, kao što istrajavamo u evropskim integracijama, tako moramo da istrajavamo na politici očuvanja suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije na KiM. Danas su se ovde u raspravi čule dve ključne reči, odnosno dva pitanja su postavljena. Da li će iko ikada reći građanima Srbije istinu? I pre mišljenja MSP-a, državni organi su vodili i promovisali realističnu politiku. Niko nije bio nerealno optimističan, niti Vlada, niti parlament, ni predsednik Republike. Vlada je dala svoj maksimum. Dala je maksimum maksimuma u sprovođenju državne politike. Sa političkog, ovaj problem smo prebacili na pravni teren. Činjenica je da je MSP pravni krov sveta, kako se to kaže. Činjenica je, da ovaj sud zaista svojom odlukom nije odgovorio na suštinsko pitanje i svojim savetodavnim mišljenjem nije legalizovao pokušaj etnički motivisane secesije kosovskih Albanaca. Drugo, što se provlači kroz današnju raspravu i na to pitanje treba dati odgovor – šta je nova politika? U toku današnje rasprave slušamo to pitanje, da je potrebna nova politika. Mi postavljamo pitanje – šta je to nova politika? Imamo li mi pravo da eksplicitno ili implicitno priznamo nezavisnost Kosova? Imamo li prava da prekršimo Ustav? Imamo li mandat od građana Srbije za tako nešto? Naravno da nemamo. Iz tih razloga, kao narodni poslanik, kao pripadnik DS-a podržavam Vladu Srbije u njenim naporima da nastavi politiku koja će pred Generalnom skupštini omogućiti ostvarivanje državnih interesa Republike Srbije, koja će omogućiti istorijsko pomirenje Srba i Albanaca, trajni i sveobuhvatni mir na Balkanu.
Reč ima narodni poslanik Zoran Nikolić. Posle njega narodni poslanik Srđan Miković.
Poštovani građani Srbije, vi koji večeras gledate ovu sednicu Narodne skupštine preko malih ekrana, vi koji preko malih ekrana gledate jednu veliku podvalu koja se sprema građanima Srbije i srpskoj državi, vi koji na delu prisustvujete jednoj velikoj nacionalnoj podvali, obmani i iluziji, apelujem na vas. Ne znam koliko vas ima večeras koji gledate ovo, ne znam koliki je broj, da li vas ima više ili manje, ali verujem da vas ima dovoljno da na tu nacionalnu obmanu koju nam priprema Vlada Republike Srbije, ministar Jeremić i, kao najodgovorniji čovek u ovoj državi, predsednik Tadić, nikada, ni večeras, ni za vek vekova ne pristanemo, zato što je Kosovo ne samo teritorija Republike Srbije, Kosovo je ideja. Kosovo je ekonomija. Kosovo je, i to nije fraza, srce našeg naroda i srce naše države. Zato, ne nasedajte, još jednom ponavljam, na nacionalnu obmanu i iluziju koja vam se večeras nudi. Vlada Republike Srbije dve godine nije izašla pred ovaj parlament. Ni posle dve godine premijer nema snage da ovde čitav dan bilo šta kaže, iako je predsednik Vlade koja po Ustavu vodi politiku ove države. Po članu 132. Ustava vi podnosite ostavku predsedniku Republike. Izvolite, gospodine Cvetkoviću, tu vam je predsednik Republike. Nikada nećete imati bolju priliku da olakšate muke srpskom narodu. Zašto verovati ovoj vladi? Zašto verovati ovoj odluci? Zašto verovati predsedniku Republike? Apelujete na jedinstvo, da je ono sada potrebno. To posebno voli da ističe ministar Jeremić. Kako verovati Vladi? Kako da vam veruje bilo ko u svetu, kada vi kao Vlada i vi, gospodine Tadiću, kao predsednik Republike, ne poštujete rezolucije koje je doneo ovaj parlament i odluke koje je doneo ovaj parlament. Kažete u najnovijoj odluci koju ste nam ovde dali i pozivate se na kontinuitet politike. Reći ću vam da tog kontinuiteta nema. Na osnovu Rezolucije koju je ovaj parlament sa preko 220 glasova usvojio 26. decembra 2007. godine i na osnovu odluke koja je doneta 18. februara 2008. godine, neposredno posle proglašenja nezavisnosti Kosova, mi smo usvojili odluku kojom se potvrđuje i sledeća odluka Vlade. Član 6: ''Pozivajući se na Rezoluciju o zaštiti suvereniteta, teritorijalnog integriteta i ustavnog poretka Republike Srbije, posebno na tačku 5. Rezolucije, u kojoj Narodna skupština traži od Vlade Republike Srbije da sa EU utvrdi da misija EU ne može doći na teritoriju Republike Srbije, na KiM, bez adekvatne odluke Saveta bezbednosti UN-a,Vlada Republike Srbije proglašava ništavnim sve odluke organa EU o slanju Misije na Kosovo i Metohiju. Kao protivpravne, ove odluke za Republiku Srbiju nemaju nikakvo pravno dejstvo i ne proizvode bilo kakve obaveze Republike Srbije prema EU, niti prema bilo kome ko bi ih sprovodio.'' Poštovani građani Srbije, vi koji gledate ovo večeras, ne znam koliko vas ima, ali verujem da vas ima dovoljno da ne verujemo u obmane i u iluziju, niste obavezni po Rezoluciji koju je usvojio ovaj parlament, a nikad opovrgao, odnosno možete da tvrdite da je Euleks protivpravno na Kosovu i Metohiji, da sve što je uradio na implementaciji kosovske države je protivpravno i da država Srbija ne priznaje. Naročito to poručujem Srbima na Kosovu i Metohiji. Nemate po odluci sopstvene države nikakvu obavezu da poštujete bilo koji organ EU jer to vam garantuje Narodna skupštine Republike Srbije. Sad mi recite predsedniče - da li ispravno tumačim rezoluciju, da li ispravno tumačim odluku koju je ovaj parlament doneo? Ako ne tumačim, onda objasnite građanima Srbije to ispravno tumačenje. Svašta se danas moglo čuti. Moglo se čuti od prvog zamenika premijera, gospodina Dačića, kako vam je poželo da budete uspešniji u odbrani nego što je to bio on i obećao vam je podršku. Onda smo mogli čuti da se ni u jednoj ozbiljnoj državi ne iznose planovi države u parlamentu. Pa, recite mi gde to može da se čuje i gde se to dešava? Dešava se samo u virtuelnim glavama onih koji zajedno sa EU, jer Evropa nema alternativu, žele da odbrane Kosovo. Kako? Iznesite jedan argument kako ćete sa EU odbraniti KiM. Tako što ćete sa ministrima EU, sa gospodinom Fratinijem, koji je večeras jasno rekao da se stvara prostor za pregovore između Beograda i Prištine, i da se o svemu može pregovarati, ali se jedino ne može pregovarati o statusu? Kosovo nikada neće biti nezavisna država, ne zato što Vlada to ponavlja svaki dan i ne zato što to čini predsednik Republike. Zato što Srbija ima dovoljno prijatelja da u UN Kosovo ne može da dobije stolicu, jer odluku sednice Generalne skupštine UN već možemo da nazremo. Ona će biti veoma slična. U svakom slučaju ponižavajuća, kao što je bila i odluka Međunarodnog suda pravde u Hagu. Da bi neko postao član, on to može postati na predlog Saveta bezbednosti. U Savetu bezbednosti postoje države, pre svega Rusija koja to neće dozvoliti. Nemojmo ni očekivati da će Rusija više braniti naš suverenitet i teritorijalni integritet nego mi sami. Propast ekonomije u ovoj državi, propast evropskih integracija, sem ako prodaja Kosova ne bude dogovorena na taj način da nam se da još jedan ustupak ka približavanju EU, u svakom slučaju, i gubitak Kosova i gubitak puta ka EU, ekonomski slom su, gospodine Cvetkoviću, učinak vaše Vlade. Možda ste Vladu za ove dve godine spasili od katastrofe, ali je sada ubrzanim koracima ka toj katastrofi vodite. Zbog onih ljudi koji gledaju ovaj TV prenos, koji veruju da je istina najvažnija, da istina pobeđuje ma koliko je teška, poručujem i Vladi i vama predsedniče – ako mislite da je gotovo, varate se. Tek sada počinje.
Iskorišćeno je osam minuta i 28 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković. Posle njega narodni poslanik Boris Aleksić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo, problem KiM je istorijski problem, problem koji traje decenijama. Samo onih 200.000 prognanih i interno raseljenih samo u 1999. godini teraju nas da sa posebnom odgovornošću pristupamo pokušaju rešavanja ovog problema. Jako je teško naći rešenje. Mnogi nisu verovali kada je Srbija predložila rezoluciju Generalnoj skupštini UN. Međutim, upravo zbog toga, iako mnogi nisu u to verovali, skoro dve godine zaustavljen je proces priznavanja jednostrano proglašene republike Kosovo, bez obzira što su u isto vreme postojali veliki pritisci veoma moćnih država. Nakon dobijenog mišljenja Međunarodnog suda pravde mislim da je dobro što se ne mirimo sa ovom situacijom, što čvrsto stojimo na stanovištu da ne treba prihvatiti secesiju i upravo sam Predlog odluke, koji u svom naslovu sadrži i deo o nastavku aktivnosti Republike Srbije, govori da će Vlada Republike Srbije, a nadam se i Skupština Republike Srbije, upravo u skladu sa Ustavom Republike Srbije preduzimati i dalje mere i dalje aktivnosti. Na to nas tera Ustav, ali na to nas tera i potreba da se uz teritorijalnu celovitost borimo i za zaštitu ljudi, ljudskih prava, imovine, spomenika kulture, naše duhovnosti. Smatram da paralelno s time što se borimo da jednostrano proglašena republika Kosovo ne dobije stolicu u UN moramo da se borimo pre svega za ljude i ljudska prava. Nadu mi bude hrabrost i čista savest onih koji su prednjačili pred Generalnom skupštinom UN, oni koji su i danas ceo dan bili ovde s nama, koji se nisu sakrili u rupe, već su došli ovde da u narodnom parlamentu zajedno tražimo put za dalje. To mi budi nadu da ono što je napisano u Predlogu odluke daje dobru perspektivu da našu borbu nastavimo i dalje. Zbog toga, dame i gospodo, drage kolege, pozivam vas da prilikom glasanja u što većem broju podržimo odluku Narodne skupštine o mišljenju Međunarodnog suda pravde o legalnosti jednostrano proglašene nezavisnosti privremenih institucija KiM i nastavku aktivnosti Republike Srbije u odbrani suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije.
Iskorišćeno je tri minuta i 50 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić. Posle njega narodni poslanik Milan Stanimirović.
Hvala, gospođo Čomić. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, upravo smo stigli do suštinskog trenutka do kojeg nas je dovela prozapadna, proamerička politika Vlade Mirka Cvetkovića i vlasti koju predvodi DS i predsednik Republike Boris Tadić. Niste odgovorili, iako ste ovde došli u priličnom broju, na neka od suštinskih pitanja. Prvo pitanje – da li ste ovakav potez sa Međunarodnim sudom pravde povukli sa umišljajem ili ste ga povukli iz neznanja? Ni jedna, ni druga opcija vas ne oslobađa odgovornosti. Primera radi, analiza uglednog časopisa "Forin polisi" pod naslovom "Zašto je nezavisnost Kosova dobra za Srbiju", upravo govori o tome da je cela taktika Republike Srbije bila da se oslobodi balasta KiM, kako bi mogla da poleti ka EU i NATO paktu. To pišu ljudi koji su savetnici šiptarskih separatista, koji vladaju zapadom i koji šire svoj hegemonizam celim svetom. Jer, kako objasniti vaš potez da tražite savetodavno mišljenje od suda, gde od 15 sudija, devet dolazi iz zemalja koje su priznale nezavisnost KiM? Dakle, ne postoji teoretska šansa da vi tu možete da pobedite. Zašto ste taj potez povukli? Iz gluposti ili sa umišljajem? Kažete da nije bilo drugih opcija. Apsolutno nije istina. Imali ste mogućnost da tužite zemlje koje su priznale nezavisno KiM. Postavlja se sledeće pitanje – od Rusa ste unapred dobili podatke kakva će biti odluka, zašto niste povukli zahtev? Zašto tog trenutka, tih par dana unapred, kada ste dobili podatke od Ruske federacije, niste povukli vaš zahtev? Ta opcija postoji. Dalje, niste razmatrali veoma bitan institut iz 1950. godine, institut Ujedinjeni za mir koji, uzgred, dokazuje da ministar spoljnih poslova Vuk Jeremić nije u pravu, jer ne zna da ono što se raspravlja u Savetu bezbednosti može da se raspravlja i u Generalnoj skupštini Organizacije UN upravo na osnovu tog instituta. Više puta se desilo u istoriji UN. Dakle, potezi ove vlade su neshvatljivi. Vi govorite da ste traženjem mišljenja od Međunarodnog suda pravde zaustavili priznanja KiM. Treba da vas bude sramota. Ta priznanja nije zaustavio niko drugi nego Ruska federacija. Ukoliko ste realni, ukoliko ste dobronamerni, vi ćete u jednom trenutku to priznati. Ruska federacija je zaustavila najveći deo priznanja nezavisnosti KiM. Kakva vaša diplomatija? Vi ne znate gde se nalazite. Gospodin Jeremić, kada je bio prošli put u ovom parlamentu, rekao je da u 80% slučajeva naše ambasadore u zemljama gde služe neće da primi niko od ministara, niko od predstavnika izvršne vlasti, da ne govorim o šefovima država. Dakle, to je vaša diplomatija, ona ne postoji. Gospodin Bataković istoričar, stručnjak za istoriju KiM 19. veka, šef pravnog tima, paradoks. Predmetni i vremenski paradoks. Na čelu Pravnog tima treba da bude pravnik. Ovo je 21. vek, a ne 19. vek. Sa jednom rukom u džepu, gospodin Bataković jutros nabroja savetnike bajne i vajne srpskog Pravnog tima. Već ima i zemalja koje su priznale nezavisno Kosovo. Ni jedan jedini Rus. Zašto niste izabrali neke stručnjake Ruske akademije nauka? Pogledajte dalje, kako vas nije sramota da izlazite sa ovakvim predlogom odluke pred Narodnu skupštinu? Ne znate ni pune nazive nekih dokumenata. Povelja UN, to ste potrefili, Helsinški akt, koji Helsinški akt? Helsinški završni akt iz 1975. godine. Da bi se došlo do tog završnog akta bilo je puno dokumenata na toj konferenciji. Govorite o kompromisnom rešenju i pregovorima. Sve što imamo da pregovaramo sa Albancima pregovarali smo u Firenci 1926. godine. Konačno razgraničenje između Srbije i Albanije. Sada hoćete pregovore da to poništite. To je moguće, bilateralni sporazum u međunarodnim odnosima može da obesnaži prethodni bilateralni sporazum. Je li to želite ovim? Rezoluciju 1244 nigde ne pominjete. Prosto neverovatno. U ovoj odluci vi pokazujete da se plašite, da ste kukavice, ne smete da kažete šta je uradio Međunarodni sud pravde. Zašto? Zato što je kontinuitet vaše prozapadne politike, vaše politike okrenute Vašingtonu i Londonu, sasvim jasan - vi svojim gazdama ne smete da se suprotstavite. Sad malo da vam pomognemo kada budete izlazili pred Generalnu skupštinu Organizacije UN da se opametite. Mišljenje Međunarodnog suda pravde ne ispunjava osnovne uslove savetodavnog mišljenja predviđene međunarodnim pravom. Vi ste smogli snage da kažete – aha, oni nisu odgovorili na suštinsko pitanje, a niste rekli da je ovo jedna vrsta prevare, možemo čak da kažemo, falsifikata. Da ste imali ove Ruse u pravnom timu, oni bi vam to rekli. Da vidimo gde je Međunarodni sud pravde preformulisao pitanje koje ste vi postavili i to dva puta preformulisao, dao odgovor na sasvim drugo pitanje, ne na formalni aspekt, ne formalno-pravni. Dakle, dva puta je preformulisao pitanje. Prvo, u odgovoru suda govori se ne o proglašenju nezavisnosti, već o usvajanju izjave o proglašenju nezavisnosti. Možda nekom zvuči isto, verujte za pravnike to nije isto, zato je i bitno da imate pravnika na čelu Pravnog tima. To su, dakle, različite stvari. Drugo, u svom odgovoru Međunarodni sud je dodao rečima "normi međunarodnog prava" reči "primenjivih normi". Sada su oni ovlašćeni da utvrde koje su primenjive norme. A koje su za njih neprimenjive norme? Deo Povelje organizacije UN i Helsinški završni akt, kao i neke druge norme. Dakle, savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde ima karakter prevare i falsifikata i vi to morate u ime Srbije da napadnete pred Generalnom skupštinom Organizacije UN. Šta je dalje radio Međunarodni sud pravde? Mnogo neutemeljenih tvrdnji. On kaže da je rezolucija Saveta bezbednosti Organizacija UN 1244 utvrdila specijalni pravni režim koji ima prednost u odnosu na srpski pravni režim. Nebuloze. Oni daju svojim mišljenjem aktima UNMIK-a snagu normi međunarodnog prava. Apsolutna glupost. Dakle, to je vaš glavni argument, opasnost za druge zemlje, ne samo da ne odgovore na njihovo pitanje, već da pitanje koje postave preformulišu, falsifikuju da bi ostvarili neke političke ciljeve. Koje političke ciljeve? Političke ciljeve koje njihove gazde, a i vaše gazde u Vašingtonu i Londonu, kažu da moraju da se izvrše. Dakle, vrlo jasno je šta se tu dešavalo. Rezolucija 1244, na koju se vi ne pozivate u ovom aktu, nije jedino važna, vi imate niz rezolucija i sporazuma pre toga koji potvrđuju suverenitet Republike Srbije na KiM: Rezolucija Saveta bezbednosti UN 757, od 30. maja 1992. godine; Rezolucija 777, 19. septembra 1992. godine; Rezolucija 47/1, 22. septembar 1992. godine Generalne skupštine UN; Pariski sporazum, 14. decembar 1991. godine, ponovo se potvrđuje državnost i celovitost Republike Srbije. Da vas podsetim, neke od ovih akata su prihvatili i EU, i SAD, i Ruska Federacija, i Ujedinjeno Kraljevstvo, i Nemačka i Francuska. Čudi vas što Međunarodni sud pravde ili neka institucija takva može da se upusti u falsifikovanje? Da li ste vi čuli da su pokušali da falsifikuju Rezoluciju 1244? Ako niste, imate odličnu analizu grčkog profesora Panajotisa Haritosa na tu temu. Pročitajte obavezno. Morali ste da imate veliki broj izvora međunarodnog prava na umu. Između ostalog, deklaracija o nedopustivosti intervencija i mešanja u unutrašnje poslove država Generalne skupštine UN iz 1981. godine, kojom se pravo na samoopredeljenje vezuje isključivo za narode pod kolonijalnom vlašću. To je međunarodno pravo, a EU i SAD su svoj odnos prema Jugoslaviji definisali Deklaracijom o smernicama za priznanje novih država u istočnoj Evropi i SSSR-u i Deklaracijom o Jugoslaviji, gde je rečeno da su Sovjetski Savez i Jugoslavija slučajevi za sebe i da tamo narodi imaju pravo na samoopredeljenje, bez obzira što nisu bile pod kolonijalnom vlašću. Očekivali ste nešto od EU. Godine 2009. Evropski parlament vam donosi rezoluciju kojom podržava nezavisnost Kosova, 424 glasa za, 133 protiv. Ove godine jula 2010. ponovo Evropski parlament donosi rezoluciju kojom poziva druge države da priznaju nezavisno KiM. Robert Kuper, bivši savetnik Tonija Blera, sadašnji visoki funkcioner Saveta EU, generalnidirektor za spoljnopolitičke i vojne poslove, pre svega jedna nemoralna osoba, napisao knjigu "Razbijanje nacija". Pazite šta kaže u toj knjizi – izazovi postmodernog sveta leže u tome da se prilagođava dvostrukim standardima. Evropljani bi trebalo međusobno da sarađuju na temelju prava i zajedničke sigurnosti, ali izvan Evrope valjalo bi da primenjuju surovije metode iz prethodnih vremena, silu,preventivnenapade, prevaru i šta god je potrebno. To vam je funkcioner EU. Kako onda možete da se oslanjate na EU? Ovo što priča i piše Robert Kuper, to je divljaštvo, gospodo, to nije evropska civilizacija. Dakle, pozivam vas da dobro porazmislite o svemu ovome i da se date u pamet i nastupite kvalitetno pred Generalnom skupštinom Organizacije UN.
