Spoštovane kolegice poslanke, kolegi poslanci, gospe in gospodje, začenjam z nadaljevanjem 23. sejo Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Silva Črnugelj, Jožef Jerovšek, Samo Bevk in Bogdan Čepič. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA: DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITI ZAKONA O SODELOVANJU MED DRŽAVNIM ZBOROM IN VLADO V ZADEVAH EVROPSKE UNIJE, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina sedmih poslank in poslancev, s prvopodpisanim gospodom Antonom Anderličem. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev. Gospod Anton Anderlič, prosim.
Lepo pozdravljeni! Na prvi pogled zgleda da gre za manjšo spremembo zakona o sodelovanju med parlamentom in Vlado v pogojih Evropske unije. Je pa res, da gre za zelo pomembno spremembo po sprejetju Lizbonske pogodbe, po kateri nacionalni parlamenti dobivamo večja pooblastila in večje odgovornosti za oblikovanje različnih politik na ravni Evropske unije in tako rekoč smo tisti, ki moramo v okviru nacionalnih držav spremljati tudi delo Evropske unije in ta zakon omogoča, da se v primeru ko je ugotovljena naknadna kršitev subsidiarnosti, lahko sproži tudi tožba pred ustreznimi sodišči v okviru Evropske unije. Gre za to, da je treba to opredeliti v zakonu, ki je na dnevnem redu. Nekatere države Evropske unije imajo urejeno na način, kot smo to sami pripravili v predlogu zakonov, nekatere nekoliko drugače, odvisno od tega, kakšen je ustroj njihovega pravnega sistema. Zelo pomembno je, da tukaj določamo, kdo je tisti, ki bo zastopal Državni zbor oziroma Republiko Slovenijo pred sodiščem. Bilo je veliko razprav o tem, ali lahko pride do različnih interesov v takih primerih med Vlado in Državnim zborom. Na koncu je prevladalo mnenje, da tudi če bi imela Vlada drugačno stališče, kot ga ima parlament, velja sklep, ki ga je sprejel Državni zbor. Z zakonom pooblaščamo ali določamo dolžnost državnemu pravobranilstvu, da zastopa državo Slovenijo, v tem primeru s sklepom, navodilom, s povsem konkretnimi usmeritvami za tožbo, ki se pripravi in se tudi zastopa pred ustreznimi sodišči. Sam mislim, da je to prilika, čeprav danes ni predvidene razprave, ker niso bili vloženi naknadni amandmaji, potem ko je odbor sprejel popravljen amandma, ki je šel predvsem v smer izboljšave in jasnosti teksta, da je vendarle prilika, da se zamislimo, da razmislimo, ali je naša vloga v okviru vseh aktivnosti, ki se dogajajo v Evropski uniji, takšna, da državljani in državljanke Republike Slovenije sprejemajo to našo aktivnost, smo mi v poziciji, da resnično zastopamo tudi njihove interese, ne samo takrat, ko gre za delo v Državnem zboru in se stvari nanašajo na zakonodajo in na sprejemanje ukrepov znotraj države, naj si bo na parlamentarni ali na vladni ravni, ampak da gre tudi za zavedanje, da smo vsi tudi državljani, državljanke Evropske unije in znotraj tega imamo pravico in dolžnost, da tisto, kar ljudje menijo, da je slabo, da bi se dalo in smelo ter moralo izboljšati v delovanju Evropske unije, slovenski parlament zazna, ustrezno oblikuje stališča in jih tudi glasno zastopa. Mi smo v tem delu odnosov med Vlado in Državnim zborom spomladi, mislim, že spreminjali zakon, kjer smo delno odprli seje Odbora za zadeve EU, kjer govorimo vedno o stvareh, ki so predmet zanimanja javnosti in se tudi tičejo javnosti, ker vplivajo na njihovo življenje, na njihov položaj, na zadovoljevanje kakršnihkoli interesov, ki jih imajo. Zato verjamem, da ne glede na to, da danes ni širše razprave, da bo to spodbuda za nadaljnje razmišljanje, kako bo parlament odigraval svojo vlogo. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu dr. Vinku Gorenaku.
Hvala lepa. Pravzaprav imam enostavno nalogo. Odbor je na 25. seji 30. novembra letošnjega leta obravnaval ta predlog zakona. Mnenja so dali Zakonodajno-pravna služba, Vlada, Komisija Državnega sveta za državno ureditev in Komisija Državnega sveta za mednarodne odnose, razpolagali smo tudi z dopisom Državnega pravobranilstva. Če zelo poenostavim, bom rekel tako, Vlada je bila proti, Državni svet je bil proti, poslanci pa smo bili tokrat enotni in smo predlog tega zakona v celoti potrdili. Imeli smo tudi en amandma, ki je sledil Zakonodajno-pravni službi, tako da je bilo delo potem relativno enostavno, pa tudi redko kdaj se to zgodi na odboru, da tako enotno glasujemo. Besedilo je pa seveda sprejeto. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predstavniki Vlade se niso prijavili k besedi. Sledi predstavitev stališč Poslanskih skupin. Besedo ima gospod Anton Urh v imenu poslanske skupine DeSUS.
Spoštovani gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Po načelu subsidiarnosti lahko Evropska unija ukrepa samo v primeru, če ukrepi države članice ne morejo zadovoljivo doseči zasledovanih ciljev – če so ukrepi na evropski ravni učinkovitejši od nacionalnih. Novost Lizbonske pogodbe je nova vloga nacionalnih parlamentov, ki je med drugim prinesla tudi nadzor nad izvajanjem omenjenega načela subsidiarnosti, ki se lahko izvaja že v zgodnjih fazah zakonodajnega postopka, v primeru kršitve načela pa se lahko sproži tudi tožba pred sodiščem Evropske unije. Pri tem je državam članicam prepuščeno, da v svoji zakonodaji uredijo način izvajanja te pristojnosti. S predlogom dopolnitve zakona o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado v zadevah EU se skozi dodani 11. a člen natančno določajo pravne podlage za delovanje Državnega zbora in Državnega pravobranilstva v primeru, če se izkaže, da je potreben postopek priprave tožbe zaradi ugotovljene kršitve načela subsidiarnosti. Bistvo sprememb, ki jih je vpeljala Lizbonska pogodba, je v samostojnosti nacionalnih parlamentov pri presoji subsidiarnosti, neodvisno od presoje Vlade. Končno besedilo dopolnitve zakona je pripravljeno v skladu z mnenjem Zakonodajno-pravne službe in odprave dilem glede vprašanja zastopanja Državnega pravobranilstva pred sodiščem v primeru nasprotnih stališč Vlade in Državnega zbora. V Poslanski skupini DeSUS predlog zakona podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Silven Majhenič v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani prisotni! S predlagano novelo vzpostavljamo pravno podlago za vložitev tožbe pred sodiščem Evropske unije, kadar bi Državni zbor naknadno odkril kršitev načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom Evropske unije, ki je že bil sprejet in objavljen v Uradnem listu Evropske unije. Temeljni cilj novega 11.a člena je urediti sodelovanje med Državnim zborom in Vlado, potem ko Državni zbor sprejme sklep, da je bilo z zakonodajnim aktom institucij Evropske unije kršeno načelo subsidiarnosti. V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke podpiramo ureditev, po kateri bo v primeru različnih mnenj med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije ob upoštevanju načela subsidiarnosti zakonodajnih aktov Evropske unije Vlada pred sodiščem Evropske unije zastopala mnenje, sprejeto v obliki sklepa v Državnem zboru. To pomeni, da Vlada kljub morebitnemu nestrinjanju s stališčem Državnega zbora pri pripravi besedila tožbe in v postopku pred sodiščem Evropske unije ne more uveljavljati drugačnih stališč, kot jih je sprejel Državni zbor. Prav tako tudi ne more zavrniti zahteve za vložitev tožbe zaradi kršitve načela subsidiarnosti, podane s strani Državnega zbora. Vlada je dolžna Državni zbor tudi sproti obveščati o poteku postopka pred sodiščem Evropske unije o svojih dejavnostih v zvezi z njim ter o sprejetjih odločitvah sodišča. Menim, da je predlagana ureditev dobra, kajti v trenutno veljavnih določilih je Državno pravobranilstvo tisto, ki je zastopnik Republike Slovenije pred tujimi in mednarodnimi sodišči. S predlagano novelo pa dajemo večje pristojnosti zakonodajnemu organu, kar je ne glede na delitev oblasti v redu, saj predstavlja izvoljeno telo ljudstva. Vključenost Državnega pravobranilstva pri nastajanju končnega besedila tožbe pa postane izvedbenega pomena. V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke bi na koncu poudarili, da se je v tem pogledu treba zavedati tudi dolžnosti slovenskega parlamenta, da skrbi tudi za to, da pristojnosti, ki jih ima slovenski parlament, ostajajo na nacionalni ravni. V Slovenski nacionalni stranki bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Anderlič v imenu Poslanske skupine LDS.
Spoštovani! Uvodoma sem predstavljal stališče v imenu predlagateljev. Mene veseli, da so praktično vse poslanske skupine in večina poslancev že v predhodnih fazah, vključno s sopodpisom tega zakona, soglašale s tem, da je to tisto, kar potrebujemo v novih pogojih za to, da bi lažje opravljali svoje delo, da bi bdeli nad tem, kar počne Evropska unija in da bi tudi ustrezno sporočali svoja mnenja. Mogoče je treba tukaj tudi posebej poudariti, da ta razmejitev in utrjevanje samostojne vloge Državnega zbora v odnosu na ostale veje oblasti, predvsem v odnosu na Vlado, je tisti bistven poudarek, ki ga je treba tako rekoč stalno imeti v vidu, kajti kaj hitro se zgodi, da se zadovoljimo s tem, da bo že Vlada opravila kaj, kar je v pristojnosti Državnega zbora. Tukaj imamo na eni strani dolžnost, da sledimo, imamo pa tudi pravico, in to je tisto, kar je vredno podpreti. Poslanci Liberalne demokracije bomo zakon podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Poslanska skupina Solidarnost bo zakon o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije v zadevah Evropske unije podprla. Sprejeta Lizbonska pogodba vključuje nacionalne parlamente v sprejemanje odločitev Evropske unije in tako izboljšuje demokratično legitimnost celote ter jo približuje evropskim državljanom. Čeprav je glede tega v Lizbonski pogodbi več določb, je v danem primeru obravnave zakona v ospredju protokol o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti, ki določa, da je sodišče Evropske unije pristojno za odločanje v tožbah zaradi kršitve subsidiarnosti z aktom, ki ga vloži država članica v skladu s pravili. Nacionalni parlamenti imajo možnost, da se glede posameznih rešitev v pravnem redu Evropske unije vključujejo že v fazi nastajanja, v primeru kršitve načela subsidiarnosti pa lahko sprožijo sodni postopek pred sodiščem Evropske unije. Ta zakon tako določa, da lahko Državni zbor sprejme sklep z obrazložitvijo in naloži Vladi, da v okviru usmeritev, ki jih je sprejel, in ob sodelovanju z Državnim pravobranilstvom pripravi dokončno besedilo tožbe in jo vloži na sodišče Evropske unije. Na ta način bo Državni zbor opravljal svojo nadzorno funkcijo pri obravnavi zadev Evropske unije in bo lahko zagotovil, da bo evropska zakonodaja boljša, na drugi strani pa bodo določene pristojnosti ostale v pristojnosti Republike Slovenije, ne da bi prišlo do prenosa na raven Evropske unije. Iz navedenih razlogov bo poslanska skupina zakon podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Pogodba o Evropski uniji omogoča, da nacionalni parlamenti in s tem tudi Državni zbor Republike Slovenije dejavno prispevajo k dobremu delovanju Evropske unije s tem, da skrbijo za spoštovanje načela subsidiarnosti. V skladu z evropsko zakonodajo lahko država članica v imenu svojega nacionalnega parlamenta na sodišče Evropske unije posreduje tožbo zaradi kršitve načela subsidiarnosti. Zaradi te pristojnosti je pomembno, da uredimo postopek, preden bo prišlo do situacijo, ko bo Državni zbor ugotovil kršitev načela subsidiarnosti. Ne sme se namreč zgoditi, da bi se šele takrat začeli spraševati, po kakšnem postopku pravzaprav lahko sploh kršitev ugotovimo in predvsem kdo je tisti, ki bo v imenu Državnega zbora tožbo vložil. Iz povedanega izhaja, da gre za avtonomno pravico Državnega zbor, da uredi in precizira notranji postopek, po katerem bo to svojo pristojnost dejansko izvrševal. Predlagani 11.a člen ureja natančno to materijo in ta dopolnitev je nujno potrebna. Naj poudarim, da ne gre samo za predlog člena, ki naj bi bil povsem formalnopravne narave, ampak člen vsebuje predvsem tiste sestavine, ki so nujno potrebne za to, da dosežemo vsebino in obličnost odločitve v Državnem zboru, kadar Državni zbor presodi, da se s sprejetim zakonodajnim aktom institucij Evropske unije krši načelo subsidiarnosti. Poslanska skupina Socialnih demokratov bo zato ta predlog zakona podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Vsem prisotnim lep pozdrav. Spoštovani gospod podpredsednik, poslanke in poslanci! Za izvajanje pristojnosti Evropske unije veljata načeli subsidiarnosti in sorazmernosti. V skladu z načelom subsidiarnosti je Evropska unija na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, pristojna ukrepati le, če države članice ne morejo zadovoljivo doseči zasledovanih ciljev. V skladu z načelom sorazmernosti pa ukrepi Evropske unije vsebinsko in formalno ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev pogodb. Tukaj ima mehko pravo prednost pred zavezujočim pravom, direktive pred uredbami, minimalna harmonizacija prednost pred izčrpno harmonizacijo. Temeljni cilj zakona je urediti sodelovanje med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije, potem ko Državni zbor sprejme sklep, da je bilo z zakonodajnim aktom institucije Evropske unije kršeno načelo subsidiarnosti. Kot poglavitna rešitev predloga zakona se dodaja še novi člen, z določitvijo pravne podlage za vložitev tožbe pred sodiščem Evropske unije, kadar bi Državni zbor naknadno odkril kršitev načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom Evropske unije, ki je bil že sprejet in objavljen v Uradnem listu Evropske unije. S predlogom dopolnitve zakona se določa, da Vlada Republike Slovenije na podlagi sklepa, naloga in usmeritvenih navodil Državnega zbora ob sodelovanju Državnega zbora in Državnega pravobranilstva pripravi končno besedilo tožbe za sodišče Evropske unije. Bistvo sprememb, ki jih je vpeljala Lizbonska pogodba, je samostojnost nacionalnega parlamenta pri presoji subsidiarnosti, ne glede na presojo nacionalne vlade. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke bo predlagane spremembe zakona podprla.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franci Kek v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice, kolegi, predstavniki Vlade, predsedujoči! Lizbonska pogodba prvič dajem nacionalnim parlamentom pri zadevah Evropske unije večjo vlogo pri sprejemanju odločitev Evropske unije. S tem se hkrati izboljšuje demokratična legitimnost celotne Evropske unije, poleg tega pa se izboljšuje tudi institucionalno ravnovesje med nacionalno in evropsko ravnijo. Predlog zakona določa pravno podlago za vložitev tožbe pred sodiščem EU, kadar bi Državni zbor ugotovil kršitev načela subsidiarnosti z zakonodajnimi akti EU, ki so bili že sprejeti in objavljeni v Uradnem listu EU, kajti v trenutni slovenski zakonodaji takšna pravna podlaga ne obstaja. Lizbonska pogodba nacionalnim parlamentom daje nove pristojnosti, ki jih spodbujajo, da se že v zgodnji fazi oblikovanja politike na ravni EU vključijo in sodelujejo oziroma nadzorujejo že sam potek, postopek sprejemanja aktov. In prav nove pristojnosti posledično prispevajo k boljši pripravi zakonodaje ter večji skladnosti zakonodaje na ravni EU. V primeru kršitev načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom institucije EU lahko celo sprožijo tožbo pred sodiščem EU, kar ureja tudi predlagani zakon. Predlagani zakon ureja sodelovanje med Državnim zborom in državnim pravobranilstvom, potem ko Državni zbor sprejme sklep, da je bilo z zakonodajnim aktom institucij EU kršeno načelo subsidiarnosti. Sklep z obrazložitvijo in navedenimi kršitvami Državni zbor posreduje Državnemu pravobranilstvu, nato pa Državno pravobranilstvo na podlagi smernic in utemeljitev vloži tožbo na sodišče Evropske unije. V Poslanski skupini Zares podpiramo takšno rešitev, kajti pomembno je, da ima tudi Državni zbor Republike Slovenije formalne pristojnosti oziroma pravno podlago pri opozarjanju na kršitve načela subsidiarnosti že v sprejetih in objavljenih zakonodajnih aktih Evropske unije. Zaradi vsega navedenega bomo v Poslanski skupini Zares zakon podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Pukšič v imenu Poslanske skupine SLS.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Lep pozdrav tudi bivši generalni sekretarki Državnega zbora, ki je danes tukaj z nami! Slovenska ljudska stranka bo dopolnitev zakona o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado o zadevah Evropske unije podprla iz štirih načelnih razlogov. Prvič. Lizbonska pogodba, ki je stopila v veljavo pred dobrim letom, je prinesla veliko sprememb, v primerjavi s prejšnjo pogodbo Evropske skupnosti. Poleg številnih institucionalnih sprememb in zagotavljanja višjega varstva človekovih pravic je z željo po višji stopnji demokratičnosti Unije tudi razširila pristojnost nacionalnih parlamentov v postopkih sprejemanja pravnih aktov, in sicer po načelu subsidiarnosti. Drugič. Nacionalni parlamenti so tako prvič dobili pomembno vlogo pri ustvarjanju evropskega prava, kar je bilo do uveljavitve Lizbonske pogodbe v izključni pristojnosti vlad držav članic. Tretjič. Upoštevanje načela subsidiarnosti je eden glavnih kazalcev demokratičnosti družbe. Upoštevanje načela subsidiarnosti je eden glavnih kazalcev demokratičnosti družbe. Nisem se zmotil in dvakrat prebral, ampak sem to naredil namerno. Torej se določa uresničevanje demokratičnega odločanja po sistemu od spodaj navzgor, se pravi, nižja raven oblasti naj bo pristojna za tiste zadeve oziroma naj opravlja tiste naloge, ki jih lahko opravlja učinkoviteje kot višja raven oblasti. Z načelom subsidiarnosti se srečamo tudi na področju lokalne samouprave, saj to načelo predstavlja temeljno filozofijo načela lokalne samouprave v sodobnih demokracijah, ki morajo temeljiti na kakovostnih javnih storitvah za lokalno prebivalstvo. O tem bomo govorili danes pri 3. točki. V primeru Evropske unije pa to načelo pomeni, da Unija deluje na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, le v primerih, ko države članice ukrepov ne morejo zadovoljivo doseči na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni in se ti ukrepi lažje izvedejo na ravni Unije, kot to določa 5. člen pogodbe o Evropski uniji. Protokol številka 2 v Lizbonski pogodbi o uporabi načela subsidiarnosti in sorazmernosti je določil, da se vsi osnutki pravnih aktov Unije s strani Evropske komisije pošljejo nacionalnim parlamentom. V primeru kršitve načela subsidiarnosti pa lahko država članica v skladu s svojim pravnim redom v imenu nacionalnega parlamenta vloži tožbo pri sodišču Evropske unije. Četrtič. V Slovenski ljudski stranki smo mnenja, da predlagani zakon ustrezno določa postopke v primeru ugotovitve kršitev načela subsidiarnosti. Državno pravobranilstvo kot zastopnik države pred tujimi in mednarodnimi sodišči bo potem, ko bo Državni zbor ugotovil kršitev načela subsidiarnosti, o tem izdalo ustrezno obrazložen sklep, pripravilo končno besedilo tožbe in jo tudi vložilo na sodišču Evropske unije. Dolžno pa bo tudi seveda obveščati Državni zbor o vseh postopkih, dejanjih pred sodišče Evropske unije. V času zakonodajnega postopka se je zakon z amandmajem, v katerem sta bili upoštevani mnenji Državnega pravobranilstva in Zakonodajno-pravne službe, ustrezno spremenil in je v skladu z veljavnim pravnim redom Republike Slovenije. Poslanci Slovenske ljudske stranke predlogu zakona ne bomo nasprotovali in ga bomo podprli.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo opravili v ponedeljek, 20. 12. 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA – DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA SPREMEMB IN DOPOLNITEV POSLOVNIKA DRŽAVNEGA ZBORA, REDNI POSTOPEK. Predlog sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora je v obravnavo zboru predložila skupina osmih poslank in poslancev, s prvopodpisanim Antonom Anderličem. Za dopolnilno obrazložitev Predloga sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora dajem besedo predstavniku predlagateljev, gospodu Antonu Anderliču.
Spoštovani! Spremembe poslovnika so obsežnejše, kot so spremembe zakona. V poslovniku je bilo treba urediti predvsem vprašanje nadzora nad izvajanjem načela subsidiarnosti, drugič, možnost sprožitve tožbe v primeru kršitve načela subsidiarnosti v zvezi z zakonodajnim aktom, tretjič, vprašanje pobud Evropskega sveta, predvsem iz 48. člena, 7. točke, Pogodbe o Evropski uniji, in vprašanje pobud za pristop držav kandidatk za članice k Evropski uniji. Prav tako je bilo treba na nek način poudariti, da v dosedanjem delu Državni zbor – seveda govorim o pogojih Evropske unije – ni v zadostni meri odgovoril na tista temeljna vprašanja, kako se ukvarjati z različnimi vsebinami, saj matična delovna telesa praviloma niso obravnavala vsebine, ki bi jo morala, preden pristojno delovno telo zavzame stališče do predlaganih procedur oziroma predlaganih vsebin. Zato smo v tem delu, tudi po vzoru nekaterih drugih parlamentov, ki imajo predvsem poudarek na matičnih delovnih telesih in obravnavanje vsebin z vidika pristojnosti teh teles, šele na pristojnem delovnem telesu pa tako rekoč dobi stališče končno obliko. Pri nas se je le redkokdaj dogajalo, da so nekatera delovna telesa obravnavala določene vsebine. Poslovnik zdaj določa, da je treba resnično obravnavati – in se mora obravnavati – ne, da se "lahko", kot je to sedaj, ko je pravzaprav odvisno od volje posameznikov, najsi bo predsednikov ali zainteresiranih članov delovnih teles, ali so neko vprašanje dali na dnevni red ali ne. Tisti, ki smo delali na predlogu sprememb – in prav tako kot predlog zakona je tudi predlog sprememb poslovnika pripravljala delovna skupina, ki je bila sestavljena iz predstavnikov poslanskih skupin, kluba iz koalicije in tudi iz opozicijskih poslanskih skupin – smo bili mnenja, da to ne more biti prosta presoja predsednika ali koga iz delovnega telesa, ali bo nekaj obravnaval ali, ampak da to mora narediti, pa tudi če samo s sklepom na koncu, da se strinja z vsebino in je niti ne bodo obravnavali, vendar pristojno delovno telo mora dobiti sporočilo od matičnega delovnega telesa. Kot rečeno, ko smo pregledali tudi ureditve drugih parlamentov, je teža na tej stopnji obravnave največja. Toliko o predstavitvi predloga. Zdaj bi pa predstavil stališče poslovniške komisije, če lahko.
Izvolite, imate besedo, gospod Anderlič.
Hvala lepa. Poslovniška komisija je to, kar sem ravnokar predstavil, sprejela kot osnovo, kot vsebino sprememb. Smo pa morali nekatere stvari v sami razpravi dopolniti, spremeniti zaradi spremenjenega teksta na seji Odbora za notranjo politiko, ko smo govorili o zakonu, kjer smo sprejemali poročilo in samo pobudo za spremembo zakona, zato je tako rekoč to nekaj kar je bolj, da tako rečem redakcijske narave, kar je novega od samega predloga ob vložitvi. Kot sem že prej rekel, se je diskusija vrtela okoli tega, kako Državni zbor, matična delovna telesa in vsi tisti, ki morajo sodelovati v postopkih, predvsem je bila diskusija tudi o vlogi Državnega sveta. Državni svet je imel predlog za amandma, ki ni bil formalno spisan, ampak so samo vsebinsko razložili, kako si predstavljajo, da bi zagotovili večjo vlogo pobud Državnega sveta. Odgovor je bil, da tako kot sedaj je zaželeno, da Državni svet ob vseh vprašanjih, ki so na dnevnem redu, da predhodno mnenje oziroma v postopku tako na matičnem delovnem telesu kot tudi na pristojnem delovnem telesu pride s svojimi stališči, ki se obravnavajo tako kot vsa druga mnenja, ki pridejo na dnevni red obravnave kateregakoli akta. Predvsem zdaj govorimo o zadevah Evropske unije, ne toliko o vseh ostalih, ampak mnenja smo bili, da ni treba kaj dodatno, širše zapisovati v poslovnik, ampak da se pusti odprta možnost za sodelovanje vseh, tudi civilne družbe, različnih javnosti in tako naprej pri oblikovanju posameznih zakonodajnih ali drugih aktov Državnega zbora. Na koncu je bilo priporočeno, da Državni zbor predlog poslovnika sprejme, gre za potrebno dvotretjinsko večino, kar je še dodaten razlog, da se vsi – kajti vsebina se tiče vseh poslancev – vključimo in obravnavamo te stvari z vso odgovornostjo.
Hvala lepa. Predstavniki Vlade niso prijavljeni k besedi. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Silven Majhenič v imenu poslanske skupine SNS.
Še enkrat vsem skupaj lep pozdrav! Predlog sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora zajema podrobnejšo ureditev postopkov v Državnem zboru v zvezi s pristojnostmi, ki jih prinašajo Lizbonska pogodba, Protokol o vlogi nacionalnih parlamentov v Evropski uniji in Protokol o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti. Poglavitne rešitve so: obvezna vključenost matičnih delovnih teles v obravnavo zadev Evropske unije, ki so že v zakonodajnem postopku na ravni Evropske unije, postopek izvedbe nadzora nad upoštevanjem načela subsidiarnosti v osnutkih zakonodajnih aktov institucij Evropske unije, postopek tožbe zaradi kršitve načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom institucij Evropske unije, obravnava pobude Evropskega sveta, obravnava predloga Sveta Evropske unije, obravnava prošnje za pristop k Evropski uniji, sodelovanje v mehanizmih ocenjevanja izvajanja politik Evropske unije v okviru območja svobode, varnosti in pravice, vključenost v politični nadzor Europola in ocenjevanje dejavnosti Eurojusta. Pri tem se je primarno postavilo vprašanje o primernosti sprejemanja sprememb in dopolnitev poslovnika v tem trenutku, glede na dejstvo napovedanih sprememb Lizbonske pogodbe. Lizbonska pogodba je bila napisana za neke druge boljše čase in sedaj se ti časi spreminjajo, zato lahko pričakujemo, da bo prišlo tudi do določenih spremembe same Lizbonske pogodbe. A ne glede na to, je predlagatelj pojasnil, da je predlog sprememb in dopolnitev poslovnika pripravljen na podlagi veljavne Lizbonske pogodbe, ki še vedno velja v nespremenjeni obliki, zato je prav, da se predlog sprejme ter omogoči parlamentu izvrševanje pristojnosti po veljavni pogodbi. Predlog sprememb in dopolnitev poslovnika namreč prinaša večjo vlogo nacionalnega parlamenta v postopku izvajanja nadzora nad spoštovanjem načela subsidiarnosti, ki ga je nacionalnim parlamentom prinesla Lizbonska pogodba. Poslovnik Državnega zbora je interni akt parlamenta, zato so bile njegove spremembe in dopolnitve pripravljene v skladu z določbami predloga zakona o dopolnitvah zakona o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado v zadevah Evropske unije. Oba akta bomo v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke podprli. A ne glede na to, da Lizbonska pogodba daje nacionalnim parlamentom formalno vlogo pri sprejemanju odločitev v Evropski uniji, pa bi v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke vendarle poudarili, da je predvsem od parlamentov samih odvisno, koliko bodo pri sprejemanju odločitev Evropske unije dejansko sodelovali. Obenem velja poudariti, da je vzpostavitve pravne podlage brez dejanske volje sodelovanja popolnoma brez učinka.
Hvala lepa. Besedo ima Anton Anderlič v imenu Poslanske skupine LDS.
Poslanci Liberalne demokracije bomo podprli predlog sprememb poslovnika, ker menimo, da je treba vedno poudarjati vlogo Državnega zbora tudi v pogojih delovanja v Evropski uniji in predvsem da se vsebinsko obravnavajo nekatere stvari, ki se resnično tičejo življenja in dela državljank in državljanov Republike Slovenije. Kakorkoli izgleda, da danes obravnavamo dve suhoparni pravniški ureditvi, ki sta tako rekoč nevsebinski, vendar dajeta podlago za boljše delovanje, zato ni nobenega dvoma pri glasovanju. Kot rečeno, podprli bomo predlog sprememb.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani podpredsednik, spoštovane kolegice in kolegi! Predlog sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora je v celoti namenjen vnosu določb, ki se nanašajo na zakon o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije v zadevah Evropske unije. Predlog podrobno ureja postopke v Državnem zboru v zvezi s pristojnostmi, ki jih prinašajo Lizbonska pogodba, Protokol o vlogi nacionalnih parlamentov in Protokol o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti. Sprejem sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora bo omogočil Državnemu zboru izvrševanje pristojnosti, ki so določene v naštetih aktih in zakonu, ki bo zato sprejet. Poslanska skupina Solidarnost bo predlog podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Colarič v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! S sprejetjem Lizbonske pogodbe se prvič formalno vključujejo nacionalni parlamenti v sprejemanje odločitev Evropske unije in se posledično izboljšuje demokratična legitimnost celotne EU. Nacionalni parlamenti lahko s svojim proaktivnim delovanjem že v zgodnjih fazah odločanja na evropski ravni, ko so predlogi zakonodajnih aktov EU še v postopku oblikovanja, prispevajo k boljšemu delovanju EU, lahko soustvarjajo evropsko zakonodajo ter nadzorujejo njeno skladnost z načelom subsidiarnosti. Najpomembnejše določbe Lizbonske pogodbe seveda poznamo, zato jih ne bom še enkrat citiral, ker je bilo o tem danes že govora. Ker pa ta sprejeta evropska zakonodaja prinaša spremembe v zvezi s povečano pristojnostjo nacionalnih parlamentov, je seveda nujno, da svojo zakonodajo prilagodimo, da prilagodimo tudi svoje lastne predpise, spremembe Poslovnika Državnega zbora. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo spremembe podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Vsem lep pozdrav. Spoštovani gospod podpredsednik, poslanke, poslanci, spoštovani vsi prisotni! Temeljni cilj predlaganih sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora je urediti sodelovanje med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije. Po eni strani se s spremembami želi zagotoviti učinkovita vključenost Državnega zbora v postopke odločanja na ravni Evropske unije, v skladu z določbami Lizbonske pogodbe, po drugi strani pa večja aktivnost matičnih delovnih teles pri obravnavi zadev Evropske unije, ki so že v zakonodajnem postopku. Pomembnejše rešitve predlaganih dopolnitev in sprememb Poslovnika Državnega zbora so naslednje. Prvič, obvezna vključenost matičnih delovnih teles v obravnavo zadev Evropske unije, ki so že v zakonodajnem postopku na ravni Evropske unije. Drugič, postopek izvedbe nadzora nad upoštevanjem načela subsidiarnosti v osnutkih zakonodajnih aktov institucij Evropske unije. Tretjič, postopek tožbe zaradi kršitev načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom institucij Evropske unije. Četrtič, sodelovanje v mehanizmih ocenjevanja izvajanja politik Evropske unije v okviru območja svobode, varnosti in pravice, vključenost v politični nadzor Europola in ocenjevanje dejavnosti Eurojusta. Bistvo sprememb, ki jih je vpeljala Lizbonska pogodba, je samostojnost nacionalnega parlamenta pri presoji subsidiarnosti, ne glede in mimo presoje nacionalne vlade. Lizbonska pogodba daje nacionalnim parlamentom formalno vlogo pri sprejemanju odločitev v Evropski uniji, kakšna pa bo ta vloga, pa je odvisno predvsem od nacionalnih parlamentov samih, kako in koliko bodo pri tem sodelovali. Po navedbah predlagatelja je nujna natančna in dosledna ureditev v Poslovniku Državnega zbora, ker takšnih postopkov in možnosti, na primer tožba zaradi kršitve načela subsidiarnosti, za sodelovanje nacionalnih parlamentov na ravni Evropske unije ter nacionalni ureditvi nismo do sedaj poznali. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo zato predlagane spremembe poslovnika podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franci Kek v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice, kolegi, predsedujoči! Razmerje med Državnim zborom in Vlado Republike Slovenije v postopkih sprejemanja pravnih aktov in odločitev Evropske unije ureja zakon, ki je prav tako predmet današnje seje, in sicer Zakon o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado v zadevah Evropske unije. Vlada je tista, ki predstavlja, uveljavlja in zastopa stališče Republike Slovenije, Državni zbor pa le sodeluje v postopku sprejemanja pravnih aktov in odločitev v Evropski uniji vendar preko Vlade. Z Lizbonsko pogodbo pa stopamo korak naprej. Ta je namreč okrepila vlogo nacionalnih parlamentov, kajti prav ti so prvič formalno vključeni v proces sprejemanja evropske zakonodaje. In prav spremembe in dopolnitve poslovnika, ki so danes pred nami, zagotavljajo učinkovito vključenost Državnega zbora v postopke odločanja na ravni EU v skladu z določbami Lizbonske pogodbe. Vse to pa posledično prinaša večjo aktivnost matičnih delovnih teles pri obravnavi zadev EU, ki so že v zakonodajnem postopku. Poleg vsega pa Lizbonska pogodba izboljšuje tudi institucionalno ravnovesje med nacionalno in evropsko ravnijo. In prav spremembe in dopolnitve poslovnika peljejo k uresničevanju Lizbonske pogodbe. Tako bo vključenost delovnih matičnih teles v obravnavo zadev EU, ki so že v zakonodajnem postopku na ravni EU, obvezno, nadalje je natančno opredeljen postopek izvedbe nadzora nad upoštevanjem načela subsidiarnosti že v osnutku zakonodajnih aktov institucij EU, prav tako je natančno določen postopek zaradi kršitve načela subsidiarnosti z zakonodajnim aktom institucij EU. Spremembe in dopolnitve Poslovnika Državnega zbora prinašajo večjo vključenost Državnega zbora Republike Slovenije in njegovih matičnih delovnih teles v postopke sprejemanja aktov Evropske unije, s tem pa je bistveno povečana vloga nacionalnih parlamentov, vse to pa prinaša večjo skladnost pri sprejemanju zakonodajnih predlogov Evropske unije. Zaradi vsega navedenega bomo v Poslanski skupini Zares še kako potrebne spremembe in dopolnitve Poslovnika Državnega zbora podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jakob Presečnik v imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi in vsi prisotni! Pred dobrim letom je stopila v veljavo Lizbonska pogodba in ta pogodba prvič formalno vključuje nacionalne parlamente v sprejemanje odločitev Evropske unije. Po tej pogodbi lahko, kot nam je znano, nacionalni parlamenti prispevajo k boljšemu delovanju EU, še posebej preko proaktivnega in vsebinskega delovanja že v zgodnjih fazah odločanja na evropski ravni, ko so predlogi zakonodajnih postopkov Evropske unije še v postopku oblikovanja. Vendar je odvisno predvsem od parlamentov samih, kako in koliko bodo pri tem sodelovali. Zato je nujna natančna in dosledna ureditev v poslovniku. In glede na to, da smo tudi mi sopodpisniki predlogov sprememb Poslovnika Državnega zbora, ne vidimo prav nobenega razloga oziroma obratno, da teh sprememb in dopolnitev danes ne bi podprli. Pričakujemo pa nekaj problemov predvsem pri pravočasnem posredovanju gradiv Državnemu zboru, kar zavezuje tudi Vlado k resnejšemu pristopu, ampak to je predhodna točka, ki smo jo že obravnavali. Kot rečeno, v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo Predlog sprememb in dopolnitev Poslovnika Državnega zbora podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še gospod Anton Urh v imenu Poslanske skupine DeSUS.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovane kolegice in kolegi! Spremembe in dopolnitve Poslovnika Državnega zbora so vezane na nove pristojnosti nacionalnih parlamentov, katerih vloga se na podlagi Lizbonske pogodbe, Protokola o vlogi nacionalnih parlamentov ter Protokola o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti pri sprejemanju odločitev Evropske unije bistveno spreminja v korist demokratičnosti, oblikovanja in nadzora zakonodajnih aktov na ravni Unije. V tej smeri sta v obravnavi na tej seji zbora predlog novele Zakona o sodelovanju med Državnim zborom in Vlado ter predlog novele Poslovnika Državnega zbora. Poslovnik Državnega zbora je notranji akt, ki ureja pravne podlage za delovanje zakonodajnega organa, zato ga je ob dodajanju novih pristojnosti posledično treba temu prilagoditi. Spremembe in dopolnitve Poslovnika Državnega zbora zagotavljajo učinkovito vključenost Državnega zbora v postopke odločanja na ravni Evropske unije. V tej smeri pa se povečuje aktivnost matičnih odborov pri obravnavi zadev Evropske unije. V Poslanski skupini DeSUS vsebino sprememb in dopolnitev poslovnika podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu sprememb in dopolnitev poslovnika niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo. Glasovanje o Predlogu sprememb in dopolnitev poslovnika bomo opravili v ponedeljek, 20.12.2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPODBUJANJU SKLADNEGA REGIONALNEGA RAZVOJA, REDNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina desetih poslank in poslancev, s prvopodpisanim Vilijem Trofenikom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnitev obrazložitve predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. Gospod minister dr. Henrik Gjerkeš, izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Regionalne razvojne razlike v Sloveniji se ne zmanjšujejo, kriza pa je še dodatno opozorila na nekatere slabosti. Povzročila je nesorazmerno poslabšanje socialnih in gospodarskih razmer, v največji meri na območjih, ki najbolj zaostajajo v razvoju. Obstoječi zakon nima sistemskih odgovorov na razvojne probleme, ki so eskalirali v zaostrenih gospodarskih in finančnih razmerah. Obstoječa regionalna politika se sooča s konceptualno nedodelanostjo in se skoraj v celoti reducira na evropsko kohezijsko politiko, s poudarkom na investicijah, ob hkratnem umanjkanju koordinirane ekonomske, socialne in tudi teritorialne komponente kohezivnosti. Na to kaže tudi sprejetje interventnega zakona za Pomurje, ki je bil v danih, predvsem socialnih, razmerah primeren in potreben odgovor države na razvojne težave v regiji, vendarle pa ilustrira nezmožnost reševanja regionalnih razvojnih težav v okviru obstoječih pravnih okvirjev. Po drugi strani pa razvojni interventni zakoni predstavljajo singularnost v regionalni politiki in nevarnost, da nadomestijo regionalno razvojno politiko na nesistemski način, brez strategije in konsistentnega izvajanja. Tudi zaradi tega, predvsem pa zaradi nuje po ustreznih pravnih podlagah, ki bodo omogočile udejanjanje nove paradigme regionalne politike, smo pristopili k pripravi novega zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Rešitve, ki jih predlagamo, v okviru sodobnega koncepta vračajo regionalni politiki njeno neprecenljivo razvojno vlogo, na ekvivalenten način pa odpravljajo tudi potrebo po interventnih razvojnih zakonih, s katerimi so letos nekatera območja oziroma regije opozorile na svoje razvojne težave. Nova paradigma regionalne politike temelji na večnivojskem partnerskem dialogu in prinaša teritorialno in časovno opredeljene instrumente. Predlog novega zakona prinaša fleksibilne rešitve in dinamične ukrepe, ki jih potrebujemo pri odzivanju na krizne situacije. Nadgradnja v učinkovitejšo regionalno politiko se izvaja z ukrepi endogene regionalne politike, kot so sofinanciranje regijskih projektov v skladu z dogovori o razvoju regij, dodatnimi ukrepi za obmejna problemska območja in dodatnimi začasnimi ukrepi za območja s trenutno povečano visoko brezposelnostjo ter z usklajevanjem razvojnih politik, ki pomembno vplivajo na regionalni razvoj na podlagi teritorialnega razvojnega dialoga. Skozi regionalno politiko želimo na področju razvojnega delovanja pospešiti proces decentralizacije, pri čemer pa seveda ni mogoče mimo omejitve, ki jo pomeni dejstvo, da pokrajin v Sloveniji nimamo. Rad bi poudaril, da se predlog zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja ne ukvarja z upravno-administrativno teritorialno delitvijo Slovenije. Nova zakonodaja na področju regionalnega razvoja lahko temelji zgolj na pristojnosti občin in države za oblikovanje in izvajanje regionalne politike. Ker ni pokrajin kot naravnega nosilca dejavnosti, ki bi bil interesno povezan z dejavnostjo skladnega regionalnega razvoja, uvaja predlog zakona sestavljene institucije za izvajanje te dejavnosti. Relacija regionalne politike do drugih sektorskih nacionalnih politik je izjemno pomembna. Regionalna politika sama po sebi namreč ne more učinkovito reševati vseh razvojnih težav. Dejstvo je, da sektorske politike pogosto delujejo nepovezano in da se malo ozirajo na regionalne razvojne cilje. Regionalna politika bo postala učinkovitejši koordinator razvojnih politik, kar bo tudi močno pripomoglo k hitrejšemu doseganju ciljev skladnejšega regionalnega razvoja. Temu je v predlogu zakona namenjen svet za teritorialno usklajevanje razvojnih pobud, ki ga vodi predsednik Vlade. Po drugi strani pa mora biti horizontalna sektorska koordinacija nujno dopolnjena z vertikalno komponento, torej z endogeno regionalno politiko od spodaj navzgor, s katero bodo območja ali regije identificirala svoje probleme, prevzela odgovornost za njihovo reševanje in našla finančne ter človeške vire zanje. Ključni regionalni in strateški odločevalski organ bo razvojni svet regij, ki bo združeval najširše interese in bo sestavljen iz županov, predstavnikov gospodarstva, nevladnih organizacij in uglednih posameznikov. Naloga regionalne politike je, da z dopolnilnimi ukrepi, ki zasledujejo teritorialne razvojne cilje, presega ozke sektorske razvojne vidike. Predvsem pa mora regionalna politika razvojno zbuditi, razgibati regije, povezati in osmisliti notranje razvojne impulze in ustvariti potrebne pogoje za ukrepe sektorskih politik. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Milan Gumzar v imenu Poslanske skupine LDS.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni, gospod minister, predsedujoči, kolegice in kolegi! V Sloveniji smo priča znatnim regionalnim razlikam. Analize opozarjajo na veliko razvojno raznovrstnost slovenskih občin in regij, ki se že več desetletij kaže v nekaterih gosto naseljenih območjih, v katerih je večji del prebivalstva, delovnih mest in gospodarskih subjektov, ter obsežnih predelih, ki jih zaznamuje manjša razvitost, redka poseljenost in šibka razvojna možnost. Tako je kljub drugačnim prizadevanjem zaznati naraščanje regionalnih razlik. Na to kaže razmerje med najbolj in najmanj razvito regijo, merjeno v bruto domačem proizvodu, pa tudi stanje pri dejanski regionalni rasti kapitala, izobražena delovna mesta, raziskave in razvoj, pri katerih je opaziti smernico oblikovanja nekaterih vplivnejših razvojnih središč, med katerimi z naskokom vodi Ljubljana. Čeprav se je BDP v preteklih letih zvišal v vseh regijah, so največje stopnje rasti dosegale bolj razvite regije, kar stanje regionalnega razvoja dodatno zaostruje. Odločilna je tudi sestava gospodarstva, še posebej, če ima regija nizko raznovrstnost gospodarskih panog, zaradi česar je nizka tudi ponudba delovnih mest. Velike regionalne razlike so tudi glede brezposelnosti. Najbolj so prizadete regije, ki že dalj časa močno presegajo državno povprečje: Pomurska, Podravska, Koroška in Zasavska regija. Od leta 2001 Slovenija spodbuja regionalni razvoj z usmerjanjem proračunskih sredstvev na prednostna območja regionalne politike. To so bila predvsem območja s posebnimi razvojnimi problemi, določena na ravni občin ter regij A in B, določene z navodilom o prednostnih območjih dodeljevanja spodbud. V skupino regij A so se uvrstile tiste z najnižjo stopnjo razvitosti: Pomurska, Podravska, Zasavska, Spodnjeposavska. Na seznamu regij B pa so Savinjska, Koroška, Notranjsko-kraška in Jugovzhodna Slovenija. Na prednostna območja so bile predvsem usmerjene neposredne regionalne spodbude, s katerimi je bilo uresničenih veliko dobrih regionalnih projektov. Ti so bili medresorsko usklajeni in so se izvajali na področjih podjetništva, okolja in prostora, človeških virov, kulture, turizma, komunalne infrastrukture in lokalnega cestnega omrežja. Posebna pozornost je bila namenjena Posočju in Zasavju, kjer so se neposredne regionalne spodbude izvajale na podlagi Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o popotresni obnovi objektov in spodbujanju razvoja v Posočju ter Zakona o postopnem zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik. Pomemben del neposrednih regionalnih spodbud je predstavljal tudi program Phare, po katerem so se leta 2003 izvajali programi pomoči Pomurja, Zasavja in savinjske statistične regije ter programi čezmejnega sodelovanja z Avstrijo, Italijo in Madžarsko. V tem letu je na novo steklo več projektov ravnanja z odpadnimi vodami. Pomemben del spodbud je bil namenjen prilagajanju slovenskih upravnih struktur črpanju sredstev evropskih strukturnih skladov. Nadgradnja v učinkovitejšo regionalno politiko zahteva opredelitev definicije regionalne politike kot strukturne politike, ki obsega razvojne dejavnosti in programe za doseganje skladnega regionalnega razvoja in se izvaja z usklajevanjem razvojnih politik, ki pomembno vplivajo na regionalni razvoj na podlagi teritorialnega razvojnega dialoga ter vključuje endogeno regionalno politiko. Za načrtovanje in izvajanje regionalne politike so pristojne država in občina, Vlada izvaja pristojnost države, pristojnost Vlade uresničujejo ministrstva in Služba Vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko, občine usklajujejo svoje razvojne interese ter uresničujejo pristojnost za načrtovanje in izvajanje regionalne politike v razvojni regiji, tako da ustanovijo razvojni svet regije. Temeljna teritorialna enota za načrtovanje in izvajanje regionalne politike je razvojna regija. Mejna občina se lahko odloči za interesno sodelovanje v sosednji razvojni regiji, vendar pa se območje razvojne regije v programskem obdobju ne spreminja. Regionalna politika pa se lahko načrtuje in izvaja tudi na območni ravni, če je oblikovano območje razvojno partnerstvo. Regijski projekti, ki zahtevajo kritično maso, se oblikujejo in usklajujejo na širšem območju več razvojnih regij. Zakon uveljavlja prožno načelo večnivojskega teritorialnega pristopa in subsidiarnosti, po katerem se funkcije opravljajo na teritorialni ravni, ki je zanje najprimernejša. Programsko obdobje za izvajanje regionalne politike je določeno enako kot za strategijo razvoja Slovenije in zakonodajo Evropske unije, z obdobjem izvajanja vsakokratne finančne perspektive Evropske unije. Predlog zakona dopušča vse pravne oblike organiziranosti, deooje, zavode, javne zavode, javne agencije. Menimo, da je treba upoštevati obstoječe stanje, da so pravne oblike organiziranosti razvojnih agencij različne, to očitno izhaja tudi iz različnih pogojev in načinov organiziranosti po regijah, tako da bi s poenotenjem lahko tudi ovirali delovanje teh inštitucij. Po drugi strani je treba zagotoviti prevladujoči javni interes, kar v večinskem zasebnem lastništvu v razvojnih agencijah, ki so osebe zasebnega pravna ne bi bilo doseženo. Predlagatelj se je zato odločil za kompromisno različico, ki kombinira prednosti različnih modelov, vendar dopušča regijam dovolj prožnosti, da izrazijo njihovo posebnost. Upoštevali smo tudi argument nižjih stroškov za državni proračun. Zgolj javna pravna oblika in preoblikovanje sedanjih deoojev bi namreč zahtevala tudi večji delež javnega sofinanciranja in odprla nekatere pravne probleme ob preoblikovanju, zaradi česar bi se lahko izgubil del že vloženih javnih sredstev v obstoječo mrežo. Mnenja smo, da je z zahtevanim večinskim lastništvom javnega sektorja v razvojnih agencijah, ki so deooji, zagotovljeno uresničevanje javnega interesa in odpravljanje različnih konfliktov interesov, da pa je sama pravna oblika vendarle manj pomembna. Razvojna agencija mora zastopati javni interes, kar naj bi bilo doseženo z zahtevo po razpršeni lastniški sestavi, pri kateri imajo država in občine večinski delež, gospodarstvo pa prav tako predstavlja pomemben del te triperesne deteljice. Vprašanje, ali naj bodo regionalne razvojne agencije zasebne ali javne, ni najpomembnejše. Izkušnje zadnjih let kažejo, da je po pravni obliki večina agencij sicer zasebnih, so družbe z omejeno odgovornostjo, vendar so neprofitne in kot takšne ustrezno zastopajo javni interes. Slovenija vsekakor potrebuje močnejše razvojne agencije, kakor jih ima zdaj, če želi, da bodo njene regije konkurenčne tistim v sosednjim državam. Njihova naloga mora biti po eni strani uveljavljanje, sodelovanje in zastopanje slovenskega gospodarstva in slovenske kulture v širši Evropski uniji. Po drugi strani pa morajo po svoji mreži razvojnih agencij in centrov poskrbeti tudi za obvladovanje razvoja regij in problemskih območij v regijah. Krepitev razvojnih agencij zato vidimo bolj kot povezovanje obstoječih regijskih virov v regijsko razvojno mrežo. V poslanskem klubu LDS bomo zato predlog zakona podprli, v nadaljnjem postopku pa bomo skrbno preučili posamezne rešitve zakona, kot so na primer sestava regionalnih razvojnih svetov, in jih morebiti v sodelovanju s koalicijskimi partnerji še nekoliko izboljšali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Vili Rezman v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Danes je bilo uvodoma že s skrbjo izraženo stališče ministra, ki je točno, da se razlike v regionalnem razvoju ne zmanjšujejo. Še več. Ne le, da se ne zmanjšujejo, ampak se povečujejo, mestoma celo eksponencialno, tako da postajajo vse večje in je zaskrbljenost zato toliko večja in toliko bolj upravičena. Zato se tudi ponujajo zelo različni odgovori na to vprašanje, kako zagotoviti skladnejši regionalni razvoj. In razlike se pričnejo takoj. Najprej pri sami definiciji, kaj pravzaprav sploh je skladnost, katera je prava mera skladnosti, ker gre preprosto za redistribucijo ustvarjenega. In ker gre za redistribucijo, za prerazporeditev ustvarjanja vrednosti, je jasno, da se pojavljajo zelo različni interesi v zvezi s tem. Drugo temeljno vprašanje je, kako razumeti sam razvoj. Vemo, da ga ne razumemo vsi na enak način, da ga nekateri razumejo bolj kot preprosto rast, nekateri v bolj plemenitem pomenu razvoja. In tudi pri razvoju gre za to, da se merijo učinki glede na vložke. In pri tem mnogi ocenjujejo, ali ne bi bili ti vložki morebiti primerneje drugače distribuirani, kot pa se predvideva z nekaterimi rešitvami, ki so bile doslej že predlagane. Teh rešitev, teh ponudb, kako bi se naj skladnejši regionalni razvoj vršil pri nas, je bilo kar nekaj. Eden izmed poskusov je bilo ustanavljanje pokrajin. Vemo, kako se je to ustanavljanje pokrajin relativno klavrno končalo, z referendumom vred. In tudi v tem mandatu, ko se je poskus ustanovitve pokrajin kot eden izmed pomembnih ciljev postavil, se je zelo kmalu pokazalo, da gre pravzaprav za misijo nemogoče. V tem mandatu tega zagotovo ne bomo imeli in vprašanje je, kdaj bo dovolj politične moči in volje za kompromis, ki bo pripeljal do ustanovitve pokrajin. Drugi in drugačni poskusi zmanjševanja teh razlik so interventni zakoni, ki smo jih tudi kar nekaj že doživeli. Nekaj smo jih doživeli na ta način, da so bili predstavljeni v bolj zaprtih krogih in so odromali v predale. Nekaj je bilo takih, ki so prišli na mize Državnega zbora, pa so bili tu zavrnjeni, en sam pa je tudi v resnici uspel biti sprejet v Državnem zboru [[v mislih imam tistega, ki govori o Pomurju]] in katerega rezultate bomo ocenjevali verjetno bolj objektivno šele čez nekaj časa. Tretji poskus je poskus z zakonom o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Tak zakon imamo. Nekateri ocenjujejo, da ni prinesel pričakovanih rezultatov, drugi, da je dovolj dobro funkcioniral in da ga ni treba preprosto zamenjati. Ta predlog zakona, ki ga imamo sedaj na mizi, je pravzaprav naletel na neprijazen sprejem, pri nekaterih ostro zavračanje. Reprezentativne organizacije v lokalnih skupnostih so ugotavljale, da ni potreben, da ga ne sprejemajo, da ga celo zavračajo in predlagajo zgolj novelo. Nekateri drugi, posamične občine, mestne občine zlasti, so se oglasile s svojimi glasovi o tem, da občine na ta način izgubljajo, ker se selijo pristojnosti na drugo raven, in jim zopet ni povšeči. Cela vrsta pripomb je prišla tudi s strani regionalnih razvojnih agencij in tudi s strani gospodarstva, kolikor je bilo vključeno v samo pripravo in diskusije. Rekli bi lahko, da je to slaba popotnica za ta predlog zakona, vendar bomo v poslanski skupini nepovezanih poslancev Solidarnost predlog zakona ocenili za primeren, da se nadalje procesuira in da se tisto, kar je morebiti slabega in kar se da izboljšati v postopkih, ki sledijo, tudi stori. Podpiramo ga zaradi osnovne ideje, če jo pravilno razumemo. Osnovna ideja je ideja endogenega razvoja, ne importiranja razvoja skozi finančne injekcije, ki nimajo prave osnove in primerjalnih prednosti v nekem regionalnem oziroma lokalnem okolju. Ta ideja endogenega razvoja temelji po naši sodbi na identifikaciji razvojnih potencialov okolja in na tem, da se ti razvojni potenciali tudi aktualizirajo, da jih torej spremenimo v potentne, in sicer na način, da jih horizontalno povežemo in da so suportirani s pomočjo države tudi s prioritetami, ki naj bodo določene na državni ravni v zvezi z investicijami in drugimi prioritetami, ki se tičejo razvojnih programov posamičnih okolij. Država naj bo pri tem proaktivna. Naj ne čaka samo in spremlja, kaj se bo dogodilo iz notranjih potencialov, ker so ponekod preskromni, ni dovolj kritične mase, da bi se lahko aktualizirali, zato mora tudi država pri tem iskanju teh potencialov sodelovati in kasneje tudi pri poskusu realizacije razvojnih pobud. V osnovi idejo podpiramo, se pa pojavlja cela vrsta problemskih sklopov, o katerih danes, ko gre za splošno obravnavo, ne moremo govoriti, lahko pa kakšnega izmed njih vsaj omenimo. Tisto, kar je problematično, vsaj za nas v poslanski skupini Solidarnost, je pravzaprav razcep, kako naj glavni subjekti, in razvojni svet regije je eden izmed takšnih subjektov, sploh predstavijo te identificirane razvojne potenciale in kdo naj jih zastopa. Pri tem prihaja do neke vrste polarizacije razumevanja, kdo je ta kadrovski razvojni potencial. Ali so to predstavniki lokalne politične oblasti, ali so to županje in župani, ali so to morebiti tisti, ki so nosilci dejanskega ekonomskega, gospodarskega razvoja, tisti, ki ustvarjajo vrednost, pa kot vidimo iz nekaterih ocen, tudi iz ocen reprezentativnih organizacij, ki predstavljajo lokalne skupnosti, naj bodo samo tako rekoč nemi opazovalci. Naj bi bili tisti, ki bi zgolj spremljali in ki bi na nek način verificirali to, kar bi politične lokalne oblasti predstavile kot razvojne potenciale. Mi v poslanski skupini Solidarnost zagotovo nismo pristaši tega, da bi se vsa moč odločanja prepustila zgolj političnim oblastem in da bi bili gospodarski subjekti pri tem potisnjeni ob rob. Če bi se zgodilo kaj takšnega, potem ne bi imeli avtentičnih razvojnih interesov predstavljenih, gnanih tudi od ekonomskega interesa. In ta ekonomski interes je tisti pravi razvojni interes. Mora pa znati to politika usklajevati, mora najti ustrezne kompromise, pri čemer je pač preprosto poznati, da je politika tista, ki to, kar je bilo ustvarjeno, prerazporeja, ne ustvarja sama neposredno, ampak prerazporeja po identificiranih razvojnih programih. Zato se bomo mi zavzemali za ustrezno zastopanost gospodarstva na vseh ravneh odločanja in bo to tudi eden izmed bistvenih momentov, ki bo vplival na to, kako bomo mi zakon kot celoto tudi podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. László Göncz v imenu Poslanske skupine narodnih skupnosti.