Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 84 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 114 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno najmanje 84 narodna poslanikai da imamo uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287? Reč ima dr Blagoje Bradić. Izvolite gospodine Bradiću.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvažene koleginice i kolege, poštovani građani Srbije, poštovane Nišlije, po sedmi put ću postaviti ista pitanja predsedniku Vlade i ministrima. Moje prvo pitanje koje postavljam je – Kada će iz grada Niša iz centra grada biti izmeštena železnička pruga? Podsetiću predsednika Vlade i gospođu Zoranu Mihajlović da je grad Niš 2010. godine, za vreme kako vi kažete prošlog režima uzeo kredit od Svetske banke u visini od devet miliona evra. Jedan i po milion evra dat je za izradu Studije izvodljivosti. Grad Niš je do 2012. godine kada je došlo do smene vlasti, kada ste vi preuzeli vođenje i odgovornost za vođenje grada, uradio planska dokumenta i to Generalni urbanistički plan u kome je predviđena nova trasa izmeštanja pruge, plan detaljne regulacije nove trase pruge, kompletnu geodeziju buduće nove trase. Postojeća trasa koja je u planu predviđena, tj. koja je sada postojeća, ona se predviđa kao trasa lakog šinskog prevoza. Od planskih dokumenata trebali ste da uradite idejni projekat, glavni projekat, generalni projekat i da završite eksproprijaciju preostale trase koja nije eksproprijanisana do 2012. godine. Moje pitanje je – šta je prvo bilo sa kreditom koji je povučen kod Svetske banke, da li je on realizovan do kraja i kada ćete nastaviti postupak izmeštanja pruge iz centra Niša. Odugovlačenje i izmeštanje pruge na vodi, na razmišljanje da će u poslednjem trenutku kada bude završena cela trasa pruge između Niša i Dimitrovgrada zbogiznudice, prinudno biti, kako vi kažete, tj. vaš bivši direktor Železnica Srbije - privremeno biti elektrifikovana ta pruga. Podsetiću vas da građani Niša su u više navrata skupštinskim odlukama, poziciji i opoziciji, znači, jednoglasnim skupštinskim odlukama, donosili odluku i slali poruku da traže apsolutno izmeštanje pruge iz grada Niša, bez ikakve privremene elektrifikacije. Drugo pitanje, postavljam predsedniku Vlade i podsećam ga da je u izbornim kampanjama 2012. i 2014. godine obećavao građanima Niša i građanima juga i jugoistoka Srbije bolji život i više radnih mesta. U gradu Nišu tri godine nakon, ili tri i po godine nakon vršenja vaše vlasti, tj. ove skupštinske većine i Vlade, Niš ima preko 36.000 nezaposlenih ili po zadnjim podacima službe za zapošljavanje oko 35.000 nezaposlenih Nišlija. Ono što je urađeno u zadnje tri i po godine, to je otvaranje pogona „Džonson elektrika“, to je ugovor koji je potpisan još 2010. godine i dobro je što je to otvoreno, ali to je nekih 350 mesta, a od otvaranja novih radnih mesta imamo samo obećanje da će „Džonson elektrik“ u narednom periodu, kako vi kažete, zaposliti više hiljada ljudi. Moje pitanje predsedniku Vlade i ministrima aktuelne Vlade – Koji je njihov plan za razvoj grada Niša i juga i jugoistoka Srbije i kada će napokon grad Niš zauzeti mesto na ekonomskoj mapi Srbija, koje zaslužuje? U gradu Nišu narod ne radi, gradski budžet se puni sa nekih 60, 65%, tako da i ono što je osnovna funkcija grada je teško sprovesti i realizovati, jer nema dovoljno para. Ono što ste uspeli da uradite kao skupštinska većina i kao vlast u gradu Nišu je da se podignu porezi, da se podignu cene komunalnih usluga, a novih radnih mesta nema. Te ponovo postavljam pitanje gospodinu Aleksandru Vučiću – Koji je plan razvoja grada Niša, kada će se ispuniti predizborna obećanja data u kampanjama 2012. i 2014. godine i kada će građani Niša imati bolji i kvalitetniji život i kada će se zaposliti preko 35.000 nezaposlenih Nišlija? Poštovane koleginice i kolege, poštovani građani Srbije, poštovane Nišlije, ovo pitanje ću ponavljati svaki put kada budem dobio mogućnost na kolegijumu moje poslaničke grupe kojoj pripadam da postavim pitanje i postavljaću ga dok god ne dobijem kvalitetan odgovor. Prvo, kada će se izmestiti pruga? Odgovor koji će reći – da li ćete prinudno, tj. privremeno elektrifikovati prugu, ili ćete izmestiti i kada će napokon se čuti taj plan razvoja grada Niša?
Zahvaljujem se. Reč ima narodna poslanica Dubravka Filipovski.
Zahvaljujem predsedavajući. Moje pitanje biće upućeno ministarki poljoprivrede Snežani Bogosavljević Bošković. Naime, prema podacima Svetskog programa za hranu, na globalnom nivou propadne negde između 30 do 50% ukupno proizvedenih namirnica. U Francuskoj na primer 7,1 miliona tona hrane. Prema novom zakonu u Francuskoj prodavnice i trgovački lanci dužni su da potpišu ugovor sa humanitarnim organizacijama i narodnim kuhinjama kojima će kasnije prosleđivati namirnice koje ne uspeju da prodaju. Prema njihovom zakonu predviđene su i stroge kazne, dve godine zatvora ili 75.000 evra za one koji prekrše zakon. Moje pitanje je ministarki Bogosavljević Bošković je – da li se u Srbiji zna koliko propadne proizvedene hrane i da li Ministarstvo poljoprivrede razmišlja o ovakvom zakonu, jer po mom mišljenju i mišljenju mojih kolega iz poslaničke grupe Nove Srbije, mislimo da bi to bilo veoma važno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite gospodine Božoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, upućujem pitanje Vladi Republike Srbije – Kada će građani uživati plodove vladavine prava? Danas gospodin Selaković mora da zna da postoje nebrojeni slučajevi u Srbiji, u Subotici, u Novom Sadu, Beogradu, Kragujevcu, Smederevu, Nišu, Vranju, Leskovcu i u mnogim drugim opštinama i gradovima širom Srbije, slučajevi u kojima su građani koji su kupili stanove prevareni od strane investitora, od strane finansijskih institucija, gde ne mogu da se usele u stanove koje su pošteno zaradili i pošteno ih platili. Danas su te lokacije pod sporovima. Šta ti građani onda da rade? Ko će te građane danas da zaštiti i zbog čega nema vladavine prava u Srbiji? Kada će građani uživati plodove vladavine prava i kada će institucije funkcionisati na način da zaštite one kojima je stečeno pravo oduzeto? Da li je u pitanju stan, da li je u pitanju penzija, da li su u pitanju one stvari zbog kojih su mnogi ustavni sudovi i mnogi sudovi u različitim zemljama širom Evrope i sveta reagovali i zaštitili svoje građane, kada će vladavina prava uroditi plodom i u Srbiji i kada će građani moći da se osećaju sigurno? Mi danas imamo situaciju u kojoj je 55% mladih nezaposleno. Oni su na marginama ovog društva, niti donose odluke, niti odluke utiču na njih, kao da nikoga ne zanima što danas budućnost Srbije u 55%, ne samo da nema posla, već apsolutno bez ikakve perspektive im se ostavlja da se snađu u nekom periodu koji se zove najveća kriza u istoriji Srbije. Kako će na koji način oni da opstanu, da definišu svoje interese kada ih niko ne predstavlja? Kada će kada nikom ne pričam u njihovo ime i kada Vlada Republike Srbije dozvoljava da imamo razne investicije tzv. investicije u koje Vlada Republike Srbije izdvaja iz budžeta ogromna sredstva, stotine miliona evra, a sa druge strane imamo slučajeve kada 55% mladih ostaju bez bilo kakve budućnosti i perspektive u našoj zemlji. Sutradan će mnogi mladi lekari, mnogi mladi pravnici, mnogi inženjeri naći pre svega, sreću u nekoj drugoj zemlji koja više brine o našim mladim ljudima, nego Srbija. Mi smatramo da je to takođe jedna velika nepravda kojoj se priključuju i oni koji vode računa o bezbednosti naše zemlje. I pitamo Vladu Republike Srbije kako i na koji način će rešiti te goruće probleme danas u društvu. Kada su pripadnici vojske i policije u pitanju, i kada su penzioneri u pitanju,i kada su zdravstveni i prosvetni radnici u pitanju. Kada će Vlada Republike Srbije razumeti da je vladavina prava osnovni preduslov da svaki građanin sačuva svoje dostojanstvo. Kada će Vlada Republike Srbije shvatiti da je danas more obespravljenih ljudi u Srbiji, more onih koji pokušavaju da dođu do svojih prava koja im pripadaju po zakonu, koji im pripadaju po Ustavu Republike Srbije, a to jednostavno nije slučaj u ovom pravosudnom sistemu kakav se nalazi danas u Republici Srbiji. Kada će građani Republike Srbije moći da uživaju plodove pravne države i ne samo kada su u pitanju mladi, kada su u pitanju penzioneri i oni koji rade danas u javnom sektoru Republike Srbije, već kada su u pitanju i oni koji su nekada učestvovali kao pripadnici Vojske Jugoslavije u ratnim sukobima, a danas su ostavljeni da se snalaze kako god znaju i umeju. Obespravljeni u smislu da im država duguje ogromna sredstva, obespravljeni zato što niko ne želi da ih sasluša, obespravljeni zato što Vlada Republike Srbije smatra da su oni ti koji su pogrešili kada su bili ratovi u bivšoj Jugoslaviji, a ne tadašnje Vlade Jugoslavije i Republike Srbije koje su ih slale u taj rat. Imamo velike probleme da danas objasnimo građanima Srbije zašto ne funkcioniše sistem pravosudni u našoj zemlji i kada će odgovarati svi oni koji su na nelegalan način došli do svoje imovine. Kada će odgovarati oni koji su 90-ih godina i kasnije raznim mahinacijama dolazili do uvećanja svoje lične imovine. Zahvaljujem.
Da li još neko ima od prijavljenih? Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Hvala predsedavajući. Moje pitanje za ministra Antića. Naime, pre nekoliko godina, međudržavnim sporazumom između Republike Srbije i Ruske Federacije, postignut je energetski sporazum po kome smo dobili usmena obećanja predstavnika prijateljske Ruske Federacije, da će naime Srbija sa kasnijom izgradnjom imati energetsku stabilnost i od toga veliku finansijsku korist, pre svega ne samo država Srbija nego i svi građani Srbije. Ne smatramo da je u pitanju prevara, sticaj nekih drugih okolnosti je doveo do toga da izgradnja južnog toka nije započeta i po svoj prilici nikada neće biti ni započeta. Pored toga što je narušena u velikoj meri energetska stabilnost koju će morati da reši ova Vlada Republike Srbije, i mi verujemo da će premijer Vučić naći neko rešenje da, pre svega, što se tiče snabdevanja Republike Srbije gasom, ne bude ugrožena ta vrsta snabdevanja, i građani koji žive običnim životom, imaju velikih problema zbog postignutog sporazuma, trpe i mnoge vidove štete. O čemu se radi? Mnogo građana se nama kao narodnim poslanicima obraća da u njihovo ime pokušamo da postavimo prava pitanja na pravu adresu i da se reše njihovi problemi. Jedan od zadnjih građana koji se obratio našoj poslaničkoj grupi je gospodin Goran Dumitrov iz Mokrina kod Kikinde. O čemu se radi? Eksploatacija naftnih derivata je u toj zoni velika, jer postoji blizu 200 bušotina. Svakodnevno prolaze veliki kamioni i cisterne i velike se štete nanose lokalnim i atarskim putevima. Država je u nekoj meri sanirala štetu na tim putevima, ali i dalje je veća šteta koju građani trpe, nego korist. Rudna renta, bez obzira što je jedna od najnižih i što se neredovno uplaćuje, iako se uplaćuje deo do rudne rente lokalnim samoupravama, lokalne samouprave novac ne prenose tamo gde se šteta nanosi. Često se novac troši za neke druge svrhe, za primanja zaposlenih, za isplatu dnevnica, u neke druge projekte, a ne sanira se šteta koja je naneta običnim građanima. Zbog toga građani očekuju od nas i narodnih poslanika i od resornog ministarstva da te probleme rešimo. Moje konkretno pitanje gospodinu Antiću, šta će Ministarstvo kojim on rukovodi, preduzeti, da deo novca od isplate rudne rente ide u saniranje štete, pre svega na lokalnim i atarskim putevima, da bi makar u tom delu naši poljoprivrednici bili na nuli. Ako ne mogu da imaju korist od ovog energetskog sporazuma, ako ne mogu da imaju bolje puteve, makar da imaju onakve puteve kakve su imali pre ovog sporazuma.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? Reč ima narodni poslanik Srđan Dragojević.
Poštovani predsedavajući, koleginice i kolege, pre nego što postavim poslaničko pitanje, želim da u ime poslaničke grupe SPS čestitam građanima Srbije i Vladi Srbije, otvaranje pregovaračkih poglavlja 32 i 35, u nadi da ovaj naš put ka Evropi neće biti previše dug i mukotrpan. Sada ću preći na poslaničko pitanje, koje postavljam Ministarstvu kulture, ponukan time, kao i vi, verovatno sam prethodne nedelje pratio ovu živu diskusiju između dva funkcionera, direktora Javnog servisa i ministra kulture, pratio razmenu argumenata, za finansiranje Javnog servisa. Ono što je toj diskusiji nedostajalo, jeste način na koji će javni servis da se finansira uz ovu državnu subvenciju od četiri milijarde dinara. Imam konkretan predlog koji bi voleo da podelim sa Ministarstvom kulture, ali i sa svima vama. Videćete da je taj predlog lako izvodljiv, veoma praktičan. Dakle, on se tiče mehanizma ostvarivanja ovog dela od četiri milijarde dodatne pretplate koja je potrebna da bi nesmetano funkcionisao javni servis i da bi na taj način imao nezavisnu ulogu koja mu pripada. Ovim predlogom, stavljam poseban akcenat na moguće poželjno rasterećenje budžeta Republike Srbije. Predlog vodi računa o još jednom važnom aspektu, a to je drastično smanjena platežna moć građana Srbije. Realno sagledavanje trenutnog stanja sugeriše da je građanima u ovom trenutku veliki izdatak i značajan udar na budžet, da mesečno izdvajaju po 500 dinara za funkcionisanje javnog servisa. Odluka države da u 2016. godini delimično finansira RTS i RTV sa četiri milijarde dinara je racionalna i predstavlja znak odgovornosti i respekta prema Javnom servisu. Dugoročno ovakvo finansiranje je neodrživo, uz činjenicu da se još četiri milijarde dinara mora obezbediti iz pretplate, a mehanizam pretplate još uvek nije formulisan, a moram da podvučem da je rok za uspostavljanje efikasne naplate ističe za 15 dana. Moj predlog je sledeći, da se pretplata za Javni servis veže uz postpejd račune mobilnih telefonija i to sa 50 dinara po mesečnom računu. Ovim bi se na godišnjem nivou, od preko 4,3 miliona postpejd brojeva moglo sakupiti preko 2,5 milijarde dinara. Pored ovoga, predlažem da se taksa za Javni servis veže i za račune za kablovsku televiziju i internet, takođe u iznosu od 50 dinara. Godišnji prihod namenjen RTS i RTV na ovaj način dostigao bi četiri milijarde. Ovakva naplata takse za javni servis ima daleko više logike od vezivanja za račune za električnu energiju. U današnje vreme razvojem novih medija i tehnologija korisnici Javnog servisa koriste mogućnost da prate sadržaje RTS i RTV i preko kablovskih operatera na internetu i kroz 3G i 4G mreže mobilne telefonije. Sada ću svoj predlog proširiti sa idejom da se budžetsko finansiranje javnog servisa u potpunosti ukine i to tokom perioda od četiri godine. U periodu od četiri godine, od 2017. do 2020 godine, budžetsko finansiranje bi se smanjivalo za milijardu dinara godišnje, da bi potpuno nestalo iz budžeta za 2021. godinu. Istovremeno, u istom periodu, računi za postpejd i kablovske usluge bi se povećavali za po 30 dinara svake godine. Tako da bi 2018. godine pretplata bila 80 dinara mesečno, 2019. godine 110 dinara itd.
Vreme.
Ovo povećanje mesečno je manje od jednog parking sata koji građani plaćaju Parking servisu.
Vreme gospodine Dragojeviću.
Samo da završim, molim vas. Time bi se sasvim postepeno dostigla suma od blizu osam milijardi dinara potrebnih za finansiranje Javnih servisa i obezbedilo njihovo nezavisno finansiranje. Ovo sukcesivno povećanje pretplate za relativno skroman iznos omogućavalo bi istovremeno u potpunosti vođenje računa o javnom interesu i interesu Javnih servisa, kao i interesu građana. Hvala na vremenu.
Zahvaljujem se gospodine Dragojeviću. Reč ima ovlašćeni predstavnik SNS, narodni poslanik Milan Novaković.