Reč ima poslanik Milan Stanimirović.
Poštovani gospodine predsedniče, uvaženi predsedniče Vlade, gospodo ministri, gospođo predsednice Narodne skupštine, kolege narodni poslanici, problem KiM je višedecenijski, može se čak reći i vekovni problem, koji je svoju kulminaciju doživeo nažalost s nama kao savremenicima. Nerazumevanjem promena koje su se u svetu desile padom Berlinskog zida, nesnalaženjem u novim okolnostima, Srbija pobednica u Balkanskim ratovima, u Prvom svetskom ratu, u Drugom svetskom ratu, našla se u ovim istorijskim događajima na suprotnoj strani od većine saveznika u ovim ratovima. Svi pregovori na taj način su unapred bili osuđeni na neuspeh i pre i posle 2000. godine, da bi 2000. godine, šahovskim rečnikom rečeno, nastavili da igramo partiju u cajtnotu, sa već gotovo bezizlaznom situacijom, a da je protivnik već imao mnogo jaču sekundantsku ekipu na svojoj strani. Napadani smo s jedne strane zašto odmah ne pobedimo, a s druge strane zašto se odmah ne predamo. Osvrnuću se na nekoliko tvrdnji koje su se čule danas u ovim diskusijama. Pre svega, imali smo jednu glorifikaciju Rezolucije 1244 od nekoliko učesnika u današnjoj raspravi. Od 11. juna 1999. godine na prostoru KiM Republika Srbija nema ni svog vojnika, ni policajca, ni poreznika, ni carinika, svega onoga što predstavlja u punom smislu državu. Što bi rekao Pol Viridoa, država to nisu teritorije, to je kontrola nad teritorijama. U svetlu ovoga, groteskno danas zvuče reči kako je Rezolucija 1244 pojam za postojanje državnosti Srbije na KiM, ali se slažem u oceni da je to nažalost danas jedini zvanični međunarodno-pravni dokument na kome se između ostalog može graditi državna politika prema KiM u skladu sa postojećim i važećim Ustavom. U prethodnim diskusijama apostrofirano je i pitanje zašto 25 meseci KiM nije bilo na dnevnom redu ovog visokog doma. Najglasniji u tome su bili oni koji su vraćanjem mandata narodu u punoj meri KiM stavili na dnevni red prethodnih izbora. Na tim izborima prošli su onako kako su prošli, narod im nije vratio mandat, a posebno je pitanje da li je prava politika paljenje ambasada i Beograda i šta smo time dobili ili izgubili? Odgovor na pitanje da li je to pomoglo ili odmoglopoboljšanju pravno-političkog i diplomatskog položaja Srbije je više nego jasan. Postavljeno je ovde i pitanje zašto smo uopšte postavljali pitanje? Pitanje KiM nije samo puko političko-diplomatsko, već u svojoj suštini duboko vrednosno pitanje. Često se u ovom visokom domu pominju tzv. evropske vrednosti, a rekao bih pre svega radi se o univerzalnim ljudskim vrednostima. Život bez vrednosti je opasan i najčešće besmislen. Bez viših ciljeva ili smisla života, život je puko tavorenje. Vrednosti daju smisao dnevnoj prolaznosti. Zahvaljujući njima razlikujemo dobro i loše, tačno i netačno, uspešno i neuspešno, istinito i lažno, pristojno i nepristojno i mnoge druge vrednosne orijentacije. Za razliku od vrednosti koje su apstraktne, norme su konkretne. Norme kao merila i propisi su tehnički deo, ali bitan u ostvarenju vrednosti. Iza svake moralne norme nalazi se neka vrednost, na primer dobro. Iza svake pravne norme pravda. Sa nadom da je svezaista tako obratili smo se u dobroj meri Međunarodnom sudu pravde. Jedna digresija. Kada je jedan novinar svojevremeno komunističkom funkcioneru postavio pitanje po njega veoma neugodno, funkcioner je kao iz topa odgovorio – ne slažem se s pitanjem. Kod Međunarodnog suda pravde umesto pravnih normi dobili smo u uvijenoj formi odgovor da se ne slažu sa pitanjem. Ovakav ''odgovor'' ne samo da nije dao odgovor, već je samo otvorio mnogobrojna nova pitanja, što će budućnost nesumnjivo i potvrditi. Ako je svojevremeno Badinterova komisija dala tumačenje kao pravni osnov za raspad Jugoslavije, bojim se da će mišljenje Međunarodnog suda pravde imati još teže i dalekosežnije posledice, ne samo na Balkan, ukoliko Generalna skupština na jesen ne uvede celu situaciju u okvire međunarodnog pravnog poretka u Povelje UN. Prilično maliciozno deluju argumenti kako je slučaj Kosova tzv. sui generis- jedinstveni slučaj, na koji se u budućnosti niko ne može pozivati. Još je neverovatnije da ovaj argument koriste države čiji je pravni sistem zasnivan na tzv. precedentnom pravu, tj. da se jednom donesena presuda može uzimati kao primer u svim budućim sličnim situacijama, čime se podriva i sopstveni pravni poredak država koje to tvrde. Uprkos osećanju nepravde, Skupština, Vlada, predsednik Republike moraju ostaviti emocije po strani. Kao što je već rečeno u današnjoj diskusiji, nijedna Vlada na svetu ne bi mogla da kaže- baš nas briga za naša prava, ne želim da se borim za njih. Debata u Generalnoj skupštini poslednja je prilika da međunarodna zajednica pokaže da je za trajno i održivo rešenje, u kome jedna strana neće sve dobiti, a druga sve izgubiti. Na taj način nije moguće obezbediti mir, stabilnost i prosperitet u regionu. Pregovorima je moguće postići cilj istorijskog sporazuma Srba i Albanaca, koji će trajno pacifikovati region Balkana i omogućiti nesmetan razvoj i evropske integracije, a sve ostalo prouzrokovalo bi trajnu nestabilnost. Istorija je prepuno ovakvih ili sličnih situacija u prošlosti. Danas smo slušali priču o Trijanonskom sporazumu od gospodina Pastora. Meni trenutno pada na pamet primer Francuske i Alžira i dileme i teške odluke Šarla de Gola. Možda mu je pri donošenju odluke pomogla i misao Andrea Malroa koji je tada rekao - nikada neću razumeti civilizacije koje mitovima žrtvuju žive ljude, pa valjda uvek mitove treba žrtvovati živim ljudima.
Reč ima narodni poslanik Nataša Vučković.
Uvaženi gospodine predsedniče, gospođo predsedavajuća, ministri, dame i gospodo narodni poslanici, danas kad govorimo o mišljenju Međunarodnog suda pravde ne treba da krijemo nezadovoljstvo, jer jesmo očekivali drugačije mišljenje, zato što mi zaista verujemo da je međunarodno pravo povređeno proglašenjem nezavisnosti Kosova i Metohije. Vrlo je važno da ne upadamo u zamku i da ne dovodimo u pitanje instituciju suda, jer mi jesmo i želimo da budemo aktivna članica UN, a sud je pravni organ UN i to moramo imati u vidu. Danas ovde nije pitanje pesimizma ili optimizma. Danas je vreme za realizam. Sigurno je da je problem Kosova nasleđen i težak problem, problem težak za svaku vladu koja se s njim suočavala, ali su neke prethodne vlade svojim delovanjem, neadekvatnom politikom i nespremnošću da sagledaju realnost savremenog sveta samo još više doprinosile udaljavanju od rešenja, otežavanju pozicije Srbije, praveći uporedo Srbiji sve manji kredibilitet u međunarodnoj zajednici. Danas se još susrećemo sa tom inercijom u znatnom delu međunarodne javnosti, sa inercijom da se na Srbiju gleda kao na zemlju koja proizvodi nestabilnost, probleme i sukobe, tako su nas godinama prikazivali, opravdano ili neopravdano, sad je svejedno. Predsednik Tadić i ova vlada, cela vlada, pa i ovaj parlament, u ovoj meri u kojoj se bave međunarodnom saradnjom učinili su mnogo da se smanji ta negativna slika o Srbiji, da se predstavimo kao zemlja koja traži rešenja za probleme, koja aktivno doprinosi stabilnosti u regionu, kao zemlja koja poštuje institucije domaće i međunarodne. Zato smo tražili da se Međunarodni sud pravde izjasni o tome da li je jednostrano proglašenje nezavisnosti Kosova bilo u skladu sa međunarodnim pravom. Za koji smo se put sad opredelili? Za jedino mogući racionalni put, za borbu diplomatskim i pravnim sredstvima. Da li smo tad imali neke druge opcije? Neki predstavnici opozicije tvrde da jesmo. Moje mišljenje da smo do tad već isprobali sva ta druga radikalnija sredstva, i izolaciju, i rat, i bombardovanje i sukobe sa najmoćnijim državama na svetu. Danas mi se čini da moramo podržati pribran, ozbiljan, odgovoran govor o Kosovu. Potrebna nam je hrabrost i odlučnost da donosimo odluke, vodeći računa o vitalnim interesima Srbije. Mnogi su prethodnih godina zarađivali dosta jeftine političke poene na pitanju Kosova. Ova vlada i ova parlamentarna većina želi da nađe rešenje za problem sa kojim se tako dugo suočavamo. Ne želimo da zamrzavamo konflikte i nerešene probleme, već da u skladu sa našom evropskom orijentacijom uverimo svet da je Srbija pouzdan i predvidljiv partner. Da li danas iko ozbiljno misli da možemo sebi da dozvolimo ponovnu ekonomsku konfrontaciju sa najuticajnijim državama sveta ili ćemo se svi složiti da je vreme da razvijemo saradnju i nastupamo zajednički kad za to imamo priliku. Mislim da svi delimo uverenje da je svim građanima dosta konfrontacija koje uvećavaju probleme, otežavaju naše evropske šanse i da ne donose pozitivne rezultate. Ova vlada i ova parlamentarna većina imaju poverenje građana da vode Srbiju u članstvo u EU i da očuvaju teritorijalni integritet Srbije. Ovim ciljevima mi svakodnevno prilagođavamo naše delovanje. Ne priznajemo jednostranu deklaraciju o nezavisnosti Kosova i ne odustajemo od ideje da ovaj region treba da postane stabilno područje u kom se mirno i sigurno živi. Zato nećemo odustati od toga. Na Generalnoj skupštini raspravljamo o političkoj dimenziji i posledicama secesije i da branimo svoj stav da su pregovori jedino mogući put za održivo i stabilno pravedno rešenje. Za takav stav, naravno, moramo da obezbedimo podršku. Verujem da će vlada pravilno procenjivati i razvoj događaja i uspeti da obezbedi podršku i zemlja članica EU, i SAD i drugih uticajnih zemalja u svetu. Na kraju, kao što i u našem svakodnevnom životu, privatnom ili poslovnom, ima situacija kad naši ciljevi i interesi nisu jednako mogući ili se ne mogu ostvariti u celini ili ih je teško uskladiti, tako i u politici postoje situacije kad naši interese i ciljeve moramo procenjivati sa stanovišta njihove realne ostvarivosti. Za to nam je potrebna i hrabrost i odlučnost, a verujem da će ova vlada nastaviti da vodi računa o vitalnim interesima Srbije i njenih građana i okolnostima u kojima delujemo. Zato je važno da damo podršku ovoj odluci koju nam je vlada predložila.
Narodni poslanik Jovan Palalić. Vašoj poslaničkoj grupi je ostalo još šest minuta i 50 sekundi.
Gospodine predsedniče, predsedniče vlade, ministri, predsedništvo Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, danas ova rasprava nije samo rasprava o politici prema Kosovu i Metohiji, nego ukupno rasprava o rezultatima i odgovornosti izvršne vlasti, znači Vlade i predsednika Republike, za ukupne rezultate u spoljnoj politici Republike Srbije, gde je Kosovo i Metohija najvažnija tema. Sasvim sigurno da posle 25 meseci odsustva ovakve rasprave u Narodnoj skupštini prilika je da se o rezultatima te politike danas nešto kaže. Postavlja se pitanje ovde za predstavnike vlasti, zašto ovakva odluka Međunarodnog suda pravde nije nešto tako strašno, zašto imamo prostora za dalju političku borbu i da bez obzira što je Međunarodni sud pravde doneo ovakvo mišljenje mi nismo izgubili. Suština poraza Srbije je u sledećem: ovo je bila prva inicijativa u ovom kosovskom problemu koji je pokrenula Republika Srbija, a koja se završila našim porazom. Mi nismo želeli pregovore kad su pregovore otvorili, mi smo smatrali da standardi na Kosovu nisu zadovoljeni da bi se moglo ući u pregovore. Prva inicijativa koju smo pokrenuli, mi smo izgubili. S druge strane, dodatni problem je što je otimačina koja se desila 2008. godine nakon proglašenja lažne države Kosovo ovakvim mišljenjem na inicijativu Republike Srbije dobila legalnost. Srbija je ovakvom jednom inicijativom nepripremljena dovela u poziciju sebe da ono što nikako nismo priznali sad Međunarodni sud pravde da za pravo onima koji su nam oteli Kosovo. Mi smo danas čuli niz razloga zašto je trebalo tražiti mišljenje, a zašto nije trebalo ići sa tužbom. Izdvojio bih dva razloga i oni u stvari govore na koji način se vodila politika u ovom dosadašnjem periodu. Mi smo tražili mišljenje da bismo dobili na vremenu, da bi se smanjio broj država koje su priznale Kosovo i faktički da ništa ne rešimo tim mišljenjem. S druge strane, mi nismo želeli da tužimo da ne bi otvorili konfrontaciju, kako se ovde reklo, sa najmoćnijim zemljama sveta koje su to Kosovo priznale. Sad se postavlja pitanje rezultata takve jedne politike i jedne takve strategije. Suštinsko je pitanje ovde, i o tome je pričao ministar Jeremić, da države koje smo ubeđivali prethodne dve godine da ne priznaju nezavisno Kosovo, to nisu učinile zato što Međunarodni sud pravde nije doneo odluku. Mi smo sad svedoci da države koje su u početku odmah imale jasan stav o secesiji, nikad neće priznati nezavisno Kosovo, bez obzira kakva odluka suda bila. Takođe, ni one države koje su gledale svoj interes i procenjivale da li će priznati ili neće priznati, koje možda nisu imale jasan stav, možda bi i priznale i verovatno bi priznale usled političkih pritisaka, a ne na osnovu mišljenja Međunarodnoj suda pravde. To je suštinsko pitanje i zato je ovaj neuspeh veći. Rekli ste, nismo želeli da postavimo pitanje koje bi nas dovelo u problem da rešenje bude gore. Time ste hteli da kažete, nismo hteli da rešimo problem. Da smo išli tužbom, koju smo mi predlagali, sud bi morao da stvar presudi i da donese odluku. Sad zašto vama da verujemo kad kažete, sud bi doneo ovakvu odluku, kad ste prošle nedelje govorili da će sud doneti suprotno mišljenje od ovog koje sad imamo. Na osnovu koje uverljivosti i argumentacije mi vama da verujemo da bi bilo drugačije nego ovo što mi sad tvrdimo. To je suštinsko pitanje. S druge strane, rekli ste, nećemo da tužimo da se ne bismo konfrontirali sa najmoćnijim zemljama sveta. Gospodo predstavnici vlasti, da li su se te zemlje, koje su sponzori nezavisnog Kosova, konfrontirale sa Republikom Srbijom, nasrnule na suverenitet Republike Srbije? Jesu, ali mi nemamo hrabrosti da do kraja našu politiku sprovedemo, politiku koja kaže – po cenu konfrontacije čuvamo naš teritorijalni integritet i suverenitet. Sve je ovo činjeno u sklopu ukupne politike: I Kosovo i Evropska unija. Niste hteli da tužite da se ne biste zamerili predstavnicima Evropske unije. Očekivali ste izbalansirano mišljenje, jer spremali ste javnost toliko vremena. Neko vam je to i obećao. U međuvremenu, da se ne bi zamerali Evropskoj uniji kojoj ste težili, vodili ste tu mekanu politiku, pa ste na terenu popustili zahtevima Evropske unije. Doveli ste Euleks. Gospodine Jeremiću, da li je Euleks dobro rešenje za Srbiju, voleo bih to da čujem od vas. Potpisali ste Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju. Sada hoćete da pričate sa Evropskom unijom u daleko nepovoljnijoj poziciji nego što je bila 2008. godina, kada su vam rekli da treba da pregovaramo. Potpisali ste viznu liberalizaciju bez Kosova i Metohije, potpisali ste policijski sporazum. Sve ste potpisali što je tražila Evropska unija. Šta su rezultati te politike? Rezultati su te politike da danas ulazite ili ćete ući u pregovore sa Evropskom unijom kada vam je ona, posle svih ovih ustupaka, rekla - možemo da pričamo o svemu, ali ne o statusu Kosova. Došli smo do zida gde morate da odlučite na koji način će ta politika vaša da se vodi u budućnosti. U svakom slučaju, rezultati ove politike su katastrofalni. Ona je propala i put u Generalnu skupštinu je put u potpuni poraz Srbije, ili ćemo da čujemo danas kako ćete nas uveriti da je to sigurna pobeda, kao što smo već slušali prethodnih dana. Vreme je za novu politiku. Vreme je da se otkaže misija Euleks, ono što ste im dali na Kosovu. Vreme je da se pokrenu tužbe i vreme je da se podnese ostavka.