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, poslanke in poslanci! Poslanska skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti podpira pripravo in sprejemanje predloga zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoje, ker bo lahko prispeval h krepitvi razvojne moči regij na podlagi lastnih razvojnih potencialov in globalnih priložnosti. Ocenjujemo, da bi lahko predlagani sistemski zakon z določenimi nujnimi vsebinskimi dopolnitvami veliko prispeval k premostitvi težav, ki se v različnih oblikah pojavljajo zaradi precejšnih razvojnih razlik med območji v Republiki Sloveniji. To je naše stališče v splošnem pogledu. Opozarjamo pa na netransparentnost zakonskih določb z vidika pravic in dejanskih potreb narodnih skupnosti. Predlagane rešitve so zelo pomanjkljive in tudi formalne. 14. člen predloga zakona sicer do neke mere sledi našim pripombam, ki smo jih okviru usklajevanj pri pripravi zakona posredovali Službi Vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Naše stališče je, da je omenjeni člen zelo ohlapen in pomanjkljiv. Mimogrede naj povem, da tudi terminologija, ki se uporablja v novem 14. členu, ni v skladu z veljavno slovensko pravno prakso. Glede na raven zakonske zaščite avtohtonih narodnih skupnosti v Republiki Sloveniji, smo bili zelo zaskrbljeni, ko je bilo iz konteksta delovnega besedila tako pomembnega razvojnega zakona v celoti izpuščeno področje narodnih skupnosti. V predlogu zakona, ki ga obravnavamo, pa je ta vsebina, kot sem že rekel, pomanjkljivo definirana. Dosedanji zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja je bolj dosledno, sicer tudi ne celovito, reševal to vprašanje. Upravičeno smo pričakovali, da bo novi zakon nadgradil dosedanje stanje, predvsem ob zavedanju, da je bilo to področje v praksi zelo nedosledno realizirano, posledično zato na tem področju ni bilo rezultatov. Nedvomno je pomembno, da razvojni regionalni programi upoštevajo specifike narodnih skupnosti ter območij, kjer ti živijo. Zgolj upoštevanje pa ni dovolj. Treba je zagotoviti zakonsko osnovo aktivnosti narodnih skupnosti kot subjektov gospodarske politike na narodnostno mešanih območjih. Najti je treba tudi način izvajanja ustavne določbe, da država skrbi za zagotavljanje gospodarske osnove avtohtoni narodni skupnosti. V predlaganih določbah ta funkcija narodni skupnosti ni zagotovljena. Ponovno poudarjam, da 64. člen Ustavne Republike Slovenije določa, da italijanska in madžarska narodna skupnost ter njuni pripadniki v prid ohranjanja in razvoja svoje narodne identitete razvijajo tudi gospodarsko dejavnost. Avtohtoni narodni skupnosti sta zaradi preteklih družbenih, političnih in socialnih procesov ostali dejansko brez lastne gospodarske osnove in sta tako odvisni predvsem od državnih proračunskih sredstev ter morebitne pomoči matične države. Ker dosedanji model razvoja gospodarske osnove avtohtoni narodni skupnosti ni prinesel pričakovanih rezultatov, smo, kot sem že poudaril, upravičeno pričakovali, da bo novi zakon sedanje nedoslednosti in pomanjkljivosti vsaj do neke mere popravil oziroma odpravil. Apeliramo na Službo Vlade za lokalno samoupravo in regionalni razvoj oziroma na Vlado, da v fazi sprejemanja novega zakona sodeluje z narodnima skupnostma pri odpravi omenjenih pomanjkljivosti. Na osnovi stališč organizacij madžarske in italijanske narodne skupnosti bomo v okviru Komisije za narodne skupnosti predvsem z omenjenega vidika predlagali amandmaje v korist vsebinske nadgradnje predloga zakona. Avtohtoni narodni skupnosti bodo zgolj s stabilno gospodarsko osnovo lahko pomemben subjekt pri razvoju območij, kjer prebivajo, kot tudi pri poglabljanju čezmejnega sodelovanja med obmejnimi regijami. Obe skupnosti morata tudi v praksi postati razvojna partnerja v svojih regijah, ki bi se pri uresničevanju lastnih razvojnih interesov povezali in skupaj z drugimi partnerji sprejemali odločitve po načelu trajnostnega regionalnega razvoja. Narodne samoupravne skupnosti so ustanovnopravni subjekt – torej osebe javnega prava, zato morajo biti tudi nosilci nalog na področju regionalne politike, kar bi bilo treba upoštevati v predlaganem razvojno usmerjenem zakonu. Novi zakon pa bi moral prevzeti tudi že doseženo pravno stanje, ko obe skupnosti imenujeta vsaj po enega svojega predstavnika v razvojni svet regije, kjer živita. Glede na povedano, se bova pri glasovanju v okviru prve obravnave predloga zakona najverjetneje vzdržala ter na ta način opozorila na nujno potrebne dopolnitve predlaganega zakonskega besedila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Kampuš v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Socialni demokrati vse od osamosvojitve Slovenije dalje posebno mesto v postopkih priprave in odprave politik namenjamo skrbi za razvoj in krepitev pomena lokalne samouprave. Ob tem se zlasti v časih poglobljene gospodarske in finančne krize strinjamo, da je treba uveljaviti lokalne skupnosti kot ključne akterje za kakovostnejše življenje ljudi, revitalizacijo gospodarstva, ohranjanje naravnega okolja, hkrati pa opažamo naraščajoč korak v razvitosti posameznih regij. To narekuje spremembo regionalne politike s ciljem doseganja enakomernejšega razvoja razvitosti Slovenije. Regionalne razvojne razlike v Sloveniji se namreč ne zmanjšujejo. Gospodarska in finančna kriza pa je dodatno opozorila na slabosti obstoječega modela. Slovenija zato potrebuje nov zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, ki bo odgovoril na potrebe vseh območij, ki se soočajo z razvojnimi problemi. Neustrezna komunikacija med nacionalno in regionalno ravnijo, vrzeli v horizontalni komunikaciji in razvojnem usklajevanju med posameznimi ministrstvi, državnimi agencijami in tudi med razvojnimi institucijami in podjetji v regijah, povzročajo implementacijski deficit na področju regionalnega razvoja, kjer neformalne institucije kljub dobro zastavljenemu formalnemu okviru v zakonu o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja ne delujejo. Zato je v preteklosti tudi prihajalo do slabega črpanja evropskih sredstev. Interes državnih institucij mora biti, da se na razpise prijavlja čim več dobrih projektov, ne pa da se med prijavitelji veča nezadovoljstvo zaradi velikokrat nejasnih in spreminjajočih se pravil in zapletenosti birokratskih postopkov. Novi zakon temelji tudi na izkušnjah iz Pomurja, prinaša rešitve na enak način in bo zagotovil skladnejši regionalni razvoj na celotnem področju Slovenije. Predlog zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja bo omogočil uporabo razširjenega nabora instrumentov regionalne politike, na območjih z razvojnimi težavami. Rešitve so pripravljene v smeri izenačitve pogojev za problemska območja, če nastanejo posebni pogoji, kot so nastali na primer v Pomurju. Predlog zakona določa dve vrsti problemskih območij, in sicer obmejno problemsko območje in območje z visoko brezposelnostjo, ki so bila tudi najbolj prizadeta z gospodarsko krizo. Analize kažejo, da se značilni razvojni problemi po navadi koncentrirajo v obmejnem prostoru. S posebnimi ukrepi in shemami državnih pomoči želi regionalna politika na teh območjih okrepiti obmejni pas z novimi naložbami in možnostjo novega zaposlovanja ter ustvarjanja možnosti za izboljšanje demografske slike v strateško obmejnih pomembnih področjih. V obmejna problemska območja so zajete tudi občine, ki izkazujejo pomembno odmaknjenost od ključnih prometnic in visok delež v Naturi2000, s čimer bomo prispevali tudi k doseganju okoljevarstvenih ciljev. V obmejnih problemskih območjih želi regionalna politika predvsem ustvariti nova delovna mesta, ki so garancija za dolgoročno izboljšanje demografske slike in pomemben blažilec krize. Če kljub sistemskim ukrepom brezposelnost v nekem območju preseže kritično mejo, predlog zakona za takšna območja določa dodatne začasne ukrepe razvojne podpore. Socialni demokrati smo prepričani, da slovenska regionalna politika potrebuje temeljite spremembe predvsem v stališču učinkovitejšega podjetniškega in k merljivim ciljem usmerjenega izvajanja razvojne politike države. Pri tem je zelo pomembno uvesti sistemske načine in oblike intervencijskih možnosti ukrepanja v razmerah gospodarskih in drugih kriz tako na ravni države in njenih institucij kot tudi na ravni posameznih področij, regij ter njihovih regionalnih razvojnih institucij. Dober sistemski zakon o spodbujanju regionalnega razvoja, močni in odločni regionalni menedžment ter ustrezna skrb za območja v okviru statističnih regij so vsekakor potrebni pogoji za uspešen regionalni razvoj politik in za sorazmerno enakomerno razvitost v Sloveniji. Socialni demokrati bomo podprli sklep, da je Predlog zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zvonko Lah v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa. Pozdravljeni, gospod minister! V tem obdobju si je Vlada zadala kot eno prioritetnih nalog tudi ustanovitev pokrajin, to je teritorialno členitev po NUTS 3. Skrajni rok, ki si ga je zadala, je bil, mislim, lansko leto. Predsednik Vlade je za sveto poudaril, kako bo ta vlada ustanovila pokrajine v tem mandatu, vendar sta minili dve leti, pol mandata je mimo, od te zakonodaje, ki naj bi bila vložena v postopke, pa ni še nič. Normalno je, da so se v tej krizi pojavili problemi, ki bi jih na drugem nivoju lokalne samouprave lažje reševali, kot pa jih rešujemo sedaj. Sedanja ureditev je taka, da imamo 12 statističnih regij, da imamo organizirane regionalne razvojne agencije, ki predvsem delijo sredstva regionalnih razvojnih spodbud in razna sredstva na podlagi razpisov ministrstev, kjer se izdelujejo predvsem tako imenovani mehki projekti, ki jih imamo v občinah na zalogi že preveč. Regionalne razvojne agencije ponekod dobro delujejo, predvsem je to odvisno od občin, od sveta regije, drugje pa so tudi bolj same sebi namen, predvsem tam, kjer so organizirane kot deooji in ne opravljajo svoje funkcije. Po sedanjem zakonu so v 33. členu predvidena sredstva v višini 1,5 % BDP in še dodatnih 0,25 % za intervencije. To naj bi bila sredstva približno v višini od 500 do 600 milijonov, ki bi pripadali za razvoj regij. Seveda teh sredstev v državnem proračunu ni, in to je največja težava sedanjega zakona. Občine v sedanji organiziranosti preko sveta regij v večini primerov dobro funkcionirajo. Vsi projekti za črpanje sredstev s tega naslova so bili izdelani v občinah ali več občin skupaj. Teh projektov za črpanje sredstev iz razvojne perspektive do 2013 imajo občine že dovolj. Res je, da v kar nekaj primerih predvsem na začetku 2007, ko so se začeli ti projekti pripravljati, so občine pripravile tiste projekte, ki so jih najlažje in čim prej za črpanje sredstev. Veliko teh projektov ni bilo najbolj razvojno naravnanih, govorim o raznih kulturnih domovih, obnovi knjižnic, muzejev. Najlažje je bilo pripraviti projekte modernizacije cest, kjer ni bilo potrebno gradbeno dovoljenje, in občine so prijavljale take projekte, da so čim več počrpale. In sredstva, namenjena za take projekte, so bila hitro izčrpana. Ostala so pa sredstva za okoljske projekte, kjer je malo težje priti do pogojev za črpanje, do gradbenega dovoljenja. Ravno ti projekti pa na nerazvitih območjih dosežejo največji cilj, saj vemo, kaj pomenijo za tak odročni kraj. Ti projekti pa so ostali. Ostali so tudi kohezijski projekti, ki jih te regionalne razvojne agencije niso imele pod svojo pristojnostjo. Tam so bili investitorji, določeni iz ene občine ali več občin, ki so direktno preko posredniških teles, posameznih ministrstev in preko organov upravljanja SVRL pripravljali projekte za črpanje teh sredstev. Tudi tukaj vemo, če pogledamo, kakšno je črpanje teh sredstev, kateri projekti so bili sedaj izvedeni oziroma katera sredstva počrpana in še bodo v prihodnje. To so projekti avtocest, ki so že zgrajene in so tukaj sedaj v teh programih za črpanje – to je najlažje počrpati. Okoljski projekti, kot so odvajanje in čiščenje odpadnih voda, ravnanje s komunalnimi odpadki in vodooskrba, pa so ostali. Toliko poudarjamo, da bi želeli videti pripravljenost teh projektov, kdaj bodo ti projekti zaživeli in počrpali sredstva, pa tega do sedaj, ko si že leto in pol prizadevamo, še nismo dočakali. Zato je verjetno prav, da se ta organiziranost, kot je bila do sedaj, ni bila popolna in ni najbolje funkcionirala, čeprav je bila še kar dobra, jo je pa treba nadgraditi, ampak ne s takim zakonom, ampak s pokrajinami, kjer bodo voljeni organi, ki bodo imeli svojo odgovornost. Tukaj s tem zakonom pa samo še centraliziramo, ne določamo denarja, ki pripada regijam oziroma občinam za te namene, ampak dopuščamo neke dogovore med občinami ali več občin z ministrstvi, z Vlado, kako se bodo določili regionalni razvojni programi, ki naj bi veljali štiri leta in potem z izvedbenimi načrti vsako leto potrjevali in naj bi se ministrstva zavezala, da bodo ta sredstva v proračunu. Dvomim, da bo to tako funkcioniralo. Ta razvojni svet regije s svojim predsednikom v sestavi, kakršni pač bo, ne bo imel ne moči, ne prave odgovornosti za izvedbo teh projektov. Poleg tega pa ta zakon enostavno uzakonja pokrajine. Poglejte, v 6. členu tega zakona piše, da regija obsega občine, ki so vključene v teritorialno enoto NUTS 3 v okviru statistične teritorialne členitve Republike Slovenije. To se pravi, da so NUTS 3 pokrajine. Mi po tem zakonu imamo NUTS 3 statistične regije. Poleg tega pa še ugotavljamo, da so potrebna ožja programska območja, se pravi, območja, kjer imajo še posebne razvojne probleme, ki jih lahko drugače obravnavamo in projekte pripravimo za ta območja. Se pravi, niti 12 pokrajin ni dovolj. Ali se spomnite, koliko pokrajin je bilo v prejšnjem mandatu? 14. Sedaj pa Vlada ugotavlja oziroma praktično uzakonja teh 12 pokrajin, poleg tega pa še ugotavlja, da znotraj teh 12 pokrajin je treba posebej obdelati določena programska območja oziroma ena občina ali nekaj občin skupaj. To je pokrajinizacija na drugačen način. Drugače ne moremo tega razumeti, s tem, da bo imela velik vpliv politika, in to trenutna politika. Vsako leto bodo ti izvedbeni načrti morali biti usklajeni s proračunom, državnim proračunom, iz katerega bo tudi večina tega denarja. Ostali denar bo iz občinskih proračunov. Drugih sredstev tukaj ni. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da to ni prava rešitev. Poleg tega pa do finančnega obdobja 2013 ni ostalo veliko več časa, niti ni veliko časa za eksperimente, treba je tiste projekte, ki so že pripravljeni, čim prej realizirati in ta sredstva počrpati. Jaz pa močno dvomim, da bodo počrpana predvsem na tistih programih, ki so najbolj potrebni. Imamo pa tudi stališča nacionalnih združenj. Na sestanek pred nekaj dnevi niso prišli predstavniki skupnosti občin. Se vprašamo, zakaj ne. Imamo mnenje do tega zakona tudi Mestne občine Ljubljana, kjer navajajo takole: "Menimo, da predlog zakona ne odpravlja težav, ki se v zvezi s skladnim regionalnim razvojem v Sloveniji pojavljajo". Še enkrat poudarjamo, da ne vzpostavlja nujne povezave z občinami kot tistimi, ki so eden pomembnih segmentov skladnega regionalnega razvoja. Hkrati pa ponovno poudarjamo, da je uvedba pokrajin nujna, če želimo zagotoviti skladnejši regionalni razvoj in regionalizacijo Slovenije. Razvojno stagnirajoča in nazadujoča območja obsegajo že več kot 70 % Slovenije. To so rezultati dosedanje politike. In takšnemu mnenju se pridružujemo tudi mi. Pred dnevi, ko so se na usklajevanju dobili predstavniki Združenja občin in ministrstva, kjer sem bil tudi prisoten kot podpredsednik tega združenja, nisem opazil, da smo se uskladili glede tega zakona. Lahko sta se uskladila gospod Smrdelj in gospod Gjerkeš, da se je pa združenje občin uskladilo [[...]]Smo namreč v fazi, ko se po novih volitvah šele ustanavlja predsedstvo združenja in bodo določeni novi organi, ker še niso, in dvomim, da je to stališče Združenja občin, glede na dosedanje stališče, ki so jih izražale posamezne občine, ki so v tem združenju. Mislim, da je bilo to osebno stališče predsednika združenja, ki seveda ima svoj mandat, v nadaljevanju sprejemanja tega zakona pa bo še marsikaj prišlo, in predlogi in mnenja s strani lokalne skupnosti. Menim, da ta zakon ne rešuje problematike, ki je zelo pereča, in ga v Slovenski demokratski stranki kot takšnega ne moremo podpreti.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Lojze Posedel v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Zares bomo podprli ta predlog zakona za nadaljnjo obravnavo, ker ne želimo že na tej fazi ustaviti nekaj, kar država Slovenija nujno potrebuje. Potrebuje kvaliteten zakon o skladnem regionalnem razvoju. Vemo, da zakon iz leta 2005 ne prinaša načrtovanih rezultatov in so sistemske rešitve na tem področju nujno potrebne. Zelo dvomimo, ali sta tudi v tem predlogu zakona smer in pa način, kako priti do tega skladnega razvoja, pravilno zastavljena, ker vemo, da so razlike v Sloveniji zelo velike in dejstvo je tudi to, da so razlike vedno bile in vedno bodo. Preprosto Celje ne bo nikoli Ljubljana, Ljubljana pa tudi nikoli ne bo Dunaj, Dunaj pa tudi ne verjetno New York. In to je tisto temeljno vprašanje, na kakšen način pomagati tistim, ki so najbolj ogroženi, ki so najbolj nerazviti, tistim, ki so malo manj, in tistim, ki so razviti. Po dosedanjem obdobju reševanja tega problema smo bili deležni predvsem razmišljanja, še posebej v preteklem obdobju, prerazporeditve od tistih, ki imajo malce več, da se da tistim, ki imajo malo manj, kar je zagotovo slaba rešitev, zato ne bi prinesla pravega rezultata. V tem osnovnem razmisleku, kako spremeniti in urediti skladen razvoj, je zagotovo dejstvo, za katerega sem prepričan, da bo vedno bolj na dnevnem redu, je ta zelo velika razdrobljenost Slovenije na teh 210 oziroma 212 slovenskih občin. Čudno je tudi, da nekateri, ki so na tem projektu regionalnega razvoja oziroma priprave dokumentacije že praktično od začetka, od osamosvojitve dalje, da teh težav, ki nastajajo in se porajajo na terenu, bolj jasno zaznajo in jih nekako tudi bolj energično in strokovno želijo reševati. Zelo lepo je poslušati in obljubljati, kako je treba stvari decentralizirati, kako je treba prenašati odgovornost in pa možnost odločanja na čim nižjo raven, pa vendar bi verjetno v teh letih ti morali spoznati, da je določeno dogovarjanje na regionalnem nivoju, se pravi med občinami, izredno težko iz preprostega razloga, ki se mu reče, sebičnost ali pa omejenost v lastno ograjo. Ne govorim žaljivo. Govorim spoštljivo do vseh županov, tudi sam sem bil, in vem, da je odgovornost samo za tisto občino, kjer so župani. In zato so tako redki regionalni projekti, kjer se več občin združi. Verjetno je naloga in bi bilo dobro, da bi država v nekaterih primerih določene pristojnosti, določene projekte povzela nazaj na državni nivo. Če kdo težko razume, kaj je to, verjetno vsak dan v časopisu beremo neznanske težave posameznih malih, manjših, srednjih in tudi mestnih občin z odlagališči odpadkov. V toliko letih bi država verjetno morala spoznati, da se je težko dogovoriti za lokacijo ali nek skupen projekt. Določene projekte bi bilo lažje oziroma sploh mogoče izpeljati, če bi razmišljali, da se na ta način, ko se nek dober regijski velik projekt umesti v neko regijo, je z nivoja države to možno. Če pa se to prepusti lokalnemu nivoju, pa je to zagotovo težje. Tako je velikokrat odvisno izključno od posameznikov, ki so na določenem teritoriju, ki se potem odločijo za nek skupen razvoj, ali pa preprosto, tako kot je bilo velikokrat tudi v tem obdobju, da sredstva, ki so bila namenjena za določeno regijo, so se razdelila na subregije po čisti matematiki in se je potem odločalo, da je nekdo gradil, tako kot je bilo rečeno, pokopališča ali mrliške vežice, nekdo kanalizacijo, nekdo pa športne dvorane, nekateri pa tudi obrtne cone. Ravno pri obrtnih conah oziroma teh projektih, ki bi zagotovo morali biti regijski, je na pomanjkanje te povezovalne vloge države treba opozoriti. Ne zato, da se kliče na pomoč, ker je tudi kar nekaj projektov v Sloveniji, kjer so se občine znale dogovoriti in so se dogovorile za regijske projekte, pa vendar je bilo v tem obdobju v zadnjih letih uničeno veliko in preveliko slovenske zemlje, ker je vsaka še tako majhna občina želela imeti svojo obrtno cono, svojo infrastrukturo, in je to bistveno podražilo vse te investicije, predvsem pa je uničilo preveč slovenske zemlje. Mi bomo, kot rečeno, ta predlog potrdili, ker je tudi ta predlog bistveno boljši, kot je bil osnutek. Osnutek je res bil takšen, da je vprašanje, kaj je toliko strokovnjakov delalo v vseh teh letih, in če bi samo izkušnje s terena, in ponavljam, nekateri so na temu projektu že od začetka, če bi samo izkušnje prenesli v ta zakon, bi bilo boljše. Tri stvari, na katere upam, da bo predlagatelj v naslednjem obdobju obravnave oziroma priprave še posebej opozoril, ena je število upravičencev teh ukrepov. Poleg dvanajstih statističnih regij še posebej tista območja, ki so ob meji, območja z nadpovprečno nezaposlenostjo, in vse ostalo kaže samo na to, da se bodo majhna sredstva še bolj delila na število upravičencev in je treba v tem iskati nazaj povezavo na drugem nivoju, kot pa to prepustiti na lokalnem nivoju z dogovarjanjem. Izkušnje so pač takšne, da so redke izjeme tiste, kjer je dobro dogovarjanje in so ta dogovarjanja oziroma ti skupni projekti uspešni. Enako je z razvojnim partnerstvom. Vsakokratne volitve to malo spremenijo, nekaj se sicer začne, ko pa pridejo nove lokalne volitve, se lokalno partnerstvo spremeni. Če k temu dodamo še to slovensko politično razdeljenost, so ti problemi še večji. Tako mislim, da je v tem segmentu na število upravičencev treba še posebej opozoriti. Prav tako je treba opozoriti na sestavo razvojnega sveta regije. Tudi tukaj mislim, da so izkušnje, ki jih tako minister kot strokovne službe na ministrstvu zelo dobro poznajo, kako pomembna je sestava razvojnega sveta regije in pa tudi sam status. Se pavi, ali je oseba zasebnega ali javnega prava, kakšni so interesi in kdo ima prevladujoči vpliv. Kateri koli vpliv prevlada, je slabo. Če prevlada vpliv lokalne skupnosti ali občin, ni dobro, če prevlada vpliv gospodarstva, prav tako ni dobro, enako če to prevzame civilna iniciativa oziroma tisto, kar je še tudi aktivnega na terenu. Mislim, da so konkretni primeri trenutno odprti, nekateri zelo pereči v Sloveniji takšni, da se da iz njih zelo jasno razbrati, kakšne so rešitve, zato smo prepričani, da bo ministrstvo oziroma bodo strokovni sodelavci v nadaljnjem postopku priprave tega zakona to upoštevali. Zato tudi v tem branju podpiramo ta predlog, opozarjamo pa, da je zelo nedodelan oziroma takšen, kot je, zagotovo ne bo prinesel tistega, kar si vsi želijo To pa je, da bi bile regije in območja v Sloveniji bolj enakomerno razvita, še posebej v tem času krize, ki je dodatno pokazala to, kar je splošno znano tudi drugje, da je v krizi bogat malce prizadet, tisti, ki je pa reven, pa postane še bistveno bolj reven. Tudi zato si želimo, da bi ta priprava stekla hitreje, bolj kvalitetno in da bi se te razlike odpravile. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Pukšič v imenu Poslanske skupine SLS.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, minister s sodelavci! Za ta zakon bi lahko rekli: Prišel, videl – običajno se reče – zmagal, tu pa lahko rečemo: odšel v pozabo. In tako se bo tudi zgodilo. Žal vsi dobro vemo, da edino, in res edino, regionalizacija je tisti pravi projekt, ki bo spremenil zaostajanje posameznih regij, področij za ostalimi oziroma da se bo to zmanjšalo. To priložnost smo imeli samo enkrat, ko je bila desna opcija na oblasti, samo takrat se je to pripravilo. Četrti mandat že vodite oblast s tako imenovane leve opcije in niti enega samega predloga niste pripravili, niti enega samega. In pošteno bi bilo pripraviti predlog, seveda, najprej imate vi problem, ker se ne morete v koaliciji dogovoriti, če pa se že bi, pa priti v opozicijo, se dogovoriti, upoštevati kaj dobrega oziroma saj veste, kaj bi pravzaprav radi, to, kar smo pripravili že v zakonodaji. Jasno, da se tu kaj spremeniti, vendar težko, če nekdo zagovarja šest regij, pa pravi Savinjsko-šaleška regija pa mora med njimi biti. In to je edina pot, edini način, da se bo kaj spremenilo. Sedaj ste prišli z zakonom, ki je popolnoma v nasprotju z demokratičnostjo, s subsidiarnostjo. Torej ponovno od zgoraj navzdol in samo od zgoraj navzdol. Danes smo sprejemali oziroma na začetku smo imeli zakon, potem pa spremembo poslovnika prav zaradi subsidiarnosti, vpliva države Republike Slovenije na Evropsko unijo, na zakonodajo, tukaj doma, v lastni hiši, kjer bi lahko nekaj naredili, pa ne. Gremo po vrsti. Poglejmo, na osnovi česa je nastal ta zakon. Začeli ste s strokovnimi podlagami. In če samo pogledam regionalno politiko v zadnjem desetletju. Jaz sicer nisem tu našel, ko omenjate spodbujanje skladnega regionalnega razvoja, regionalno politiko v zadnjem desetletju, nikjer napisano 1. februar 2008, ko je vladna koalicija, prejšnja vlada, z ministrom Žagarjem na čelu pripravila celoten paket petih oziroma šestih zakonov: s številkami, s prenesenimi nalogami, s kadrom in denarjem. Zapisali pa ste, da je država Slovenija po reformi regionalne politike v drugi polovici 90. let postavila sistemske pogoje za izvajanje regionalne politike. Tako je Državni zbor leta 1999 sprejel prvi zakon o skladnem regionalnem razvoju, potem pa je Vlada sprejela strategijo regionalnega razvoja itd. Pa priznajte, od druge polovice 90. let ni premika. Je pravzaprav, v negativnem smislu. To pomeni procent zaostajanja, kar seveda tudi sami ugotavljate, pri tabeli Uresničevanje ciljev strategije regionalnega razvoja na 21. strani ste zapisali, da "cilj uresničevanja razlik v gospodarski razvitosti in življenjskih možnostih med posameznimi regijami ni uresničen". Ni bil dosežen. Razlike med najbolj in najmanj razvito regijo se povečujejo. Pa kljub temu, da ste to ugotovili, da ste to zapisali, celo zapisali, ne pridete s predlogom. To delati je popolnoma brez zveze. Bolje je, če ne delate nič, ker je škoda papirja, računalnikov, škoda vsega ostalega. Rajši se ukvarjajte s tistim, čemur ste kos in kaj lahko, če ne pridete z enim resnim predlogom regionalizacije. V tej sami tabeli potem ugotavljate, da cilj ohranjanje minimalnih poseljenosti na celotnem ozemlju Republike Slovenije tudi ni bil uresničen. Seveda ni bil in ne more biti uresničen, če pa je migracija ljudi. Kam? Ja v tiste dele države, kjer je tudi več delovnih mest, zaposlitev in tako dalje. In zakaj se to dogaja? Dogaja se zato, ker se vse centralizira. Potem ste ugotovili v tej regionalni politiki, v strokovnih podlagah za pripravo tega zakona, da je bilo 600 milijonov evrov na razpolago za 12 razvojnih regij kot podpora za uresničevanje regionalnih razvojnih programov. Ta sredstva za razvoj regij so namenjena komplementarnim projektom regionalnega pomena, ki temeljijo na iniciativi od spodaj navzgor. Torej priznavate, da je bilo to dobro. In to je res. Ob spreminjanju operativnih programov smo predlagali ne samo iz opozicije – ampak na odboru ter sprejeli tudi sklepe celotnega odbora, da bi se na tej postavki sredstva povišala. Povedali smo zakaj in povedali smo, da so projekti, da je pripravljeno, vendar je premalo denarja oziroma kot veste, glede na katastrofalno slabo črpanje evropskih sredstev, smo na tej postavki od 600 milijonov tako rekoč 500 izčrpali oziroma za 500 je bilo razpisov, ker vemo, da mora biti za cca 20 do 30 % več razpisov, kot je na razpolago sredstev, če hočemo da se to počrpa in potem povrne tudi nazaj. In pravite, da po zaslugi sredstev EU se je z letom 2007 znesek sredstev, namenjen regionalnemu razvoju, zelo povečal. Potem pa po točkah ugotavljate, da je svet regij politično telo, ki je sestavljeno izključno iz županov, zato so pri sprejemanju odločitev v ospredju politični in lokalni interesi. Ja, torej je to nelegitimno. Potem pa dajmo ukiniti politične interese, ukiniti občine, naredimo nazaj komunistično partijo in bomo imeli delegatski sistem in bodo delegatski interesi v prvi vrsti, mislim, politični in lokalni interesi. Vsi projekti, ki so šli čez razvojni svet, ki so se potem prijavili, vsi so šli čez roke ministrstva, vsi so morali dobiti soglasje. Še več, opravljeni so morali biti, plačani so morali biti, če si hotel dobiti ali če nameravaš dobiti sredstva iz proračuna nazaj. In to je seveda štartna osnova za vas na ministrstvu, da lahko potem daste zahtevke tudi v Bruselj za vračanje sredstev.V tej pripravi nekako ošvrknete, da osnovni upravičeni namen financiranja je opredeljen v operativnem programu za obdobje 2007–2013, vendar pa se upravičenci pogosto o tem, s katerimi projekti kandidirajo, odločajo šele ob objavi razpisov, ko so na voljo podrobnejši podatki. Ja, logično, ker vmes moraš še počakati, če se vlada menja, ker potem vlada spremeni naslednjo namero, veliko občin je imelo pripravljene projekte na cestni infrastrukturi, potem ste ob zadnjem petem razpisu to črtali in tega niste dovolili in so pripravili potem zelo hitro nove projekte in se do tega tudi opredelili. Če gremo iz strokovnih podlag naprej na predlog zakona in če začnem s strategijo regionalnega razvoja – ocena stanja. Tukaj sami analizirate, "v Sloveniji smo priča znatnim regionalnim razlikam," – dobra ugotovitev– analize opozarjajo na veliko razvojno raznovrstnost slovenskih občin in regij". Ne vem, zakaj govorite o regiji, če imamo samo statistične regije, regij nimamo. Če ste to ugotovili že v prvih dveh stavkih, potem bi razmišljali o tem, kako to odpraviti. In dalje naprej pišete, da vplivnejših razvojnih središč, med katerimi je z naskokom Ljubljana. Ja, Ljubljana ima več prednosti. Ljubljana ima Državni zbor, ima Državni svet. Se še spomnite predloga zakona, ko smo nekateri poslanci predlagali prenos Državnega sveta v Maribor? Se še spomnite, ko smo nekateri poslanci celo predlagali in tu razpravljali o tem, ampak tega tudi prejšnja vlada, žal, ni naredila, o prenosu nekaterih ministrstev na druga območja. Okej, ne moremo ji vsega očitati, če je imela samo štiri leta mandat, vi pa ga imate sedaj že četrtič, krat štiri, to pomeni 16 oziroma 14 let. Zakaj ima Ljubljana ostale prednosti? Ja, seveda, tudi infrastruktura in vse ostalo se je zgradilo tukaj. Še več, sprejel se je poseben zakon za Ljubljano. Pa saj nismo proti temu, da je poseben zakon za glavno mesto, ampak na tak način, potem pa ugotavljati, da je najbolj razvita in tako dalje, ugotavljati, da so delovna mesta zgoščena predvsem v osrednji slovenski regiji. Poglejte, če bi ta vlada v teh dveh letih vse te agencije, ki ste jih ustanovili, razpršila po Sloveniji, bi zmanjšala zgoščenost zaposlovanja oziroma delovnih mest v osrednji slovenski regiji. Skratka, vse to je tukaj. No, pa vendar, danes sem že nekajkrat slišal, kako so vsega krive občine za centralizacijo in tako dalje. Že nekajkrat sem rekel, spoštovana vladna koalicija, čisto navadni zakon je potreben, nič ne rabite opozicije, sprejmite zakon, pa ukinite občine! Pa kaj govorite, da niso okej, pa niso v redu! Ja, ukinite jih, no, pa kaj še čakate! Dajte jih ukiniti, če si upate. Upate samo filozofirati, tako kot boste sedaj dve leti filozofirali o tem novem zakonu, kako ste ga pripravljali, sedaj bomo govorili, ne vem, tri mesece, pa na odboru, pa amandmirali vseh teh 60 ali koliko členov že je, seveda bomo dali amandmaje in tako dalje. In potem boste ugotovili, ker ga boste pač sprejeli v koaliciji, ker ste se tako odločili, kaj vse ste naredili za regionalizacijo. Čez deset let, če se ne bo prej kaj spremenilo, upam pa, da se bo, se bo enako ugotavljalo, kot se danes ugotavlja – ne čez deset, čez dvajset let –, kako od leta 1990 skrbimo za regionalni razvoj, pa nismo naredili nič. No, pa vendar, hvala vam, da le zapišete še tu pa tam kakšno zadevo: "Manj razvite in v splošnem odobrene periferije, slovenske regije imajo največkrat manj razvejano cestno omrežje." Pravite za občine, da imajo manj razvejano cestno omrežje. S tem cestnim omrežjem verjetno mislite na regionalno cestno omrežje, ker na lokalno ne, ker lokalno je danes bistveno boljše, kot je regionalno. Če bi pa imeli regije in bi regije skrbele tudi za regionalno omrežje, potem bi to bilo drugače. Potem pa vendar poveste, da "glede osnovne komunalne infrastrukture, opremljenosti stanovanj z vodo, elektriko, ni medregionalnih razlik." Tu pa jih ni. Zakaj? Ja, ker so občine svojo domačo nalogo opravile odlično. Odlično! Res pa je, da so jo že prerasle, in sedaj je čas, da pride na vrsto regionalizacija. In še enkrat, minister, pridite s predlogom regionalizacije, seveda ne tako, da bi nekih 100 milijonov evrov imeli za nekaj pisarniških moljev, ampak tako, da boste prenesli z države na regionalno raven vsebino, ljudi in denar. Potem tudi ugotavljate, da bodo izpeljane nekatere druge naložbe v komunalne odpadke in tako dalje. Ja, ker teh 600 milijonov evrov na regionalnem razvojnem programu občine še kako izkoristijo in gradijo tudi za čiščenje voda. Tako to izgleda v samem zakonu. Mogoče samo še dve zadevi glede regionalizacije, dodana vrednost oziroma pokrajine. Če bi imeli pokrajine, bi imeli resnično dodano vrednost. Vi o tej dodani vrednosti pišete tudi v tem zakonu, ki ste jo prepisali iz pokrajinske zakonodaje, ampak nič od tega, žal, ne bo, dokler ne bomo imeli pokrajin. Naloge regionalnega pomena so sigurno regionalna politika, okoljska, prometna, gospodarska, kmetijska, šolska, kultura, zdravje, zaščita in reševanje, delo, družina in sociala. To so zadeve, kot je že moj kolega prej rekel, da ni možno skozi takšen zakon in neko administracijo pripeljati regionalizacijo. Da strnem svoje razmišljanje v naslednjih 15 ali 16 točkah. Draga Vlada, ob prevzemu oblasti ste obljubljali čimprejšnjo ustanovitev pokrajin, s čimer bi se Slovenija razvojno razcvetela. V to verjamem tudi jaz. Vendar na tem področju niste naredili ničesar. Sedaj ste prišli v Državni zbor z zakonom, ki bo dokončno pokopal pokrajine in uničil bistvo regionalnega razvoja. Ob vseh velikih napovedih in besedah Vlade o najboljšem možnem zakonu na področju regionalnega zakona lahko rečem samo to, da sem nad zakonom zelo, zelo razočaran. Tresla se je gora, rodila se je miš. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo nad predlaganim zakonom ne samo razočarani, pač pa tudi začudeni nad predrznostjo Vlade, da se je takšen zakon, ki je neusklajen z vsemi temeljnimi nosilci regionalnega razvoja – občinami, sploh drznila vložiti v zakonodajni postopek. Ne samo, da zakon ni usklajen s Skupnostjo in Združenjem slovenskih občin, problem zakona je v tem, da občine niti niso bile vključene v postopek priprave zakona. Če pogledamo v časovnico priprave predloga zakona, vidimo, da sta Združenje in Skupnost občin bili vključeni v postopek priprave zakona šele tretji mesec po začetku postopka, pa še to zgolj zato, da podata mnenja k osnutku predloga zakona, medtem ko pri nastajanju vsebine nista dobili nobene besede. Obnova sistema bi morala temeljiti na preverjanju, upoštevanosti veljavne ureditve, v ta postopek pa bi vsekakor morale biti vključene občine kot glavni nosilci regionalnega razvoja, saj sami v praksi najbolj vidijo pomanjkanje obstoječega sistema in lahko na osnovi svojih izkušenj predlagajo učinkovite ukrepe. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke se nam zdi tako ignorantski odnos do občin, ki znatno sofinancirajo regionalne projekte in ki dejansko skrbijo za ustrezno izvajanje regionalne politike, malodane nesramen. Poslanci Slovenske ljudske stranke predlaganemu zakonu odkrito nasprotujemo iz naslednjih razlogov. Prvi je ta, da se s predlaganim zakonom bistveno zmanjšuje vloga županov in županj pri soočanju o razvoju v posameznih regijah, kljub temu da se občinam nalaga še več nalog, delež pri financiranju projektov pa se še povečuje. To je svojevrsten paradoks, saj se nekomu, ki prispeva večji del sredstev pri izvajanju aktivnosti regionalnega razvoja znotraj kolektivnega organa tako imenovanega razvojnega sveta regije, odvzemajo pravice pri odločanju, saj bodo v tem organu imele občine le dve petini glasovnih pravic. Pri tem se upravičeno pojavlja skrb, da bodo manjše občine popolnoma izključene iz postopka soodločanja, saj se zaradi omejenega števila predstavnikov v razvojni svet v kvoti 40 % preprosto ne bodo mogle vključiti. Tudi financiranje regionalnih razvojnih agencij se ne rešuje ustrezno, saj jim bo treba v celoti zagotoviti sredstva za izvajanje zakonsko predpisanih nalog. Tu bodo ponovno kratko potegnile občine, ker bo večji del bremen za pokrivanje stroškov agencije padel prav na njih, medtem ko same ne bodo imele večine pri odločanju o razvoju regij. To se nam nikakor ne zdi pošteno. Zakon tudi ne prinaša nobenih konkretnih pozitivnih finančnih posledic za regije, celo ukinja nekatere pravice, ki so bile regijam z obstoječim zakonom že zagotovljene, in sicer v 4. poglavju veljavnega zakona, državne spodbude za skladen regionalni razvoj. Drugi razlog je ta, da zakon povzroča še večjo centralizacijo regionalnega razvoja, saj se vzpostavljajo nemogoči pogoji za pridobitev pooblastila za izvajanje nalog, nad podeljevanjem pooblastila pa ima izključno vlogo le vladna služba za regionalni razvoj. Ali je sploh potreben še kakšen komentar pri tem? Občinam se že tako ali tako jemljejo pristojnosti pri odločanju v razvojnem svetu regij, le-ta pa po predlogu zakona niti ne bo imel možnosti sodoločanja o tem, kdo bo skrbel za izvajanje splošnih razvojnih nalog v regiji. Poslanski Slovenske ljudske stranke menimo, da to pelje še k večji centralizaciji in se oddaljuje od temelja regionalne politike: uresničevanje teritorialnih razvojnih ciljev, ki se uresničujejo po načelu subsidiarnosti od spodaj navzgor. Vladni službi za regionalni razvoj se s to določbo 18. člena predloga zakona podeljuje izključno pristojnost za podeljevanje pooblastil, česar v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne moremo razumeti drugače kot poskus povečanja vpliva državne službe na izvajanje regionalne politike. Tretjič. Naslednji razlog, zaradi katerega poslanci Slovenske ljudske stranke nasprotujemo predlogu zakona, je v tem, da v besedilu niti enkrat niso omenjene pokrajine – niti enkrat! – kot to omenja trenutno veljavni zakon, ki bodo nadgradile sistem razvoja posameznih regij. Četrtič. Zakon ne obravnava koncepta dveh kohezijskih regij. To lahko pomeni, da si Slovenija že vnaprej odpoveduje sredstvom konvergence za naslednjo finančno perspektivo. To nam povejte, tega ne vemo. Prvič pravzaprav to opažamo sedaj v tem predlogu zakona. Če ne, pa seveda to pomeni vsaj to, da bo o projektih v vzhodnem delu Slovenije, ki bodo eventualno še upravičeni do sredstev cilja ena, odločala, kdo drug kot Ljubljana. Torej zopet center za periferijo. Centralizirano odločanje je seveda daleč od ljudi in ne zagotavlja zadovoljevanja dejanskih potreb na regionalnem nivoju. Petič. Regionalnim agencijam se vračajo pristojnosti in naloge, za katere se je v regionalni razvoj, prej zgolj na ravni regionalnih razvojnih agencij, tudi ne drži navedba v gradivu zakona, da je obstoječa zakonodaja sicer prepoznala obstoj regionalnih razvojnih agencij, vendar regionalna politika njihovega delovanja ni podpirala z javnimi sredstvi, saj so bile regionalne razvojne investicije že do sedaj financirane s sredstvi SVLR približno enega zaposlenega na regionalni razvojni agenciji skupaj cca en milijon na letni ravni, zdaj bi pa država prevzela 60 %, pri čemer pa zahteva od štiri do pet regionalnih menedžerjev, v finančnih posledicah zakona pa ni povečanih sredstev za regionalne razvojne agencije oziroma se predvideva povečanje sredstev šele leta 2013. To pa pomeni, da zakon nalaga štiri do petkratno povečanje stroškov dela, torej doda 50 % sredstev šele čez dve leti. Zadeva nima torej nobene logike, regionalne razvojne agencije bo po novem določala država, na osnovi javnega razpisa ga boste določili. Lokalni regionalni nivo torej ne bo imel nobenega vpliva na to, kdo bo nosilec njihovega razvoja, razen da jih bomo iz občin plačevali. Šestič. Uvajate novo pogruntavščino, regionalni menedžer. O, že vidim nekaj doktoratov na to temo! So nova pogruntavščina, pri kateri bo spet nekdo služil z izobraževanjem na račun občin, pa še to običajno tako, da gredo posamezniki v času svoje službene obveznosti na seminarje, seminarji so kotizirani, kotizacije se plačajo in tako dalje. Sedmič. Predlagatelji zakona še vedno ne razumejo, da ni neposredne povezave med regionalnim projektom in skupnim projektom več posameznih občin. Status regijskega projekta določa vsebino projekta in pomen projekta za regijo, ne pa dejstvo, ali ga izvaja ena, dve ali dvajset občin skupaj. Poznam projekt v vrednosti 40 milijonov evrov, z gradbenim dovoljenjem, pa ali mislite, da koga v tej državi na gospodarskem ministrstvu, na ministrstvu za regionalno politiko in tako dalje to zanima? Z gradbenim dovoljenjem, z novimi dvesto delovnimi mesti. Mislite, da koga to zanima? Ne. Zakon negira usposobljenost lokalne politike za celovito odločanje o prednostnih nalogah razvoja posamezne regije, čeprav je ravno občinski nivo ob dejstvu, da nimamo pokrajin, edini nosilec regionalnega razvoja regije. Brez uvrstitve projektov v občinske razvojne programe se lahko javne investicije izvajajo le, če so v državnem nivoju v nacionalnem razvojnem programu, drugače jih seveda ni. Devetič. V obrazložitvi gradivo obsoja župane Pomurja. Kako ste bili poredni, da se pri odločanju na svetu regije niste odzvali na aktualne gospodarske razmere v letu 2009 in da ste še naprej vlagali sredstva v lokalno infrastrukturo. Ta navedba je čisto iz konteksta iz dveh razlogov. Prvič ,na svetu regij so lahko potrdili le tiste vsebine projektov, ki jih je razpis dopuščal, in razpisa v letu 2009 praktično ni bilo. Saj se še spomnimo tega, šele letos, leta 2010, konec januarja, na zahtevo, dvakrat, izredne seje odbora za lokalno samoupravo s strani Slovenske ljudske stranke, potem je bil ta preklican, potem februarja in tako dalje in tako dalje. Da ne povemo, kaj se dogaja sedaj na koncu leta s financiranjem. Ali ne, gospodje župani, vsi imate polne račune državnega denarja ali pa bančne kredite, za katere bi naj sedaj država za izvedene naloge dala tudi za obresti. Upam, da ja! Kako lepo je zvaliti krivdo za krizo na župane! Treba bi bilo vprašati, ali je Vlada kaj opozorila svet regij na izvedbo potrebnih ukrepov in kakšna orodja je svet regije sploh imel v rokah. Kaj je v zvezi s tem naredila regionalna razvojna agencije Mura? Tudi novi zakon z novim razvojnim svetom ne daje nobenih dodatnih orodij za reševanje oziroma odzivanje na nove tovrstne situacije. Interventne ukrepe lahko izvede le Vlada, in to je edino logično in prav. Ne more interventnih ukrepov izvajati regija, kaj šele občine, ko nimajo za to sredstev. Desetič. Eden od poglavitnih razlogov za novi zakon je večkrat povedano, tako s strani predsednika Vlade kot pristojnega ministra, v iskanju sistemske rešitve za odzive na bistvene spremembe gospodarskih razmer na določenem območju. Enajstič. Pri pripravi zakona so sodelovali zunanji strokovnjaki predvsem iz regionalnih razvojnih agencij, zato je zakon tudi močno napisan na kožo obstoječim regionalnim razvojnim agencijam, druge regionalne institucije pa praktično ne bodo imele nobene možnosti priti zraven. Tudi obstoječe območne razvojne agencije bodo po sprejetju tega zakona v celoti poteptane s strani regionalnih razvojnih agencij. Dvanajstič. Zakon predvideva uresničevanje regionalnih razvojnih programov skozi dogovore, sklenjene med državo in regijo. Dogovori se bodo sprejemali za štiriletno obdobje, ki jih bo potrjevala Vlada. To pa seveda pomeni, da bodo popolnoma nefleksibilni, ker sedaj vidimo, da je treba regionalne dogovore spreminjati oziroma regionalne projekte sprejemati, spreminjati tudi večkrat skozi posamezno obdobje oziroma posamezno leto. In kaj nam torej na koncu pravzaprav ostane? Zaradi vsega tega, spoštovana Vlada, ste tik pred 20. obletnico plebiscita pripeljali to državo na rob nezaupanja v državne institucije te države. In kaj nam ostane? Ostane nam samo še adventni čas, čas pričakovanja in upanja.