Poštovani predsedavajući, koleginice i kolege narodni poslanici, danas ću postaviti tri pitanja. Svedoci smo procesa privatizacije koji je sproveden od bivših Vlada Republike Srbije u periodu od 2000. do 2012. godine, od kojih su mnogi raskinuti, a mnogi povezani sa organizovanim kriminalom, gde imamo i sudske procese u toku, a neki, nažalost nisu ni započeti. U mnogim privatizacijama, što na zakonit, što na ne zakonit način, svedoci smo da su i pojedine kompanije, što domaće, što one kojima su osnivači strane kompanije, a posluju kao domaće, došle u posed određenih površina poljoprivrednog zemljišta na području AP Vojvodine. Moje pitanje je upućeno Ministarstvu privrede, koje su to privatne kompanije koje su u procesu privatizacije postale vlasnici poljoprivrednog zemljišta i koliko je hektara sada u njihovom vlasništvu na području AP Vojvodine u periodu do 2012. godine? Drugo pitanje. Izdavanje državnog poljoprivrednog zemljišta u zakup od 2006. godine u AP Vojvodini praćeno je raznim nepravilnostima u pojedinim lokalnim samoupravama, negde iz neznanja, negde sa namerom da se pojedincima omogući privilegovan položaj, a na štetu države, AP Vojvodine i lokalne samouprave. Tako se dešavalo da pojedine lokalne samouprave nisu ni donosile programe za izdavanje državnog poljoprivrednog zemljišta u zakup na području AP Vojvodine. Moje pitanje je upućeno Vladi AP Vojvodine i Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine - zašto nadležni organ za poljoprivredu AP Vojvodine nije u skladu sa Zakonom o poljoprivrednom zemljištu, član 64. stav 6, sproveo postupak davanja u zakup državnog poljoprivrednog zemljišta u opštinama koje to nisu odradile? Treće pitanje. Svesni smo velikih nedostataka trenutno važećeg zakona o poljoprivrednom zemljištu, njegovih zloupotreba u delu izdavanja državnog poljoprivrednog zemljišta u pojedinim lokalnim samoupravama. Mnogi poljoprivredni proizvođači žalili su se i nama, narodnim poslanicima u skupštinskom Odboru za poljoprivredu, o raznim nepravilnostima oko izdavanja zemljišta u zakup. Posebno su isticali da su neki pojedinci, na ne transparentan način, godinama dolazili do određenih površina, obično na štetu manjih poljoprivrednih proizvođača. Najčešći oblici su bili uzurpacija zemljišta, kako od strane pojedinaca, tako od nekih pravnih subjekata. Moje pitanje je upućeno Ministarstvu poljoprivrede, zaštite životne sredine – Molimo da dostavite nama, narodnim poslanicima, ko su uzurpatori državnog poljoprivrednog zemljišta na području AP Vojvodine, pravna i fizička lica, koja veličina površine je uzurpirana i koliki finansijski iznos se potražuje od istih. Nažalost, nekih od tih pojedinaca koji zloupotrebljavaju važeći zakon, što imamo informaciju od lokalnih samouprava, su na čelu protesta ovih dana i protiv predloga novog Zakona o poljoprivrednom zemljištu, koji predviđa strože kazne i onemogućava takvima da ubuduće na taj način zloupotrebljavaju državno poljoprivredno zemljište. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Novakoviću. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Borislav Kovačević, Zoran Živković, prof. dr Žarko Obradović, Siniša Maksimović, Đorđe Čabarkapa i prof. dr Vladimir Marinković. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačka 1. do 10. dnevnog reda: Predlogu zakona o izvršenju i obezbeđenju; Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu; Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova; Predlogu zakona o dopuni Zakona o sudijama; Predlogu zakona o dopuni Zakona o javnom tužilaštvu; Predlogu zakona o izmenama i dopunama zakona o Visokom savetu sudstva; Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Državnom veću tužioca; Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Pravosudnoj akademiji; Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudskim taksama i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Poljske o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. Saglasno članu 90. stav 1. poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvao da današnjoj sednici prisustvuju Nikola Selaković, ministar pravde sa članovima Kabineta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o tačkama koje sam naveo. Da li predstavnik predlagača, Nikola Selaković, ministar pravde, želi reč? (Da) Reč ima ministar, gospodin Nikola Selaković.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, u setu zakona iz oblasti pravosuđa, među prvima danas pred vama nalazi se Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju, te mi dozvolite da moje obraćanje započnem upravo obrazlaganjem ovog predloga zakona. Godine 1978. donet je prvi posleratni jugoslovenski Zakon o izvršnom postupku, koji je bio recipiran, ali u mnogome skraćen Zakon o izvršenjeu i obezbeđenju iz 1930. godine. Razume se, Zakon o izvršnom postupku bio je saobražen duhu vremena u kome je nastao i svrsi kojoj je trebao da služi, a to je odražavanje sistema, tzv. „socijalističkog samoupravljanja“. Posmatran kao akt naše pravne civilizacije po svojim rešenjima, sistematici i tehnici, bio je osrednje vrednosti. Svakako daje zaostajao za Zakonom o obligacionim odnosima, Zakonom o nasleđivanju i drugim zakonima koje je ispisalo pero profesora Mihajla Konstantinovića, ali i Božidara S. Markovića i drugih velikana naše pravne misli. Osnovni pravno-politički prigovor kritičke javnosti bio je da zakon sadrži suviše pravnih sredstava koja pogoduju dužniku i time kao da nastoji da izvršenje uopšte ne bude sprovedeno. No, i na takvom zakonu zasnovana je bogata sudska praksa i iz takvog zakona učile su se generacije sudija, advokata i drugih pravnika. Kada je minulo vreme društvene svojine i samoupravljanja, odlučeno je da se uklone slabosti zakona iz 1978. godine. Najpre je donet Zakon o izvršnom postupku 2000. godine, pa Zakon o izvršnom postupku od 2004. godine, a zatim i Zakon o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine. Imali su istu težnju, koja je glasila – da ubrza postupak i pomeri klatno sa zaštite interesa dužnika na zaštitu interesa poverilaca. Sve je bilo tome podređeno, sistemskim, strukturnim i funkcionalnim pitanjima izvršnog postupka zakoni se bave kao uzgred i nemarno. Nepregledni su, sadrže protivrečne norme, formulacije su često rogobatne i nejasne, nedostaje logička spona između njih. Nekada je teško razabrati da li je izvesna odredba nastala kao posledica namere pisca zakona ili kao redakcijska greška usled nepažljive izrade zakona. Oni barem u dogmatskom, pravničkom smislu posmatrani kao logičke tvorevine zaostaju za Zakonom o izvršnom postupku iz 1978. godine. Nude ubrzanje izvršnog postupka putem koji se više sluti nego što se vidi i stvaraju zbrku. Problem je u tome što se novim izvršnim zakonima postupak ponajpre samo mehanički ubrzava. Umesto da se izuči biće, suština postupka, ono što čini njegove funkcionalne veze i pažljivim menjanjem supstance ubrzava postupak, postupak se posmatra kao manje-više mehanički sled procesnih radnji između kojih kao da ne postoje veze. Potom se jednostavno izostavljaju neke faze postupka i uklanjaju neki instituti i skraćuje i time i ubrzava postupak. Međutim, amputacija je problematična, jer se amputirani deo postupka pojavi opet samo na drugi način i pod drugim imenom, ponovo izraste, ali sada ne neki način divlje, neuređen zakonom, nezasnovan na pravu. Recimo, zaključi se da izvršni dužnici zloupotrebljavaju odlaganje izvršenja i traže ga iz taktičkih, a ne iz stvarnih razloga, a da im sudovi često bezrazložno izlaze u susret. Moguća su dva puta promene. Prvi, da se postave strogi uslovi za odlaganje i jasno obznani da je odlaganje izuzetak, a preciznim formulacijama izbegne mogućnost širokog tumačenja razloga za odlaganje. Drugi put je da se odlaganje jednostavno ukine i izostavi iz izvršnog postupka. Zakon o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine izabrao je ovo drugo i ukinuo je odlaganje izvršenja, ali nije ukinuo, niti je mogao da ukine mogućnost da u praksi nastane razlog za odlaganje. Danas sudovi faktički zastaju sa postupkom izvršenja uvek kada smatraju da postoji razlog za nešto što se ranije zvalo odlaganje, a kada smatraju da postoje razlozi za odlaganje, znaju samo oni sami. Tako je u praksi opet nastao institut odlaganja, ali ovaj put tako reći divlje i ćuteće. Nisu propisani razlozi zbog kojih je odlaganje moguće. Ne zna se dokle može da traje. O odlaganju se ne donosi nikakav sudski akt, pa izvršni poverilac nema na šta da izjavi prigovor ili žalbu i time pokuša da preokrene tok postupka. Kada nema norme sve je na praksi i barem teorijski svako može da uradi ono što mu je volja. Zakonom o izvršenju i obezbeđenju od 2011. godine, zabranjeno je veštačenje u izvršnom postupku, jer ga usporava. Sada sudovi, kada je potrebno, angažuju tzv. stručna lica da veštače. Takvih primera ima isuviše mnogo da bi naši zakoni o izvršenju bili dobro ocenjeni. Razlozi sporosti postupka ostaju da žive, pod drugim imenom i u drugom obliku, a poverilačka i dužnička javnost sve više je nezadovoljna i ljuta. Dok s jedne strane prestaju da postoje instituti koji su jemčili ravnotežu, s druge strane, bitnijeg ubrzanja postupka nema, a i kada ga ima, ona se zasnivaju na zakonskim prečicama koje stvaraju teško nezadovoljstvo druge strane. Velika očekivanja od novog zakona pokazuju se kao neopravdana. Zakon se ponovo menja da bi se postupak ubrzao, ali opet na isti način mehanički. Posle izvesnog vremena, njime opet bivaju razočarane obe strane i poverioci i dužnici, pa se razmišlja o novom zakonu. Pri tome, poverioci traže da se zadrže ubrzavajuće tekovine prethodnog zakona, a postupak još više ubrza, dužnici da im se vrate procesna prava koja su imali u ranijim zakonima i koja smatraju neotuđivim. Tako možemo da idemo do u nedogled. Zakon o izvršenju i obezbeđenju od 2011. godine jeste najslabiji od zakona koji su doneti posle 2000. godine. Pun je ozbiljnih nedostataka zbog kojih izvršni postupak ne može da se vidi ujednačeno i zakonito. O kakvoj zakonitosti može biti govora kada se neretko zbog nejasnih normi i mnoštva nedorečenosti i praznina i ne zna šta zakon u konkretnom slučaju kazuje. Sve to je utoliko opasnije ukoliko je njime uvedena nova pravosudna profesija, profesija izvršitelja, a da pri tom nije precizno razgraničena nadležnost sudova i izvršitelja. Važeći zakon proklamovao je korisno načelo, da izvršitelji ne sprovode izvršenje samo tehnički, već da donose i odluke. Ali, time se otvorilo pitanje kada neku odluku donosi sud, a kada izvršitelji. Došlo je do zbrke u nadležnosti i nejednakog postupanja sudova čak i sa područja istog višeg suda. Nejednako postupaju i izvršitelji. Odluke koje na području jednog osnovnog suda donose sudovi, na području Drugog osnovnog suda donose izvršitelji. Budući da procesna kontrola sudova i izvršitelja gotovo da ne postoji, ne postoji ni instrument za ujednačavanje prakse sudova i javnih izvršitelja. Sudovi, umorni posle višegodišnjih promena, povlače se pred izvršiteljima koji uzimaju i ono što im posle ozbiljnijeg čitanja zakona ne pripada. Teško je govoriti o primeni zakona, jer se veoma često ne zna šta je sadržina zakona. Recimo, Zakon o izvršenju i obezbeđenju od 2011. godine kaže da rešenje kojim se određuje privremena mera ima pravno dejstvo pravosnažnog rešenja o izvršenju, iako predviđa prigovor protiv tog rešenja. Treba odbaciti poverilačku ideologiju da je brzina izvršenja isključivo merilo valjanosti zakona, ali i dužničku ideologiju da su slabija strana i da im treba omogućiti što je moguće veću zaštitu. Izvršni postupak najčešće se pokreće pošto je o pravnoj stvari pravosnažno i redovnim pravnim sredstvima neosporivo odlučeno u parničnom ili u nekom drugom ponajpre sudskom postupku i dužnik obavezan na neko davanje, činjenje, nečinjenje ili trpljenje. Najbitniji deo ostvarenja prava poverioca parnica ostaje za nama u času kada je izvršni postupak započinjan. Ali, niti je pravosnažna parnična odluka svetinja, niti je izvršni postupak brisani prostor koji treba preći lagodnim korakom. Prvo, posle pravosnažnosti sudske odluke mogu da nastanu činjenice zbog kojih njena pravna snaga biva ugrožena ili negirana i potom postoji niz pitanja koja proizilaze iz same unutrašnje prirode izvršenog postupka, njegove posebnosti i autentičnosti. Misao koja se često čuje od poverilaca da je već pređen težak i spor put parnice i da zato u izvršnom postupku treba sprečiti ponovno otvaranje parničnih pitanja u obliku prigovora ili žalbe protiv rešenja o izvršenju, što je najčešće argument protiv žalbe ili prigovora na rešenje o izvršenju, jednostavno ne stoji i skriva suštinu problema, a to je pitanje kako pacifikovati činjenice koje nastanu, koje se pojave posle pravosnažnosti izvršne isprave, a koje je kompromituju. Dakle, žalbom ili prigovorom postavljaju se pitanja koja su nova, koja se prvi put javljaju, o kojima niko nije rešavao, a od kojih zavisipotreba za prinudnim izvršenjem poveriočevog potraživanja. Potom, valja razmisliti o načinu rešavanja autonomnih pitanja koja nastaju u izvršnom postupku. Ona načelno mogu da se podele na dve celine: na pitanja koja su tehničke prirode i pitanja koja mogu da stvore spor između stranaka. Ova poslednja moraju da budu obuhvaćena arbitriranjem trećeg i da se na njih omogući pravna sredstva. Sudbina je izvršnog postupka da u njemu postoji stalni sukob između zahteva za delotvornošću i brzinom i zahteva za zakonitošću postupka. Postizanje zakonitosti nije zamislivo bez nadzornih instrumenata. Nadzor preti vraćanjem u pređašnji deo postupka, zato oni kojima je jedino do brzine postupka nerado gledaju na njega. Sa druge strane, oni koji osećaju nezadovoljstvo napredovanjem izvršnog postupka, neprestano bi preispitivali njegov tok. Izvršni postupak mora da teži ravnoteži između brzine i zakonitosti, a to mirenje, načelno nepomirljivih kategorija, uvek je najteži zadatak zakonodavca. Zakonodavac mora da se odluči i za oblik nadzora tj. da li će on biti procesni ili vanprocesni. Procesni nadzor odvija se u toku postupka i ima posledice po sam izvršni postupak. Vanprocesni nadzor odvija se uglavnom posle izvršnog postupka i nema uticaja na postupak i, po svojoj prirodi, sastoji se iz disciplinskog nadzora. Procesni nadzor može da se podeli na nekoliko vrsta, a najbitnija je podela na prigovor o kome rešava isti sud koji je odluku i doneo i žalbu o kojoj rešava sud koji je neposredno viši od suda koji je odluku doneo. Prednost prigovora je što je postupak po njemu brži, jer se odvija u okviru istog suda, a slabost što se njegov obuhvat svodi načelno samo na konkretnu pravnu stvar. Prednost žalbe je što o njoj rešava viši sud od onoga koji je doneo osporavanu odluku čime je njen obuhvat načelno širi od prigovora, pa podobna da ujednačava praksu nižih sudova, a slabost je što je postupak po žalbi sporiji od postupka po prigovoru. Kao što se vidi i pravni lekovi dele se na one brže i na one sporije. Važeći zakon od 2011. godine, sadrži procesne i vanprocesne instrumente nadzora. Prigovor kao procesni instrument i disciplinsku odgovornost izvršitelja kao vanprocesni. Razume se, drugim zakonima uređena je disciplinska odgovornost sudija i sudijskih pomoćnika. Uslovi pod kojima može da se izjavi prigovor nisu dovoljno jasni, a žalba je zabranjena. O prigovoru rešava veće od troje sudija, pa i kada je ono donelo rešenje koje se tim prigovorom napada. Pošto prvostepeni izvršni postupak vode osnovni i privredni sudovi koji odlučuju i o prigovoru, vlast odlučivanja koncentrisana je u rukama samo jednog suda, i prva i poslednja reč je na njemu. Viši sudovi, privredni apelacioni sud nemaju nadležnost u izvršnom postupku, nemaju mogućnost upliva u odluke osnovnih i privrednih sudova. Važeće rešenje koje odlikuje potpuna zabrana žalbe, pre svega, potencijalno je koruptivna, jer lakše je korumpirati jedan, nego dva suda, lakše je izdejstvovati željenu odluku od četiri sudije istog suda, nego od četiri sudije od kojih je jedan u nižem, a troje u višem sudu. Drugo, ono široko otvara vrata nejednakom postupanju osnovnih i privrednih sudova, jer nema ko da ujednači sudsku praksu. To je ozbiljno nepovoljno po pravnu sigurnost, tim pre što se nejednako postupanje, po principu spojenih sudova, prenosi i na izvršitelje. Izvršitelj koji postupa na području jednog osnovnog suda prati njegovu praksu. O žalbi rešavaju sudije koje su iskusnije i višeg ranga od sudija koje rešavaju po prigovoru. Žalbom se ne dobija samo na ujednačavanju sudske prakse, nego i na valjanosti primene zakona. Predlogom zakona ponovo se uvodi žalba, a prigovor se zadržava. Žalba je koncipirana kao instrument snaženja zakonitosti i ujednačavanja prakse sudova, pa je zato samo izuzetno predviđena, i to samo protiv onih rešenja suda i u jednom slučaju rešenja izvršitelja koja imaju najvažnije posledice po postupak izvršenja ili obezbeđenja. Protiv rešenja koje je doneto o predlogu za izvršenje na osnovu izvršne isprave, protiv rešenja o obustavi izvršnog postupka, ovo je žalba koja ide u prilog ili u korist poverioca, jer se postupak uvek obustavlja u korist dužnika, rešenja o predlogu za protiv izvršenja rešenja o predlogu za obezbeđenje i rešenja o obustavi postupka obezbeđenja. Žalbi ne prethodi prigovor. Ona se direktno izjavljuje na prvostepenu odluku, dok na rešenje koje je doneto o prigovoru ne može da se izjavi žalba. Recimo, rešenje o izvršenju pobija se direktnom žalbom, a ne najpre prigovorom, pa žalbom na rešenje koje je doneto po prigovoru. Na rešenje o obustavi postupka ne može da se izjavi prigovor, nego samo i odmah žalba. Izuzetak je postupak po prigovoru za izvršenje na osnovu verodostojne isprave koja se najpre pobija prigovorom, a žalba može da se izjavi na rešenje koje je doneto po prigovoru. Razlog za ovo odstupanje za uspostavljanje hronološkog i logičkog redosleda, po kome najpre sledi prigovor, pa potom žalba, leži u činjenici da je predlog za izvršenje ovde ponajpre zasnovan, ne na javnoj, već na privatnoj ispravi. Privatne isprave imaju slabiju dokaznu snagu od javnih isprava i zato je logično da se izvršenje sprovede tek pošto se dokazna vrednost privatne isprave pažljivo ispita. Postavlja se pitanje da li će žalba usporiti tok izvršnog postupka? Matematički gledano hoće. Potrebno je neko vreme da se spisi iz prvostepenog suda premeste u drugostepeni sud i vreme da se oni vrate u prvostepeni sud. Vreme je merljiva, egzaktna kategorija. Ona je jedini, ali neoborivi dokaz protivnika žalbe. Međutim, nije brzina postupka jedina vrednost koju valja štititi u izvršnom postupku, i te kakve vrednosti su i zakonitost i pravna sigurnost. Na njima se gradi pravna država, ravnoteža i mir u pravnom sistemu i životima ljudi, ali te vrednosti nisu merljive, ne vide se očima, izmiču čulima. Zato su pogodne za omalovažavanje i sarkazam, sve dok njihovo odsustvo nas lično ne pogodi. Oni kojima je brzina gotovo jedina vrednost izvršnog postupka, zaklinju se u zakonitost i negoduju kada je njihov lični interes ugrožen ili povređen. Brzina može bude pristrasna, zakonitost ne može da bude pristrasna. Žalba treba da deluje na smanjenje izvesnosti i tenzija u prvostepenom postupku, na stvaranju uhodanog puta u stvarima u kojima postoje različita mišljenja, ali i na ujednačavanje prakse izvršitelja. Ujednačavanje sudske prakse olakšava postupanje suda i skraćuje postupak pred njima, rutinizuje prvostepeni postupak i potencijalno smanjuje žalbe onda kada je sasvim izvesno da one, s obzirom na praksu drugostepenih sudova, nemaju izgleda na uspeh, a to deluje i na skraćenje postupka. Žalba se uvek izjavljuje na rešenje suda, ako nije zakonom izričito predviđeno da se rešenje suda osporava prigovorom, a na rešenje izvršitelja samo kada izvršitelj obustavi izvršni postupak. Žalbeni razlozi široko su postavljeni, pored onih koji proizlaze iz shodne primene Zakona o parničnom postupku. Posebni razlozi koji su primereni izvršnom postupku nabrojani su iscrpnije nego u važećem zakonu. Primedbovano je da opsežno navođenje žalbenih razloga pogoduje zloupotrebi procenih ovlašćena dužnika. To je logička greška. Čim ima pravo na žalbu, dužnik može da zloupotrebi procesna ovlašćena, pa makar postojao samo jedan žalbeni razlog. Sama žalba je potencijalni izvor zloupotreba, a žalbeni razlozi to ne mogu biti, ali to što je mogući izvor zloupotreba nije dovoljan razlog da žalbe nema. Sa istom argumentacijom tvorci zakona iz 2011. godine, mogli su da izostave i prigovor iz zakona, i svojina može da se zloupotrebi, pa modernim zakonodavcima nije palo na pamet da je ukinu. Predlog zakona zauzvrat sadrži korektive koji onemogućavaju da žalba postane instrument zloupotrebe ili funkcionalnog usporavanja postupka. Ona načelno ne odlaže izvršenje rešenja protiv koga je izjavljena, ne zaustavlja tok postupka. Uporedo sa odlučivanjem o žalbi nastavlja se izvršenje ili obezbeđenje. Predlog zakona dalje predviđa da žalba, ali i prigovor, protiv jednog rešenja, može