Vreme je isteklo. Gospodin Boško Ristić ima reč. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovani predsedniče Vlade, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, ova sednica jeste zakazana povodom veoma značajnog pitanja koje će opredeliti verovatno karakter budućih poteza i vlasti i opozicije i svih nosilaca javnih funkcija koji imaju odgovornost za vršenje tih javnih funkcija pred građanima koji su ih birali. Ovde smo tokom rasprave čuli različitu argumentaciju povodom Predloga odluke koja se nalazi na razmatranju u raspravi pred Skupštinom. Raspravu su okarakterisali različiti stavovi, od podrške tome da se ovakva odluka sa ovakvom sadržinom donese i usvoji, do njenog potpunog osporavanja. Motiv za takvo postupanje pojedinih poslanika u parlamentu ima pre svega ili različite političke stavove, različite političke programe, želju za političkim pozicioniranjem u dnevno-političkim okolnostima ili, sa druge strane, ima i takvih motiva da poslanici žele da se stvore temelji jedne racionalne politike koja će se voditi u kontekstu ukupnih odnosa u kojima se Srbija nalazi i u međunarodnoj zajednici, ali i u kontekstu političkih odnosa koji vladaju u samoj Srbiji. Predstavnici stranaka koje su politički mandat od građana dobili na osnovu politike koja podrazumeva i evropske integracije i očuvanje suvereniteta i integriteta na Kosovu i Metohiji smatraju da racionalnim pristupom i analizom postojećeg stanja, argumentacijom koja može da obezbedio podršku naših političkih prijatelja u međunarodnoj zajednici, vodimo dalju borbu za očuvanje suvereniteta i integriteta na Kosovu i Metohiji. Demokratska stranka će glasati za ovu odluku jer je njena politika takva da je dobila podršku građana na poslednjim izborima za politički program očuvanja Kosova i Metohije u sklopu Republike Srbije, ali isto tako za politiku evropskih integracija, regionalne saradnje, očuvanja mira i stabilnosti, očuvanja rešenja putem diplomatskih, političkih i pravnih instrumenata. Tokom rasprave smo čuli olako date pravne savete da je Srbija i srpska diplomatija mogla raznim pravnim sredstvima da ostvari svoje političke ciljeve. Lično smatram kao građanin, kao pravnik i kao političar da olako dati pravni saveti mogu samo da navedu Srbiju da srlja u povlačenju političkih poteza. Isto tako, kada govorimo o jedinstvu, o državnom i o političkom, smatram da treba ostvariti državno i političko jedinstvo u vezi sa vrednostima koje su osnova i garant izgradnje jednog demokratskog društva. Ne smemo posegnuti za instrumentima zaštite naših interesa koji bi išli na štetu demokratizacije društva i koji bi ugrozili mir i bezbednost i u Srbiji, i u regionu i uopšte u međunarodnoj zajednici. Stranke koje žele da, koristeći pitanje Kosova, iznude prevremene izbore, ne shvataju ili ne žele da kažu da to predstavlja iznuđeni potez za koji bi ceh plaćali građani Srbije. Kosovo i Metohija jesu značajno i važno pitanje. Kosovo i Metohija jeste ustavna obaveza svih nosilaca javnih funkcija i svih institucija. Obaveza da se borimo za integritet Srbije i za Kosovo i Metohiju kao integralni deo Srbije jeste na nama, ali metod političke borbe i izbor politike mora da bude takav da se racionalnim pristupom obezbedi napredak u ostvarenju interesa Republike Srbije u pregovorima sa svim zainteresovanim stranama. Pre svega mislim na građane na Kosovu i Metohiji, ali isto tako sa akterima međunarodne politike, od kojih u dobroj meri zavisi dalji proces priznavanja jednostrane nelegalno proglašene nezavisnosti Kosova i Metohije, ali isto tako i zaštite interesa Republike Srbije. Smatram da politička aktivnost Srbije treba da bude isto razmatrana u kontekstu dalje demokratizacije društva, zaštite svih vitalnih interesa Srbije na bazi mira, dobrosusedstva, ali isto tako zaštite ljudskih prava na celoj teritoriji Republike Srbije. S obzirom da je savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde neobavezujuće, ali isto tako, prema mnogim komentarima i štetno po interes Republike Srbije, smatram da treba istovremeno čitati razloge kojima se rukovodio Međunarodni sud pravde prilikom zauzimanja ovakvog stava. Mislim da je suočavanje sa posledicama dugogodišnje politike na Kosovu i Metohiji veoma korisno za dalje vođenje politike Republike Srbije u međunarodnim odnosima, ali i na unutrašnjem političkom planu. Time ne želim da odgovornost za određene političke posledice svalim na pojedine partije, zato što su partije koje su bile akteri političkog života devedesetih godina doživele unutrašnju transformaciju. To pokazuju njihovi programi i njihove političke aktivnosti u današnjem vremenu. Ono što je najteže za naše srpsko društvo, to je da su posledice nekog nedemokratskog postupanja pogodile demokratsko društvo kakva je Srbija danas. Mislim da je apsolutno nekorektno da se srpsko društvo i politika koju vodi vladajuća koalicija, pa i ova vlada, karakteriše pogrdnim nazivima, da se karakteriše na pogrešan način, zato što je evidentno i u samoj Srbiji i u međunarodnoj zajednici da institucije Srbije jačaju svoje kapacitete u zaštiti ljudskih prava, u stvaranju mehanizama kojitu zaštitu ljudskih prava garantuju. S tim u vezi, želim da zaključim da Vlada Republike Srbije, narodni poslanici, sve institucije Republike Srbije koje se bave politikom i koje treba da se bave u budućnosti zaštitom integriteta i suvereniteta Republike Srbije treba da vode računa o političkom kontekstu u kome se Srbija nalazi, o putu i statusu evropskih integracija u kojima se Srbija nalazi. Ali isto tako da svojom retorikom i argumentacijom koja se vrlo često ovde čuje, a koja je protivna demokratskim principima i vrednostima na kojima se zasniva jedno demokratsko društvo, možemo da stvorimo osnov za dalja priznanja Kosova i Metohije i od onih država koje nisu obavezane ovakvim stavom Međunarodnog suda pravde, ali zbog retorike i povlačenja nekorektnih i nedemokratskih političkih poteza mogu da stvore reakciju koja bi išla na štetu interesa Republike Srbije. Zato ne smemo tvrdoglavom i iracionalnom politikom da izazovemo novi lanac priznanja, već u Skupštini Ujedinih nacija treba da se zalažemo da se na demokratskim vrednostima, demokratskim principima, u mirnim pregovorima svih zainteresovanih strana dođe do ciljeva koji treba da budu u interesu pre svega građana Republike Srbije.
Narodni poslanik Nemanja Šarović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, braćo Srbi i sestre Srpkinje, poštovani građani Srbije, donošenjem presude Međunarodnog suda pravde Srbija je doživela veliki udarac. Međutim, ovo nije poraz bilo koga od vas eurofanatika koji sedite u ovoj sali pojedinačno, ni Tadićev, ni Nikolićev, ni Dinkićev, ni bilo čiji drugi, ovo je poraz politike koju vi sprovodite prethodnih godina. Mi ne tražimo danas, kako neki kažu, nečiju glavu jer - šta bi danas Srbija imala od toga da Vuk Jeremić ili Boris Tadić podnesu ostavke? Srbija je dobila još jednu žestoku šamarčinu od EU i SAD i vi ne možete sada reći da će neko podneti ostavku i da će to tu činjenicu izbrisati, da će biti u redu. Ne, to nije u redu i ne može biti u redu, jer ovo nije samo lični poraz Borisa Tadića, ili bilo koga od vas, ovo je poraz politike koju zagovarate prethodnih 20 godina i koju prethodnih 10 godina sprovodite u Srbiji. Ovo je poraz politike bespogovornog ispunjavanja uslova EU i politike koja kaže da EU nema alternativu. Za SRS, Srbija, njen teritorijalni integritet i suverenitet, nemaju alternativu. Dobro je da danas imamo i da se vodi ova rasprava, dobro je jer će neke maske pasti. Dobro je da se vidi koliko se bivšem četničkom vojvodi svidelo u Briselu i Vašingtonu, da mu se svidelo toliko da danas traži da ide ponovo, makar kao poštar Borisa Tadića. A i kako ne bi išao, kad on uporno ponavlja kako je politika Borisa Tadića dobra, kako bi on tu politiku sprovodio još brže i Srbiju još bolje i brže odveo u Evropu, ali da jedino, eto, ne valjaju neki Tadićevi saradnici? Međutim, današnja ponuda Vuka Jeremića govori koliko je zapravo srpska diplomatija loša, kada je kao glasnik i kurir Borisa Tadića prihvatljiv neko ko se preko noći transformisao od ultranacionaliste do eurofanatika. Postavljam pitanje Vuku Jeremiću – može li neko ko je ukrao poslanički mandat, neko ko se odrekao ideologije koju je zastupao prethodnih 18 godina, neko ko je pogazio crkvu, zakletvu datu u crkvi pred Bogom, neko ko 30 godina nije uspeo da završi fakultet, može li neko takav biti moralni i intelektualni autoritet koji će biti emisar predsednika Srbije i ko će ubeđivati nekoga u inostranstvu, predstavljati Srbiju i ubeđivati ga da ne prizna nezavisno Kosovo? Ako nekome do sada nije bilo kristalno jasno, danas nema nikakve sumnje da su SAD neprijateljski nastrojene prema Srbiji. Možemo li nekoga ko otima deo naše teritorije, danas KiM, sutra Rašku, Vojvodinu ili Šumadiju, smatrati svojim prijateljem? Nema goreg akta neprijateljstva od bombardovanja i otimanja teritorije, a upravo je to ono što su SAD i vodeće zemlje EU učinile prema Srbiji, a vi ih i dalje nazivate našim prijateljima i zaklinjete im se na vernost. Pre 20 godina otimanje KiM nije izgledalo realno, danas je to realno svima. Pre deset godina otimanje Vojvodine nije izgledalo realno, svakome ozbiljnom u Srbiji danas to izgleda veoma realno i vaš režim upravo izgrađuje novu naciju. Izgrađujete nekakve Vojvođane. Da li je neko pokušao da prebroji koliko puta dnevno neko ko živi na teritoriji Vojvodine čuje pridev vojvođanski? Vojvođanski budžet, vojvođanski premijer, Vojvođanska akademija nauka, vojvođanski sekretar, vojvođansko ovo ili vojvođansko ono. Uveliko se propagira, da ne kažem mržnja, ali negativan odnos i neprijateljstvo prema Srbiji i prema Beogradu. Osiromašene, gladne i razočarane građane Vojvodine ubeđujete da bi živeli bolje, ali, eto, nedostaje im EU i smeta im Beograd. Odoše u Beograd sve pare, ode u Beograd budžet, Beograd ne da ovo, Beograd ne da ono. Na kraju ćete se valjda, za dve ili tri godine, silno iznenaditi kada generacije koje danas stasavaju kažu – kakva Srbija, mi smo Vojvođani? Od koga je Boris Tadić dobio mandat da premijera Turske pusti da vršlja po Srbiji kako hoće? Umesto da Boris Tadić ode u Bratunac i pokloni se srpskim žrtvama, Boris Tadić je u pratnji Erdogana otišao u Novi Pazar i veoma je zanimljivo kako su državni mediji, ponavljam, državni mediji, preneli tu vest. Citiraću kratko – predsednik Srbije Boris Tadić i premijer Turske Redžep Erdogan ocenili su danas, nakon razgovora sa gradonačelnicima Sandžaka, da će konkretnu korist od saradnje dveju država imati region Sandžaka. Osim što će Turska učestvovati u izgradnji puteva u Sandžaku, vlada u Ankari će razvoju Sandžaka pomoći tako što će podsticati saradnju i bratimljenje opština. U dve rečenice - četiri puta Sandžak. Povezujete Sandžak, kako vi kažete, Rašku, kako jeste, sa Turskom, istorijski, i ekonomski, i verski, evo, sada ćete i opštine bratimiti. Postavlja se pitanje – kada budu sve te veze ostvarene između Raške i Turske, čime će to Raška sa Srbijom biti povezana? Evropska unija nije i neće primiti Tursku u članstvo EU, već to kompenzuje preko naše grbače i pušta Tursku da širi svoj uticaj i moć na Srbiju, na Rašku oblast i na BiH, ne na Sandžak, naravno, kako kaže državna televizija. Da li postoji zakon o teritorijalnoj podeli i da li su svi državni organi i institucije dužni da taj zakon poštuju? Neki su i danas rekli kako nije važno kako se to zove, kako se šta naziva i kako Rašku oblast može nazivati ko kako hoće, da to nije rešenje problema. Nekada ste tvrdili da nije važno na KiM čije se zastave ističu i koji se nazivi koriste. Vama nije bilo važno, ali Šiptarima jeste bilo važno. Pogledajte dokle nas je to dovelo. Danas vam nije važno, u Vojvodini Srbima nije, ali je važno Vojvođanima. Nije vam važno u Raškoj čije se zastave ističu, a sve se crvenelo od turskih zastava, nijednu nismo videli srpsku. Vama to nije važno, ali Erdoganu jeste. Kako vam u Raškoj ne smeta mešanje crkve u politiku, u izbor nacionalnih saveta? Zukorlić se kandidovao za nacionalni savet Bošnjaka i čitava Raška je bila oblepljena plakatima sa sloganom – glasaj za muftiju. Da li je Srbija sekularna država ili u Beogradu jeste, a u Novom Pazaru nije? Šta bi se desilo da je Srpska pravoslavna crkva učestvovala na nekim izborima i da je na plakatu stajalo – glasaj za vladiku? Jedan od najvažnijih razloga što se Srbija danas nalazi u ovako teškoj situaciji jeste povlačenje tužbi protiv zemalja NATO koje su bombardovale Srbiju, jer bi presuda protiv tih zemalja danas bila ključni argument Srbije u upravo negativno završenom postupku pred Međunarodnim sudom. U čije ime je DOS režim abolirao ubice hiljada građana Srbije? U čije ime ste oprostili i ko vam je dao mandat da oprostite desetine milijardi evra materijalne štete? U čije ime Boris Tadić već nekoliko puta razgovara sa Ivom Josipovićem o povlačenju tužbe Srbije protiv Hrvatske za genocid? Ima li mandat Boris Tadić stotina hiljada proteranih, hiljada ubijenih i opljačkanih Srba iz Republike Srpske Krajine? U čije ime Tadić najavljuje odlazak u Vukovar? U čije ime i kome će se u Vukovaru sutra izvinjavati? U čije ime je Boris Tadić bio u Srebrenici? Zašto je MUP Republike Srbije sprečavao građane Srbije da odu u Bratunac i odaju poštu srpskim žrtvama? Mene je lično zaustavila policija na granici, na Drini kod Zvornika, izvela iz kolone i držala 15 minuta. Tražili su da se pozovem na poslanički imunitet da bi me pustili da pređem granicu. Zašto RTS nije obavestila javnost da je na vojničkom groblju u Bratuncu bio zabranjen pristup svima onima koji su imali majice sa likom Vojislava Šešelja ili Ratka Mladića? Kako je moguće da je jedino reporter RTS bio slep i gluv za transparent od 25 metara, na kome je pisalo ''Tadić nije Srbija'' i ''Srpska nije genocid''? Danas, ali i čitave prethodne decenije, na delu je rasturanje Srbije, temeljno osmišljeno i uporno. To čine SAD i vodeće zemlje EU. Oni nam otkidaju deo po deo države, a vi ubeđujete narod i građane Srbije kako to nije važno. Vi kažete – važni su ljudi, važan je bolji život. Kažete Srbima da zaborave Kosovo, kako bi bolje živeli i kako bi ušli u EU. Doneta je presuda protiv interesa Srbije. Žive li danas građani Srbije bolje ako svi kažete da smo korak dalje od Kosova i bliže EU? Da li je pojeftinilo nešto u Srbiji? Hleb? Mleko? Grejanje? Bilo šta? Naravno da nije, i neće ni pojeftiniti. Čak i ako uđemo u EU, za nekih 15 godina, očigledno je da nas tamo ne žele. Nemac ni rođenom bratu ne poklanja evro, a kamoli Srbiji. Moram reći još jedanput, da vaša fascinacija EU potiče od one komunističke devize – radio, ne radio, svira mi radio. Ubedili ste građane Srbije, da je EU rajski vrt. Kada uđemo, nestaće svi problemi. Onaj ko sebi ne pomogne, ni Bog mu neće pomoći. Nema za Srbiju ni za srpski narod napretka dok sami sebi ne pomognemo, dok privreda ne radi i dok sami sebe ne počnemo da poštujemo ni drugi nas neće poštovati. Vuk Jeremić tvrdi da je pitanje pred Međunarodnim sudom bilo dobro postavljeno, ali kaže, kako god pitanje da smo postavili, ovakav MSP ne bi odgovorio na suštinu pitanja. Šta to znači? To znači da za Srbiju nema pravde, jer je sud pod velikim uticajem SAD i vodećih zemalja EU, koje i na ovaj način pokazuju da su neprijatelji Srbiji. To pokazuje vaš međunarodni rejting. To pokazuje rejting predsednika Srbije, naše Vlade i naše diplomatije. Jeremić je naveo kao razlog neprijateljskog odnosa, inertnost politike, koja se nije promenila od 90-ih godina, kada je kako kaže, zacrtano utapanje Republike Srpske u unitarnu BiH i nezavisnost Kosova. Postavlja se pitanje – kakva je uloga Borisa Tadića, koji se jedne nedelje grli sa Sulejmanom Tihićem i Erdoganom, a naredne nedelje sa Miloradom Dodikom? Vi odlučite, i vi i Milorad Dodik, da li želite samostalnu Srpsku ili unitarnu BiH. Teško je očekivati bolje odnose SAD i EU, ako se svi vi neprekidno zaklinjete, da šta god oni urade, da kako god zlo da nam nanesu, vi svoj kurs prema EU i put evroatlantskih integracija nećete promeniti. Ovo je poslednje zvono za uzbunu, ali ne za vas, jer ste vi tu potpuno nebitni. Ovo je zvono za uzbunu za građane Srbije, za državu. Poslednji poziv Srbima da se usprave, da počnu da pružaju otpor, da veruju u državu. Ovo je poslednji poziv da politički kurs promenimo za 180 stepeni, da otvoreno kažemo da je evropska perspektiva Srbije mrtva tačka, nemamo mi više šta sa njima da razgovaramo, i da se okrenemo tradicionalnim i jedinim prijateljima Srbije – Rusiji, Kini, Indiji, arapskim državama i južnoameričkim državama.
Ministar Vuk Jeremić ima reč.