Hvala. Gospod Matjaž Zanoškar bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev.
Hvala, spoštovani predsedujoči. Spoštovani gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Dovolite, da predstavim stališče Poslanske skupine DeSUS glede Predloga zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Naj povem kar na začetku, da bo moje stališče skoraj diametralno stališču predhodnika. V Poslanski skupini DeSUS popolnoma razumemo nujo, da se takoj sprejme zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. To pa zaradi vse večjega naraščanja razlik med razvitimi in manj razvitimi regijami. To je pravzaprav tudi razlog, da se dan za dnem pojavljajo zahteve po sprejemanju interventne zakonodaje za pospeševanje razvoja posameznih regij, pri čemer pa menimo, da do zdaj razen Pomurja niso bile uspešne. Menimo, da to ni pravi način, ni sistemski način reševanja težav nerazvitih regij. Slovenija ima 30 ali 40 let dolgo zgodovino politike spodbujanja regionalnega razvoja. Prvi vzpostavljeni sistemi so dali vidne pozitivne rezultate, saj so se manj razvita območja v smislu pospeševanja razvoja gospodarstva in posledične rasti zaposlenosti zelo približala povprečju Slovenije. V letih osamosvajanja je prišlo do zmanjševanja sredstev za regionalno politiko in odsotnosti koordinacije sektorskih politik. Ob zaključevanju pogajanj za vključitev v evropsko kohezijsko politiko smo pristopili k reformi regionalne politike z vzpostavitvijo novih sistemov pogojev za njeno izvajanje. Dobili smo dva zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, sprejeti so bili strateški okviri na ravni države, dobili smo ključne institucije za zagotavljanje delovanja in spodbujanje regionalnega razvoja. Od leta 2004 je Slovenija upravičena do sredstev Evropske unije iz naslova kohezijske politike in politike razvoja podeželja. Kljub temu pa so danes še vedno prisotne razlike v razvitosti regij, pri čemer v negativnem smislu na žalost prednjačijo regije iz vzhodne polovice zemljevida Slovenije. Stanje v nekaterih regijah je silno težko. Razvojne razlike se ne zmanjšujejo, celo nasprotno. V območjih, ki najbolj zaostajajo v razvoju, pa je finančna in gospodarska kriza povzročila nesorazmerno poslabšanje gospodarske situacije, posledično tudi socialno ogroženost in temu sledijo povišani pritiski na javne finance. Položaj nekaterih pa se je že oziroma bi moral v času aktualne krize gospodarskih razmer terjati celo interventno ukrepanje. Trenutno stanje v regionalnem razvoju ob upoštevanju slabih ekonomskih kazalnikov Slovenije in ob sila negotovi napovedi za prihodnost zahteva resen premislek o obstoječem modelu spodbujanja regionalnega razvoja. Veljavni sistem regionalne politike ne funkcionira zadostno in ni dovolj odziven na vsakodnevne aktualne probleme, ki se pojavljajo lahko povsem nepričakovano. Tako se je ob sprejemanju interventnega zakona za Pomurje v lanskem letu začela v tem mandatu širša razprava o problematiki regionalnega razvoja in ta zakon je bil prvi korak k prenovi celovite zakonodaje o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Predlog tega zakona izhaja iz opredelitve, da je treba s sistemskim pristopom, torej sistemskim zakonom, območjem, ki se srečujejo s podobnimi razvojnimi problemi kot Pomurska regija, zagotoviti približno enako državno podporo, kot jo prejema Pomurje po interventnem zakonu. Tako ne bi bilo treba poseči po sprejemanju novih interventnih zakonov, kot so že bili predlagani za Pokolpje, za Maribor s Podravjem in ko je bil predlagan interventni zakon za spodbujanje razvoja Koroške. Regionalno neenakost je treba zaustaviti in obrniti tok regionalne politike naprej, k odpravi trenutnih razkorakov med razvitimi in nerazvitimi regijami. Seveda bo tudi potem treba postaviti sistem, ki bo zagotavljal enakomerno in skladno odvijanje dogodkov v prihodnje. V Poslanski skupini DeSUS menimo, da ima ta predlog zakona vgrajene mehanizme, ki bodo omogočili, da se bodo danes velika odstopanja začela poravnavati. Nadgradnja v učinkovitejšo regionalno politiko naj bi šla v smeri opredeljevanja regionalne politike k strukturnim politikam, ki obsegajo razvojno dejavnost in programe za doseganje skladnega regionalnega razvoja. Izvaja se z ukrepi endogene regionalne politike, med katerimi naj izpostavim možnosti dodatnega ukrepanja v obmejnih in obobmejnih problemskih območjih ter dodatnega ukrepanja na območjih z visoko stopnjo brezposelnosti, to je tistih, ki so bila zaradi krize najbolj prizadeta. Obmejni pas naj bi se okrepil z novimi naložbami in s tem novimi možnostmi zaposlovanja, kar bi lahko pripomoglo k izboljšanju demografske slike teh občin. Takih ukrepov bi bile deležne tudi tiste problematične občine, ki mejijo na obmejne in so podhranjene v prometnih povezavah ali imajo visok delež prostora, vključenega v območje Nature 2000. Območja, problematična z vidika velike brezposelnosti, bodo deležna podpore za spodbujanje konkurenčnosti, plačevanja prispevkov delodajalcem za zaposlovanje in tako dalje. To vse so ukrepi in mehanizmi, ki so sprejemljivi in absolutno jih v Poslanski skupini DeSUS podpiramo in spodbujamo tudi naprej. S tem zakonom se vpeljuje tudi poenostavljen sistem organiziranja v regije, ki temelji na konceptu večnivojskega teritorialnega upravljanja. Na ravni regije so nosilci regionalne politike razvojni svet regije, o katerem seveda imamo tudi mi nekateri pomisleke, potem regionalne razvojne agencije in regijske razvojne mreže. Razvojni svet regije bo kot temeljni organ usklajevanja razvojnih pobud in interesov zasnovan na tripartitni sestavi članov sveta, kjer bo 40 % predstavnikov občin, torej županov, kar je dobro, in pa 40 % zastopnikov iz združenja gospodarstva in 20 % iz sektorja nevladnih organizacij. Seveda pomisleki in odprta vprašanja obstajajo tudi v Poslanski skupini DeSUS, ko se ukvarjamo z drugo obravnavo tega zakona. Vendar menimo, da do sedaj je Poslanska skupina DeSUS konstruktivno sodelovala v oblikovanju tega zakona. Menimo, da so še nekatere razlike, da so še nekatere pripombe z naše strani. Časa za dokončno obravnavo in sprejemanje tega zakona je dovolj. V tem času bomo poskušali tudi vse te stvari spraviti na papir ali modificirati v takem smislu, da bo zakon še boljši. Upam, da bodo tako naredile tudi ostale politične stranke, ki bi se morale zavedati, da je to zelo kratka in hitra pot do tega, da želimo in bomo dosegli cilj izravnavanja teh velikih razlik v smislu razvitosti naših regij. Hvala.
Hvala. Gospod Bogdan Barovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Kolegi, kolegica, minister s sodelavcem! S Predlogom zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja smo dobili vsaj oceno, da so v Sloveniji velike regionalne razlike. V Sloveniji je razmerje med najbolj in najmanj razvito regijo, merjeno z BDP, 2,2:1. V Sloveniji ima Osrednjeslovenska regija več kot 24-krat večji BDP kot najmanjša regija, to pa je prav regija, iz katere prihajam, Zasavska regija. V Sloveniji ima daleč najnižji indeks dnevne migracije, že spet, Zasavska regija, kjer je za 25 % – dajem samo primerjavo, pa verjetno ni edina – manj delovnih mest od števila delovnoaktivnega prebivalstva. V Sloveniji smo v nekaterih regijah, še posebej, že spet, v Zasavski, priča strukturni brezposelnosti. Zakaj pa smo priča strukturni brezposelnosti, pa bi bilo dobro, da bi se ugotovilo. Ni treba, da v tem zakonu, treba pa je, da se ta ugotovitev, ki je že znana, obelodani in se tej ugotovitvi prilagodijo zakoni. Strukturno brezposelni v določenih panogah so nezaposljivi v drugih. In to je dejstvo. Že spet smo priča, da je največja brezposelnost prav v Zasavski, Pomurski, Podravski in Koroški regiji. Priča smo upadu rasti prebivalstva že spet v najbolj obubožanih regijah: Pomurski, Podravski in Zasavski regiji. Pri analizi izobrazbe prebivalstva že spet ugotovitev, da so Pomurska, Spodnjeposavska in Zasavska z vidika človeškega kapitala v najslabšem položaju. Zakaj sem poudarjal nekatere regije, še posebej pa Zasavsko, ki je največkrat omenjena, kot ugotovitev, da je tam stanje dejansko najslabše? Zato, ker v nadaljevanju tega zakona lahko zasledimo tekst, ki pravi: "K izboljšanju povezanosti obrobnih območij naj bi prispevala predvsem izpeljava projektov 3., 3.a in 4. razvojne osi". In zdaj mi povejte, spoštovane kolegice in kolegi, predvsem pa gospod minister in sodelavec, kako je mogoče da ob ugotovitvah, in bom spet ostal na Zasavski regiji, ki je v vsakem najslabšem elementu omenjena, po tolikšnem boju, po dveh analizah, po prepirih s tremi ministri, 3. razvojna os, ki naj bi to reševala, pelje mimo Zasavja. Prepirali smo se na vseh možnih ministrstvih, da če gre za razvoj, mora iti razvojna os čez tiste pokrajine, in pelje tudi mimo Koroške, gre skozi razviti del, skozi Velenje, Celje in Laško, ki ima danes 10 minut do avtoceste, če bo pa tretja razvojna os spet peljala mimo Laškega, pa bo imel 10 minut do 3. razvojne osi. Čemu govorice in pisanja, če ne služijo ničemer in če se dela popolnoma drugače?! Cilj zakona je opisan in ga ne bom ponavljal. Tisti ki vas je zanimalo, ste si prebrali, in veste, kakšen je cilj. Pri oceni finančnih stanj pa zakon pravi, da ne uvaja novih institucij, ampak krepi in povezuje obstoječe. Mogoče ja, mogoče misli na tiste, ki so, o katerih bom še spregovoril. Ampak če pogledamo realno, kako pomagati nekemu centru, ki je razvojno slab, s tem zakonom, in če prenesemo to besedo "institucije". Poglejte, Zasavje, že spet, sliši se, govori se in domneva se, da bodo v Zasavju splošno bolnišnico preimenovali oziroma prestrukturirali z novim zakonom v čisto navadno bolnišnico in ji s tem odvzeli določene stvari. V osnutku NEP-a, Nacionalnega energetskega programa, ni več Termoelektrarne Trbovlje. Imamo objekt, imamo infrastrukturo, imamo izobražene ljudi, imamo kadre in imamo zaposlene, ki jih ta država ukinja. In to za energetiko, ki jo bo ta država, energijo, potrebovala. Imamo Rudnik Trbovlje-Hrastnik, ki še ima zaloge, ampak ga zapiramo. Ukinjamo obstoječe institucije. Tako se dela regionalni razvoj po ZKP. Tokrat mislim, da ne po zakonu o kazenskem postopku, ampak zdravi kmečki pameti. V razvojno mrežo želimo povezati regionalne in območne razvojne agencije, podjetniške inkubatorje, energetske pisarne in centre odličnosti. Imamo jih. Imamo razvojno mrežo, imamo regionalne in razvojne agencije, imamo podjetniške inkubatorje, imamo energetske pisarne vrsto let. Ali je kdo analiziral njihovo delo? Ali je kdo analiziral uspehe? Ali je kdo analiziral pravilnost njihovega dela? Nihče. Ne uvajamo nič novega, ampak poudarjamo, da nekaj je, kar do sedaj ni delalo. Upam, da bodo kaj več delali od sedaj naprej. Država da za razvoj regij milijon evrov letno. Ne vem, ali je prav, da rečemo država daj, ali država ne daj, saj država ni konec koncev vreča brez dna, ampak milijon evrov za razvojne spodbude 12 statističnih regij ni nič. Lepo ali grdo. Ni nič. Saj ne mislim dati. Pomagati. Da se s tem kot osnovni kapital naredi nov kapital. In po tem zakonu se predvideva povečanje z enega na 1,5 milijona, torej iz 500 tisoč evrov. Dobro, polkrat več za spodbudo in nadaljnji razvoj. Prav, upam, da bo tako. Kolegi iz naše poslanske skupine bodo še kaj povedali. Pri 14. členu, ki govori o razvoju območij narodnih manjšin in naselij romske skupnosti v Republiki Sloveniji, piše: "Pri pripravi regionalnih razvojnih programov, dogovorov za razvoj regij in ukrepov regionalne politike se upoštevajo specifične potrebe za razvoj območij, kjer živijo pripadniki avtohtonih narodnih skupnosti in romske skupnosti v Republiki Sloveniji". Lepo prosim, v drugem branju napišite, kaj so te specifične potrebe. Specifične potrebe ima Zasavje po svoje, Koroška po svoje, Kranjska dežela po svoje, Pomurje po svoje. Kaj so te specifične, da jim je treba posebej člen dati? Kaj so te specifike? Zakaj so te specifike potrebne? To želimo vedeti. Čemu so potrebne neke specifike, poseben člen za ljudi, ki živijo v Sloveniji, ki so Slovenci, za katere veljajo zakoni tako, kot veljajo za vse Slovence. In še člen, ki bo najbrž postavil veliko vprašanje, 28. člen, kjer gre za prenos državnega premoženja v razvojne namene. V osnovi naj rečem, hvala bogu, končno, vendarle enkrat. Drugič, prepozno, na žalost. In tretjič, vsi razlogi, ki so tu našteti, prav da so, in morajo biti, ampak veste kaj, če do tega ne bo prišlo, bo pa vse tisto, kar je državno in kar se več ne uporablja, spet bom dal primer Zasavje, rudniške površine, ko se te prenesejo na Sklad kmetijskih zemljišč, so te površine opuščene, zanemarjene in propadajo. Boljše je dati zemljo občinam, pa tudi če nič na njej ne delajo, če drugega ne, bodo vsaj skrbeli in travo kosili in drevo posadili. Prepustil bom čas še kolegom. Zaenkrat ugotavljam, da je ta zakon dobra analiza stanja, da je spisek določenih ugotovitev, kaj je treba narediti. Da pa je, na žalost, refren že obstoječega, kar ni nič počelo, to so predvsem te inštitucije, in da je spisek želja, za katere že dolgo vemo, ne najdem pa neke oprijemljive rešitve, da bomo te želje tudi izpolnili. In je poskus uveljavljanja ustanov in podpiranja ustanov, ki, še enkrat ponavljam, že obstajajo, rezultati njihovega dela pa, žal, niso bili merjeni. To je bilo nekaj ocen. V Slovenski nacionalni stranki ne bomo ovirali nadaljnjih postopkov pri sprejemanju tega zakona, v upanju in želji, da se bodo vse pripombe že na današnji seji, pa tudi vmes, upoštevale. Predvsem pa manjka tukaj nekaj oprijemljivih elementov, s katerimi se bomo dejansko lahko šli skladni regionalni razvoj. Drugače pa je res bolje, da delamo posamične zakone za posamezne regije. Ne takšne, kot je bil za Pomurje, ampak boljše, ki bodo konkretno kakšni regiji pomagali. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Najprej ima besedo gospod Kampuš, pripravi pa naj se gospod Pojbič.
Spoštovani podpredsednik, gospod minister, kolegice in kolegi! Ja, res je, da je treba v začetku verjetno reči, da smo Slovenci sami sebi največji sovražnik, predvsem v temu smislu, ko dobimo eno izmed pomembnih zadev na mizo, jo vsi naskočimo in rečemo, to ni v redu. Ni res, obratno! Jaz ocenjujem, da je Predlog zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja v prvem branju na mizi in če smo vsi tako brihtni in prijazni in pa pametni, potem ga je treba v tisti zadevah, ki so nesprejemljive, dopolniti, dograditi in narediti takšnega, da bi bil v čim večji meri sprejemljiv, ne za vse posameznike, ampak za vse regije in tiste, ki v njej živijo. Torej regionalna politika v Sloveniji je v tem času problematična in je tudi zdaj jasno, da se razvojne razlike v Sloveniji ne zmanjšujejo. Obratno, razlike se povečujejo, zato je treba opozoriti na slabosti tega sedanjega obstoječega sistema. Slovenija zato potrebuje nov zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, znotraj katerega bodo dobili odgovore vsi, vsa področja, ki se soočajo z razvojnimi problemi, da bi s skupno politiko dosegli boljšo razvojno komponento v celoti. Jaz sem o nekaterih generalnih ali pa globalnih zadevah, kar se tiče tega zakona, že govoril. Zdaj bom poskusil še o teh posameznih zadevah, ki se mi zdijo zelo pomembne in so drugačne v prejšnjem zakonu. To pa pomeni, da je res, da je tudi zdaj v statistični regiji najvišji organ razvojni svet. Podoben organ je zapisan tudi v tej novi zakonodaji, z veliko spremembo: zdaj so v tem organu sodelovali samo v župani, po novem zakonu pa bo seveda 40 % članov razvojnega sveta županov, 40 % pa predstavnikov gospodarstva, 20 % pa predstavnikov nevladnih organizacij. Če je v zakonu zapisano, da je lahko sestavljen maksimalno iz tridesetih članov, potem je verjetno jasno, da je znotraj tega možno sodelovati samo dvanajst županom, dvanajst je predstavnikov gospodarstva in seveda šest predstavnikov nevladnih organizacij. To je noviteta. Seveda je potem jasno, da tisti, ki imamo v statističnih regijah trideset županov, da vsi ne bodo mogli sodelovati. Znotraj teh regij bo moralo nujno priti do dogovora, kdo je tisti, ki zastopa posamezna področja, posamezne skupine občin in tako naprej. V čem pa vidim kvaliteto? Kvaliteto vidim v tem, da znotraj tega sveta sodelujejo tudi gospodarstveniki. Velikokrat so se dogajale anomalije v temu smislu, da bi vsaka mala vas želela imeti industrijske cone in da ne bom govoril o nekaterih drugih zadevah. Bedarija, to tako ne gre! Jaz mislim, da v tem trenutku gre ta zakon v pravo smer. Pri sprejemanju ključnih odločitev za regijo pa vseeno zakon trdi, da bo moralo vsaj 60 % županov, ki zastopajo najmanj 50 % občanov, dati zeleno luč posamezni dogovorjeni strategiji ali pa projektu. Torej vseeno je to kar precejšnja noviteta. Vesel sem te dileme, ki se je končno spravila z dnevnega reda, da znotraj tega regijskega sveta lahko v tem trenutku zastopajo posamezne občine samo župani in podžupani ne pa tudi občinski svetniki. To je za mene osebno dobra rešitev. Pomembna zadeva je za mene tudi ta, o kateri je bilo prej govora, da je v zakonu zapisano, da znašadelež pri sofinanciranju regijskih projektov 60 %. Do zdaj je pisalo, do 60 %, lahko 20 %, do zdaj je lahko bilo 20, 10, ne vem, in tako naprej. Tako da je to korak naprej. Seveda je pa to tudi dobra točka na račun tega, ker se bodo lokalne skupnosti in vsi ostali, ki so znotraj regije, morali dogovoriti, zdaj pa je pogoj, sicer teh projektov ne bo. Posebej je treba omeniti tudi to, pri čemer sem bil zelo vesel kolega Rezmana, ki je odprl to dilemo – sodelovanje gospodarstva in lokalne skupnosti. Verjamem, da je mislil v tej smeri, da je to dobra varianta, ker vseeno postavljamo nekatere stvari pred druge. Tudi sam ocenjujem, da zidovi, ceste, pločniki ne morejo v tem trenutku nadomestiti novih delovnih mest oziroma delovna mesta so vseeno številka ena. In upam trditi, da v tem smislu, ker bodo gospodarstveniki sodelovali, bo ta teza tudi močneje prisotna. Seveda je zdaj nujno slediti povezavi med občinami. Tudi s tem zakonom prisiljujemo, da se občine začnejo med sabo tesneje povezovati, seveda skupaj z državo. Verjamem, da to ni lahka naloga. Tudi zdaj nekateri zastoji pri statističnih regijah izhajajo ravno iz tega problema, ker se medsebojno ne povezujejo, ne sodelujejo, vedno je treba iskati kompromisne rešitve. Torej niti slučajno znotraj regije ne moreš vztrajati pri tem, da je ravno tvoja tista prava. Vseeno pa so kompromisne rešitve tiste, ki pripeljejo do skupnih projektov in sploh do tega, da lahko kandidiramo za državna sredstva. Imamo kar nekaj primerov, predvsem v severovzhodni Sloveniji, ki je razdrobljena, ki je drugače razdrobljena, ki je v odstotkih veliko bolj razdrobljena, kot so druge regije. In ni čudno, da so potem tam največji problemi. Poglejte si jih! Želel bi si, da vsi tisti, ki imate k zakonu tehtne pripombe, ki so podkrepljene z dosedanjo prakso, pridete z njimi na dan. Zdaj je prva obravnava, časa je do druge in tretje. Dajmo ta zakon izboljšati, da bomo lahko zadovoljni. Gotovo je pa tudi res, da je pomurski zakon, ne glede na to, da se o njem trenutno negativno govori, kar je nekorektno in nepošteno, ker ni nobenih dokazov, torej iz tega pomurskega zakona je treba pobrati dobre prakse, tiste, ki so že do zdaj dokazale, da so pomembne in jih lahko implementiramo v druge regije. To je pomembno. Saj je bila tudi ena izmed točk takrat ob sprejemanju pomurskega zakona ta tendenca. Zdaj jo je že treba izkoristiti. In prav je, minister, da so te dobre prakse, tendence, vgrajene v zakon. V tem trenutku moram reči, da sem zadovoljen. Seveda pa ni izrečena zadnja beseda pri tem zakonu. Se kar pridružujem kolegu Gönczu, ki je takoj odprl dilemo, kako pa zdaj z manjšinami, ki trenutno niso zastopane. In še veliko drugih dilem je verjetno, ki bodo prišle v naslednjih razpravah na vrsto in jih bo do tretje obravnave treba upoštevati. Hvala.
Hvala. K besedi se je javil gospod minister dr. Gjerkeš.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Iz predstavitev stališč se je dalo razbrati veliko mnenj. Nekatera so imela skupni imenovalec, nekatere analize so šle poglobljeno v predlog zakona, iz česar se vidi, da je bil zakon natančno prebran. So pa bili nekateri drugi očitki oziroma kritike, ki so tudi imele tri, štiri skupne imenovalce, na katere bi rad opozoril. Ena od teh je bila slaba popotnica oziroma da je ta predlog zakona neusklajen s tistimi deležniki, na katere se ta zakon nanaša. To ni res. Imeli smo usklajevanje z obema reprezentativnima združenjema – predstavitev zakona. Imeli smo ta teden predvideno usklajevanje z obema, pri tem se Skupnost občin Slovenije ni udeležila, predvidevam, da iz logističnih razlogov, čeprav so še nekaj dni prej izrazili željo, da bi sodelovali na tem sestanku. Združenje občin Slovenije je bilo prisotno, zato tudi ne razumem tega komentarja gospoda Laha, ki pravi, da je dokončni dogovor bil stvar predsednika ne pa Združenja občin Slovenije. Jaz se težko dogovarjam potem s komerkoli reprezentativnim, če recimo nima mandata tista skupina, ki se je prišla pogajat, v kateri ste bili tudi vi, gospod Lah, in je tudi potem predsednik ZOS dal javno izjavo za medije. Torej to ni šlo za nekaj drugega, ampak smo porabili eno uro, da smo uskladili tiste ključne dejavnike. Seveda bomo poslali to, kar smo se po našem mnenju uskladili na ZOS in SOS in pogledali, ali so še kakšne dodatne pripombe. Ampak tisto, kar smo se tam dogovorili, se bolj kot dogovarjati človek ne more. Potem je bil ta predlog zakona soglasno potrjen kot primeren za nadaljnjo razpravo na Odboru za lokalno samoupravo in regionalno politiko Državnega sveta. Predlog zakona je bil soglasno podprt na Državnem svetu kot primeren za nadaljnjo obravnavo, soglasno. Strokovna javnost tako domača kot tuja, ne da se je strinjala s predlogom zakona, sodelovala je pri pripravi tega zakona in tudi, da ne rečem, z navdušenjem pospremila to v politično obravnavo naprej. Tudi po poslanskih skupinah smo prejeli določene pripombe, ki smo jih v enem delu upoštevali, ne glede na to, kdo jih je dal. Izkušnje predvsem s strani županov, ki so zastopane v vseh poslanskih skupinah, so dragocene, da predvsem to implementacijsko raven obogatimo in nekako omogočimo dobro izvajanje tega zakona. In ta dvom v možnost izvajanja takšnega predloga zakona, ki je drugi skupni imenovalec kritik, je po mojem mnenju spodbujen z nečim, kar je bilo oporekano, češ, da ta novi zakon ne prinaša nič novega. Če ne bi nič novega prinašal, bi se tudi z lahkoto naprej izvajal, tako kot se izvaja zdajšnji Jaz le mislim, da se je zaznal napredek in tudi dodatno breme predvsem županom pri izvajanju tega novega zakona. Župani imajo namreč dvojno vlogo. Prva vloga je skrbeti za razvoj v občini. In so do zdaj in bodo še naprej imeli pomembno vlogo pri sodelovanju za načrtovanje in razvoj regij. To dejansko je ta očitek, ki pa je dejansko samo, kaj bi bilo, če bi bilo, da ni pokrajin, ki bi prevzela, torej ta druga raven lokalne samouprave bi prevzela to funkcijo na adekvaten način, da bo zdaj razvojni svet regije, kjer je pomemben, najpomembnejši del, članstvo županov, pri odločanju v strategiji imel dvojno vlogo. Seveda bomo v tem primeru, kot smo rekli, z medinstitucijskimi organi poskušali to praznino zapolniti, ampak v osnovi se danes ne pogovarjamo, in to sem želel že poudariti v uvodnem nagovoru, o teritorialni delitvi Slovenije, upravno- administrativni. To presega ta zakon. Ta zakon je strokovni razvojni zakon, s katerim želimo odgovoriti na težave Slovenije in regij, ki so nastale predvsem v teh kriznih časih in eskalirale v teh kriznih časih. Čakati na politično soglasje v tem času, ko iščemo vsi neke razvojne potenciale, da poskušamo čim prej priti iz krize, da poskušamo čim prej pospešiti razvoj Slovenije, ne more biti kritiziran s stališčem, da ni pokrajin. Res je. Ni jih. Ni političnega soglasja, ni političnega konsenza. Za predlog,ki je v javni obravnavi, se je Vlada odločila in na SVLR smo se odločili, da poskušamo ta razvojni potencial, ki je še nerazvit, s tem zakonom pripraviti pravni okvir, da bomo lahko tudi institucionalno hitreje zagnali zagnali razvojni cikel v Sloveniji in v regijah in znotraj regij. Naslednji skupni imenovalec očitkov pa se je nanašal na, po mojem mnenju, analizo stanja, ker se je enačila regionalna politika z investicijsko evropsko kohezijsko politiko. S tem se strinjam. V zadnjih letih je bilo to ekvivalentno. V tem predlogu zakona je evropska kohezijska politika del regionalne politike, ni pa regionalna politika evropska kohezijska politika, kot je zdaj. Konec koncev tudi drugih sredstev ni. Kakorkoli je kje bilo zapisano, drugih sredstev kot sredstev Evropske unije ni. V tem predlogu zakona pa so poleg sredstev evropske kohezijske politike, ki bodo tudi v naslednji finančni perspektivi, določena integralna sredstva za neposredne regionalne spodbude. Dogovorili smo se, in to se nam zdi tudi velik dosežek, z Ministrstvom za kmetijstvo oziroma z izvajalcem evropske kmetijske politike, da bo del sredstev omejil usmeril v obmejna problemska območja, ki so znotraj zakona opredeljena kot tista območja, ki jih že dolgo vrsto let oziroma večdesetletno razvojno zaostajajo v primerjavi z drugimi območji v Sloveniji. Žal poslanca Pukšiča ni tukaj, ker se mi zdi, da je on bral en drug zakon, ne tega, ki smo ga mi predložili. Moram pa odgovoriti na tiste trditve, ki jih je izrekel, vsaj na tiste ključne. Namreč zapisano je, in to je bilo posebej poudarjeno s strani gospoda Pukšiča, da župani odločajo politično in lokalno. Glejte, župani so politično izvoljeni predstavniki ljudstva, o tem ne dvomimo, da pa odločajo lokalno, pa je bila posledica nastavitve evropske kohezijske politike leta 2006 in njenega izvajanja. In na tak način se bo izvajalo do konca finančne perspektive, pa nam je to všeč ali ne. 85 % sredstev smo na ta način razdelili, ampak razdelili smo ga po dogovoru v svetu regije. Ker so v svetu regije sedeli župani, so se v nekaterih regijah na ta način, v drugih regijah na drugačen način dogovorili za ključ razdelitve. In tu je ta izvirni greh. Ključ razdelitve je pomenil, da gredo sredstva v občine. Sredstva pa so iz evropskega sklada za regionalni razvoj, ne za občinski razvoj. Ta sistem bo tekel do konca in mi bomo poskrbeli na Vladi oziroma SVLR, da bo ustrezno izpeljan. Poskrbeli smo že to, da bodo tudi sredstva iz prvih štirih razpisov povrnjena, in so že povrnjena iz Bruslja, je pa res, da je to zagotavljanje trajalo nekaj časa in tu je tudi odgovor na očitek. Ampak o tem smo že veliko ur govorili tukaj, zakaj leta 2009 ni bilo razpisa. Res je, da leta 2009 ni bilo povrnjeno tudi nič sredstev, ne iz tega in ne iz kateregakoli drugega naslova kohezijske politike. Tako tudi ta očitek, ki se nanaša neposredno na zakon, da je črpanje katastrofalno, prav nasprotno, veselim se januarja, ko bo Evropska komisija poslala svoje podatke in potem bomo videli, kje je Slovenija končala. Jaz mislim, da bo to zelo dober pokazatelj oziroma odgovor na takšne neosnovane očitke. To, da ni pozitivnih finančnih učinkov za regije, sem že povedal. Od kod dodatni viri? Če kmetijskemu denarju in integralnemu dodatnemu denarju in kohezijskemu denarju prištejemo še garancijske sheme, prištejemo še kreditne sheme in tako naprej, skratka, usmerjeno delovanje sektorjev, lahko ugotovimo, da je finančnih učinkov bistveno več kot v obstoječih okvirih. Da razvojni sveti regije ne bodo imeli možnosti izbire srednjega razvojnega zakona. Seveda bodo imeli. Tu govorimo o regionalni razvojni agenciji, ki ima zelo zaostrene pogoje za pridobitev pooblastila, ki ga res izda Vlada oziroma Služba Vlade za lokalno samoupravo in regionalno politiko. In to samo iz enega razloga: da se izognemo določenim deviacijam in da zagotovimo delovanje RRA-jev v javnem interesu. Po mojih izkušnjah se večinoma strinjamo, da RRA-ji večino svojega časa niso porabili za javni interes, ampak za kaj drugega. Torej, mi bi radi tudi z razpršenim lastništvom in z njihovo organiziranostjo to zagotovili ter seveda z nadziranjem njihovega dela, ker to pooblastilo se bo dalo tudi izgubiti, seveda v soglasju z razvojnim svetom regije. Ampak mi bomo vedno najprej gledali, ali je razvojni svet regije zadovoljen s svojim subjektom po tem, ko bo zadostil zakonskim pogojem, torej po prvi pridobitvi pooblastila. Mi bomo to spremljali in se dogovarjali z razvojnim svetom regije, pri čemer pa bo, kar piše v 20. členu, tretji odstavek, pred podelitvijo pooblastila služba pridobila soglasje razvojnega sveta regije. Skratka, še vedno bo razvojni svet regije tisti, ki bo izbral razvojni subjekt, ki pa bo moral izpolnjevati vse taksativno naštete pogoje v zakonu, kar bo pa spremljala SVLR. Torej gre za to, da tehnično in kadrovsko zadostijo potrebam delovanja takega centralnega razvojnega subjekta. In gre za to, da je tisti vrhovni odločevalni organ v regiji zadovoljen s tem subjektom. Skratka, tu mislim, da ni bistvenih sprememb, razen za RRA-je, katerih delovanje bo bolj natančno pod lupo. Tako da tu ne gre za povečanje vpliva SVLR ne koga drugega na izbiro srednjih razvojnih subjektov. Vsi, ki so zdaj RRA-ji, se bodo lahko spet prijavili na javni razpis, seveda pa tudi kdo drug. In območne razvojne agencije, kot smo slišali, da bi jih naj RRA-ji poteptali, bodo ključen del območne razvojne mreže, predvsem v tistih regijah, kjer bodo zaživela območna razvojna partnerstva, ki niso nujna, so pa primerna za tiste regije, kjer se kaže znotraj regij neenakomerna razvitost posameznih območij. In tam so se že formirala območna razvojna partnerstva s svojimi območnimi razvojnimi agencijami in te bodo tisti prvi krog območne razvojne mreže, ki pa bo nadgrajena zlasti s turističnimi organizacijami. Skratka, z vsemi razvojnimi subjekti, ki lahko kakorkoli pripomorejo k razvoju tiste regije oziroma območja. To, da niso omenjene pokrajine. No, tu se strinjam z gospodom Pukšičem. Niso omenjene pokrajine, ker se ta zakonodaja, moram še enkrat povedati, ne ukvarja s pokrajinami. Ker če bi se ukvarjala s pokrajinami, bi morali iskati tudi v tem času, ko se mudi, ko se modernizacija tega razvojnega momenta, razvoja regij, skladnejšega regionalnega razvoja ukvarja s tisto občutljivo politično temo, za katero pa vemo, da traja že nekaj let, in toliko časa nismo imeli. Je res, omenjen je NUTS 3, ampak NUTS 3 je omenjen tudi pri evropski kohezijski politiki, kjer smo zastavili statistične regije na način, da se lahko evropska kohezijska politika izvaja. Nič več in nič manj. In nismo na ta način redefinirali ne 12 pokrajin oziroma mislim, da sem slišal, da še več, ker so omogočena območjem razvojna partnerstva, ker po tej dedukciji bi bilo mogoče definirati tudi manj. Namreč, zakon opredeljuje možnost sodelovanja več statističnih regij pri večjem projektu, ki presega finančne ali teritorialne možnosti nekega večjega projekta. Skratka, na ta način bi lahko računali, ali petindvajset ali tri ali šest ali osem. Skratka, če se regije združuje, in to zakon omogoča pri teh večjih projektih, bi potem lahko sklepali. Ampak to govorimo pogojno, ker se s tem ne ukvarjam, ukvarjam se z razvojnim vidikom, in to takšnim, kot sam mislim, da predvsem s tem, da partnersko deli odgovornost in pristojnosti, spodbuja ta razvojni potencial, ki je po mojem mnenju v Sloveniji še neizkoriščen tako za razvoj regij, tako za razvoj znotraj regij kot za samo Slovenijo. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Pojbič, pripravi naj se gospod Zanoškar.
Hvala, gospod podpredsednik. Torej, začel bom z besedami, ki so znamenite, in znamenitim stavkom, ki ga je pred kratkim spregovorila notranja ministrica te vlade. Povedala je naslednje, da je sedanja vlada izgubila razvojni fokus. Seveda, če je to povedala ministrica sedanje vlade, je imela za to veliko razlogov! Hvala bogu, da v temu stavku in v temu njenemu članku nikjer ni bilo rečeno, da je opozicija kriva za to, da je Vlada izgubila razvojni fokus. Hvala bogu! Se pravi, torej je ministrica iz lastne vlade ugotovila, da je ta vlada, skupaj s to koalicijo, izgubila razvojni fokus. In še kako je bilo pomembno, da je v teh dveh letih Slovenska demokratska stranka oziroma Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke vlagala veliko zakonov in predlogov ukrepov za reševanje sedanje gospodarsko-finančne in socialne krize! Tukaj se je pokazalo, da ta ima vlada Slovensko demokratsko stranko, ki lahko v vsakem trenutku pripravlja rešitve in ima rešitve za to krizo in je tudi skozi zakonodajo, ki jo je predlagala, na to pokazala. Vendar ta vlada in ta koalicija se na to nista odzvali, enostavno jima je čisto vseeno, kaj se v tej državi dogaja. Zakaj sem začel s tem stavkom? Povedal bom naslednje, jaz sem prepričan, da je tudi služba Vlade za lokalno samoupravo in regionalni razvoj izgubila razvojni fokus. Zakaj? Poglejte, tukaj imam terminski plan, torej normativni program dela Vlade Republike Slovenije za leto 2010, predpisi in pristojnosti Državnega zbora Republike Slovenije. Tukaj piše naslednje: Zakon o pokrajinah, predviden redni postopek, prva predložitev v obravnavo na Vladi 1. 12. 2009, skrajni rok obravnave na Vladi 10. 12. 2009, skrajni rok sprejema 30. 4. 2010 – zdaj smo konca leta 2010, v decembru 2010! Potem zakon o ustanovitvi pokrajin – redni postopek 1. 12. 2009, skrajni rok obravnave na Vladi 10. 12. 2009 in skrajni rok sprejema 30. 4. 2010. Prav tako zakon o financiranju pokrajin, redni postopek, prva predložitev v obravnavo na Vladi 26. 1. 2010, skrajni rok obravnave na Vladi 4. 2. 2010 in skrajni rok sprejema 30. 6. 2010. In tako naprej. Praktično vso zakonodajo v zvezi z vso pokrajinsko zakonodajo bi Vlada morala obravnavati tam na začetku letošnjega leta in zaključiti tam do sredine letošnjega leta. In poglejte, kaj smo v temu trenutku dobili? Vlada ni pripravila nobenega pokrajinskega zakona, se pravi, ponovno je zavajala Državni izbor in kompletno slovensko javnost. Ponovno zavajala! In poglejte, kako potem reči drugače kot pa tako, kot je trdila ministrica te vlade, ko je povedala, da je sedanja vlada izgubila razvojni fokus. Točno to! Ta vlada sedaj skuša priti v parlament z enim zakonom, ki praktično na tem področju, po moji osebni oceni in tudi po oceni Slovenske demokratske stranke, ne rešuje ničesar, predvsem pa ne rešuje tistih ključnih problemov, s katerimi se srečuje naša lokalna samouprava. Mi nujno potrebujemo regionalizacijo oziroma drugo stopnjo lokalne samouprave in to je edina pot, če želimo to našo državo razvijati bistveno bolj skladno, kot se sedaj razvija. Te razlike, med, recimo, ljubljansko in štajersko, koroško statistično regijo, pa da ne bom govoril o pomurski in tako naprej – kakšne velikanske razlike so v razvoju teh regij! Vsaj 30 % razlike, izjemno velika brezposelnost. Če pogledate na Koroško, ali če pogledate v Pomurje, ali pogledate na koroško regijo, boste videli, kakšne velikanske razlike so in koliko zaslužijo ljudje tukaj v Ljubljani, koliko zaslužijo na Štajerskem, na Koroškem in Pomurju, potem bo vsakemu vse jasno. In vi poskušate zdaj izničiti vse tisto, kar ste tukaj v normativnem planu zapisali s tem zakonom, ki ste ga prinesli na mizo. In ta zakon v ničemer ne rešuje te problematike in do tega zakona ne morete pričakovati skladnejšega regionalnega razvoja. Pa veste, zakaj ne? V tem zakonu se ponovno izpostavlja situacija, kot je bila do sedaj. Sedaj imajo ravno ministrstva in Vlada praktično čisto vse v rokah. In kako lahko potem govorimo o decentralizaciji te države? Kako pa vi mislite, da se bo ta naša država razvijala skladno, če ne bomo decentralizirali države, če ne bomo prenesli denarja z ministrstev, ljudi z ministrstev na nižjo stopnjo in da bodo s tistim denarjem, ki ga imajo sedaj ministrstva, razpolagale regije. In če bi s tem denarjem lahko razpolagale, ker v prejšnjem mandatu je bilo rečeno, da bi se okoli približno milijardo 200 evrov preneslo na regijsko območje in če bi ta denar prehajal na regijsko območje, bi zagotovo razvoj v teh regijah bil popolnoma drugačen, kot je sedaj. Seveda, ko pa ministrstva nikakor ne želijo prenesti pristojnosti na drugo stopnjo lokalne samouprave! Logično, ker se oklepajo kot ne vem česa, ker vedo in se zavedajo tega, da je v ministrstvih na tak način moč in te moči ne bodo pustili od sebe. Prejšnja vlada je bila sposobna in predsednik Vlade gospod Janez Janša je bil sposoben predsednik vlade, ker je z ministri našel ustrezne rešitve, kako in točno kaj in koliko prenesti na regije. V tistem primeru bi se zmanjšala moč države, to pa je zelo pomembno, če želimo krepiti skladen regionalni razvoj v naši državi. To pa je zelo pomembno! Vendar s tem zakonom ničesar od tega nismo naredili, absolutno ničesar. Gospoda ministra prej poslušam, trdi, da se je Združenje občin Slovenije uskladilo z ministrstvom v zvezi s tem zakonom. Tukaj je danes gospod Lah, ki je podpredsednik tega združenja – ne ve ničesar o tem! Se pravi, kako lahko nekdo trdi, kako si lahko nekdo dovoli trditi, da so bile s tem združenjem stvari usklajene? Jaz ministra razumem, da je zaupal predsedniku tega združenja, ampak to pa še ne pomeni – če je tukaj podpredsednik in tukaj zelo jasno pove, da se to združenje nikoli o tem ni usklajevalo oziroma niso sprejeli nikakršnega sklepa na tem združenju, se pravi, s tem združenjem ta zakon ni usklajen. Potem imamo SOS, Skupnost občin Slovenije. Gospod minister je med drugim rekel: "Imeli smo predvideno usklajevanje." Ali veste, kaj pomeni, "imeli smo predvideno usklajevanje"? Da do tega usklajevanja ni prišlo! Kako lahko reče, da je s tem združenjem ta zakon usklajen? Povejte mi, kako! To je absurd vseh absurdov. Verjemite mi, da tega več ne razumem. Se pravi, ponovno je prišel v parlament, v parlamentarno proceduro zakon, ki ni z nikomer usklajen, razen znotraj nekaterih posameznikov, in ki mu koalicija slepo verjame zaradi takšnih in drugačnih interesov. Če pa ta vlada misli in ta koalicija misli, da bo opozicijo zaobšla in prepričala, da je ta zakon tisti, ki nadomešča pokrajinsko zakonodajo, se je pa izjemno zmotila. Verjemite mi, da tudi v opoziciji smo poslanke in poslanci, ki znamo to zakonodajo brati. Če pa že nismo profesionalci na tem področju, pa si poiščemo tiste, ki nas o tej problematiki tudi primerno poučijo. Verjemite! In ta zakon v nobene primeru ne more nadomestiti pokrajinske zakonodaje. Verjemite mi, da če želimo izboljšati gospodarsko situacijo, finančno situacijo, socialno situacijo v tej državi in skladnejši regionalni razvoj, je edina pot, edina prava pot regionalizacija in zakonodaja, ki bo seveda to zagotavljala. Ne razumem in ne bom razumel, zdaj že ne vem koliko časa poslušam v temu parlamentu, da ni mogoče na nikakršen način decentralizirati te države. Jaz tega ne razumem. Če smo tukaj poslanke in poslanci, ki delamo v interesu vseh državljank in državljanov Republike Slovenije, ne vidim nobenega razloga, da mi tukaj ne bi mogli sprejeti ustreznih rešitev, ki so na kožo pisane državljankam in državljanom Republike Slovenije, ne pa posameznim elitam, posameznim združenjem, mrežam, ki obvladujejo ministrstva, posamezna ministrstva in potem preko teh, bom rekel, birokratov vplivajo na politiko, ki potem sprejema takšne rešitve, kot so pisane tem elitam in tem posameznikom na kožo. Ves ta mandat se ista zgodba dogaja na vseh področjih. Ne morem mimo tega, da ta vlada, se pravi, ta koalicija zdaj ponovno po nekaj dnevih, ko je bil zavrnjen zakon o zemljiški knjigi, ga že spet postavlja na naslednjo sejo Državnega zbora ali še na to – ne vem točno. To je absurd! Poglejte, ne vem, kakšen razlog, kakšna sila je tukaj v ozadju notri, da ti odvetniki in notarji morajo biti tisti edini, ki lahko vlagajo stvari v zemljiško knjigo. Ne vem! Se pravi, hočem nekaj pomembnega povedati: spet je lobi v ozadju in na vsak način je treba nekim skupinam, nekim lobijem zagotoviti, zato da bodo lahko fantastično živeli, lepo služili na ubogem slovenskem človeku – na tistem, ki ima 450 evrov plače, in upokojencu, ki nima niti 500 evrov pokojnine, in tistim, ki imajo državno pokojnino 120 ali pa 180 evrov in tako naprej. Na teh ubogih ljudeh želite graditi svojo prihodnost. Pa lepo vas prosim, kam smo prišli v tej državi? Ali ste se kdaj vprašali, kako dolgo bo še trajalo, da bomo tukaj zastopali interese posameznih skupin, posameznih mrež in posamezne elite? Vsi skupaj, ko nastopate v medijih, govorite, da je treba nekaj narediti, ampak ko pridemo do neke točke, kjer bi pa lahko spremenili, torej sprejeli rešitve, ki bi bile pisane na kožo državljankam in državljanom Republike Slovenije, pa nismo storili nič. Verjemite mi, Slovenska demokratska stranka je alternativa tej vladi, ima programe, ima cilje in dokazali bomo, da nismo stranka, ki smo tukaj samo zato, da pobiramo plače, ampak smo stranka, ki točno vemo, kaj hočemo. Dokazali bomo! Prejšnji mandat smo dokazali, ker je bila edina ta vlada sposobna pripeljati pred državni zbor kompletno pokrajinsko zakonodajo – ampak, zakaj je bila zavrnjena? Ponovno je bila zavrnjena zaradi interesov posameznikov, ki so toliko močni v teh koalicijskih strankah, da enostavno lahko zaustavijo vsako zadevo. In lahko se smeji in posmehuje kdorkoli v Državnemu zboru želi, dejstvo je, da je to resnica. In prej kot slej si bomo ogledalo postavili predse in ugotovili, da je to res, in začeli razmišljati drugače in sprejemati rešitve, ki so pisane na kožo večini državljank in državljanov Republike Slovenije – lažje nam bo. Če pa tega ne bomo storili, pa mi verjemite, da je Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke tista alternative, ki bo to storila. In državljanke in državljani, sem prepričan, da bodo to tudi razumeli na pravi način. Vedno znova in znova prihaja na našo mizo zakonodaja, ki ni usklajena z nikomer, ki ne vsebuje nobenih konkretnih, pomembnih, kvalitetnih rešitev za državljanke in državljane Republike Slovenije, in poskuša zamegliti prostor samo zato, da bi ta štiri leta čim prej minila, rezultatov pa nikakršnih. Ali pa bom rekel, državljanke in državljani, ki pa pričakujejo rešitve, zato da bi lahko boljše živeli v tej državi – to pa se ne zgodi. In to je tisti problem in zato še enkrat ponavljam, zakaj je notranja ministrica Katarina Kresal povedala ta znameniti stavek: "Vlada je izgubila razvojni fokus." Če sama Vlada ne verjame sebi, ministri, ki so načelu te vlade, ne verjamejo sebi, govorijo take stvari, potem je logično, da je s to vlado, s to koalicijo nekaj zares narobe. To moram ponoviti desetkrat. Še stokrat bom ta stavek ponovil, ker je to neverjetno, da lahko vlada v tej državi takšna vlada, kjer minister reče, da je ta vlad popolnoma zanič. Taki vladi naj državljanke in državljani Republike Slovenije verjamejo? Spoštovane kolegice in kolegi – tudi člani Poslanske skupine LDS-a se smejijo – njihova ministrica, predsednica njihove stranke pa daje take izjave za javnost. To je res smešno! Je pa res, da je smeh pol zdravja, s tem pa se tudi strinjam. Dragi prijatelji, poskušal bom razpravo zaključiti. Povedal bom naslednje:ta zakon ni zakon, ki bi reševal ključno problematiko na tem področju. Prepričan sem, da s tem zakonom državljanke in državljani ne bodo dobili ničesar. Tak zakon niti jaz, in sem prepričan tudi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne moremo podpreti, ker verjamemo, da je edini način, edina pot za reševanje tega problema, o katerem sem sedaj govoril, regionalizacija. In če ta vlada ni razumela in ni sposobna pripraviti teh rešitev, potem bo pač to morala storiti neka druga vlada, tista, ki ve, kaj je treba storiti v tej državi, da bo državljankam in državljanom Republike Slovenije lepše in boljše na tem svetu. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Zanoškar. Pripravi naj se gospod Györek.