da se izjavi samo jednom. To proizilazi iz norme prema kojoj sud rešavajući o žalbi ili prigovoru ne može da ukine prvostepeno rešenje i predmet vrati na ponovno odlučivanje. Sud koji rešava o žalbi ili prigovoru mora prvostepeno rešenje da preinači, potvrdi ili ukine. Druge mogućnosti nema. Nije dozvoljeno da drugostepeni sud ukine prvostepeno rešenje i vrati predmet prvostepenom sudu na ponovno odlučivanje posle čega bi protiv novog prvostepenog rešenja o izvršenju dužnik imao pravo na novu žalbu i tako teorijski do u nedogled. Načelo zakonitosti ovim se žrtvuje u korist ekonomičnosti i delotvornosti izvršnog postupka. Zahtevajući odlučnost sudova koji odlučuje o žalbi ili prigovoru. U građanskom sudskom postupku u Srbiji, već je onemogućeno neograničeno izjavljivanje žalbi. Zakon o parničnom postupku ne dopušta drugostepenom sudu da kada je žalba drugi put izjavljena ukine prvostepenu odluku i vrati predmet prvostepenom sudu na ponovni postupak. Tvorci predloga zakona samo su preuzeli institut koji već postoji u našem pravu i prilagodili ga izvršnom postupku. Važeći zakon od 2011. godine, ukinuo je žalbu, ali nije sprečio da se prigovor izjavljuje neograničeno puta, budući da sud koji rešava o prigovoru ne sprečava da ukida rešenje i predmet vraća na ponovno odlučivanje, zadržavajući time mogućnost tzv. ping-pong efekata. Postupak po žalbi, ali samo protiv rešenja koje se donese po predlogu za izvršenje na osnovu izvršne isprave ubrzava i norma koja u žalbenom postupku eliminiše postojanje tzv. apsolutno bitnih povreda postupka. Apsolutno bitne povrede postupka navedene su u Zakonu o parničnom postupku, a u izvršnom postupku primenjuju se preko načela da se u postupku izvršenja i obezbeđenja shodno primenjuje Zakon o parničnom postupku. Apsolutno bitne povrede postupka razlikuju se od tzv. relativno bitnih povreda po tome što su nabrojane u zakonu, što o njima sud vodi računa po službenoj dužnosti i što se prvostepena odluka obavezno ukida kada postoji neka apsolutno bitna povreda, nezavisno od toga da li je ona zaista uticala na zakonitost prvostepene oduke. Relativno bitne povrede odlikuje obaveza suda da u svakom konkretnom slučaju ispita da li je povreda uticala na zakonitost odluke. Postavilo se pitanje da li u postupku o žalbi protiv rešenja koje sud doneo o za izvršenje na osnovu izvršne isprave ima mesta postojanju apsolutno bitnih povreda postupka. Rešenje o izvršenju na osnovu izvršne isprave zasniva se na načelu strogog formalnog legaliteta, tj. formalne zakonske ocene dokaza. Ono može da se donese samo ako se predlog za izvršenje potkrepljuje tačno određenim dokazom, izvršnom ispravom. Na sudiji je da ispita podudarnost tvrdnji u izvršnoj ispravi i predlogu za izvršenje, i ako su tvrdnje podudarne da donese rešenje o izvršenju. Sudija nije slobodan. On ne sme da se kreće mimo navoda u izvršnoj ispravi, ne primenjuje se na načelo slobodne ocene dokaza. Zbog toga se u postupku po žalbi protiv rešenja donetog o predlogu za izvršenje na osnovu izvršne isprave ukidaju apsolutno bitne povrede postupka. Na drugostepenom sudu je da ispita da li je apsolutno bitna povreda koja je navedena u žalbi zaista uticala na zakonitost rešenja. Ne važi neoboriva pretpostavka da je apsolutno bitna povreda izazvala nezakonitost rešenja. Važećim zakonom od 2011. godine, u sistem izvršnog prava u Srbiji uvedeni su izvršitelji. Izvršni postupak deli se na dve faze, na fazu odlučivanja o predlogu za izvršenje na osnovu izvršne ili verodostojne isprave i na fazu sprovođenja izvršenja. Odlučivanje o predmetu za izvršenje je u isključivoj nadležnosti suda. Izuzetak su tzv. komunalni predmeti, kada o predlogu za izvršenje odlučuju izvršitelji. Za sprovođenje izvršenja nadležni su i sudovi i javni izvršitelji. Sistem se naziva mešovitim, pošto omogućava da izvršenje na istom predmetu i istim sredstvom izvršenja sprovode i sud i izvršitelj, shodno izboru poverioca. Recimo, u jednom slučaju za izvršenje novčanog potraživanja na nepokretnosti nadležan je sud, ako tako hoće poverilac, u drugom slučaju izvršitelj, shodno volji poverioca. Važećim zakonom od 2011. godine, međutim, nije uređen procesni put kojim izvršitelj stiče nadležnost da sprovodi izvršenje, niti kada počinje da sprovodi izvršenje. Nije jasno da li je moguće da poverilac promene sprovoditelja izvršenja, tako što će umesto suda odrediti izvršitelja, ili umesto jednog izvršitelja odrediti drugog izvršitelja. Odsustvo zakonskog odgovora na pitanje može li voljom poverioca izvršitelj preuzeti od suda nadležnost za izvršenje tzv. komunalnih predmeta, nagnalo je Vrhovni kasacioni sud da zaključi da to nije moguće. Posledica je ta da i danas postoji mnoštvo tzv. komunalnih predmeta koji se nalaze u sudovima koji izvršitelji nisu preuzeli, čime je nedorečenost važećeg zakona odgovorna za sporost u izvršenju komunalnih predmeta i za kašnjenja. Važeći zakon nije promislio posledice do kojih dolazi usled toga što za izvršenje postaju nadležni izvršitelji. Jer pošto i izvršitelji počnu da sprovode izvršenje, pošto preuzmu spise, nastaje potreba da se donesu neka rešenja u izvršnom postupku ili postupku obezbeđenja. Treće lice recimo, izjavi prigovor nedozvoljenosti izvršenja. Postupak treba da bude obustavljen itd. ko je nadležan da se ta rešenja donesu? Sud ili izvršitelji? Ako je nadležan sud, o kom sudu je reč? Ne postoji sistemski opšti odgovor na to. Iz važećeg zakona se izgleda može razabrati da je sud nadležan da donosi rešenja za kojima nastane potreba u fazi sprovođenja izvršenja od izvršitelja. Ali, teško je izvesti zaključak o tome koji sud je mesno nadležan. Problem se najbolje vidi na jednom primeru, recimo sud A donosi rešenje o izvršenju na pokretnim stvarima izvršnog dužnika koje se nalaze na području tog suda. Izvršitelj koga je poverilac izabrao da sprovede izvršenje popiše pokretne stvari i ustanovi da one nisu dovoljne da se poverilac namiri, pa promeni sredstvo i predmet izvršenja i otpočeto izvršenje prodajom nepokretnosti koje se nalazi na području B. U isto vreme treće lice prigovori da je izvršenje na nepokretnosti nedozvoljeno tvrdeći osnovano da je nepokretnost njegova, a ne dužnikova. Prema važećem zakonu za odlučivanje o ovom prigovoru, uvek je nadležan sud, ali postavlja se pitanje koji sud? Sud A koji je doneo rešenje o izvršenju ili sud B na čijoj se teritoriji nalazi nepokretnost? Sudska praksa koliko nam je poznato, uzima da je nadležan sud koji je doneo rešenje o izvršenju. Ista dilema postoji i kada je sud nadležan da sprovodi izvršenje, a sudovi koji su doneli rešenje o izvršenju i sud koji sprovodi izvršenje se razlikuju. Predlog zakona najpre ukida tzv. paralelnu nadležnost suda i izvršitelja za sprovođenje izvršenja. Sudovi su isključivo nadležni da sprovode izvršenje zajedničkom prodajom nepokretnosti, izvršen isprave koja glasi načinjenje, nečinjenje ili trpljenje i izvršnih isprava u vezi sa porodičnim odnosima i vraćanjem zaposlenih na rad. Reč je o izvršenjima koja nisu tako česta za najveći dominantan broj ostalih izvršenja postaju isključivo nadležni javni izvršitelji postaju isključivo nadležni javni izvršitelj. Osetno je povećana njihova nadležnost, sudovi se rasterećuju i dobija se na brzini izvršnog postupka. Izvršitelji imaju snažnije lične i tehničke potencijale nego sudovi koji su iscrpljeni periodom koji nazivamo „reformom“, iako je reforma nešto što u civilizovanom demokratskom društvu uvek traje, a motiv za brz rad izvršitelja jeste sticanje nagrade i naknade, dakle profit. Motiv je saglasan savremenom dobu, ali može i da zavede i da odvede u nezakonitost i u korupciju. Sledeće pitanje jeste – ko donosi rešenja za kojima nastane potreba u toku izvršenja koje sprovodi izvršitelj? Predlog zakona predviđa da njih donosi izvršitelj, a ne sud kao u važećem zakonu i time se širi nadležnost izvršitelja. Rešenja o prigovoru trećeg lica o nedozvoljenosti izvršenja, o predlogu za odlaganje i izvršenja, o prekidu postupka, o obustavi izvršenja, o osporavanju potraživanja itd, donosi izvršitelj uvek kada on sprovodi izvršenje. Ovim se dobija na koncentraciji procesne građe, ekonomiji i ubrzanju postupka, pošto spisi ne odlaze u sud da sud donese rešenje. Postoji samo nekoliko rešenja za koje je nadležan sud i kada izvršenje sprovodi izvršitelj. Po sredi su rešenja o izricanju novčane kazne, rešenje o zameni novčane kazne u meru zatvora i rešenje o zahtevu za izuzeće izvršitelja. Prva dva rešenja sud donosi zbog njihove penalne prirode i posledica koje one mogu da imaju po imovno stanje, pa i slobodu lica. Treće rešenje o zahtevu za izuzeće izvršitelja donosi sud, jer nije moguće da izvršitelj sam odlučuje o sopstvenom izuzeću. Za donošenja rešenja o izricanju novčane kazne, zameni novčane kazne u meru zatvora i rešenje o zahtevu za izuzeće javnog izvršitelja mesno je nadležan sud koji je doneo rešenje o izvršenju. Solucija je logični nametnuta, ali je i racionalna. Logički je nametnuta imajući u vidu da izuzev suda koji je doneo rešenja o izvršenju u postupku ne figurira nijedan drugi sud koji bi mogao da mu konkuriše. Racionalna je zato što pogoduje ubrzanju izvršnog postupka budući da izvršitelj sprovodi rešenje o izvršenju za čije područje je imenovan i sa kojim u praksi najčešće opšti. To je izvršitelju i prostorno ponajbliži sud i zato postupak odlučivanja suda rešenjima koja samo sud može da donese kada izvršenje sprovodi izvršitelj neće dugo trajati. Ne bi li se postigla koncentracija procesne građe i dobilo na ekonomičnosti postupka izvršitelji su ovlašćeni da donose rešenja o svim pitanjima o kojima se donosi rešenje, a koja se jave tokom sprovođenja izvršenja. O tome, kao i o izuzecima od tog pravila upravo je bilo reči. Protiv rešenja koje donosi izvršitelj dozvoljen je prigovor o kome rešava sud kao sredstvo zaštite stranke koja nije zadovoljna rešenjem. Prigovor protiv rešenja javnog izvršitelja direktno ima značaj procesnog sudskog nadzora rada izvršitelja koji po važećem zakonu ne postoji. Pravna država se i odlikuje od drugih tipova država i revolucionarnih diktatura po tome što se nikome ne veruje na reč, već se određuje pravni okvir u kome svi moraju da deluju. U prigovoru na rešenje izvršitelja rešava sud koji je doneo rešenje o izvršenju. Sud je najbliži izvršitelju, što je ekonomično i naročito neprolongira postupak. Postavlja se ipak i jedan problem koji je načelne prirode, problem ćutanja izvršitelja. Uzmimo da dužnik predloži odlaganja izvršenja koje sprovodi izvršitelj, a izvršitelj nastavi izvršenje i ne odlučuje o predlogu dužnika, pošto ne postoji rešenje izvršitelja, dužnik ne može da prigovori sudu. Predlog zakona tada omogućava da se izjavi zahtev za uklanjanje nepravilnosti u sprovođenju izvršenja i time zatraži donošenje odluke o predlogu. Ako se ćutanje izvršitelja nastavi pet dana posle podnošenja predloga, dužnik ima pravo da prigovor podnese sudu i da zahteva da sud donese rešenje o predlogu za izvršenje. Isti režim važi i ako sud propusti da u fazi sprovođenja izvršenja donese rešenje ili zaključak u roku koji je Predlogom zakona određen. Time se rešava problem tzv. ćutanje sudova i izvršitelja za vreme sprovođenja izvršenja, a inicijativa prepušta strankama koje su najviše i zainteresovane da se donese odluka o njihovom predlogu. U nekoliko slučajeva za sprovođenje izvršenja isključivo je nadležan sud iz čega logičkom neminovnošću proizilazi da sud i donosi sva rešenja za kojima nastane potreba u toj fazi postupka. Protiv tih rešenja suda dozvoljen je prigovor o kome rešava veće od troje sudija. Budući da se ista rešenja kada izvršenje sprovodi izvršitelj pobijaju prigovorom i da o prigovoru rešava veće suda od troje sudija, Predlog zakona ovim uvodi simetriju u odlučivanju o pravnim lekovima u toku sprovođenja izvršenja. Konačno, dilema koja nije rešena važećim zakonom iz 2011. godine glasi – koji sud je nadležan da donese rešenje kada sud koji je doneo rešenje o izvršenju i sud koji sprovodi izvršenje nisu isti. Predlog zakona odlučio se da to bude sud koji sprovodi izvršenje budući da se kod njega nalaze spisi predmeta i da se time sprečava tzv. seljenje spisa iz suda izvršenja u sud koji je doneo rešenje o izvršenju. Predlog zakona sadrži obiman broj odredaba. Lapidarnost je žrtvovana kazuističnosti, rekli bi pravnici. Jednim jasnim pa i iscrpnim zakonom mora da se zaustavi propadanje našeg zakonodavstva o izvršnom postupku i stvaranje konfuznih, protivrečnih i neprimenjivih pravnih tekstova. Jedna od bitnih namera pisaca Predloga zakona bilo je da se sroče jasne, precizne i nedvosmislene odredbe i da se urede pitanja koja su izazvala kolebanja u praksi sudova i izvršitelja, posebno da se širokom mrežom normi obuhvati opšti deo Predloga zakon koji prethodi pravilima o izvršenju na pojedinim predmetima i sredstvima i u položaju izvršitelja i koji se primenjuje nezavisno od sredstava i predmeta izvršenja. Ovaj opšti deo pokazala je praksa ređe se menja ako je solidno postavljen i valjan od ostalih delova zakona. Sredstva i predmeti izvršenja se osavremenjuju, a položaj izvršitelja može da varira u zavisnosti od stanja u društvu i pravosuđa. Ideja je da čvrst i sistematičan, logički dobro povezan i temeljan opšti deo bude oslonac za eventualne kasnije izmene našeg izvršnog postupka u domenu sredstava i predmeta izvršenja, ali i u domenu položaja izvršitelja. Isti, inače kazuistični manir za držanje i kod uređivanja položaja javih izvršitelja i sredstava predmeta izvršenja. Postavka je da se do spoznaje o položaju izvršitelja najbolje dolazi ako se precizno odredi njihov procesni položaj. Iza toga uređuje se njihovo imenovanje i poslovanje i prestanak svojstva izvršitelja, nadzor nad njihovim radom, disciplinski postupak i organi Komore izvršitelja. Izvršitelji su preimenovani u javne izvršitelje. Nije ovde reč o pukoj terminološkoj izmeni. Dok važeći zakon iz 2011. godine ostavlja dilemu o tome da li je izvršitelj punomoćnik poverioca ili nešto drugo, Predlog zakona predviđa da javni izvršitelj ne deluje ni u čijem interesu do u interesu zakonitog izvršenja, te da se stara i o interesima dužnika, a ne samo o interesima poverioca. On deluje u javnom interesu. Zbog toga je pooštrena njegova disciplinska odgovornost, a disciplinske povrede koncipirane tako da se njima štiti javni interes u sprovođenju izvršenja i sprečavaju, koliko je to moguće, nezakonita pomeranja delovanja javnih izvršitelja u korist poverioca koja su donekle i logična jer je poverilac taj koji ga bira i plaća. Čvrstina, jasnoća i obim normi Predloga zakona takva je da jednostavno treba da nagna sve da primenjuju zakon, da oteža zaobilaženje zakonskih pravila i nezakonitosti ili samovolju. Trudili smo se da načinimo regulatorni lavirint iz koga nema izlaza ako se zakon ne poštuje. Možda nam je i više nego ikada potrebno da imamo zakon koji će se primenjivati, uravnotežiti i stabilizovati praksu izvršnog postupka u Srbiji, stvoriti jasno stanje i čist prostor i put neke kasnije izmene, kad za njih kucne čas. Jer, donekle je prirodno da se u tranzicionim vremenima zakoni menjaju češće nego što je to uobičajeno, ali nije uobičajeno da svaki naredni zakon o izvršenju bude lošiji od onog prethodnog. Mislim da smo bar ovoj poslednjoj zakonodavnoj praksi stali na put i otvorili vrata nekim budućim generacijama i za neka bolja vremena. Uvažena predsednice Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, pred vama se nalazi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Osnovni razlog izmene i dopune Zakona o uređenju sudova je zbog predlaganja novog zakona o izvršenju i obezbeđenju. Prema tom predlogu zakona, odluke o izvršnom postupku i postupku obezbeđenja donose osnovni sudovi i privredni sudovi, kao što je to po važećem zakonu. Prema važećem Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, jedini pravni lek protiv prvostepenog rešenja osnovnog i privrednog suda je prigovor koji se izjavljuje sudu koji je doneo prvostepeno rešenje, usled čega se ceo postupak okončava na nivou osnovnih i privrednih sudova. Bitna novina koju predviđa Zakon o izvršenju i obezbeđenju, istina restriktivno, jeste vraćanje žalbe u izvršnom postupku i postupku obezbeđenja. Budući da je žalba devolutivan pravni lek, tj. da o njoj odlučuju viši sudovi, odnosno privredni i apelacioni sud, zavisno od toga ko je doneo rešenje koje se žalbom pobija. Zbog toga je potrebno u Zakonu o uređenju sudova propisati da o žalbi protiv prvostepenog rešenja osnovnog suda rešava viši sud. Odredbe Predloga zakona o izmenama stvarne nadležnosti sudova u izvršnom postupku stupaju na snagu istovremeno sa stupanjem na snagu novog zakona o izvršenju i obezbeđenju. Pred toga, prema važećem Zakonu o uređenju sudova, privredni sudovi u prvom stepenu izvršavaju rešenja o izvršenju na osnovu verodostojnih isprava, u kojima su izvršni poverilac i izvršni dužnik privredni subjekti i određuju i sprovode izvršenje i obezbeđenje odluka privrednih sudova. Odluke privrednih sudova su izvršne isprave, ali je zakon zanemario da postoje i izvršne isprave koje po svojoj prirodi nisu odluke sudova. Poput, recimo, izvoda iz registra zaloge ili izvoda iz registra finansijskog lizinga. Kao i da bi privredni sudovi trebalo da sprovode izvršenje i izvršnih isprava koje nisu sudske odluke. Stoga je Predlogom zakona popunjena ova pravna praznina. Važeći Zakon o uređenju sudova nije propisao da se postupak ocenjivanja sudijskih pomoćnika može bliže urediti aktom podzakonske snage, već samo kriterijume za ocenjivanje, što je stvaralo probleme u primeni zakona. Predlogom zakona ovlašćuje se Visoki savet sudstva da donese akt kojim, pored kriterijuma, utvrđuje i merila i postupak za ocenjivanje rada sudijskih pomoćnika. Takođe, Predlogom zakona ovlašćuje se ministar pravde da donese akt kojim za svaki sud određuje broj sudijskih pripravnika koji se u njega primaju, iz jednostavnog razloga što, bez obzira što je jednak u statusu i u pravu, u svome poslu i obimu posla nije svaki sud isti. Prema tome, ne možemo formirati jedinstven kriterijum, odnosno merilo za određivanje ovog broja. Pred vama se nalazi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu. Sada bih vam predstavio najvažnija rešenja sadržana u ovom Predlogu zakona. Nakon jednogodišnje primene Zakona o javnom beležništvu uočene su određene nepreciznosti i protivrečnosti u njegovim odredbama, ali i pravne praznine koje su uglavnom takve da ne ostavljaju prostora za iznalaženje bilo kakvog rešenja u određenim situacijama. Pored toga, pojedine odredbe važećeg zakona nisu oživotvorene u praksi, pa se postavilo pitanje njihove svrsishodnosti. Na predlog Javnobeležničke komore Ministarstvo pravde je obrazovalo radnu grupu koja je radila na izmenama i dopunama Nacrta zakona. Pored postojanja zahteva javnobeležničke profesije i potrebe preciziranja odredaba važećeg zakonskog teksta, koje su bitne za ujednačavanje postupanja javnih beležnika, ne treba zanemariti i to da izmene zakona nameće i Akcioni plan za sprovođenje nacionalne strategije reforme pravosuđa za period od 2013. do 2018. godine, ali i Akcioni plan za pregovaračko poglavlje 23, prema kojima je nadalje unapređenje normativnog okvira neophodno na putu uspostavljanja efikasnog i održivog javnobeležničkog sistema, a koji će i u skorijoj budućnosti podrazumevati kontinuiranu nadogradnju propisa kojima se reguliše javnobeležnička delatnost. Treba istaći i da deo mera koje Ministarstvo pravde treba da preduzme, u skladu sa programom za unapređenje pozicije Republike Srbije na rang listi Svetske banke o uslovima poslovanja, takozvana „duing biznis lista“, koji je Vlada Republike Srbije usvojila 11. decembra 2015. godine, upravo predviđa ispunjenje kroz pojedine odredbe ovog Predloga zakona o kome danas raspravljamo. Izmene u Glavni II prvog dela Zakona o javnom beležništvu, koja uređuje organizaciju javnog beležništva, odnose se na preciziranje pojedinih odredaba koje se odnose na upotrebu jezika i pisma, na sadržinu pečata i štambilja javnih beležnika, obavljanje službenih radnji javnog beležnika izvan javnobeležničke kancelarije, ispunjenosti uslova za početak rada javnih beležnika u pogledu prostorija i opreme i ispunjavanja uslova za prestanak rada javnog beležnika. Predlogom zakona dopunjen je član 22. važećeg Zakona o javnom beležništvu, koji uređuje početak obavljanja delatnosti, stavom prema kojem pre određivanja datuma početka obavljanja delatnosti javnog beležnika Ministarstvo pravde proverava ispunjenost uslova u pogledu prostorija i tehničke oprema koja se poseduje u javnobeležničkoj kancelariji. Ovo zbog toga što je obezbeđenost odgovarajućih prostorno-tehničkih uslova pretpostavka nesmetanog obavljanja delatnosti koji treba nesporno i neposredno utvrditi. U skladu sa mišljenjem javnih beležnika, članom 5. Predloga zakona pomerena je starosna granica za prestanak delatnosti beležnika sa 65 na 67 godina života. Izmene u Glavi III prvog dela Zakona o