Želim samo na početku da kažem da je Vlada razmotrila predložene amandmane SNS i da predlaže usvajanje prva tri amandmana SNS u tehničkoj proceduri. Moram da odgovorim na nekoliko pitanja i na nekoliko upozorenja i kritika koje su izrekli predstavnici DSS. Kao prvo, oko tužbi zaista mislim da treba staviti tačku na tu raspravu. Tužbe protiv bilo koje zemlje u ovakvom trenutku, pred ovakvim MSP, bile bi najdirektniji put da se sve izgubi i ko god i dalje govori o tužbama zaboravlja da sa tim tužbama treba da ode u taj isti Hag. Plašim se da, u političkom smislu, takva reakcija samo predstavlja novo guranje glave u pesak. U četvrtak MSP nama nije oduzeo Kosovo, kao što ga Generalna skupština u septembru, čak i ukoliko uspemo da i pored svih teškoća ostvarimo na njoj pobedu, a učinićemo sve da je ostvarimo, neće vratiti. Ovo je jedan dug i težak proces u kome ne smemo da odustanemo. Ono što je najvažnije je da ipak, i pored svih političkih razlika kada je reč o Kosovu, pokušamo da sačuvamo jedinstvo. Kada smo bili zajedno u Vladi sa DSS, mnogo puta smo imali razlike u mišljenju kada je reč o Kosovu. Svaki put smo se na kraju složili. Mnogo više puta smo se mi složili sa stavom DSS, nego što je to bilo obrnuto, zbog toga što smo poštovali potrebu da se ostvari jedinstvo. Uopšte, mislim da kada je ovakva stvar u pitanju, a ovo je stvar od vrhunskog državnog i nacionalnog interesa, mislim da opozicija treba da podrži Vladu. Sutra, kada mi budemo u opoziciji, Vladu ćemo podržavati oko ovih ključnih nacionalnih pitanja. Prema tome, nisam čuo od DSS danas ni jedan novi predlog. Svi su ti predlozi već bili na stolu mnogo puta i, žao mi je, ali ne smatram nijedan od tih predloga konstruktivnim. Na kraju, želim da kažem još jednom, iako današnja sednica nije o tome, pitanje Euleksa, pitanje rekonfiguracije međunarodnog civilnog prisustva na teritoriji Pokrajine, ono bi se u 2008. godini dogodilo ovako ili onako. Dogodilo bi se bez učešća Saveta bezbednosti, da se nismo blisko angažovali po tom pitanju i uspeli da raspad UNMIK, koji je u tom trenutku bio u procesu, zaustavimo i da Euleksovo razmeštanje stavimo pod mandat Saveta bezbednosti. Prema tome, glavni razlog našeg angažovanja sa Savetom bezbednosti po pitanju rekonfiguracije je bio taj da možemo da nastavimo da pomažemo ljudima koji žive na terenu. Pošto mi sa ilegalnim secesionistima ne možemo direktno da razgovaramo, pošto nam to obavezujuće odluke Narodne skupštine zabranjuju, morali smo da sa međunarodnim civilnim prisustvom angažujemo na način koji ne krši naš Ustav i međunarodno pravo. To smo postigli kroz odluku Saveta bezbednosti, koja je predvidela rekonfiguraciju međunarodnog civilnog prisustva u Pokrajini. Priča o Euleksu, priča o tužbama su priče koje su već ispričane. Danas moramo da gledamo napred. Ovo je jedan jako težak trenutak za Srbiju. Zaista bih voleo kada bi predstavnici DSS u tom smislu, nakon svih ovih kritika koje su nam uputili i na kojima im se zahvaljujem, smogli snage da nas podrže, kao što smatram da bi svaka opozicija svaku vladu po pitanju Kosova trebalo da podrži, ne samo danas već i za deset, 20 ili već koliko godina bude bilo potrebno da se ova borba za Kosovo vodi. Još jednu stvar želim da pojasnim, Vlada je razmotrila sve predložene amandmane opozicije i smatra da su samo ova tri amandmana SNS u skladu i duhu sa ovom rezolucijom koju predlažemo parlamentu na usvajanje. Što se tiče predstavnika SRS, želeo bih da pojasnim svoj stav - bili bismo izuzetno zahvalni ako bi neki visoki predstavnik SRS pristao da bude nosilac državne poruke Srbije u jednu zemlju sa zahtevom države da ne prizna Kosovo. Postoje neke zemlje u kojima SRS ima veliki ugled i zaista bismo bili zahvalni ukoliko bi nas podržali u tome i ukoliko bi pomogli da se ova poruka prenese tamo gde treba.
Gospodin Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, odmah ćemo da reagujemo na ovo što je sada rekao ministar u ime Vlade. Dakle, ta naša tri amandmana, koja je Vlada prihvatila, čine ovaj dokument Narodne skupštine pravno valjanim zato što su prihvaćeni amandmani očistili odluku, preambulu i prvi stav od našeg stava prema mišljenju Međunarodnog suda pravde. Dakle, dobro je što ste ovo prihvatili, nećemo time ljutiti države koje se oslanjaju na Međunarodni sud pravde, niti sam sud, a ni svoj stav da nam je to mišljenje bilo potrebno. Žao mi je što su dva amandmana ostala, to su već naši unutrašnji politički amandmani u kojima smo mi insistirali na drugačijem odnosu prema Narodnoj skupštini kod ovakvih dokumenata, kod pokušaja, ali neka to ostane za naše rasprave. Mislim da bi ovakva odluka, sa ovakvim amandmanima, iz ove skupštine mogla da izađe i sa pozitivnim mišljenjem SNS, a pozivam i one koji su do sada govorili protiv toga da se izdignu iznad svoje slabe politike i da se priklone ovako jedinstvenoj politici Srbije i Narodne skupštine. Mi ćemo glasati za Predlog odluke.
Zahvaljujem, gospodine Nikoliću. Reč ima narodni poslanik gospođa Gordana Čomić. (Dragan Todorović, sa mesta: Replika.) Dobićete reč posle Gordane Čomić u okviru vremena koje imate.
Dame i gospodo, želim da podelim par svojih procena o prostoru i o kontekstu koji je nastao nakon donetog mišljenja Međunarodnog suda pravde u Hagu, zato što smatram da je važno i da može pomoći boljoj atmosferi ili inspirisati na još dublji i čvršći dijalog svih nas koji smo u Narodnoj skupštini. Moja lična procena da je ovo prva rasprava o Srbiji i o situaciji sa Kosovom koja se zaista vodi u Narodnoj skupštini. Rasprava zato što jedni druge čujemo, jedni druge slušamo i jedni drugima pokušavamo da argumentujemo svoje vizije i svoje poruke o tome kakvi su problemi pred kojima je Srbija trenutno i šta je najbolje da se uradi 2011, 2012, 2013, 2014. i 2015. godine. Ta vrsta rasprave podrazumeva da ako postoji dobra vest u proceni o posledicama mišljenja Međunarodnog suda pravde, onda je ta vest da se u Srbiji političke procene sameravaju sa realnošću, a ne sa očekivanjima koje imamo, da politika treba da postane spisak mogućnosti, a ne spisak želja o kojima ćemo građanima Srbije saopštavati literarne sastave. Druga procena koju želim da podelim s vama je koju vrstu poruke želimo da danas pošaljemo Srbiji u celini i građanima koji žive na Kosovu, bez obzira da li su Srbi, Albanci ili bilo koji drugi. Naša poruka je jasna i ako postoji dobra vest o tome šta je posledica mišljenja Međunarodnog suda pravde, to je da je potpuno osvetljeno koliko je uzan manevarski prostor koji ima ova vlada ili koji je imala vlada pre nje ili one vlade pre ove vlade. Taj uzan manevarski prostor nalazi se u stavu da nema građanina Srbije koji bi bilo kojoj vladi dao mandat za nečuvanje teritorijalnog integriteta i suvereniteta i nema nijednog političara koji bi ušao u vlast ili opoziciju sa željom da krši Ustav Srbije. Ako razgovaramo s biračima, bili oni naši, DS ili bilo koje druge stranke, oni će vam reći – mi znamo kako je teška situacija. Znamo da u svetu nema pravde, da je pravo samo pravo jačeg. A kada ih pitamo – dobro, šta onda očekujete od nas? Kažu – borite se. I to je ono što radimo u uskom manevarskom prostoru, ono što možemo i umemo za njihov bolji život, za Srbiju u kojoj će se živeti sve bolje, godinu za godinom, koje su pred nama.
Gospodine Todoroviću, gospodin ministar nije ništa niti uvredljivo niti nejasno rekao. Da li želite u okviru vremena vaše poslaničke grupe? [[Dragan Todorović, sa mesta: Pravo na repliku.]] Nije ništa rekao nejasno, ni uvredljivo. Nema osnova za repliku. Žao mi je. (Dragan Todorović, sa mesta: U okviru vremena poslaničke grupe.) Izvolite.
Gospođo Dejanović, zapanjujuće je kako vi dozvoljavate izvršnoj vlasti da se ponaša u Skupštini Republike Srbije. Gospodin Vuk Jeremić je naneo najveću moguću uvredu SRS. Gospodin Vuk Jeremić izgleda da ne zna elementarne stvari. Ne zna podelu između izvršne i zakonodavne vlasti. Nismo mi činovnici Vlade da bi bili njeni emisari. To možete da radite sa nekim drugim. Sa SRS ne možete. Možemo kroz određene institucije, kroz određene međunarodne organizacije da damo pun doprinos da naša država iz toga izvuče neku korist, a ne da budemo vaši emisari. Moram da vas podsetim, gospodine Jeremiću, da nemamo adekvatan odgovor u predstavnicima vladajuće većine, jer očigledno nisu spremni da preduzmu određene korake koji su nužni kada je u pitanju Srbija. Pre svega, to je Zajednica nezavisnih država. Mi smo tamo već nekoliko godina mogli da budemo posmatrači bez ikakvih obaveza, što bi sigurno pomoglo našoj državi da se prošire neke mogućnosti, ne samo političke, nego i ekonomske. Pomenuo sam već u prethodnom izlaganju ovaj dogovor o kolektivnoj bezbednosti. Šta ste vi učinili? Do dana današnjeg niste našli za shodno da odgovorite na tu ponudu. Šta ste uradili na naš predlog da se formira grupa prijateljstva sa iranskim narodom? Dobro znate, ministre, koliko je Iran značajna zemlja i koliko bi to pomoglo interesima Srbije, kao što to danas zna predsednik Skupštine. Ko to koči? Ko koči? Predstavnik DS, predsednik Odbora za inostrane poslove. Posle svega toga zovete nas da vam budemo emisari. To možete da radite sa nekim drugim, sa SRS ne možete. Mi smo ovde da kontrolišemo vlast, da kontrolišemo i izvršnu i sudsku vlast, a ne da radimo one poslove koje je vi trebalo da uradite. Da ste znali da uradite te poslove ne bi danas bili u ovoj situaciji. Zašto se niste obratili ranije? Zašto ove rasprave nije bilo u Skupštini pre godinu dana, pre dve godine, nego ste se sada setili kada su praktično svi putevi zatvoreni, kada ste izgubili na svim poljima i sada se hvatate za slamku i tražite nešto od nas što nikada ne možemo da uradimo, niti ćemo uraditi. SRS će uvek voditi računa o državnim i nacionalnim interesima i u skladu sa time donosiće odluke koje će pomoći da se naša situacija, koja je jako teška, koliko-toliko popravi.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovani predsedniče Republike, poštovani predsedniče Vlade, gospodo ministri, poštovana predsednice Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, jedna od prvih lekcija koje je trebalo da naučim na pravnom fakultetu još 1975. godine bila je definicija države, a s tim u vezi i prava i pravnog sistema. Država je po toj definiciji, malo anahronoj, aparat sile u rukama vladajuće klase, dok je pravo skup normi koje uživa sankciju države. Malo evoluira definicija prava i kaže da je to skup legitimnih prinudnih normi. Međunarodno pravo ima nešto modifikovanu definiciju, ali njena osnova je slična i može se sažeti u dve reči, da je to konsenzus moći. Međunarodni sud pravde jeste jedan od bitnih instituta koji bi trebalo da štiti međunarodni pravni poredak. Najviši organ UN jeste Generalna skupština UN. Teritorijalni integritet je do četvrtka, a smatram i posle četvrtka jedan od ključnih temelja na kojima počiva stabilnost međunarodnog prava i međunarodnog pravnog poretka. Teritorijalni integritet Srbije je u slučaju južne srpske pokrajine potvrđen i posebnom Rezolucijom 1244. Da li je Međunarodni sud pravde u Hagu svojim mišljenjem od prošlog četvrtka ukinuo ovaj osnovni princip međunarodnog prava? Smatram da nije, ali ovakvo mišljenje bi međunarodni poredak stavilo na ozbiljan ispit. Čak i ako se složimo da je izbegao odgovor na ključno pitanje suvereniteta, čak i ako je reč o neobavezujućem aktu, pa čak ako je taj akt i pravno manjkav, ovo mišljenje jeste vezano za jedan slučaj, ali međunarodni precedenti su takođe izvor međunarodnog prava i zbog toga se time stvara veća opasnost za međunarodni pravni poredak koji garantuje teritorijalni integritet. Ovo mišljenje nije samo pretnja teritorijalnom integritetu Republike Srbije, jer ona ne može biti sui generis i ne može se odnositi samo na pojedinačan slučaj, čak se to u mišljenju Međunarodnog suda pravde u Hagu i ne pokušava nametnuti. Vratimo li se na definiciju sa početka, ona nam daje odgovor na pitanje da li pravni poredak, pa i međunarodni pravni poredak, kreiraju vladajući, odnosno da li je on konsenzus moći? Šta ako smo se sasvim uverili da je to tako? Da li mi i dalje treba da se koristimo mehanizmima međunarodnog prava, odnosno međunarodne pravne politike i da li imamo uopšte alternativu? Koje druge mehanizme možemo da koristimo i da zaštitimo teritorijalni integritet Republike Srbije? Neke od tih mera i mehanizama smo već neuspešno koristili i one su vezane za još veće rizike. Opozicija danas nije dala ni jedan jedini uverljiv predlog, ni jedno uverljivo ubeđenje da treba da menjamo zacrtanu politiku Vlade RS koju sprovodi Ministarstvo spoljnih poslova. Pronalaženje kompromisa koji će biti u skladu sa međunarodnim pravom, uključujući i poštovanje principa suvereniteta zemalja, moramo strpljivo tražiti. Ta politika treba da omogući ostanak Srba na Kosovu i smatramo da je to ključna stvar koju svi ovde moramo da zastupamo, bez obzira da li se radi o opoziciji ili poziciji. Borba za teritorijalni suverenitet Srbije nije pitanje jedne vlasti, ni pitanje jednog vremena. Ne smemo da učinimo nijedan korak koji bi otežao položaj Srba i drugih ne Albanaca na KiM, ali siguran sam da država Srbija može da učini više da položaj Srba i drugih ne Albanaca na Kosovu bude bolji i da povratak raseljenih lica bude održiv. Naša dosledna politika, uveren sam, ne može biti na kraju neuspešna, niti ostati usamljena. Zbog toga pozivam sve kolege narodne poslanike da daju podršku ovoj odluci, da daju podršku Srbima i nealbancima koji žive na KiM i svim građanima koji smatraju Srbiju svojom domovinom, a žive na KiM.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo, pažljivo smo slušali izlaganje šefa pravnog tima gospodina dr Batakovića i došli smo do zaključka da su čak i u tom pravnom timu postojale dve suprotstavljene opcije. Jednu je verovatno zastupao gospodini Vojin Dimitrijević, koji ima to ekstremno stanovište da je Slobodan Milošević kriv za sve loše što se desilo u zadnjih 50 ili 100 godina. Sdruge strane, poznato je da je gospodin Bataković napisao mnogo knjiga o Kosovu i da je na jedan argumentovan način objasnio da su ti problemi nastali mnogo pre, još od čuvenog akta titoističke Jugoslavije 1946. godine, kada je zabranjeno Srbima da se vrate na Kosovo. Negde oko 100.000 ljudi nisu imali pravo da se vrate na Kosovo. Takođe, on je kritikovao i Ustav iz 1974. i amandmane iz 1968. i 1971. Dakle, jasno je da u tom pravnom timu, koji je radio i borio se za interese Srbije pred Međunarodnim sudom pravde, nije postojala sloga, blago rečeno. Što se tiče Ministarstva spoljnih poslova, smatramo da ministar nije imao lošu nameru, čak da je imao dobru nameru kada je pokušao 2008. godine i pokrenuo inicijativu koja je završila jednom vrstom uspeha kada je Generalna skupština, ako se ne varam, sa 77:74 uzdržanih i 6 protiv, uputila zahtev Međunarodnom sudu pravde da se izjasni i da da svoje mišljenje povodom Deklaracije onezavisnosti Kosova. Međutim, ministar je, ne samo što se tiče spoljnog okruženja, ograničen u svom delovanju, već nekoliko meseci posle toga druga vrsta državne politike koja pokazuje da Hag nema alternativu dovela je do kraha te inicijative pred Međunarodnim sudom pravde. Navešću i konkretan primer. Negde, ako se ne varam, 26. februara 2009. godine doneta je presuda u slučaju Milutinović i ostali i tada su najveći vojni i policijski funkcioneri osuđeni na drakonske kazne zatvora i upravo je ta presuda bila glavni argument američke delegacije pred Međunarodnim sudom pravde. Dakle, vi pokušavate da pravnim sredstvima nešto uradite i da poboljšate poziciju Srbije pred navalomnovih priznanja nezavisnosti Kosova a, s druge strane, to se sve ruši zato što je upravo Haški tribunal, koji navodno nema alternativu, bio glavni argument američke delegacije 8. decembra 2009. godine. Istog datume je i ruska delegacija podnela svoj podnesak i nastupio je ambasador Ruske federacije, koji se pozivao na Rezoluciju 1244. Dakle, Amerikanci su se pozivali na Haški tribunal, Rusi na Rezoluciju 1244 i po tome je skandalozno da u ovoj deklaraciji nema pozivanja na Rezoluciju 1244 i skandalozno je da niste naš amandman usvojili, već ste usvojili amandman koji faktički ublažava ovu rezoluciju, koja je na ivici jedne vrste pravnog nihilizma ili defetizma, kako god hoćete. Takođe, Ministarstvo se očigledno suočilo sa ograničavajućim faktorima, jer pravo pitanje koje je trebalo biti poslato Međunarodnom sudu pravde – da li je jednostrana deklaracija o nezavisnosti Kosova, koju su proglasile privremene institucije uz pomoć SAD? To je bila prava definicija koja bi došla do suštine stvari. Ako nije tačno ovo što mi tvrdimo, onda Vlada i vlast u ovoj zemlji treba da nas ubede da Bondstil nije bespravno podignut na srpskoj zemlji, da nas ubede da Amerika nije prva država u svetu koja je priznala nezavisnost Kosova i treba da nas ubede da poziv Džozefa Bajdena upućen predsedniku Srbije nije bio jedna vrsta drske diplomatske, političke i svake druge provokacije. Takođe, delegacija SRS je učestvovala na skupu diplomatske akademije u Ministarstvu inostranih poslova Ruske Federacije 2010. godine, 30. januara. Tada je bilo govora o odnosu Ruske Federacije prema međunarodnim sudovima. Verujte mi, najgore ocene je dobio Haški tribunal. Pogledajte danas u tom kontekstu i izjavu načelnika četvrtog odeljenja ruskog ministarstva inostranih poslova, bivšeg ambasadora u Srbiji, gospodina Aleksejeva i videćete da imate prostor diplomatski, politički, da pokažete jednu vrstu političke hrabrosti i da zajedno sa Ruskom Federacijom uputite zahtev za prestanak rada Haškog tribunala. Tako ćete olakšati i diplomatsku poziciju Republike Srbije pred najavljena nova priznanja tzv. Kosova. Naravno, u tom smislu nemojte očekivati, to je jasno, da će u kontekstu one čuvene izjave Sergeja Lavrova od 18. februara 2007. godine Rusi biti veći Srbi od Srba, već upravo vi treba da pokažete jednu vrstu političke hrabrosti i dostojanstva. Takođe, u Predlogu odluke koji danas razmatramo navodi se da Srbija neće nikada ni eksplicitno, ni implicitno priznati nezavisnost Kosova. Molim vas, Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, bilo koji student prve godine fakulteta kada pročita članove 6, 10, 14, 16. i 88. videće da EU zahteva jednu vrstu dobrosusedskih odnosa sa tzv. Kosovom. To je implicitno priznanje Kosova i Metohije. To treba jasno reći. Ako proučavate način delovanja EU, videćete da oni upravo insistiraju na dvosmislenim odredbama koje se mogu tumačiti kao jedna vrsta pritiska i kao jedna vrsta priprema za ono što nije teško predvideti. Predsednik Srbije sigurno zna da je Evropski savet upravo ta superinstitucija u EU koja je iznad Evropskog parlamenta, iznad Evropske komisije i iznad čak i Saveta ministara, o kome smo pričali večeras. Šta će se desiti, konkretno pitam, ako posle usvajanja odredbi iz Lisabonskog ugovora, to je 2014. godina, pod kvalifikovanom većinom od 55% prisutnih šefova država i vlada u Evropskom savetu bude donet uslov da Srbija mora da pristane na otvaranje neke vrste diplomatskog predstavništva republike Kosovo u Srbiji? To će biti uslov koji ćete vrlo teško uspeti, ni kroz Evropski parlament, ni kroz bilo koju drugu instituciju da oborite. U tom smislu, diplomatska i politička aktivnost mora da poseduje jednu vrstu ekonomskog patriotizma. Šta je ekonomski patriotizam? To je moderni nacionalizam. Moderni nacionalizam koji upravo treba da pokaže jednu vrstu i ekonomske hrabrosti i, što to ne reći otvoreno, pogledajte kako vam posluje "Sartid", pogledajte kakvu ima monopolsku cenu struje, pogledajte kakvi su ekološki uslovi u toj fabrici i uvek postoji alternativa za neku drugu investiciju. Navešću vam najmanje pet ili šest ruskih isto tako velikih firmi u toj oblasti koje će na mnogo bolji način ulagati u ovoj oblasti. Takođe, zašto ne reći i to, vi imate ovde preko 200 ili 150 hrvatskih firmi, ne postoji reciprocitet u toj oblasti prema Hrvatskoj. To treba razumeti kao jednu vrstu ekonomskog patriotizma koji je neophodan i koji mora da prati ove političke i pravne akcije. Takođe, ako pogledate Bečku deklaraciju iz 1961. godine i 1969. godine, koja propisuje u članu 22. da se strane moraju držati odredbi ugovora i dobronamerno ih ispunjavati, videćete da vaši američki partneri, pre svega, i njihovi pratioci iz EU nisu ispunili ni jednu stavku iz Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju, a da ne pričam o Dejtonskom sporazumu, da ne pričam o Rezoluciji 1244. U tom smislu, vi morate znati s kim imate posla. Takođe i kada je ministar bio prošli put u ovoj skupštini pre nekih godinu dana, i to je jedna od naših najvećih zamerki njemu, on mora da se izbori za veća davanja za Ministarstvo inostranih poslova. Nije bio dužan da prihvati rebalans budžeta, gde je davanje za Ministarstvo inostranih poslova pod uticajem MMF smanjeno za 20%, a mesec dana posle toga Kosovoje primljeno uMMF i to je Džozef Bajden, prijatelj Srbije, na jedan patetičan način izjavio u Prištini. Na kraju, pravo pitanje koje se postavlja pred svima namaje zašto Amerika vodi 20 godina tako neprijateljsku politiku, bez obzira što se menjaju vlasti, bez obzira što se menjaju fraze itd? Ako pogledate šta se dešava na Bliskom istoku videćete da antimuslimanska politika SAD u Izraelu, Iraku, Avganistanu se kompenzuje ovde na Balkanu. To je jasno. Pogledajte, 1999. godine trebalo je da bude proglašena palestinska država. Nije, ali je bombardovana Srbija. Proglašena je mapa puta. Džordž Buš je proglasio mapu puta. Godine 2008. je trebala da bude proglašena palestinska država, ali nije, proglašeno je tzv. nezavisno Kosovo. U tom smislu treba da promenite politiku i da se suočite sa pravom realnošću u međunarodnim odnosima i da se okrenete našim istorijskim partnerima, a to je pre svega Ruska Federacija. Treba da razmislite, postoji carinski savez između Rusije, Belorusije, Kazahstana, i uskoro će se verovatno pridružiti i Ukrajina. Postoji i dogovor o kolektivnoj bezbednosti, gde Rusija predvodi sedam zemalja. To je jedan korak koji pokazuje da EU ima alternativu, pokazuje da imate dostojanstvo i pokazuje da imate promišljenu politiku.