Hvala, spoštovani predsedujoči. Za razliko od mojega kolega predhodnika ne bom zagovarjal upravičenost obstoja DeSUS-a v parlamentu, ker to je samo po sebi umevno, tako so volivci želeli, pač pa bi se v svoji razpravi rad osredotočil na tematiko, ki je danes prisotna, torej o zakonu o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Poglejte, takrat, ko je v tem parlamentu padel interventni zakon za spodbujanje razvoja Koroški, od takrat sem tudi osebno živel v nekem pričakovanju in v nekem strahu, kaj bo s temi regijami, ki zelo silno odstopajo od drugih razvitih regij. Osebno sem si želel, da bi to vrzel, ki je bila dosežena s padcem tega našega interventnega zakona o razvoju Koroške, presegli v čim krajšem času zaradi tega, da dobimo na mizo ta zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. To je obliž. To je obliž, ne samo za Koroško. To je obliž verjetno tudi za vse tiste regije, ki so vlagale intervencijski zakon o svojem razvoju, pa tudi za tiste, ki so razmišljali o tem, da bi vložili ta zakon v proceduro. Prepričan sem in tudi upam, da bo ta zakon, ki danes doživlja ognjeni krst, dobil na koncu po modifikacijah tako obliko in tako vsebino in tako težo, da bo zapolnil to vrzel, ki bi jo sicer zapolnili s tem intervencijskim zakonom. Skozi celotno proceduro je bilo sedaj vloženih veliko pripomb in veliko atak s strani občin, s strani Združenja občin, s strani Skupnosti občin, s strani vseh ostalih institucij. Mislim, da je to prav. Mislim, da se s tem pokaže, da je interes, da se zakon oblikuje do take vrednosti, da bo uporaben, da bo učinkovit, da bo dal neke rezultate. In tudi današnje razprave, ki so usmerjene v to, so po moje tudi na nek način konstruktivne, saj bodo na ministrstvu pregledali vse te pripombe in jih bodo vključili, tako kot je pač potrebno. Seveda se mi vse pripombe ne zdijo umestne. Vse pripombe se mi ne zdijo razumljive. Tako kot nekateri zelo opozarjajo na to, da zakon prinaša neko centralizacijo. Poglejte, te centralizacije pač ne vidim. Če se opiramo endogenost vseh ukrepov oziroma mehanizmov tega zakona, potem vidimo, da ravno ta območja, ki so obmejna območja, ki so ogrožena območja, ki so danes v posebnem položaju, ravno ta območja, kjer je stopnja brezposelnosti višja, in ta območja, ki nimajo cestnih povezav, ta neprivilegirana, pač pa imajo veliko možnost, da skozi mehanizme tega zakona pridobijo nekaj več. Obmejna območja, kar je tudi Koroška, so problematična zato, ker se ta območja praznijo. Ljudje gredo iskat delo na drugo stran meje, torej v Avstrijo. Ne samo ljudje, tudi gospodarske družbe postavljajo svoje tovarne na avstrijskem ozemlju, kjer je cena zemljišča veliko manjša in bolj poceni kot pri nas. Tako je spodbujanje v tem smislu silnega pomena. Silno pomembno je, da je tu zajeto tudi to območje višje stopnje brezposelnosti. Tudi ta območja so potem zakonu deležna nekih dodatnih sredstev, nekih dodatnih spodbud in to je dobro. Ne bom govoril o endogenosti tega sistema na tak način, da se pričakuje, da bo samo neka razvojna regija iskala v sebi in svoji notranjosti razvojne potenciale, to ne bo šlo. To že počenjamo do zdaj, ampak če ni nekega učinkovitega finančnega pristopa in finančnega suporta, potem si tudi takšna regija, ki ima neke potenciale, ne bo mogla pomagati in ne bo mogla zagnati vseh teh potencialov do takšne mere, da bodo dali neka nova delovna mesta z dodano vrednostjo. Pri tem zakonu se odpira še nekaj vprašanj in tako, kot sem rekel, bo Poslanska skupina DeSUS še v tem času o tem razmislila in želela dobiti odgovore na ta vprašanja. Delo regionalnih razvojnih agencij – seveda poznamo delo RRA-jev do zdaj, vendar če je RRA tista stična točka, povezava med ministrstvom, Vlado in razvojno regijo, potem se bojimo, da bodo ti RRA-ji, kot do zdaj preveč kazali sliko administrativnih enot in administrativnih točk, preko katerih se bodo določene stvari v to ali ono smer dogajale. Torej, v smeri razvojne regije, skozi razvojni svet regije do ministrstva in obratno. Želimo si, da bi bila RRA servis tej razvojni regiji, servis, ki bi poslušal tudi razvojne programe posameznih občin, in da ne bo toliko vnesene neke administrativne vsebine v njihovo delo. Ker je financiranje RRA-jev 60 % s strani države, ker tudi država oziroma ministrstvo dirigira in diktira vsebino teh RRA-jev, nas je malo strah, da bodo rekli, da so tudi od ministrstva dobili pooblastilo za svoje delo, koncesijo, zdaj to opravljajo na tak način, kot je, in da bodo premalo poslušali posamezne občine in te razvojne projekte, ki jih bomo mi v občinah oblikovali. Delo regionalnega razvojnega sveta je po vseh teh diskusijah dobilo zdaj te procente, 40 % župani, 40 gospodarstvo in 20 % ostale nevladne institucije. 40 % županov je sicer slabša varianta, kot je bila v prvotnem stanju, kot je zdaj, v sedanjem razvojnem svetu so vsi župani, torej so zastopane vse občine. Vendar na nek način bo treba najti neko rešitev, ker v teh 40 % županov bodo verjetno tiste večje občine, ki imajo najbrž večjo perspektivo in večje možnosti za neke razvojne projekte, vendar ob tem ne bi smeli pozabiti tudi na udeleženost manjših občin, tudi tiste imajo svoje razvojne programe in tudi tiste bi bilo treba vključiti, tako da bodo enakopravno sodelovale v celotnem delu regionalnega razvojnega sveta. Vse je odvisno od učinkovitosti zakona; učinkovitost zakona bo verjetno takrat, ko ga bomo sprejeli v Državnem zboru z vsemi modifikacijami in pripombami, učinkovitost bo takrat, ko bodo za implementacijo tega zakona dodeljena sredstva, ki bodo šla za tiste konkretne primere, za katere se tu nanaša zakon in ta učinkovitost je potrebna takoj. Glejte, ta razlika med razvitimi in nerazvitimi regijami se enostavno povečuje in ta razkorak je vedno večji in lahko pridemo do točke, ko ne bo nikoli več mogoče niti s takšnim niti z drugačnim zakonom te vrzeli pokriti in našo državo narediti enakomerno razvito na celotnem področju. Jaz vem in si ne delam utvar; ta zakon ni nadomestilo zakona o pokrajinah, ni. Sam si želim, verjetno marsikdo od vas si želi, da bi ta zakon o pokrajinah bil v tem mandatu dan na mizo in sprejet. Samo poglejte, v prejšnjem mandatu je bil dobro oblikovan zakon, po mojem mnenju, zakon o pokrajinah, vendar za sprejetje takšnega zakona je potrebna politična volja in politična pripravljenost, takrat jo je bilo premalo. Dvomim, da bi sedaj oblikovanje enega zakona o pokrajinah doseglo eno politično sinergijo do take mere, da bi ga sprejeli. Torej, ne čakajmo sedaj zakona o pokrajinah, sprejmimo ta zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, saj je za tiste, ki prihajamo iz manj razvitih regij, ena rešilna bilka in ena možnost, da dobimo tisti denar oziroma tiste priložnosti, da se začnemo hitreje razvijati in iskati večji korak oziroma manjši korak do tistih, ki so v tem trenutku že razvite. Osebno mislim, da je prva obravnava, torej ognjeni krst je dober, tudi ne glede na te pripombe, ki so. Zakon se bo modificiral, se oblikoval do take mere, da sem prepričan, da na koncu bo dobil obliko, ki bo sprejemljiva za večino nas, ki tu sedimo, predvsem pa upam, da imate v mislih pri oblikovanju tega zakona tudi nas, ki prihajamo iz teh regij, ki smo poskušali z interventnimi zakoni, in da bo pripravljenost sprejemanja zakona v naslednjih fazah boljša, kot je danes. Tudi danes sem prepričan, da bo to šlo. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospodGyörek, pripravi naj se mag. Sajovic.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani minister kolegice in kolegi! Veseli me, da smo končno dočakali kakršnokoli že verzijo oziroma skrajno nujno potreben predlog zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, kot tudi pripadajoče uredbe in pravilnike, kot so, recimo, Uredba o regionalnih razvojnih programih, pravilnik o regionalnih razvojnih agencijah itn., za katere menim, da bi tudi zaslužile temeljito obravnavo, saj kot takšne bodo ključnega pomena pri izvajanju tega zakona. Ampak, če preidem na sam predlog zakona. Priznati je treba, da je v oceni stanja in utemeljitvah razlogov za sprejem zakona predlagatelj zelo dobro, natančno in točno razdelal realno stanje v Republiki Sloveniji, izpostavil ključna dejstva in analiziral vso obstoječo problematiko, ki odraža sliko problematične regionalne razvojne neskladnosti v Republiki Sloveniji. To so zelo velike razlike pri pridobivanju BDP, zgoščenost delovnih mest oziroma brezposelnost, posledično tudi kritična demografska slika zaradi emigracije prebivalstva v osrednjeslovensko regijo, da ne govorim o dnevnih migracijah in izseljevanjih v tujino, kar je, žal, predlagatelj spregledal. Upam, da bo v nadaljevanju postopka lahko obdelal in vključil tudi te dejavnike, ki prav tako opravičujejo nujnost ustreznih ukrepov in sprejetje zakona. Prav tako predlagatelj izpostavlja problem kritičnega stanja neskladnosti na področju izobrazbe prebivalstva, gospodarskih potencialov, fizične, telekomunikacijske infrastrukture, visokošolskega izobraževanja – torej, neustreznega stanja glede visokošolskih programov itn., da ne naštevam še česa. Strinjam se, da je treba okrepiti relevantne institucije in v razvojno mrežo povezati regionalne in območne razvojne agencije, ki, odkrito rečeno, do sedaj zdaleč niso zadovoljivo opravile in uresničile poslanstva in zaupane jim vloge. Tudi sam minister je takšnega mnenja in, kot slišim, tudi nekaj poslancev. To je sicer poglavje oziroma problem za sebe in prej ali slej pričakujem, da ga bomo obdelali bodisi tukaj ali na pristojnih matičnih delovnih telesih. V samem predlogu zakona obstaja kar nekaj zanimivih vsebin, če samo omenim 28. člen, ki govori o prenosu državnega premoženja v razvojne namene, torej o brezplačnem prenosu premičnega in nepremičnega premoženja države v last občine in pristojnih skladov. Vsekakor pa pričakujem od ministra še kakšno podrobno obrazložitev, podrobnosti o vsebini tega člena. Prav tako bi prosil za dodatno obrazložitev razlogov za predlog vsebine 35. člena, ki govori o vključitvi ukrepov in finančnih obveznosti države v zvezi z izpred letom dni sprejetim Zakonom o razvojni podpori Pomurski regiji 2010–2015 kot tudi z Zakonom o popotresni obnovi objektov in spodbujanju razvoja Posočja. In če sem že pri omenjenem zakonu o razvojni podpori Pomurski regiji bi izkoristil to priložnost in izpostavil sedaj že vsem znane aktualne zadeve oziroma stanje in probleme pri izvajanju tega zakona, kar si lahko podrobno preberete v Delu, v nadaljevanki, Večeru, v današnji Mladini, kjer je k sreči in tudi žal realno prikazan problem izvajanja tovrstnih zakonov Republiki Sloveniji. O tem sicer zdaj tukaj ne bi podrobno razpravljal, ker bomo v kratkem na redni seji Državnega zbora verjetno v januarju poslušali poročilo o implementaciji pomurskega zakona v tem letu, o vseh poteh in stranpoteh, zlorabah in zapravljanju v zakonu zagotovljenih finančnih sredstev in še o čem. Če sem že poslanec iz Pomurske regije, mi dovolite, da ponovno izpostavim tudi nekaj dejstev in problemov, ki tarejo Pomurce. Žalostno je dejstvo, da več kot imamo razvojnih regionalnih agencij, razvojnih centrov in podobno, večje je zaostajanje v razvoju. In z uredbo, ki ste jo tukaj priložili zakonu, minister, o regionalnem razvojnem programu, zopet dajete, kot piše, "finančno ovrednoten program priprave regionalnih razvojnih programov pripravi regionalna razvojna agencija". Vse prav in lepo, torej kljub temu zaupate tem agencijam. Mislim, da bi bilo treba temeljito prevetriti vse takšne regionalne razvojne agencije in vzpostaviti sistemski nadzor nad njihovim delovanjem, predvsem pa razpolaganje s finančnimi sredstvi. Minister, omenjate, da nimate pooblastil. Jaz mislim, da smo si enotnega mnenja v Državnem zboru, da v takšne namene vam rade volje damo vsa pooblastila, kakorkoli jih že pripravite. Kaj malega si lahko preberete o teh zadevah, tudi o povezanih regionalnih razvojnih agencijah v Mladini, o klientelističnih dejavnostih, o povezanosti agencij s pijavkami, ki so se prisesale na proračunska sredstva te države in žal ne opravičujejo svojega dela. Pomurska regija je šla žal tragično pot razvojnega nazadovanja. Doživela je izropanje, dobesedno potovanje Odiseja med Scilo in Karibdo, žal z nesrečnim zaključkom. Ves nekoč stabilen gospodarski potencial je šel v nič. Ne bi sedaj izpostavljal glavnih krivcev, vsekakor pa so le-ti demolirali regijo tudi z blagoslovom države. In zato je na vas in tudi na nas odgovornost in dolžnost, da pri sprejemanju vsakega takšnega zakona, predvsem pa pri izvajanju, gledamo na to, da za prebivalstvo teh in takšnih regij poskrbimo, da bodo živeli bolje. Niso Pomurci ali Prekmurci neumni ali pa nesposobni, nekoč so bili v razcvetu gospodarskem, v prejšnji državi – žal. Nazadovati so začeli z osamosvojitvijo. V tranzicijskem času je prišlo do takšnega izropanja. Zdaj mi povejte, generacije so iste, isti ljudje, samo to, da so zdaj ostali brez fabrik in brez zaposlitev, in ne mi reči, da je zdaj krivda na ljudeh! Krivda je na vas, na nas, na državi, ki dovoli, da se to zgodi! Pomurje je tipičen primer. Da ne naštevam Pomurke, Mure, Potrošnika, Radenske, Moravskih Toplic, zdaj, kot slišim zadnje čase, se podobno že dogaja tudi z Nafto Lendava, s kadrovskimi menjavami ste že začeli, strokovnjake boste zaposlili, državno podjetje – in kaj lahko pričakujemo? Tako je bilo z Muro, tako je bilo s Pomurko, se pravi, scenarij je že pripravljen, kaj je pa zadaj, je pa jasno: tajkunizacija, lastninjenje, kar je pripeljalo celo regijo na rob propada, če že ne v propad. In zdaj, če mene osebno vprašate, kaj nam pa ostane drugega? Kakršni koli zakon nam boste tukaj predložili, nam drugega ne ostane, da ga sprejmemo, da ga sprejmem osebno, ker predstavlja vseeno, kot je rekel kolega Zanoškar, kakršno koli že rešilno bilko – ali slamico bi prej rekel. Zapravljenih je bilo toliko priložnosti, ki smo jih že v sami Slovenski nacionalni stranki navedli. Recimo, aeronavtični muzej. S samim vašim oziroma Pahorjevim sekretarjem smo se menili okoli tega, pa poglejte, kje so končala sredstva iz tega pomurskega zakona: v sedaj tako imenovanih, moderno je reči, mehkih projektih, nekih brošurah, kot je od službe vlade za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Program spodbujanja konkurenčnosti Pomurske regije, dobro je, to verjetno vsaj ni nič stalo, pa ga je pripravila naša institucija. Ali naj zdaj omenjam 600 tisoč zapravljenih sredstev v namen neke promocije Pomurske regije? Ali naj govorim o 115 tisoč zapravljenih sredstvih za neko "kobajagi" socialno podjetništvo? Pa dajte no, prosim lepo! Pa kaj nas "filate" s temi projekti, z nekimi študijami, z nekimi analizami [[...]]Pač, greste v katero koli regijo, vsepovsod to obstaja. Nič drugega ne potebujete, mogoče samo kakšne podatke spremenite, vse ostalo je samo "flancanje" in črpanje sredstev. Sedem, osem milijonov je šlo v nič – saj se bomo januarja o tem pogovarjali! Prav je imel kolega Barovič, določiti je treba – tudi v zakonu bi lahko, ne vem, ali ste spregledali, zakaj ne – regijske specifičnosti, vse gospodarske in druge potenciale, ker vsaka regija ima nekaj takšnega, kar je vredno izpostaviti in vse investiranje in razvoj usmeriti v tisto smer. Saj ne bom v Prekmurju nikoli imeli železarske industrije, pa verjetno na Gorenjskem ne bodo nikoli žitaric pridelovali. Pomurje, poglejte ponovno en dokaz, nekoč je bila to žitnica, bil je vrt Slovenije; v jugoslovanskem merilu je nekaj pomenilo. Kaj smo zdaj naredili iz tega? Uničili malega kmeta, uvedli, da ne bom rekel samopašnosti kakšnih večjih kmetijskih kombinatov zopet. In nič drugega ne bi bilo treba storiti kot ponovno v pogon spraviti obstoječo agroživilsko infrastrukturo, investirati v podeželje, spodbujati – ne nazadnje – tudi že začete bioplinske projekte oziroma elektrarne, ne pa jih omejevati, kot je bil to zdaj ravno pred kratkim primer. Gospodarsko ministrstvo je izdalo uredbo, s katero omejuje oziroma postavlja, spreminja pogoje za investicije v Pomurski regiji, kjer imamo največ začetih bioelektrarn, ki so vsaj nekje kazale neko svetlo luč na horizontu, da se bo pa vsaj nekaj gradilo, da bo vsaj nekaj ljudi imelo zaslužka, službo, da bodo mali kmetje lahko prodajali tudi komu drugemu, ne samo enemu, da jih ne bo nekdo izsiljeval in tako dalje. No, sicer smo na odboru, hvala bogu, prišli do sklepa, da se ta zadeva sanira oziroma popravi in da ne bo na koncu koncev, upam, prišlo do takšne škode, kot je od začetka kazalo. Skratka, gospod minister, ne bom vam naprej rušil predloga zakona, ker verjamem, da ste nekaj dobre volje in dela vložili v njega. Ne morem vam pa reči, da bo to dejansko tisto, kar bo rešilo, ne samo mojo regijo, tudi Koroško. Se pravi, pri izvajanju zakona, kot sem že rekel, so zadržki, so utemeljeni, iz prakse to vemo, pomurski zakon je samo tipičen primer, kako se lahko ena dobronamerna zadeva, če tako po domače povem, "sfiži". Pa ne bom razglabljal o tem, ker bo zadeva verjetno še v pretresu pri pregledu pri pristojnih organih – upam vsaj. Tudi to je vaša naloga. Če hočete na nek način opravičiti svojo nedolžnost, boste morali zadolžiti nekoga, zaprositi, ki je pristojen za to, da se zadeve preiščejo. Ne nazadnje, pri tem zakonu bo šlo za še večja sredstva, za še večje prenose državne lastnine. Lahko si samo predstavljate, če bo to potekalo na tak način, potem bo to, da povem po domače, "pljačka stoletja". Od razvoja v Pomurju pa nikakor ne moremo potem pričakovati napredka, ampak kvečjemu zopet bogatenje nekaterih posameznikov, večina ljudi bo pa ostala na takšnem, kot je, ali pa še na slabšem. Kajti, zapravljen denar se po navadi nikoli več ne vrne. Minister, vso mojo osebno podporo imate, ker vem, da imate dober namen nekaj narediti. Ampak dodelati pa bo vseeno treba ta zakon.
Hvala. Besedo ima gospod Sajovic, pripravi naj se gospod Rezman.
Hvala lepa. Prijazen pozdrav ministru. Hvala lepa za besedo. Pred nami je zakon o skladnem regionalnem razvoju. Po številnih razpravah sodeč bi si želeli pravljico o skladnem regionalnem razvoju in čarobno palico. Iz zgodbe od enega od zakonov, recimo mu zakon o Pomurju, se lahko naučimo, da zakon še ni garant za uspeh, da je treba veliko zdrave pameti, predvsem pa razmisleka in konkretnih odločitev. Mislim, da je zakonski osnutek, danes govorimo o njem v prvem branju, ustrezna podlaga, da gremo z zgodbo naprej. Izkušnje iz preteklosti, ne samo te in prejšnje vlade, pa nas učijo, da se je treba zadeve lotiti drugače. Prej sem poslušal kolege iz opozicije. Preseneča me, da je na tem področju sploh še kaj ostalo, da bi se reševalo, kajti zadeve so tako enostavne in tako preproste – kaj v mandatu štirih let prejšnje vlade, rešiti se jih da v mesecu ali dveh! Res sem presenečen in razočaran, da to ni bilo postorjeno. Ampak s tem problemom, oprostite cinizmu, skladnega regionalnega razvoja se ukvarja cel svet, pa ga nihče še ni rešil kar tako, čez noč. Je pa prav, če razmišljamo in na področju racionalizacije ter organizacije nam je veliko storiti. Tudi sam nisem pristaš mehkih vsebin, raznih strategij, načrtov. Tega je po slovenskih občinah in po ministrstvih kar nekaj. Če bi ves denar, ki ga namenjamo za razvoj, namenili že za boljše ceste, za cenejša zemljišča v komunalnih conah, za cenejšo infrastrukturo, potem bi bilo veliko več konkretnega narejenega, predvsem pa učinkovito narejeno. Tudi pri oblikovanju regionalnih razvojnih agencij mislim, da je to model, ki sedaj zasluži in potrebuje nadgradnjo, da bodo lahko boljše, še bolj učinkovite. Bilo bi pa nespametno, da tam, kjer smo dobro in učinkovito zastavili, rušimo in podiramo in postavljamo nekaj znova. Brez vsake potrebe! Tisto, kar je dobro, je treba ohraniti, seveda, tisto, kar se je pokazalo kot drag balast za davkoplačevalski denar, s tisto zgodbo je enostavno treba prekiniti, zaostriti odgovornost vseh, ki opravljamo javne funkcije, da bomo sredstva davkoplačevalcev uporabili bolje, predvsem pa učinkoviteje. Želim si veliko dejanj, manj pa inflacije besed. Danes je bilo veliko povedanega tudi o regionalizaciji Slovenije. Imeli smo rešitve šestih, mogoče sedmih pokrajin, pa jih iz političnih razlogov nismo ustanovili. Očitno bi si določene politične opcije želele neke večje regijske volilne enote, ne pa konkretnih pokrajin, ki imajo zadostno velik obseg tako na področju kadrov, virov kot tudi denarja. Enostavno, da se tudi moj govor ne izgublja v inflaciji besed, imamo solidno podlago za nadaljnje delo, ki pa jo vsi skupaj, tako v opoziciji kot poziciji, lahko še izboljšamo in nadgradimo. Kajti, regionalni razvoj seveda ni strankarska, niti pozicijska ali koalicijska zadeve, pač pa je bistveno širše. Tiče se vseh nas v tej okrogli dvorani, pa tudi tistih, ki so nam zaupali naše mandate. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Rezman, pripravijo naj se gospod Battelli, gospod Slapnik in nato gospod Lah. Gospod Rezman [[...]]Ja, nekaj sekund samo. Se odpovedujete – premalo časa. Žal. Besedo ima gospod Lah, pripravi naj se gospod Brulc.
Hvala lepa. Dosedanji zakon in realizacija črpanja evropskih sredstev. Namesto da bi služba vlade pospešila oziroma dala več energije oziroma se posvetila črpanju sedanjih sredstev in pripravi projektov za črpanje teh sredstev, je šla pripravljat ta novi zakon, sistemski zakon, ki po mojem mnenju ni sistemski zakon, ampak je "flikanje lukenj" med prvim in drugim nivojem lokalne samouprave. Na nek način poskuša nadomestiti pokrajine in upravičiti to preko Evropske skupnosti, da lahko črpa ta sredstva, ki so namenjena za regionalni razvoj. Če pogledamo črpanje oziroma realizacijo črpanja kohezijskih sredstev iz programa okoljske in prometne infrastrukture, lahko ugotovimo, da je še tisto črpanje, ki je bilo izvedeno, črpanje projektov na nivoju države, predvsem infrastrukturnih projektov. Pri potrjenih operacijah do konca tega leta imamo projekte, kot so energetska sanacija stavb pravnih oseb javnega prava s področja zdravstva – 52 milijonov. Avtocesta Bič–Hrastje in Ponikve–Pluska – 53 milijonov. To je že zgrajeno, to niso projekti, ki jih potrebujemo za črpanje. Enako imamo tudi naprej, predvidene potrditve do konca tega leta, avtocestni odsek Ponikve–Hrastje 34 milijonov – zgrajeno, predano v uporabo sredi leta. Imamo pa zanimive projekte, kot so odvajanje in čiščenje odpadne vode na območju zgornje Drave, odvajanje in čiščenje odpadne vode na območju Krke, drugi del, in oskrba s pitno vodo na območju Šaleške doline, ki pa so zanimivi projekti in za katere ne vemo, v kakšni fazi so, kakšna je pripravljenost teh projektov, ali bodo sredstva res počrpana ali ne, koliko objektov iz projektov ni še umeščenih v prostor. Vemo samo to, da 190 občin še nima sprejeti OPN-jev. Na Odboru za lokalno samoupravo smo zahtevali ta poročila že pred letom in pol. Do danes jih nismo dobili, minister je obljubil da bo do konca oktobra to narejeno in da jih bodo predstavili. Iz tega ni nič. Jaz močno dvomim, da bodo počrpana tista sredstva iz projektov 20, 25 milijonov, kjer objekti niso še umeščeni v prostor. Imamo modernizacijo železniške proge Divača–Koper: 80 milijonov, datum potrditve 13. 9. 2010. Kje je projekt? Imamo sprejet prostorski akt, imamo pridobljena zemljišča za ta objekt. Nič. To so dejstva, ki bi jih služba vlade kot organ upravljanja morala obvladati oziroma od predstavniških teles, kot so posamezna ministrstva, zahtevati. Če grem konkretno na posamezne projekte, ki jih poznam, ne govorim na pamet. Recimo, CEROD 2, Dolenjska: dve leti projekt na Ministrstvu za okolje in prostor v operativnem programu za izvajanje, minister oziroma inšpekcija tega ministrstva pa je izdala odločbo o prenehanju deponiranja odpadkov. Kdo je kriv? Kje je projekt? Kdo ve, kakšna je situacija na projektu? Nazadnje je pogoj: vzemite, Dolenjci, še Trebanjce zraven, pa bo šel projekt naprej. Ali je to način? Bomo vozili v Maribor predelovat odpadke in nazaj deponirat ostanke na deponijo, ker nismo mogli zagotoviti realizacije CEROD 2? Pa še je takih zgodb. Suhokrajinski vodovod. Leto in pol se ne premakne nikamor. Sedaj pravi minister, če ne boste pripravili projekta do konca leta 2011, bo ta projekt črtan za to programsko obdobje in mogoče 10 let ne bo nič. Občine naj bi dale milijon in pol za pripravo projekta, ob tem da na Ministrstvu za okolje in prostor pravijo, da niso prepričani, če bodo ta sredstva zagotovljena. Kaj naj naredimo mi, župani? Damo sredstva v proračune, pripravimo projekt, na koncu pridobimo nekaj sto služnostnih pogodb, ljudi obvestimo, to se bo delalo [[...]]A veste, kaj delajo? Mi količimo, ljudje pa odmahujejo z rokami, češ, iz tega ne bo nikoli nič. Dejstvo je tako. Kar se tiče tega zakona, ta zakon začne veljati, vendar operativni programi bodo za novo programsko obdobje. Izvedbeni načrti ostanejo. Izvedbeni načrti bodo z novim operativnim programom oziroma nadomeščeni bodo z dogovorom z ministrstvom, ki je za štiri leta, ampak mislim, da tudi za novo programsko obdobje. Mi pa moramo počrpati ta denar iz tega programskega obdobja. 7,8 % samo iz programa OPEROPI je do sedaj bilo certificiranih zahtevkov. Kje smo? Mi se bomo zdaj ukvarjali s tem zakonom pol leta in zamudili bomo vse možnosti, da bomo iz tega programskega obdobja počrpali ta sredstva. Razen, če si ne bo Vlada izmislila nekih projektov, ki se mogoče zdaj pripravljajo na nivoju države, pa bodo na koncu rekli, da sredstva ne bi ostala v Evropi, dajmo pa namesto tistih projektov, ki jih občine niste pripravile, porabiti ta denar za te projekte, da ne bo ostal v Evropi. Kaj pa namen tega zakona, prejšnjega in tega, namen skladnega regionalnega razvoja? Verjemite mi, jaz ne vidim poti iz tega. Pa ne govorim politično, zato ker sem na tej strani dvorane, govorim kot župan, četrti mandat, in konec koncev tudi podpredsednik Združenja občin, kjer si prizadevamo, da bi čim več naredili. Rekel sem že, da v zdajšnjih regionalnih razvojnih agencijah, tako kot smo organizirani, ni kohezijskih projektov, so samo sredstva regionalnih spodbud in še nekaj ostalih zadev, bolj ali manj mehkih projektov. Če bi naredili pregled po regionalnih razvojnih agencijah, ki jih imamo mi župani po malem že dosti, bi videli. In jaz sem poudaril, da je treba za kohezijske projekte, da jih ravno tako na nivoju regije nekdo vodi – regionalne razvojne agencije, ki se s tem zakonom res vključujejo. Samo način, odgovornost! Mislim, da so prava rešitev samo pokrajine: pokrajinski svet, predsednik pokrajine, voljene osebe, ki odgovarjajo. Na nivoju regije ne vidim prave odgovornosti glavnih akterjev. Služba postavlja pogoje in daje licenco določenim regionalnim razvojnim agencijam. Sedaj imajo regionalne razvojne agencije zaposlenih mogoče v povprečju deset ljudi, po novem dvajset do trideset, znotraj tega menedžerje. To bo izgledalo tako, ker služba daje pooblastila, pooblastila tudi lahko vzame. Se pravi, država. Soglasje sicer da razvojni svet regije. To bo izgledalo tako, kot da mojega direktorja občinske uprave določi vaša služba, ne župan. In je centralizacija! Kdor pravi, da ni, naj to dokaže. Mislim, da bi bilo dosti boljše, če bi se lotili pokrajinske zakonodaje, pa mogoče ne na vrat na nos, tako kot je bilo v programu določeno in obljubljeno, ampak dajmo realizirati tisto, kar smo si zastavili v temu programskemu obdobju. Bojim se, da tega ne bo. Mislim, da je minister Roko Žarnić tudi v skrbeh za svoje projekte, ker so najtežji projekti, zato ker zakonodaja ni urejena. Na začetku tega mandata je minister za promet izjavil, da če ne bomo spremenili zakonodaje, da bo mogoče državne projekte, projekte državnega pomena umeščati v prostor tako kot, recimo, DARS ali pa imeti enake pristojnosti, da bosta verjetno oba z ministrom za okolje in prostor šla. Minister za okolje in prostor je šel, ampak zaradi smeti, ne zaradi tega zakona. In do zdaj ni narejeno nič. On se je zavedal takrat, ne vem, če se še, pomembnosti tega zakona. In na koncu, to je po mojem nič drugega kot vpliv politike ali pa prevzem odločilne vloge politike tudi na lokalnem nivoju, ker brez pokrajin oziroma drugega nivoja lokalne samouprave dolgoročno ne bo šlo. Mislim, da bi morali v Vladi temeljito premisliti, ali je zdaj čas za takšne posege ali ne bi bilo treba lotiti se pokrajinske zakonodaje pa ostalo energijo dati na izvrševanje tega programskega obdobja, ki je pred nami oziroma ki se bo tudi počasi začelo iztekati. Zdaj pa, ko se je vrnil minister, glede tega sestanka pri vas in usklajevanja, o čemer je že kolega Pojbič govoril, naj povem, da sicer sem malo zamudil, ampak predsednik Smrdelj je izjavil, da mora s sestanka predčasno oditi, in smo ostali še ostali, nekaj županov in jaz, z vama. In jaz nisem imel občutka, da smo usklajeni, da smo "za". Na koncu sem bil presenečen, ko je bil zunaj predsednik, počakal tiskovno konferenco, ko je bil sestanek že končan, in nato iz medijev izvem, da smo pač usklajeni. Jaz do sedaj nisem od nobenega župana ali člana predsedstva slišal, da ta zakon podpira. Res da je čuden čas po volitvah, ko se novo predsedstvo še ni konstituiralo, ker še po celi Sloveniji nimamo predstavnikov regij. Mislim, da je bilo to preuranjeno. In poleg tega, da smo dobili nekaj negativnih mnenj s strani občin glede tega zakona, da si ne morete šteti, da je to res trdno stališče Združenja občin. Skupnost občin je bila povabljena, pa se ni udeležila, do sedaj se je v glavnem. Verjetno morate tudi njih povprašati, kakšno je njihovo mnenje, ali se res tako strinjajo s tem osnutkom oziroma s tem predlogom zakona, ali imajo kakšno drugo mnenje. Prej sem del mnenja Mestne občine Ljubljana prebral, kakšno je njihovo mnenje glede tega zakona. Mislim pa, da poleg Mestne občine Maribor vodijo glavno politiko tega združenja oziroma Skupnosti občin. V premislek je treba dati, ali je smiselno zakon, tak kot je, peljati naprej ali je smiselno regionalne razvojne agencije povečevati na ne vem, koliko. Po drugi strani pa vemo, da pokrajine potrebujemo – to trdijo vsi župani in združenja –, potem bomo pa poleg upravnih enot še imeli nekaj deset članov regionalne razvojne agencije in ne vem kaj še vse, kar bomo morali tlačiti v organe pokrajine, da ne bodo brezposelni tisti, ki so sedaj po regijah oziroma so izpostave ministrstev po širni Sloveniji. Na koncu bi rekel še to, da na nek način služba potrjuje pravilnost razdelitev Slovenije na pokrajine, kot je bilo predstavljeno v prejšnji vladi, na 14 pokrajin, s tem ko imamo sedaj 12 razvojnih regij, s tem da so notri še območna razvojna partnerstva; se pravi, potreba po še večji delitvi teh območij. Mislim, da je prav, da razmišljate v to smer, pa bo najlažje najti tudi politični konsenz za sprejemanje pokrajinske zakonodaje.
Hvala lepa. K besedi se javil minister dr. Gjerkeš.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani! Rad bi spomnil, da je Vlado parlament obvezal ob razpravi o interventnem zakonu o Kočevju in Beli krajini, če se spomnite, da izdela sistemski zakon. Tako da razpravljati v parlamentu o tem, ali je tak sistemski zakon potreben ali ne – najbrž je bila opravljena razprava že takrat, ko je parlament sprejel to odločitev, tudi naložil obveznost Vladi, do kdaj naj predloži ta sistemski zakon. Tudi ugotovitev, da je realno stanje pri skladnem razvoju v Sloveniji slabo. Spet se tu pojavi vprašanje, ali ne potrebujemo novega zakona. Namreč, še enkrat bom ponovil: ta zakonodaja se ne ukvarja s teritorialno delitvijo Slovenije. Tudi obstoječi zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja je bil primarno oblikovan na način, da je prilagodil izvajanje evropske kohezijske politike. Zaradi tega tudi 12 statističnih regij na NUTS 3, dve na NUTS 2. To ponavljamo tudi v tem zakonu. Torej, ne omenjamo kakršnekoli delitve na 12, na manj. Omogočamo skladnejši regionalni razvoj tudi znotraj regij, s tem da območna razvojna partnerstva imajo svojo posebno veljavo, kjer se interesno združujejo občine, in na ta način lažje dosegajo – tudi v tistih regijah, kjer je razvitost relativno heterogena, kot je, recimo, v jugovzhodni Sloveniji – svoje zahteve in svoje želje v regijskem smislu. Tudi je bilo povedano, da zakon ni finančno podkrepljen, torej moram reči, da ta zakon ni nikakor prazen. Veliko napora smo vložili pri tem, ko smo proračun klestili predvsem na odhodkovni strani, da smo lahko zagotovili sredstva, ki v podobnih pogojih, kot so nastali v Pomurju, omogočajo regionalne neposredne spodbude na, bom rekel, na prebivalce. In to je odgovor na tiste interventne zakone, ki ste jih že obravnavali v parlamentu, na to, da najdemo sistemsko ekvivalentno rešitev. S tem, da smo to nadgradili še s sredstvi, ki jih usmerjamo v problemska obmejna območja in območja z visoko brezposelnostjo, z evropsko kmetijsko politiko, kot sem že povedal s specifičnimi garancijskimi shemami, kreditnimi shemami in tako naprej. Nadzor RRA in njihovo delovanje, ki bo moralo biti predvsem v javnem interesu, smo usklajevali tudi z regionalnimi razvojnimi agencijami. Seveda se zavedamo problematike regionalnih razvojnih agencij in ta obstaja v večini regij. Moram reči, da v nekaterih regijah regionalne razvojne agencije opravljajo svojo nalogo, vendar zgodovina, vsaj desetletna zgodovina jih je, moram reči tudi po zaslugi države, prisilila v to, da se so se začele ukvarjati s stvarmi, ki nimajo z javnim interesom nobene zveze. Mi bomo sedaj, s tem da opravlja te obvezne naloge, ki so taksativno naštete v zakonu, v javnem interesu skrbeli za to, da bodo to lahko tudi počeli. Seveda lahko počnejo tudi kaj drugega, vendar za tisto bodo morali imeti dodatne človeške in finančne vire. Tudi komentar o določitvi regijske specifičnosti v samem zakonu ni na mestu, ker govorimo o partnerski delitvi odgovornosti za razvoj regij. In to bo pristojnost in po mojem mnenju tudi tista naloga, ki jih bodo regije najbolj opravile, saj najbolje vedo, kaj imajo, kaj želijo in na kakšen način priti do tega. To bodo opredelile v regionalnem razvojnem programu, ki bo usklajen skupaj z Vlado v svetu za teritorialno usklajevanje razvojnih pobud, dogovor za razvoj regij. Teh dogovorov bo dvanajst, torej za vsako regijo posebej, tako da bodo specifičnosti posamezne regije zajete tukaj in tudi primerjalne prednosti in prioritete za razvoj same regije. Naj pojasnim še naša usklajevanja z ZOS-om. Res da ste zamudili nekaj minut, ampak v tistih začetnih minutah nismo prišli do nobenih sklepov, veste, da je sestanek trajal približno eno uro ali pa mogoče še malo dlje, da je gospod Smrdelj odšel prej, je povedal, zato ker ima neke obveznosti drugje, vendar to je bilo nekaj minut pred tem, predem smo zaključili sestanek. Torej, tudi v teh nekaj minutah nismo prišli do drugih sklepov kot teh, ki jih je potem gospod Smrdelj kot predsednik Združenja občin Slovenije povedal na novinarski konferenci zatem – to lahko vsi preberemo –, da smo se v ključnih zadevah uskladili. Smo pa se tudi dogovorili, da tako Združenju občin Slovenije kot Skupnosti občin Slovenije pošljemo dogovorjeno obliko zakona, predvsem v tistih členih, ki se dotikajo sestave in delovanje razvojnega sveta regije in se potem še v naslednji interaciji dogovorimo o morebitnih nadaljnjih potrebnih manjših spremembah. Vendar, načeloma je tista razdelitev bila dogovorjena; torej, poudarili smo, dogovorili smo se za dodatno poudarjeno vlogo županov. Gre za to, da ostane razvojni svet regij sestavljen, kot je predlagano – govorim o usklajevanju Zveze občin Slovenije – torej 40 % županov, ne več voljenih predstavnikov, ampak prav županov, pa 40 % predstavnikov gospodarstva in 20 % predstavnikov nevladnih organizacij in uglednih posameznikov. Vendar se bodo pri ključnih strateških in izvedbenih dokumentih, kot je dogovor o razvoju regij, kot je regionalni razvojni program, tam o tem izrekli vsi župani; torej bodo na tisti razvojni svet regije, ko se bo odločalo o teh pomembnih dokumentih, povabljeni vsi župani in ti dokumenti ne bodo mogli biti sprejeti, če ne bo 60 % vseh županov, ki pokrivajo vsaj 50 % vseh prebivalcev, za te strateške dokumente. In to je dejansko ključna, bistvena sprememba, o kateri smo se dogovorili na tem sestanku. Skupnost občin Slovenije je, predvidevam, iz logističnih razlogov izostala na tem sestanku, tudi oni bodo dobili naše zaključke oziroma rezultate našega usklajevanja, ker pa iz izkušenj vemo, da stališči obeh reprezentativnih združenj nista diametralno nasprotni, pravim drugače, sta precej podobni, ne vidim veliko potreb po dodatnem usklajevanju še v bodoče. Seveda, če pa bodo, se bomo pa spet usedli z enimi, ali drugimi, ali z obema in se dogovorili o najprimernejši dikciji teh členov, o katerih smo se pogovarjali. Moram pa reči, da Služba Vlade za lokalno samoupravo in regionalno politiko ni dobila kakršnegakoli mnenja Mestne občine Ljubljana, žal. Če je to kje drugje, še do nas potem ni prišlo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Mirko Brulc. Pripravi naj se Miro Petek. Prosim.
Spoštovani gospod minister, gospod predsednik! Danes zjutraj smo poslušali komisarja dr. Janeza Potočnika, ki je govoril o programu Komisije za leto 2011. To bi morali vsi poslušati, potem bi današnje razprave zanesljivo bile drugačne. Nekatere razprave danes so bile takšne, kot da gre za predvolilni nagovor v svoji vasi svojih volivcev. Mislim, da to ni dobro, s tem si ministrstvo ne more prav nič pomagati. Kriza je in obstoječi zakon ne reagira na krizo, to moramo vedeti. Zato je potreben nov zakon, kajti z majhnimi spremembami obstoječega ne bi dosegli nič. Vendar danes se čuti, da so nekateri že a priori proti temu zakonu in je že v prvem branju zadeva končana. Kako bi šele bilo, če bi napovedali pokrajinsko zakonodajo, saj bi se pogrizli tukaj. Gre za boj za preživetje, to moramo vedeti. Gospodarstvo je takšno, kot je, lokalne skupnosti se trudijo, kot se, tekmovanje obstaja. Prihajam s Primorske in vemo, kako je. Vrsto let smo že prej tekmovali z izjemno močno Furlanijo-Julijsko krajino, kar je bilo dobro za naša podjetja, ampak ne tista v Novi Gorici, ki so se vezala na Hit, ampak poglejte Idrijo, Cerkno in tako dalje, kakšne firme imamo. Potrebno je veliko znanja. Danes je bilo rečeno že, da obvladamo vse. Kolega iz Prekmurja je govoril: "Dobro smo živeli." Ja, dobro smo živeli, zelo dobro smo živeli čez svoje možnosti. Znanja pa nimamo nikoli dovolj. Očitki, da ne rabimo mehkih programov, ne zdržijo. Koliko firm, obrtnikov, majhnih podjetnikov, koliko lokalnih skupnosti zna napisati dober program, s katerim bi dobili evropska sredstva? Zelo malo. Zato je treba tudi v pamet, kot rečemo po domače, vlagati veliko sredstev. Bili smo bogati, živeli smo od lon poslov – ti časi so mimo. Če nekdo v svetu dela za prgišče riža, to, kar so delale naše delavke v Muri, potem vemo, da perspektiva ni v tem in je treba delati čisto na drugih področjih. Nujno je potrebno dogovarjanje med občinami. Mi imamo razdrobljene te občine tako, da je katastrofa. In preden se na našem področju 13 županov nekaj dogovori, v Prekmurju 25 ali koliko, o oskrbi s pitno vodo, o čistilnih napravah, o deponijah za smeti, kar ni zelo zanimivo za prebivalce, kajti to je vse v zemlji. Narodni heroj je tisti župan, ki naredi lepe pločnike, posadi palme, postavi nekaj mostov čez Ljubljanico. Ampak to ni perspektiva za naš razvoj, mi rabimo nekaj drugega in tam je dogovarjanje zelo težko. Zato bo ta zakon prispeval k temu, da bo več prihajalo do teh dogovarjanj in da bomo naredili nekaj, da bomo prebili ta problem zaostalosti, nizke dodane vrednosti in še česa. Imamo nekatera propulzivna, visoko tehnološka podjetja, ampak ne smemo pozabiti tudi na tiste, ki z rokami služijo svoj kruh. Ne smemo pozabiti na kmetijstvo, na druge dejavnosti in ne startati samo na visoko tehnološka podjetja, ki pa so voz. Zato pa tudi pravim: izobraževanje. Jaz sprašujem univerze, doktorje znanosti, ki jih tedensko promoviramo, pa kje je to znanje, da bi potegnilo ta naš gospodarski voz iz krize. Kje so ti doktorji znanosti in podobno? Glejte, mi se moramo enkrat zavedati, da občine ne bodo mogle preživeti s sredstvi, ki jih dobijo na osnovi zakona o lokalni samoupravi, da bo treba iskati dodatna sredstva iz Evrope in podobno. In ta sredstva ne bodo prihajala sama od sebe. Zakon o skladnem regionalnem razvoju omogoča pravzaprav dostop do teh tujih sredstev; in to je dobro, zato ga bom jaz seveda tudi podprl. Moram povedati, da podpiram predlog tega zakona. Res je v prvem branju, zato se naj predsedniki ZOS in SOS zmenijo, kaj hočejo, in ni prepozno, da bomo s pametnimi predlogi, pametnimi amandmaji ta zakon spravili v življenje, da bo koristen vsem lokalnim skupnostim, tistim najmanjšim, ki imajo 500, 600 prebivalcev in skrbijo samo za rožice in lepe fasade v vasi, do tistih, ki morajo ta voz vleči bolj naprej. Združimo to energijo in naredimo kaj dobrega skupaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miro Petek. Pripravi naj se Franc Jurša.