javnom beležništvu, koja uređuje subjekte javnobeležničke delatnosti, odnose se na preciziranje pojma nedostojnosti za obavljanje javnobeležničke delatnosti, dređivanje roka za prijavu na konkurs za imenovanje javnog beležnika, polaganje zakletve, sadržinu imenika javnih beležnika, preciziranje odredaba koje se odnose na javnobeležničke pripavnike i javnobeležničke pomoćnike, a uvodi se i nova kategorija – javnobeležnički saradnik. Članom 9. Predloga zakona važeći Zakon o javnom beležništvu dopunjen je članom 30a, koji detaljno propisuje sadržinu imenika javnih beležnika, što je u skladu sa Ustavom i Zakonom o zaštiti podataka o ličnosti, koji propisuju da se obrada podataka o ličnosti može urediti isključivo zakonom. Važećim zakonom predviđeno je šest kategorija subjekata javnobeležničke službe. Međutim, važeći zakon ne uređuje pitanje u kom statusu kod javnog beležnika posao mogu da obavljaju lica koja su okončala svoj pripravnički staž, a nemaju tendenciju daljeg napredovanja kroz utvrđenju hijerarhiju do eventualno statusa javnog beležnika. Navedeno pitanje se Predlogom zakona uređuje i uvodi se nova kategorija subjekata, pod nazivom – javnobeležnički saradnici, i određuju se poslovi koje oni mogu da rade. Izmene u Glavi IV prvog dela Zakona o javnom beležništvu, koja uređuje javnobeležničku delatnost, odnose se na uskraćivanje preduzimanja javnobeležničkih radnji: izuzeće javnog beležnika, dužnost čuvanja javnobeležničke tajne, naknadu štete, određivanja pritvora javnom beležniku, sastavljanje javnobeležničkih isprava, sadržinu i izvršnost javnobeležničkih zapisa, javnobeležničke zapisnike, overavanje prevoda i odluka organa upravljanja pravnih lica i ograničavanje u obavljanju poverenih poslova. Izuzeće javnog beležnika, dužnost čuvanja javnobeležničke tajne, naknadu štete, određivanja pritvora javnom beležniku, sastavljanje javnobeležničkih isprava, sadržinu i izvršnost javnobeležničkih zapisa, javnobeležničke zapisnike, overavanje prevoda i odluka organa upravljanja pravnih lica i ograničavanje u obavljanju poverenih poslova. Predlogom zakona menja se član 53. važećeg Zakona, tako što se proširuju slučajevi u kojima je javni beležnik dužan da odbije obavljanje tražene službene radnje. U predmetnom članu zakona dodat je poseban razlog za obavezno uskraćivanje radnje i to u slučaju sumnje u postojanje ozbiljne i slobodne volje stranaka za zaključenje određenog posla. Ovo zbog toga što je javni beležnik, prilikom sačinjavanja javnobeležničkih isprava, dužan da ispita i utvrdi postojanje stvarne, slobodne i ozbiljne volje za preduzimanje pravnog posla kod stranaka, te kada istu nije moguće nesporno utvrditi nema svrhe upuštati se u dalji rad. Značajna izmena koja se uvodi, odnosi se na član 86. važećeg zakona kojim su propisana dva akta koja se obavezno sačinjavaju u obliku javnobeležničkog zapisnika, a to su zapisnik sa osnivačke i druge skupštine akcionarskog društva koje ima više od 100 akcionara, kao i zapisnik sa sednice drugog organa akcionarskog društva, kada taj organ u skladu sa zakonom kojim se uređuju privredna društva i opštim aktom tog društva, odlučuje o pitanjima iz nadležnosti skupštine društva. Predlogom zakona, umesto propisane obaveze, uvodi se fakultativna mogućnost sačinjavanja ovih akata u predmetnom obliku. U konkretnom slučaju, trenutno vlada kolizija između Zakona o javnom beležništvu i Zakona o privrednim društvima, koja za posledicu u praksi ima nejednakost u poštovanju ove odredbe od strane predmetnih akcionarskih društava, a koja se Predlogom zakona otklanja. Još jedan materijalno-pravni razlog koji opravdava uvođenje fakultativne mogućnosti umesto trenutno propisanog obaveznog oblika javnobeležničkog zapisnika, jeste i okolnost da je forma zapisnika potpuno irelevantna u pogledu punovažnosti odluka koje se u zapisnik unose. Predlogom zakona izmenjen je član 98. Zakona o javnom beležništvu, tako što su povereni poslovi umesto dosadašnjeg isključivog negativnog određenja kroz ograničenje u obavljanju istih, dodavanjem pozitivne odredbe precizirani, a takođe se uvodi i dispozivitni predlog stranke u vanparničnom postupku da se postupak poveri javnom beležniku, kao i rok u kome je sud dužan da o takvom predlogu odluči. U glavi petoj, prvog dela Zakona, koja uređuje javnobeležničke knjige i spise, precizirane su određene odredbe koje se odnose na vođenje knjiga, priloge javnobeležničke isprave, izdavanje otpravaka i prepisa javnobeležničke isprave i čuvanje određenih vrsta javnobeležničkih isprava. U glavi prvoj, drugog dela Zakona o javnom beležništvu, koji uređuje komoru javnih beležnika i njene organe, izvršene su izmene koje se odnose na delokrug poslova komore i nadležnost organa komore. Predlogom zakona izmenjen je član 119. stav 2. važećeg Zakona, tako što je izbrisano ovlašćenje komore za odlučivanje o žalbi stranke na odbijanje javnog beležnika da sačini javnobeležničku ispravu. Kao jedno od javnih ovlašćenja koja se poveravaju ovom organu, budući da je pravni lek protiv rešenja javnog beležnika koji odbija da obavi službenu radnju, a što uključuje i odbijanje sačinjavanja isprave, predviđen prigovor o kojem odlučuje nadležni sud, na čijem području se nalazi službeno sedište postupajućeg javnog beležnika. Pored toga, Predlogom zakona, proširena je normativna nadležnost Skupštine komore na donošenje etičkog kodeksa javnog beležnika, a izmenjene su i nadležnosti organa komore u disciplinskom postupku u vezi sa novim nadležnostima Ministarstva pravde u ovom postupku koja se predviđaju Predlogom zakona. U glavi drugoj, drugog dela Zakona, koje uređuje nagradu za rad javnog beležnika i nagradu troškova, precizirane su odredbe koje se odnose na dospelost nagrade i naknade troškova, naplatu nagrade i troškova u slučaju kada je javni beležnik postupa kao poverenik i kontrolu naplate plaćanja javnobeležničkih taksi, nagrada i naknada. U delu zakona koji se odnosi na polaganje javnobeležničkog ispita, izvršene su izmene u pogledu sastava ispitne komisije, tako što najmanje jedan od članova ispitne komisije mora da bude iz reda javnih beležnika, a takođe je propisana i sadržina evidencije o licima koja su položila javnobeležnički ispit. Najznačajnije izmene važećeg Zakona o javnom beležništvu, odnose se na vršenje nadzora nad obavljanjem javnobeležničke delatnosti i disciplinske odgovornosti. Uloga nadzornog organa je, prema predloženom rešenju, podeljena između Ministarstva pravde i Komore, u smislu da materijalno finansijski i organizaciono tehnički aspekti vršenja javnobeležničke službe podležu nadzoru koje vrši Ministarstvo pravde, a stručni aspekti nadzoru koje vrši Komora. Uvodi se redovni i vanredni nadzor komore, pri čemu su detaljno propisana ovlašćenja oba nadzorna organa. Ovom prilikom ukazaću i da javnobeležnička Komora Srbije organizovala regionalnu konferenciju javnih beležnika koja je održana u oktobru mesecu tekuće godine u Beogradu sa ciljem razmene znanja i iskustva u vršenju nadzora i kontroli rada javnih beležnika sa posebnim osvrtom na vršenje nadzora nad javnim beležnicima od strane Ministarstva pravde, suda i javnobeležničke Komore. U skladu sa zaključcima konferencije kojoj su prisustvali i predsedik Međunarodne unije notara i predsednik Saveta notarijata EU pristupilo se izmena u pogledu unapređenja nadzora nad radom javnih beležnika. Predlogom zakona proširen je krug disciplinskih povreda, odnosno disciplinskih prestupa. Radi objektivne i nepristrasne ocene disciplinskih povreda Ministarstvo je predviđeno kao disciplinski organ. Disciplinska komisija Ministarstva pravde je drugostepeni disciplinski organ. Kod privremenog udeljenja javnog beležnika izvršene su izmene budući da se u važećem rešenju ne pravi razlika između obavezno i fakultativnog udaljenja u pogledu nadležnosti za odlučivanje te zbog toga nadležnost za odlučivanje o obaveznom udaljenju povereno ministru pravde uz proširen krug razloga koji nalažu donošenje ove odluke. Takođe je predviđeno da žalba na odluku o privremenom udaljenju javnog beležnika nema suspenzivno dejstvo što omogućava trenutno isključivanje javnog beležnika iz obavljanja delatnosti i sprečava od daljeg vršenja nepravilnosti. Pred vama se nalazi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudskim taksama. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudskim taksama nastao je najpre zbog potrebe da se uvaži okolnost da danas izvršenje sprovode prema Zakonu o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine i sudovi i izvršitelji. Tendencija u našem izvršnom pravu koja se predviđa i Predlogom zakona o izvršenju i obezbeđenju jeste da se ukine mešovita i paralelna nadležnost sudova i izvršitelja za sprovođenje izvršenja i da samo izvršitelji ili sudovi postanu nadležni za izvršenje na odgovarajućim predmetima ili primenom odgovarajućih sredstava izvršenja. Postavlja se pitanje da li je postojeći sistem sudskih taksi u izvršnom postupku održiv ili bi valjalo smanjiti takse koje se plaćaju sudu u slučajevima kada izvršenje sprovodi izvršitelj. Pored toga, prinudna naplata sudskih taksi nikao ne zadovoljava. Ona je efikasna kada se takse naplaćuju od pravnih lica i privrednih društava, kada se naplata odvija preko banaka koje vode račun taksenih obveznika i NBS, međutim, prinudna naplata kada je takseni obveznik fizičko lice nije efikasna. S toga se nadležnost za prinudnu naplatu takse koju treba da plate fizička lica ovim zakonom menja i poverava javnih izvršiteljima. Predlogom zakona promenjen je iznos vrednosti u kojima taksa može da se plati taksenim markama sa hiljadu dinara na pet hiljada dinara. Postavljeno je pravilo da se do pet hiljada dinara taksa, ali ne mora platiti u sudskim taksenim markama, ali da se preko pet hiljade dinara plaća isključivo u gotovom novcu. Ukoliko Narodna skupština bude usvojila i Predlog Zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudskim taksama, u planu je da, od marta meseca 2016. godine u upotrebu u našim sudovima, ali i javnim tužilaštvima budu vraćene sudske taksene marke. Članom 2. predloga zakona, stranke u vanparničnom postupku oslobođene su od plaćanja takse za radnje i postupke koje je sud poverio javnom beležniku. Na ovaj način smanjuju se troškovi postupka koji idu na teret stranke i sprečava da one plaćaju duple troškove i sudsku taksu i naknadu javnom beležniku. U članu 3. predloga zakona, predlaže se novi sistem prinudnog izvršenja naplate taksi, odnosno prinudnog izvršenja taksi koje dobrovoljno ne plate fizička lica kao takseni obveznici. Sud u rešenju samo obavezuje fizičko lice da plati taksu i kaznenu taksu u roku od pet dana. U tom rešenju ne određuju sredstvo i predmet izvršenja. Rešenje suda dostavlja se izvršitelju koji ga dostavlja fizičkom licu kao taksenom obvezniku i čeka da protekne rok od pet dana od prijema rešenja koje je sud dostavio fizičkom licu kao taksenom obvezniku da dobrovoljno plati taksu i kaznenu taksu. Po bezuspešnom isteku roka za dobrovoljno plaćanje izvršitelj počinje prinudno sprovođenje izvršenja i to primenom odredaba zakona o izvršenju i obezbeđenju. Taksenom obvezniku stoji na raspolaganju mogućnost da podnese redovni pravni lek protiv rešenja suda o izvršenju koji ne odlaže izvršenje rešenja, izvršitelja koja sprovodi izvršenje sudskog rešenja o izvršenju određuje predsednik suda. Sredstva koja ostvari naplatom sudske takse i kaznene takse izvršitelj uplaćuje na račun koji je propisan za naplatu sudskih taksi. Sud ne plaća izvršitelju predujam, ali je zauzvrat izvršitelj ovlašćen da za sebe zadrži 10% naplaćene vrednosti takse i kaznene takse. Promena načina prinudnog izvršenja naplate sudskih taksi čiji su obveznici fizička lica, nalagala je da se promeni i način povraćaja više uplaćenih taksi. Po zahtevu za povraćaj takse odlučuje sud koji je rešavao u pravnoj stvari, u prvom stepenu koji rešava o zahtevu za povraćaj taksi. Ako usvoji zahtev, sud svoje rešenje dostavlja upravi za trezor radi izvršenja rešenja. Promena čitavog načina, odnosno mehanizma prinudne naplate sudskih taksi koje nisu dobrovoljno plaćene bila je iznuđena činjenicom da u čitavom nizu godina unazad, a prema podacima iz funkcionalne analize pravosuđa Srbije koju je vršila Svetska banka, u Srbiji se na godišnjem nivou nikada ne naplati više od 40% obračunatog iznosa sudskih taksi. Dakle, 60% sudskih taksi koje nisu dobrovoljno plaćene, najčešće se ne plate nikada, jer poreska uprava koja je po važećem zakonu nadležna za sprovođenja prinudnog izvršenja najčešće taj posao ne obavlja, s obzirom da je reč o, za nju, malim iznosima. Zakonom velikih brojeva doći ćete do zaključka da je to ozbiljan novac. To je ozbiljan novac za opremanje naših sudova, naših javnih tužilaštava, za stvaranje znatno boljih uslova za rad, službenika u pravosuđu među kojima 77,6% ili ukupno 8.583 ljudi u Srbiji prima manju platu od 30 hiljada dinara, a od kojih trećina prima manju platu od 25 hiljada. Predlogom zakona promenjen je postupak u kome se ovlašćuju lica koja treba da prodaju taksene marke i postupak u kome se daje ovlašćenje za prodaju i oduzima. Maloprodaju taksenih marki vrše privreda društva i druga pravna lica što je rešenje koje i sada postoji. Međutim, privrednim društvima i drugim pravnim licima, ovlašćenja za prodaju taksenih marki u buduće će davati Vlada na predlog ministra pravde. Isto tako, ovlašćenje za prodaju taksenih marki oduzima Vlada na obrazloženi predlog ministra. U članu 9. predloga zakona, menja se tarifni broj jedan u kome se on odnosi na takse koje stranke plaćaju za izvesne, pre svega, inicijalne akte u izvršnom postupku. Nova sadržina u ovom zakonu ogleda se u tome što stranka kada izvršenje sprovodi izvršitelj, plaća sudu samo trećinu takse koju bi za odgovarajući akt platila u parničkom postupku. Taksa se dakle smanjuje uvek kada izvršenje sprovodi izvršitelj, a ne sud. Naime, kada izvršenje sprovodi izvršitelj sve izvršne radnje on i preduzima. I pored toga, donosi neke bitne odluke u postupku izvršenja. Uloga suda u tom slučaju svodi se samo na donošenje rešenja po predlogu za izvršenje i na odlučivanje o pravnim lekovima, o rešenjima koja sud donese. Zato veliko smanjenje uloge suda i prilično povećanje uloge izvršitelja nalaže da se sudska taksa smanji. Pored toga. Stranka plaća predujam izvršitelju da bi on sprovodio izvršenje, pa je dosadašnje rešenje, pored ostalog, i nepravično opterećivalo stranku. U članu 10. zakona, na drugačiji se uređuje plaćanje taksi za odluke koje sud donese u izvršnom postupku i postupku obezbeđenja. Taksa se ubuduće ne plaća za rešenja koja sud donese o predlogu za izvršenje na osnovu izvršne ili verodostojne isprave. Taksa se jedino plaća u slučaju kada donošenju rešenja o izvršenju prethodi postupak priznanja i strane izvršne isprave. Pored toga, taksa ostaje da se plaća za rešenje koje je doneto o predlogu za obezbeđenje i za odluku koju sud donese po prigovoru protiv rešenja o izvršenju na osnovu verodostojne isprave. Novina je što se, ako izvršenje rešenja na koje se plaća taksa sprovodi izvršitelj, taksa smanjuje za trećinu od odgovarajuće takse u parničnom postupku. Prema tome, dvostruko je smanjena taksena obaveza za građane i pravna lica u izvršnom postupku. Članom 11. predloga zakona, kojim se menja tarifni broj 33 taksene tarife, dopunjuje se obaveza plaćanja i za troškove nastale u javno tužilačkim postupcima a u vezi sa troškovima nastalim preispitivanjem javno tužilačkih akata koji javno tužilaštvo učinilo na zahtev stranke, a članom 12. predloga zakona predviđeno je plaćanje sudske takse i za odluku kojom se odbacuje ili odbija zahtev za izuzeće i zamenika javnog tužioca. Ove izmene predviđene su radi usaglašavanja sa Zakonikom o krivičnom postupku kojim je predviđeno da istragu vodi javni tužilac. Razlog za predlaganje i zakona o izmenama i dopunama Zakona o Pravosudnoj akademiji je taj što su odlukom Ustavnog suda od 6. februara 2014. godine prestale da važe odredbe člana 40. stavova 8, 9. i 11. Zakona o Pravosudnoj akademiji. U obrazloženju ove odluke Ustavnog suda između ostalog navedeno je da se zakonom ne može obavezati Visoki savet sudstva, odnosno Državno veće tužilaca da obavezno predlaže Narodnoj skupštini za prvi izbor na sudijsku funkciju, odnosno funkciju zamenika javnog tužioca kandidate koji su završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji, ali da se zakonom mogu propisati pravila na osnovu kojih bi visoki savet sudstva, odnosno Državno veće tužilaca posebno vrednovao završenu početnu obuku na Pravosudnoj akademiji u postupku predlaganja sudija i zamenika javnih tužilaca koji se prvi put biraju. Pred toga, izvršeno je preciziranje važećih odredbi zakona o Pravosudnoj akademiji koja se odnose na delatnost akademije, sastav programskog saveta akademije, odredbe o platama i naknadama mentora i predavača na Pravosudnoj akademiji, završnoj oceni korisnika početne obuke, pravima i obavezama korisnika početne obuke i odredbe o vrstama obuke. Predlogom zakona omogućuje se Pravosudnoj akademiji da na osnovu ugovora sa Javno beležničkom komorom i Komorom izvršitelja može sprovoditi programe stručnog usavršavanja izvršitelja i javnih beležnika. Predlogom zakona izvršene su izmene u članu 16. Zakona o Pravosudnoj akademiji, na taj način što je povećan broj članova Programskog saveta i to tako što se omogućuje da u radu Programskog saveta učestvuje i predstavnik korisnika početne obuke. Predlogom zakona određuje se sastav komisije pred kojom se polaže završni ispit početne obuke. Predlaže se da tu komisiju čini pet članova, od kojih su troje sudije, a dvoje javni tužioci, odnosno zamenici Javnog tužioca. Članom 5. Predloga zakona dopunjuje se član 40. važećeg Zakona, tako što se vrši neophodno preciziranje ovog člana Zakona o Pravosudnoj akademiji iz razloga što su zbog Odluke Ustavnog suda brisane odredbe stavova 8, 9. i 11. člana 40. Zakona o Prvosudnoj akademiji, pa je stoga neophodno da se propiše da se pohađanje početne obuke smatra radnim iskustvom u pravnoj struci, imajući u vidu da je posedovanje ovog iskustva jedan od uslova za izbor na sudijsku, odnosno javnotužilačku funkciju. Predlogom zakona takođe se preciziraju slučajevi kada je stalna obuka obavezna, kao i da se obaveza pohađanja posebnog programa stalne obuke odnosi samo na nosioce pravosudnih funkcija, koji su prvi put birani na tu funkciju u sudovima i u javnim tužilaštvima, najnižeg stepena. Pred vama je i Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama i Predlog zakona o dopunama Zakona o Javnom tužilaštvu. U vezi sa predloženim izmenama i dopunama ova dva zakona, može se konstatovati takođe da je odlukama Ustavnog suda od 12. juna 2014. godine, prestao da važi deo odredaba člana 50. stav 4. Zakona o sudijama i člana 75. stav 2. Zakona o Javnom tužilaštvu, prema kojima su Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca dužni da prilikom predlaganja kandidata za izbor sudije prekršajnog ili osnovnog suda, odnosno zamenika osnovnog javnog tužioca, predlože kandidata koji je završio početnu obuku u Pravosudnoj akademiji, u skladu sa posebnim zakonom. Ovakva odluka Ustavnog suda je u stvari posledica navedene Odluke Ustavnog suda, kojom su navedene odredbe člana Zakona o Pravosudnoj akademiji oglašene za neustavne. Iz navedenog razloga, predložene su dopune Zakona o sudijama i Zakona o javnom tužilaštvu, tako što se propisuju posebna pravila za utvrđivanje stručnosti i osposobljenosti kandidata za sudiju, odnosno zamenika Javnog tužioca, koji se prvi put bira za obavljanje funkcije u prekršajnom i osnovnom sudu, odnosno u Osnovnom javnom tužilaštvu, pri čemu su kandidati koji su završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji oslobođeni polaganja posebnog ispita koji organizuje Visoki savet sudstva, a ocena sa završnog ispita na početnoj obuci na Pravosudnoj akademiji izjednačena je sa ocenom na tom posebnom ispitu. Pored toga, Predlogom zakona o dopunama Zakona o javnom tužilaštvu ovlašćuje se ministar pravde da donese akt, kojim za svako osnovno i više javno tužilaštvo određuje broj tužilačkih pripravnika. Ovakvo rešenje predstavlja usklađivanje sa istovetnim rešenjem koje je predviđeno u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Pred vama su takođe formalno i suštinski veoma važne, po svome obimu minimalne predložene izmene i dopune Zakona o Visokom savetu sudstva i izmene i dopune Zakona o Državnom veću tužilaca. Akcionim planom za pregovaračko poglavlje 23. u oblasti pravosuđa, kao aktivnosti za njegovo sprovođenje, između ostalog, predviđene su i usvajanje Zakona o izmenama i dopunama Zakona o Visokom savetu sudstva i Zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnom veću tužilaca, kojim se u granicama odredaba važećeg Ustava uvodi princip najšire transparentnosti rada ovih tela, a koje podrazumevaju javne sednice, obrazložene odluke i objavljivanje odluka i izveštaja o radu na internet stranicama ova dva državna organa. U cilju ispunjavanja navedenih obaveza, predložene su izmene i dopune Zakona o Visokom savetu i Državnom veću. Za razliku od važećih zakonskih rešenja, predlozima zakona je izričito propisano da su sednice Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca javne, dok je održavanje sednica zatvorenih za javnost sada suštinski postavljeno kao izuzetak, ako to nalažu interesi javnog reda ili zaštita tajnosti podataka ili iz drugih razloga propisanih Poslovnikom. Takođe, propisana je obaveza obrazlaganja svih odluka koje Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca donose, uz ostavljanje izuzetka kada je Poslovnikom drugačije određeno, kako bi se u potpunosti ostvario princip javnosti u radu, propisano je i obavezno objavljivanje Poslovnika, drugih opštih akata i godišnjeg izveštaja na internet stranici Visokog saveta i Državnog veća. Najzad, uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je i Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Poljske o uzajamnoj zaštiti tajnih podataka. To je još jedan u nizu bilateralnih sporazuma kojima se uređuje međusobna razmena tajnih podataka. U ovom sporazumu određuju se centralni organi za razmenu tajnih podataka, određuju se ekvivalentne oznake stepena tajnosti, uređuje se način međusobne razmene tajnih podataka, kao i mere koje se primenjuju. Ovim sporazumom stvaraju se uslovi za dalju međusobnu saradnju između Republike Srbije i Republike Poljske u oblasti unutrašnjih poslova, pravosuđa, spoljnih poslova, odbrane, kao i u oblasti namenske industrije. Uveren da ćemo imati dobru i plodotvornu javnu raspravu, kao što je to bilo i svaki put do sada u Domu Narodne skupštine, pozivam vas da nakon razmatranja ovih predloga zakona u načelu i u pojedinostima, podržite njihovo usvajanje u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se ministru. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stav 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akta iz dnevnog reda ove sednice. Da li izvestioc nadležnog odbora želi reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vesna Martinović.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, koliko je za građane Srbije važan postupak pridruživanja Evropskoj uniji, možda najbolje potvrđuju upravo ovi zakoni koji se danas nalaze na dnevnom redu, jer je proces pridruživanja EU, od značaja ne samo za kvalitet propisa koji se donose već i na doslednu i jednaku primenu postojećih propisa u odnosu na sve građane, a ne u odnosu na neke na koje se primenjuju i na druge na koje se ne primenjuju, već da se izričito poštuje načelo da su svi građani jednaki pred zakonom, a ne kao što imamo slučaj danas, da su neki malo jednakiji, a neki ne. Ovome treba dodati i situacije koje su opisane i u Izveštaju Evropske komisije o napredovanju Srbije u postupku pridruživanja, gde je kao jedna od osnovnih kritika na račun oblasti koja se tiče pravosuđa, upućena zapravo kritika predstavnicima vlasti da vrlo često javno, a mnogi i ne baš biranim rečima, komentarišu suđenja i istrage u toku, pri čemu se vrlo često ne ustručavaju ni od prognoziranja krajnjeg ishoda postupka pred sudom ili istrage, čime dodatno potcenjuju, pre svega nosioce pravosudnih funkcija i utiču na to da načelo nezavisnosti se dovodi pod ozbiljan znak pitanja. Da ne govorim o tome da je u izveštaju Evropske komisije, kao jedna od primedbi i navedeni politički uticaj prilikom izbora sudija i javnih tužilaca, kao i česte promene zakonodavstva koje stvaraju jedno pravno okruženje koje se ne može nazvati sigurnim i pouzdanim. Zbog toga jeste, inače, ocenjeno da je u postupku pridruživanja u oblasti pravosuđa Srbija slabo napredovala, odnosno da je dostigla samo izvesni nivo pripremljenosti. Akcioni planom za pregovaračko poglavlje 23, koje se tiče pravosuđa, jeste predviđen čitav niz aktivnosti koje treba sprovesti radi realizacije dobijenih preporuka. Međutim, ono čega se ja bojim jeste da će te preporuke samo deklarativno biti prihvaćene, a da će se na čitav niz načina, kroz čitav niz odredbi predloženih zakona zapravo zaobilaziti, što se između ostalog uradilo i u nekim od ovih predloženih zakona koji su danas na dnevnom redu. Navešću sada neke premere. Ako sa jedne strane prihvatimo načelo da Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca moraju da rade javno i transparentno, i ako to kao deklarativno načelo prihvatimo i u ovim predloženim izmenama zakona, onda smatram krajnje neprihvatljivim da se prave izuzeci i pri tom izuzeci koji se ne propisuju samim zakonom, što bi bilo jedino i prihvatljivo i logično ukoliko se smatra da treba da postoje izuzeci, na primer, od javnih sednica ili objavljivanja odluka, izrade obrazloženja itd, jer smatram da isključivanje javnosti Poslovnikom Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca nije u skladu sa Ustavom i pravnim poretkom zemlje. Dakle, s jedne strane prihvatamo načelo transparentnog rada Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužioca, a s druge strane, istom odredbom to načelo relativizujemo tako što omogućujemo da se aktom niže pravne snage od zakona to načelo praktično izmeni, relativizuje, da se smanji njegovo dejstvo i uticaj. To mislim da nije dobro. Ako se kaže da odluke Visokog saveta sudstva treba da budu obrazložene, onda svaka odluka treba da bude obrazložena, zbog čega se Poslovnikom dozvoljava mogućnost da se neke odluke izrade bez obrazloženja kada izrada obrazloženja za donosioca odluke ne zahteva neki poseban intelektualni napor, niti izaziva neke dodatneposebne materijalne troškove. Drugi primer koji se, na primer, odnosi na to odstupanje od deklarativnog prihvatanja nekih načela s jedne strane, i praktično onoga što se predlaže u zakonima s druge strane, na primer, odnosi se i na načelo nezavisnosti sudova, odnosno pravosudnih organa, sudova i tužilaštava. Jedan od ključnih elemenata svake nezavisnosti jeste finansijska nezavisnost. Ako želimo da zaista pravosudni organi budu i nezavisni, onda treba samo pravosudni organi da budu isključivo nadležni za pravosudni budžet, a ne da, kao što je sada slučaj, pravosudni organi dele nadležnosti koje se odnose na pravosudni budžet sa izvršnom vlašću, u konkretnom slučaju Ministarstvom pravde. Ovim izmenama koje se danas nalaze na dnevnom redu vi ste propustili priliku da i ovo načelo nezavisnosti pravosuđa upodobite načelima za koje se bar deklarativno zalažete. Kada govorimo o Predlogu zakonu o izvršenju i obezbeđenju, on je svakako jedna od ključnih tačaka na današnjem dnevnom redu i jeste razumljiva potreba da se postupak prinudne naplate potraživanja izvršnih poverilaca ubrza, da se postupak učini efikasnim. Potpuno se slažem da to nikako ne sme ići na uštrb obima i vrste prava stranaka u postupku, dakle, ne samo da zakonodavac vodi računa o interesima i zašiti prava izvršnih poverilaca, smatram da se na jednak način mora tretirati i izvršni dužnik. Na primer, ja mislim da žalba u izvršnom postupku treba da ima suspenzivno dejstvo uvek, a samo izuzetno da ga nema, za razliku od predloženog rešenja gde je obrnuto, da suspenzivno dejstvo po pravilu nema, osim u nekim izuzetnim slučajevima koji su propisima predviđeni, odnosno zakonom. Mislim da kada se pojedinačno saberu svi pojedinačni rokovi koji su propisani u Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, a tiču se žalbenog postupka, žalbeni postupak u situaciji kada bi se propisani rokovi zaista i poštovali bi iznosio nekih tridesetak dana. Tih tridesetak dana koliko bi praktično zastao izvršni postupak ne bi bitno uticalo na realizaciju potraživanja poverioca, a sa druge strane, svakako bi doprinelo pravnoj sigurnosti i poverioca i dužnika. Ukoliko bi ostalo rešenje da žalba nema suspenzivno dejstvo, npr. kod blokade računa dužnika često bi se mogla napraviti šteta koja nije nadoknadiva zbog toga što šteta koja se prouzrokuje neosnovanom naplatom i skidanjem sa računa dužnika je najmanji problem da ukoliko se ispostavi da je žalba bila osnovana i da se izvrši povraćaj neosnovane naplate, ali se u privrednom poslovanju vrlo često dešava da iz ma kojih razloga se izvrši blokada računu dužnika, da dužnik od banke ne može da dobije potvrdu da mu račun nije blokiran, te ne može npr. da učestvuje na nekom tenderu, a onda se ispostavi da je blokada bila neosnovana. Ta vrsta štete ne može da se nadoknadi. Osim toga, mislim da ubrzanje postupka ne bi trebalo da utiče na kvalitet odluka koje se dostavljaju. Ja mislim da svaka odluka, a pogotovo odluka o predlogu za izvršenje mora biti obrazložena, jer kao što poverilac ima pravo na obrazloženu odluku o situaciji kada se njegov predlog za izvršenje odbacuje ili odbija, tako izvršni dužnik mora imati pravo na obrazloženje u situaciji kada se predlog za izvršenje usvaja i određuje dalje izvršenje. Takođe, smatram da predloženo rešenje da se dostava pokuša samo jedanput, a da se nakon neuspele dostave odmah, osim u slučajevima koji su propisani, ali po pravilu vrši tako da se pismeno ili odluka suda ističu na oglasnoj tabli, ja smatram zaista ne primerenim, ali i nepotrebnim, ubrzanje postupka. Mislim da je daleko bolje i celishodnije i odgovara duhu zaštite interesa i dužnika i poverioca da se nakon prvog pokušaja dostave, koji je bio neuspešan, ostavi obaveštenje u poštanskom sandučetu na vratima ili na drugi način izvršnom dužniku, da u roku od osam dana može preuzeti to pismeno u sudu ili kod javnog izvršitelja i tek onda, kada protekne taj rok, onda se može izvršiti isticanje na oglasnoj tabli. Sugerišem, takođe, da zbog čestih izmena Zakona o sudskim taksama, koji je donet još 1994. godine, se u što skorije vreme utvrdi prečišćeni tekst radi lakšeg snalaženja. Sad već kada sam spomenula sudske takse, moram da vam kažem da sam bila prilično iznenađena, ali neprijatno iznenađena, jer sam očekivala da ćete ovom izmenom predložiti mogućnost plaćanja sudskih taksi na načine koji su primereni 21. veku - platne kartice, mobilni telefoni, da ćete pokušati i da stvorite i zakonske, ali i tehničke uslove da olakšate plaćanje sudskih taksi. Međutim, ne, vaš predlog se sveo samo na promenu apoena sudskih taksenih maraka, što je, čini mi se, ipak u ovom trenutku, prevaziđen način plaćanja sudskih taksi. Kada govorimo o Pravosudnoj akademiji, takođe, izostale su odredbe o bližim uslovima i kriterujumima za imenovanje članova Upravnog odbora i Programskog saveta, članova komisija koje se biraju, mentora, povremenih predavača, kao i odredbe koje se odnose na sam postupak predlaganja, što je u ostalom i istaknuto u primedbama Agencije za borbu protiv korupcije, ukoliko vam je mišljenje te agencije uopšte važno. Smatram da je i u tom smislu propuštena prilika da se propisi usklade sa onim što je kao obaveza preuzeta akcionim planom za pregovaračko poglavlje koje se tiče pravosuđa. To bi bile neke opšte načelne primedbe. O pojedinačnim primedbama govorićemo u raspravi o pojedinostima. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uz najbolju nameru, uveren da moja prethodnica ima dobru nameru kada iznosi i primedbe na tekstove i odredbe sadržane u predlozima zakona o kojima danas raspravljamo, takođe ću se, ne načelno, nego pojedinačno osvrnuti na ono što je ovde izneto. Dakle, kada je reč o izveštaju o napretku evropske Srbije, a naročito u Poglavlju 23, koje se tiče pravosuđa, borbe protiv korupcije i osnovnih prava, tačno je da se već godinama u svakom izveštaju navodi da naš Ustav sadrži odredbe koje omogućavaju politički uticaj na izbore nosilaca pravosudnih funkcija, ali je takođe tačno da je EU u svom izveštaju o napretku Srbije za 2010. i 2011. godinu, kada nisam bio ministar pravde i kada stranka koja me je predložila na ovu dužnost nije bila u vlasti, iznosio i konkretne primedbe na takvu vrstu političkog uticaja na najviše nosioce i na nosioce pravosudnih funkcija. Nije mi poznato da je od polovine 2012. godine do danas, od kako ima čast da budem na ovom mestu, Evropska komisija ukazivala na konkretne primere te vrste i sve dok ne izmenimo naš Ustav, čije su odredbe zloupotrebljene te 2009. godine na 2010. godinu, od strane neke druge poslaničke većine u ovoj skupštini, takva odrednica će se nalaziti u svakom izveštaju o napretku. Što se mene tiče, moj rad u Visokom savetu sudstva i Državnom veću tužilaca lako je proverljiv. Ja u njemu nema šta da krijem, a mislim da sam, poštujući odredbe i Ustava i zakona, pokazao, u granicama svojim mogućnosti, kako taj posao treba da se radi. Takođe, ste rekli da se u izveštaju o napretku govori o čestim promenama zakona. Ovo je prvi procesni zakon od suštinske važnosti koji danas od 27. jula 2012. godine doživljava svoju potpunu promenu. Promene Zakona o parničnom postupku i Zakonika o krivičnom postupku i po svom obimu i po svom značaju, kada pričamo o procesnim, sudskim procesnim zakonima, nisu se dešavale u poslednje tri i po godine. To je pitanje na koje u razgovorima, recimo, sa sudijama, na godišnjem savetovanju Vrhovnog kasacionog suda u Vrnjačkoj Banji, nisu znali da mi odgovore, ali je istina da mi u poslednjih 15 godina smo imali česte i nekoliko puta obimne promene procesnog zakonodavstva koje nekada jesu, a nekada nisu pripremane na valjan način i zbog toga su nastali problemi na koje još uvek ukazuje EU. Upravo ovakvim Zakonom o izvršenju i obezbeđenju, načinu na koji je pisan, načinu na koji je vođena javna rasprava o njemu, dijalogu koji je postojao između radne grupe Ministarstva pravde sa predstavnicima drugih državnih organa, predstavnicima privrede, predstavnicima bankarskog sektora, je pravi najsvetliji primer kako to treba raditi i dobra priprema sprovođenja ovog zakona pokazaće da smo zaista odgovorni i da promena procesnog zakona, velike važnosti, kao što je Zakon o izvršenju i obezbeđenju, treba da se vrši na ovakav način. Citiraću vas gde ste rekli da smatrate krajnje neprihvatljivim da se izuzeci za isključivanje javnosti predviđaju Poslovnikom. U jednom delu mogu da se složim sa vama, ali postavljam jedno pitanje – ko je to osnivajući Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca uopšte isključio javnost iz rada? Priznaćete da je ovo značajan evolutivni napredak, u institucionalnom smislu. Dakle, mi danas raspravljamo o izmeni zakona koja načelno propisuje obaveznu javnost rada Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca. Neko ko je pripadnik vlasti, koja je u potpunosti isključila javnost iz rada ova dva organa, danas protestvuje što se načelno propisuje javnost, a izuzeci propisuju Poslovnikom. Odmah da vam kažem, ako se pitate – kada se isključuje javnost, prvo, u svojim odlukama o isključenju javnosti, Visoki savet sudstva mora da obrazloži zašto isključuje javnost. Javnost se najčešće isključuje kada se raspravlja o razrešenju sudije zbog toga što je utvrđena lekarskom ekspertizom njegova ili njena nesposobnost za obavljanje ove visoke javne funkcije. U 99% slučajeva je upravo o tome reč. Takođe, kada je reč o disciplinskim postupcima, gde javnost treba da bude isključena. Prihvatam, trebalo nam je da promenimo, prvo, odredbu u kojoj je u potpunosti isključena javnost i u kojoj je javnost samo izuzetak, a danas kao izuzetak uvodimo isključenje javnosti, a javnost kao pravilo. Rekli ste – nezavisnost sudova i javnih tužilaštva. Za sudove prihvata, za javna tužilaštva ne prihvatam. Javna tužilaštva ni u jednoj ozbiljnoj zemlji nisu nezavisna. Oni su najbliži nečemu što je u našoj teoriji pravosudnog, organizacionog prava nazivano pravosudno upravni organ. Tužilaštvo je samostalno, ali nije nezavisno. Kada pričamo o budžetskoj nezavisnost, hajde da pričamo otvoreno i na pravi način, jer nije jasno određeno šta to znači budžetska nezavisnost. Hoćete da kažete da budžet pravosudnih organa ne treba da donosi Narodna skupština? Ko onda da donosi budžet? Čiji su to onda organi? Jesu li to organi Republike Srbije ili su to samo sebi svojstveni i samo svoji organi, kao što se neki i ponašaju? Bez Republike Srbije nema ni tih organa. Možemo da pričamo o načinu raspodele budžeta i to je nešto drugo. Mi imamo posebne prelazne i završne odredbe Zakona o uređenju sudova. Nažalost, nespretno napisane i zbog toga će morati da se pretresu još jednom i da se jasno i otvoreno kaže šta je nadležnost Visokog saveta sudstva, šta je nadležnost Ministarstva pravde i šta podrazumeva finansijsku nezavisnost sudstva, a gde se ta finansijska ovlašćenja prepliću. Podsetiću vas na član 4. našeg Ustava, često ga zaobilaze mnogi. Ovde ste ga, pretpostavljam nehatno zaobišli i vi, a to je osnovno načelo, zacrtano u najstarijoj, u kontinuitetu demokratije u svetu to suSAD, oni kažu „checks and balances“, mi kažemo „odnos između grana vlasti zasniva se na međusobnoj ravnoteži i kontroli. Vrhovni izvor suvereniteta u Srbiji su građani Srbije i zato se vlasti u određenim delovima prepliću, iako je sudska vlast nezavisna. Hvala vam na vašoj tvrdnji da žalba treba da ima suspenzivno dejstvo uvek, jer kada je vaša stranka bila na vlasti, žalba je u potpunosti ukinuta. Ona nije postojala, pa prema tome nije mogla ni da ima suspenzivno dejstvo, jednostavno nije je bilo. Mi se danas trudimo da nađemo pravo rešenje, pravu sredinu, izbalansirano rešenje. Način na koji ste govorili o blokadama računa privrednih društava odnosno pravnih lica, mislim da bi tek takva vrsta suspenzivnog dejstva žalbe imala poguban uticaj. Iz kog razloga? Kao i kada ste govorili o dostavi sudske pošte, znate, otvaranje pregovaračkih poglavlja koje se dogodilo juče i koje će se nastaviti u budućnosti na prvom mestu ima za cilj promenu svesti i mentaliteta naših građana, ako želimo da težimo društvu koje je zasnovano na vladavini prava koje je demokratski uređeno i ekonomski prosperitetno društvo. U svakom takvom društvu građanin kada dobije poziv od suda ili tužilaštva taj poziv ne izbegava, već na taj poziv mora da odgovori. Kod nas je na žalost postalo pravilo, postala redovna stvar kako da izbegnem prijem sudske pošte, pa se iznalaze razno-razni načini. Mi ovde pričamo o stvarima koje su potpuno izvesne. Neko je vodio parnicu, dobio je u toj parnici, onaj koji je izgubio na čiji teret ide utvrđujuća sudska odluka i troškovi postupka, on zna šta ga čeka. Samo u nekim izuzetnim, vanrednim slučajevima koje prepoznaje i ovaj Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju, izvršenje ne teče baš onako kako to izgleda u izreci pravosnažne sudske odluke. Dakle, kod nas je potrebno maksimalno uvrežiti svest kod građana, prvo da je suđenje skupa aktivnost, a drugo, da je poziv suda, naredba suda, odluka suda nešto što je apsolutna svetinja. Kada je ona pravosnažna, kada je konačna, kada je izvršna. Pogledajte u dobro uređenim demokratijama, kada građanin dobije poziv od suda ne pada mu na pamet da ga izbegava, šta više na pripremnim ročištima odredi se unapred svaki dan kada će svaka rasprava ili pretres biti održani. U mnogim državama taj raspored koji dobijete na početku, na pripremnom ročištu, kada ga vam ga sudija uruči smatra se pozivom na svako od tih ročišta i nema više slanje pošte. Tada ste pozvani i gotovo. Niste se pojavili, rešava se na vašu štetu.Takav red i takva disciplina je potrebna da se uvede kod nas. Ona ne može da se uvede preko noći, ali tome moramo da težimo i na tome moramo mnogo da radimo. Moram vam reći jedu stvar u kojoj sam ipak saglasan sa vama 90%. I ja sam za savremene načine plaćanja sudske takse, da li je to platnom karticom, da li je to posebnom bonus karticom kojom će negde advokat ili građanin uplatiti utvrđeni iznos, pa ga trošiti sukcesivno, da li je to putem mobilnog telefona. Da, ali ako ste malo pre pažljivo slušali moje izlaganje, kada vam kažem da se u Srbiji 60% obračunate sudske takse ne naplati, nama je potreban i ovaj recidiv 20 veka koji se zove sudska taksena marka da bismo stekli sredstva koja možemo da uložimo i u savremene načine plaćanja sudske takse. To je nešto na čemu moramo da radimo. Naš problem je u ovom trenutku što moramo prvo u okviru toga da uvedemo neki red i koliku-toliku platnu disciplinu a da u drugom koraku idemo na to što su savremeni način plaćanja. Druga stvar, podržavajući vas u tome u potpunosti, pogledajte koliki procenat građana u Srbiji koristi platne kartice, koliki procenat građana Srbije je naučen i može putem mobilnog telefona da plati eventualno sutra sudsku taksu. Na žalost i moju i vašu, i celog društva taj procenat nije veliki, što znači da bi uvođenje jednog takvog sistema zahtevalo jednu podrobnu i dobru pripremu. Nadam se da nešto nisam propustio. Za ono što mislim da ste dali dobar predlog jeste utvrđivanje prečišćenog teksta Zakona o sudskim taksama, možda najmenjaniji zakon kada je u pitanju delokruga nadležnosti Ministarstva pravde. Svakako da ćemo i taj predlog ozbiljno razmotriti i omogućiti njegovu realizaciju ako se to pokaže kao opravdano. Možda ne samo u realizaciju prečišćavanja teksta nego donošenje potpuno novog zakona o sudskim taksama. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen.