Narodni poslanik Jelena Trivan ima reč.
Poštovani predsedniče, poštovani predsedniče Vlade, predsednice Skupštine, dame i gospodo, drago mi je da na kraju ovog teškog, ali vrlo svrsishodnog dana imam priliku da vam se obratim i da se složim u jednom bar sa svim poslanicima koji su pre mene govorili da je ovo veliki dan za Srbiju i da ono što nam je u ovom danu trebalo jeste istina. Istina, ali i jedinstvo koje ćemo pokazati pred narodom. Danas smo bili u prilici, tu priliku su neki od nas iskoristili, da građanima čestito i pošteno kažemo šta je to kada je Kosovo u pitanju to što smo nasledili, šta je to što smo imali, šta je to što smo zapravo izgubili i šta je to što sada imamo u rukama da dalje delamo i da očuvamo svoj suverenitet. Ovo je bila takođe prilika da pokažemo svoje dostojanstvo i da pokažemo svojejedinstvo, prilika da se uzdignemo iznad politikantstva i da pokažemo da postoje neke stvari koje su vrednije i važnije od dnevno-političkih interesa i naslovnih strana. Neki su tu priliku iskoristili, neki su svoj obraz osvetlali, a neki nisu. Svejedno, važno je da na kraju dana ipak podvučemo crtu i kažemo istinu. Poslednje što se može prihvatiti kao istina jeste da je Vlada Mirka Cvetkovića odgovorna za gubitak Kosova. Duboko verujem da ne postoji ni malo dete, niko u Srbiji ko veruje da Vlada koja je stupila u mandat u onom trenutku kada je Kosovo već proglasilo svoju nezavisnost može biti smatrana odgovornom za istorijske greške, istorijske propuste i sve probleme koje je nasledila. Neću krenuti stopama svojih političkih oponenata, neću tražiti krivce, neću tražiti alibi, nego ću samo reći jednostavno – ovo gde smo danas je rezultat mnogo loših procena, mnogo loših poteza i još gorih rešenja, mnogo nepromišljenosti i sa naše strane i od strane međunarodne zajednice. Ovo gde smo danas je rezultat jedne jednostavne činjenice da smo mi jedna mala zemlja, sa ograničenim resursima u svakom pogledu, i sa tim treba da se suočimo. Međutim, ono što je takođe istina, to je da je ova vlada sa tako ograničenim resursima učinila sve, ali apsolutno sve što je bilo u njenoj moći. Jedino za čim nije posegnula je oružje i ako je to njena greška onda mi je drago što ste, gospodo iz Vlade, pogrešili. Ono što se danas postavlja kao pitanje dok svi govorimo o novoj politici, drugačijoj politici, to je šta je sadržaj te nove politike. Nažalost, mi danas u skupštinskoj debati to nismo uspeli da čujemo. Uspeli smo da čujemo mnogo argumentovanih kritika, ali i mnogo praznog kritizerstva, ali nismo uspeli da čujemo šta je alternativa. Rešenja koja je ova vlada imala pred sobomsu se svodila na sledeće – jedno je da prizna nezavisnost i odustane od svake borbe, a to nije bilo moguće, jer za to nije imala ni mandat, ni podršku građana, ni ustavna ovlašćenja. Drugo što je mogla, to je da radikalnije ide u ovu diplomatsku političku borbu, kao što su se neke političke partije zalagale. Da li je ispravan put i da li mislite da bismo dobili podršku za to da idemo u dalje konfrontacije sa svetom, duboko ne verujem. Ne verujem da građani koji su glasali gotovo ujedinjeno za svoju evropsku budućnost, za normalnu i civilizovanu Srbiju, da bi dali mandat bilo kojoj vladi da ratuje sa zemljama članicama Evropske unije, pa makar i na pravnom polju. Kolega Nikolić je rekao da nismo imali hrabrosti da to učinimo, verujem da prosto nismo imali ludosti, ili da smo bili dovoljno mudri da naučimo nešto iz prethodnih pogrešaka i da ne idemo u dalje poteze koje bi ovaj narod i ovu zemlju dalje odvlačili od svakog normalnog života i normalne budućnosti. Kada govorimo o konkretnom postupku pred Međunarodnim sudom pravde, takođe, istinaje i pošteno je tu istinu reći, da su sve stranke listom podržale našu inicijativu pred Ujedinjenim nacijama, sve su toj inicijativi aplaudirale, i danas, nadajući se zaboravu građana, to nazivaju najvećim porazom ove vlade. Činjenica je da to nije najveći poraz, da to nije presudna tačka u borbi za Kosovo, kao i da nije poslednja. Takođe je legitimno pitanje, koje se ovde mnogo puta otvaralo u diskusijama, da li neko treba da snosi odgovornost za ono što se dogodilo. To pitanje bi bilo utoliko legitimnije da iza toga stoji neka konkretna platforma, neko konkretno rešenje, neka politička alternativa ovoj vladi, koja ima rešenje za pitanje Kosova i koja bi mogla pred građane da izađe sa nečim mudrijim. Nažalost, toga nema, i u tom smislu, kao što rekoh, to je jedno puko političko profiterstvo, kome na pitanju Kosova nema mesta. Zato mi danas treba Vladi da damo podršku za svaku dalju diplomatsku borbu, koja će ići ka tome da sačuva naš suverenitet, ali koja neće zatvarati vrata Srbije ka Evropskoj uniji. Podsećam da je ova vlada nastala na dva spoljnopolitička prioriteta. Jedno je priključenje Evropskoj uniji, drugo je očuvanje suvereniteta i da je na oba ova polja do sada nizala dobre rezultate. Nekada slabije, nekada bolje, ali ove dve godine stvari su išle napred. U tom smislu očekujemo da svi potezi koje budemo ubuduće povlačili u Ujedinjenim nacijama idu ka tome da otvaramo nova vrata, nove šanse za Srbiju i da otvaramo mogućnosti za bolju saradnju sa našim evropskim partnerima. To nije nekakvo iracionalno evropejstvo, ovo što danas govorim, nego racionalan interes ovog naroda da sa jakim partnerima u snažnom političkom savezu brani svoje interese i da nikada više ponovo ne bude u poziciji da mu neki od vitalnih interesa bude ugrožen. Danas nije dan za odustajanje ni od jednog od onoga što sam pomenula, a što mi iz Demokratske stranke smatramo svojim prioritetima. Danas je dan da istinito, tačno kažemo koje su teškoće i izazovi koji su pred nama, šta nam je činiti, kolike su šanse da u tome uspemo. Ono što je danas najvažnije, to je što smo, za razliku od onih koji nikakav plan nisu pokazali, videli da Vlada zna kuda ide, da zna koji su joj ciljevi i da u tome ima podršku i spoljnopolitičkih partnera. Ono što danas svetu treba da pokažemo, to je da Vlada danas ima podršku i svog naroda i svojih građana, preko parlamenta u kome mi njih predstavljamo. Ono što, na kraju, želim da kažem, da podelim s vama, jeste jedno osećanje dubokog ponosa prema srpskom narodu i građanima Srbije, koji su dostojanstveno i mirno prihvatili odluku Međunarodnog suda pravde, koji nisu podlegli provokacijama, koji su pokazali da su dostojni istorije koja iza njih stoji. Pozivam vas da mi danas budemo dostojni građana koje predstavljamo, da zajednički podržimo Vladu i da joj damo šansu da nađe rešenje koje bi sledećim generacijama ostavilo zemlju neopterećenu problemima istorije.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Imate 13 minuta.
Gospođo Đukić-Dejanović, danas pričamo o nečemu što se zove zakonomernost, a u tom principu postoji nešto što kaže predvidivost. Znači, unapred se zna šta će da se desi, pa da svedemo to na posledice. Stručnjaci za tu oblast su psiholozi. Samo da vas podsetim, gospođo Đukić Dejanović, 1999. godine kad se usvajao plan Ahtisari-Černomirdin bila je samo jedna stranka koja je glasala protiv tog plana. Svi su podržavali taj plan i rekli su napokon na Kosovo i Metohiju dolaze UN, a to su naši prijatelji. Kao rezultat te odluke doneta je Rezolucija 1244, koja je garantovali teritorijalni integritet i suverenitet u to vreme SRJ na Kosovu i Metohiji. Kasnije je to protumačeno suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije. Moram da vas podsetim sad dalje na taj vid zakonomernosti kontinuiteta, a sećam se jednog potpredsednika DS koji je već 2001. godine pokušao da održi sednicu nekog glavnog odbora na teritoriji Kosova i Metohije, zabranjen mu je ulaz. Sećam se 2001. godine, 25. januara, kad je formirana nova, navodno prva demokratska vlada, rečeno je, mi ćemo da ispunimo naša predizborna obećanja septembra 2000. godine, pobogu na Kosovu i Metohiji nisu okupatori nego naši prijatelji, oni imaju razumevanja za naše političke stavove. Samo da vas podsetim, da kad je u pitanju agresija na SRJ, NATO i SAD više puta su menjale razloge zbog čega su intervenisale. Prvi put su rekli, razlog je humanitarna katastrofa, 800.000 proteranih, drugi put kad su videli da to suštinski nije bio glavni razlog, pa rekli su, hteli smo da skinemo nenarodni režim Slobodana Miloševića, a pre godinu i po dana Havijer Solana je rekao, pa hteli smo pod bombama da vas nateramo da prihvatite evropske standarde. Gle, pobrkali navigaciju da zavedu red na Kosovu i Metohiji, pogodili Novi Sad, pogodili Podgoricu itd. Sećam se jednog predsednika Republike Srbije koji je zbog magle na jednom aerodromu srdačno se pozdravio sa Agimom Čekuom, a on je bio na poternici. Rečeno je, pa kako je to moguće, pa kaže, s njim sam se kao s vojnikom pozdravio, odajem mu priznanje kao vojniku, a on je bio optužen da je neki ratni zločinac. Sećam se jednog malog ministra koji je došao iz inostranstva, bio je potpredsednik Vlade, u onoj staroj zgradi je vikao, hajmo, hajte ka EU. Da bi posle šest meseci rekao da je Narodna skupština crna rupa, nema ga danas, verovatno prebrojava one svoje akcije, s obzirom da je pre tri meseca ovde branio jedan zakon kojim je trebalo da se potvrdi neki sporazum gde Beograd dobija na poklon šest miliona evra. Znate, nisam čuo da je održana neka međunarodna konferencija za proteklih nekoliko godina otkad je zavladala demokratija na temu Kosovo i Metohija u sastavu Republike Srbije. Naravno, nisam očekivao na toj međunarodnoj konferenciji Vojina Dimitrijevića, Sonju Liht, Sonju Biserko, Natašu Kandić. Evo, da vam dam jedan primer, recimo, Butros Butros Gali je 1992. godine pozvao 78 vodećih profesora međunarodnog prava da kažu šta misle o Međunarodnom sudu, o nekom formiranju itd. Svi su rekli negativno, da je nemoguće. Samo da vas podsetim, dve rezolucije koje se tiču Haškog tribunala u dokumentaciji, u obrazloženju, u izveštajima sadrže netačne podatke. Naravno, to je kasnije utvrđeno pojedinim presudama Haškog tribunala. Šta dalje pričati? Evropska unija otima Kosovo i Metohiju u NATO, ne samo što otima nego i formira Kosovske zaštitne snage. To će biti 2.500 vojnika plus 800 rezervista. Znate, pijete kaficu sa NATO paktom, a ovamo otima deo vaše teritorije. Hajde sada da ovim uvek obaveštenim demokratama objasnim jednu stvar. Ne znam kako vi to tumačite, ali Vlada Republike Srbije je Predlog odluke napisala 25. jula i podneli su 25. jula u 10 sati i 50 minuta predlog ove odluke Narodne skupštine o mišljenju Međunarodnog suda pravde o legalnosti jednostrano proglašene nezavisnosti privremenih institucija Kosova i Metohije i nastavka aktivnosti itd. Vi ste malopre, gospodine Jeremiću, prihvatili amandmane koji su napisani 13. jula 2010. godine. To su neki briselski, tri briselska amandmana, da bi popravili svoj deo teksta. Sećam se da je jedan rekao – dragi Solana, hvala ti za sve što si nam učinio. Solana je naredio bombardovanje SRJ i Solana, kadje sišao sa one funkcije visokog komesara za bezbednost i spoljnu politiku EU, vratio se čovek u Španiju. Pitali ga – gospodine Solana, je l' vi i dalje zastupate kao Španac sada stav da EU mora da prizna nezavisno Kosovo, on je rekao – pobogu ljudi, pa ja sam Španac, Španija nikad neće priznati nezavisno Kosovo. Gospodo iz Demokratske stranke, neko vas je prevario. Da li leteći ministar inostranih poslova, gospodin Vuk Jeremić, vi ste lepo pričali o prvoj tački predložene odluke, međutim, moram da vas upozorim, posle usvajanja briselskih amandmana to više nije tekst, džabe ste pričali, sad je sasvim nešto drugo. Ovo je već, kako se vidi, poprilično gotova stvar. Jaki smo za iskustvo Badenterove komisije. Jaki smo za neko iskustvo s kraja 1991. godine, kada je u to vreme Evropska zajednica pozvala bivše republike da svaka podnese zahtev da bi se priznala nezavisnost. Jaki smo za iskustvo Dejtonskog sporazuma. Jaki smo za iskustvo da autonomne pokrajine nemaju ta prava. Jaki smo za iskustvo da od 2000. godine ni jedna vlast nije otvorila glavnu temu Kosova i Metohije. Izvinite, molim vas, po Povelji UN, po Rezoluciji Saveta bezbednosti 1244, status je rešena stvar. Trebalo je nastaviti razgovore o širokoj autonomiji i suštinskoj samoupravi. Šta je radila Dosovska vlast? Da vas podsetim, Rezolucija 1244, sa pratećim dokumentima, ima devet tačaka. Nikad nije traženo da se ostvari prva tačka. Prva tačka je bezbednost, druga tačka povratak, pa tek tamo sedma-osma razmatranje pitanja autonomije i samouprave unutar Republike Srbije. Da vas podsetim na Čovićeve ekskurzije. Za njega teroristi koji su otišli u privremene institucije više nisu bili teroristi nego ekstremisti. Da vas podsetim da je jedan predsednik Srbije pozvao Srbe sa Kosova i Metohije da glasaju na kosovskim izborima za privremene institucije. Da vas podsetim na mnoge stvari koje dokazuju da ste pogrešili azimut. Pogrešili ste jer ste se vezali za EU, ispunili sve što traži EU. Gle paradoksalne situacije, i danas kažete da ste u prijateljskim odnosima sa SAD i da ste postigli saglasnost o svim pitanjima, čak ste saglasni oko toga da niste saglasni oko Kosova i Metohije. To se u teoriji naziva nož u leđa. Danas čujemo da su ministri inostranih poslova EU rekli -može o svemu, ali ne o statusu. Sećam se da ste nekada rekli standardi pa status. Sve ste izokrenuli. Očigledno da treba neki prljav posao da uradite. Da li postoji neka mogućnost pred Generalnom skupštinom da se nešto uradi? Verovatno postoji dokle god Rusija i Kina imaju pravo veta u Savetu bezbednosti. Da li se pojavljuje neki prostor? Siguran sam da uvek postoji neki prostor. Jedno je pitanje samoopredeljenja, drugo je pitanje otcepljenja, treće je pitanje kako neko tumači nezavisnost. Pre dve godine sam vam savetovao da samo test Nikaragva koristite pred Međunarodnim sudom pravde. Vi niste to hteli da koristite. Samo da vas podsetim, nekad su Sjedinjene američke države OVK nazivale terorističkom organizacijom. Onog trenutka kada je onaj bankar skinuo cipele, prekrstio noge, oni su postali oslobodilačka armija. Samo da vas podsetim da pitanje Kosova i Metohije unutar Srbije nije samo pitanje ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji, to je pitanje celog srpskog naroda. Da vas podsetim, posle Dejtonskog sporazuma neko je u Republici Srpskoj donosio odluke i izvršio reviziju Dejtonskog sporazuma, predao je Vojsku BiH, predao je policiju, predao je carinu i danas kukaju. Ne verujte zapadu. Treba nam jedinstvena politika koja u prvi plan stavlja naše interese. Ali, da li vodite tu politiku? Vi ratifikujete sve moguće sporazume sa državama koje su priznale nezavisno Kosovo. Na kraju, jednu paradigmu da vam dam – Nelson Mendela je 28 godina proveo u zatvoru. Građani južne Afrike su svakog dana protestovali protiv aparthejda. Imate našu podršku ako treba da se borimo za Srbiju, za srpski narod i za naše vitalne interese, ali ako i ova odluka treba da bude nož u leđa ili magla bačena svima, onda vodite računa,mi smo vas i onog dana kada ste usvajali Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju upozoravali. Otvorili ste naše tržište. Nema nikakve koristi za nas. Srbija može da dobije kredit za autoput, za vodu, za bilo šta, ali ni jedan za radno mesto. Italijani su juče štrajkovali, ne daju da se novi model Fijata proizvodi u Kragujevcu. Svi vode računa prvo o sebi, pa onda glume neku humanost i poštovanje međunarodnog prava. Ne želim da verujem da je pitanje Kosova i Metohije zatvoreno, ali samo želim da skrenem pažnju da to što ste u mogućnosti da medijski izokrenete svaku našu reč, to što ste u mogućnosti medijski da i svaku našu kritiku predstavite kao naše neslaganje sa borbom za očuvanje Republike Srbije na celoj svojoj teritoriji ne daje vam za pravo da ne uzmete u razmatranje ove naše kritike i naše predloge. To što ćemo podržati jednu ovakvu odluku ne znači da delimo stavove sa vama o načinu na koji ćete da se izborite za to. Vodite računa, naš pravac jeste istok, Rusija, tamo gde se uvažavaju naši interesi, a ne zapad, gde se zavrću ruke, pričinjava šteta i ništa dobro ne donosi. Ova podvala možda vam je uspela, možda vam je uspela sa ovim amandmanima. Setite se, neposredno pre mišljenja Međunarodnog suda pravde povodom ovog pitanja, vi ste ga samo pokrenuli, ali formalno-pravno Generalna skupština je otvorila ovu temu, setićete se jedne činjenice, onog momenta kada je doneta Rezolucija u Generalnoj skupštini Crna Gora je sutradan priznala nezavisno Kosovo. Vodite računa,nemate blanko podršku, samo želimo da pomognemo da se sačuvaju naši interesi.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li neko ko nije iskoristio pravo iz člana 93. Poslovnika želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Branko Ružić.