Hvala za besedo. Ko ste, kolegice in kolegi iz koalicije, zavrnili zakon o razvojni pomoči Koroški regiji, se je na Koroškem mešalo več čustev. Na eni strani žalost pa tja do besa, na drugi strani tudi od pomilovanja te koalicije, češ, saj ne vedo, kaj delajo, do spraševanja, ali Koroška in Korošci sploh še sodimo v to državi ali smo resnično nekje na robu odpisanih in pozabljenih. Zakon je predvideval v petih letih 222,2 milijona evrov za razvojno pomoč Koroški regiji in bo zanimivo spremljati ta zakon, ki ga boste čez čas, čez pol leta zagotovo sprejeli. In bomo videli, ali bo ta vaš zakon dajal sadove in koliko bo Koroška od tega imela. Prepričan sem, da toliko, kot je predvideval naš zakon, nikoli. Ob tem je prav zanimivo slišati in poslušati vaše razprave, ko trdite, kako pripravljate in sprejemate najboljše zakone, na drugi strani pa je v državi vse večja revščina, brezposelnih je 102 tisoč in še nekaj čez. Slišimo ministra, kako zagotavlja, da imamo zelo dober pravni sistem, da imamo najboljše pravo, hkrati pa imamo v državi zelo velike krivice. Nas in javnost skušate prepričevati, kako imamo najboljšo vlado, država pa je v krizi kot še nikoli. Seveda, tudi ta zakon je na nek način po vaši oceni najboljši zakon, ki bo spodbudil skladnejši regionalni razvoj v Sloveniji. Sedanjost pa kaže, in prihodnost bo zagotovo potrdila, da so razlike in da bodo razlike med regijami še večje. Hkrati pa lahko brez vsakega sramu sprejemate zakone o Mestni občini Ljubljana ali o Pomurju, vse ostale in vsi ostali državljani pa smo na nek način drugorazredni ali celo tretjerazredni državljani. Res je, ta zakon ne členi Slovenije na regije. Toda, kolegice in kolegi, poglejte, imam dokument reorganizacije policijskih uprav, izhodišča za odločitev k pristopu k reorganizaciji oziroma zmanjšanje števila le-teh. In v tem gradivu, gradivu ministrstva in Generalne policijske uprave, govorijo o regijah. "Organiziranost policije je prilagojena na 8 pokrajin." – policija torej členi Slovenijo na osem pokrajin – in dalje pravi: "Primerjava modela osmih pokrajin z organiziranostjo policijskih uprav: Dolenjska pokrajina obsega območje Policijske uprave Krško in Novo mesto, Gorenjska pokrajina obsega območje Policijske uprave Kranj, Osrednjeslovenska pokrajina obsega območje Policijske uprave Ljubljana in Policijske postaje Cerknica [[Policijske uprave Postojna]] , Podravska pokrajina obsega območje Policijske uprave Maribor, Pomurska pokrajina obsega območje Policijske uprave Murska Sobota, Primorska pokrajina obsega območje Policijske uprave Koper in Policijske postaje Postojna ter Policijske postaje Ilirska Bistrica [[ukinjena Policijska uprava Postojna]] , Goriška pokrajina obsega območje Policijske uprave Nova Gorica, Savinjska pokrajina obsega območje Policijske uprave Celje in Policijske uprave Slovenj Gradec." Škoda, da so kolegi iz Mestne občine Slovenj Gradec, ki so ravnokar sedeli tu na balkonu, že odšli, da bi lahko slišali, kako država črta Koroško pokrajino, kako črta Policijsko upravo Slovenj Gradec. In naprej: "V primeru ustanovitve šestih pokrajin se združita Podravska in Pomurska pokrajina ter Primorska in Goriška pokrajina." Takšno členitev Slovenije je začrtala policija. Ne verjamem, da so to naredili sami od sebe. Imeli so neka izhodišča, imeli so zagotovo soglasje tudi preostalega dela Vlade Republike Slovenije. Kajti, obstajajo še drugi dokumenti, na primer Analiza razvojnih virov in scenarijev za modeliranje funkcionalnih regij. Torej, imamo v Sloveniji poleg statističnih razvojnih, zdravstvene in bog ve še kakšne regije, po novem tudi funkcionalne regije. Dovolite, kaj piše v tem gradivu: "Tako namesto ideje o relativno samostojnih, šibkih obmejnih subregijah dokazujemo in predlagamo, da se te navezujejo na večje ozemeljske gospodarske celote, ki daje sinergijske učinke. Kočevsko in Zasavje na Ljubljano, Bela krajina in spodnje Posavje na Novo mesto, slovenska Koroška na Celje." Zanimivo!? Slovenska Koroška na Celje, Savinjsko dolino. Nikoli nismo sodili pod Celje, pred pod Velikovec in Celovec ali pa Maribor. Pomurje na Maribor, Notranjska na Koper. Seveda je to nasilje nad voljo ljudi, nad voljo Korošcev takšna členitev, ki poteka nekje napol v ilegali. In na ta način, ne s tem zakonom, s takšnimi dokumenti se skozi stranska vrata uveljavlja v Sloveniji regionalizacija in se rišejo pokrajinske meje. Rekel bi še tole. Ne verjamem v dobro namero tega zakona, resnično ne. Kot so že kolegi rekli, odlična je analiza tega stanja, ki pa je slaba, vsaj za te obmejne regije. In početje te oblasti, početje te vlade me spominja na bovarizem, seveda po Flaubertovi Madame Bovary, ki je hotela sama sebe prekositi. In tudi ta vlada je glede nekaterih neumnosti in nesposobnosti prekosila že celo sama sebe. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Franc Jurša, pripravi naj se Anton Anderlič in potem Branko Marinič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Pozdrav velja tudi ministru in sodelavcu. Kolegice in kolegi! Po moji presoji je zakon, ki je pred nami, v vsakem primeru potreben. V prejšnjem mandatu in tudi v začetku tega mandata se je kar precej govorilo o pokrajinski organiziranosti. Prepričan sem, da za to aktivnostjo mora biti ogromno politične volje. Mislim, da je v tem hramu preveč razdeljenosti v tem trenutku, da bi uspeli na noge postaviti zakon o pokrajinah, ki je ključnega pomena, vsaj po moji presoji, za skladnejši regionalni razvoj. Ker pa sem začel s tem, da je ta zakon potreben, mislim povedati nekaj osnovnih zadev, ki bi jih morali skozi zakon financirati, da bi potem v prihodnosti končno lahko govorili tudi o tem, da bomo ustanovili pokrajine. Vsi tisti, ki živimo na območjih, ki niso razvita, ki se ubadamo v tej gospodarski krizi z nerazvitostjo, brezposelnostjo in brezperspektivnostjo, seveda razmišljamo nekako drugače od osrednjega dela Slovenije, ki ga imamo bistveno bolj razvitega. Če želimo skladnejši regionalni razvoj, moramo najprej v vseh tistih statističnih regijah, ki tega danes še nimajo v vseh gospodinjstvih, zagotoviti zdravo pitno vodo. To je startna osnova ena. Druga zadeva – urediti cestno infrastrukturo. Tu mislim na državne kot tudi na občinske lokalne ceste. Odpadki – ključnega pomena. To nam nalaga tudi uredba Evropske unije. Ne mislim samo na odlagališča, ampak na sodobno urejena odlagališča v vsaki statistični regiji. V tem trenutku se govori o 10 primernih odlagališčih oziroma sortirnicah – ali kako bi jih še lahko drugače imenoval, CERODI, nekateri imajo še druge nazive. Tudi to, če seveda zadovoljuje lokalno okolje, je lahko, če govorimo o 12 statističnih regijah. Pomembno za razvoj regij, bodočih pokrajin je seveda tudi gospodarstvo. Danes govorimo o tem, da bi vsaka najmanjša občina v Sloveniji želela imeti svojo poslovno-industrijsko-obrtno cono. Ampak, nekatere občine, tudi večje, v tem trenutku nimajo, tudi v nerazvitih območjih, in enostavno perspektivnim, željnim podjetnikov iz drugih regij ali tudi iz tujine ne morejo ponuditi možnosti, da bi se lahko tam razvijali. Problemi so nam prostorski občinski načrti. To je prvi problem. Drugi problem je v tem, da je v poslovno cono, obrtno-industrijsko cono treba vložiti sredstva, da jo usposobiš, da investitorji sploh pridejo. In osnova je v tem, da bi skozi ta zakon morali tudi to zagotoviti. In ključno, vsaj za moje pojme, je, da pomagamo pri razvoju turizma, vsaj v tistih regijah, ki imajo te potenciale. Pomagati graditi turistične objekte, pomagati zgraditi pešpoti, kolesarske steze. Ko bomo to zagotovili in bomo v startni osnovi vsi enaki, potem nam v vsakem primeru mora začeti misel padati na to, da bomo, če ne prej, ustanovili na območju Slovenije tudi pokrajine. Koliko teh pokrajin bo, v končni fazi tudi ni tako pomembno, pomembno je, da se dobro organizirane in da skrbijo za razvoj. Moram reči, da me na nek način veseli, da imamo v ta zakon vključeno tudi območno razvojno partnerstvo. Na območju, s katerega prihajam, imamo izkušnje na tem področju in moram reči, da smo v to območno razvojno partnerstvo vključene občine iz dveh statističnih regij in da smo na nekaterih projektih z dobro voljo posameznikov dosegli vidne rezultate. To je lahko istočasno tudi osnova, da se nam potem ta organiziranost na nivoju območnega razvojnega partnerstva prenese bodočnost tudi v samo pokrajino. Mogoče nekaj mojih osnovnih misli okrog interventnega zakona o Pomurju. Ta interventni zakon o Pomurju je nadomestil že ta zakon in moram reči, da sem vesel, da se je v Državnem zboru tudi sprejel in bil je zelo potreben, ampak to ne pomeni, da ni potreben zakon tudi za druga območja. Odločili smo se, da bomo imeli enotnega; in prav je, da je takšna odločitev. V tem zakonu o Pomurju ni nekih dodatnih sredstev, če smo realni, to je skupek tistih sredstev, ki jih država namenja za določena področja. Pa da ne bi našteval: gospodarstvo, kmetijstvo, v našem primeru še vodovod. Moram pa reči, da me skrbi, da imamo znotraj birokratskih aparatov zadržke. Da nam ti birokratski aparati dostikrat ne pomagajo; da nekatere zadeve stojijo in da, na primer, izbira inženirja za pomurski vodovod ni realizirana, da ni pogodba podpisana – no, zdaj sta menda dve območji podpisali, tretje območje še ni podpisalo – od meseca maja pa do decembra. Ampak takšno imamo mi, na žalost, zakonodajo, ki nam dejansko te zadeve tudi še vedno v dosti primerih onemogoča. Zasledil sem, tudi omenil problematiko, v kateri sem gledal podatke, ki se bodo šteli za to, kdo spada v obmejno območje. Jaz mislim da občina kot celota v dosti primerih [[...]] [[izklop mikrofona]]
Gospod Jurša, mikrofon so vam izključili, tako da kdaj drugič. Besedo ima gospod Anderlič [[Ga ni.]] Besedo ima Branko Marinič, prosim. Pripravijo naj se Andrej Magajna, Lojze Potočnik, Milenko Ziherl. Prosim.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsednik. Lep pozdrav vsem skupaj! No, očitno je, da se bova s predhodnikom zelo dobro ujela, pa se nisva vnaprej dogovorila, ker ravno o 24. členu nameravam razpravljati tudi malo kasneje. A vendar me nekaj zelo moti; menim, da je to pri prvi obravnavi tega zakona nujno potrebno izpostaviti. Zakaj je pravzaprav Vlada zamujala s predlogom? Če bi bil namen malo bolj resen, potem bi vse tiste roke, ki si jih je Vlada kot normativni plan zadala sama, tudi sama spoštovala. Ti roki niso bili kar tako, ampak ti roki so bili z določenim namenom, to pa je, da bi vsebino posameznih vsebin členov zajeli v proračun države, ki ga je Državni zbor za leto 2011 in 2012 že sprejel. Torej tukaj vidim prvo večjo pomanjkljivost, ki je izpadla. Sama vsebina predloga zakona pa ne daje dovolj resnih namenov. Če pa je predlagatelj izhajal iz tega, da bi s tem nadomestil pokrajinizacijo Slovenije, je pa predlog tega zakona mnogo mnogo preskromen. Spet imamo neko vmesno rešitev, ampak ta vmesna rešitev je bila na preizkušnji že veliko prej, preden smo se verjetno mi ukvarjali s politiko, kolikor nas je tukaj. Menim, da je bil način, kako pomagati razvojno zaostalim predelom Slovenije, veliko enostavnejši in tisti, ki so zelo dobro poznali teritorialno razdelitev Slovenije, so vedeli, na katerih področjih je treba zgraditi neko tovarno, ali tovarnico v manjšem obsegu, ali nek proizvodni obrat, so gladko in malo dali nalog, ker so bili na takšnih položajih, da v temu kraju, na temu obmejnemu območju je treba narediti nek proizvodni obrat. In to se je tudi zgodilo. Če beremo posamezne člene tega predloga, lahko ugotovimo, da nekaj podobnega piše. Če gledamo osnovno verzijo zdaj veljavnega zakona, od te verzije so se zgodile tri verzije, se pravi, to, kar zdaj obravnavamo, je tretja verzija, ni nekih bistvenih odstopanj. Morda zaradi tega, ker so se razmere spremenile, morda zaradi tega, ker so se nekatere druge stvari spremenile, je treba poseči po spremembi, ampak to so samo lepoti popravki. In ko pogledamo takšno verzijo, potem to jasno da misliti, da se nekatere vsebine zgolj in samo lepotno, ali pa slovnično, ali ne vem kako drugače izboljšujejo, ne izboljšujejo pa dejanskega stanja na terenu. In to ni dobro. Verjamem, da je minister, ki ni od začetka te vlade vodil tega resorja, v nekem zaostanku. Ima pa sodelavce, ki so leta in leta vključeni in dobesedno sledijo navodilom ministra, ki je pod vplivom, kot je predsednik Vlade dejal, da pokrajinska zakonodaja v tej vladi ni prednostna naloga. Menim, da če se bo minister poglobil, bo kmalu ugotovil, da je predsednik Vlade, ko je to izrekel, naredil krivico neenaki razvitosti Republike Slovenije, na mnogih področjih. In če se sedaj dogaja, da posamezna ministrstva pri zmanjševanju stroškov funkcioniranja države skušajo prav na obmejnih območjih prihraniti, je to spet velika napaka. Včeraj smo obravnavali železniško zakonodajo. In poglejte, če bi se zgledovali po teritorialni razvitosti nekaterih drugih evropskih držav, potem bi v predlog te železniške zakonodaje lahko že vkomponirali rešitve, da je sedež potniškega prometa v Mariboru, da je sedež za tovorni promet v Novem mestu, da je infrastruktura v Kopru ali Novi Gorici. Tega so se članice Evropske skupnosti lotile, da so zmanjševale razvojno zaostalost. V mandatu te vlade smo – ne mi, v opoziciji smo nasprotovali – ustanovili številne agencije. To so javne agencije, to je državni aparat, državna birokracija. Povejte mi, koliko teh agencij je dobilo sedež izven glavnega mesta! Pa ne napačno razumeti, da imam karkoli proti glavnemu mestu, to je naše skupno glavno mesto. Ampak ob tem pozabljamo na enakomerno zastopanost in razvoj Slovenije v celoti! In kaj je tisto, čemur sem želel posvetiti malo več pozornosti? Veste, spoštovani minister, jaz vas vendarle prosim, da 24. členu, kjer je obravnavana obmejna problematika območja Republike Slovenije, posvetite malo več pozornosti. Preprosto zaradi tega, ker če pogledamo obmejna območja, ali gremo k Novi Gorici in pogledamo Kras, ali gremo na vzhodni del in pogledamo Pomurje, ali Slovenske gorice, ali Haloze – to so vsa obmejna območja. Ta obmejna območja so izredno zaostala v razvoju za nekimi centri. In če je v nekaterih obmejnih območjih kaj treba ugotoviti, potem je treba ugotoviti, da so ta območja danes podhranjena z osnovno infrastrukturo, ki jo tisti, ki živijo v večjih mestih, že zdavnaj imajo. Ali pa, če preprosto povem: nekdo, ki se rodi v Ljubljani, ima zagotovljeno tisto, česar nekdo, ki se rodi nekje v obmejnem območju, še zdaleč nima, pa če vzamem za primer javni vodovod. Spoštovani minister, če ste želeli z vsebino tega člena pomagati ravno obmejnim območjem, ki so razvojno najbolj zaostala, vas vprašam, zakaj ste črtali Pomurje. Ali ni Pomurje območje, kjer imate svoje korenine? Ali se ne bi bilo dobro vprašati, ali spoštujem svoje korenine? Ampak to zaradi tega, ker je to območje razvojno zaostalo, pa ne samo to območje, tudi ostala območja. In da zaključim: če bi bil resen namen, potem bi ta predlog imel malce drugačno vsebino. In nekdo je pred mnogimi leti že dejal: "Cilj brez načrta je zgolj želja." Tako vidim vsebino tega predloga zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Minister se je javil. Prosim, gospod minister.
Hvala lepa. Na to moram pa takoj reagirati. Najbrž ste govorili o petem odstavku 24. člena, ki opredeljuje, da se sistemski zakon ne meša z interventnim do izteka interventnega zakona, nakar pade Pomurje pod enake kriterije, kot so opredeljeni za vsa območja. Torej, nihče ne črta Pomurja! Kje!? Ampak, Pomurje ostaja pod enakimi pogoji, kot je bil sprejet zakon o razvojni podpori pomurske regije do leta 2015, nakar pade v to. Gre predvsem za to, da se izločijo ali pa, da se izognemo pravnim navskrižjem, ki bi morebiti zaradi tega prišla, je pa res, da če bi Pomurje, če bi zdaj črtali pomurski zakon in ko bomo sprejeli ta predlog zakona, ko ga boste vi sprejeli, in bi črtali interventni zakon, ki je zdaj v veljavi, bi skoraj enaki pogoji bili v pomurski regiji, kot so zdaj, ker so ti pogoji opredeljeni kot območja z visoko brezposelnostjo. In če ste tam pogledali, so tudi notri vsi pogoji, kot so v pomurskem zakonu. To je bil tudi eden od namenov predlagateljev, torej Vlade, da se zagotovi pri podobnih pogojih podobne instrumente regionalne politike, kot so v Pomurju. Zato je ta sistemski zakon odgovor tudi na pobude različnih regij in območij za interventne zakona. Nikakor tudi ni res, da je to neka tretja verzija ali lepotni popravek. Jaz ne vem, ali ste dejansko lahko primerjali ta zakon in obstoječega, ampak gre za to, da ta zakon temelji na popolnoma novi paradigmi. Mi nismo konceptualno startali kar tako, da bi polepšali sedanji zakon, ampak smo šli v sodoben koncept, potrjen v marsikateri drugi državi Evropske unije ali tudi v svetu, ki, mimogrede, doživlja renesanso subsidiarnosti, ki je pri nas sicer na upravno-administrativni način ne moremo uvesti, ampak jo lahko v tem trenutku na razvojnem vidiku zelo korektno uvedemo. In to, da smo čakali na proračun ali nismo čakali na proračun, jaz sem že povedal, da v proračunu so predvidena sredstva za izvajanje tega sistemskega zakona že za leto 2011, torej že na začetku leta 2011 so zagotovljena sredstva in nikakor to ni bilo niti v naših mislih oziroma ni bilo zaradi tega morda kakšen mesec ali dva zamude. Je pa res, da je bil zakon zelo kompleksen za usklajevanje predvsem znotraj Vlade, ker gre za koordinacijo več politik, česar se pa dejansko v Sloveniji v preteklosti nismo imeli oziroma ni bilo tradicije na tem področju. Skratka, ne gre za lepotne popravke, gre za ključne, bistvene spremembe, s katerimi želimo, in o tem govorimo, spodbuditi skladnejši regionalni razvoj Slovenije in znotraj regij. No, tudi to, da ste me poimenovali "zaostali minister", ni lepo, to sem zdaj prvič slišal. Ampak moram reči, da se zelo hitro, tudi če kje startam malo kasneje, približam tistim standardom, ki morajo biti tudi za delo, ki se mu rečem ministrovanje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Andrej Magajna [[Ga ni.]] Alojz Potočnik [[Ga ni.]] Milenko Ziherl. Pripravi naj se Anton Urh in pozneje Milan Gumzar. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav gospodu ministru s sodelavcem, kolegice in kolegi! Kolikor vem, je delegaciji odbora za regionalno politiko našega državnega zbora odobren obisk na Dansko, pa trenutno ne vem, ali je že prišlo do realizacije ali ne, kar je škoda – torej, predsednik –, da še ni, ker bi lahko danske izkušnje, kljub temu da se dajo z interneta potegniti, lahko upoštevali. Kajti, tako kot je Danska geografsko sestavljena, torej razbita na nekaj, tudi večjih, otokov in kontinentalni del, ima že naravne danosti, da se dobro regionalno organizira, da ima enakomerno poseljenost ozemlja in da ni stroge centralizacije. Namreč, ravno s tem zakonom bi morali čim več prispevati k decentralizaciji in enakomerni poseljenosti cele države. Prav ta zakon ima že dolgo zgodovino in vedno ga ravno tik pred koncem nekaj ustavi oziroma pade neka bariera. Tudi v prejšnji vladi, ko je bil celo izglasovan referendum, pač z nekimi drugimi izhodišči in različnimi pogledi, vendar osnovna ideja je bila ista – kako organizirati drugi nivo državne uprave. Morda smo zdaj priče temu, da sama izvedba na terenu celo prehiteva uvajanje zakona, saj se, kot so opozorili nekateri kolegi, že izvajajo oziroma so podsegmenti slovenske družbe že sestavljeni za neke bodoče regije. Torej, priča smo tihemu uvajanju pokrajin, preden je sprejet zakon. Kolegi so že omenili reorganizacijo policije. Sam pa bi opozoril še na drugo dejstvo, na reorganizacijo zdravstva. V teh dneh je velik revolt zbudila – na Gorenjskem, v Posavju – ideja ministra za zdravstvo, da bi ukinili porodnišnici v Brežicah in Kranju. Za brežiško ne vem, kranjsko pa dobro poznam, saj so bili vsi moji mlajši sorodniki rojeni tam. Tudi vsak dan, ko na radiu poslušam novice, vem, da skoraj vsak dan poročajo o približno petih porodih. Po moje niti ni pomembno, ali je to zadosti ali ne, vsekakor je v demografsko ogroženi državi, v tisti, ki je imela do nedavnega celo negativne demografske trende, zdaj pa so blizu ničle oziroma sramežljivo gledajo v plus. Mislim, da denar pri takšnih zadevah ne bi smel biti vprašanje, in torej rojevanje naših zanamcev ne bi smelo biti problem. Če je to že tiho uvajanje pokrajin, pa tudi če je neko drugo število, bi morda še nekako šlo z idejo tudi predhodne vlade, o številu smo se bili pripravljeni pogovarjati, tudi o drugih zadevah, pa sedanja organiziranost, ki je predlagana v zakonu, vsekakor pušča dvome in kolikor smo se posvetovali s kolegi, vsekakor ne more pričakovati kakšne večje podpore v naši stranki. Namreč, ta decentralizacija oziroma drugi nivo uprave je navidezen in bo v bistvu zakon omogočal, da bo imela Vlada še vedno prevelik vpliv, da bo nastavila kadre, ki bodo odločali, v glavnem, o ničemer. Oziroma zakonodaja daje velike prednosti večjim občinam in je spet pisana na kožo tistih, ki imajo že zdaj preveč, in to spet ne gre v prid skladnemu regionalnemu razvoju, kajti nekatere občine imajo nadstandardne storitve, nekatere se pa prebijajo iz dneva v dan. Pozorno sem poslušal izvajanje predstavnikov naših manjšin, ki tudi vidita nedoslednosti v zakonu in se tudi manjšini čutita ogroženi, če zaradi drugega ne, ker nista nikjer omenjeni. Preseneča me pa, da županski lobi, predvsem so nekateri tudi iz manjših občin, ki so bile že sedaj prikrajšane, pa seveda zaradi nekih navodil ali – ne vem, zaradi česa – tako veselo podpirajo in dajejo podporo zakonu, ki jim ne bo prinesel ničesar oziroma bo omogočal še naprej, da bodo že tisti, ki imajo že vsega preveč, si še privoščili nadstandardne projekte. Samo en primer, kar tukaj v prestolnici Mesarski most, zgodovinski naziv je mesarski, cena je pa tudi "mesarska", ker poznamo legendo, kako je mesar vedno stehtal še svojo roko, zato so bile cene visoke. Še vedno imam pridržke, ker je bil dražji kot neka druga elegantna zgradba z zelo zahtevnim gradbenim posegom, torej na poti proti Predelu. Tisti most je cenejši, pa je bil v težjih pogojih zgrajen, pa lepši je in tako naprej. Ta most je pa še zanič narejen, ker je potrebno ogrevanje ne vem kolikšnih površin in so tukaj še dodatni stroški. Torej je bil že v zasnovi napačno konstruiran. In vendar si lahko to občina privošči, medtem ko pa druge občine se komaj prebijejo iz dneva v dan in komaj zadostujejo potrebam prebivalcev. Sedaj se že tudi kaže, da je država zelo mačehovska do pokrajin. Medtem ko je za Pomurje bil sprejet zakon, za katerega sedaj slišimo, da ima tudi svoje stranpoti, vendar to ni predmet današnje razprave, smo pa do Koroške zelo mačehovski. Kdor se je peljal po cesti iz Slovenj Gradca proti Celju, bo vedel, da je veliko lažje priti in da so boljše povezave čez Holmec ali pa čez druge prehode na avstrijsko Koroško. Na misel mi prihajala plebiscitno leto, ko so se naši predniki napačno odločili in je velik del slovenske Koroške ostal zunaj državnih meja. Sedaj pa bodo Slovence z naše Koroške ekonomske danosti pa organizacijske danosti bolj potisnile čez mejo na avstrijsko stran. Kajti Avstrija ve, kako pomembno je to ozemlje in daje ugodne pogoje, pri nas pa niti nismo imel posluha za koroško pokrajino. In vsekakor čisto razumem revolt in slabo voljo kolegov, ki prihajajo s tega območja. In to, kar se je zgodilo tem kolegom, se lahko zgodi tudi na drugih območjih. Tudi Gorenjska bi morda potrebovala poseben razvojni program, saj se letos sesuvajo firme ena za drugo in kmalu ne bo prav nobene velike razlike več med Koroško oziroma Pomurjem in Gorenjsko. Ne samo to, da se en velik trgovski koncern sesuje in je ogroženih tisoč ali več delovnih mest, ogroženi so tudi vsi poddobavitelji in kooperanti in tako bo lahko Gorenjska sledila tema dvema pokrajinama. In se samo sprašujem, kaj lahko pričakujemo, če bi se slučajno gorenjski poslanci odločili in pripravili po analogiji z obema drugima regija, da še za Gorenjsko nekaj vložimo. In v bistvu bi nas že spet glasovali valjar povozil in bi imeli samo to možnost, da prispevamo veliko v državno blagajno, nazaj pa dobimo skoraj nič. Glede na vse dvome, ki sem jih naštel in ki so jih kolegice in kolegi navedli, z moje strani podpore temu zakonu ne bo.
Hvala lepa. Besedo ima Anton Urh [[Ga ni.]] Besedo ima Milan Gumzar, pripravi naj se Vinko Gorenak, zatem Janko Veber.
Hvala za besedo. Uvodoma želim povedati, da sem na nek način vesel, da imamo danes novi zakon o regionalnem spodbujanju regij, saj stari zakon oziroma obstoječi zakon ne daje nekih pametnih rezultatov. Predvsem pa sem tudi vesel, da je to neka dobra osnova za nadaljnjo razpravo oziroma da bomo lahko v drugem in tretjem branju ta zakon dopolnili oziroma v njega vnesli vse to, kar smo danes na nek način v tej dvorani slišali. Sam se želim osredotočiti na dve zadevi, predvsem podelitvi koncesij oziroma pooblastil razvojnim agencijam. Strinjam se na nek način, da to dela sicer država. Če bomo lahko v ta zakon zapisali, da izključno agencija, ki bo dobila pooblastilo oziroma koncesijo, mora izvirati iz tistega območja oziroma imeti sedež tam, kjer deluje, da se nam ne bi zgodilo tako, kot se nam je zgodilo pri podeljevanju koncesij pri dimnikarski službi, da imamo na nekem lokalnem nivoju podeljene koncesije s strani države in so ti koncesionarji koncentrirani samo na enem območju. Vidim, da se minister smehlja, ampak lahko bi se hitro zgodilo, če bi tem obstoječim razvojnim agencijam pobrali pooblastila, jih prenesli na državni novo in pravzaprav z države podelili koncesije in bi te koncesije oziroma pooblastila bila podeljena vsem agencijam, ki bi imele sedež v Ljubljani ali mogoče celo v Kočevju, da ne bom rekel, da je to izključno za Ljubljano. Kar se tiče regionalnega razvojnega sveta, v katerem v nadaljevanju ne bodo več imeli večine župani – sicer se po današnji razpravi celo strinjam, da je ne bodo imeli župani, saj smo tu slišali, da je pravzaprav celo krivda nekaterih županov, da razvoj ni potekal tako, kot bi moral, predvsem tistih županov, ki izviramo iz manjših občin. Tu se pa takoj postavlja vprašanje, kako bomo imeli skladni regionalni razvoj, če ne bomo pokrili celotnega območja. Če ne bomo pokrili celotnega območja, pomeni, da bo naprej za del Slovenskih goric "skrbel" – v narekovaju – nekdo ali nek župan, ki je iz Maribora, s Ptuja ali pa mogoče celo iz Murske Sobote. Če ne bomo v ta regionalni razvojni svet zapisali tako, da bi bilo potrebno, da bi iz vsake upravne enote, ki je v sestavi več občin, imel vsaj eno mesto en župan iz tiste upraven enote, se bo zgodilo, da se bo moč koncentrirala moč samo na število prebivalcev, tako kot govori zakon. Zakon o spodbujanju skladnejšega regionalnega razvoja je tudi treba razumeti tako: kaj je za koga sploh razvoj? Za nekoga je lahko razvoj to, da dobi jutri ali pojutrišnjem zdravo pitno vodo. Za nekoga je lahko razvoj, da bo jutri ali pojutrišnjem dobil širokopasovno internetno omrežje. Za nekoga je lahko razvoj tudi to, da dobi dobro cesto. Vsem nam v državi pa mora biti razvoj to, da bomo ustvarjali nova delovna mesta. Če pa želimo ustvarjati nova delovna mesta v celotni Sloveniji, če lahko tako rečem, pa je predhodno za to treba zgraditi in zagotoviti osnovno infrastrukturo za normalno delovanje. V preteklosti se nam je pokazalo, da je bilo kar nekaj tako imenovanih velikih industrijskih podjetij, ki so se bistveno težje preoblikovala na nek nov način, kot pa seveda manjše enote. Če želimo po Sloveniji ustvarjati manjše enote, moramo najprej zagotoviti normalno delovanje. Kako privabiti v neko okolje neko podjetje z novimi delovnimi mesti, če ne moreš zagotoviti niti dobrega internetnega priključka, kar je danes skorajda nujno potrebno. Na koncu želim poudariti, da smo danes v Državnem zboru sicer na nek način veseli, da smo dobili zakon, na drugi strani pa smo tudi slišali, da bi pravzaprav bilo bolje, da ga ne bi bilo in da bi bilo treba prej ustanoviti pokrajine in ne vem, še kaj vse. Vse to smo v zadnjem času že preigravali in smo ugotovili, da pravzaprav to ne gre. Sam, ki prihajam iz nekega manjšega okolja, če lahko tako rečem, pa sem trdno prepričan, da si nekateri v tistem okolju danes ne želimo pokrajin. Ker če bodo te pokrajine tako napravljene, da bodo zopet v nekem pokrajinskem svetu imeli večino tisti, ki imajo največje število prebivalcev, pomeni, da bomo zopet ostali iz neubranega področja "izviseli" in tudi od pokrajin ne bomo dobili kaj dosti. Vesel pa bi bil, če bi ta regionalni zakon prinesel zelo dosti delovnih mest v Podravju pa v Pomurju, seveda, če bo Maribor industrijsko ponovno zaživel in bi bila tam delovna mesta, če se bo to zgodilo tudi na Ptuju in v Murski Soboti, vsi ostali, ki živimo okrog, seveda ne bomo potrebovali svojih lastnih industrijsko-poslovnih con. Če se danes vozijo delavci 20 ali 30 kilometrov od svojega prebivališča do delovnega mesta, ni nobenih težav, predvsem je treba tistemu okolju, kjer nimamo delovnih mest, zagotoviti kvalitetno življenje;, to so pa dobri vrtci, šole internetna povezava, cesta in še kaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospoda Gorenaka ni. Gospod Janko Veber, pripravi naj se Joško Godec.
Hvala za besedo. Ko se pogovarjamo o zakonu o skladnem regionalnem razvoju, s takšno vsebino, kot ga imamo danes pred seboj, je zagotovo treba spregovoriti tudi o zakonu o Pomurju, ki je bil eden od tistih prelomnih trenutkov, s katerim je pravzaprav Vlada v teh dveh letih pokazala, da je še kako odgovorna tudi do območij, ki jih je gospodarska in finančna kriza izjemno prizadela in ki so sicer imela tudi v preteklosti izjemne razvojne težave. Namreč, takoj po uskladitvi o tem, da se sprejme pomurski zakon, je bil sprejet tudi dogovor, da se sprejme nov zakon o skladnem regionalnem razvoju, ki naj bi nekako preprečil sprejem drugih zakonov, ki bi se nanašali zgolj na posamezne dele v Sloveniji, ki imajo razvojne težave. Tako je izjemno pomembno, da v tem zakonu resnično imamo nove rešitve, ki se nanašajo prav na problemska območja, zagotovo je zelo pomembno, da je v tem zakonu opredeljeno obmejno območje kot problemsko območje, kajti ravno v obmejnem prostoru je tudi največ razvojnih težav. Tako lahko, ko pogledamo sliko o razvojnih težavah in vseh teh kazalcih, ugotovimo, da so pravzaprav nekako dobre razmere na Primorskem, Goriškem in deloma tudi na novomeškem koncu, vsi ostali predeli pa so seveda izpostavljeni izjemnim razvojnim problemom. Tako prinaša ta zakon za ta območja resnično možnost, da se več sredstev nameni za razvoj tako infrastrukture kot tudi ostalih programov na področju gospodarstva in drugih, ki bi se lahko pojavljali v teh okoljih. Namreč, sektorske politike oziroma vse razvojne politike v državi bodo po tem zakonu dolžne v svojih razpisih vključevati merila, na podlagi katerih bodo takšna območja imela prednost, projekti bodo ovrednoteni oziroma bodo dobili več točk kot tisti, ki prihajajo z območij, kjer je manj razvojnih problemov, in s tem je res nekako nastavljen mehanizem, da se zmanjšujejo razvojne razlike v Sloveniji. To je bila po mojem mnenju ena največjih pomanjkljivosti dosedanjih zakonov o skladnem regionalnem razvoju, ker se je sicer generalno govorilo o tem, koliko sredstev se naj bi namenilo za ta območja, ampak mehanizem razdeljevanja sredstev pa je bil povsem drugačen. In ne nazadnje, tudi zdaj veljavni mehanizem, ko pravzaprav dobivamo sredstva po tako imenovanih razvojnih regijah, razdelimo denar po vsej državi, po razvojnih regijah, vendar znotraj razvojne regije pa še vedno srečamo območja, ki imajo zelo velike razvojne probleme. Če se dotaknem jugovzhodne statistične regije in znotraj te Kočevske, lahko ugotovim, da je, recimo, Dolenjska, kamor nekako sodi tudi samo Novo mesto, ima bistveno manjše razvojne težave, kot jih ima Kočevska. Vendar, mehanizem razdeljevanja sredstev je danes takšen, da se moraš pravzaprav pogajati z Novim mestom, ali boš dobil nekaj denarja tudi v Kočevje. In to je ena od velikih šol, če lahko tako rečem, na kateri se moramo naučiti, da se ta mehanizem spremeni in da resnično omogočimo, da pride denar, ki je namenjen zmanjševanju razlik v razvoju, prednostno na tista območja, ki te razvojne spodbude tudi potrebujejo. To, kar pogrešam v tem zakonu, pa je še vedno tudi olajšava za investicije v teh problemskih območjih. Namreč, zakon o dohodku pravnih oseb je izostal, če lahko tako rečem, iz tega besedila, tako da pričakujem, da se bo v nadaljnji obravnavi vendarle ponovno vključil ta tekst v ta zakon. Če je tudi stališče Ministrstva za finance, da to ni mogoče, potem pričakujem, da bomo vzporedno s tem zakonom sprejemali tudi zakon o dohodku pravnih oseb, v katerega bo vključen mehanizem za to, da se na teh problemskih območjih lahko tudi uvedejo olajšave za investicije v razvoj. To je ta hip, po mojem mnenju, največja pomanjkljivost zdajšnjega besedila, ki ga imamo pred sabo. Nek podoben mehanizem je vgrajen v ta zakon, ki se nanaša na subvencioniranje delavcev, ki jih podjetje zaposli na novo, in pač dve leti, če je ta zaposlen v podjetju, ima podjetje pravico uveljavljati oprostitev plačila davkov oziroma prispevkov. Torej, če je ta mehanizem mogoč, potem ne vidim posebnega razloga, da ne bi tudi investicijske olajšave dobile enako možnost že v tem zakonu. To, na kar smo tudi opozarjali pri aktivnosti, ki smo jih sicer imeli takoj po sprejemu zakona o Pomurju in se nanaša na razvojni svet za Belo krajino in Kočevsko, ki ga je predsednik Vlade ustanovil ravno zaradi tega, ker je bilo jasno, da so podobne razmere, kot so v Pomurju, na Kočevskem in Beli krajini in ker ni bilo zakonske podlage, da bi pristopili takoj k sistemskim rešitvam in pristopili tako intenzivno k reševanju problema, kot se je v Pomurju, se je za ta vmesni čas ustanovil razvojni svet, ki je imel nalogo, da pripravi v tem obdobju program. Ta program bo dejansko tudi osnova za črpanje sredstev, ki so predvidena v proračunu 2011 in vse tja do leta 2016. Ta sredstva bi morala biti zagotovljena tudi v prihodnjih proračunih, da se na podlagi tega programa tudi razvojne razlike zmanjšujejo. Torej, čas v tem obdobju ni bil izgubljen, če lahko temu tako rečem, bil je koristno izrabljen, vendar še vedno, kot sem prej omenil, nimamo še zgrajenih vseh mehanizmov, da bi dejansko se vse razvojne spodbude lahko prioritetno zgodile prav v teh območjih, kjer je, recimo, največja stopnja brezposelnosti v Sloveniji. Poleg tega mehanizma, ki ga ta zakon ki ima, da vsaka sektorska politika da prioriteto tem območjem, bi morali omeniti tudi to, da ta zakon presega nujno po izgradnji razvojnih osi, tako da se moramo zavedati, da bomo del problemov s tem zakonom rešili. Tiste največje investicije, ki se nanašajo na infrastrukturo, pa so posebna naloga tudi za to vlado, tudi za ta parlament, ki je pred nami, ravno zaradi tega, da čim prej umestimo trase v prostor in da tudi Ministrstvo za finance, ki ima nalogo, da določi vire za te investicije, to nalogo opravi čim prej, da se pristopi tudi k tem investicijam. Tako bi imeli tudi infrastrukturno povezanost teh območij z našim najpomembnejšim prometnim križem, gre za evropski 5. in 10. koridor. To so prijemi, ki jih nujno potrebujemo, zato da se res začnejo uresničevati – upam, da kljub vsemu – želje vseh tu v parlamentu, čeprav so nekateri napovedali, da tega zakona ne bodo podprli. Pa vendar, mogoče tudi gospod Ziherl, ki je govoril o tem. Ta zakon ima mehanizem, tudi če se v Škofji Loki zgodi zelo visoka stopnja brezposelnosti, bo ta zakon omogočil, da se tudi v Škofji Loki odreagira takoj. Apeliram tudi na vse ostale, ki mogoče niso ravno prepričani, ali bi bil ta zakon primeren ali ne za sprejetje. Torej, katero koli območje v Sloveniji se bo znašlo v težavah, mu bo ta zakon omogočal, da bo Vlada lahko odreagirala nemudoma. In to je tisto najpomembnejše, kar je pri razvojnih težavah izjemno pomembno. Toliko o teh problemih in možnostih, ki jih ta zakon ponuja. Sam bi pa izpostavil še dejstvo; kljub temu da se zavedamo, da obstajajo v Sloveniji razlike v razvoju, je prišlo tudi v tem vmesnem obdobju do nekaj odločitev, ki niso upoštevale tega stanja, pa verjetno tudi ravno zaradi tega ne, ker ta zakon še ni bil sprejet. V mislih imam sredstva, ki jih Ministrstvo za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo deli ali pa jih je že dodelilo za tako imenovane centre odličnosti. Ministrstvo za gospodarstvo ta hip usklajuje, če lahko tako rečem, izbor projektov za gospodarska središča. Vmes se je zgodil tudi razpis za tehnološke centre pri Ministrstvu za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo. In pomanjkljivost vseh teh razpisov je bila ravno ta, da nobeden od teh ni dajal prednosti tistim območjem, ki imajo razvojne težave. Namreč, zavedati se moramo tudi tega, da ni dovolj, da zagotovimo olajšave za zaposlovanje, da ohranjamo neko stopnjo brezposelnosti, če želimo na dolgi rok rešiti problem razvojnih razlik, potem moramo dopustiti, da znanost pride tudi do tistih območij, ki imajo razvojne težave. In to, kar je ta hip tudi še nedorečeno v zakonodaji, je, da bi pravzaprav vsi tisti, ki imajo status raziskovalca, morali imeti, če opravljajo svoje delo na območju, ki ima razvojne težave, oprostitve pri dajatvah, pri plačilih prispevkov, ki jih morajo plačevati delodajalci. To bi bil eden od tistih ukrepov, ki bi dejansko omogočili, da podjetja, ki delajo v teh območjih, razmišljajo tudi o razvoju. Namreč, ključen problem, zakaj prihaja do razvojnih razlik, je, da veliko podjetij, ki delujejo v tem prostoru, imajo sredstva za neko sprotno poslovanje, zelo malo sredstev pa imajo za to, da vlagajo v nove tehnologije, da vlagajo v nove kadre. Če pogledamo, koliko podjetij s teh območij štipendira kadre, ugotovimo, da jih lahko praktično na prste preštejemo – na Kočevskem, recimo. In to je eden tistih pokazateljev, da bo treba spremeniti tudi mehanizem, ki naj bi omogočal zaposlovanje visoko izobraženih kadrov ali celo, kot sem povedal, tistih, ki imajo status raziskovalca, da se pod ugodnejšimi pogoji zaposlijo v podjetjih, ki izhajajo z območij z razvojnimi problemi. Če tega mehanizma ne bo, bodo pravzaprav vsi ukrepi začasni, kratkoročni. Če pa ta mehanizem uvedemo dolgoročno, pa sem prepričan, da je znanje tisto, ki bo odpravljalo razvojne razlike in nas bo, upam tako reči, ob teh pogojih res spravilo v sam vrh razvitih držav predvsem tudi zaradi tega, ker ne bi imeli več tako hudih razvojnih razlik, kot jih imamo ta hip v Sloveniji še vedno. Tako je ta zakon eden od pomembnih korakov h temu, je pa treba seveda vse te mehanizme še dodatno izčistiti in pripraviti do tega, da bodo ti ukrepi seveda še bistveno bolj učinkoviti, kot so možni in mogoči v današnjem času. Hvala.
Hvala lepa. DeSUS je porabil svoj čas za razpravo, zato ima besedo dr. Pavel Gantar. Pripravi naj se Alenka Jeraj.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Predlog zakona bom v temu prvemu branju seveda podprl. Mislim, da prinaša nekaj svežih mehanizmov, ki bodo lahko spodbudili regionalni razvoj. Verjamem, da bolj kot dosedanji mehanizmi, upam pa seveda, da se bodo določene zadeve, kar zadeva uporabo teh mehanizmov v temu času v drugi obravnavi, razčistile in da bo potem zakon toliko boljši. Sam bi ob tem rad opozoril na tri stvari, za katere menim, da je dobro opozoriti, predvsem pa zato, ker je moje razmišljanje v veliki meri v nasprotnem toku od večine, kar sem slišal danes tako pri opoziciji kot koaliciji, če smem tako reči. Prva stvar je vprašanje odsotnosti pokrajin. Tu moram reči, da smo v prejšnjem mandatu s pomočjo opozicije tudi dosegli ustavne spremembe, zapisali možnost ustanavljanja pokrajin v ustavo in možnosti sodelovanja opozicije v prejšnjem mandatu se je s tem nehala. Žal je pri pripravi zakona minister, ki je tedaj bil zelo kooperativen, vsaj jaz sem lahko veliko sodeloval z njim, minister Žagar, je imel politične limite, preko katerih ni smel, in zato je seveda prišel z zakonom, teritorialno organizacijo pokrajin, ki je bila strokovno povsem nesprejemljiva. To, kar je prinesel ali kar se je pojavilo v več verzijah, strokovno ni mogoče sprejeti, ker gre direktno proti osnovnim pravicam in aksiomom družbenih teritorialnih organizacij. Ne morete imeti pokrajine od Litije do Domžal, hkrati pa je, bom rekel, središče teh pokrajin dejansko izven pokrajin, in to je Ljubljana, kamor tendirajo delovna mesta in tako naprej in tako naprej. Pokrajina je seveda družbeno teritorialna soodvisnost gospodarstva, stanovanj, delovnih mest, servisov, uslug in tako naprej. In kolikor bolj se razvija tehnologija, promet, toliko večje so pokrajine. V sedemdesetih letih je bilo nekako rečeno, da je spodnji prag pokrajine, ki še omogoča racionalno in polno razvitje pokrajinskih funkcij, 150 tisoč ljudi. Danes, ko imamo avtoceste, ko imamo internet in tako naprej, je ta raven seveda kvečjemu precej višja in seveda ne nižja. Iz tega je jasno, da je nesmiselno govoriti o več kot desetih, dvanajstih, štirinajstih pokrajinah, posebej, če so teritorialno seveda napačno zarisane. Prej je bilo rečeno, da mogoče število pokrajin ni pomembno. Seveda je pomembno glede na funkcije, ki jih opravljajo in glede na pragove, pri katerih lahko svoje funkcije najbolj racionalno in celovito izvajajo. Seveda je pomembna tudi teritorialna definicija pokrajine, opredelitev, zato seveda nismo mogli priti skupaj. In ne verjamem, čeprav bi bilo dobro, da bomo lahko ali da bi lahko prišli skupaj v temu mandatu, ker takšne volje pri opoziciji sedanji ne opažam, kot je bila tedaj pri opoziciji v prejšnjem mandatu. To je dejstvo, če ste pripravljeni reči, da smo ste se pripravljeni pogovarjati o pokrajinah na način, da bi dosegli optimalno število pokrajin in pravilno organiziranih v skladu z določenimi načeli in zahtevami, ki iz tega izhajajo, se takoj lahko začnemo pogovarjati. Prepričan sem, da se bo minister takoj lahko začel pogovarjati. Tako s tega vidika je ta stvar jasna in žal nam je, da se je neka volja, ki je bila izkazana v prejšnjem mandatu, obrnila v svoje nasprotje. Kar zadeva regionalni razvoj, tudi jaz moram tu opozoriti, proti toku, da stopnja razvoja v Sloveniji ali katerikoli državi ne bo nikoli izenačena med posameznimi teritorialnimi enotami v državi. Razen če se razvoj ustavi. Če bomo imeli enako stopnjo razvoja v vseh predelih Slovenije, bo to pomenilo, da razvoja ni več. V vsej svoji zgodovini, posebej v moderni zgodovini sodobnega kapitalizma, takšnega, kot ga poznamo danes, se razvoj dogaja skozi premeščanje teritorialnih neenakosti. Vedno znova je neko območje, tudi v globalnem smislu, se razvijalo hitreje, drugo je zaostajalo v nekem razvojnem loku in neko območje je prišlo do nekega zenita, je začelo padati in neko območje se je razvilo in tako naprej. Tako se je razvila Dolenjska. Razvoj Dolenjske ni nikjer predviden v tem smislu, kot je bil. Ne poznam nobenega plana, ki bi bil narejen 1990 ali še prej, ko bi rekli, da bo Dolenjska to in to. In ti razvojni loki so zelo pomembni, zato ker dinamizirajo celotno gospodarstvo. Tisto, kar ima država s svojo intervencijo narediti, je, da prepreči razlike, ki postajajo prevelike in blokirajo to razvojno premeščanje, to premeščanje razvojnih potencialov in razvojnih lokov in dinamike. Razvoj je vedno dinamičen, tudi po teritorialnih enotah. Zato je dobro, da zagotavljamo ljudem, da imajo približno ali kar se da podobno, enako kvaliteto življenja, posebej pri osnovnih storitvah, uslugah in tako naprej, vendar se moramo zavedati, da moramo dopustiti to možnost neenakomernosti enkrat tu, enkrat zdaj, prav z vidika, lahko bi rekli, dinamike razvoja. Drugo, ker je bilo rečeno – in kar me skrbi, ker je to prevladujoča misel nas, ne samo v tem mandatu, ves čas –, da bo razvoj bolj enak, čim bolj bomo razpršili sredstva. Čim dlje bomo razpršili sredstva tem bolj bo razvoj enak. Prej je kolega Marinič, sedaj ga ni tu, govoril o obmejnih regijah, ki so manj razvite. Paradoksalno! Najmanj so razvite tiste obmejne regije, ki so bile na drugi strani soočene z močno železno zavezo. Se pravi, Prekmurje in tako naprej. Medtem ko empirični podatki za zahodno mejo kažejo, da to nikakor ne drži. Tisto, kar je treba reči, je to, da ni – ne samo po mojem, po mnenju številnih prostorskih sociologov, geografov in drugih – premalo razpršenih sredstev glavni razlog za odsotnost razvoja v nekaterih predelih, temveč pomanjkanje srednje velikih mest. Srednje velikih močnih razvojnih središč, ki generirajo razvoj v samem središču in hkrati navzven, na območje, na katerega sega njihov vpliv. Tu je pomanjkanje. Povsod tam, o čemur je kolega Marinič prej govoril, opažamo pomanjkanje takšnih srednje velikih razvojnih središč. Zato bi lahko rekli, da šibka mesta v Sloveniji – ne samo Maribor in Ljubljana –, šibka mesta v Sloveniji pomenijo tudi razvojne probleme, ne samo za mesta, ampak predvsem za vplivna območja, široko vplivna območja samih teh mest. S tega vidika ne morem sprejeti ideje, da bi morali sedaj po tem kriteriju paziti na centre odličnosti in reči, da glede na regionalni razvoj moramo za centre odličnosti razdeliti ta denar tudi nekam drugam po načelu regionalnega razvoja. Centri odličnosti so centri odličnosti in morajo biti tisti, ki so najboljši. Mimogrede, nekateri centri odličnosti imajo svoje komitente oziroma partnerje po celi Sloveniji, tudi iz nerazvitih območij. Na ta način ne bomo pomagali tem regijam, če bomo to naredili, kvečjemu bomo še to idejo centrov odličnosti izničili in ne bomo imeli nič. Tretja stvar, na katero bi rad opozoril, kjer je treba opozoriti. Kolega Petek je pač rekel, da z ukinjanjem policijskih uprav že anticipiramo bodočo regionalno razdelitev. Seveda to ni res. V ABC regionalne teorije spada predvsem dejstvo, da rečejo: imate generalno, najbolj globalno dva tipa regionalizacij, ena je ta, da država, lahko bi rekli, razdeli teritorij neke države glede na to, kako lahko najbolj funkcionalno, najbolj ekonomično, najbolj racionalno izvaja določeno funkcijo. To je, recimo, funkcijo policije, zdravstva, recimo bolnic, kar pač že je – nekih javnih služb. In te tako imenovane funkcionalne regije se delijo glede na velikost, glede na to, kakšna je narava funkcije in kako jo je mogoče najbolj ekonomično in racionalno uporabljati in izvajati. In to nima nobene zveze z regionalizacijo kot nastajanje pokrajin od spodaj navzgor. Te meje se lahko včasih prekrivajo, kar je priporočljivo, ni pa nujno in regionalizacija od spodaj navzgor, povezovanje lokalnih skupnosti v nadlokalno enoto pokrajino, seveda s tem nima nič. In pri tem bi rekel naslednje – s tem bom zaključil z ustanavljanjem regij: mi regije, pokrajine imamo. Realno jih imamo, samo ne vemo, da delujejo in nismo jim dali ustreznega institucionalnega okvira. Na svojem računalniku imam najnovejše študije, ki točno kažejo preplet teritorialnih sovisnosti delovnih mest, stanovanj, vsega tega, o čemer sem prej govoril, na nadlokalni ravni. In samo to bi morali uokviriti v zakon, malo je treba prilagoditi zaradi nekih nedoslednosti, in imeli bi pokrajine. Zajeli bi jih takšne, kot nam realno nevidno obstajajo, ne da jih mi priznamo ali ne priznamo. Če bi to znali narediti, če bi bila ta volja, bi to lahko naredili zelo hitro. In če bi se pri tem odrekli političnim nastavkom in zastavkom, ki smo jih ali ste jih imeli, bi to lahko naredili še hitreje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Alenka Jeraj, pripravi naj se Vili Trofenik, za njim Jože Tanko. Izvolite, gospa Jeraj.