Zahvaljujem vam. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo iz ministarstva, narodni poslanici, kao po običaju u zadnje vreme prisustvovali smo jednom interesantnom predavanju koje se zaista odužilo, sat i dvadeset je ministar govorio. Kada to kažem ne mislim da je njemu bilo lako da govori sat i dvadeset, ali to je naravno problem vladajuće većine i predlaganja čak deset tačaka dnevnog reda, odnosno spajanja u jednu tačku dnevnog reda. Vrlo je teško pratiti i spremati amandmane i za narodne poslanike, a verujem i za građane koji su slušali izlaganje ministra i zaista uticati na kvalitetno donošenje zakona. Zaista ne vidim potrebu da deset tačaka dnevnog reda bude spojeno u jednu, pogotovo to što ima stvari koje čak nemaju veze preterane sa pravosuđem kao što je potvrđivanjem sporazuma itd. Ovde govorimo o dva važna zakona koji se ozbiljno menjaju u jedan novi zakon, to je Zakon o izvršnom postupku i obezbeđenju, odnosno Zakon o izvršenju i obezbeđenju i drugi je izmene i dopune Zakona o javnim beležnicima. Ja ću se koncentrisati na ta dva zakona, jer mislim, pogotovo Zakon o izvršenju i obezbeđenju je suštinski zakon. Kada je pitanje pravosuđe, to je jedna od stvari u kojima je ministar bio u pravu iako se sa mnogima ne slažem da su procesni zakoni ključ funkcionisanja pravosuđa. Drugim rečima, postavlja se ono načelno pitanje – čemu služi pravosuđe? Sigurno ne služi da bi ga građani plaćali, da bi se maltretirali na sudu, nego valjda služi da oni ostvare neka svoja prava, da ih država zaštiti kroz primenu zakona od drugih građana koji krše svoja prava. Da bi sve to imalo smisla postoji jedan osnovni preduslov, to je efikasnost. Ako vi na pravdu čekate decenijama, onda ta pravda više ne postoji, nego često i vaša deca ili unuci mogu da dočekaju kraj spora. Upravo zbog toga su od suštinske važnosti procesni zakoni, jer procesni zakoni trebaju da omoguće, oni su alat sudijama da se sudski postupak sprovede bilo parničnim, krivičnim nije bitno, u nekom pristojnom roku kako bi na ovaj ili onaj način bila zadovoljena pravda. To je onaj suštinski moj problem sa današnjim izlaganjem gospodina ministra, a ne sa njegovom stručnošću i načinu što je pričao. Da, bilo je tu par argumenata za ili protiv i on je sam iznosio argumente protiv i kontra, ali se duboko ne slažem sa načinom njegovog razmišljanja i načinom na koji predlaže izmene i dopune Zakona o izvršenju o obezbeđenju. Današnja njegova rasprava je bila interesantna za Pravni fakultet, ali predavanja na Pravnom fakultetu su jedna stvar, jer one nemaju uticaj na realan život građana, a ovaj zakon će se odraziti kako nas, kako na sve građane i ono što je možda i najvažnije, nažalost, jer o tome pričamo, a da bez ekonomije, biznisa i rada privrede ne može da postoji država niti punjenje budžeta, pre svega na rad preduzeća, odnosno privrede. Sam ministar je u nekoliko navrata pominjao i biznis duing listu u kojoj ćemo videti na kojoj će se poziciji naći Srbija, a ona zavisi od mnogo faktora, a ovo je jedan od faktora sigurno, koji će zavisiti od položaja Srbije, odnosno mesto na kome će se naći Srbija, jer vi kada dolazite kod stranih investitora, domaćim investitorima, na kraju krajeva u Srbiju kada odlučite da ulažete u nešto imate nekoliko momenata pre svega cenite vrstu investicije da li je potrebna ovoj zemlji, da li to može da se izvozi i neka brzina vraćanja profita. Ali, naravno uvek postoji mogućnost da je nešto tome loše, zato postoje zakoni, zato postoje privredni sudovi i vi ta svoja prava želite da ostvarite. Odluku investitor donosi između ostalog u kom roku, ako ga država ili drugi privatnik ošteti može da zaštiti svoja prava i ono na šta se svodi, ako pričam o privredi, da dobije novac nazad. Ono što je suština i o čemu ću danas pričati najviše, to je pitanje naravno žalbe, odlaganje izvršenja, ali pre toga i pre nego što uđemo u sam postupak želim da pitam ministra i voleo bih da je on danas nama izneo određene konkretne podatke. Pored njegovog izlaganja s kojim mogu da se složim ili da se ne složim, ali to se nikoga ne tiče, tj. moj lični stav. Ono što je mene zanimalo da ministar danas kaže broj izvršenja, odnosno efikasnost postupka u periodu od 2011. godine do danas, da uradi uporedno analize sa periodom, recimo, istih pet godina pre toga 2005. i 2011. godine, da se vidi kada je ovaj očigledno efikasniji bivši zakon o izvršenju i obezbeđenju da li daje onda bolje ili lošije rezultate? Pa, čak naravno neko je mogao da vam pripremi i analizu u kom delu dolazilo do kršenja, kakvu je štetu on eventualno nanosio ili nije nanosio samim ubrzanim izvršenjem. Na osnovu tih podataka makar ja ili građani Srbije bi rekli - da, možda je gospodin ministar u pravu, sada je ovo bolje i po onom zakonu i po prethodnom ista je bila brzina izvršenja pa to nema smisla. Ja se bojim da nije tako. Bojim se da su se izvršenja bitno ubrzala prethodnih pet godina po ovom još uvek važećem, za koji dan, Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, a da će ovaj novi zakon kako je osmišljen vraćanjem određenih institucija iz prethodnih zakona, pa čak iz zakona iz 1978. godine, odnosno apsolutno zaštitom dužnika, a ne poverioca, usporiti pravosuđe i načiniti veliku štetu našoj privredi. Ono što je takođe vrlo zanimljiva logika, a da se svi trudimo da zaštitimo, i tako to već ide generacijski, dužnika. Kako neko postoje dužnik? Krenite od sebe, pozajmite nekome 100 dinara i kažete – vrati mi za godinu dana i to se ne desi i osoba kojoj ste dali novac ili privredno društvo nema pravo na zaštitu, nego svi mi razmišljamo da zaštitimo dužnika. Dužnik je, ljudi, pozajmio novac. Valjda je rezon države da pomogne poveriocu da naplati i zato ne vidim zašto stalno svi potenciramo na zaštiti dužnika. Nije niko njega naterao da uđe u poverilačko – dužnički odnos, nego svojom voljom je pozajmio novac ili u privrednom poslovanju uzeo neku robu, ali u svakom slučaju je takav odnos nastao. Šta je moja primedba? Ovaj zakon generalno nije loš. Neću sada da pričam ništa zlonamerno. Ima dobra rešenja. Povećavaju se nadležnosti javnih izvršitelja, sa čim se apsolutno slažem. Sa druge strane, uvodi se obaveza pravosudnog ispita, što takođe mislim da je dobar korak i zakon ko zakon da nema ovih procesnih pitanja bi bio jedan solidan tekst zakona. Ono što je moja suštinska primedba i zašto sve ovo pričam i zašto mislim da će ceo ovaj trud pasti u vodu jesu pitanja ponovnog uvođenja žalbe, odnosno ukidanje prigovora i određene manje mere, ali ne bez značaja, pitanje vraćanja odlaganja na predlog izvršnog dužnika. Ovde pričam da nema zabune kada pričamo o žalbi na rešenje o predlogu izvršenja na osnovu izvršne isprave. Šta znači izvršna isprava, da to prevedemo na neki jezik koji će veliki broj građana da razume? Postoji neko sporno pitanje. Vi podnesete tužbu u parničnom postupku, npr. sudite se u, da kažem, Srbiji, koja je jedna divna zemlja i da to sve traje u skladu sa nekim evropskim standardima dve godine. Posle dve godine vi dobijete prvostepenu presudu, naravno, a druga strana se žali. Neka bude po idealnim merilima da to bude samo godinu dana dok drugi stepen odluči, a ne dao bog da ukine, da vrati, da to ide na pet godina, ali da se držimo tri godine. Vi dobijete pravosnažnu odluku. Nakon toga, naravno postoji mogućnost vanrednih pravnih lekova. Sve vreme pričam o onom inicijalnom aktu koji je doveo do spora kakvo sve dužnik ima pravo da osporava. Znači, prvostepena, drugostepena presuda, žalba, vanredni pravni lekovi, pa sve do ustavne žalbe. I konačno posle četiri do pet godina, što je najmanji period, mi dođemo do jedne odluke koja je validna i za koju kažu svi – jeste, zaista sam ti dužan, odnosno zaista sam ti pozajmio novac ili zaista je nastao dug iz nekog poslovanja. Na to sada dolazimo do izvršnog postupka koji u principu, ako pogledate uporednu praksu, bi trebalo da ide u što kraćem rokujer je već sud, već država uz sve moguće provere utvrdila da takav obligacioni odnos postoji i da je neko nekome nešto dužan. Ako smo to već utvrđivali pet godina i ulazimo u postupak, od koga se zaista očekuje da se brzo sprovede, jer ne postoji više mogućnost za ispitivanje takve odluke, na sve to prethodni zakon je govorio – u redu, ne postoji prigovor iz ovih ili onih procesnih razloga i to je sasvim u redu. Vraćanjem žalbe, koja će imati slično dejstvo kao i prigovor, nemam problem zato što se ona zove žalba, nego imam problem što ona ide sada na drugi stepen, drugi sud. Drugim rečima, najmanje, videćete u praksi, šest meseci do godinu dana još neće moći da se izvrši nijedna pravosnažna sudska odluka samo zahvaljujući tome što postoji institucija žalbe na viši stepen. Kažete ministre – u roku od osam dana, 15 dana. Slažem se, ali ne zaboravimo svi da je sudija dužan da otkuca presudu i rešenje u roku od osam ili 15 dana ili u izuzetno komplikovanim slučajevima 30 dana, to se ne dešava. Nema sankcije. To će biti potpuno isto i u ovom slučaju. Znači, najmanje pričamo o dodatnih šest meseci u idealnim uslovima da dođe do izvršenja. Vrlo dobro znamo šta rade naši privrednici koji pokušavaju da izbegnu plaćanje na svaki način. Sude se tih pet godina, a onda oteraju firmu u blokadu ili u stečaj i nikada se ne možete naplatiti a tih šest meseci je dovoljno, već oni znaju da su izgubili, pa nemaju nikakav razlog da to i ne urade i da nikada ne izvrše svoje obaveze. Time će strašno porasti broj neizvršivih obaveza. Potpuno slično važi i za institut odlaganja. Na sve ovo, kada prođe i žalba po vašem Predlogu zakona, izvršni dužnik ima pravo da zatraži odlaganje. Potpuno se slažem što ste vratili, ako je to na predlog poverioca njegova stvar, neka traži odlaganje ili sporazumom poverioca i izvršnog dužnika i to mi je potpuno u redu, ali ne vidim razlog da posle svega i posle žalbe i svih ovih sudskih postupaka sada ima pravo da traži još jednom odlaganje. Jednostavno, onda bolje da ovaj zakon zovemo zakon o neizvršenju, nego zakon o izvršenju, jer će se to na kraju toga svesti. Suština je da mogu da se složim sa ministrom da mi možemo u domenu neke pravne teorije da se sporimo i da se raspravljamo i da budemo u pravu ili da grešimo kada je u pitanju sama analiza i neki postupci kako bi u idealnoj materiji ili teoriji ili u idealnoj zemlji trebalo da izgledaju. Nažalost, u Srbiji se pokazalo da dužnici uvek zloupotrebljavaju sva moguća procesna sredstva, a na ovaj način im dajemo samo daleko veći broj procesnih sredstava koja mogu biti zloupotrebljena. Mi smo podneli amandmane koji idu u ovom pravcu. Mislim da neće biti usvojeni slušajući način razmišljanja gospodina ministra, ali bojim se da ćemo na ovaj način relativno brzo doći i to ne našom voljom, nego pod pritiskom stranih investitora ili EU jednog dana da se ovaj zakon ponovo promeni i vrati, na neki drugi način da se uredi i koji će omogućiti efikasnije izvršenje samih sudskih odluka i obaveza. Što se tiče Zakona o javnim beležnicima, u principu su tu promene koje su sasvim u redu. Tu imam jednu suštinsku zamerku i mislim da to možete da usvojite sa amandmanom, a to je pitanje – što ste promenili da pohađanje seminara i usavršavanja nije više obavezno za javne beležnike, nego znači da to nije razlog za razrešenje, nego da ne moraju da prisustvuju. Sada ću vam nešto reći kao advokat koji u praksi postupa, a mislim vi svi to ste do sada naišli na taj slučaj. Vrlo često se desi da javni beležnik ne može, nije spreman ili ne poznaje materiju da izvrši overu određenog ugovora i vi se obratite drugom beležniku koji će vam to uraditi. Šta je problem? Problem je nejednaka praksa. Čak ne možemo ni da krivimo, neki nisu imali dodira sa jednom materijom, neki nisu sa drugom. Ali, verujte mi, sve što mislite da jedan notar danas ne bi uradio, vi okrenete drugog, treće, četvrtog i u 90% slučajeva ćete završiti posao, jer ovde ja ne pričam o stvarima koje su apsolutno protivzakonite, nego o stvarima koje mogu da se tumače i na jedan i drugi način. Zašto vam ovo govorim? Govorim o potrebi ujednačavanja prakse rada javnih beležnika. Kako ćete to uraditi, ako to ne radite kroz usavršavanje i seminare? Da, oni su dobrovoljni, ali niko neće pohađati, jer znamo da javni beležnici zarađuju veliki novac, pa neće hteti da gube vreme na usavršavanje i na seminare, nego će lepo raditi, overavati i zarađivati novac. Jedino može zakon da ih natera i moj je predlog, gospodine ministre, da usvojite naš amandman. Mislim da bi to bilo dobro za neku perspektivu, a i vi ste pričali o usavršavanju. Na kraju da iznesem i neki zaključak o svemu ovome. Ne bih voleo da mogu danas da izgovorim - dobrodošli u 1988. godinu. Molim vas da razmislite o amandmanima. Molim vas da razmislite o onome što je najvažnije za našu zemlju, a to je privreda, i na koji način će Vlada pomoći. Naravno, ne samo Ministarstvo privrede, nego i pravosudni organi, odnosno ministar u svojoj nadležnosti, koliko može ili ne. Jedna od dobrih stvari koju želim da pohvalim sada, a to se tiče samog parlamenta, jeste rad Kokus grupe ovog parlamenta. Zaista su predloženi dobri amandmani i ja se nadam da će vladajuća većina i ministar imati razumevanja i da će usvojiti amandmane. Oni se delom tiču ovoga o čemu sam ja govorio, ali mislim da pokazuju da zaista u parlamentu postoji spremnost da vide potencijalnu veličinu problema o kome sam ja danas govorio. U principu, nadam se da ćete imati razumevanja i da ćete shvatiti važnost ovog za sve nas i za budućnost. U to ime vam zahvaljujem.
Hvala. Reč ima ministar. Izvolite.
Zahvaljujem, uvažena gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, visoko uvažavam i cenim znanje i stručnost svoga prethodnika. Drago mi je što skupštinske rasprave teku u jednom novom duhu, na jedan drugačiji način i to je potvrda da smo sazreli i kao društvo a i kao politička scena za ono što je juče prepoznala i EU, otvarajući prva pregovaračka poglavlja sa Republikom Srbijom. Hvala na onom komplimentu, jer za mene jeste kompliment kada kažete da moja uvodna reč i rasprava jesu zanimljive za pravni fakultet, ali vi znate vrlo dobro da se u samom toku rasprave, a ne iznoseći uvodnu reč, itekako trudim da se služim jednostavnim srpskim jezikom koji je svakome razumljiv, pa i svakome ko danas prati ovo današnje zasedanje. Drago mi je što ste rekli, naročito kada to govori neko ko je učestvovao ili za čijeg mandata na nekoj važnoj javnoj funkciji je donošen važeći zakon, da ovaj predlog zakona, citiram: „generalno nije loš“, jer kada politički neistomišljenik u ovoj formi to kaže, onda je to potvrda da smo na dobrom putu i da radimo jedan dobar posao. Takođe, što podržavate jedan niz ovlašćenja kada su u pitanju javni izvršitelji i kada je u pitanju čitav niz odredaba koje se njih tiču. Bio bih čak i spreman da u nekoj drugoj atmosferi vodimo jednu usko stručnu raspravu kada je u pitanju žalba. Ne sumnjam da bismo se u mnogim tačkama oko toga i složili. Ono što nije prihvatljivo i gde se delimično sa vama i slažem, nažalost, to je srpska svakodnevica još uvek, da imate parnicu koja se vodi devet godina, osam, pet, da se ona okonča pravnosnažnom sudskom odlukom u kojoj je prihvaćen tužbeni zahtev tužioca, čeka se izvršenje, a to izvršenje traje dugo. Nekada čak i u periodu koji se meri, ne mesecima, već godinama. Vrlo rado bih vam izneo statistiku iz nekog prethodnog perioda, ali i sami vrlo dobro znate da su naši sudovi, vrlo vešto, po samom donošenju rešenja o izvršenju računali predmet kao rešen. Time su doveli do nagomilavanja, ne hiljada, ne desetina hiljada, ne stotina hiljada, već miliona predmeta u našim sudovima, koji su formalno-pravno smatrani rešenim, a suštinski nisu. Izvrgavali ruglu državu, njene institucije i čitav sistem pravosuđa koji u Srbiji funkcioniše i doprineli, u to sam apsolutno siguran, da su loša zakonska rešenja Zakona o izvršnom postupku, ili zakona koji je regulisao izvršenje, u jednom periodu u prethodnih deceniju i po, da su loša zakonska rešenja omogućila postupanje sudova na način koji je za poslednji i katastrofalan rezultat imao neverovatno veliki pad poverenja naših građana u naš pravosudni sistem. Glavni problem imidža srpskog pravosuđa, kada sve saberete i oduzmete, jeste upravo taj što mu građani ne veruju. Onda se postavlja pitanje - koji su razlozi što mu ne veruju? Moje mišljenje je da običan građanin koji nije pravnik, koji nije pravni teoretičar, najčešće našem sudu ne veruje zato što godinama čeka na pravdu. Uopšte ne ulazi u razloge. Znate, kao što mi znamo da kažemo, kolega Homen je radio u čitavom jednom mandatu kao državni sekretar u Ministarstvu pravde, a ja sam u poslednjih nekoliko godina na funkciji ministra, mi možemo da vodimo rasprave o tome šta je sudijska nezavisnost, šta nije, a našeg običnog građanina to ne dotiče. Naš običan građanin je pre 30 godina živeo u jednopartijskom sistemu koji je imao efikasniji pravosudni sistem nego danas kada živimo u višestranačkom sistemu. To je apsurd. Moje skromno mišljenje je da je glavni uzrok mogućnosti uticaja na pravosuđe neznanje koje vlada u pravosuđu. Ne kod svih, ali kod jednog značajnog broja činilaca da. Da se vratimo na žalbu. Rekli ste konkretno, odnosno izričito da se produžava izvršenje zbog uvođenja žalbe na pet do šest meseci, ako se ne varam, nećete mi uzeti za zlo. Ali, niste rekli jednu drugu ključnu stvar, da prvi put kao osnov za disciplinsku odgovornost sudije imamo nepoštovanje rokova u ovim konkretnim postupcima. Dakle, da li može sudija da prolongira i da donese odluku posle šest meseci? Može. Da li će disciplinski odgovarati zbog toga? Hoće. To je nešto što smo predvideli. Nadam se da ne negirate ono što sam izneo u uvodnoj reči, a to je da mi nemamo jasnu sudsku praksu kada su izvršenja u pitanju. Šta više, imamo nešto što se može nazvati haosom. Koliko imamo sudova, osnovnih sudova i privrednih sudova, toliko imamo različitog postupanja. Još gore, koliko imamo izvršitelja, toliko imamo i neujednačenog njihovog postupanja. Tu mora da se uvede red. Da li je žalba nešto što će tome doprineti? Mislim da hoće. Kada je reč o odlaganju koje ste pomenuli, i tu sam sa vama saglasan u delu da zaista kada pogledate odlaganje se maltene svede opravdano na nivo statističke greške. Ali, takođe, uveren sam da kao ozbiljan čovek možete da priznate da danas kada nemamo zvanično zakonski-formalno mogućnost odlaganja, imamo je u praksi. Valjda je osnov pravne države pravno i zakonsko regulisanje određenih značajnih pravnih situacija, pa tako i ove. Uostalom, svođenje mogućnosti zahtevanja odlaganja na samo jedan put zahtevanja odlaganja, odnosno traženja odlaganja, dovoljno govori o tome. Dakle, mi smo ovde bili u jednom svojevrsnom položaju između čekića i nakovnja. Vratiti žalbu da bismo učinili postupanje i pravosudnih organa, ali i javnih izvršitelja zakonitim, a sa druge strane ne ugroziti brzinu postupka. Mislim da smo našli jedno izbalansirano i dobro rešenje. Da li je to rešenje moglo da bude bolje? E, to je pitanje gde mislim da možemo da vodimo jednu tek sadržajnu raspravu. Možda će vas iznenaditi moj dogovor, mislim da je moglo da bude bolje, ali mislim da u ovom trenutku naš sistem tom boljem rešenju nije dorastao. Zato sam i rekao osnovni deo opšte odredbe ovog zakona utegli smo i napisali na jedan način za koji smatram da su, da je izuzetno dobar i kvalitetan, ali smo ostavili prostora za njegovu nadgradnju. Kao što ste za vreme vašeg mandata iako to politički možda nije popularno, ali reći ću, uveli novu profesiju izvršitelja i to je dobra stvar, nije dobar način kako je to funkcionisalo, dobar je način kako smo to počeli da dovodimo u red sprovođenjem disciplinskih postupaka protiv onih koji kompromituju tu pravosudnu profesiju. Ona je tek na početku, mlada je, kako je sada budemo formirali takva će biti i u budućnosti. Da ne zaboravimo jednu stvar svako od nas kao što danas može biti poverilac, sutra može biti dužnik. To je situacija u kojoj se može naći svaki građanin, na državi je da mu garantuje pravnu sigurnost i izvesnost u tretmanu pred pravosudnim organima i pred onima koji su nosioci pravosudnih profesija kada se u takvoj situaciji nađe. Što se tiče primedbe na Zakonu o javnom beležništvu, ako posmatrate samo iz jednog ugla u pravu ste, ako posmatrate malo šire mislim da niste u pravu. Ne pohađanje stručne obuke je izbrisano kao razlog za razrešenje, ali je ostao kao osnov za disciplinsku odgovornost. To što se neko jedanput nije pojavio na seminaru, ne može da bude osnov za razrešenje. Podsetiću vas da u skladu sa Se Pežovim preporukama gde se zahteva da nosioci pravosudnih, odnosno nosioci pravosudnih pripadnika, pravosudnih profesija u svom položaju i statusnoj kvalifikaciji za obavljanje te profesije treba da budu izjednačeni sa sudijama i advokatima. U tom smislu je i te kako opravdano uvođenja obaveznog položenog pravosudnog ispita za izvršitelja kome se proširuje nadležnosti, ali u ovom slučaju ni kod sudija nemamo mogućnost, nemamo obavezno razrešenje za slučaj ne pohađanja stručne obuke, čak ne postoji ni obaveznost pohađanja stručne obuke. Mislim, da i to može da bude dobra tema za neku narednu raspravu. Dakle, ovde samo da ne dođe do zabune, da li će biti pozvan na disciplinsku odgovornost, javni beležnik koji ne pohađa stručnu obuku? Hoće. A, da li će to biti osnov za njegovo razrešenje? Neće. Ali, naravno ukoliko više puta uzastopce ne ispunjava ovu svoju obavezu to može da postane i osnov za razrešenje. I još jednu stvar koju sam ostavio za kraj, mislim da ona govori mnogo više sama za sebe, ovde imam i mogu i da podelim sa vama tri pisma. Jedno je pismo Američke privredne komore u Srbije čiji je predmet konsultacije sa Američkom privrednom komorom vezno za Zakon o izvršenju. Da ne bih trošio vaše vreme, a mogu da vam ovo ustupim i da pogledate u najkraćem, predstavnici Američke privredne komore kažu sledeće – Ovim putem želimo da istaknemo da je način na koje je Ministarstvo pravde pristupila izradi izmenjene verzije Nacrta zakona o izvršenju i obezbeđenju, a onda podebljanim slovima, primer pozitivne prakse u obezbeđivanju suštinskog dijaloga sa predstavnicima privrede u izradi regulative. Posebno želimo da zahvalimo Radnoj grupi, pre svega, gospodinu Balinovcu i gospođi Kuburović na saradnji pri izradi revidiranog Nacrta zakona o izvršenju i obezbeđenju, istaknemo njihovu spremnost da saslušaju predloge rešenja, razloge zbog kojih predlažemo te da u konstruktivnim raspravama koje smo imali na visoko profesionalnom nivou dođemo do primenljivih i primenjenih rešenja. Kao rezultat konstruktivnog dijaloga pojavio se niz dobrih rešenja kojima su značajno unapređena i rešenja predviđena prethodnom verzijom Nacrta zakona u kojima je diskutovano tokom javne rasprave od kojih navodimo samo ona najvažnija. Ja ću ih pročitati samo ovo što je podebljano napisano. Na čelo hitnosti i rokovi, kolizija izvršnog i van sudskog postupka namirenja na nepokretnosti, pravni lekovi, zakup nepokretnosti, zajednička prodaja pokretnih i nepokretnih stvari, odlaganje izvršenja, sticanje prava na namirenje na nepokretnosti, početna cena na prvom javnom nadmetanju, neposredna pogodba. To je pismo Američke privredne komore. Ovde imam i pismo Saveta stranih investitora u Republici Srbiji. Neću ga citirati, mogu da vam ga ustupim da ga pogledate, takođe sve pohvale za način na koji je vršena javna rasprava, izrada teksta nacrta zakona i njegova sadržina. Na kraju, ovde je i pismo Američke agencije za međunarodnu saradnju, USAID, takođe gde se na pohvalan i kvalitetan način govori o ovom predlogu zakona. U određenim stvarima u ovim pismima skrenuta nam je pažnja na nešto što su subjekti koji su nam pisali, smatrali da može da bude regulisano bolje. Nakon ovih pisama mi smo opet sa njima organizovali sastanke, opet razgovarali. Ovde nemam pismo da vam pokažem ali na isti takav način o nacrtu, odnosno o Predlogu zakona izjašnjavao se i NALED, podneo namnekoliko predloga amandmana, organizovali smo opet sa njima okrugli sto, raspravili svaki od predloženih amandmana. Jedan značajan deo tih amandmana usvojili, odali su nam priznanje na tome i rekli da su zahvalni. Mislim, da je to pravi način kako treba da izgleda izrada ovako važnih sistemskih, procesnih zakona kao što je Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Prema tome,ako asocijacije, komore i udruženja investitora i privrednih društava smatraju da je ovaj predlog zakona dobar i kvalitetan, ako imate napismeno njihovu potvrdu kada je to u pitanju, ne znam zašto bismo se mi tome protivili. Naravno, cenim vaš doprinos ovoj raspravi. Uvek je dobro čuti drugačije mišljenje. Vi ste jedna od osoba koja to mišljenje i te kako ume da argumentuje i na tome vam hvala, ali budite svesni sedimo danas u Skupštini raspravljajući o zakonu na kome se radilo bezmalo dve godine i radilo se izuzetno dobro i kvalitetno. Vidim, da odobrava gospodin Jovanović, u vreme kada je on bio državni sekretar počeo je rad na ovom aktu. Ovde smo apsolutno kvalitet stavili ispred brzine i to mora da da dobar rezultat, a kada iz opozicione stranke dođe pohvala da je ovaj zakon generalno dobar, izvinjavam se, da je generalno nije loš, kako ste rekli, da vas ispravno citiram, onda je i to jedno veliko priznanje. Hvala vam.