Gospodine predsedniče, poštovani ministri, gospodine predsedniče Vlade, poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, nakon skoro 11 sati vrlo argumentovane i teške rasprave o ovom veoma važnom pitanju došli smo praktično do onog momenta kada treba da se opredelimo o ovom predlogu odluke koji je Vlada Republike Srbije uputila, a tiče se, naravno, i savetodavnog mišljenja koji je Međunarodni sud pravde u Hagu dao. Evidentno je da ovo savetodavno mišljenje i sam ishod jeste težak, ali ne može se označiti kao poraz, niti ga moramo, niti ga treba gledati kao nečiju pobedu. Evidentno je da je ovo plod jedne iskrivljene interpretacije Rezolucije 1244, kojoj se pristupilo na jedan selektivan način u onim delovima koji ne tretiraju pitanje suvereniteta i integriteta naše države, koja u skladu sa Rezolucijom 1244 ima teritoriju Kosova i Metohije. Ovde smo čuli niz istoriografskih podataka, niz stvari i dešavanja koja su nas pratila svih ovih godina i kada bi se vraćali nazad u istoriju mogli bi mnoge naše prethodnike da okrivimo za ovu situaciju koju možda danas imamo, ali mi u SPS–JS smatramo da se treba okrenuti budućnosti. Smatramo da ne smemo ovde propagirati nikakav defetizam. Smatramo da imamo odgovornost, pre svega, prema građanima Srbije koji su nas ovde izabrali i pružili nam taj legitimitet, jer su oni upravo nosioci suvereniteta naše zemlje. Smatramo da ova borba praktično tek je u svojoj prvoj fazi, tek je otpočela, na pravi i jedini mogući način, dakle, diplomatskim, političkim sredstvima u onim međunarodnim institucijama koje su vlasne da o tome odlučuju. Kada smo se u Generalnoj skupštini UN izborili za pravo da Međunarodni sud pravde da to savetodavno mišljenje, pokrenuli smo nešto što ranijih godina, nažalost, nismo bili u prilici da učinimo. Bez obzira na ishod ovog savetodavnog mišljenja, odnosno rada Međunarodnog suda pravde, ne možemo selektivno pristupati odlukama tog istog suda. Smatramo da ovde ni na koji način u ovom savetodavnom mišljenju nije tretirano pitanje secesije ili otcepljenja KiM, te stoga nemamo ni razloga da na jedan defetistički način ili čak, ne daj bože, nihilistički gledamo na ovu situaciju. Ono što je evidentno, to je da zvanični Beograd, država Srbija nikada, niti će, niti sme da prizna tu samoproglašenu nezavisnost KiM. Ono što je takođe važno, zbog građana, to je da ovu rezoluciju koju ćemo predložiti predložimo u konsultacijama sa svim relevantnim političkim faktorima u međunarodnoj areni, dakle, i sa stalnim članicama Saveta bezbednosti, i sa EU, da sagledamo koji je to prag do koga bi te države išle, a šta je to što neće narušiti naš državni i nacionalni interes. Vremena imamo, imamo tu mogućnost i mislim da je moramo na jedan mudar, predan, staložen način iskoristiti i krenuti u taj proces koji je naša zaista jedina šansa kako bi se izborili za ono što nam međunarodno pravo i Povelja UN garantuju. Ovo nije tema za političko nadgornjavanje, ovo nije tema na kojoj bi neka politička opcija ili politička partija mogla da zgrne poene, a neka druga da ih izgubi. Svi ti pokušaji su se i u nekoj novijoj našoj prošlosti i istoriji pokazali bezuspešnim iz prostog razloga što je evidentno da od Kosovskog boja, preko mnogih drugih istorijskih događaja, do Prizrenske lige, prve i druge, do tih separatističkih tendencija i iredentističkih koje su bile i u vreme kraljevine, i u vreme Josipa Broza i u vreme Slobodana Miloševića i nastavljaju se do dana današnjeg, vidimo jedan kontinuitet koji je prisutan, da kažem uslovno, sa te druge strane. Kod nas je, nažalost, kroz istoriju konstantno bilo nejedinstvo oko državnih strateških pitanja i mislim da svi nosimo zajedno, dakle, predstavnici svih političkih partija, barem fragmentarno, neko manje, neko više, odgovornost za sve ono što se dešavalo i dešavaće se na KiM. Trebalo bi danas da tu odgovornost ponesemo na pravi način, da ostvarimo to preko potrebno jedinstvo ili najviši stepen konsenzusa, kako bi na taj način demonstrirali i onima koji su nas ovde izabrali, dakle, građanima Srbije, ali i međunarodnoj javnosti, da imamo snagu, da imamo volju, da imamo htenje, da imamo potencijale i resurse, kako diplomatske, tako i političke, da ostvarimo ono što je naš cilj. Neće biti nimalo lako i naravno da moramo imati u vidu kolika smo mi država, koliko značajna, koji nam je geostrateški položaj i šta se sve kroz istoriju na ovim terenima i na ovoj teritoriji, dakle, na Balkanu, dešavalo i šta je to uvek nosilo prevagu, da li su to bili interesi velikih sila, što naravno jeste, ili je to isključivo bio neki pravni princip. Evidentno je da su u velikoj meri i kod ovog savetodavnog mišljenja prevagu odneli pre svega politički argumenti nad pravnim argumentima, ali to je realnost u kojoj živimo, to je realnost pred kojom ne smemo zatvarati oči i to je realnost o kojoj moramo vrlo jasno, otvoreno, transparentno govoriti i u Skupštini i pred našim građanima, jer to je realnost sa kojom idemo, živimo i težimo da rešimo i uskladimo naše državne interese i našu politiku. Bilo je ovde velikih kritika koje su, naravno, dobrodošle, ali mislim da niko nije posegao za tim da oda priznanje i predsedniku Republike, i Vladi Republike Srbije i ministru inostranih poslova za ono što su uradili u ove prethodne dve godine na ovom planu. Smatram da ovo jeste možda ne najbolji, ali ovo je jedini put koji može dovesti do određenog uspeha i smatram da je za to potreban konsenzus. Veoma je važno da jedna od najjačih opozicionih stranaka na jedan konstruktivan način pristupa nijansiranju ove odluke, odnosno predloga odluke i želi da da glas kako bi ojačali taj front u daljoj borbi za očuvanje integriteta i suvereniteta, kao i neke druge opozicione stranke. Mislim da je suština u tome da smo više od 90% vremena koristili na politička nadgornjavanja koja nam ne donose neki benefit, ne donose efekat, ne pokazuju viziju koja je građanima preko potrebna. Moramo jasno i glasno da kažemo da ćemo se boriti, da nikada nećemo ustuknuti i da je trenutno realno politički jedino rešenje da to radimo i pred UN, gde i jeste mesto gde se odlučuje o pitanju poput ovoga. Ali, takođe je važno da znamo da KiM nisu subjekt međunarodnog prava i pravo na secesiju i otcepljenje nije razmatrano na Međunarodnom sudu pravde. Dakle, taj narodski rečeno vruć krompir je prebačen pred Generalnu skupštinu UN. (Predsednik: Vreme.) Važno je da vrlo mudro pristupimo tome, da pripremimo tu rezoluciju zajedno, ponavljam, sa svim konsultacijama, sa svim relevantnim političkim centrima na međunarodnoj areni i da možda sledećih pet, deset, 20 godina… (Predsednik: Gospodine Ružiću, privedite kraju.) završavam, izvinjavam se… istrajemo u ovoj borbi i da odbranimo naš državni i nacionalni interes.
Da li, gospodine predsedniče, želite reč? (Da.) Reč ima predsednik Republike, gospodin Boris Tadić.
Gospođo predsedniče Skupštine, predsedniče Vlade, poštovani poslanici i članovi Vlade, mislim da možemo konstatovati zajedno da je današnja diskusija Skupštine Srbije bila u najvećem delu principijelna, veoma konstruktivna i doprinosila razmatranju teme i svih izazova koje ona sa sobom nosi, a istovremeno je otvorila mogućnost dijaloga i sporazuma različitih političkih i socijalnih grupa u našem društvu u jednoj izuzetno važnoj i veoma bolnoj temi, a to je tema KiM. S druge strane, ova diskusija je otvorila i mnoge druge teme koje nisu u naslovu saziva za ovu sednicu parlamenta bile predviđene, ali istovremeno su otvorena i neka pitanja koja su bila upućena i meni kao predsedniku Republike. Naravno, iskoristiću priliku da odgovorim na neka od tih pitanja na koja mogu da odgovorim u demokratskom duhu, poštujući parlament i sve poslaničke grupe, bukvalno sve poslaničke grupe i sve poslanike koji su ovde diskutovali, i iz opozicije i iz vladajuće većine. Sveukupno uzevši, mislim da sam nekih 15-ak godina bio član parlamenta i učestvovao sam u svim diskusijama u parlamentu o Kosovu, što kao poslanik, potpredsednik Skupštine, šef poslaničkog kluba, ministar ili predsednik Republike Srbije. Mislim da je ova diskusija bila najmirnija, najviše usmerena prema cilju i prema problemima kojinas zajedno pogađaju i da je u ovoj diskusiji bilo najmanje teških reči, reči koje su mogle nekoga uvrediti i koje su pomerale težište naše pažnje u pogrešnom pravcu. Istovremeno o KiM možemo govoriti iz različitih uglova, ali svi smo se složili da taj problem postoji, evo u našoj novijoj istoriji 145 godina, od 1875. godine. Ako bismo uzeli našu celokupnu istoriju, od Velike seobe 1690. godine. Poslednjih 50 godina u srpskom parlamentu, od 1968. godine vodi se veoma kompleksna i teška diskusija o KiM. Upravo u ovom domu 1968. godine, tadasam imao deset godina i u mojoj kući, sećam se odlično, govorilo se tada o diskusiji u jugoslovenskom parlamentu o problemima na KiM, o tome šta je rešenje za KiM, od 1968. godine do danas. Mi, objektivno govoreći, do sada nismo podnosili rešenje za KiM, za izazov Srbije, srpskog naroda i uslov prostora čitave jugoistočne Evrope. U političkom smislu, svaki put nakon te 1968. godine, bilo je teže pronaći kompromisno i održivo rešenje,u kojem bi bili u najboljem smislu i u najvećoj meri zaštićeni ne samo interesi Republike Srbije, nego i celokupnog srpskog naroda i čitavog nealbanskog življa na KiM. Tema Kosova pogađa svakog čoveka u Srbiji. Ovaj put ću izbeći one visoke kvalifikacije ili kvalifikacije koje imaju mnogo energetskog naboja u sebi, da je to najveća srpska reč – da je Kosovo Srbija, da sve ostalo bez Kosova ne postoji, da je Kosovo najvažnije pitanje Srbije itd. Kosovo je pitanje od izuzetne važnosti, međutim, zemlja smo koja je suočena sa mnogim iskušenjima i sa mnogim izazovima u svakom koraku, od infrastrukture, nerešenog problema zdravstva u Srbiji, obrazovanja, tehnološkog zaostajanja, bezbednosnih izazova sa kojima se suočavamo, spremnost na politički dijalog i uspostavljanje kompromisa. Kod nas je reč kompromis uglavnom bila doživljavana na maliciozan način i nije doživljavana kao politička vrednost. Sa svoje strane pokušao sam da u debatu o svim pitanjima u Srbiji unesem jedan drugačiji ton. Nadam se da sam jednim delom uspeo, vodeći računa da tako bude i u budućnosti, zbog toga što smatram da je veoma važno postići najviši mogući nivo dogovora oko centralnih tema koje tište Srbiju, njenu budućnosti i njene građane. Kosovo je svakako jedna od tih tema. Ono što mogu da zaključim je da centralne diskusije u ovom parlamentu tokom današnjeg dana, pre svega liberalnih stranaka i predsednika poslaničkih grupa, nisu nikoga optuživale, ni ovu vladu, ni prethodnu vladu, ni sve prethodne vlade. Postoji jedna opšta svest o tome da je problem KiM problem koji transcendira kroz vreme, koji postoji jako dugo i za koji je veoma kompleksno pronaći najodgovornije. Moja diskusija neće doprinositi tome ko je najodgovorniji za problem koji danas sve nas pogađa. Mislim da bi bilo krajnje neukusno ukoliko bih krivicu svaljivao na bilo koga ko je obavljao dužnost predsednika Republike, ili predsednika Vlade pre nego što sam ja danas predsednik Republike Srbije. Mislim da nas čak ni utvrđivanje te tzv. odgovornosti ne bi nigde odvelo. Danas se nalazimo u ovoj situaciji, u situaciji ovog trenutka. U ovom vremenu ovo je naša tačka postojanja u kojoj moramo da pronađemo odgovor na izazov koji nas danas pogađa. Ovo je izazov naše generacije i svaki put taj izazov je makar delom drugačiji u odnosu na dan pre, na dva dana ranije, godinu dana ranije, pet, deset ili 20 godina ranije. Ono što je veoma važno jeste da mi sačuvamo i da uvek proširujemo naše kapacitete i potencijale, da vodim aktivnu politiku na KiM. Pasivna politika je politika zastajkivanja, koja nas nigde nije vodila. Ona je samo smanjivala naše potencijale da branimo naše legitimne interese. Dozvolite mi sada da na ovom mestu otvorim još jedno pitanje. Trudio sam se kao predsednik Republike Srbije, nakon kompleksnih i teških 90-ih godina, da ponovo počnemo da vodimo politiku legitimizacije nacionalnih interesa. Na neki način, nakon 5. oktobra 2000. godine, tema nacionalnih interesa je stavljena u drugi plan. Ponekad su i naša javnost i naši politički debateri, učesnici u javnom, intelektualnom životu zbunjivali jednim pogrešnim razumevanjem prirode države. Jednom prilikom sam o tome govorio. Uglavnom se uspostavio na neki neformalan način stav da je suprotnost građanskoj državi nacionalna država. Nije nacionalna država suprotnost građanskoj državi. Suprotnost građanskoj državi je verska država. Nacionalna država i tema nacije i legitimnih nacionalnih interesa je tema građanske države i svakog građanskog društva. Želim kao predsednik Republike sa ovog najvišeg političkog mesta u Srbiji, srpskog parlamenta, sve to da kažem i da na taj način pristupamo jednoj velikoj temi, a to je nacionalna tema. Time ne delegitimizujem bilo koju drugu nacionalnu temu. Želim sada, kao predsednik Republike, upravo u srpskom parlamentu da otvorim još jednom to pitanje. Neki narodni poslanici pre mene i predsednici visokih foruma u Srbiji su o tome govorili u prethodnim decenijama, i albansko nacionalno pitanje je jedna legitimna tema, izuzetno važno i za srpski narod i za srpska nacionalna pitanja. Mi kao nacija živimo u decenijama konflikata i moja namera je ne samo izgradnja infrastrukture ovog društva, zdravstvene, obrazovne, naučne modernizacije i demokratizacije društva, izgradnja puteva, železnica, doprinos stabilnosti i autoriteta parlamenta i svih ostalih institucija ove zemlje, moja namera je da pokušam, u vreme mandata kao predsednika Srbije, da lišim Srbiju nacionalnih konflikata u kojima je ona bila uronjena decenijama iza nas. Ponekad smo čak, imam utisak, na neki neobičan način smatrali da je svrha politike produbljivanje konflikata. Svrha politike je lišavanje zemlje i građana konflikata, činjenje društva što manje konfliktnim. Konfrontacije i konflikti Srbiju i srpski narod ne vode nigde. Konfrontacije i konflikti Srbiju, srpski narod i srpske građane vode u siromašenje, u tehnološko zaostajanje, vode Srbiju od demokratije prema diktaturi, od govorenja istine prema manipulaciji upotrebe javne reči. Imamo nekoliko konflikata u koje Srbija i srpski narod jesu bili uronjeni u prethodnoj deceniji. Srpsko-albanski konflikt izvan svega na KiM možemo okarakterisati kao konflikt oko borbe za životni prostor. Vrlo jednostavno, i danas se radi o borbi za životni prostor. Kad o tome govorim mojim sagovornicima u međunarodnoj zajednici, oni sumnjičavo vrte glavom, zato što ne žive na prostoru Balkana, ali tako je. Konflikt između srpskog i hrvatskog naroda u poslednjim ratovima i Drugom svetskom ratu, on takođe postoji, i tenzija u srpskohrvatskim odnosima uvek je remetila stabilnost u bivšoj Jugoslaviji, i predstavljala jedan problem, jednu tačku koju smo uvek morali prevazilaziti u prethodnim decenijama kako bi krenuli u pravcu modernizacije i razvoja. Bošnjačko ili Muslimansko-srpski konflikt, to je treći konflikt koji karakteriše i bivšu Jugoslaviju i naše postojanje, i njegove forme i transformacije viđamo i danas. Smatram da je naša obaveza, svih poslanika u srpskom parlamentu, predsednika Vlade i ministara i predsednika Republike da vode politiku koja izvlači Srbiju iz vira konflikata, iz konfrontacija ne samo sa susedima, ne samo sa susednim narodima sa kojima živimo na ovom našem zajedničkom prostoru zapadnog Balkana, već i sa velikim silama. Ovde je bilo mnogo tema i diskusija o tome kakav je naš odnos sa velikim silama. Srbija, kakva god da je, ko god da je vodi i u kom god vremenu da Srbija postoji, ona mora imati najbolje moguće odnose sa velikim silama. Svaka drugačija politika Srbija, kažem to kao predsednik Republike, stojim iza ovih reči i evo odgovoran sam za njih, i izlazim sa njima ne samo pred vas, već i pred građane Srbije, svaka drugačija politika Srbije, politika konfrontacije sa velikim