Hvala za besedo. Jaz zakona ne bom podprla, čeprav res prinaša nekatere izboljšave, vendar pa kar naprej poslušamo, da so težave zaradi tega, ker ni pokrajin, in jaz pravim, da bi bil to pravi odgovor. Nekaj bom pokomentirala tudi od tega, kar je povedal predsednik Državnega zbora. Mi sprejemamo interventne zakone za vsako pokrajino posebej, nekajkrat sem že povedala, da tako blizu pokrajinam, kot smo bili v prejšnjem mandatu, še nismo bili in škoda, da se je stvar ustavila takrat, ko je bila praktično pripeljana do konca, ko smo celo na referendumu odločali in tako naprej. Jaz bi se s predsednikom Državnega zbora lahko strinjala, da nismo kooperativni. Saj ne moremo biti! Mi bi podprli projekt pokrajin, če bi ga prinesli v Državni zbor. Ta vlada že dve leti, kljub temu da je imela v svojem načrtu, da bo uvedla in pripravila program projekt pokrajin, tega ni naredila. Mi bi bili zelo kooperativni, če bi tak predlog bil, ampak ga ni; in ne zvračajte na opozicijo nečesa, česar niste vi naredili, ki vladate in ki ste dolžni to pripraviti. Pri vsakem drugem zakonu, ki ga obravnavamo, se nekje pojavi, da tega pa ne moremo realizirati ali narediti, zato ker še nimamo pokrajin. In namesto da bi stvar začeli reševati na začetku, torej res pripravili pokrajine, kar bi potem pomenilo za mnoga področja lažje in boljše tako financiranje, kot organizacijo, kot izvedbo. In govoriti o tem, da vse pokrajine ne bodo nikoli enako razvite. Jasno, da ne bodo! Ampak če so razlike čedalje večje in če se vsako leto ukvarjamo s tem in ugotavljamo, katere regije so zelo razvite, katere so manj, pa za to nič ne naredimo oziroma sprejemamo zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, namesto da bi naredili tisto, kar bi res pomenilo spremembo, torej pokrajine, potem nismo naredili nič. In samo o tem govoriti in ugotavljati, kaj je in kakšna ni situacija, je zelo slabo. Predvsem pa je to, da pokrajine niso enakomerno razvite, zelo krivično do ljudi, do državljank in državljanov, ki živijo v manj razviti pokrajini Koroški ali kateri drugi, kjer se potem spopadejo z veliko večjo brezposelnostjo, slabšimi pogoji za življenje in tako naprej. In ljudje se, logično, potem selijo v večja mesta, v osrednjeslovensko regijo, v Ljubljano, Maribor, v večja mesta. Na ta način se prazni podeželje, predvsem pa ostajajo mladi, ki odidejo na fakulteto, potem v teh univerzitetnih mestih in znanje ne prihaja nazaj v pokrajino, v lokalno okolje, kjer bi lahko s to svojo izobrazbo, inteligenco, z izkušnjami, ki jih pridobijo, svoji pokrajini ali svojemu okraju nekaj vrnili. Tako bi nastali potem neki gospodarski centri in na ta način bi šele prišli osnovni pogoji za to, da se lahko neka manj razvita pokrajina razvije. Če se vsako leto ukvarjamo s tem, da razlike med regijami naraščajo, je treba nekaj narediti. Po našem mnenju, po mojem mnenju to ni Zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, ampak, kot rečeno, so to pokrajine. In govoriti – predsednik Državnega zbora je rekel, da nevidno oziroma pokrajine že obstajajo, regije. Res je! Potem pa pridite s tem predlogom zakona, da bomo statistične regije, ki jih imamo [[...]]Pripravite predlog in pridite s tem predlogom v Državni zbor. Ne pa govoriti, da jih itak imamo. In tisto v prejšnjem mandatu ni bilo sprejeto zato, ker to ni bilo realno, ker so bile neživljenjske. Če so te statistične regije toliko bolj življenjske, pa naredimo take pokrajine. Zakaj potem tega ne naredimo, če bi to držalo, kar pravite? Sama zagovarjam in mislim, da je veliko bolje, da stvari decentraliziramo, kot pa jih centraliziramo, čeprav iskreno ne verjamem, da je ta vlada sposobna tako razmišljati, ker v bistvu z vsakim zakonom, z vsako spremembo stvari centralizirate. To se zdaj dogaja pri ginekoloških oddelkih, cel kup stvari bomo spet v neke velike centre preselili in ta način siromašili manjše kraje, ki so si mogoče tudi na ta način pripeljali nek razvoj v svoje okolje. Pričakovala bi in tudi sprašujem ministra oziroma predstavnika ministrstva, kdaj bomo že dočakali pokrajine, če jih sploh bomo, ali predlog, da statistične regije postanejo pokrajine. Ker problem ni samo ustanoviti pokrajine, problem je denar, ki je sedaj centraliziran, dati na nižji nivo. S tem pa mi nismo imeli težav, zato smo takšno zakonodajo tudi pripravili, vi pa jih očitno imate, ker želite iz enega žaklja stvari nadzorovati, ne pa prepustiti odločitve lokalnemu okolju, ki najbolje ve, kaj je za tisto okolje primerno.
Hvala lepa. Besedo ima Vili Trofenik [[Ga ni.]] Besedo ima Jože Tanko. Pripravi naj se mag. Žnidaršič oziroma Renata Brunskole. Jože Tanko, prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani kolegi in kolegice! Ko smo gledali normativni program Vlade, ki ga je sprejela na začetku svojega mandata, je bilo za 10. december 2009 zapisano, da bo takrat vložen komplet pokrajinske zakonodaje. Žal se to ni zgodilo. In kar zadeva pokrajinsko zakonodajo oziroma reformo druge ravni lokalne samouprave, je to eden ključnih zakonov, reformnih zakonov, s katerimi bi temeljito prerazporedili pristojnosti med državo in lokalnimi skupnostmi. Tam bi lepo, na nek normalen, legalen način odredili, kaj so pokrajine, katere so pokrajine, kakšen organe imajo te pokrajine in tudi pristojnosti, naloge, odgovornosti in finančni okvir, s katerim bi pokrajine lahko izvrševale svoje naloge. Žal, Vlada te moči nima. Obljubila je referendum, da bi ljudje odločali o tem, koliko pokrajin potrebujemo, tri, šest ali osem, to je bilo še povedano takrat. Ko je minister prevzel funkcijo, si je to zadal kot neko primarno nalogo. Pa ni ne referenduma o tem in ne izvršitve primarne naloge. To, kar imamo danes pred sabo, je nek ponaredek pokrajinske reforme, pokrajinske ureditve, ker daje pristojnosti organom na nekih neobstoječih pravnih temeljih. Tu združuje nekaj, kar ne obstaja, ustanavlja neke razvojne svete v nekih območjih, brez da bi kakorkoli to teritorialno, funkcionalno, formalno in tudi politično zamejili. Tu prenašamo na neko tvorbo, na nek razvojni svet celo vrsto pristojnosti. In v tem razvojnem svetu niso vključeni niti tisti, ki so dolžni o takih stvareh politično odločati, to pa so občine, občinski sveti. Kako bo ta razvojni svet dal neke naloge občinam, če v tem razvojnem svetu ni niti vseh županov?! Kako bo ta razvojni svet, ki je sestavljen iz neizvoljenih funkcionarjev v pomembnem delu, naložil neki lokalni skupnosti, da bo zagotavljala sredstva za uresničitev nekega razvojnega projekta, pa to sploh ni njen projekt? Mislim, da taka oblika prisile ni potrebna, ker se to lahko naredi na bistveno drugačen način. Ta zakon je problematičen tudi zaradi tega, ker celo v primeru, ko bi ta razvojni svet bil vzpostavljen, bi dal resornemu ministru možnost, da bi se odločal, kako bi te projekte uvrščal v NRP-je proračunov Republike Slovenije. Se pravi, ne glede na to, kaj bi ti razvojni sveti sklenili, je v končni fazi minister tisti, ki bo odredil prioriteto, izbrani projekt uvrstil v NRP in ga tudi sicer na nek drug način spodbujal ali pa oviral. Tu na nek tih način dajemo ministri arbitrarno pravico, da izreče veto ali pa še kako drugače vpliva na dinamiko razvoja tega projekta. Mislim, da je to zelo, zelo problematično. Mislim tudi, da obstoječega zakona ni treba v ničemer menjati. Obstoječi zakon je dober. V 33. členu ima določbo o tem, koliko sredstev je treba zagotoviti za skladen regionalni razvoj. In tam piše, da se vsako leto določi 1,5 % bruto družbenega proizvoda in še dodatno 0,25 % za neke posebne ukrepe. Torej, 1,75 % bruto družbenega produkta vsako leto. To pomeni, da bi državni proračun moral letos zagotoviti med 500 in 600 milijoni evrov za skladen regionalni razvoj. To zagotavlja zakon. Zdaj pa, kaj zagotavlja državni proračun, ki bi moral implementirati to določbo zakona? Državni proračun na nek ekspliciten način ne zajema nič od tega. Ne opredeljuje niti, kaj so ti projekti skladnega regionalnega razvoja, niti kje so, niti kateri so. Ni teh sredstev v državnem proračunu. In ključen problem tega veljavnega zakona je samo to, da v državnem proračunu se zanj ne nameni nič denarja. Nič. Z novim zakonom boste najbrž namenili neko drugo višino sredstev, ampak ta bodo vsaj trikrat nižja, kot so ta, ki bi jih morali sedaj zagotavljati. Še ena pomembna zadeva je, za katero mislim, da dela ta zakon nesprejemljiv. Ta zakon, glede na to, kako so sestavljeni ti razvojni sveti, kateri župani jih bodo predstavljali, kakšno moč bodo imeli obstoječi razvojni centri v takih namišljenih pokrajinah, zagotavlja legalno financiranje regionalnih centrov. Kajti, politična moč župana največje občine in gospodarski potencial največje občine bo pač tak, da bo zagotovil legalno porabo denarja za tiste regionalne centre, ki so že tako ali tako najbolj kapitalizirani na določenem območju. Nič od tega ne bo namenjenega skladnemu regionalnemu razvoju. Nič od tega ne bodo dobile znotraj namišljene regije periferne občine. Nič od tega. Mislim, da tudi zato združenje tistih velikih občin ne nasprotuje temu zakonu. Ni nekega nasprotovanja, ker bo tako ali tako ves denar, ki bi sicer moral biti namenjen tudi za izravnalne ukrepe tistih območij, ki so hendikepirana, ki imajo omejitve take in drugačne, bo končal v velikih urbanih središčih. To je zakon, ki bo samo še pospešil ta eksodus s podeželja v mesta. Samo to se bo zgodilo s tem zakonom, zato ker bomo in ker boste zagotovilo dodatno stimuliranje regionalnih centrov. Periferija od tega zakona ne bo imela popolnoma nič. Veliko govora je bilo tudi o umeščanjih raznih projektov v prostor in o umeščanjih projektov v zakonodajo. Marsikakšen projekt se v tem mandatu ne bi izvajal, če ga ne bi umestili v prejšnjem mandatu, ali v prostor ali v področno zakonodajo. Tudi obnova železniške proge Grosuplje–Ortnek se ne bi zgodila, če je ne bi leta 2006 zapisali v poroštveni zakon o železnicah in če se ne bi leto po tem začelo z obnovo te proge. Zanima me, kakšno bo v tem mandatu nadaljevanje od Ortneka proti Kočevju. Zanima me, koliko sredstev bo, kakšna bo dinamika na tem projektu. Vesel bi bil, če boste lahko to zagotovili. Še bolj bi bil vesel, če bi lahko ta slepi tir na koncu Kočevja povezali tudi s kakšnim drugim območjem, recimo s Črnomljem. V strategiji prostorskega razvoja, ki je bil sprejet še en mandat pred tem, smo zapisali, da je to eden izmed odsekov, ki ga je treba povezati in navezati na nek drug prometni železniški koridor. Prav zanima me, kaj se na tem področju v tem mandatu dogaja. Ali se te zaveze uresničujejo ali se ne? Ali se sredstva zagotavljajo ali se ne? Ali bo nadaljevanje po letošnjem letu, ko se ta projekt bo zaključil, recimo, v začetku prihodnjega lega z realizacijo, z obnovo do Kočevja ali ne? Kar zadeva prometne odseke, če vzamemo ta naš znameniti odsek na Škofljici, je temeljni problem v tem, da se ne da iz takšnih ali drugačnih razlogov, predvsem pa zaradi lobijev, predvsem tudi prometnega lobija, teh zadev umestiti tam, kjer je najbolj racionalna. Išče se vse mogoče izgovore. Delajo se vsa mogoča prevrednotenja in ovrednotenja raznih ukrepov, ki so povezani z Naturo 2000 ali pa se tudi prevrednotijo v kmetijska zemljišča, ki so naenkrat desetkrat dražja, kot bi sicer bila, in se dela na tak način najoptimalnejši projekt neracionalen. Tu je veliko problemov, ki jih je treba rešiti, če hočemo zadevo urediti. Predvsem pa je treba spustiti odločanje o lokalnih, regionalnih problemih na raven, kamor to spada. Se pravi, na formalno ustanovljene regije s formalnimi organi, s formalnimi pristojnostmi. Ti bodo že potem naprej ustanavljali razne svete in svetovalna telesa. Prepričan sem, da bodo ljudje na tej ravni znali bistveno boljše oceniti, kaj je prioritete nekega območja, kot katerikoli minister v tej ali pa tudi kakšni drugi vladi. Nihče se, če bo na pokrajini sprejeta neka odločitev, ne bo ukvarjal s tem, za katero leto naprej jo bo prerazporedil, da jo bo zagotovil nekje drugje, neko porabo sredstev. To se ne bo zgodilo, ampak bo to takrat in za namen, kot je to predvideno. Sicer pa se bojim, da se s temi mahinacijami, lahko rečem, dela predvsem to, da bo prišla poraba evropskih sredstev v časovno stisko in potem se bo z razpisi, s kratkimi roki, s posebnimi prilagojenimi omejitvami delilo sredstva tako, kot se jih je za projekt Stožice. To je najbrž v vseh teh spregah. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Žnidaršič [[Ga ni.]] Besedo ima Ljubo Germič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav! Sam podpiram predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, in razlogov za to je prav gotovo več, eden izmed temeljnih razlogov pa je zapisan že v uvodu k temu zakonu. Tam jasno piše, da kljub temu da smo v preteklih letih namenjali vrsto razprav in poskusov reševanju regionalnih razlik, torej skladnemu regionalnemu razvoju, žal vidimo, kljub temu da splošno v Sloveniji družbeni bruto proizvod raste, da je v razvitejših regijah ta rast bistveno povečana. In glede na to, da smo v letih po osamosvojitvi temu vprašanju namenjali vrsto diskusij, kjer smo urejali na eni strani institucionalne okvire, vidimo, da se tudi v okviru tega predloga zakona institucionalni okvir urejanja teh vprašanj izboljšuje, seveda pa ne moremo mimo dejstva, ki govori o tem, kaj so bile slabosti dosedanjih manjših učinkovitosti ukrepov te regionalne politike, lahko med pomembnimi razlogi vidimo to, da je velikokrat neučinkovitost skladnejšega regionalnega razvoja bila povezana s prevlado lokalnih razvojnih interesov nad širšimi regionalnimi. Zato sam ocenjujem, da sta tukaj dva temeljna razloga: prvi je ta, o čemer je velikokrat govora, da drobljenje občin v vedno manjše občine prav gotovo ne prinese tistega, kar si želimo, kajti na ta način izgubljamo finančni, kadrovski in še kateri drug potencial, kajti ne dosegamo tiste kritične mase, ki so potrebne za oblikovanje regionalnih pobud. Hkrati pa, recimo, v okviru institucionalnih okvirov nismo prepoznali, da je treba na vseh nivojih oblikovati koalicijska partnerstva ne samo v okviru predstavnikov občin, ampak tudi drugih subjektov, ki imajo lahko pomembno vlogo. Tukaj vidim zelo pomemben premik v predlogu tega zakona, kjer se v razvojni svet regije vključujejo tripartitni partnerji, to je predstavniki lokalnih skupnosti, torej župani na eni strani, predstavniki gospodarstva in civilne družbe, ki bodo lahko presegli to pomanjkljivost; torej, da ne bodo ozki lokalni interesi, ampak da bodo v temu razvojnemu svetu diskutirani tisti projekti, ki bodo imeli širši pomen. Seveda se mi pa ta zakon nikakor ne zdi zadosten, da bomo na podlagi tega zakona odpravili ali pa zmanjševali zaostanke ali pa razvojne razlike posameznih regij, zato pričakujem, da bodo na sektorskih ukrepih po posameznih področjih narejeni napori, da bodo podprti takšni projekti, ki bodo to razliko bistveno hitreje zmanjševali. Podpiram tudi odločitve, da je treba določenim posameznim območjem nameniti še posebno pozornost. Tukaj gre predvsem za dva sklopa vsebin; eno je opredeljeno, kjer se zagotavljajo dodatni začasni ukrepi razvojnih podpor za obmejno problemsko območje, in drugo za problemsko območje s povečano brezposelnostjo. Kot kvaliteto k temu zakonu lahko štejem, da smo lahko videli tudi že podzakonske akte, ki sledijo na podlagi tega zakona. Tukaj bi opozoril predvsem na drugo problemsko območje, torej območja s povečano brezposelnostjo, ki se bo ugotavljala na nivoju upravnih enot. Torej, ugotavljali bomo brezposelnost in poslabšanje gospodarskih razmer na ravni upravnih enot, seveda pa potem v tretjem odstavku tega 8. člena, kjer to opisujemo, govorimo o tem, da bodo problemska območja z visoko brezposelnostjo obravnavana kot strnjena območja več občin, za katerega bo pa pogoj 200 tisoč prebivalcev. Tukaj bi opozoril, da sta lahko ta dva kriterija izključujoča, predvsem za tista območja, ki bodo z upravno enoto, recimo, pripeta k večji občini, kjer bi se lahko ta prag 17 odstotkov izgubil in takšno primestno območje ne bi bilo deležno obravnavanja kot posebno območje, ki bi potrebovalo takšno dodatno obravnavo. Zato se mi zdi, da je skozi ta vidik treba opozoriti na te detajle, kajti zelo narobe bi bilo, da bi skozi te razvojne programe dobili občutek, da se bodo s sestavo razvojnih regij lahko koncentrirali razvojni projekti regionalnih središč. V tem primeru bi lahko bile razlike v prihodnje še povečane. Tukaj bomo omenil samo dve slabosti, ki ju opazujemo ob primestno ležečih občinah. Recimo, manjša podpora projektu javnih potniških prevozov, ker se vedno več bremen prenaša na občine, in obstoj šolskih podružnic, kajti vsako takšno manjša podpora pomeni izseljevanje ali odseljevanje ljudi s teh območij, kar ne more biti cilj ustvarjanja skladnejšega regionalnega razvoja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Renata Brunskole.
Hvala lepa. Lepo pozdravljeni, gospod predsednik, gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Danes je bilo slišati marsikaj zanimivega, tudi marsikaj takšnega, kar je skoraj težko poslušati, še posebej, če gre, kot je nekdo prej rekel, za ponaredek,. Sama bi pa rekla, da je danes bilo kar nekaj izmišljotin izrečenih. To niso bila dejstva, nekaj takih zadev, skoraj že očitkov ministru o tem, od kod prihaja in tako dalj. O tem pa itak, da ne govorim. Tako me je presenečala razprava nekaterih mojih kolegov, vendar smo v hramu demokracij in ima vsak pravico izraziti svoje mnenje, svoj pogled. Sama bom zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja v prvi obravnavi podprla, sem pa prepričana, da bo tudi v povezavi s tem zakonom zagotovo še potrebnih nekaj popravkov, nekaj dopolnitev, da bomo prišli do takšnega zakona, ki bo bil primeren in ustrezen. In tudi nekatere zadeve, na katere so že nekateri kolegi in kolegice opozorili, bodo verjetno še potrebne določene dopolnitve, še določeni razmisleki in popravki. Tudi sama bi v povezavi s tem povedala kar nekaj konkretnih, ker je bilo veliko že povedanega o tem, za kaj gre. Gre za dejstvo, da v veliko razpravah, tudi ko govorimo o drugih področjih, govorimo, da pa bomo to rešili s spremembo zakona o skladnem regionalnem razvoju. Velikokrat je to izrečeno, pa ni pomembno, v kateri klopi kdo sedi, na katerem stolu tukaj v parlamentu. Velikokrat je to izrečeno. Dejstvo je tudi, da bo treba spremeniti in dopolniti tudi zakon o financiranju občin, ker sedaj govorimo o skladnem regionalnem razvoju in v povezavi s tem razvojem bo tudi še to potrebno. Vendar v povezavi s tem zakonom, če sama pogledam nekatere, mislim, da je bilo tudi kar nekaj razprav že o tem; pojavljajo se še nekatera vprašanja, tudi v povezavi s Skupnostjo občin Slovenije. Prej je bilo rečeno, da je bila Skupnost občin izločena itd., Združenje občin, gospod minister je jasno povedal, tudi sama kot članica Skupnosti občin Slovenije naj povem, da sem tudi sama imela priložnost, tudi neke pripombe so bile podane, prebrati njihovo mnenje. Iz območja, od koder sama prihajam, je bilo tudi postavljenih v okviru ožje skupine razvojnega sveta za Belo krajino in Kočevsko nekaj vprašanj oziroma dilem in dvomov ali glede nedorečenosti v zvezi z zakonom. Na primer, ali je dovolj jasno opredeljeno v zakonu – in tukaj verjetno bodo potrebne še dopolnitve – kaj je lokalni, kaj je regijski in kaj nacionalni projekt oziroma, kdaj pride kateri od projektov do tovrstne opredelitve, klasifikacije. Torej, gre za eno od zadev. Kolega Veber je prej, menim, da izredno dobro, predstavil, da gre za posamična obmejna problemska območja in velikokrat in največkrat so to ravno obmejna: tako če govorimo o Pomurju, tako če govorimo o Koroški, tako če govorimo o Ilirski Bistrici, ravno tako tudi, če govorimo na eni strani o Posočju, pa tudi če govorimo o Beli krajini in Kočevski. Vsa ta območja so v zgodovini tako Jugoslavije kot tudi v zgodovini Republike Slovenije, tudi pri osamosvojitvi – če se mogoče osredotočim na območje, od koder prihajam, Belo krajino –, imela velik pomen, danes na primer na schengenski meji, vendar – kaj ima to območje? Zato so kvalitetne prometne povezave, pa katerokoli od območij naj omenim, in razvojne osi nujnost. Tako je nujna tudi obnova železnic, torej tudi v tej smeri ni dileme. In menim, da je tukaj Republika Slovenija premalo naredila za ta obmejna območja. Ta obmejna območja so marsikdaj bila tudi takšno, varno območje, kamor se je marsikdo tudi zatekel v najbolj težkih časih, danes, ko pa bi želeli ta skladni in enakomerni regionalni razvoj zagotoviti, smo pa nekako na nekatera od teh območij pozabili. Tudi v povezavi s pomurskim zakonom ta teden smo kar nekaj ur presedeli in tudi nekaj očitkov v zvezi z izvrševanjem tega zakona slišali. Vendar, škoda je nekaj kar očitati nekomu, dokler ni nobenih dokazov, razen dokazov in časopisnih člankov in objav v medijih. Torej, v trenutku, ko pa bomo prejeli poročilo s strani Ministrstva za finance o izvajanju tega zakona, poročilo s strani ministrstva oziroma Službe Vlade za lokalno samoupravo in regionalno politiko, takrat pa bomo verjetno lahko kot odbor ali Državni zbor naprej razpravljali in odločali, kaj je resnica in ali določene navedbe držijo. Prej pa je škoda kakorkoli koga obtoževati. Ker je bila tudi debata o pokrajinah in regionalni, lokalni ravni, je bilo tudi opredeljeno, da bo poseben regionalni razvojni dokument. In v povezavi s tem in s tem načrtovanjem očitno gremo korak naprej. Ker, namreč tudi nekateri prej so že povedali, da zakon iz leta 2005 teh določenih povezav in opredelitev ni imel opredeljenih, torej je to treba doreči. Vendar, mogoče je tudi še v tem zakonu premalo definirano, kako nastane regionalni razvojni dokument, torej sama relacija med lokalno skupnostjo in regijo, kar ste nekateri danes že v razpravi že omenili. Vezano na velikost občin, vezano na vključenost lokalnih skupnosti in da je v aktu o ustanovitvi razvojnega sveta regije opredeljeno, da začne veljati, ko ga sprejme 60 % občinskih svetov občin z večino prebivalstva v razvojni regiji. Lahko to morebiti pomeni, da so majhne in manjše občine na nek način morebiti diskriminirane, saj namreč ena od manjših občin v regiji, kjer je, recimo, 20 občin, ne bo na občinskem svetu sprejela odločitve in če bo opredelitev takšna, kot je zdaj, da ga sprejme 60 % občinskih svetov občin z večino prebivalstva, bi lahko nekdo rekel, da bi mogoče bila prav občina od kolega, ki je prej zelo tako ostro razpravljal in predstavljal stališče ene od poslanskih skupin, nepomembna. Recimo. Kolega se mogoče tukaj ni o tem izjasnil, ampak, recimo, bi bila njegova odločitev čisto nepomembna. Mogoče bi bilo tudi to nekako treba vključiti in videti, tudi v povezavi – prej je bilo že izrečeno – s sestavo razvojnega sveta. V tej sestavi, če bo 40 % predstavnikov občin, zagotovo ne bodo mogli biti predstavnik vseh občin v neki regiji, kjer je dvajset občin. Zagotovo. Vendar se pa poraja še eno vprašanje, in sicer vprašanje subregionalne, v okviru neke regije, prisotnosti predstavnikov občin. Tukaj imam v mislih, recimo, ali bo zagotovo potem predstavnik v okviru jugovzhodne Slovenije območje Kočevskega, ali bo zagotovo predstavnik občin Bele krajine, Suhe krajine, Dolenjske. Jaz sem želela prikazati na tem primeru, ker sama območje dovolj dobro in podrobno poznam, vendar bodo zagotovo tudi kolegi z drugih območjih ravno tako mogoče imeli svoj pomislek in razmišljanje. Tudi v povezavi s skupnostjo občin je bilo izraženo ravno to nezadovoljstvo, vezano na odstotek predstavnikov občin – ta 40 %, 30 % gospodarstva, 30 % nevladnega sektorja. Ni še tako dolgo, mislim, da deset dni nazaj, sem se pogovarjala z enim od predsednikov uprav enega izmed največjih slovenskih podjetij in mi je tako rekel: "V politiki je dosti premalo ljudi, ki so v življenju delali v gospodarstvu. Dosti premalo zato, ko poslušam kdaj razprave, sem kar razočaran." Tako mi je izrekel ta gospod, pa ni z Dolenjske, da ne bi mogoče na katerega od teh dveh dolenjskih velikih podjetij letele te besede. Rekel je, da je kar razočaran. Namreč, nekateri od poslancev pri nekaterih razpravah skoraj ne vedo, o čem govorijo. In govoril mi je ravno v povezavi z razvojem regij, ravno v tem momentu. A na drugi strani, če pogledamo tudi predstavnike občin, tudi sama sem predstavnica, pa je mogoče mnenje, da bi jih moralo biti več. Sama osebno sem mnenja, da je prav, da imajo predstavniki lokalnih skupnosti 40 %, zagotovo, zato ker na drugi strani je pa vedno očitek županom, občinskim svetom, da ne delujejo na razvoju. Na drugi strani absolutno zagovarjam tudi stališče: 30 % gospodarstva, 30 % nevladnega sektorja. Ali se bo ta delež v prid predstavnikov občin še nekoliko povečal, da bo to 50 % občin, pa potem manjši delež gospodarstva in nevladnega sektorja – morebiti bo tudi še v tej smeri tekla razprava. Vendar v praksi sama zagovarjam stališče, da za posamične subregije, od koder prihajajo občine, mora biti primerna subregijska zastopanost. Tukaj zagotovo, da se ne bo odločilo, saj mogoče ena od takšnih pomanjkljivosti je tudi ta, da se velikokrat zgodi, da Bela krajina nima svojega predstavnika v Državnemu zboru, z območja, od koder tudi sama prihajam. Ker Gorjanci, reka Kolpa, schengenska meja so neka bariera. Vsak izreče: lepo je pri vas, prijetno je pri vas, vendar na razvoju pa očitno tudi tukaj v parlamentu premalo naredimo. Posledično reševati območja z visoko brezposelnostjo. Prej sem govorila ravno o tem, da gre za pomembno zaviranje razvoja, kadar gre za slabe prometne povezave. Tukaj imam v mislih razvojne osi celotnega območja Republike Slovenije, ne samo območja, od koder prihajam, pa tudi v povezavi z razvojem gospodarstva, obrti in podjetništva, če se že ustavimo samo na enem momentu, ki je vitalnega pomena, tudi danes tukaj seja ne bi potekala, če ne bi bilo elektrike. In zgodi se, da nekatera območja, tudi sama sem doživela, da je bilo v našem območju primer, ko je bilo s strani odgovornih distributerjev elektrike rečeno, da so v državnem proračunu takšne in takšne omejitve, denarja ni in žal tukaj ne bo prišlo do tega, da bi bili daljnovodi, da bi prišlo do tovrstne ojačitve. Ta problem je bil v Novem mestu, na Dolenjskem, v Beli krajini. Ravno tako je bilo potem izrečeno, da je problem, če pride do snegoloma, ker nismo povezani z območjem Kočevskega, da bi morebiti s te strani se napajali. Na drugih območjih je verjetno tudi kaj podobnega. Tudi to je eden od zaviralcev razvoja in v povezavi s skladnim regionalnim razvojem, zato tudi o tem govorim. Zagotovo je tudi pomemben moment, da so dejansko vsa ministrstva – tukaj ne gre samo za to, da gre vse samo na ministra za lokalno samoupravo, ampak gre tudi za pomembno vključevanje tudi vseh ostalih ministrstev, kar je tukaj tudi vključeno. Vendar, da potem, ko je res potrebno, naredi služba Vlade za lokalno samoupravo vse primerno; gre za to, da so to razpisi, da so možnosti prijave na razpise, ne glede na določeno območje, potem pa se ugotovi, da to območje nima dovolj elektrike, da bi se na ta razpis prijavilo neko podjetje, ki bi pa to nujno potrebovalo za razvoj. Potem tudi, kar sem prej poudarila in tudi kolega Veber je poudaril: vezano na regije, vezano na preglasovanja. Preglasovanja, ko pride 20 občin, če gre na odstotek, je toliko in toliko občin neke subregije, je druga subregija toliko manjša in potem se lahko zgodi, da dobesedno tista razvojna subregija zaostaja, ne glede na to, katera vlada je, ne glede na to, kateri mandat Državnega zbora je. In to se dogaja skozi 20 let, rezultati so pa sedaj že dobro vidni. Nekje imajo res na pokopališčih marmornate potke ali pa do vsake njive asfalt, drugje se soočamo pa z osnovnim problemom prometnih povezav. Pa naj bo to Koroška ali Kočevska in Bela krajina. Seveda pa je pomembno pri svetih regije tudi straško načrtovanje. O tem sem sama govorila – o tretji razvojni osi, pa kolega Brulc je, pa tudi drugi kolegi o, recimo, pomurskem vodovodu, goriškem ali belokranjskem vodovodu; torej o osnovnih potrebah na področju prometa, vodovoda, oskrbe z vodo, električno energijo in tako naprej. To so osnovne zadeve in menim, da bi na nivoju Republike Slovenije tovrstne razvojne projekte morali imeti kot strateške razvojne projekte območij. Žalostno je to, da je kdaj tudi tako – ne vem, kako bi rekla, nekdo je celo rekel: če župan dovolj agresivno pristopa do nekega ministra, potem bo ta zadeva šla v neke strateške dokumente, sicer ne. Menim, da zakon o skladnem regionalnem razvoju mora tudi opredeljevati, da sveti regije tukaj tudi strateško pristopajo k tem zadevam. V povezavi s tem, to so mi tudi poudarili v okvirju ožje skupine razvojnega sveta iz Bele krajine in o čemer sem tudi prej govorila, je tudi enakopravno zastopanje območij, 11. člen. Kako je v praksi, tudi v povezavi s podzakonskim predpisom, kjer je navedeno, da v šestih mesecih po uveljaviti zakona minister izda pravilnik o razvrstiti razvojnih regij po stopnji razvitosti. V povezavi s tem tudi je kolega Veber že nekaj omenjal. Če se osredotočim na območje jugovzhodne Slovenije; v to območje je vključenih 20 občin: Dolenjska, Bela krajina, Kočevska; ali pa Kočevska, Bela krajina, Dolenjska. V okviru tega bi potem lahko rekli: po razvitosti spadate pod Dolenjsko, imate Krko, imate Revoz, v resnici pa se Bela krajina ali Kočevska soočata s težavami schengenske meje in nista tako razviti, kot se zdi zaradi tega sovpliva. Zato menim, da je treba subregije upoštevati. Tukaj je še tudi ena dilema, na katero so me opozorili, in sicer vezano na javna dela. V povezavi z javnimi deli, ko so zavodi za zaposlovanje po Sloveniji prav na nivoju krovnega zavoda razporejali sredstva za javna dela v Sloveniji, se je zgodilo, da se je gledalo ravno tako krovno, na regijo. Za jugovzhodno Slovenijo se je v povezavi, kot sem prej omenila, ugotovilo, da se je ta odločitev o tem, katero območje je manj razvito in kje bi se tukaj tudi z javnimi deli poskušalo najti za brezposelne ljudi vir dohodka, vsaj trenutni vir zaposlitve, se je na ta način to zmanjšalo. Pri pomurskem zakonu v okviru Pomurja je ta zadeva bila rešena v precejšnji meri, vendar v povezavi z drugimi regijami je pa tukaj nastala vrzel. V povezavi s tem zakonom in v še povezavi s tem podzakonskim predpisom bi želela nekako opozoriti tudi na to, da ne bi prihajalo do tovrstnih nedorečenosti in pomanjkljivosti, ki bodo v škodo območij, ki bodo potem neprestano imela težave. Morebiti bi se to zgodilo tudi na račun, ne vem razvitega, mogočega Posavja, Krškega in tako dalje, bi se neka območja pa neprestano – tudi tam so območja, ki so nekako manj razvita. Tudi to sem opazila. Vendar očitno je to tudi na račun večjih mest, ki so razvita, zato so tudi manjše občine mogoče zapostavljene. Izrekla bi tudi, da se čutim dolžna, da je tukaj s strani službe Vlade za lokalno samoupravo bilo narejenih veliko ur dela in truda tudi pri usklajevanju, tudi pri še večjih dorečenostih v povezavi s skladnim regionalnim razvojem. V povezavi z javno upravo bi pa le opozorila – prej je bila razprava vezana na policijske enote –, da bi v neki meri, tudi v povezavi z upravnimi enotami in z ostalimi institucijami, le bilo treba upoštevati subregijske momente. Sama bi mogoče dala primer Vinice v Beli krajini, ki je na meji z Republiko Hrvaško, ko bi ljudje za vsako spremembo morali iti na davčno upravo, recimo, v Novo mesto, kar pomeni skoraj 100 kilometrov ali pa, če je to 60, 70 kilometrov. Ali je ta zadeva v takšni obliki primerna, ustrezna – recimo, do sedaj je bilo to bistveno bližje. Tudi drugod je temu tako. Tudi v povezavi z upravnimi enotami, centri za socialno delo in ostalimi institucijami, tudi zavodi za zaposlovanje in enotami, da ne bi samo gledali na racionalnost, ampak da gledamo tudi na to, da res zagotavljamo enakomeren in skladen regionalni razvoj; s tem da potem zagotavljamo tudi dovolj kvalitetno življenje zaposlenim in tudi prebivalcem posameznih območij. Ker če bi bilo treba nekomu vsakič znova oditi ali v Novo mesto, ali nekomu v Celje, ali Maribor, potem že nisem prepričana, če smo res delovali v smislu in smeri skladnega in enakomernega regionalnega razvoja. Veliko je še tovrstnih zadev po področjih, po posameznih resorjih, ki bi jih bilo treba doreči. Vendar menim, da za prvo obravnavo je vezano na zakon o skladnem regionalnem razvoju potreben in pomemben korak že storjen. Prepričana sem, da bodo še z dodatnimi usklajevanji in upoštevanjem določenih pripomb lahko rezultati potem pripeljali do sprejema tega zakona in tudi večje zadovoljstvo, pa ne glede na to, ali smo poslanci koalicije ali opozicije. Torej, v prvi obravnavi bom ta zakon podprla.
Hvala lepa. Prijavljene poslanke in poslanci so končali z razpravo. Gospod minister, izvolite. Dr. Henrik Gjerkeš, minister, odgovoren za regionalni razvoj in lokalno samoupravo. Prosim.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani! Še moj zaključni komentar oziroma opažanja na to bogato razpravo, ki se je odvila v okviru razprave o zakonu o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Torej, tiste pripombe in kritike, ki so se nanašale na sam predlog zakona, so vsebinsko takšne, da bomo ob primerni korespondenci uskladili predvsem različne nedorečenosti, morda tudi kakšne rešitve, ki se bodo izkazale za bolj primerne, tako v poslanskih skupinah kot z reprezentativnimi združenji in ostalimi deležniki, ki jih ta zakon zadeva in zadeva nas vse. Me pa veseli, da v tistem delu, kjer so bile razprave najbolj kritične, ni bilo bistvenih vsebinskih pripomb. Če povzamem komentarje v smislu umanjkanja pokrajin kot nekega komplementarnega procesa oziroma stanja v skladnejšem regionalnem razvoju, se popolnoma strinjam. Vendar sem povedal tudi razloge, zakaj se je Vlada odločila, da hitreje oziroma da pred uvedbo pokrajin pristopi k razvojnim težavam Slovenije. Izkazalo se je, da sistemski zakon ni imel svojih odgovorov, predvsem v času krize, in ni se nam zdelo smiselno čakati na političen konsenz glede teritorialne razdelitve Slovenije, na to, da začnemo prej reševati razvojne probleme. Povedati moram, da Zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja ne bo rešil vseh razvojnih težav Slovenije. Veliko bo odvisno tudi od sektorskih ukrepov, veliko bo odvisno od same implementacije, kakor ste ugotovili. Po našem mnenju pa bo odkril tiste še skrite potenciale v Sloveniji, ki bi lahko hitro dodali kamenček v tem mozaiku hitrejšega okrevanja in izhoda iz krize. Komentarji, da so interventni zakoni primernejša oblika, se mi zdijo v nasprotju z željo po decentralizaciji. Namreč, ravno interventni zakoni so poudarjanje centralizacije države in ukrepanje z državne ravni za reševanje razvojnih problemov različnih območij v Sloveniji. Če bi izbrali to strategijo, torej da bi reševali razvoj regij v smislu interventnih zakonov, potem regionalne politike sploh ne potrebujemo. Tudi očitek, da gre za tiho uvajanje pokrajin, s tem da je bil ta očitek podkrepljen z ukrepi policije, ki naj bi začrtali število regij, in tudi z znanstveno raziskavo, ki je pomemben strokovni prispevek k temu, da na področju regionalizacije obogatimo podlage, ni upravičen. O tem sem začel razmišljati komaj danes, ko sem slišal te očitke, namreč, teh 12 statističnih regij, ki so omenjene kot delitev na NUTS-3 nivoju, je posledica izvajanja evropske kohezijske politike. Če bo Eurostat ugotovil, da bi bilo bolje, da na tem področju spremenimo smisel statističnih regij, število, velikost, se bomo posvetovali, vendar to še vedno ne pomeni kakršnekoli teritorialne delitve Slovenije. Še enkrat bi se vrnil na sestavo razvojnega sveta, ker to je eden izmed tistih ključnih očitkov zakonu, ki na nek način vidijo v tem neko centralizacijo oziroma politizacijo, predvsem politizacijo izvajanja regionalne politike v regijah. Gre za to, da si moramo priznati, da župani opravljajo odgovorno in veliko delo v lokalnih skupnostih. Po eni strani morajo voditi osnovno poslanstvo občine je, zagotavljati blaginjo občanom in s tem državljanom, po drugi strani pa skrbeti za razvoj. Predvsem v manjših občinah, kjer ni kritične mase, kjer primanjkuje človeških in finančnih virov, se ta razvoj lahko hitro ustavi. Zato je po našem mnenju treba te razvojne vire povezovati – poudarjam – ne združevati, ker to je ustavna kategorija, ampak povezovati. Najlepše se povezujejo v območnih razvojnih partnerstvih ali v regijah. Gre za interesno združevanje, s tem da se zagotavlja razvoj. Ne gre le za infrastrukturne investicije, ker same infrastrukturne investicije, kakor smo v Pomurju videli, še ne zagotavljajo razvoja, morajo jim slediti tudi ukrepi na področju gospodarstva in izobraževanja. Dilema, ali bo ta sistemski zakon izpolnil pričakovanja Korošcev oziroma vseh nas. Jaz mislim, da je to velik korak, ne samo eden, ampak trije,na področju regionalne politike. Kot sem na začetku omenil, bo regionalna politika v okviru svojega dosega na ta način dobila nove instrumente, s katerimi bo lahko predvsem na tistih področjih, ki dolga leta zaostajajo v razvoju, pospešila ta razvoj in s tem, upamo tudi, razvoj celotne Slovenije. Je pa nova paradigma usmerjena na celotno Slovenijo. Torej, mi menimo, da so neodkriti razvojni potenciali ne samo v teh manj razvitih območjih, ampak tudi v tistih območjih, ki so zdaj bolj razvita, in na ta način gre razvoj naprej. Dr. Gantar je ugotovil, če ni razlik v regijah, potem tudi skladnega regionalnega razvoja ni, razen če je ta razvoj ničen. Ne sme pa priti do takšnih diskrepanc, da te razlike ovirajo razvoj celotne države. To so na drugi delavnici ugotovili tudi predstavniki OECD, ki opravljajo teritorialni pregled Slovenije. Ta teritorialni pregled Slovenije je ena izmed strokovnih podlag in smernic za ta predlog zakona. Celotno slovensko področje, še posebej pa zaradi velikih razlik na obmejna problemska območja – in tu ne govorimo samo o problemu različne ali manjše razvitosti, ampak tudi o strateškem problemu, gre za to, da če ne bodo ustrezni pogoji za bivanje, za funkcioniranje podjetij, lahko prebivalci teh obmejnih področij začnejo – ali prazniti, torej govorimo o negativnih demografskih trendih, ali pa, kar je še huje, gravitirati k centrom v drugih državah. Skratka, ne gre samo za razvojne cilje, ki jih želimo doseči s tem predlogom zakona, ampak tudi za strateške. Sproženo je bilo tudi vprašanje neučinkovitosti državnih interventnih pomoči. Seveda, če omenim primer Pomurja. V Pomurje je šlo v preteklih letih že veliko denarja. Rezultat smo videli letos v začetku leta z interventnim zakonom, slika pa se je bistveno spremenila. Namreč, spet smo ali pa že vnaprej smo pristopili k enemu od konceptov, ki je imel tudi znotraj zakona, to je na partnerski dialog in delitev odgovornosti in tudi pravic. Pomurje kot takšno, kot prizadeta regija je dobila nalogo, da pripravi program. Ker ona najbolj ve, območje, regija najbolj ve kaj potrebuje, kaj ima in kako to doseči. Prav tako Pokolpje, razvojno partnerstvo. Mi smo v teh predhodnih postopkih, ki so bili nujni zato, ker smo ugotovili, da so nastopili vsi pogoji, da država intervenira zaradi visoke brezposelnosti, že pristopili v okviru razvojnega sveta k pripravi programa, ki bo osnova za dogovor o razvoju regij. Torej, je to območje, se pravi, da čas ni bil izgubljen, ampak je že pripravljen na to, je že korak naprej, da je ta podlaga za začetek dogovarjanja o dogovoru regij več ali manj pripravljena in bomo v drugem tednu tudi obravnavali na seji razvojnega sveta. Tudi ta dinamični mehanizem detektiranja visoke brezposelnosti bi rad pojasnil, zakaj ni območje ukrepanja enako kot območje detekcije brezposelnosti. Uredba že zdaj o dodeljevanju regionalnih spodbud govori, da, če je dva meseca zapored v neki upravni enoti brezposelnost višja od 17%, se potem sprožijo posebni ukrepi. Vendar ne samo za tisto upravno enoto, ampak za območje ukrepanja. To območje ukrepanja je lahko ali celotna regija ali območno razvojno partnerstvo ali kako drugače opredeljeno območje. Gre za to, da moramo pri ukrepanju imeti kritično maso, poleg tega razmerje v eni upravni enoti morda že zaradi migracije ni nujno, da kaže pravo sliko o širšem področju, okolice te upravne enote. Na ta način zagotavljamo, da ti ukrepi lahko dosežejo svoje cilje. Zdaj, ali je ta kritična masa dvajset tisoč prebivalcev ali ne, to je materija podzakonskega akta in o tem bomo tudi še lahko razpravljali. Skratka, če zaključim, določene morebitne ali potencialne nedorečenosti, na katere ste opozorili, bomo v nadaljnjem postopku seveda skupaj predeskutirali, jih uskladili tako, da bo ta po mojem mnenju in po mnenju Vlade pomemben zakon lahko premagal te pomisleke, ki smo jih danes slišali. Nikakor pa ne moremo valiti krivde za neustanovitev pokrajin na takšen razvojni zakon. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vidim, da je še interes za razpravo, po prvem odstavku 71. člena dajem čas za prijavo. Prosim, kdor želi razpravljati, naj se prijavi. Hvala lepa, vsak ima čas za petminutno razpravo. Gospod Ivan Grill, izvolite!
Hvala lepa. Poglejte, jaz sem mnenja tako kot številni moji predhodniki, da ta zakon tistih ciljev, ki si jih seveda vsi želimo, zagotovo ne bo dosegel. Žal bomo veliko časa izgubili, da bomo to ugotovili čez leto, dve ali celo tri. Skeptičen sem tudi do samega teksta, kajti tudi v sami koaliciji je zaznati kar nekaj pomislekov, nekaj slabih rešitev, ki jih bo treba popravljati. Jaz se bojim, da v takšnem zakonu na ta način stvar popravljati, je skorajda nemogoče, ker nekje mogoče kaj popraviš, se na drugi strani zadeva podre. Mislim, da nekega večjega skladnega regionalnega razvoja s takšnim zakonom ni mogoče doseči. To je v bistvu, poglejte, gospod minister, izguba vašega časa in vaših sodelavcev. Veliko bolj bi lahko imeli optimizma, če bi se lotili takoj takrat, ko ste nastopili na to svojo funkcijo po vaši predhodnici z regijsko zakonodajo oziroma pokrajinsko. Kajti, poglejte ta koalicija je imela v svojem načrtu takrat obvezo, da bo v relativno kratkem času to regijsko zakonodajo vložila v proceduro. Jaz sem celo verjel glede na to, da je bilo v prejšnjem mandatu cel paket zakonov več ali manj, lahko rečem, dosti strokovno pripravljeno, tudi sprejetih. Žal ni bilo dovolj tiste politične večine predvsem pri odločanju o številu pokrajin. Ampak bilo pa je veliko ali pa pretežni del dela seveda tudi narejenega in tam bi bilo treba seveda tudi nadaljevati. Kajti samo regije, ki bodo imele veliko pristojnosti, ki še vedno tudi po tem zakonu, če bo sprejet, ostanejo v državnih rokah ali pa na ministrstvih, ne more zagotavljati nekega tistega razvojnega potenciala, ki ga vsaka regija seveda tudi ima. Še vedno bo preveč političnih odločitev, "političnih dilov", nenazadnje tudi pristojnost posameznih ministrov ali celo vlade o nekih akcijah ali aktivnosti posamezne regije. Tukaj tudi ta ugotovitev, vsaj eden od predgovornikov je ugotavljal, da ta zakon omogoča, da v primeru, ko na nekem področju v državi zdetektiramo večjo brezposelnost, se lahko tudi z nekimi ukrepi tega lotimo. Drži, lahko se lotimo. Vendar na kakšen način? Ko se bo zadeva detektirala, ko se bo pristopilo k analiziranju tega, če bo dovolj politične volje, mislim, da bo poteklo toliko časa, da se bo marsikakšna zadeva takrat toliko spremenila, da je vprašanje, če jo neka intervencija sploh še lahko reši. Mislim da takšne gasilske intervencijetukaj ne pripeljejo do samega cilja. Tako da, jaz tega zakona zagotovo ne bom podprl, pa ne zato, da bi rekel, da je tako slab, ampak kot sem rekel izguba časa. Bolje bi bilo, kot sem rekel, da se lotite pokrajinske zakonodaje in da se seveda tam te stvari potem res sistemsko in uravnoteženo poskuša reševati, da bo vsaka regija lahko sama zase. Eden izmed predhodnikov je ugotavljal, da tudi avtocesti, sedaj, ko jih imamo v Sloveniji, v bistvu spreminjajo neke kriterije o številu regij ali pa velikosti regij. Bojim se, da avtocesta tega ne more spreminjati. Res je, da smo lahko iz enega konca Slovenije na drugi konec v uri in pol ali dveh urah, ampak tiste geografsko zaokrožene celote so še vedno različno razvite in avtocesta tega ne spreminja. Omenjena je bila Dolenjska. Sam sem z Dolenjske in vesel sem, da jo nekateri tukaj zelo nekako izpostavljate kot eno izmed razvitejših regij. Je po statističnih kazalcih, ampak dajmo pogledat, koliko področij na Dolenjskem nima vode, nima kanalizacije, nima širokopasovnega omrežja, univerze. Če katera regija potrebuje univerzo, jo potrebuje Dolenjska ravno zaradi tako močnega gospodarstva. Pa še vedno tega nimamo. Če bi imeli mi regije, sem prepričan, da bi se vse te razlike bistveno hitreje in bolj uravnoteženo, predvsem v smislu tistih prioritet, ki jih sami detektiramo. Tako, da ta napor, mislim, da bo nekako na koncu pokazal, da je bil zaman. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Grill. Besedo ima gospod Milan Čadež.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav kolegice in kolegi! Spoštovani gospod minister s sodelavci! Ko sem pregledoval obstoječi Predlog zakona o spodbujanju skladnega razvoja in ker dobro poznam predlog, ki ga je naša stranka že vložila v tem mandatu, in tudi predlog pokrajinizacije iz prejšnjega mandata, sem videl velike razlike. Lahko rečem, da je sama Slovenija s svojim čudovitim lokalnim okoljem nekako osnova kako delati pravični regionalni razvoj. Sam prihajam iz škofjeloškega območja, Poljanska, Sevška dolina, Poljanska do Žirov, kjer se življenje razlikuje od vzhodnega dela Slovenije. Če pogledamo način dela razen dolenjskega dela, kako se kmetje borijo, da obdelujejo svoje površine do 1000 višinskih metrov visoko, in napram vzhodnemu delu Slovenije, kjer je ravnina, in ko smo ravno ta teden imeli debato tukaj, kdo od kmetov bo vodil poslovne knjige. Zavedati se moramo tega, da je prav na škofjeloškem območju, ki je znano po tem, da ima eno najnižjih brezposelnosti, najvišjo rodnost, ampak da prav to drži domačine na svoji zemlji in da ni vse v denarju, ampak veliko oziroma vse je na ljubezni do svoje zemlje in to je treba spoštovati. In da niso vsi pogoji, veliko je treba delati na ljudeh. Ljudje so tisti, ki, lahko rečem, držijo Slovenijo kot takšno pokonci. Dobro se spomnim, ko smo na enem od odborov imeli debato od gospodarskih con. Gospod minister je še celo izjavil, da imamo preveč površin namenjenih za gospodarstvo. To pa zato, ker niso vse izkoriščene. Lahko rečem, da so na osrednjem, zahodnem delu vse izkoriščene in pa tudi to, da si ne predstavljam, da bi podjetnik, ki ne bi dobil površine v svojem lokalnem okolju, šel na drug konec Slovenije. Tudi ravnanje s smetmi, veliko imamo debat, koliko centrov za ravnanje z odpadki, dva milijona Slovencev, koliko centrov potrebujemo. Tukaj ni treba nobene matematike, potreben je samo tehten razmislek, kako naprej in koliko časa bomo imeli v Državnemu zboru v enem košu za odpadke steklene flaše, plastične kozarce in papir. Verjamem, da ne bo koraka naprej. Moram se dotakniti tudi predloga o ukinjanju porodnišnic in policijskih uprav, to pelje v centralizacijo in ne v decentralizacijo in lahko rečem, da me kot poslanca, ki prihaja iz neurbanega okolja to tudi skrbi. Na koncu pa ne morem mimo tega, da smo letošnje leto sprejeli interventni ukrep o Pomurju. Ta teden smo imeli nujno sejo, na kateri so obravnavali sum koruptivnega dejanja, kako je bil peljan javni razpis. In seveda ne morem tudi mimo tega, da je Vlada imenovala razvojni svet za kočevsko in pa belokranjsko. Vprašam se: Ali je to regionalni razvoj ali moraš biti na pravi politični strani? Na koncu želim poudariti, da je za skladen regionalni razvoj treba podeliti pristojnosti, denarna sredstva in kadre, katere pa je treba decentralizirati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber. Izvolite!