Hvala. Želite da odgovorite ministru, dve minute.
Hvala vam poštovana predsedavajuća. Gospodine ministre ne bih se ni javljao da me jedna druga stvar ovde nije zainteresovala i nešto bih vam skrenuo pažnju, doduše nema preterano veze sa vašom pozicijom ministra pravde, više kao člana saveta, ali pre toga želim da vam kažem da ste nam pročitali ta pisma, ali isto tako moram da vam kažem da isto to imamo i za prethodni zakon koji je rađen. Znate da je rađen u saradnji sa GIZ-om, znate da ga je podržala isto i USAID i tako dalje. Ono što je suština, da mi ovde ne pričamo o načelno lošem zakonu, hoću da kažem da su oni podržali ovu opciju bez žalbe, a vi se sad zalažete za opciju sa žalbom. Samo se postavlja pitanje šta će zaista u praksi doprineti, a mi to naravno sada ne možemo da znamo. Ko će biti u pravu, nažalost, to će vreme pokazati, ali zbog nečeg drugog sam se javio za reč. Kažete da, u prethodnom zakonu, kada su bila u pitanju odlaganja i da, naravno sud, zastajao i pravio probleme, mislim da to ne može sve biti materija regulisanja samog zakona. Zakon je predvideo što je predvideo, tako da nema odlaganja. Mislim da u takvim slučajevima, koji će se pojaviti i u novom zakonu, niz nekih stvari, sud jednostavno neće raditi onako kako je to zakonodavac zamislio, zakonopisac ili Narodna Skupština. Mora da postoji kontrola od strane nadležnog višeg suda, Kasacionog suda, VSS i disciplinska odgovornost. U slučajevima kada se ne primenjuje zakon nije na sudijama da ga tumače na loš način, nego da ga primenjuju. Mislim da taj argument ne stoji i da pogotovo obratite pažnju za buduće oko primene ovog zakona da ono što se često dešavalo u praksi, da nespremno sudija primenjuje zakon na način kako je to predlagač zakona dao, stvara velike probleme u praksi. Ukoliko se sadane bude izvršila oštra kontrola same primene zakona, opet ćemo se naći u istoj situaciji da se određeni delovi apsolutno ne primenjuju. Zašto? Zato postoji samo jedan odgovor - praksa suda i naravno disciplinska odgovornost.
Zahvaljujem. Ministre, tu bi završili krug. Imamo puno ovlašćenih i biće prilike i jedan drugom ste objasnili suštinu. Reč ima narodni poslanik Olgica Batić.
Zahvaljujem. Uvažena predsednice, ministre sa saradnicima, koleginice i kolege, danas kada raspravljamo o setu pravosudnih zakona i o kojima ćemo tek raspravljati u danu u pojedinostima, moram najpre da primetim da kada neki predlozi zakona dolaze od strane Ministarstva pravde, ako ništa drugo, onda bar očekujem da sve odredbe predloženih rešenja budu ustavne, što ovde nije slučaj, taksativno ću ih navesti u daljem dijalogu svoga izlaganja. Sve danas predložene zakone, podelila sam u tri kategorije, prema nekim svojim ličnim merilima. Što se tiče predloga zakona koje neću posebno komentarisati, to su oni koji se tiču, pre svega, Instituta pravosudne akademije, za koji, u najmanju ruku, lično uopšte, ne znam ko njega danas smatra, takav jedan institut održivim, kada predstavlja, ništa drugo do, najprostije rečeno, jedan protočni bojler za sticanje zvanja nosilaca javno-beležničkih i sudijskih funkcija, koja je sama obezvredila cilj, koja je inicijalno i postavila, o čemu postoje, inače i račun, postoje brojne kritike, ne samo od strane domaće stručne javnosti, već, prvenstveno, od strane međunarodnih organizacija. Mislim da ste vrlo dobro upoznati sa takvim primedbama, a drugi predlog kom neću raspravljati, budući da takođe taj institut ne podržavam, jeste onaj predlog koji se tiče javnog beležništva i mislim da o stabilnosti, svrsishodnosti, bilo kog pravnog instituta, na kraju krajeva, govori broj izmena i dopuna zakona kojim se on uređuje. Toliko o ova dva navedena, predložena rešenja, o kojima ništa detaljnije i u daljem toku izlaganja neću govoriti, iz razloga što ti instituti, budući da sam apsolutni njihov protivnik, ne zavređuju moju pažnju. Dalje, u drugu kategoriju ulaze oni zakoni koji sadrže odredbe neustavnog karaktera. Sadrže odredbe kojima se flagrantno krši Ustav, koje nas uče jednoj novini, kao što je to u nekim predloženim rešenjima koja ću taksativno naučiti, a to je zapravo da je Poslovnik iznad zakona, da je Poslovnik akt jače pravne snage od zakone, koje danas naučismo da je to ispod Poslovnika u hijerarhiji pravnih akata i kojim se, naravno, Poslovnikom u svako doba može derogirati zakon. Ovde ću se najduže i zadržati, no poći ću nekim redom. Prvo jeste Zakon o izmenama i dopunama Zakona o državnom veću tužilaca. On u svom prvom članu, u ovako predloženom rešenju, glasi – sednice DVT su javne, a Državno veće tužilaca može odlučiti da sednica bude zatvorena za javnost, ako to nalažu interesi javnog reda ili zaštita tajnosti podataka, kao i u slučajevima određenim Poslovnikom. Ovo je prilično nejasna odredba, preširoko postavljena, puna paušalija, uopšte se ne zna šta se zapravo to misli pod upotrebom te generalne klauzule, interesi javnog reda. Osim toga, pozivate se na slučajeve određene Poslovnikom. Prema važećem Poslovniku o radu, Državnog veća tužilaca, o javnosti sednice, ona je regulisana članom 16. stavom 1, gde se u tom istom Poslovniku, u tom stavu 1. kaže – sednice veća su po pravilu zatvorene za javnost. Veće može odlučiti da pojedina pitanja razmatra na javnoj sednici. To je sve što važeći Poslovnik o radu DVT kaže na temu javnosti odnosno tajnosti sednica DVT. U ovom članu, dakle na samom kraju kažete – u slučajevima određenim Poslovnikom, opravdano je moje pitanje jeste – kojim to Poslovnikom? Možda nekim budućim, pošto važeći Poslovnik ovo apsolutno ne reguliše. Ako je budući, onda ste trebali da stavite i buduće vreme, Poslovnikom kojim će Državno veće tužilaca biti u obavezi da donese po stupanju ovog zakona na pravnu snagu. Dakle, tih slučajeva na koje se pozivate, potpuno bes potrebno nema u važećem Poslovniku, dakle nema. Zaštita tajnosti podataka, čini mi se nešto je što se podrazumeva. Ja sam uvek protivnik tog bes potrebnog ponavljanja, sada – zaštita tajnosti podataka, pa ako neko treba da zna Zakon o zaštiti podataka, moja pretpostavka jeste da su to stručna lica koja su i članovi DVT. Osim toga to se podrazumeva iz razloga što mi imamo važeći Zakon o zaštiti podataka o ličnosti. Moj zaključak po pitanju svega ovoga i moje potpuno opravdano pitanje jeste – kako je moguće da jedan poslovnik, da li je to Poslovnik o radu ili bilo koji drugi poslovnik, može da derogira zakon, čak na drugačiji način da uređuje zakonsku materiju, jel iz ovog člana, ovako predloženog rešenja to proizilazi. Nije mi jasno zašto onda lepo nisu taksativno navedeni, recimo razlozi kada će javnost biti isključena, dakle, kada će se sednica DVT održavati u tajnosti i to tako što ćete to izričito navesti, sve te taksativne slučajeve, bilo zakonom, bilo što ćete obavezati DVT da u budućem Poslovniku to nešto učini. Znate, te generalne klauzule, interes javnog reda ili kada je nešto određeno nečim uopštenim, nema apsolutno nikakvog smisla, jel izvinite, onda DVT u svako doba može da odredi diskreciono pravo i da se pozove na interes javnog reda i da isključi sopstvenu sednicu za javnost. Kao i kod gotovo svih predloženih rešenjima o kojima danas raspravljamo, svuda stoji da se oni predlažu zarad veće transparentnosti. Apsolutno podržavam to uvođenje veće transparentnosti. Međutim, moram da skrenem pažnju na tako nešto da ta transparentnost vidite već postoji, nije da ona nije postojala, pa sada mi činimo neki epohalan korak pa uvodimo transparentnost. Recimo, daću vam jedan primer. Ukoliko, recimo, ja od DVT zatražim zapisnik, usvojen zapisnik sa neke iks, ipsilon sednice DVT, DVT ne mora da izađe u susret mom zahtevu jel tako, i može, kako će odlučivati? Odlučivaće tako što će doneti rešenje kojim će to odbiti. Šta ću ja onda da uradim? Onda ću ja lepo da se žalim povereniku i moja žalba biće i osnovana, moja žalba biće i usvojena, jel to nije nikakav dokument koji DVT može sakriti, tako da tu određena javnost već postoji, određena transparentnost već postoji, tako da zapisnike sednice DVT može svako dobiti, ukoliko tako nešto i traži. Imam jedno čisto tehničko pitanje ovde koje nije od malog značaja. Ukoliko je sednica javna, to predviđate ovako predloženim rešenjem i, recimo, toj sednici DVT hoće da prisustvuje 50 građana, ne pripadnika stručne javnosti, recimo 50 novinara, koga god, uzmite bilo koju cifru, gde će se, i u kojim prostorijama održavati sednica DVT? Mislim da je to izuzetno bitno pitanje i naime, beznačajno zasigurno nije, jel ukoliko već ovim predviđate javnost sednice onda se ne možete pozivati na isključenje javnosti pod izgovorom tipa – pa eto to nismo regulisali, imamo manje kapaciteta, nedovoljna tehnička osposobljenost, nemamo prostorija itd. Koliko ja znam, zajedno sa vama, znači vi ste po funkciji član DVT, ima 11 članova DVT i vi kada sednete u prostoriju u kojoj se trenutno održavaju sednice DVT prostorija je već puna, može još par vas da stane okolo i to je popunjeno. Ja vas pitam, u slučaju javnosti, gde će biti održavane sednice DVT, evo, lično sam zainteresovana da prvu buduću javnu sednicu DVT prisustvujem. Član 2. istog ovog predloženog rešenja glasi – odluke DVT moraju biti obrazložene, ako Poslovnikom nije drugačije određeno. Ovo je flagrantno kršenje Ustava, ovo je neustavna potpuno odredba, ne može Poslovnik kao akt manje pravne snage da uslovljava zakon niti da uređuje zakonsku materiju i time derogira zakon, a ovim se to čini, jel eksplicitno kažete – odluke Državnog veća tužilaca moraju biti obrazložene ako Poslovnikom nije drugačije obrazloženo. Molim da što pre ili usvojite amandmane kako bi se ovakva jedna neustavnost u potpunosti otklonila iz predloženog rešenja. Osim toga, nije dovoljno da odluka bude samo obrazložena. Svaka odluka, pa i odluka državnog veća tužilaca, pored obrazloženja, mora da sadrži još nešto što sledi na posletku obrazloženja, a to je pouka o pravnom leku. Tim pre što Poslovnik o radu Državnog veća tužilaca, imam ga ovde upravo ispred sebe, reguliše u svom članu 21. i nije mi jasno, kada vi u predloženom rešenju kažete – odluka; da li pod time podrazumevate, pošto je prilično odredba nejasna i konfuzna, da li vi pod odlukom podrazumevate i jedan generički pojam gde obuhvatate i odluku, ali i rešenja pored zaključaka, mišljenja, znači, to su akti koje donosi Državno veće tužilaca ili samo konkretno mislite na odluku? Ako mislite i na rešenje kao odluku Državnog veća tužilaca, izvinite, pored obrazloženja mora da sadrži i pouku o pravnom leku, a onda to mora i eksplicitno da stoji u ovako predloženoj odredbi. Naravno, i na ovaj član, kao i na prethodni, podnela sam amandman i nadam se da ćete ga usvojiti, ne zato što je epohalan i zato što savršeno uređuje predmetnu materiju, nego je, ako ništa drugo, ustavan, za razliku od odredbe koja to nije. Analogno svemu onome što sam rekla za Državno veće tužilaca, važi naravno i za Visoki savet sudstva. Tako da apelujem da usvojite amandmane i da jednostavno sebi učinite i spasete se od neustavnih rešenja. Zato nema potrebe da ovde posebno govorim o predloženom rešenju koji se tiče izmena i dopuna Zakona o Visokom savetu sudstva. Što se tiče zakona o dopunama Zakona o Javnom tužilaštvu, on u svom predloženom članu 1. kojim se dodaje novi član 77a. u stavu 3. glasi: „Kandidat za zamenika javnog tužioca koji je završio početnu obuku na Pravosudnoj akademiji, nije dužan da polaže ispit koji organizuje Državno veće tužilaca, već se njemu kao merilo stručnosti i osposobljenosti uzima ocena sa završnog ispita na početnoj obuci na Pravosudnoj akademiji.“. Ovde sam podnela amandman koji je upravo suprotnog rešenja od onoga što se u ovako predloženom rešenju nalazi, dakle, potpuno dijametralno suprotne sadržine, da kandidat bez obzira na ovo, je dužan da polaže ispit pred Državnim većem tužilaca, dakle, bez obzira na ocenu sa završnog ispita na Pravosudnoj akademiji. Ovde moram pitati, bez ikakve ironije, izvinite, a ko on recimo položi završni ispit na Pravosudnoj akademiji sa najvišom ocenom, pa šta će za njega predstavljati jedan ispit pred Državnim većem tužilaca? Kada se u predloženom rešenju koje se tiče izmena i dopuna Zakona o Pravosudnoj akademiji, pozivate na odluku Ustavnog suda, tu onda stoji da Državno veće tužilaca obavezno predlaže Narodnoj skupštini za prvi izbor za sudijsku funkciju, odnosno funkciju zamenika javnog tužioca, kandidate koji su završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji, ali da se zakonom mogu, pazite – mogu, propisati pravila na osnovu kojih bi Visoki savet sudstva, odnosno Državno veće tužioca, posebno vrednovao završenu obuku. Znači, upotrebljena je reč „vrednovao“. Vrednovati tu završenu obuku nije isto samo položiti ispit sa završenog ispita i ne polagati ispit pred Državnim većem tužilaca, nego eventualno da se taj završni ispit na Pravosudnoj akademiji vrednuje od strane Državnog veća tužilaca prilikom polaganja ispita, koji organizuje Državno veće tužilaca. Što se tiče analiza rada Pravosudne akademije, mislim da sam rekla da postoje brojne kritike, kako domaće, stručne javnosti, tako i međunarodnih organizacija. U ovom momentu, ono u šta sam potpuno sigurna jeste da polaznici Pravosudne akademije nemaju niti nivo, niti dovoljan stepen obučenosti i osposobljenosti a da bi bez polaganja ispita pred Državnim većem tužilaca ušli u proceduru izbora zamenika javnih tužioca koji se po prvi put biraju. Zapravo sigurna sam da mnogi oni ne bi ni položili ispit koji organizuje Državno već tužilaca. Pored toga što je ovakvo rešenje u najmanju ruku preuranjeno, meni lično izgleda kao jedan, pa da budem potpuno blaga, perfidan način, da određen broj ljudi, do neke iks, ipsilon, izmena i dopuna ovog predloženog rešenja, postanu nosioci pravosudnih funkcija, konkretno nosioci javnotužilačke funkcije. Kada bi evo sad, u ovom momentu, anonimno anketirali polaznike Pravosudne akademije, svako od njih rekao bi vam da na toj Akademiji ništa naučili nisu, ali da je doživljavaju kao jednu formu koja će im pomoći da se domognu onog čemu teže, a to je jednostavno da postanu nosioci pravosudnih funkcija. Program Pravosudne akademije ne pruža dovoljnu osposobljenost, to znate, posebno u parničnoj materiji. Na to je više puta ukazivalo i Društvo sudija, tako da ovakvo rešenje smatram preuranjenim, potpuno ishitrenim, jedino ukoliko bi se Pravosudna akademija i sadržinski i suštinski, dakle programski ojačala, onda bi možda i bilo predmetno da raspravljamo o ovako predloženom rešenju. Ko je stavljen u neravnopravan položaj ovome, to je isto pitanje koje se može postaviti? Stavljeni su tužilački pomoćnici koji znaju svoj posao, koji dugo vremena rade, koji su napisali bezbroj optužnih akata, koji su doneli bezbroj rešenja o odbačaju, službenih beležaka o nepokretanju krivičnih postupaka koji vode dokazne radnje, samostalno za ona krivična dela za koja može da se izrekne kazna zatvora do osam godina, koji zastupaju optužbe, itd. Tako da, sa jedne strane mi imamo ljude koji su potpuno osposobljeni i koji su već daleko obučeniji od svršenih polaznika Pravosudne akademije. Ključno pitanje jeste i sledeće. Zašto bi se više vrednovalo oceni sa Pravosudne akademije, to je moje pitanje vama, zašto bi se više vrednovalo oceni kandidata sa Pravosudne akademije, nego recimo tužiocu koji ima neposredan uvid u rad svog, na primer, tužilačkog pomoćnika? I pored želje koja iz ovakvog rešenja proizilazi, ne može ni u kom slučaju da se jedan institut kao što je Pravosudna akademija stavlja iznad tužilaštva,a posredno se zaključuje da se ovim hijerarhijski i te kako stavlja. Koliko znam, predavači na Pravosudnoj akademiji su javni tužioci. Tamo ima i zamenika javnih tužioca i naravno pitanje koje se opet logično nameće jeste sledeće, a zašto oni u svom organu, dakle zašto tužilac u svom organu, znači zašto tužilac u tužilaštvu ne može da da, recimo, ocenu svom pomoćniku koji želi da se kandiduje za zamenika javnog tužioca, a koja bi na isti način bila vrednovana kao i ocena sa Pravosudne akademije? Ovo tim pre što ukoliko tužilac može da vrednuje rad zamenika javnog tužioca, a zašto onda taj tužilac ne može da vrednuje rad tužilačkog pomoćnika? Znate, postoji ona maksima – Ko može više, može i manje. Ovde moram da postavim još jedno pitanje koje se tiče tog čuvenog ocenjivanja. Naime, a nema baš konkretno veze sa ovim, ali ima veze, recimo, sa Državnim većem tužilaca, čemu uopšte ocenjivanje od jedan do pet tužilačkih pomoćnika kada su ocene dobili kandidati koji su konkurisali za tužioce svih tužilaštva, ali recimo neke liste, za neka tužilaštva nisu otišla u Vladu Republike Srbije, a za ona koja su otišla, otišla su bez bodovanja. Naravno, samo su sačinjene liste na osnovu bodova, što je analogno oceni, pa je na svakoj listi prvi onaj koji je dobio najveći broj bodova, ali ti bodovi su nevidljivi na nekakvim listama koje su otišle u Vladu Republike Srbije. Da li to znači da će se bez obzira što je Vlada primila tako nešto, dakle bez bodova, u ovom momentu toliko i o transparentnosti koju upravo danas ovde treba svi da proklamujemo, a zna se da su prvi na listama oni koji imaju najveći broj bodova, tako su ocenjeni od strane svojih kolega, ipak postupiti u skladu sa zakonom i predložiti prve sa liste. Naravno, volela bih i da znam da li ste vi kao član Državnog veća tužilaca po funkciji predložili da takve liste idu u Vladu Republike Srbije sa bodovima, pošto ste toj sednici Državnog veća tužilaca i prisustvovali. Na samom kraju, osvrnula bih se i na zakon o kome će se danas najviše raspravljati, a to je naravno Zakon o izvršenju i obezbeđenju, za koji ću glasati. Za ostale teško da ću, ukoliko se amandmanima ne budu poboljšala rešenja, posebno ukoliko se ne budu otklonile neustavne odredbe. Ono što je vidljivo i ono što treba pohvaliti u Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, jeste već na samom početku promena naziva iz izvršitelja u javni izvršitelj. Odmah je razgraničena isključiva nadležnost, to je jako dobro i sudu je u isključivu nadležnost stavljeno izvršenje izvršnih isprava u vezi sa porodičnim sporovima i vraćanja na rad, dok su sada javni izvršitelji, a ne samo izvršitelji isključivo nadležni za izvršenje ostalih izvršnih isprava, da ih sada sve ne nabrajam. Posebno što ja cenim kao dobro rešenje jeste uvođenje žalbe kao pravnog leka, tako da su sada u ovom izvršnom postupku pravni lekovi i žalba i prigovor, dok vanredni pravni lekovi nisu dozvoljeni, a prema važećem zakonu, još uvek važećem i u ovom momentu, postojao je samo prigovor o kome je rešavao sud koji je donosio rešenje i koji je odlučivao o tom prigovoru. Budući da mi ovde ističe vreme i da neću moći reći sve šta mislim o Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, koji generalno smatram dobrim zakonskim rešenjem, zadovoljstvo mi je što imamo i dan u pojedinostima gde možemo lepo i taksativno preći sve odredbe zakona, pa u tom danu nešto više o svim predloženim rešenjima i amandmanima za koje sam sigurna da ih morate prihvatiti. Hvala.
Hvala, vreme ste potrošili. Zahvaljujem. Reč ima ministar Selaković.