silama, vodi Srbiju direktno u propast. Građani Srbije bi takvom politikom išli prema novom siromaštvu i tehnološki i obrazovano bi Srbija zaostajala, i mi u takvimokolnostima ne bismo bili u stanju da vodimo politiku koja vodi računa o našim nacionalnim interesima. Svi oni koji smatraju da u ime najdubljih nacionalnih ciljeva moramo da uđemo u konfrontaciju sa najvećim silama u stvari govore jedan nelogičan stav zbog toga što nas konfrontacija sa najvećim silama lišava mogućnosti da branimo najdublje i legitimne nacionalne interese. Kao predsednika Republike moja obaveza prema Ustavu je da vodim računa i da branim interese svakog građanina, svake nacionalne, etničke i socijalne grupe, ali i nacionalne interese države Srbije i srpskog naroda. To je moja obaveza. Na svakom od tih polja moram da ispunjavam svoje ustavne obaveze i svako ko obavlja dužnost predsednika Republike u budućnosti moraće tako da se vlada. Što se tiče KiM, dozvolite mi da usmerim vašu pažnju još jednom na tu centralnu temu parlamentarne rasprave naše današnje Skupštine. Bilo je različitih rešenja 2008. godine - kojim putem dalje nakon prethodne Vlade, u kojoj je takođe vođena diskusija u jednom demokratskom tonu. Bilo je i različitih mišljenja u toj Vladi, koju su tada činili DS i DSS, kao i neki drugi koalicioni partneri, ali oko politike vezane za KiM imali smo jedinstvo u Vladi i bila je temelj, odnosno pretpostavka jedinstva tadašnje vladajuće koalicije. U nekoliko navrata u skupštinskoj debati postigli smo visok stepen političkog jedinstva ovog parlamenta kada je tema Kosova na dnevnom redu. Nikada apsolutno jedinstvo i to nije neophodno. Ne treba uvek težiti, po svaku cenu, apsolutnom jedinstvu. Onda čemu parlament? Treba da postoje različite forme mišljenja. Zato i postoji demokratija, upozorenje da smo možda u krivu kada svom snagom i puni uverenja zastupamo stav s kojim izlazimo pred građane. Uvek je važno imati jedan korektivni mehanizam jer to jeste pretpostavka demokratije. Poslednji meseci prethodne Vlade bili su karakterisani jednom teškom i kompleksnom diskusijom – kojim putem prema međunarodnim pravnim institucijama? Došli smo do saznanja da je nakon unilateralnog proglašenja nezavisnosti Kosova potrebno učiniti veliki napor da se ta tema iz političke ravni prebaci na pravni teren. Sada dolazim u priliku da odgovorim Vesni Pešić. U politici nekada ne biramo ravan u kojoj ćemo se vladati, u kojoj ćemo povlačiti poteze, nego to polje ili ta nova realnost dolaze same po sebi. Kada smo pretrpeli mnoge i teške poraze i velika iskušenja na političkoj ravni, nama je bio interes da pređemo na teren međunarodnog prava, jer naši argumenti su bili i dalje su veoma snažni. Tačnije, u odnosu političkih snaga, to i deca u Srbiji znaju, mi smo kada je u pitanju KiM imali veliki problem. Suočavali smo se sa iskušenjem da najveće i najmoćnije zemlje sveta, ili makar među najvećim i najmoćnijim, jesu one koje su priznale i podržavale snažno nezavisnost Kosova. To je faktičko stanje i politička činjenica koju smo morali uzeti u obzir. Normalno je bilo da tadašnja Vlada razmišlja o tome kako da prebaci tu temu na teren međunarodnog prava. Mislim da je to bila dobra odluka. Postojala su dva puta. Jedan put je bio da usledi tužba protiv neke od zemalja koja je priznala nezavisnost KiM Međunarodnom sudu pravde. Druga ideja je bila da se uputi zahtev kroz rezoluciju Međunarodnom sudu pravde, Rezoluciju Generalne skupštine UN, da se zatraži savetodavno mišljenje od te najviše pravne institucije Saveta bezbednosti UN, koju čitav svet uzima sa respektom. Zbog toga mišljenje Međunarodnog suda pravde, tu se slažem sa onim diskutantima koji su to naglasili, ne smemo negirati i ne smemo ga nipodaštavati, jer time se još jednom vraćamo na politiku negacije međunarodnih institucija. To ni po koju cenu ne smemo da radimo, ukoliko hoćemo da budemo respektabilan činilac u međunarodnoj zajednici, bez koje opet ne možemo da pronađemo ni odgovor za rešenje KiM. Nemoguće je to uraditi u uslovima izolacije. Možemo samo sa međunarodnom zajednicom i to možemo samo sa najvećim silama, koje imaju najveći uticaj na međunarodnu politiku, ne zanemarujući značaj i malih država, kao što smo i mi mala država, ne povređujući bilo koga. Dakle, to je bila dilema. DSS je smatrala, govorim o onom vremenu, o onom trenutku, izvinjavam se, bez ikakve uvrede, poštujući DSS i njen stav... Da li u međuvremenu mogu da dobijem malo vode? Ne bi bilo loše. Hoćete li da odem? Nećete? Dobro je što nećete. DSS je smatrala da treba ... Dame i gospodo poslanici, nemojte da tema vode poremeti vašu pažnju jer ste rekli da je Kosovo najvažnija tema, pre svega vi iz SRS, i ne bi bilo dobro da ova tema, koja je potpuno beznačajna, poremeti vašu pažnju. DSS je smatrala u tom trenutku da treba primeniti najsnažniju moguću pravnu meru tj. tužbu protiv jedne od zemalja koje su priznale Kosovo Međunarodnom sudu pravde u Hagu, zato što je ta mera, tačnije odluka Međunarodnog suda pravde ultimativna i zbog toga što ona proizvodi direktne konsekvence prema toj zemlji koja se tuži. Uopšte ne bežim od odgovornosti ni za jednu odluku koju sam donosio danas. Poznato je da preuzimam čak i odgovornost za ona pitanja koja nisu u mojoj ustavnoj nadležnosti. Želim da i vi to isto činite, jer ovde u Srbiji nedostatak preuzimanja odgovornosti je jedna hronična bolest. I Šormaz klima glavom. Pretpostavljam da zna na šta mislim. Znači, moj stav je bio tada, i sad je da takav, da pravni pristup koji je legitiman apsolutno ne bi dao rezultat zbog toga što bi takav pravni pristup bio usmeren protiv najvećih sila koje su u glavnom priznale nezavisnost Kosova. Zbog čega? Zato što smo i danas svedoci da ne postoji nijedna institucija na svetu koje je lišena političkog uticaja. To je u stvari normalno, zato što je politika u svemu i politika je sastavni deo života. To građanima Srbije takođe treba reći kao jednu od istina. Ne postoji nijedna institucija u svetu, od UN do različitih institucija UN, pravnih, zdravstvenih, naučnih, razvojnih, koje su lišene političkog uticaja, i to svako ko se bavi politikom veoma dobro zna. To je u krajnjem slučaju i normalno, jer je politika forma artikulacije interesa pojedinih država, pojedinih naroda. Znači, da je Srbija tužila neku manju državu, npr. Maldive, Međunarodnom sudu pravde, to bi zemlje koje imaju najveći uticaj u međunarodnoj politici sagledavale sledstveno situaciji u kojoj smo se našli, u pravnom smislu, kao napad na sebe. U tom smislu bi, sasvim sigurno, upotrebile svoj politički uticaj i izvesnost pravnog postupka koji bi bio u našu korist je veoma mala. Smatrao sam i smatram da mišljenje koje smo tražili od Međunarodno suda pravde jeste bilo kudikamo celishodnije rešenje. Prvo, ono nas nije lišavalo mogućnosti tužbe u drugom koraku. Drugo, ono je povećavalo naše šanse na uspeh. Naravno, danas vidimo da ni taj pristup nije bio uspešan. Srbija je, objektivno, to hoću da kažem još jednom i pred vama i pred građanima Srbije, doživela težak udarac. Doživeo sam i ja, kao predsednik Republike, težak udarac. Nemojte kriviti Vuka Jeremića za mišljenje pred Međunarodnim sudom pravde. On nije ni autor te ideje, on se nije bavio time. Ta ideja je nastala u momkabinetu, u pravnoj diskusiji sa pravnim ekspertima. Vuk Jeremić je odlično sprovodio i operacionalizovao tu ideju i ogromnu ličnu energiju uložio, veću nego bilo koji ministar inostranih poslova Srbije u poslednjih nekoliko decenija. To mora da se konstatuje. Znači, dame i gospodo, kada razmišljate o politici i mislite da se ona vodi samo iz skupštinskih klupa ili iz predsedničke fotelje, ili ministarske fotelje, moram da vam kažem da stvari izgledaju mnogo drugačije. U praksi izgledaju veoma brutalno po onoga koji mora da sprovodi politiku. Morate veoma mnogo da radite i da putujete po svetu, i to nekada nije nimalo jednostavno, upotrebljavajući argumente u forumima i međunarodnim institucijama koje često nemaju sluha za ono što govorite. Zašto nemaju sluha? Zbog toga što imaju suprotstavljene interese ili interese koji su artikulisani na drugačiji način od interesa Srbije. Uostalom, to ne moram preterano da vam objašnjavam, o tome smo svi svedoci prethodne dve decenije. Sada smo se našli u situaciji da je Međunarodni sud pravde doneo odluku u kojoj kaže da je unilateralna deklaracija o nezavisnosti Kosova, praktično, u saglasnosti sa međunarodnim pravom. Nešto je drugačije ta odluka glasila. Oni koji kažu da treba sada toj odluci prići, kako da kažem, lično ili na jednostavan način, to je takva odluka i to je gotovo, veoma greše. Svaka pravna odluka svakog suda mora pažljivo da se analizira. Ako tu odluku analizira Ketrin Ešton, ako tu odluku analizira Džo Bajden, ako tu odluku analizira svaki šef, svaki predsednik države EU, čak i država koje su priznale nezavisnost Kosova, takvu odluku sa punom opreznošću i pažnjom moramo i mi u Srbiji da analiziramo. Vodio sam razgovore sa svim ljudima koje sam vam pomenuo i mnogim drugim onog dana kada je Međunarodni sud pravde zasedao, zato što je Srbija bila ponovo u fokusu pažnje. Svima, da ne bude nikakve dileme, rekao sam da Srbija nikada neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije. Srbija je spremna da nastavi pregovore o statusu Kosova i Metohije, Srbija je spremna da nađe rešenje na kompromisan način i rešenje nije u kojem jedna strana dobija sve, tj. kosovski Albanci, a Srbi, srpski narod i Srbija gube sve. Rekao sam da to nije održivo rešenje i da je to guranje stvari pod tepih. To je osnov svakog razgovora koji kao predsednik Republike vodim sa državnicima iz drugih zemalja. Na isti način govori i premijer Cvetković i ministar inostranih poslova, kao i potpredsednici Vlade, jer imamo usaglašenu državnu politiku, kao što smo uvek imali do sada usaglašenu državnu politiku. Reakcije su različite. Moram one koji su mislili da je neko ucenjivao Srbiju i pretio Srbiji, moram da vas lišim tog zadovoljstva. Niko nije ucenjivao i pretio u tom trenutku, svi su samo rekli – pokušajte da pronađete realistično rešenje, trebamo Srbiju u EU, mi želimo Srbiju kao važnog činioca regionalne politike. Neko će od vas reći – to je preterano itd. Kažem vam da je tako bilo i stojim pred vama. Dakle, to su istinite stvari koje su se ticale mog razgovora sa stranim državnicima toga dana. Da li smo mi time rešili problem? Nismo rešili problem. Da li problem postoji? Problem i dalje postoji. Da li krijemo nešto od građana Srbije? Ništa ne krijemo od građana Srbije. Danas sam čuo od poslaničke grupe LDP da treba građanima reći istinu. Smatram da sam građanima govorio uvek istinu i bivao sam, zbog toga što sam govorio istinu, napadan od različitih grupacija. Rekao sam i pre početka pregovora o budućem statusu Kosova, koje smo vodili u vreme prošle vlade, da je Kosovo bliže nezavisnosti nego suštinskoj autonomiji. Rekao sam to pred građanima Srbije, da vas podsetim. Rekao sam to kao predsednik Republike, zato što sam smatrao da je to istina koju ne treba kriti od građana i ne treba zavaravati građane. Tada su me mnogi napadali, ali sam to rekao. I dalje mislim da je ista situacija, ali to ne znači da mi imamo pravo da prestanemo da se borimo. To nije samo naša ustavna obaveza, to je naša moralna obaveza, to je naša ljudska obaveza. Kao predsednik Republike neću nikada prestati da se borim. Ako neko smatra da je to političkinecelishodno, to je stvar onih političkih grupacija koje imaju takvo mišljenje i neka sa takvim mišljenjem izađu pred građane. Kao predsednik Republike nikada neću prestati da se borim za naše interese na Kosovu, za interese naših građane, za interese svih ljudi koji žele da se na kompromisan i miran način nađe rešenje za Kosovo i Metohiju. Zato danas hoću da uputim poruku Srbima i nealbancima koji žive na Kosovu da Srbija ne odustaje od borbe za Kosovo, da mi brinemo o Srbima koji žive na Kosovu, da ćemo brinuti i u budućnosti o njima, ali ne samo o Srbima, o svima koji žele da se u okviru države Srbije pronađe rešenje za Kosovo. Od toga ne odustajemo. Hoću da uputim i poruku Albancima na Kosovu – Srbija brani svoje legitimne interese, Srbija nikada više neće voditi rat na Kosovu i Metohiji, Srbija želi na miran način da se ovaj problem reši. Srbija hoće politikom mira da reši problem Kosova. Gospodo, nije vreme za veliki patriotizam, vreme je za velika dela. Ne želim da povređujem osećanja bilo koga u ovom parlamentu, ali moram da vam kažem, kao što je konfrontacija sa velikim silama direktan put u gubljenje našeg integriteta na Kosovu i Metohiji, tako je i rat još direktniji i brži put da još brže za sva vremena izgubimo naša prava i mogućnosti da branimo Kosovo i Metohiju. Ako nekome ono što smo doživeli krajem devedesetih godina nije dovoljan nauk, moram da kažem da nemam pravo u ime građana Srbije, jer su glasali za drugačiju politiku, da se vladam i ponašam na drugačiji način kao predsednik Republike. To je moja i ustavna obaveza, jer moram da poštujem volju građana Srbije, a volja građana Srbije je iznad svega mir, sporazumevanje, kompromis, dogovaranje. Od toga Srbija ne sme da odustane. Šta mi hoćemo, šta je naš cilj? Sada dolazimo do onoga što je LDP postavila kao pitanje. Ne samo modernizacija Srbije, naš cilj je da dođemo do rešenja o svim otvorenim pitanjima putem pregovora. Mi želimo pregovore. Kakve pregovore? Dozvolite mi da uopšte ne insistiram na formi pregovora, mene zanima suština. Da li mi možemo da postignemo cilj, a to je održivo rešenje za integritet Srbije, za opstajanje države Srbije na Kosovu i Metohiji, za zaštitu našeg naroda, našeg kulturnog identiteta na Kosovu i Metohiji, za našu kulturnu baštinu. To je ono što treba da nas zanima. To je jedna vrlo praktična politika. Neko će reći ovde, i bilo je takvih diskusija, ovde se radi o kontinuitetu u politici. Ovde se radi o svojevrsnom kontinuitetu, ali se radi i o neprekidnim inovacijama u politici. Za trenutak da se vratimo. Da li mislite da smo tužili zemlje koje su priznale Kosovo Međunarodnom sudu pravde da bismo imali istu političku situaciju u Srbiji kao što imamo danas, kada smo primenili traženje savetodavnog mišljenja? Kažem vam da ne bismo imali. Šta je nama pomoglo kada je u pitanju savetodavno mišljenje? Nekoliko stvari. Pored toga što smo doživeli težak udarac – mišljenje Međunarodnog suda pravde, savetodavno mišljenje koje smo tražili je nedvosmisleno zaustavilo talas priznanja i pritisak, jer dnevno smo se suočavali, i ministar i ja kao predsednik, sa pritiskom za priznanje sa svima s kojima smo razgovarali. Uvek je falila mala linija razdvajanja – priznanje ili nepriznanje. Naš lični kontakt i ubeđivanje je bilo presudno važno, ali i argument koji smo uvek mogli da upotrebimo – sačekajte savetodavno mišljenje, sačekajte odluku Generalne skupštine u vezi sa savetodavnim mišljenjem. Dakle, ne samo jedno, nego i drugo. Druga stvar, traženje savetodavnog mišljenje pomerilo je temu mišljenja iz ravni politike na ravan prava i ono je doprinelo stabilnosti srpskog društva. Današnja diskusija u parlamentu mislite da bi bila ista da smo ostali u onoj formi unutrašnje političke konfrontacije oko Kosova kao što je bila pre dve godine? Pre dve godine, da vas podsetim, imali smo ljudske žrtve zbog samoproglašenja nezavisnosti Kosova, mi smo imali demonstracije u Srbiji u kojima su ljudi gubili živote, imali smo strane ambasade koje su zapaljene i strane ambasadore koji su tražili spas za svoj život na krovovima svojih stranih ambasada. Imali smo i predsednika Republike Srbije, da vam odgovorim na to pitanje, koji je bio u Rumuniji, koji je razgovarao sa predsednikom Baseskuom, kao jednom od retkih zemalja koja je odbila da prizna nezavisnost Kosova, uprkos pritisku. Vodio sam razgovor s njim, jer je posebno važno da makar pet zemalja u Evropskoj uniji, zbog evropske budućnosti naše zemlje, nikada ne prizna nezavisnost Kosova. Tamo sam branio i