Hvala lepa. No, kolega Čadež, veliko raje bi bil v situaciji, da ne bi bil v stranki Socialnih demokratov pa da bi bila gospodarska rast v Kočevju takšna, da bi bili med najrazvitejšimi v Sloveniji. Hočem povedati, da sploh ni odvisno od tega, ali sem jaz član Socialnih demokratov in vladajoče stranke ali gre za reševanje problemov na Kočevskem, ki ima dejansko največjo stopnjo brezposelnosti v Sloveniji. Ne glede na politično barvo se je Vlada odločila, da pomaga tem območjem, tem regijam. Stopnja brezposelnosti je danes predlog v tem zakonu in bo veljala tudi za vaše območje, če boste padli v takšne razmere. Torej enaki pogoji bodo tudi za vas, če boste prišli v težave. Zato vam svetujem, da ta zakon raje podprete kot pa da ga, kot ste rekel, ne boste podprli. Tudi sicer pri vseh vaših razpravah o pokrajinah, spoštovani kolegi iz SDS-a, dobro, da nismo ustanovili pokrajin. V kakšni situaciji bi bile pokrajine v tej gospodarski in finančni krizi? Ali bi pokrajine zmogle dati toliko pomoči gospodarstvu? Ali bi pokrajine zmogle subvencionirati delovni čas, polni delovni čas v tistih podjetjih, kjer ni dovolj naročil pa smo ohranjali delovna mesta? Ali bi pokrajine zmogle dajati sredstva za subvencioniranje tistih, ki čakajo na delo doma?Vse to smo lahko naredili, ker je država imela očitno dovolj moči in volje, da je to naredila. V pokrajinah tega ne bi mogli izpeljati. Eno Pomurje, ni variante, da bi lahko takšne podpore dobila, če bi imela svojo pokrajino, kot jih je dobila, ker smo se odločili na nivoju države, da pomagamo temu območju. In to imejmo pred očmi. Tudi gospod Grill je govoril prej o Novem mestu. Jaz močno dvomim, da bi Dolenjska pokrajina namenila toliko sredstev Revozu, kot jih je Revoz dobil iz državnega proračuna, niti slučajno ne. Zelo resno bi se pogovarjali o tem, zakaj pa podjetja na Kočevskem ne bi dobila tega denarja pred Revozom. In verjetno bi se tudi v Beli krajini spraševali, zakaj pa njihova podjetja ne bi dobila tega denarja, zakaj pa ravno Revoz. To je ta debata, ki bi se preselila potem na pokrajine. In ni vse zlato in med, če se imenuje pokrajina, daleč od tega. Še enkrat trdim, imamo veliko srečo, da nismo ustanovili pokrajin in da nismo naredili še ene napake, ki bi nam poslabšala položaj pri gospodarski in finančni krizi. Naj vas samo spomnim, da smo vzelo velikih težavah pri reševanju gospodarske krize, ker ste povečali plače v javnem sektorju. Zadolžili ste državo za gradnjo avtocest. Vzpostavili ste vinjete, ki ne pokrivajo teh obveznosti. Obremenili ste državo takrat, ko je imela največjo gospodarsko rast, z zadolževanjem. Danes, ko pa ni gospodarske rasti, se pa ne moremo zadolževati oziroma če se, zelo hitro prebijemo tisti limit, ki nam je nekako zapovedan znotraj evroobmočja, in zato tudi sprejemamo proračune, ki nas vračajo nazaj v čim bolj stabilno monetarno politiko in izpolnjevanje tudi maastrichtskih kriterijev. Gospodu Tanku bi pa želel še pojasniti in dopolniti v njegovi razpravi. Namreč, zdaj, ko se intenzivno gradi železniška proga Grosuplje-Kočevje, si vsi pripenjajo medalje, kako je zdaj vsak ogromno prispeval k temu, tako Tanko, v dnevnem časopisju beremo o županu Velikih Lašč, ki se dnevno praktično pojavlja v tem, kako je zdaj zaslužen za to progo. Želim samo spomniti, da sem najmanj eno leto poslušal očitke v Državnem zboru, pa tudi v Kočevju s strani SDS, češ, Veber ni podprl amandmaja za železniško progo Grosuplje-Kočevje in se proga ne bo gradila. Odgovor Vlade in tudi moj odgovor takrat v parlamentu je bil, da amandmaja ne podpiram, ker so sredstva zagotovljena in je amandma nepotreben. Zato danes še enkrat naglas ponavljam to dejstvo in se zahvaljujem koaliciji, da me je podprla na koalicijskem usklajevanju, da smo zagotovili denar za to progo. To so dejstva, če že nekaj navajamo in si pripenjamo medalje. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo o Predlogu zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje odločali v ponedeljek 20. decembra 2010 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVAH ZAKONA O BANČNIŠTVU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s predlogom zakona je ista poslanska skupina zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev gospodu Zvonku Černaču.
Spoštovana kolegica, spoštovani kolegi, ostali prisotni! Enkrat smo že govorili o tem in apelirali na predsednika Državnega zbora, da malo bolj odgovorno načrtuje čas. Ta zadnja razprava, ki sem jo poslušal pred vrati, govori o tem, da za nekatere ni najbolj primeren čas v petek popoldne, da bi argumentirano, kvalificirano, predvsem pa razumno razpravljali. Tudi ta točka, o kateri bomo govorili v nadaljevanju, je taka, za katero bi bilo prav, da o njej razpravljamo takrat, ko je tudi predvideno glasovanje, kajti samo takrat, ko je predvideno glasovanje, je zagotovljena malo večja prisotnost kolegic in kolegov in motiviranost za to, da o stvari tudi razpravljajo. Torej, zakaj dopolnitev oziroma spremembe Zakona o bančništvu? Predlagatelji smo pri tem zakonu izhajali predvsem iz dveh poglavitnih ciljev. Prvič, da bi preprečili konflikt interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem pa bank v večinski državni lasti. In drugič, da bi zmanjšali možnost konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji. Pri spremembah smo izhajali iz preprečitve konflikta interesov, do katerega prihaja pri upravljanju in nadzoru bank in ki se najbolj izrazito kaže pri bankah, ki so v neposredni ali posredni lasti države. Zaradi tega konflikta interesov mnogokrat prihaja do odločitev, ki so za poslovanje konkretnih bank škodljive. V primeru državnih bank so torej škodljive tudi za davkoplačevalce. Če ta konflikt interesov ni preprečen oziroma ni preprečen z učinkovitimi mehanizmi, lahko poslabša položaj posamezne banke, poveča njeno izpostavljenost škodljivim odločitvam in tudi posledično ogrozi stabilnost bančnega oziroma finančnega sistema v celoti. Pri pripravi zakona smo predlagatelji izhajali iz številnih dokumentov in tudi analize stanja na področju, ki ga ureja zakon. Izhajali smo tudi iz delovnega gradiva, ki ga je pripravila delovna skupina iz Baselskega odbora za nadzor bank, z naslovom Načela poudarjenega korporativnega upravljanja. V njih določa med drugim tudi, da nasprotje interesov lahko nastane med banko ali njenimi klienti in člani odbora direktorjev oziroma člani nadzornega sveta in vodilnimi uslužbenci banke, kadar banka vstopa v poslovni odnos s pravno osebo, ki je v lasti člana odbora direktorjev. Glede nasprotja interesov, ko je banka v lasti države in jo ta nadzoruje, mora biti opravljena popolna administrativna ločitev funkcij lastništva in bančnega nadzora, da se zmanjša politično vmešavanje v nadzor banke. Mi pa dobro poznamo primere kako to poteka v Sloveniji. Na čelu največje državne banke je bil vrsto let preverjen politični kader LDS-a, ki si je celo izplačal milijon evrov nagrade. Nasledil ga je kandidat LDS-a na zadnjih državnozborskih volitvah, ki bi moral namesto predsednice te stranke zasesti poslanski sedež v tem parlamentu. Nasledniki gospoda Kramarja še vedno niso pobrali vseh okostnjakov, ki v času kriznih razmer pospešeno padajo iz omar največje državne banke in so oslabili banko do te mere, da ji niti več stomilijonska dokapitalizacija ne more pomagati. Pa te zgodbe še ni konec. Dogajajo se nova politična financiranja, kot je primer stadiona v Stožicah. Za veliko večino verjetno ne bomo izvedelinikoli, saj se polje netransparentnosti in skrivanja za bančno tajnost ni prelomilo niti takrat, ko so zaradi kolapsa svetovnega finančnega sistema svoje posle do potankosti razkrile največje privatne banke v svetu, pri nas pa je to parlamentu preprečeno celo pri bankah, ki so v ali pretežno v državni lasti. Drug primer je gospod Danilo Toplek, vidni član Socialnih demokratov, dolgoletni, lahko bi rekli večni direktor Taluma, ki je predsednik nadzornega sveta Nove kreditne banke Maribor. Gre za neposredno vpetost politike v delovanje banke in vgrajevanje namesto za preprečevanje konflikta interesov pri poslovanju banke. Podobnih primerov je še več. Več kot očitno je torej, da se kodeksi in načela, če zanje ni zakonske prisile, v tej državi ne upoštevajo. Ugotovimo seveda lahko, da v Sloveniji obstajajo pravni in drugi akti, katerih spoštovanje bi uredilo oziroma preprečilo nasprotje interesov članov uprav in nadzornih svetov. Problem je, da so ti akti predvsem nezavezujoče narave. In zaradi tega predlagamo, da se ta pravila igre uzakonijo. Nerazumljivo je, da temu predlogu zakona nasprotuje Vlada oziroma ga ne podpira. Edini argument za takšno početje je lahko ambicija oblastnih strank po ohranitvi njihovega političnega vpliva nad bankami in servisiranje njihovih političnih interesov ter njihovih političnih elit in projektov. To pa je slaba popotnica nadaljnje stabilnosti finančnega in bančnega sistema. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade gospe Mateji Vraničar, državni sekretarki na Ministrstvu za finance.
Gospod predsedujoči, gospodje poslanci! Dovolite mi, da na kratko predstavim mnenje Vlade Republike Slovenije k predlogu novele Zakona o bančništvu. Predlagatelji kot poglavitni cilj predloga zakona navajajo preprečevanje konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem bank v večinski državni lasti ter zmanjšanje možnosti konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji. Zasledovana cilja se v besedilu zakona odražata v uzakonitvi obvezne uporabe kodeksa upravljanja javnih delniških družb v bankah. Uvodoma kaže opozoriti na pravno naravo kodeksa, to je splošno uveljavljena oblika pravnega akta kot avtonomnega vira prava na različnih področjih delovanja povezanih deležnikov in značilnost katerega je pravno ne zavezujočanarava v obliki priporočila. Ne glede na nezavezujočo naravo tega kodeksa ugotavljamo, da Banka Slovenije kot nadzorni organ na področju bančništva tudi sicer uporablja kodeks oziroma se nanj upira ne glede na to, da ni predpisan kot zavezujoč pravni akt. Med drugim tako izhaja že iz Sklepa o skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic, v katerem je v načelu že povzeta vsebina kodeksa. Nadalje moram ugotoviti, da predlog zakona z določitvijo obvezne uporabe kodeksa upravljanja posega le v en segment področja finančnega sistema, to je v sistemsko ureditev bančništva. Ne posega pa na druga področja finančnega sistema, zavarovalništvo, na trg vrednostnih papirjev, kar postavlja področje bančništva nekako v neenakopraven položaj. Nadalje kaže opozoriti tudi na veljavno ureditev Zakona o gospodarskih družbah, ki v 70. členu, ki velja za vse gospodarske družbe, torej tudi za banke določa, da morajo družbe, katerih vrednostni papirji so predmet trgovanja na organiziranem trgu, vključiti v svoje poslovno poročilo izjavo o upravljanju družbe. Izjava se vključi kot poseben oddelek poslovnega poročila in vsebuje med drugim tudi informacijo o upoštevanju kodeksa o upravljanju. Prav tako kodeks o upravljanju družbe prostovoljno sklenejo uporabljati ter dodajo podatke o dostopanju do takšnega kodeksa. V praksi je mogoče zaslediti, da so se za pristop h kodeksu upravljanja odločile tudi banke, ki niso javne delniške družbe. Z vidika formalne ustreznosti zakona moramo opozoriti, da zakon določa pristojnosti Banke Slovenije, ki po našem mnenju presegajo možnosti oziroma pooblastila, ki bi jih Banki Slovenije lahko dajali, saj ji določa, da mora s podzakonskim aktom določiti, kaj je pomemben poslovni stik. Prav tako je s formalnega vidika treba opozoriti, da predlog zakona ni bil poslan v posvetovanje Evropski centralni banki v skladu z našimi zahtevami, pardon, z našimi obveznostmi po Pogodbi o Evropski uniji. Upoštevaje navedenega in na podlagi predstavljenih dejstev Vlada predlaganega zakona tako s sistemskega kot tudi z izvedbenega vidika ne more podpreti. Hkrati, ko je Vlada sprejela ta sklep, je sprejela tudi sklep, na podlagi katerega bo skupaj z Banko Slovenije preučila možnost zaostritve pogojev za članstvo v nadzornih svetih poslovnih bank z namenom preprečitve konflikta interesov, vendar ocenjuje, da ni primerno to možnost uveljavljati preko zakonskega teksta, ampak preko obstoječih dokumentov in predpisov, ki so v pristojnosti Banke Slovenije. Že prej sem omenila sklep o skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic. Upoštevaje vsega navedenega Vlada predlaga Državnemu zboru, da sprejme sklep v skladu s katerim predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Nepovezanih poslancev bo predstavil gospod Vili Rezman.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Skušal bom za petkovo popoldne primerno kratko predstaviti stališče Poslanske skupine Solidarnost. Naj najprej opozorim, da gre v tem predlogu sprememb in dopolnitev Zakona o bančništvu za apostrofiranje problema, ki se ne apostrofira prvič, zagotovo tudi ne zadnjič, ki pa je dejanski problem pri nas. Namreč problem preprečevanja konflikta interesov ali nadziranja takrat, ko ga ni mogoče preprečiti. Pri tem mislim, da predlagatelji izhajajo iz legitimne potrebe, da se to čim bolj uredi, in predlagajo pravzaprav dva ukrepa. Eden govori o tem, da naj se kodeks upravljanja javnih delniških družb vključi v enega izmed členov Zakona o bančništvu, kar sicer po moji sodbi ni najbolje, da kar tako prilepimo kodeks v zakonska določila, bom pa kasneje povedal, kako bi se morebiti to dalo drugače narediti. Druga ambicija pa je, da se razkrijejo vse podrobnosti raznih poslovnih stikov in pogodb, kar je zelo podobno tistemu 6. členu, ki so ga isti predlagatelji predlagali v predlogu spremembe Zakona o gospodarskih družbah, ko je bilo govora o tihih družbah. Vlada oboje zavrača. Po oceni Poslanske skupine Solidarnost je to zavračanje oziroma argumentiranje mestoma šibko. Ni najbolj prepričljivo oziroma se včasih zdi celo nekoliko nonšalantno. Skušal bom s primeri povedati, zakaj menimo tako. Prvi primer je, danes je gospa državna sekretarka o kontra argumentih Vlade že govorila. Jaz bom nekatere stvari zato moral ponoviti. Prvi primer je primer, ko Vlada dobesedno zapiše, da se zaradi nezavezujočega značaja kodeksa zdi problematično kombiniranjezakonov in avtonomnih pravnih virov. To, da se nekomu nekaj zdi problematično, najbrž ni najbolj trden argument, bi ga bilo treba že nekako drugače zastaviti, če bi hotel biti argument, je pa izraz nezadovoljstva. To bo premalo, da bi kar tako samo po sebi obstalo. Da ni primerno kombiniranje avtonomnih virov in zakonskih določb, ugotavlja tudi zavoljo tega, ker pravi, da bi sicer to kombiniranje bilo možno, če bi kodeks sledil zakonu in ne zakon kodeksu. Vendar jaz ne vidim nobenega posebnega razloga, da ne bi dopuščali možnosti, da se kodeksi ali kakšni drugi pravni viri pojavijo kot spodbuda, kot pobuda za to, da se kaj v zakonih spremeni. Torej, tovrstna kombinacija zame ni nič posebnega. Mislim, da bi ji bilo treba prisluhniti. Drugi primer je, spet citiram, govori to zavrnilno mnenje Vlade, da se Banka Slovenije lahko opre na kodeks, če je predpisan ali ne. To se zdi nekoliko arbitrarno, najprej zato, ker se lahko ali pa se ne opre na to, kar je v kodeksu zapisano in drugič zato, ker ugotavlja, da to lahko naredi če je to predpisano ali ne. Torej, to je že takšna mera arbitrarnosti, da se ne zdi primerna, ko se zavračajo predlogi zakonov, tudi če jih ocenjujemo kot ne najboljše. Naslednji primer je, danes že povedan, da predlog, pravzaprav bi najbrž moral biti osnutek, ni bil poslan v posvetovanje Evropski centralni banki. Zagotovo, če Vlada tako trdi, to najbrž res ni bilo storjeno, vendar ne vem, ali je zdaj že prepozno ali je to posvetovanje že zamujeno ali za to še lahko naredi in dobimo na ta način še eno oceno o primernosti ali neprimernosti predlaganih sprememb in dopolnitev. Še en tak argument, ki ni ravno najbolj argumentu podoben, je – to piše v zadnjem stavku vladnega mnenja –, da Vlada obljublja, da bo proučila možnost zaostritve pogojev za članstvo v nadzornem svetu bank, da bi se preprečil konflikt interesov. Ta obljuba po moji sodbi pomeni priznanje, da intenca zakona ni povsem zgrešena, da je torej ustrezna, da pa morebiti ni ustrezno formulirana in nima prave pravne obličnosti predlog zakona, kar bi se pa v nadaljevanju lahko spremenilo. Zato bi bilo najbrž zelo dobro, če bi slišali in lahko prebrali tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe ali pa strokovnih institucij ali posamičnih strokovnjakov, ki bi se vključili v nadaljnji proces sprejemanja teh sprememb in dopolnitev. Ampak, da bi to slišali, je treba dopustiti, da se zakon procesira naprej. In mi bomo s svojimi glasovi to omogočili.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila gospa Renata Brunskole.
Lepo pozdravljeni, gospod predsedujoči, gospa državna sekretarka s sodelavko, spoštovani kolegi! Po mnenju predlagatelja zakona sta kot poglavitna cilja predloga zakona navedena preprečevanje konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem bank v večinski državni lasti, ter zmanjšanje možnosti konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoči delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji. Predlagatelj bi zasledoval ta cilja z uzakonitvijo zagotovitve poslovanja banke v skladu s kodeksom upravljanja javnih delniških družb s strani članov uprave banke in članov nadzornega sveta banke ter v zahtevi po razkritju informacij banke o poslovnih stikih članov nadzornega sveta, ki so jih imeli z banko ali banki podrejeno družbo. Glede predlagane rešitve je treba omeniti, da je kodeks splošno uveljavljena oblika pravnega akta kot avtonomnega vira prava na različnih področjih delovanja povezanih deležnikov in značilnost katerega je pravno nezavezujoča narava v obliki priporočila. Kodeks je predmet pogostega spreminjanja, saj podpisniki redno sledijo razmeram v pravnem in dejanskem okolju gospodarskih družb in po potrebi predlagajo spremembe kodeksa, kar je vsekakor eden od argumentov proti vključitvi kodeksa v zakonski okvir. Tisto, kar je v določenem trenutku v kodeksu mogoče sprejemljivo, je lahko tako že jutri spremenjeno v svoje nasprotje, kar posredno vpliva na vsebino zakona in njegovo uporabo. S tega stališča se zdi problematično kombiniranje zakonskih in avtonomnih pravnih predpisov. Tako je primerneje, da se ohrani dosedanja praksa, skladno s katero kodeks sledi novostim v zakonodaji in ne obratno. Glede na to, da se Banka Slovenije kot nadzorni organ na področju bančništva lahko opre na kodeks, če je predpisan ali ne. Med drugim to izhaja že iz sklepa o skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic. Sklep se namreč že v prvem odstavku 1. člena v zvezi s pravili o ravnanju članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic sklicuje na standarde ustrezne profesionalne skrbnosti. Tudi prvi odstavek 4. člena sklepa, ki določa skrbnost člana uprave, in drugi odstavek 4. člena sklepa, ki določa skrbnost člana nadzornega sveta, se v zvezi z njunim ravnanjem sklicujeta na profesionalno skrbnost stroke. Kodeks upravljanja pa je dokument, v katerem so v pisni obliki povzeti standardi profesionalne skrbnosti, ki so se skozi čas oblikovali v praksi. To izhaja tudi iz uradnih pojasnil k spremembam kodeksa upravljanja iz decembra 2009, kjer je izrecno navedeno, da je bil kodeks upravljanja s to spremembo strukturno spremenjen in preoblikovan v načela oziroma priporočila dobre prakse, ne vsebuje pa več zavezujočih določil. Preambula kodeksa upravljanja določa, da so pri oblikovanju le-tega pripravljavci upoštevali slovensko zakonodajo, smernice in priporočila EU, etična načela poslovne kulture, svoje notranje akte in mednarodno priznane standarde za odgovorno in kakovostno opravljanje družb. Glede na navedeno se Poslanska skupina Socialnih demokratov strinja z Vlado, da sklicevanje sklepa na standarde pomeni tudi posredno sklicevanje na kodeks upravljanja. Nadalje sklep v točki B tretjega odstavka 23. člena določa, da mora nadzorni svet presojati ali poročila uprave vključujejo tudi informacije o pomembnih neskladnostih delovanja Banke z veljavno zakonodajo, standardi in kodeksi ter notranjimi akti. V zvezi z vsebino sklepa je treba opozoriti tudi na to, da so se pripravljavci sklepa zgledovali po kodeksu upravljanja in je tako v sklepu večinoma že povzeta njegova vsebina. S takšno ureditvijo Banka Slovenije kot regulator in nadzornik bančnega sistema ostaja avtonomna pri urejanju skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic, saj ne postavlja sklica na kodeks upravljanja kot takšnega, temveč na standarde. Pri povzemanju slednjih pa tehta primernost posameznih vsebin. S predlagano dopolnitvijo v predlogu zakona pa bi bila samostojnost Banke Slovenije okrnjena, saj bi v določeni meri pristojnost urejanja zadevne materije prešla na druga telesa, ki konkretno oblikujejo in sprejemajo kodeks upravljanja. Zaradi navedenega bo Poslanska skupina Socialnih demokratov glasovala proti sklepu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil mag. Andrej Vizjak.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, spoštovana državna sekretarka, redki kolegi in kolegica! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo seveda tudi kot predlagatelji podprli nadaljnjo proceduro tega zakona. S tem želimo tudi tistim, ki morebiti soglašajo s konceptom in s cilji predlaganega zakona, omogočiti določene popravke oziroma kompromise, ki jih sami vidijo oziroma ki jih predlagajo. Prebrana so bila že načela in tudi cilji predlaganega zakona. Torej gre za zelo pomembno nadgradnjo obstoječega sistema. Torej nadgradnjo, da se prepreči konflikt interesov tistih ljudi, ki so najpomembnejši odločevalci v bankah v Sloveniji, v bankah v državni lasti in so hkrati tudi podjetniki oziroma imajo takšne in drugačne interese do te iste banke. To se nam zdi zelo pomembno še posebej ob dejstvu, da smo še vedno dve leti po nastopu gospodarske in finančne krize soočeni s kreditnim krčem. Danes je pravzaprav praktično nemogoče dobiti posojilo, kaj šele ugodno posojilo. Mnogi podjetniki iščejo takšne in drugačne povezave do odgovornih tako v politiki kot seveda tudi v bankah, da pridejo do posojil, do preživetja tako za svoja podjetja kot za zaposlene v teh podjetjih. Recimo, naj vas samo opozorim na en primer enega človeka, ki je bil za to govornico že omenjen, to je gospod Danilo Toplek. On sedi in je predsednik nadzornega sveta Nove Kreditne banke Maribor in je hkrati predsednik uprave oziroma direktor največjega aluminijskega podjetja v Sloveniji. In ali ni korektno prav, nujno, da Zakon o bančništvu regulira tudi potrebo po razkrivanju vseh podatkov direktnih in indirektnih podatkov, ki jih ima lahko seveda takšen človek na dveh stolih, ki sedi na dveh položajih, ki sta si dejansko v nasprotju interesov? Namreč podjetju je v interesu dobiti čim več in čim ugodnejše posojilo s čim manj zavarovanja, banki je pa seveda kontra interes, da ima karseda varno naložbo, dobičkonosno naložbo oziroma da da takšno posojilo temu istemu podjetju. Torej in sedaj imamo ene in iste ljudi na tako konfliktnih položajih oziroma položajih, ki dejansko silijo v konflikt interesov. In lahko bi bili v tem predlogu zakona še bolj rigorozni in bi še kaj prepovedovali in tako naprej, vendar je to nesmiselno, tako kot se mi zdi nesmiselno omejevati, če je nekdo uspešen ali pa tudi neuspešen direktor, da bi bil hkrati lahko tudi dober nadzornik kje drugje. Vendar je pa prav, da se razkrijejo in da se v takšnih ravna v skladu s kodeksom upravljanja javnih delniških družb. In zakon, ki ga poslanci Slovenske demokratske stranke predlagamo, ne pravi nič drugega. Pravi samo to, da je treba to razkriti, da mora banka razkriti vse te poslovne stike in s tem je v doberšnji meri onemogočena tudi zloraba tega konflikta interesov. Izgovori Vlade in zavrnitev tudi največje oziroma zavrnitev tega predloga s strani največje koalicijske stranke, kot smo slišali, me na nek način spominja na razpravo o Zakonu o gospodarskih družbah, kjer smo govorili o tihih družbah in o ukrepih za preprečevanje konflikta interesov tam, torej, kadar je nek poslovodni ali organ vodenja ali nadzora neke družbe hkrati tihi družbenik, celo tihega družbenika v družbi, ki posluje s tem podjetjem, katerega direktor ali nadzornik je. Tam seveda zakon je padel in tudi tam je bil v igri gospod Danilo Toplek. Jaz ne bi želel, da si kdo ustvari vtis, da se ta zakonodaja piše zaradi gospoda Danila Topleka ali njegovih sedenj na ničkolikih stolih. Ampak on osebno, ki je mimogrede tudi zelo vpliven predstavnik Socialnih demokratov, njihov kandidat na raznih volitvah, je opozoril na te probleme, je opozoril, da ti problemi so. Ti problemi so tudi izzvali določene sodne postopke, ki potekajo. Epilog bo verjetno znan, če bo sodstvo delalo tako učinkovito kot, recimo, v primeru našega kolega poslanca. Jaz pričakujem, da je naloga tudi nas poslancev, da, ko vidimo te negativne pojave, ko začutimo te vibracije, sploh o takšni tranzicijski ekonomiji, kot smo mi še vedno, kjer se še ni pravzaprav razčistilo pozicioniranje lastništva in vse odgovornosti in naloge, ki iz lastništva izhajajo, da se v tem obdobju sprejme čim več varovalk, ki preprečujejo zlorabo konflikta interesov. In ta predlog, ki je na mizi, je varovalka, da ne bi prišlo do enega zelo možnega konflikta interesov, opisal sem že, torej da se zliže in da na nek način mimo poslovnih običajev posluje eden človek, ko je enkrat v podjetju z banko, kjer hkrati tudi sedi v organih nadzora. Zato menim, da je več kot dovolj razlogov, da se pritrdi in podpre ta zakon. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ga bomo podprli, smo pa seveda pripravljeni prisluhniti slehernim konstruktivnim predlogom za izboljšanje tega teksta v nadaljevanju procedure.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil gospod Franci Kek.
Hvala za besedo. Spoštovani! Poglavitna cilja zakona, gospod Vučko, sta preprečiti konflikt interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem bank v večinski lasti države in zmanjšati možnosti konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji, pri čemer je še posebej pomembno, da člani nadzornih svetov bank nimajo poslovnih stikov z družbo, ki jo nadzorujejo. Gre za neposredne ter predvsem posredne poslovne stike, na primer v obliki članov uprave družbe, ki od banke, ki jo hkrati tudi nadzoruje, pridobi posojilo za to družbo. Zato predlog zakona določa, da banka razkrije vse neposredne in posredne poslovne stike s članom nadzornega sveta z banko, ki jo nadzoruje. Javni interes je pa v razkritju takih poslov tudi zaradi vrste slabih izkušenj po mnenju predlagateljev sem in tja pomembnejši od bančne tajnosti. Ali drugače, predlog zakona sledi načelu etične poslovne kulture in odgovornega ter kakovostnega upravljanja poslovnih bank, zlasti tistih, ki so v večinski lasti države. V zvezi s korporativnim upravljanjem baselski dogovor za nadzor bank v delovnih gradivih posebej poudarja, da je politika zaznave potencialnih nasprotnih interesov, in smo pri najtežjem in ključnem, prinesena v prakso. Ne da bi posebej problematizirali vlogo in pravno naravo kodeksa upravlja, sklepa o skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic, pa izjavo o upravljanju družbe kot sestavnemu delu poslovnega poročila in nenazadnje tudi dejstvo, da predlog zakona ni bil poslan v posvetovanje Evropski centralni banki, se zdi, da Predlog zakona o bančništvu in mnenje Vlade vsebujeta vrsto stičnih področij in točk, ki jih je treba urediti takoj. Zaključno mnenje Vlade podpiramo. Še posebej tam, kjer se zaveže in ne zgolj obljublja, da bo proučila možnost zaostritve pogojev za članstvo v nadzornih svetih bank, da bi se preprečil konflikt interesov. Zdi se, da konflikta interesov, da se obravnava problematika konflikta interesov celoviteje in sistemsko, ni. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupin Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Poglavitni cilj zakona je zagotovo zagotoviti odgovornejše in kakovostnejše upravljanje poslovnih bank, kar se nanaša predvsem na tiste banke, ki so v večinski državni lasti. V Slovenski ljudski stranki podpiramo vsa naprezanja, ki vodijo k dvigu etične poslovne kulture in odgovornosti upravljanja vseh podjetij, še posebej pa se nam to zdi pomembno v segmentu poslovnih bank v državni lasti. Zakaj? Naj zastavim zadevo nekoliko širše. V Sloveniji se zadnje čase ponovno vedno bolj pogosto pojavljajo ideje in razmišljanja o prodaji naše največje slovenske banke tujcem. Govorim seveda o Novi Ljubljanski banki. Pred kratkim je takšno razmišljanje javno razglasil sam guverner Banke Slovenije. Nedolgo tega pa smo o tem razpravljali na seji Odbora za finance, povod katere so bile izjave, da Vlada Republike Slovenije s predsednikom Vlade na čelu razmišlja o prodaji oziroma bolje rečeno dokapitalizaciji Nove Ljubljanske banke na način, da bi v lastništvo NLB vstopil nov strateški partner. Naj ponovim stališče Slovenske ljudske stranke do tega vprašanja. Slovenske banke so bile in morajo ostati hrbtenica uspešnega razvoja slovenskega gospodarstva in družbe v celoti. Slovenske banke predstavljajo enega ključnih temeljev za ohranitev slovenske identitete, saj si narodne, ekonomske in s tem politične suverenosti ne moremo in ne znamo predstavljati brez močnih, zdravih, stabilnih lastnih financ. Prodaja pomembnih državnih podjetij ni nikakor niti ekonomski niti družbeni optimum naše države, saj pri tem niso upoštevani niti ekološki, niti socialni, niti kulturni vidiki. Vprašajmo se: Kaj vključuje blaginja državljank in državljanov? Vsekakor bistveno več kot le materialno korist. Ali prodaja tujcem pomeni rešitev za slovenske banke? Nikakor ne. Prodaja banke tujcem lahko povzroči, da v končni fazi lahko pomeni prodajo banke tuji državi. Ni malo primerov, ko so bile tuje banke v tej krizi podržavljene. Si kdo lahko predstavlja, da bi tuja država gospodarila v korist prebivalcev in države Slovenije bolje kot slovenska država? Tuje banke v Sloveniji zasledujejo preprost cilj, to je dobiček. Zato le-te potem v času krize krčijo kreditiranje in bežijo domov ter ne upoštevajo tistih dimenzij, katere upoštevajo doma. To so širše družbeno-socialne in gospodarske dimenzije. Vse razvite zahodne države so večino vodilnega bančništva in tudi zavarovalnic obdržale v domači lasti. V času te svetovne gospodarske krize so prejele izdatne finančne podpore s strani države. Napake in kršitve v preteklih poslovnih odločitvah naše največje banke moramo reševati individualno v sami instituciji ali celo na pravosodni sistem. Nikakor pa zaradi tega uničiti oziroma prodajati institucijo. Treba je sankcionirati ljudi, ki so sprejemali napačne odločitve, ne pa da demantiramo institucijo, kot takšno. Naj se vrnem na zakon, ki je pred nami. Treba je vzpostaviti mehanizme odgovornega in poslovno etičnega upravljanja slovenskih državnih poslovnih bank in banko ohraniti v slovenski lasti. Le tako je v konkurenčnem boju na svetovnih trgih slovensko gospodarstvo lahko še naprej uspešno. Predlog zakona se nam v Slovenski ljudski stranki zdi korak v pravo smer k temu cilju in ga bomo v nadaljevanju tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Bogdan Barovič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegici in kolegi, gospa državna sekretarka z ekipo! V uvodu bi rad omenil ugotovitev delovne skupine o korporativnem upravljanju Baselskega odbora za nadzor bank, ki v svojih ugotovitvah pravi: če nasprotje interesov ne more biti preprečeno, mora biti primerno nadzorovano. Tu naprej lahko po logiki razvijamo intenco tega predloga zakona. V tem zakonu gre za obvladovanje nasprotja interesov, ki govori o tem, da se moramo izogibati aktivnostim, ki bi ustvarjala nasprotja interesov, preprečevati, da bi takšne aktivnosti ne ustvarjale nasprotja interesov. Naprej bi omenil tudi določilo o opravljanju popolne administrativne ločitve funkcij lastništva in bančnega nadzora oziroma določitve, da, če je le-to možno, zmanjšamo politično vmešavanje v nadzore bank. In potem bi omenil še en element. To pa je ena od direktiv Evropske unije, ki pravi oziroma predpisuje, da morajo ustrezna pravila o odgovornosti članov upravnih, poslovodnih in nadzornih organov določiti države članice v nacionalni zakonodaji. In temu določilu direktive sledi Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o bančništvu, o katerem govorimo. Če zelo natančno pogledamo, v Sloveniji že imamo nekatere akte, ki urejajo nasprotja interesov članov nadzornih svetov bank. To so Zakon o gospodarskih družbah, Zakon o bančništvu, Sklep banke o skrbnosti, priporočila za članstvo, delo in plačilo članov nadzornih svetov, Kodeks opravljanja javnih delniških družb. Kljub naštetim, ena, dva, tri, štiri, petim aktom in zakonom, ki že urejajo vprašanje nasprotja interesov, se pri nas dogajajo in predvsem so se dogajale stvari, kot da teh zakonov in tega obstoječega kodeksa ni. Kot da tega ni. Kljub temu smo pozorno pogledali tudi besedilo členov in pravzaprav ugotovili naslednje. Da 1. člen, ki dopolnjuje 61. člen starega zakona, želi samo v tretji točki, da se naštejejo kriteriji, ki bodo obrazložili, kaj pomeni, kaj se smatra kot pomemben poslovni stik. V tem, oprostite, kolegice in kolegi, ni prav nič narobe. 2. člen dopolnjuje 66. člen obstoječega Zakona o bančništvu, ki govori o dolžnostih in odgovornostih članov bank. In pravi: "Člani uprave banke morajo zagotoviti, da banke poslujejo v skladu, prvič, z zakonom in predpisi, drugič, z drugimi zakoni, tretjič, z drugimi pravili..." Predlog zakona dodaja točko štiri, "s kodeksom upravljanja javnih delniških družb." Torej, izločuje tisti "lahko" in daje natančno določilo, da "mora" upoštevati kodeks. In tudi s tem ni nič narobe. Enako je pri 3. členu predloga zakona, ki dopolnjuje 74. člen obstoječega zakona, ki govori o dolžnosti članov nadzornega sveta banke in pravi, da "člani nadzornega sveta banke morajo poleg naštetih vsebin izvajati še določbe Kodeksa o upravljanju javnih delniških družb." Tudi prav nič narobe ni, če določimo, da morajo poleg tistega, kar je že zapisano, izvajati tudi določbe kodeksa o upravljanju javnih delniških družb. In 4. člen dopolnjuje 207. člen, ki govori o razkritju dodatnih informacij. Poleg 13 že veljavnih v veljavnem zakonu napisanih vzrokov oziroma zaradi česa morajo banke razkriti naslednje informacije, sta v predlogu zakona še dve točki, o čem naj se te informacije še razširijo, in sicer, o poslovnih stikih članov nadzornega sveta, ki so imeli z banko ali banki podrejeno družbo neposredno ali kot partnerji in tako naprej kakršenkoli odnos. V Slovenski nacionalni stranki tudi v tem ne vidimo, da je karkoli narobe, sploh pa, ker smo v prvem branju. Resnica je pač ta, kljub številnim zakonom in kljub kodeksu, ki ga imamo, so se dogajale nepravilnosti, kot da zakonov in kodeksov ni, ker je bilo zapisano, da se banke "lahko" ravnajo tudi po kodeksu. No, ta zakon pa predlaga, da se banke "morajo" ravnati po kodeksu. Stane ne nič, če to obligacijo sprejmemo. Seveda pa bo realnost pokazala, ali bo ta obligacija pomagala ali ne. Če bo pravosodje delalo tako, kot mora, bo ta obligacija vsekakor pomagala. V Slovenski nacionalni stranki ne bomo nasprotovali nadaljevanju procesa obravnave Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o bančništvu.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Gospod Silven Majhenič ne bo razpravljal. Gospod Vili Rezman ne bo več razpravljal, ker je že. Gospod Rado Likar ima besedo. Pripravi naj se Tadej Slapnik, nato Renata Brunskole.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Res je lepo take točke imeti v petek, ko ni glasovanja in ko ni publike, pa vseeno. Ena ključnih nalog vsake pravne države in njenih regulatornih organov je, da zagotavlja tako poslovno okolje, kjer so čim bolj jasno predpisana pravila igre in obstaja kar najmanjša stopnja tveganosti za pojav raznih anomalij oziroma nepravilnosti. Prvi pogoj, da pridemo do neke rešitve oziroma da se nek problem reši, je ta, da se ugotovi, da problem obstaja, da se ga tekom parlamentarnega postopka podela in nese ven te varovalke, ki, kot je rekel kolega Vizjak pa tudi kolega Barovič, niso popolnoma nič škodljive, kvečjemu prinašajo koristi. V naši dvajsetletni zgodovini samostojne Slovenije smo bili prevečkrat priča raznim primerom pa so se dogajale, bom rekel, kar velike nepravilnosti, ker ni bilo ustrezne zakonske podlage za njihovo preprečevanje oziroma ni bilo predpisanih ustreznih kazenskih sankcij. Etičnega ravnanja nekaterih akterjev na tem mestu ne bi posebej omenjal. Imamo predvsem, kot je bilo danes že omenjeno, etične kodekse ravnanja, vendar so le-ti neobvezujoči in malokdo se jih sploh drži. Kot rečeno smo bili priča številnim odmevnim menedžerskim prevzemom, ki so se skoraj vsi po vrsti, kot vidimo, klavrno končali predvsem za zaposlene v teh prevzetih podjetjih. Tako nam je na eni strani ostalo nekaj tajkunov, ki jim nihče nič ne more, saj jim je ohlapna zakonodaja na različnih področjih tako rekoč pisana na kožo. Tako po zakonu očitno ni nič narobe, če neka banka izdatno financira menedžerski prevzem podjetja s strani predsednika uprave, ki je hkrati član nadzornega sveta te iste banke. Ali pa primer, ko je predsednik uprave banke istočasno član ali celo predsednik nadzornega sveta podjetja, ki je od njegove banke pridobila številna posojila za menedžerski prevzem. In potem se vsi čudimo, kako je to mogoče seveda pa je iluzorno pričakovati etično ravnanje teh vpletenih, kajti očitno, ko je Bog delil etiko v kulturo, mnogih od teh takrat ni bilo zraven. Cilj oziroma namen predlaganega zakona je, kot je bilo danes že poudarjeno pa mogoče ne bo nič odveč, če še enkrat povem, preprečiti konflikt interesov članov organa upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem bank v občinski državni lasti ter zmanjšati možnost nasprotja interesov članov organa upravljanja in nadzora finančnih družb, ki poslujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Sloveniji. Člani organov opravljanja in nadzora naj ne bi smeli imeti pomembnih poslovnih stikov z družbo, ki jo nadzorujejo, vendar ni nikjer eksplicitno določeno oziroma ni kriterijev, kaj se smatra za pomemben poslovni stik. Zato smo v predlogu zakona predlagali, da se te člane upravljanja in nadzora poslovnih bank le-te predpiše Banka Slovenije. Predlog zakona uvaja tudi obvezno uporabo kodeksa upravljanja javnih delniških družb za člane organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, in to tudi v primeru, ko banka ni javna delniška družba, oziroma njene delnice ne kotirajo na borzi. Sedanja pravna ureditev je glede preprečevanja nasprotja interesov poslovnih bankah po našem mnenju trenutno pomanjkljiva, saj ne zagotavlja objektivnega izvajanja nalog v primeru, ko je med člani prisoten bodisi oseben interes, bodisi ekonomski ali pa kakšen drug interes. Predlog zakona tudi določa, da mora banka razkriti vse posredne in neposredne poslovne stike članov nadzornega sveta z banko, ki jo nadzoruje. Razkriti bi morali tudi nekatere pomembne sestavine tega poslovnega stika, kot na primer pri posojilih, višina posojila, obrestna mera, ročnost in način zavarovanja. Banke se bodo ali pa bi se sicer lahko izgovarjale na poslovno oziroma bančno tajnost, vendar bi morale biti ob tem po mojem mnenju v takšnih primerih javni interesi po razkritju takšnih poslov oziroma takšnih podatkov pomembnejši od bančne tajnosti. Poseben problem predstavljajo finančne družbe, ki poslujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke v večinski državni lasti. Te družbe se morajo ravnati po pravilih, ki veljajo v državi, v kateri delujejo, in pravnih norm za te družbe, zato ni možno predpisovati v domači, se pravi slovenski zakonodaji. Se pa lahko predpiše, da se nekatere pomembne podatke razkrije v letnem poročilu bančne skupine, katerih nadrejena oseba ima sedež v Sloveniji. S sprejemom novele Zakona o bančništvu bi se tako preprečile mnoge afere, ki zmanjšujejo zaupanje v bančni sistem in posledično na zmanjšanje javnofinančne stabilnosti. In za konec na povem, da je po mojem mnenju zakon primeren za nadaljnjo obravnavo in ga bom v prvem branju podprl. Hvala.
Hvala lepa. Tadej Slapnik ne bo razpravljal. Gospa Renata Brunskole, izvolite.
Hvala lepa. Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o bančništvu v prvi obravnavi sama osebno ne bom podprla, tako je tudi stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. V povezavi z razkritim podatkom, v povezavi z bančništvom moram reči, da v 17-letni praksi pri delu v banki, tudi kar nekaj je bilo zelo pestrih razprav v zadnjih dveh letih v Državnem zboru, ne vem, če kdo od nas kdaj pomisli tudi še na eno dejstvo, pa nikogar ne zagovarjam, nobenega od mogoče predsednikov uprav, članov uprav, direktorjev podjetij, da bi kakorkoli kdo imel slabo občutek, vendar po navadi je en tak ljudski rek, spomnim se, da mi je tudi stari oče, ki je delal v hranilnici, o tem govoril, da po navadi pravijo tako, da k zdravniku, v banko ali hranilnico, tako je bilo včasih, ali k odvetniku oziroma on mi je rekel advokatu, si po navadi želi človek ne samo 100 % ampak 1000 % zaupanje. In o nekaterih zadevah, o katerih se tukaj včasih tudi nekoliko počez razpravlja in predlaga, in vezano na podatkih in razkritju se mi zdi, da gredo pri nekaterih zadevah zadeve preko vseh meja, na drugi strani pa so določeni predlogi premalo dorečeni. Mislim, da pri samem stališču in pri samem mnenju v povezavi in kot ste nekateri že izrekli, kaj predstaviti in kako, je bilo tukaj nekaj takšnih razlag in imenovanj ljudi. Jaz menim, da tukaj je škoda, da se kakorkoli imenuje nekoga, ker je član ne vem katere stranke. To je škoda, ker to potem lahko vedno poveže zadevo v to ali v ono stran, tej stranki, drugi politični stranki, enkrat je koalicijska, drugič opozicijska in tako naprej. Tako da menim, da je v povezavi s tem škoda, da se zadeva tako razpravlja in tako razpravlja in tako predstavlja. In torej tudi vezano na ta predlog, na predlog Slovenske demokratske stranke, zagotovo tega v takšni obliki ne morem podpreti. Če pa bo zadeva prišla v tovrstne okvire in takšen predlog, ki bo bil primeren in ustrezen, jaz sem prepričana, da tudi mogoče katera od takšnih zadev, da tudi kakšen od predlogov niti ni slab, ampak ne bom rekla za tega, ker tukaj ocenjujem, da tega ne morem podpreti, vendar na takšen način, kot pa sem, tam vidim enega kolega se smeji, jaz verjamem, da mu je smešno, ker je smeh pol zdravja, kot mi je izrekel že prej, pred nekaj urami. Vendar tukaj na takšen način in s tovrstno razpravo in s tovrstnimi mehanizmi, ukrepi in v povezavi s kodeksom in vsem, ker je bilo danes povedano s strani predlagatelja in potem tudi v predstavitvi stališča, tega res ne morem podpreti. In menimo, da je škoda, da sploh še kakorkoli o tem razpravlja. Menim, da področje vsaj do neke mere, tudi kar se tiče in upoštevanja bančne etike poznam, tako da bi jaz tu le predlagala, ker me preseneča, da se nekatere zadeve sedaj tako intenzivno predlagajo. Preseneča me, zakaj se to mogoče ni že kdaj prej tudi spremenilo, če se je slutilo in čutilo, ali kakorkoli domnevalo, da kaj mogoče tudi že prej ni bilo prav. Ne bom tega podprla. Če pa bomo prišli kdaj do tovrstnih predlogov, za katere bomo ocenili vsi skupaj, da so primerni, veste, da znamo podpreti tudi predloge opozicije. Hvala.
Hvala lepa. V imenu predlagatelja gospod Černač.
Sicer ni veliko prisotnih, tako da [[...]]Trije iz Poslanske skupine Socialnih demokratov, nobenega iz Zares, nobenega iz LDS, kar pomeni, da tudi argumenti, ki bi danes mogoče koga iz teh poslanskih skupin prepričali v nasprotno, verjetno ne bodo padli na plodna tla. Vseeno mislim, da je treba povedati, da ne gre za noben konflikt med zaupnostjo in transparentnostjo, kot je bilo mogoče razbrati iz te zadnje razprave. Tega konflikta ni. Mi v tem primeru predloga tega zakona, govorimo o transparentnosti in o javnosti v tistem primeru, ko je ta transparentnost in javnosti pomembna za delovanje posamezne bančne inštitucije delničarjev, v končni fazi tudi državo, pa tudi za javnost in krepitev zaupanja v banke. Ne govorimo o transparentnosti in javnosti v tistem primeru, ko gre za posamezna razmerja, posamezne komitente v bankah in tako naprej. Tega konflikta interesov ni. Bi bil pa ta zakon in podpora temu zakonu predvsem v interesu vladajoče koalicije, ker več kot bo takih primerov, ki se bodo odvijali na tak netransparenten in skrit način in se potem občasno pojavljali to razkrivanje preko medijev, več škode bo povzročeno ravno vam in vašim političnim sopotnikom, kajti velika večina, skoraj bi si upal reči, vsi izhajajo nekako iz te politične sfere in teh vrst, kar je tudi logično, glede na možnosti, ki so jih imeli v dolgoletni vladavini LDA-a in ki jih imajo sedaj spet v tej vladavini SD-ja in ostalih. Predvsem je v interesu vladajoče koalicije ta zakon in predvsem v interesu preprečitve padanja zaupanja javnosti v banke,bančni sistem v Sloveniji in v vladajočo politiko.
Da povem še jaz. Ker gospod Černač prav gotovo želi biti natančen, naj še pove, da je tudi s strani predlagateljev bilo v času, ko je začel govoriti, pet poslank in poslancev v dvorani. Gospa Renata Brunskole.