evropsku budućnost Srbije, a ne samo integritet naše zemlje na Kosovu. Još jednom, nemojte me terati, poštovani prijatelji iz DSS-a, da vam opišem kako sam doneo odluku da odem u Rumuniju u tom trenutku, da ne prepričavam moj razgovor koji sam vodio dan pre toga sa vašim tadašnjim premijerom, ne bi bilo dobro za vas. Verujte mi, ne bi bilo dobro za vas. Hoćete da vam kažem? Tadašnji premijer Republike Srbije je rekao da građani Srbije ne smeju da steknu utisak da smo mi više protiv njihovog načina protesta, do protiv onih koji su priznali nezavisnost Kosova. Rekao sam premijeru Srbije da preuzima odgovornost za sve posledice potencijalnih demonstracija koje mogu da uslede u tom trenutku. Rekao sam da je to vrlo opasna politika. Podsećam vas, u tom trenutku je neko izgubio život u državi Srbiji. To je onaj dečko koji je ušao u američku ambasadu i izgubio je život. On nije znao šta ga tamo čeka. On nije znao da je to strana teritorija, on je mislio da je to Srbija, jer je on učen da je Srbija u svakoj stranoj ambasadi. To je bila neodgovorna politika. Tu ću da se zaustavim. To je dovoljno sada u ovom trenutku, zbog toga što je najvažnije da se usmerimo na temu, jer dve godine što je bilo unazad nije bitno za ovo vreme u kojem se mi danas nalazimo. Mi se danas nalazimo u veoma teškoj situaciji. Spreman sam da o tome govorim i na jednoj od sledećih sednica parlamenta, ako želite kao narodni poslanici, sa velikim zadovoljstvom. Teška je situacija u sledećem. Mi, govorim vam svoj stav, bez aktivne politike i integracije u Evropsku uniju ne možemo da odbranimo integritet na Kosovu i Metohiji, kao što ne možemo bez dobrih odnosa sa SAD da odbranimo integritet na Kosovu i Metohiji. Isto tako, integritet na Kosovu i Metohiji i naše interese mi ne možemo da odbranimo bez dobrih odnosa sa Rusijom i sa Kinom. Moram to da kažem. Nas čeka vrlo kompleksna situacija u kojoj moramo da pronađemo tačno onu direkciju ili putanju koja jedino obezbeđuje kvalitet naših spoljnopolitičkih odnosa, koje sam sada definisao i koja obezbeđuje da Srbija vodi aktivnu politiku na Kosovu i Metohiji. I zbog toga mi moramo da nastavimo i prema Generalnoj skupštini. To je naša obaveza, a i sve da nećemo, mi moramo, pošto je to mišljenje generalnog sekretara Ban Ki Muna, a uostalom Srbija je podnela Rezoluciju. Mi zbog toga moramo da predložimo rezoluciju. Naravno, da diskutujemo sa svim partnerima u svetu kako treba da izgleda ta rezolucija, zato što nam je potrebno da obezbedimo glasove. Hvala bogu, ne živimo sami na svetu. Da bismo dobili rezoluciju u Generalnoj skupštini, mi moramo da imamo podršku, pre svega velikih sila, jer one imaju najveći uticaj na Organizaciju Ujedinjenih nacija. Da li to možemo da uradimo? Danas niko ne može da stavi ruku u vatru da će to tako sigurno biti, ali moramo da probamo, jer ako bismo odustali od toga, odustali bismo od odbrane integriteta Srbije na Kosovu. Predlog Demokratske stranke Srbije da se sada odustane od toga i da se izvrši nova tužba, on je legitiman i ima argumenata za to. Smatram, i preuzimam odgovornost za taj stav, da takav pristup ne bi dao efekta. Ne bi ništa promenio na terenu, konfrontirali bismo se i ponovo bismo ušli u sukob s velikim silama, i došli bismo ponovo u situaciju da izgubimo sve ono što pokušavamo da očuvamo i da smanjimo šanse umesto da ih povećavamo. Neko je ovde diskutovao u duhu, ne govorim o šefovima poslaničkih klubova, govorim o pojedinim poslanicima koji takođe imaju pravo, naravno, na svoje mišljenje, govorili su u duhu – ova vlada je doživela apsolutno poraz, ovo je slom jedne politike, to je katastrofa, izgubili ste sve. To me je veoma podsetilo na aforizam gospodina Aleksandra Baljka koji je rekao - pre Drugog svetskog rata ništa nismo imali, onda su došli Nemci i uzeli nam sve. To je ta logika. Ljudi, mi pre godinu dana jesmo bili u dramatično teškoj situaciji kada je Kosovo u pitanju, pre dve, pet, deset godina. Nemojte sada da ponovo ulazimo u istorijat tih zbivanja. Ova vlada stvarno čini u datim okolnostima sve što je moguće i činiće sve što je moguće. Ja ću kao predsednik Republike činiti apsolutno sve što je moguće i kažem pred vama kao narodnim poslanicima, poštujući ovaj dom, i građanima Srbije, ne samo zbog toga što je to moja ustavna obaveza, nego i moje uverenje. Sada da odgovorim i onima koji smatraju da Srbija može lako ući u Evropsku uniju bez Kosova, i to je neistina. Ne može Srbija ući u Evropsku uniju lako odričući se Kosova. To je potpuno pogrešna politika. Srbija ne treba Evropskoj uniji više nego što Evropska unija treba Srbiji. Danas postoji takođe i zamor u proširenju Evropske unije, ali Srbija koja je u stanju da reši problem Kosova na jedan korektan, kompromisan način, takva Srbija postaje jedan od ključnih regionalnih činilaca stabilnosti i Evropska unija bez takve Srbije ne može. Završiću svoje izlaganje na sledeći način. Mišljenje Međunarodnog suda pravde, dame i gospodo, proizvodi nove praktične političke posledice i one nose zabrinutost. Ostavićemo sada na stranu naše interese i onu tačku u kojoj to mišljenje pogađa Srbiju, srpski narod i srpske građane. To mišljenje proizvodi jednu vrlo opasnu konsekvencu u međunarodnoj politici, u međunarodnom pravu. Dakle, to mišljenje Međunarodnog suda pravde nedvosmisleno govori da svaki akt o secesiji bilo koje neformalne grupe nije suprotstavljen međunarodnom pravu. Takav stav proizvodi ovog trenutka veliku zabrinutost u međunarodnim političkim i analitičkim krugovima. Na Zapadnom Balkanu, gde mi živimo, takav akt može da proizvede u godinama koje dolaze novu nestabilnost. Mi smo uložili mnoge godine truda da uspostavimo političku stabilnost, tako da ovo mišljenje Međunarodnog suda pravde – ne mešam se u nadležnost i stav suda, govorim o praktičnim političkim konsekvencama – jer svako mišljenje Međunarodnog suda pravde, ima političke konsekvence. Jedan takav stav može da proizvede potpuno nov politički rasplet na prostoru Zapadnog Balkana, Kavkaza, u Latinskoj Americi, Africi, negde u EU i u mnogim drugim delovima sveta. Takva konsekvenca mogla bi da proizvede vrlo teške ekonomske posledice i nove ekonomske krize. Zbog toga ovaj stav Međunarodnog suda pravde izaziva ozbiljne međunarodne reakcije u ovom trenutku. Oni koji su mislili da jednostavnim rešenjem, a to je da se unilateralna deklaracija o nezavisnosti proglasi saglasnom međunarodnom pravu i da se rešava problem, nisu razmislilio konsekvenci koja sledi odmah nakon toga. Ona možda rešava na jednostran i opasan način za srpski narod i Srbiju jedan problem, a to je problem Kosova i Metohije, ali proizvodi probleme na svim stranama sveta. Ovo je lutajući kamen koji može da pogodi interese mnogih zemalja sveta i zbog toga Srbija u ovom trenutku i svojim nastupom na Generalnoj skupštini UN, i svojim nastupom u regionalnoj politici mora da pokaže još jednom da je faktor stabilnosti i mira, da vodi trezvenu i planiranu politiku, a ne politiku koja ponovo predstavlja udaranje u ratne doboše, koja je opasna sa stanovišta pobuđivanja emocija kod ljudi, koja izaziva strahove kod ljudi. Srbija mora da pokaže da vodi politiku koja je planirana i koja je deo međunarodne zajednice, deo evropskih integracija. Samo takva Srbija koja rešava probleme biva bitna za EU i međunarodnu zajednicu. Svaka drugačija Srbija je Srbija koja doživljava izolaciju i zaostajanje. Srbija koja doživljava izolaciju i zaostajanje nije demokratska zemlja i nije zemlja koja može da isprati tehnološki razvoj. Zbog toga svim kritičarima i politike iza koje sam stao, Vlade Republike Srbije, želim da kažem da smatram da u ovom trenutku mi nemamo bolju politiku. Ima alternativa, ali nisu bolje. Predlozi koji su ovde izneti mislim da nisu na onom nivou na kome se vodi politika danas od strane države Srbije, uprkos tome što doživljavamo i u ovom trenutku teške udarce, zato što nastavlja alternativu. Predlog koji predlaže DSS nas nedvosmisleno i definitivno udaljava od članstva u EU. DSS traži od 22 zemlje koje su priznale nezavisnost Kosova da praktično u svom političkom gestu prema Srbiji kažu da to ne priznaju. To je nemoguće. Pošto postavljate nemoguće uslove, gospodo iz DSS, znači želite da Srbija u praktičnom smislu ne ide prema članstvu u EU, iako to možda nije vaša intimna želja. Što se tiče SRS, ona otvoreno predlaže da se prekinu svi razgovori sa EU i da Srbija postane članica Zajednice nezavisnih država, i da priđe drugim vojnim savezima koji nisu NATO, ali jesu odbrambeni savezi, koji su hiljadama kilometara daleko od Srbije. Postoji samo jedan mali problem, mi geografski nemamo veze sa tim. Politika SNS, uz veliko poštovanje što se SNS pridružila glasanju za ovaj amandmanima izmenjeni akt, bila je pre dve godine da se zemlje koje su priznale nezavisnost Kosova tuže njihovim domaćim sudovima. Sećam se to je Tomislav Nikolić izneo, to je drugačiji stav od DSS. To su sve različiti stavovi. Sva četiri stava su potpuno različita. Da ne bude nikakve dileme, jedini stav koji je objedinjen jeste sada u vladajućoj koaliciji, oko čega je postignut kakav-takav konsenzus. Jedina realistična politika, po mom mišljenju, jeste ova koja se sada vodi. Uvažavam, da ne bude dileme, legitimnost svake od vaših politika, a sa nekima se duboko ne slažem. Srbija koja bi ponovo vodila politiku urušavanja mira, ugrožavanja bezbednosti, to je Srbija koja bi bila osuđena na propast. Takvu politiku Srbija nikad ne sme više da vodi. Srbija mora da vodi politiku sasvim drugačijeg karaktera. Dame i gospodo, želim da vam se zahvalim zbog pažnje. Želim da vam se zahvalim zbog svega što je danas bio predmet vaše diskusije. Verujte mi, sedeo sam ovde, ne znam koliko sati već, 11-12 sati. Rekao je naš poslanik iz Šapca da tek počinje, gospodin Nikolić, i njemu da odgovorim, da ne bude dileme, Euleks je došao odlukom Saveta bezbednosti, usvajanjem Predsedničkog saopštenja, na Kosovo i Metohiju. Slobodan Samardžić pokazuje da nije; jeste, mogu da vam pročitam odluku Saveta bezbednosti, i u tom smislu uslov koji je Skupština Srbije postavila jeste ispunjen. Želim da vam se zahvalim svima na demokratskoj diskusiji i, verujte mi, sve što ste rekli sam zabeležio i sve vreme će biti uzimano u obzir, sem rata, sem prekida saradnje sa EU, nema govora o tome, zato što Srbija mora da postane članica EU, jer nema bolje alternative. Hvala.
Zahvaljujem predsedniku Republike Srbije Borisu Tadiću. Pošto više niko ne želi, u skladu sa članom 144. Poslovnika, da uzme reč, zaključujem jedinstveni pretres. Zahvaljujem na učešću u radu premijeru, zameniku, pa ceo dan ste bili, molim vas, molim vas, Vlada je danas ceo dan bila sa nama, na kritike poslanika da nema Vlade po važnim temama odgovoreno je današnjim aktivnim učešćem, aktivno učešće je i slušanje. Dakle, vrlo aktivnim učešćem mi smo danas po vrlo važnoj temi imali vrlo kvalitetnu raspravu. Zahvaljujem Vladi, zahvaljujem još jedanput predsedniku Republike. Pošto je Narodna skupština završila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 85. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, određujem 26. jul 2010. godine, sa početkom u 23.35 časova kao dan za glasanje o jedinoj tački dnevnog reda sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Ne smeta da Vlada ostane, ali nije neophodno da prisustvuje glasanju. [[Posle pauze – 23.35]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 86. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, kvorum za rad Narodne skupštine u danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutno najmanje 126 narodnih poslanika. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 159 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od 126, pa imamo uslove za odlučivanje. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE NARODNE SKUPŠTINE O MIŠLjENjU MEĐUNARODNOG SUDA PRAVDE O LEGALNOSTI JEDNOSTRANO PROGLAŠENE NEZAVISNOSTI PRIVREMENIH INSTITUCIJA KOSOVA I METOHIJE I NASTAVKU AKTIVNOSTI REPUBLIKE SRBIJE U ODBRANI SUVERENITETA I TERITORIJALNOG INTEGRITETA REPUBLIKE SRBIJE Pošto je Narodna skupština obavila jedinstven pretres, prelazimo na odlučivanje. Pre nego što pređemo na odlučivanje o Predlogu odluke, potrebno je da prethodno odlučimo o amandmanima podnetim na Predlog odluke. Podsećam vas da su amandmane na Predlog odluke podneli narodni poslanici: Dragan Todorović, Zoran Krasić i zajedno Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović i Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić. Prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na stav 3. preambule amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, 43 je za. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na stav 5. preambule amandman je podneo narodni poslanik Dragan Todorović. Stavljam na glasanje amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 46. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na stav 6. preambule odluke amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe "Napred Srbijo". Predstavnik predlagača prihvatio je amandman na sednici Narodne skupštine. Stavljam na glasanje. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 148. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika prihvatila ovaj amandman. Na naslov odluke amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe "Napred Srbijo". Predstavnik predlagača prihvatio je amandman na sednici Narodne skupštine. Molim da se izjasni parlament. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 147. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika prihvatila ovaj amandman. Na tačku 1) amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanik poslaničke grupe "Napred Srbijo". Predstavnik predlagača prihvatio je amandman na sednici Narodne skupštine. Stavljam na glasanje amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 145. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika prihvatila amandman. Na tačku 2) amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe "Napred Srbijo". Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika za amandman je glasalo 28. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 2) amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 62. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 4) amandman je podneo poslanik Dragan Todorović. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 45. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 5) amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 64. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 5) amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe "Napred Srbijo". Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 27. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 6) amandman je podneo poslanik Dragan Todorović. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 46. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Na tačku 6) amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe "Napred Srbijo". Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 220 poslanika, za amandman je glasalo 27. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, prelazimo na odlučivanje o Predlogu odluke, u celini. Stavljam na glasanje Predlog odluke Narodne skupštine o mišljenju Međunarodnog suda pravde o legalnosti jednostrano proglašene nezavisnosti privremenih institucija Kosova i Metohije i nastavku aktivnosti Republike Srbije u odbrani suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije, u celini. Naslov je promenjen amandmanom, ali moramo da završimo prvo sa glasanjem da bismo dobili prečišćen tekst. Od 220 narodnih poslanika, 192 su za. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika usvojila Predlog odluke. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje i odlučivanje o jedinoj tački dnevnog reda, saglasno članu 99. Poslovnika, zaključujem sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Rad ćemo nastaviti sutra u 11.00 časova.