Hvala lepa. V zvezi z besedami s strani predlagatelja bi samo želela povedati, da sem takoj na začetku povedala, da tega ne morem podpreti, tako kot sem tudi predstavila v predstavitvi stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov. Zato nisem še enkrat ponavljala, vezano na konflikt interesov v povezavi s člani upravljanja, vezano na zmanjšanje možnosti konflikta interesov članov organa upravljanja nadzora finančnih družb Slovenija, tujina in tako dalje, temveč sem govorila tudi o, vezano na zaupnost in na bančni sistem, o čemer je tudi gospod predlagatelj sedaj še enkrat ponovil, tudi o tej pomembnosti. Zato sem tudi govorila o nečem, kar je na nek način tesno povezano tudi s tem, ker se tukaj predlaga. Ker posredno se na ta način tudi zaupanje v banko, zaupanje ljudi v banko, zaupanje podjetij, kogarkoli, raznih institucij, ki sodelujejo z bančnim sistemom, izrednega pomena. Zato sem govorila o tem, kaj pomeni zaupanje. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Miran Györek ne bo razpravljal. Besedo ima gospod Miro Petek. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. V dopolnilni obrazložitvi predlagatelja je kolega Zvone Černač že podčrtal dva temeljna cilja, ki mu sledi ta zakon in ta cilja je treba ponoviti, tudi zaradi tega, ker nekatere poslanske skupine niso čutile niti toliko odnosa do tega zakona, da bi predstavile poslanska stališče, in seveda tri poslanske skupine so nenapovedano obstruirale to sejo, to so: Zares, LDS in DeSUS, res pa je da edina 50 % udeležba je s strani Poslanske skupine narodnih skupnosti. Kot rečeno [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] [[...]]50 %, ja, samo toliko vas je, točno ja, 50, ja. Sem že mislil, da vas je več, ja. Dva temeljna cilja tega zakona, prvi preprečiti konflikt interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank, predvsem v večinski državni lasti, in drugi cilj – zmanjšati možnosti konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini, in v kateri imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji. To je dobro, da ponovimo enkrat, dvakrat, trikrat. Najprej, k prvi točki in postavimo si kar konkretno vprašanje: Ali in kakšen je konflikt interesov v primeru, ko nadzorni svet državne banke NKBM vodi, na primer, gospod Danilo Toplek, direktor Taluma, to podjetje pa je velik komitent oziroma dolžnik Nove KBM. Zagotovo gre tu za konflikt interesov, in sem prepričan, da bo to tudi koalicija potrdila. Saj lahko, na primer, gospod Toplek kot nadzornik gospodu Kovačiču, direktorju NKBM, vpliva na pogoje in višino kredita. Krediti za Talum bodo lahko, so ali bodo lahko ugodnejši, mogoče določenega kredita tudi ne bo treba odplačati. Zaradi bančne tajnosti, ki je v tej državi, pa mi tega enostavno ne vemo. In to početje zagotovo omejuje konkurenco na bančnem trgu, za samo banko pa je to lahko zelo tvegano. Ker je banka državna, pa seveda del tega tveganja prevzemamo davkoplačevalci, ki gremo iz sanacije v sanacije te banke, iz dokapitalizacije ponovno v sanacijo in tako naprej. Očitno je ta državna Nova KBM cepljena na določene nepravilnosti, rada hodi nekje po meji ali pod njo, iz korita te z državnim denarjem sanirane banke se očitno napaja določene politične in tudi tajkunske elite. Kot novinar sem pisal o sumu pranja denarja v Novi KBM. Politika je preprečila, da do sodnega epiloga ni prišlo. Vemo katera politika. Ker v državni banki niti predsednik ali člani nadzornega sveta ali predsedniki uprave niso javni uslužbenci, se jih ne dotika Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije, zato je treba poiskati neke druge vzvode, in te vzvode ponuja novela tega zakona. Zakon oziroma predlog zakona predvideva, da banka razkrije vse neposredne in posredne poslovne stike, obrestne mere, način zavarovanja in podobno. Tovrstne anomalije bi lahko s predlogom tega zakona preprečili. In seveda, drugi cilj, to je vprašanje konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini, v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji. Ta konflikt zagotovo obstaja, in če boste prebirali medije – od Financ in tako naprej –, boste lahko naleteli na mnoge primere, ki jih mediji tudi razgaljajo. Pravega nadzora nad finančnimi družbami, ki so v posredni ali neposredni državni lasti v tujini ni, tudi mnoge institucije v Sloveniji ugotavljajo, da nekatere od teh finančnih družb delujejo zelo čudno, so, da ne rečem, nekakšne pralnice denarja, zagotovo pa je veliko primerov, ko gre za sume korupcije. Pred leti smo od protikorupcijske komisije izvedeli za primer LHB v Frankfurtu, ko je bilo v kratkem času bilo odobrenih 30 milijonov evrov kredita. Vemo tudi, če beremo časopise, da si je bivši direktor LHB-ja postavil takšno vilo, ki si je normalen državljan ne more postaviti v stotih letih svojega življenja. Vemo tudi, koga je financirala LHB: SCT, Gradis Celje, Istrabenz, Maximo Holding, nekatere koroške tajkune, prebrali smo tudi, da je ta družba imela v lanskem letu 32 milijonov evrov izgube. Na primer LHB je v času, ko je bil direktor Boris Zakrajšek, financirala SCT, to vemo, hkrati pa je bil gospod Zakrajšek dolga leta tudi predsednik nazornega sveta SCT. Tako, drage kolegice in kolegi, si ne predstavljam, da bi lahko ta zakon zavrnili. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zmago Jelinčič? [[Ne bo razpravljal.]] Gospod Mag. Franc Žnidaršič? [[Ne.]] Gospod Alojzij Potočnik? [[Ne.]] Gospod Jožef Jerovšek? [[Ne.]] Gospod Bogdan Barovič? [[Ne.]] Gospod Ivan Grill? Izvolite, gospod Grill.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Poglejte, velikokrat, ko smo med ljudmi, sem tudi sam deležen vprašanj preprosti ljudi, ki ne razumejo, kako je v Sloveniji sploh lahko prišlo do tako imenovanih tajkunov? Ob tem se lahko vsi tisti, ki nas gledajo, kajti tukaj nas je zelo malo, vsi skupaj lahko vprašamo, kdo izmed nas ali pa vsi tisti, ki gledate to sejo danes, bi dobili kredit, če bi šli na bančno okence, pa bi rekli, da potrebujete, recimo, 5 tisoč evrov, da ne govorimo o 100 tisočih evrov ali nekaj milijonov evrov. Verjetno vas bi vse skupaj vprašali za zdravje. Ampak očitno je pa nekaterim brez kakršnih koli hudo velikih naporov uspelo priti do nekaj 100 milijonov kreditov ali poroštev na bankah, s pomočjo katerih so potem prišli do deležev v podjetjih, do tajkunov, do prevzemov. Ravno ta vrzel v slovenski zakonodaji je tudi eden izmed tistih krivcev, da je v Sloveniji prisotno toliko anomalij. Ni to edini zakon, ampak jih je pa kar nekaj takšnih, ki to seveda tudi omogočajo. In ta zakon kakor koli ga nekateri predvsem s strani koalicije skušate predstaviti, da je nepotreben oziroma da ne prinaša tistih rešitev, da je celo mogoče v nasprotju z nekaterimi direktivami, da nekje razkriva neke skrivnosti – ni res, ni res. Enostaven zakon, zelo pomemben zakon in če bi bil interes, želja, volja predvsem pa iskrenost, bi seveda ta zakon podprli. Kajti ta zakon je tisti, ki omogoča na dosti enostaven način, da se uvede neka transparentnost oziroma da se mogoče ta pajkova mreža, ki je v Sloveniji prepletena med politiko, med lastniki podjetji, med nadzorniki, vse to skupaj povezano omogoča vse te zlorabe, vse te mahinacije in seveda tudi propad slovenskega gospodarstva, da tone kot kamen. Zato me seveda tukaj tudi preseneča, da predvsem vodstvo Državnega zbora – ni to prvič –, zakone, ki jih predlaga Slovenska demokratska stranka, uvrsti v petek popoldne, takrat še glasovanja ni, verjetno z neko miselnostjo, naj lajamo v luno, saj nas tako nobeden ne posluša. Ampak jaz mislim, da nas le poslušajo, da nas vidijo. Ta zakon bi bil potreben, deležen ali pa vsaj zaslužil bi si zelo veliko podporo, predvsem pa prisotnost poslank in poslancev, da se o teh zadevah seveda tukaj tudi odkrito razpravlja in da skupaj iščemo rešitve. Zato vsi tisti, ki danes skušate tukaj očitati, zakaj ni bil pa ta zakon prejšnji mandat vložen, nekateri želite očitati, da sov prejšnjem mandatu nastali tajkuni. Glejte, ni res. Se je pa marsikatera zadeva v prejšnjem mandatu odkrila, kako je do teh mahinacij prišlo, in se jih ni dalo odpraviti. In če bi bila zdaj volja, bi se marsikatera teh anomalij odpravila. Ta zakon je eden izmed takih, ravno tako tudi tisti zakon, ki ste ga že zavrgli, da se ukine tihe družbe, kajti tudi tam je vrzel, ki onemogoča takšne ali drugačne mahinacije. Banke so nedvomno steber vsakega gospodarstva. Brez dobrih bank gospodarstva ni. In da se pri nas gospodarstvo sooča z velikimi težavami, še vedno kreditni krč ne pojenja, potreba po denarju je velika, kje je ta krivda? V veliki meri seveda na bankah. Zakaj na bankah? Zato, ker je marsikatera banka, predvsem državna ali pa v večinski lasti države, v velikih finančnih težavah. Zakaj? Zaradi neuspelih ali slabih naložb v preteklosti. Na stotine milijonov evrov je šlo za prevzem Merkurja, za prevzem Istrabenza in vse, kar je s tem povezano. Kajti krediti za te menedžerske prevzeme so se v bistvu dajali na lepe oči. Pričakovali bi od vsake banke, da se obnaša, vsaj tiste, ki so v državni lasti, družbeno odgovorno vsaj do neke mere, čeprav mora biti vodilo banke profit, temeljiti na ekonomskih temeljih, ampak za te banke bi to moralo veljati. Očitno ne velja. Zakaj ne? Zagotovo je razlog v tem, da v vseh organih bank, predvsem največjih, sedijo ljudje, ki so interesno, politično, poslovno povezani s številnimi podjetji, v katerih so lastniki ali jih obvladujejo tako ali drugače. In potem sami sebi omogočajo preko raznih takih ali drugačnih povezav ugodne kredite, s tem da gospodarstvo ne dobi potrebnega denarja. V tej dvorani sem že večkrat razpravljal ali pojasnil, naša poslanska skupina obiskuje vse regije, številna podjetja in verjemite, kolikokrat smo bili s strani uspešnih podjetnikov, ki imajo odlične programe, prodano proizvodnjo, ne dobijo kreditov, s katerimi bi financirali nakup materiala ali nujno potrebnih strojev. Kako je to možno? Razlog je ravno v slabem delovanju bank in tistih ljudi, ki odločajo o teh kreditih. Ti so tudi krivi, da je finančna situacija v teh bankah takšna, kot je. Kajti v preteklosti so ti krediti temeljili ali njihova odobritev predvsem na političnih kriterijih, o čemer smo tu že razpravljali, ko je lahko zaradi takih ali drugačnih razlogov uprava ali celo predsednik uprave, ne bom ga tu imenoval, dobil pa je milijonsko nagrado, odločal o tem, da je marsikatero podjetje dobilo kredit, do katerega ne bi bilo upravičeno. In je verjetno bila to tudi nasedla naložba, ki sedaj tepe vse. In davkoplačevalci bomo verjetno ponovno morali biti tisti, ki bomo, mislim, da zdaj že tretjič sanirali Novo Ljubljansko banko. Zato ta zakon, ki ga imamo danes pred sabo, s strani nekaterih je bilo izražena podpora, pravilna smer, pravilna pot. In s strani Vlade, gospa državna sekretarka, če bi bila res volja, če bi bile tu neke nedoslednosti ali mogoče pomanjkljivosti, sem trdno prepričan, da bi se ga dalo v drugi obravnavi z amandmaji ali na kakšen drug način pripraviti do tega, da se vsaj deloma omili stanje, ki ga imamo pri nas. Sicer tista vaša ugotovitev ali napoved, da boste skušali poiskati neko drugo rešitev, tega smo sicer v tem mandatu vajeni. Vse predloge Slovenske demokratske stranke lahkotno zavrnete z obrazložitvijo, da boste imeli nov zakon, sistemsko rešitev, potem pa se izkaže, da temu ni tako. Tako da bomo tukaj čakali v nedogled. Ne mi, mi bomo lahko tukaj čakali, verjetno bomo najmanj deležni teh negativnih posledic, ampak gospodarstvo je tisto, ki bi potrebovalo, da se naše banke začnejo obnašati odgovorno, da bodo naše banke res spremljale gospodarstvo, mu pomagale tam, kjer obstaja neka vsaj minimalna možnost za dobre poslovne rezultate, za nek razvoj, ampak na ta način bomo verjetno od tega cilja verjetno še zelo, zelo daleč. Jaz apeliram na koalicijo, v ponedeljek, ko se bo o tem glasovalo, spustimo vsi skupaj, da gre ta zakon v nadaljnjo obravnavo, pa se potem vidi, če se res ne bo dalo poiskati tiste rešitve, imate še vedno tisto večino, da ga tudi zavrnete. Tako da jaz bom ta zakon podprl in sem prav vesel, da smo uspeli pripraviti tak tekst, ki vsaj deloma skuša te stvari urediti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Alenka Jeraj. [[Je ni.]] Vili Trofenik. [[Ga ni.]] Vito Rožej. [[Ne.]] Andrej Magajna [[Ne.]] Mag. Radovan Žerjav, želite govoriti?
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Najbrž se vsi strinjamo, da bo treba vnesti več odgovorne poslovne kulture v vodenje naših slovenskih bank. S tem se najbrž vsi strinjamo in jaz se s tem absolutno strinjam. In to bi vsekakor moralo veljati za naprej. Mislim, da bi bilo dobro ta zakon podpreti in morebiti v prihodnjih obravnavah oziroma skozi proceduro še kaj dopolniti in izboljšati. Kar mene bolj skrbi je, kako bomo zadevo reševali za nazaj. Ali bo kdo odgovarjal? Ali bo kdo odgovarjal za vse tiste kredite, ki so bili podeljeni na lepe oči svojim prijateljem, da ne bom rekel političnim prijateljem, ampak takšnim ali drugačnim prijateljem. Spomnim se, da smo se sami za eno odlično investicijo v letu 2006 z Novo Ljubljansko banko pogajali več kot eno leto. Izgubili smo eno leto, da nam je na koncu banka povedala, da nam ne bo dala kredita. Leto dni smo izgubili, smo se pač obrnili na druge komercialne banke v tuji lasti, zanimivo, tam je zadeva stekla v dveh mesecih. Investicija normalno funkcionira, prinaša dobiček in tako naprej in tako dalje. Šlo je čez blazne proceduri, risk menedžment, občutljivosti, skratka vse mogoče inštance v banki, kreditni odbori, ne vem kdo se je vse sestajal, da so na koncu ugotovili, da pač kredita ne morejo dati. Zanima me, kdo se je sestajal, kateri so bili kreditni odbori, kdo je tisti, ki je delal v risk mendžmentu, ki je odobraval te kredite, ki jim pravimo danes tajkunski krediti. Te ljudi bi bilo dobro videti. Da ne bom omenjal druge poslovne poteze, ki so danes razlog za to, da se pogovarjamo o tem, da je treba Novo Ljubljansko banko dokapitalizirati z nekaj 100 milijoni evrov. Kdo bo odgovarjal za to? Kje je bivši predsednik uprave z milijonom, ki ga je dobil zato, ker je bila banka dobro vodena. Ta milijon je bil izračunan na osnovi neke matematične formule nekaterih kazalcev, indeksov poslovanja, za nazaj seveda. Kazalcev in indeksov za naprej in posledic, ki pa so danes zaradi tega, ker je bilo vodenje takšno ali drugačno, teh indeksov in kazalcev v tej matematični formuli, kjer se je izračunala nagrada, ni bilo. Kje je njegova odgovornost za to? Kje je odgovornost KBC-ja ne nazadnje? Tudi KBC kot solastnik te Nove Ljubljanske banke ima člana uprave, in se vsi zelo radi hitro zatekamo k temu, da je treba banko dokapitalizirati s strani strateškega partnerja oziroma drugače rečeno, podariti nekemu tujcu, ker bo tujec pač boljše upravljal s to banko. Saj sedi v upravi Ljubljanske banke tujec. In? Nič. Zakaj niso preprečili vseh teh neumnih potez tudi ti partnerji iz tujine, ki so solastniki te banke? Sprašujem se, kdaj bo kdo odgovarjal s svojim premoženjem za dejanja, ki jih je storil, za napačne poslovne odločitve. Posledično, ker morda ta zakon ni veljal prej, bomo sedaj zaradi tega, ker imamo vsi vsega dovolj, tako kot smo imeli v primeru meje s Hrvaško vsi vsega dovolj in čez glavo, največjo in najpomembnejšo slovensko banko nekomu podarili, ker imamo pač vsega čez glavo in ne znamo zadeve rešiti in bo pač to rešil tujec, ker so pač tujci boljši, bolj pošteni, bolj pametni, bolj sposobni, da ne bom rekel kaj še vse. Mi smo pa, skratka, nesposobni in ne znamo ničesar. S tem se ne strinjam, in tega ne morem kupiti in mi tega nihče ne more prodati. Ne pristajam na logiko, da bomo preprosto vse, kar imamo sedaj zaradi krize in zato, ker bomo reševali javne finance, preprosto podarili nekemu Novo Ljubljansko banko. Pogovarjamo se o logističnem holdingu, to pomeni, da bo takrat, ko bo treba servisirati dokapitalizacijo enega ogromnega holdinga, spet treba dokapitalizirati, bodo šle železnice, bo šla Luka Koper in tako naprej po vrsti vse skupaj. Mi bomo pa lepo veseli Slovenci tukaj doma, vse ostalo nam bodo pa urejali tujci. Še vlado pripeljimo od drugje. In še kakšnega tujca si za premierja postavimo, pa bo najbolje, najboljše. Zato ker ne znamo zadeve urediti in preprosto tiščimo glavo v pesek. Takšen je bil predlog zakona, ki smo ga obravnavali nedolgo od tega, o tihih družbenikih. To zagotovo ni normalna rešitev. Normalna je za našo državo, sicer v svetu to ni normalno, se strinjam. Ampak za našo državo in za en omejen čas bi takšna rešitev zagotovo bila prava, da bi prišli na plano tisti, ki se skrivajo tako ali drugače in ki v ozadju, v omrežjih in ne vem vse v čem, vlečejo takšne in drugačne poteze. Pa nočemo, nočemo počistiti pred svojim pragom. To je nekaj podobnega. Moja ocena je, če ne bomo zmogli vsi skupaj, ne glede na to, kjer sedimo, ali smo v opoziciji ali v koaliciji, če ne bomo zmogli počistiti nekaterih navlak, ki so se v to družbo tako ali drugače naselile, se udomačile, se nam ne piše nič dobrega. Tu se zdaj pogovarjamo o bankah. Podobno bi se lahko pogovarjali o marsikaterem drugem področju, o pravni državi, pa še o čem. Menim in apeliram, zberimo toliko moči, sprejmemo to in poskušajmo še v proceduri zadevo dodelati. Verjamem, da kolegi iz SDS tudi niso prepričani, da so vse, kar je bilo možno, najboljše napisali, in da se zagotovo zadeva da še dodelati, ampak naredimo tak korak, korak v čiščenju pred svojim pragom, tokrat na bančnem področju. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Vizjak. [[Ga ni.]] Želi besedo predstavnica Vlade? Mateja Vraničar, državna sekretarka.
Hvala lepa. Dovolite mi, da se na kratko odzovem na razpravo v zvezi s tem predlogom zakona. Nesporno je, da obstoji tudi na vladni strani interes za okrepitev pogojev za članstvo v nadzornih svetih poslovnih bank z namenom preprečitve konflikta interesov. Vprašanje pa je, ali je predlog zakona, ki je pred nami, pravo sredstvo za dosego tega cilja, ki nam je skupen vsem. Za začetek kaže opozoriti tudi na to, da ste se razpravljavci dotaknili številnih vprašanj, ki s tem predlogom zakona nimajo nikakršne neposredne zveze. Ta zakon ne naslavlja problema kreditnega krča, ta zakon ne naslavlja problemov povezanih z lastništvom nekaterih bank. Ne nanaša se ta predlog zakona na postopke, ki jih posamezne poslovne banke vodijo v zvezi z odobravanjem kreditov ali drugih finančnih instrumentov v zvezi s posameznimi projekti. Ta predloga zakona se nanaša na pravila upravljanja poslovnih bank, vseh, ki poslujejo v Sloveniji. Na tem področju nekaj pravnih predpisov že obstoji. In temeljno vprašanje je, ali potrebujemo še enega splošnega, pavšalnega in v marsikateri točki nedorečenega ali je primerneje, da pregledamo obstoječe pravne prepise in jih dopolnimo. Tako kot sem v svojem uvodnem nastopu povedala, bomo skupaj z Banko Slovenije preučili možnost za zaostritev pogojev za članstvo v nadzornih svetih, kar pomeni dopolnitev sklepa Banke Slovenije o skrbnosti članov uprave in članov nadzornega sveta bank in hranilnic. Ta sklep je za razliko od kodeksa zavezujoč, je podprt z vidika Banke Slovenije z ustreznim inšpekcijskim nadzorom in Banki Slovenije nespoštovanje sklepa daje možnost za ukrepanje. Če se že pogovarjamo o možnosti za dopolnitev Zakona o bančništvu, potem po našem mnenju predlagana ureditev ni primerna in ni korektna, ker samo zahteva spoštovanje kodeksa, ne da bi bilo povedano, katerih določb kodeksa v primeru uprave, katerih določb kodeksa v primeru nadzornega sveta. Če že, potem bi morali zelo natančno preučiti, katere vsebinske določbe kodeksa so že vključene v sklep Banke Slovenije, ki sem ga danes že večkrat omenila, in katere je treba iz sklepa prenesti v zakon, ampak po vsebini, ne s splošnim sklicevanjem na posamezno določbo. V zvezi z razkritjem posameznih podatkov pa kaže še enkrat opozoriti na tehten premislek o tem, kaj je najprimernejše ukrepanje predvsem z vidika na eni strani varovanja bančne tajnosti, z druge strani obveznosti članov nadzornih svetov in uprave bank in z njimi povezanih oseb, da poročajo Banki Slovenije o vseh poslih, ki jih sklepajo s finančnimi inštitucijami, v katerih delujejo bodisi kot nadzorniki bodisi kot člani uprave. Ker bi razkrivanje nekaterih podatkov, ki so predvideni v tem zakonu, javnosti, tako kot je mogoče razumeti intenco predlagatelja, lahko povzročilo omejevanje poslovanja posameznih bank – in verjamemo, da bi lahko negativno vplivalo na delovanje slovenskih bank v evropskem prostoru ne samo v slovenskem prostoru –, ponovno pozivamo k zelo tehtnemu premisleku o celovitih posledicah, ki bi jih takšno razkritje, kot se predlaga v 4. členu zakona, lahko imelo. Še enkrat za konec lahko ponovim, da ni sporno, da so potrebne določene okrepitve določbe glede članov nadzornih svetov, vendar Vlada ocenjuje, da predlagani način, to je sprememba Zakona o bančništvu, ni primerno sredstvo, ampak je primerneje ukrepati na druge načine. Na kakšne, sem danes že dvakrat pojasnila, in mislim, da mi ni treba več ponavljati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi besedo predlagatelje Zvonko Černač, prosim.
Moram reči, da tudi po tej dodatni obrazložitvi predstavnica finančnega ministrstva oziroma Vlade ni dala nekih novih argumentov, na podlagi katerih bi bilo zavračanje tega predloga sprememb zakona utemeljeno. Tudi v tistem delu, ko se je sklicevala na možnost škodljivih posledic, ni bila konkretna, ker bi zelo težko bila konkretna, ker takšnih škodljivih posledic ta predlog sprememb zakona ne prinaša. Vedno bolj utrjeno je prepričanje in jaz mislim, da se bo tako tudi utrdilo v javnosti, kar je zelo slabo, o čemer sem prej govoril, ko bodo posamezne informacije preko medijev curljale v javnost, da Vlada s tem, ko zavrača te spremembe zakona, želi zaščititi določen politično kapitalski lobi, ki obvladuje kapitalsko, finančno in bančno večino transakcij in razmerij v tej državi. In s tem seveda tudi politiko. In to je v bistvu ena bolezen, za katero bolehajo nedemokratični režimi, kjer imajo mehanizmi paradržave večjo moč kot legitimna oblast. Za to boleznijo vedno bolj boleha Slovenija. In namesto, da bi bila Vlada prva, ki bi začela odpravljati simptome teh bolezni in bi že zdavnaj prišla s podobnim zakonom ali še ostrejšim, ga zavrača. Neprepričljivo. Tudi to, kar je bilo prej prebrano s strani kolega Rezmana, ga ne podpiramo, ampak piše potem naprej: "Vlada Republike Slovenije obljublja, da bo proučila možnost zaostritve pogojev, da bi se preprečil konflikt interesov." Se pravi, ne podpiramo tega, kar predlaga opozicija, če poenostavim, in obljubljamo, da bomo nekaj naredili, da bomo ta konflikt interesov preprečili oziroma zaostrili pogoje, da do njega ne bi prihajalo. Zmedeno stališče, moram reči. Kaj predlagamo? Da bo jasno, kaj predlagamo. Ni res, da ne predlagamo stvari, ki ne bi bile konsistentne in ki ne bi bile domišljene. Jaz sem prej uvodoma citiral, iz katerih določb predpisov smo izhajali pri tem predlogu. Povedal sem, da sta poglavitna dva cilja, ki ju želim še enkrat ponoviti. Prvič, preprečiti konflikt interesov članov organov upravljanja in nadzora poslovnih bank. Tukaj predvsem tudi bank v državni lasti. In drugič, zmanjšati možnost konflikta interesov članov organov upravljanja in nadzora finančnih družb, ki delujejo v tujini in v katerih imajo prevladujoč delež banke s sedežem v Republiki Sloveniji, glede na to, da je za njih pristojna regulativa tiste države in naša tam ne velja. In povedal sem tudi, da smo pri oblikovanju teh določb izhajali iz številnih pravnih pravil, ki jih imamo v tej državi, iz kodeksov, in povedal tudi, da očitno samo etični kodeksi, v tem primeru niso dovolj, in da je treba posamezna ravnanja uzakoniti, da se bodo spoštovala. Izhajali smo tudi iz gradiva, iz delovnega gradiva sicer, ki ga je pripravila delovna skupina baselskega odbora za nadzor bank z naslovom Načela poudarjenega korporativnega upravljanja, tudi iz direktiv 83/349/EGS in 2006/46/ES in priporočil Komisije z dne 15. februarja 2005 o vlogi neizvršnih direktorjev ali članov nadzornega sveta javnih družb in o komisijah upravnega odbora in nadzornega sveta, ki ima tudi številne določbe, ki govorijo o preprečevanju tega konflikta interesov. V predlog sprememb zakona smo poskušali zapisati odločbe, ki niso najbolj restriktivne, ki še vedno sledijo naši ustavni in zakonski ureditvi v tem smislu, da niso protiustavne, ki pa pomenijo, če bi do teh kršitev prišlo, pomembno sankcijo. V 61. členu zakona je zaradi tega dopolnitev s tretjo točko, kjer smo dali Banki Slovenije nalogo, da določi, kaj se smatra kot pomemben poslovni stik v 66. členu, kjer govori zakon o odgovornostih in dolžnostih členov uprave. Zapisali smo, da se doda nova četrta točka, kjer morajo člani uprave banke zagotoviti, da poslujejo v skladu s kodeksom upravljanja javnih delniških družb. In v drugem odstavku že piše v zakonu, "če člani uprave banke solidarno odgovarjajo banki za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih dolžnosti s prvega odstavka tega člena". To pomeni, da se sankcionira kršitev tega kodeksa in to materialno se sankcionira. Tako da so odgovorni za škodo, ki zaradi kršitve tega kodeksa nastane, banki so odgovorni za škodo. V primeru zasebne banke delničarjem, v primeru državne banke vsem davkoplačevalcem. Nekaj podobnega za člane nadzornega sveta je v 74. členu. In pri razkritju dodatnih informacij smo dodali dve točki, ki govorita o teh poslovnih stikih članov nadzornega sveta, ki so jih imeli z banko ali banki podrejeno družbo neposredno ali kot partnerji delničarji, direktorjev, vodilnih delavcev organa, ki ima takšen odnos. Pri poslovnih stikih narave dobave blaga ali storitev se mora razkriti vsaj predmet posla, vrednost posla in plačilne pogoje, pri poslovnih stikih finančne narave pa predmet posla, trajanje posla, način in vrsta izvajanja posla ter provizijo, obrestno mero oziroma stroške posla. In naslednjo točko, "ob upoštevanje pravnih in drugih aktov, ki urejajo nasprotje interesov članov organa upravljanja in nadzorov finančnih družbah, ki delujejo v tujini in v katerih ima banka prevladujoči delež". Mislim, da so to določbe, ki ne smejo biti za Vlado moteče. Še več, mislim da bi morala Vlada takšno spremembo že prej pripraviti, jo sama predlagati, jo tudi uzakoniti in tudi zahtevati sankcioniranje, če do takšnih kršitev prihaja. Dokler pa takšne določbe v zakonu ni, bi morala Vlada tam, kjer ima to možnost in vpliv, to pa je v državnih bankah, ki so v državni oziroma delno v državni lasti, te sankcije uveljavljati. Ker pri zakonih se po navadi govori tudi o finančnih posledicah in tukaj recimo se napiše, "v primeru tega zakona finančnih posledic ni". Seveda jih ni, neposrednih, ampak finančne posledice tega zakona, tudi finančne posledice, da ne govorimo o tisti najbolj pomembni posledici, ki bi jo ta sprememba prinesla, in to je krepitev zaupanja v banke in finančne institucije, ki jo največja dodana vrednost in dragocenost takšne spremembe, kajti če kje, je na podrtju zavarovalništva in bančništva izredno pomembno zaupanje, da ljudje zaupajo bankam, da zaupajo zavarovalnicam. S tem se krepi stabilnost sistema, s tem se krepi tudi zaupanje v državo, v sistem in v vse ostale institucije. Ko je enkrat to zaupanje omajamo, ko tega zaupanja ni več, potem se začnejo ti sistemi počasi vendar zelo temeljito rušiti. In finančni tok zaupanja povzroči odliv finančnega toka in tako naprej, kar se seveda dogaja. Ne moremo reči, da se ne dogaja. Če nekje varčevalci, tisti, ki varčujejo pri neki banki, iz medijev izvedo, da si šefi te banke v povezavi z nekimi direktorji delijo neke ugodne kredite v bistveno bolj ugodnih pogojih, kot velja to za povprečnega državljana, povprečnega davkoplačevalca, je zaupanje v to inštitucijo seveda omajano. In počasi, počasi se to nezaupanje vedno bolj širi, seveda ne na hitro, v enemu mesecu, dveh, ampak v nekaj letih pa gotovo, kar je slabo. In mi smo sedaj na točki, ko iz medijev izvemo, recimo konkreten primer spet, gospod Danilo Toplek, smo o njemu že govorili, potem imamo v tej zgodbi sedanjega šefa Merkurja, gospoda Blaža Pesjaka, ki mu je oče na Factor banki odobril kredit z 0,5 % pribitkom, za katerega bančni strokovnjaki povedo, da ga je nemogoče odobriti, če nekdo tega ne podpiše. Se pravi, da ga je moral oče podpisati mimo vseh teh instrumentov, da se je ta kredit odobril. Pri nekem kreditu, ki ni ne vem kako visok, v dvajsetih letih to pomeni po pisanju Financ 66 tisoč evrov plusa za tistega, ki je ta kredit najel, in seveda bo to izguba za banko. Pa je bilo veliko zgražanje, ko je šefinja Pahorjevega kabineta dobila kredit s pribitkom 1,6. Kakšen je šele ta? No in ta gospod seveda nastopa tudi na temu dvorišču firme gospoda Topleka, Talum, z neko solarno elektrarno kot solastnik. Gospod Toplek kot predsednik nadzornega sveta Nove KBM ima taka in drugačna poslovna razmerja. Skratka, ko se ti primeri pojavijo v javnosti in ko se javno izpostavi, da so kriteriji v nekaterih primerih drugačni, kot veljajo za vse ostale, in teh podatkov ne razgali institucija sama, je to zelo slabo. Ker če bi jih razgalila institucija sama in povedala, bilo je odobreno tako in tako posojilo, pod takimi in takimi pogoji, bi tudi povedala, zakaj je bilo. Saj lahko, da je bilo vse O. K., da so druga razmerja, ki so pomembna pri takem aranžmaju, vendar najslabše je, da se taka razmerja dogajajo nekje prikrito, skrito očem javnosti, potem pa pridejo preko medijskega prostora v javnost in začnejo rušiti zaupanje v kredibilnost te institucije, predvsem pa povzročajo občutek neenakosti, ko se ljudje vprašajo, kako je to mogoče, da nekateri imajo drugačen dostop kot ostali, ki že tudi toliko let varčujemo svoje prihranke, pokojnine in plače v teh bankah. To je en del te zgodbe. Drugi del te zgodbe je pa hujši in še bolj pomemben. V Sloveniji se je v zadnjih 20 letih zaradi načina prehoda bivše družbene v kvazi privatno lastnino vzpostavil nek sistem kolobarjenja. Neka elita ljudi se je ustvarila, ki je to obdobje izkoristila, predvsem v tem obdobju dolgoletne LDS vladavine od leta 1992 naprej tja do poznega leta 2000, ki je praktično zasedla vsa ključna mesta v bankah, zavarovalnicah, podjetjih, ki sedaj omogočajo to kolobarjenje, ki je nehigienično. In v nekem urejenem sistemu v Evropi je bistveno manj mogoče, pri nas, glede na to, da ni ustreznega nadzora, pa toliko lažje. In potem imate gospoda, ki je dolgoleten politik LDS, mislim, da je bil tudi poslanec, ki je bil predsednik KAD oziroma predsednik upravnega odbora KAD, potem je presedlal za nekaj časa na Zavarovalnico Triglav. Zdaj slišimo, da Zavarovalnice Triglav postaja predsednik uprave Abanke Vipa, ki, mimogrede, ni državna banka, in tako naprej. Dosti večja verjetnost je, da v primerih takega kolobarjenja prihaja do poslov med temi povezanimi osebami, ki sedijo v upravah in nadzornih svetih bank ter upravah in nadzornih svetih teh podjetij, kot v primeru nekih urejenih sistemov, ki delujejo v ostalih državah Evropske unije. In to je eden izmed razlogov tudi, zakaj bi bilo to področje treba urediti. Predlagatelji si ne delamo iluzij, da s tem, ko bi spremenili ta zakon o bančništvu, bi bilo pa potem za zmeraj v naprej vse urejeno. Daleč od tega. Vendar je to nekako prvi korak na poti do tega, da se ta razmerja izčistijo. Da postanejo bolj transparentna, da postanejo javnosti podatki, ki so pomembni v takih primerih, dostopni. In na drugi strani, da se preko tega onemogočajo špekulacije s posredovanjem delnih ali pa celo izkrivljenih informacij javnosti preko medijev, kar je najslabše. To je tako v interesu države, v interesu teh institucij, v javnem interesu, ker bi ta transparentnost krepila zaupanje javnosti v te institucije, kot tudi v interesu tistih, ki te položaje zasedajo. Mislim, da bi tudi njim taka regulacija pomenila, da bi bilo njihovo delo lažje, ker bi ne bili več izpostavljeni stalnim pritiskom z ene ali druge strani, ker so tudi v mnogih primerih, predvsem v zadnjem obdobju smo priče različnim takim ali drugačnim namernim diskreditacijam posameznikov, ki dobro in odgovorno delajo. Tako da moram reči, da ne vidim nekega prepričljivega razloga za zavračanje tega zakona. Uvodoma je bil podan, pa tudi v pisnem gradivu Vlade je to zapisano, v tem mnenju, formalni razlog, zakaj ni možno te spremembe sprejeti. Vlada piše, da "želi opozoriti tudi na dejstvo, da predlog zakona ni bil poslan v posvetovanje Evropski centralni banki, skladno s členom 127/4 Pogodbe o Evropski uniji in odločbo Sveta z dne 29. junija 1998 o posvetovanju nacionalnih organov z evropsko centralno banko glede osnutkov pravnih predpisov. To drži. In glede na to, da gre za prvo branje, bo to, če bi ta sprememba zakona prestala to prvo stopnico, bi to moralo biti storjeno. Sem se pa ob tem spomnil na prakso predsednika Državnega zbora in sem vesel, da se ni ponovno tukaj uporabila na tem zakonu. Ko smo predlagali Zakon o javnosti premoženja funkcionarjev, ki smo ga predlagatelji pred kakšnim letom in pol, zadržal pri obravnavi ravno zaradi tega, ker tega mnenja ni bilo. Zakon sploh ni prišel na to sejo Državnega zbora dokler tega mnenja ECB nismo dobili. Šlo je pa za to, da so bili v tem zakonu o javnosti premoženja funkcionarjev navedeni tudi člani Sveta Banke Slovenije. Zaradi tega, ker se je ta regula nanaša na njih, je bilo treba dobiti mnenje ECB glede te določbe. Mnenje ECB je bilo pozitivno v smislu čim večje transparentnosti. Sem trdno prepričan, da bi šlo za transparentnost, ki ne posega v neodvisnost opravljanja funkcije teh članov Sveta Banke Slovenije, kar v primeru razkritja njihovih plač ne pomeni, da bi s tem kakorkoli posegali v to neodvisnost. Prepričan sem, da tudi v tem primeru, ko gre za ta zakon, sem skoraj prepričan, da bi moralo biti to mnenje pozitivno, še posebej zaradi tega, ker vsi akti Evropske unije in vse usmeritve iz tega področja prepuščajo urejanje te materije nacionalnim zakonodajam. Nekje je dovolj, da je to zapisano v nekih pravilih obnašanja, pravilih ravnanja, v aktih teh inštitucij, nekje so kodeksi, nekje vidite, in Slovenija je verjetno tak primer, pa to ni dovolj. Kljub temu, da je tudi pri nas marsikje napisano, da se je treba teh pravil igre držati, prihaja do nedopustnih ravnanj, ki v marsikaterem primeru pomenijo tudi škodo za te inštitucije. Jaz sem prepričan, če bi bila ta ravnanja bolj transparentna in če bi bile tudi sankcije za netransparentnost teh ravnanj predpisane, ne bi največja državna banka imela tako katastrofalnih številk kot jih ima. Vprašanje, če bi bilo treba tolikokrat 100 milijonov evrov nameniti za dokapitalizacijo, da bo ta banka sploh lahko normalno poslovala, mislim, da bi bilo v marsikateri drugi banki tudi nekaj podobnega. Ne vem, če je mogoče to reči, ampak jaz sem na stališču, da ne ravna Vlada vedno najbolj modro, ko vse predloge, ki jih predlaga opozicija, zavrača. Eden izmed takih predlogov, kjer mislim, da takšno ravnanje ni najbolj modro, je ta sprememba zakona. Gre konec koncev za prvo branje, se pravi za tekst, na katerem je še mogoče delati naprej. Gre za to, če bomo dali prvo branje skozi, moramo dobiti, tako kot ste zapisali, mnenje Evropske centralne banke. Mislim, da bi bilo to mnenje dobrodošlo. In če imate sami namero nekaj na tem področju narediti – če ta sklep zdaj ne bi bil sprejet, da je ta zakon primeren za nadaljnjo obravnavo –, potem bi bili vsi ti postopki, ki bi jih zdaj speljali samo dobrodošli in bi skrajšali čas, v katerem bi se ta vaša namera, se pravi, namera Vlade želela uresničiti. Mislim, da bodo največje negativne posledice poleg tistih finančnih in na ravni zaupanja oziroma nezaupanja, če te spremembe ne bodo sprejete, v največji meri letele na vladajočo politiko. Ker je le vladajoča politika konec koncev najbolj odgovorna za urejanje tega stanja in teh razmer v državi. Mislim, da si ne bi smela vladajoča politika dovoliti, da dopusti, da se zaradi pravno-sistemskih pomanjkljivosti in zaradi preprečitve odpravljanja le-teh, tudi če jih predlaga opozicija, razmere v bodoče ne uredijo. Jaz upam, da je možen še kakšen premislek, in da je možno, da v ponedeljek vsi skupaj sklenemo, da je ta zakon le primeren za naprej in da ga v nadaljnjih fazah eventualno nadgradimo, dopolnimo. Na vsak način pa bi bilo prav, da te priložnosti, ki je ponujena, ne bi zamudili, in da bi ga tudi v nadaljnjih obravnavah sprejeli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Spoštovani gospod Černač, prej ste se spotaknili ob ravnanje predsednika Državnega zbora ob nekem drugem primeru. Jaz vas obveščam, da moje ravnanje poteka v skladu s Poslovnikom in priporočili Zakonodajno-pravne službe, ne pa glede na individualne želje posameznih poslank ali poslancev ali poslanskih skupin. To imejte v mislih. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? Odpiram prijavo za razpravo. Javi se lahko tudi predstavnica Vlade, če želi. Vsak dobi pet minut. Besedo ima mag. Radovan Žerjav.
Hvala, gospod predsednik. Bom zelo zelo kratek. Glede na argumentacijo državne sekretarke, bi bilo najboljše, da se kar pove, da je pač Vlada proti, in da se konča pri tem. Ker takšno argumentacijo, gospa državna sekretarka, vam jaz lahko preberem pri skoraj vsakemu zakonu, ki ga finančno ministrstvo prinese v to državnozborsko proceduro, ko prinesete zakon z 20 členi in Zakonodajno-pravna služba da pripombe na vsak člen tega pripravljenega zakona in potem skozi proceduro na vsak člen amandma in tako naprej. To bi lahko naredili tudi tukaj, če bi bila volja in če bi hoteli. Ne govoriti, ni sistemsko, ni pravilno, manjka to, manjka levo, manjka desno, zgoraj, spodaj, ne vem kje vse. V marsikaterem zakonu, ki ga prinesete s finančnega ministrstva manjka marsikaj in se dopolnjuje tukaj v Državnem zboru. Se strinjate? Ali je res to? Ja, je res. In vas bom na to še večkrat opozoril, zapomnite si. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana sekretarka, kolegice in kolegi! Kot smo že povedali, v Slovenski ljudski stranki bomo podprli ta zakon v prvem branju, ker poglavitni cilj je zagotoviti odgovornejše in kakovostnejše upravljanje poslovnih bank, kar se nanaša predvsem na naše državne banke. Bom stopil precej nazaj v preteklost. Ko smo šli na samostojno pot, ko smo ustanovili svojo državo, moram reči, da so takratni politik iz vseh strani, levo, desno, sredina, dobro zastavili to državo. Takrat smo že sanirati tudi banko in takrat smo bili v velikih dilemah, ali sanirati banko ali ne sanirati banke, ampak smo se zavedali, da moramo imeti svojo banko. In tudi sedaj bomo v Slovenski ljudski stranki, sem prepričan, da bomo podpirali sanacijo te banke, ampak zelo žal pa nam je, da morajo to banko sanirati tisti ljudje, ki imajo osebne dohodke od zajamčenih, pa tudi do tistih velikih, ki konec koncev glede na draginje in na vse, kar se dogaja v tej državi in na splošno v svetu, niso velike. Ko sedaj govorimo o tajnosti, o varovanju, o bančni tajnosti, kdo pa se lahko boji v tej državi? Mislim, da tisti tudi z relativno dobrimi osebnimi dohodki, če živijo samo od osebnih dohodkov, se nimajo popolnoma ničesar bati. In mislim, da teh tudi nikoli ne bodo zajeli. Ampak zajelo se bo tiste, ki so državo spravili toliko na kant, kot je danes na kant spravljena. Zakaj mora biti v Sloveniji tako? Zakaj se lahko Poljska razvija zelo dobro? Zakaj Nemčija beleži 4 % rast? Mi pa še vedno capljamo. Trdim, da smo v Sloveniji v taki krizi predvsem zaradi sebe, v največji meri zaradi sebe, šele potem zaradi ekonomske krize. In če bi imeli takšne zakone in takšne kodekse, ki bi se jih tudi držali, ne samo o njih govorili, danes država ne bi bila v takšnem zosu, kot je. To tudi ni dobro sporočilo, samo tarnamo, ker ne moremo hvaliti. Lahko bi še bolj tarnali, ampak ni to dobro sporočilo za naše državljanke in državljane. Ko govorimo o konfliktu interesov, je sedeti na dveh mestih, v podjetju, ki ga slabo vodiš, pa v banki, da dobivaš kredite, da potem podjetje držiš, potem pa oba skupaj propadeta, na koncu pa še mi to zadevo saniramo. Mislim, da je edino pravilno, da se enkrat temu naredi konec. In veste kaj, ali prodajati tujcu pomeni rešitev za slovenske banke? Ne, ne pomeni, ampak mislim pa, da bi lahko mi začeli menedžerje iskati na svetovnem trgu, ker so naši zelo, zelo dragi za tako slabo vodenje. In ti naši mendžerji, ki pravijo, da Slovenija ne bo mogla brez njih, ja lepo vas prosim, le kdo jih bo v tujini vzel? Nobeden. Vsi bodo na cesti, vsi bodo lahko na zavodu za zaposlovanje, ampak tam bodo jemali podporo glede na plačo, ki so jo zdaj dobili, ne, na minimalca bi te dal ali pa še tisto ne. In tako vidim en korak k nekemu boljšemu cilju in še enkrat bom ponovil moje besede s prvega nastopa v Državnemu zboru, ko sem premierja vprašal, kdo v tej državi vlada, kdo ima oblast? Ali ima oblast kapital ali imajo oblast demokratično izvoljene politike? Jaz sem se takrat sicer nadejal, da sem jaz preveč skeptičen pa da imajo politiki, ampak jaz mislim, da ni tako, da ima oblast kapital, ki pa enostavno samo nažira in nažira in doma bo ostalo samo tisto, kar je tukaj, včasih smo rekli v tovarni, "kar je 'prišvasano', ti nihče ne odvleče". Kar je nepremičnin, ti ne more nihče odvleči, denar so pa tako ali tako že vsi spokali ven. In mislim, da imamo tudi pri nas v Sloveniji kakšne takšne primere, kot je na sosednjem Hrvaškem. Tudi tam bi morala biti davčna tajnost, ampak so izsledili tiste tajne račune. Torej se pravi, ne se bati takšnih zakonov. Priporočam, da gremo naprej v drugo branje pa se skupaj pogovorimo ne glede na to, s katerega političnega pola prihajamo, in poskusimo narediti enkrat red. Bi vam pa rad še nekaj povedal, gospa sekretarka, mi smo demokratično izvoljeni politiki in moram vam reči, da sem v vašem nastopu zasledil danes takšno, bi rekel, verbalno kot neverbalno komunikacijo, za katero menim, da si med vami in nami zaslužimo bolj spoštljiv odnos pogovarjanja, Hvala lepa.
Hvala lepa. Prosim, Zvonko Černač ima besedo.
Jaz se nisem nič spotaknil ob obravnavanje predsednika Državnega zbora prej, povedal sem dejstva. Če pomenijo dejstva, spotikanje ob ravnanje? Tega nisem rekel jaz. Dejstva pa so, da se je ob isti pravni situaciji takrat ravnalo drugače kot danes. Kdaj se je ravnalo prav, ne vem in me niti ne zanima. Pomembno je, da ima tudi opozicija možnost prihajati v Državni zbor s tistim, kar ji ustava jamči, in obravnavati te stvari tukaj v Državnemu zboru. Prej je bilo rečeno, da govorimo tudi o stvareh, ki niso predmet tega zakona, da so nekateri govorili tudi o stvareh, ki niso predmet tega zakona. Jaz moram reči, da mogoče neposredno ne, posredno pa da. Vse te stvari so še kako povezane tudi s številnimi finančnimi izgubami posameznih bank, številnimi odpisi, številnimi terjatvami, ki ne bodo nikoli poplačane in za katere bi vsaj z največjo državno banko – in državne banke so v delni lasti države – morali v Državnemu zboru vedeti. Saj če smo pošteni, zakaj je prišlo do kolapsa bančnega sistema od zunaj? Ravno zaradi prikrivanja, zaradi stvari, ki so se dogajale v ozadju, zaradi ne transparentnosti. In ko se je takšna tarza začela, ni prišlo nikomur v teh državah na misel, da bi nasprotoval razkritju teh stvari, pa je šlo za privatne banke. In v Ameriki so prej podržavili in ponovno prodali največjo banko, ki je bila največji dolžnik, kot ste se v Sloveniji uspeli zmeniti, kdo bo sedel na fotelj predsednika uprave Nove Ljubljanske banke. Mislim, da je trajal ta postopek več kot pol leta in povzročil ogromno škode tej instituciji tudi na nivoju in na točki, o kateri govorimo danes, zaupanja. Verjetno bi temu ne bilo tako, če ne bi politika zasledovala predvsem političnega cilja, da politično pokrije te sedeže, ta mesta in te fotelje. In lažje bi bilo, če bi bil v zakon vgrajen ta konflikt interesov, da posamezni igralci, ki dvignejo telefone in se dogovorijo za 100 milijonske kredite, tega več ne morejo početi. Tudi o tem, glejte, govori sprememba tega zakona, tudi o tem. In to je problem v tej državi. In zaradi tega je potrebna tudi dokapitalizacija Nove Ljubljanske banke. Če bi stvari potekale drugače, sem trdno prepričan, da velika večina tega ne bi bila potrebna. Seveda se je ta problem dodatno zaostril v pogojih finančne krize, normalno. Ker takrat smo prišli v situacijo, dokler je bilo za vse dovolj, ni bilo problema, samo dokler je bilo za vse dovolj, so eni dobili 5 tisoč evrov ali pa 100 tisoč, nekateri pa 100 milijonov evrov – običajno še v krajšem časovnem obdobju kot tisti 5 tisoč ali 100 tisoč. Ko pa je prišlo do krize in ko te možnosti ni bilo več, so se stvari zaostrile. Tisti, ki so imeli dobre programe, dobre ideje, so mnogokrat zaradi tega kolobarjenja ostali praznih rok in niso uspeli sfinancirati svojih podjetniških idej. In marsikateri od teh je bil prisiljen zapustiti Slovenijo in iskati svojo priložnost iz naše države. Tudi to je problem tega zakona in tudi to je problem teh razmerij. In večja transparentnost in bolj čista situacija, ki bi te stvari izčistila, bi samo pomagala h krepitvi teh ravnanj in tudi k temu, da se takšni in podobni primeri, ki smo jim bili priča, ne bi dogajali. In še nekaj. Ko ljudje berejo te članke, kot je ta: "Za sedanje reševanje Merkurja iz prisilne poravnave je nekoliko nenavadno, da družbo vodi Blaž Pesjak, sin Borisa Pesjaka, sicer predsednika uprave Factor banke, katera hčerinska družba Factor Leasing naj bi sodelovala pri spornih poslih prejšnjega Merkurja." Se pravi, kakšno informacijo dobijo ljudje iz tega? Posvečena podjetja, tudi če so totalno zavožena, če jih prime v roke pravi, v narekovaju, naši kadri, bodo rešena. Neomejeno vsoto denarja lahko zmečemo vanje. Tam, kjer pa ni teh fantov zraven, bomo pa dopustili, da se potopijo in izčistijo. Tudi iz tega razloga bi bilo dobro, da se te določbe v zakonu o bančništvu sprejmejo in spremenijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 20. 12. 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 23. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali v ponedeljek, 20.12., ob 10. uri. Lahko noč.