Zahvaljujem, uvažena predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvek uživam u žaru rasprave u koju pojedini poslanici nekada uđu i to je prava skupštinska rasprava i volim kada tako i izgleda. Rečeno je nekoliko stvari na koje ću se osvrnuti i visoko uvažavajući i ceneći pravničko iskustvo i pravničko obrazovanje uvažene prethodnice, mislim da se vredi osvrnuti na to. Naravno da je reč, kada govorimo i o predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom savetu sudstva i Državnom veću tužilaca, da eventualno usvajanje ovih predloga zakona podrazumeva za sobom obavezu donošenja izmenjenog Poslovnika, odnosno izmena ili dopuna Poslovnika o radu. Svakako da je to nešto što se podrazumeva, kao što čusmo da se podrazumeva zaštita podataka o ličnosti, a imamo niz državnih organa koji to ne podrazumevaju, pa ako ne piše izričito u zakonu, tu obavezu ne poštuju. Ukoliko mislite da je preširoka odredba u kojoj se može isključiti javnost, ja očekujem da vidim amandman gde će biti taksativno nabrojani slučajevi u kojima javnost može da se isključi. Pa, imamo još uvek mogućnost i delovanja preko odbora. Što se mene tiče, apsolutno nemam nikakav problem s tim, imajući u vidu i strategiju prema kojoj ministar pravde, ko god to bio, nakon promena Ustava više neće biti član ni Visokog saveta sudstva, a da li će biti DVT-a, to ćemo videti s obzirom da tužilaštvo ne uživa nezavisnost kao sudstvo, pa prema tome i treba da bude drugačije tretirano i u drugačijem položaju. Gde će biti održavane sednice DVT ili VSS? Odmah da vam kažem nešto što mislim da je mnogo dobro. Naime, DVT, a uveren sam i VSS, će od polovine sledeće godine dobiti smeštaj u možda najboljoj zgradi pravosudnih organa u Beogradu, u Katanićevoj ulici, tik uz Hram Svetoga Save. U takvoj zgradi nalaziće se i prostorije koje mogu da prime i više desetina, pa i do stotinu ljudi. Tako da, neće biti nikakav problem održavati sednice kojim želi i stotinu ljudi ili 150 ljudi da prisustvuje u toj zgradi, za razliku od sadašnje zgrade u kojoj, u dobroj meri takvi uslovi za rad ne postoje. Mada, vrlo dobro znate da su i do sada čitavom nizu puta održavane javne sednice, pa nije postojao ovaj problem nikada do sada. Dakle, kao što sam rekao, biće menjan Poslovnik o radu i DVT i VSS. Kada su slučajevi u kojima javnost treba da bude izuzeta? Naravno, kada je u pitanju većanje i glasanje uvek, naravno kada je u pitanju odlučivanje u disciplinskim postupcima. Kada je reč o primedbi da svaka odluka DVT ili VSS treba da sadrži pouku o pravnom leku, možda sam vas pogrešno čuo, ali tako sam čuo, u redu, dakle, pravni akti koje donose Visoki savet i Državno veće jesu po svojoj prirodi odluke. Mnogi od njih ne sadrže pouku o pravnom leku zato što je posebnim zakonima jasno predviđeno kada na odluku VSS ili DVT postoji pravo na pokretanje upravnog spora. Niti su sve odluke po svojoj prirodi takve da one treba da sadrže i mogućnost izricanja pravnog leka, pa i pouku o samom pravnom leku. Zanimljiv mi je deo rasprave koji se ticao usklađujućih izmena i dopuna Zakona o javnom tužilaštvu, pretpostavljam i Zakona o sudijama, jer otprilike i jedno i drugo je saobrazno. Ja pokraj sebe ovde imam dva dopisa. Jedno je uputilo Udruženje sudijskih i tužilačkih pomoćnika Srbije, drugo je uputila Asocijacija pravosudnih savetnika Srbije. Nakon dobrih i plodotvornih sastanaka koje smo imali sa rukovodstvima ova dva strukovna udruženja, postoji potpuna saglasnost kada je u pitanju predloženi tekst zakona i spremnost, kako VSS, tako i DVT, da u najtešnjoj saradnji sa predstavnicima ovih udruženja budu izrađeni podzakonski akti koji će definisati način polaganja ispita i sadržinu toga ispita. Daću vam samo jednu stvar kao primer. Ako se sudijskim i tužilačkim pomoćnicima omogućava da polažu identičan ispit kao što su ga polagali i polaznici početne obuke Pravosudne akademije, ne vidim zašto bi to bio problem. Uostalom, programski savet u potpunosti, a upravni odbor u ubedljivoj većini Pravosudne akademije imenuju VSS i DVT. Da li Pravosudna akademija treba da radi bolje? Apsolutno sam saglasan sa vama. Da li smo mogli nekada da vodimo polemiku o tome da li ona treba da postoji ili ne? Da. Danas EU i Evropska komisija, a naročito Direktorat za pravosuđe, od nas zahtevaju, dakle, zahtevaju da Pravosudna akademija postane jedini način ulaska pravosudnih funkcionera u naše pravosuđe. Da li je to dobro ili nije? Nažalost, izgubili smo mogućnost da više polemišemo o tome. Na nama je da to poboljšamo što možemo više. Uz ovakva rešenja, mi ostavljamo mogućnost ljudima koji su ušli u naš pravosudni sistem kao sudijski ili tužilački pomoćnici pre nastajanja Pravosudne akademije da imaju ravnopravan tretman. I to će im se naročito kroz pravilnike o ispitima i omogućiti. Postavljeno je jedno u nizu pitanja – zašto bi se više verovalo oceni koja se dobije od ispitne komisije na Pravosudnoj akademiji nego, recimo, javnom tužiocu ili zameniku? Reći ću vam zašto. Zato što nam je više od 98% sudijskih i tužilačkih pomoćnika bez argumenata ocenjeno ocenom „naročito se ističe“. Sistem ocenjivanja je u potpunosti obesmišljen. Ja sam rekao – više od 98%, a to znači sigurno i 99%. Da li je to verodostojno, da li je to smisleno, da li je to argumentovano? Visoki savet je radio dugo na izradi Pravilnika o vrednovanju sudijskih pomoćnika. Došlo se, uz veliku pomoć i učešće i Asocijacije pravosudnih savetnika Srbije i Udruženja sudijskih i tužilačkih pomoćnika, došlo se do poslednjih rešenja koja uživaju podršku svih činilaca koji su učestvovali u izradi. Mislim da je to veliki, kvalitativni pomak koji predviđa jedan mnogo bolji sistem ocenjivanja. Ali, dozvolićete, postoje u našem sistemu sudijski, tužilački pomoćnici. Tu još uvek nemamo razrađen taj sistem. Postoje sudijski pomoćnici koji nikada ne žele da postanu sudije. Postoje ljudi koji u svojstvu savetnika u Vrhovnom kasacionom sudu odlaze u penziju. Mi moramo da jačamo karijerni sistem napredovanja među pravosudnim službenicima. U tom smislu, a na osnovu poslednjeg sastanka koji su predstavnici sindikata pravosuđa imali sa predsednikom Vlade Srbije Aleksandrom Vučićem, tokom prošle nedelje, nedvosmisleno je zaključeno da ćemo u narednoj godini otpočeti rad na izradi posebnog zakona o pravosudnim službenicima, čime bi se ova kategorija zaposlenih lica u sistemu države izvukla iz državno-službeničkog sistema i formirao poseban pravosudno-službenički sistem. Takav sistem će omogućiti ovo što sam rekao, a to je da imate karijerne pravosudne službenike, karijerne sudijske i tužilačke pomoćnike, kojima nije cilj da postaju funkcioneri, odnosno da postanu nosioci pravosudnih funkcija. To je razlog zašto smo mi u situaciji da se više oslonimo, ali samo kod nekih, i to moram da napomenem, iako ste rekli da nećete govoriti o predloženim izmenama i dopunama Zakona o Pravosudnoj akademiji, osvrćući se na izmene i dopune Zakona o javnom tužilaštvu, vi ste u dobroj meri govori i o Pravosudnoj akademiji, kao i o predloženim izmenama i dopunama. To što je neko dobio odličnu ocenu na završnom ispitu posle završene početne obuke Pravosudne akademije ne znači da će biti predložen za sudiju osnovnog ili prekršajnog suda, niti za zamenika osnovnog javnog tužioca. To je samo jedno od merila koje se uzima u obzir. Negde će se desiti da bude predložen kandidat koji nije završio početnu obuku Pravosudne akademije. To je i razlog zašto smo i pored saglasnosti oko toga kako načelno treba regulisati, kroz pravilnike VSS-a i DVT-a, ispit, ova pitanja zajedno sa tužilačkim, odnosno zajedno sa udruženjima tužilačkih i sudijskih pomoćnika i asocijacijom pravosudnih savetnika… To je jedan od razloga zašto oni u svojim pismima ističu potrebu da „vakacio legis“, dakle početak primene ovog zakona, bude od 1. septembra sledeće godine. Ja tu njihovu primedbu, odnosno tu njihovu sugestiju apsolutno podržavam. Potrebno je dovoljno vremena da se organizuje i da se na pravi način propiše i organizuje polaganje ovih ispita. Mislim da će to biti urađeno na način koji će apsolutno uzeti u obzir interese svih učesnika u ovom poslu i da ovde nemaju ni sudijski ni tužilački pomoćnici. Da se razumemo, i prethodna govornica i ja pripadamo generacijama koje su završavale pravni fakultet u vreme kada nije postojala Pravosudna akademija i ubedljiva većina naših vršnjaka jesu ljudi koji su sada već iskusni i dobri sudijski i tužilački pomoćnici, koji u našim pravosudnim organima rade po sedam, osam, devet, deset godina i koji nisu imali prilike da budu predloženi za sudijsku ili javno-tužilačku, odnosno funkciju zamenika javnog tužioca. Prema tome, njihovi interesi će ovde svakako i te kako biti uzeti u obzir i ovde nema razloga za brigu o njihovoj diskriminaciji. U jednom razgovoru sa njima ja sam im rekao – kolege da li biste vi nešto imali protiv ispita, gde bi se unapred objavio po pet, šest meseci, godinu dana set od 500 ili 1.000 mogućih pitanja? Kaže – ne bismo. U čemu je problem? Ko zna odgovore na ta pitanja, kod njega nije ni problem. Druga stvar, neko ko je dobio na Pravosudnoj akademiji trojku, on može da polaže ovaj ispit. Opet kažem, ako se organizuje ispit na isti način kao što je završni ispit na Pravosudnoj akademiji, pa šta ko ima protiv toga? Dakle, neka to regulišu sa Visokim savetom i Državnim većem udruženja. Od mene imaju apsolutnu podršku u tome, a što se tiče Pravosudne akademije i njenog delovanja, mislim da ga treba unaprediti i da ga treba učiniti još boljim. Pogledajte jednu stvar vrlo važnu i posle odluke Ustavnog suda interesovanje ljudi za upis na Pravosudnu akademiju ne opada. Taj podatak ipak nešto govori. Okončao bih nečim što nije tema ove sednice, ali će biti tema neke od narednih sednica. Po Ustavu Republike Srbije predlagač kandidata za javnog tužioca je Vlada. Ulogu predlagača, dok se ne promeni Ustav, Vladi Republike Srbije neće promeniti niko, dok se ne promeni Ustav. Državno veće tužilaca je imalo zadatak da utvrdi koji su to kandidati koji zadovoljavaju uslove da budu birani na tu funkciju. Ko će biti izabran odlučiće Narodna skupština. Možda će se dogoditi da Vlada identičnu listu prosledi Narodnoj skupštini, možda neće. Podsetiću vas, malo manje od decenije i po kako je Vlada preuzela sebi nadležnost da ona bira tužioce, i to ne javne tužioce, nego i zamenike, pa je to bilo ocenjeno neustavnim. Ovakav sistem, a u skladu sa direktivama Saveta Evrope koje kažu da između, i to ne samo za javne tužioce, nego to kažu i za sudije, organa koji predlažu kandidate za pravosudne funkcionere i onoga koji bira treba da postoji stručno telo koje će utvrditi ispunjenost uslova za obavljanje te funkcije. U ovom slučaju to je apsolutno ispoštovano od strane Državnog veća tužilaca. Dakle, nije Državno veće tužilaca to koje predlaže kandidate, odnosno kandidata. To je posao Vlade, i to u Ustavu jasno piše. Dokle god se Ustav ne promeni, to će tako da bude. Da li postoje javna tužilaštva za koja nisu predloženi kandidati od strane DVT-a Vladi? Postoje i mislim da ništa ne treba osuđivati unapred, jer Državno veće tužilaca uvek može za ta tužilaštva da pozove na dodatne razgovore one kandidate koji su već prošli kroz razgovore sa komisijom. Mislim da će to DVT i uraditi i više sam zato da to uradi. Što se tiče izbora javnih tužilaca, isključivo nadležan da predloži je Vlada, isključivo da bira je Narodna skupština. Moje mišljenje, skromno pravničko, jeste da to ne treba menjati. Javno tužilaštvo nije nezavisno, ono je samostalno. Javni tužilac je samostalan u konkretnom predmetu kada postupa. Politiku krivičnog gonjenja donosi izvršna i zakonodavna vlast. Znate, u Srbiji, time ću okončati, postoji jedna tendencija u dugom nizu godina, da svako sebi dodaje prefiks nezavisnog. Samo niko nije nezavisan kada iz budžeta treba da primi pare. Tu niko nije nezavisan. Dakle, uveren sam da sam makar na neka pitanja koja ste postavili dao odgovore. Da li ste zadovoljni ili ne, vi ćete to pokazati kroz nastavak rasprave i kroz vaše pravo poslaničko da glasate, a u svakom slučaju zahvaljujem i na onome što ste rekli, kada je u pitanju Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju. Ne umanjujući značaj ovih predloga zakona, mislim da je to najveći i najznačajniji zakonodavni projekat sa kojim smo izašli pred poslanike u Narodnoj skupštini. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Olgica Batić, replika. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Ja ovde moram da kažem, ja i ministar se očigledno nismo ovde razumeli, pošto je izneto mnogo stavi koje ja uopšte nisam spominjala, a bila sam pak prilično konkretna kada sam postavljala pitanje, izlagala svoje nedoumice. Krenuću od ovog postavljenog, uopšte nisam govorila o načinu predlaganja javnih tužilaca, da li to predlaže Vlada, da li ih bira Narodna skupština. Ako već govorimo danas u smislu svih ovih seta zakona gde je zajednički imenitelj transparentnost, ja sam vas onda samo pitala – zašto su liste otišle u Vladu Republike Srbije bez bodova, a otišli su bez bodova. To je bilo moje eksplicitno pitanje, niste mi odgovorili na to pitanje. Nije takva praksa, ali dobro. Što se tiče vašeg pitanja, što je amandmanom, nisam navela taksativne slučajeve, pa eto, ja sam smatrala da će predlagač da ih navede, a ne da se poziva na interese javnog reda. Nije moje ovde da predlažem, mogu naravno, ali mogli ste već i vi ukoliko ste već došli sa ovim predlozima zakona. Što se tiče udruženja za koje kažete sudijskih i tužilačkih pomoćnika i ostalih strukovnih udruženja da oni zapravo nemaju ništa protiv. Ja nemam ništa protiv što oni nemaju protiv. Ja jesam advokat po profesiji, ali nisam njihov zastupnik u Narodnoj skupštini, već iznosim svoj lični stav. Ja sam protiv ovakvog načina. Znate. Ja nisam ovde glasnogovornik nikakvih udruženja. Moj stav da iznesem ono što mislim, a u pravosudnoj akademiji ja ne mogu da kažem ništa dobro kad ne mislim ništa dobro i treba da…jednostavno. Dalje, vi govorite, na tehničko pitanje, kažete od polovine sledeće godine.
Vreme. Zahvaljujem, gospođo Batić.
…izvinjavam se, a šta ćemo do polovine sledeće godine? Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima Nikola Selaković. Izvolite.
Vrlo kratko. Što se tiče razloga zašto su liste u Vladu otišle bez bodova, zato što Državno veće tužilaca ne šalje Vladi rang liste. Imate u zakonu jasnu razliku između liste kandidata, sa jedne strane, koje Državno veće tužilaca utvrđuje i prosleđuje Vladi i sa druge strane imate rang listu. Na rang listi se navode bodovi. U svakom slučaju nije reč o ni o čemu što je tajna. Kada odete na internet stranicu Državnog veća tužilaca naći ćete jedne i druge liste sa podacima koje, koja lista treba i gde se drži. I ne vidim zašto je ovo neki problem i u čemu bi ovde bio veliki problem. Što se tiče stručnosti i osposobljenosti svi kandidati čija su imena poslata su ocenjeni najvećim brojem bodova. Ja znam da ste verovatno, ako ste to gledali, to mogli da uočite. Dakle, potpuno javno, potpuno transparentno, bez ikakvih primedbi na to, nije to ništa što se krije, to može da se vidi. Sa druge strane, poštujem vaše pravo, ovo što ste rekli, ne bune se udruženja, ja sam rekao postignut je dobar, načelan dogovor oko toga, normalno niko ne može da vam oduzme pravo da se vi sa tim ne slažete i hvala bogu da je tako. Treća stvar o kojoj ste govorili je vezana za – šta će biti sa izborom do polovine sledeće godine? To ste poslednje rekli. Ne od polovine, ja sam rekao od septembra. (Olgica Batić, s mesta: Gde će se održavati sednice?) Gde će se održavati sednice? Ma nije sporno, Savet može da odluči da održi sednicu na drugom mestu. Znate, u zgradi u kojoj se nalazi sedište Ministarstva U Nemanjinoj 22, odnosio u onom delu 26, gde je nekad bio Ustavni sud, imate salu koja može da primi preko 100 ljudi. Jel može tu da se održi? Može. Državno veće za razliku od Visokog saveta i održava u toj zgradi svoje sednice. Što se tiče javnosti rada ovih organa, ako se dobro sećate od početka obavljanjaove funkcije na kojoj se nalazim, ja na tome insistiram. Onog trenutka kada sam postao ministar pravde u državne uprave i po poziciji i po položaju član DLT i VSS, ja sam zahtevao da počnu da se snimaju sednice. Upravo iz tog razloga izbegavanja onoga što je propratilo prethodnu aktivnost ta dva organa. Dakle, nemam nikakav problem sa tim. Setite se toga da sam uvek govorio da smatram da je bilo bolje birati sudije u Skupštini zato što se to vršilo pred očima javnosti, što je svako to moga da vidi, da čuje, da ima TV prenos. Ako smatrate da trebaju i TV prenosi sednica VSS i DLT, prvi ću da glasam za to. Dakle, nemam apsolutno ni jedan jedini razlog da tamo bilo šta krijem. Hvala vam što podržavate tu moju inicijativu, mislim da smo u tome na istoj poziciji. Hvala.
Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, narodni poslanik Petar Petrović.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, uvaženi saradnici Ministarstva pravde, dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče poslaničke grupe JS, ja ću odmah na početku reći da ćemo mi u danu za glasanje podržati predloge svih zakona koja su danas pred nama. Neću dužiti mnogo i ponavljati sve ono što je ministar govorio o svim zakonima, naročito o Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, kao novom zakonskom projektu, kojim ćemo zameniti isti zakon iz 2011. godine, za koga je ministarstvo na osnovu analiza, smernica radnih grupa, stručnih savetovanja na više mesta došlo do ovih rešenja koja su danas ponuđena ovde nama, narodnim poslanicima u Narodnoj skupštini. Sigurno je da to na jedan bolji i kvalitetniji način rešava ova oblast, jer je poznato, ne znam da li je ministar rekao, koliko ima predmeta i tzv. izvršenja u našim sudovima, mislim da se to meri na stotinama hiljada predmeta. Mislim da će se na ovaj način poboljšati rešavanje i brzina rešavanja svih predmeta koji se nalazi pred budućim javnim izvršiteljima. Kada govorim o ovom zakonu, mislim da svi treba da budemo svesni da je nažalost do sada bila praksa u Srbiji da je dužnik bio više zaštićen nego poverilac. Na ovaj način bi trebalo ipak da se izjednači položaj i poverioca i dužnika, da onaj koji je dužan mora da izvrši svoju obavezu, a onaj ko traži izvršenje obaveze, da može da očekuje da će na jedan adekvatan i zakonom propisan način doći do ostvarenja svojih potraživanja. Kada je u pitanju drugi zakon, Zakon o javnom beležništvu kao novi institut u pravu Republike Srbije i njegova primena unazad par godina je pokazala da je neophodno izvršiti određene izmene i dopune, normalno kroz usvajanje novih zakonskih rešenja. Upravo je to Ministarstvo uvidelo i kroz ove izmene i dopune koje su i rezultat praktičnih primena postojećeg zakona jednostavno nedorečenosti koje su se pokazale u vremenu primene, za nas je rezultiralo i nateralo Ministarstvo pravde da izađe sa Predlogom izmena i dopuna Zakona o javnom beležništvu. Ono što posebno želim ispred poslaničke grupe JS da pozdravim jesu izmene i dopune Zakona o sudskim taksama. Dobro je da je Ministarstvo uočilo određene nepravilnosti. Ne bih rekao nepravilnosti, ali propuste i kada je izašlo sa predlogom da se 5000 hiljada dinara mogu sudske takse plaćati kroz sudske taksene marke, jer je to upravo bio najveći problem za niže takse, kada neko ode da završi neki posao, da je morao da se vraća u poštu da plati, ili u banci, onu taksu koja je propisana zakonom. Na ovaj način ćemo moći kod određenih prodavaca da kupimo taksene marke. Mislim da će to naročito pomoći i advokatima da mogu na brži i lakši način nekad da plate ove predviđene sudske takse. Ono na šta bi se u svom izlaganju osvrnuo sa par minuta jeste da se u poslednje vreme mnogo govori o tome šta je zadatak Pravosudne akademije i ove promene u Zakonu o sudijama, javnom tužilaštvu, o Državnom veću tužilaca, o Visokom savetu sudstva su i rezultat svega toga. Interesantno je da mnogi koji sada kritikuju i rad Pravosudne akademije i ono što izlazi i proizilazi iz njenog rada nisu ni reč govorili pre par godina kada smo bili, bukvalno naterani da donesemo Zakona o Pravosudnoj akademiji i kada se na veliko govorilo da jedino Pravosudna akademija treba da daje kadrove za javno tužilačke funkcije i za sudije. Primenom u praksi se pokazalo da to nije baš najbolje rešenje, ali sa druge strane mi moramo ipak da cenimo napor i rad svih oni polaznika Pravosudne akademije koji završe, polože i dobiju dobru ocenu na završnom ispitu u Pravosudnoj akademiji da imaju ipak neku prednost u odnosu na one kandidate za sudijske i javnotužilačke funkcije koji nisu bili polaznici, koji nisu položili završni ispit na Pravosudnoj akademiji. Po čemu bi onda oni imali obavezu da polažu isti ispit, kao što polažu sudijski pomoćnici, sudijski saradnici i javnotužilački pomoćnici? Ja se tu možda i ne slažem sa mišljenjem ministra, ali ipak oni moraju da imaju bar toliku, da kažem, satisfakciju, prednost da taj ispit kada sutra konkurišu za sudiju ili za zamenika osnovnog tužioca budu, da kažem, oslobođeni obaveze na za polaganje tog ispita, s tim što ima se ocena sa završnog ispita upodobljava ocenama koje će dobijati ti drugi kandidati koji učestvuju na konkurs za izbor sudije koji se prvi put biraju ili zamenika osnovnih javnih tužilaca. Kada govorimo o javnosti rada, pre nego što bi bilo šta rekao o javnosti rada i obaveze javnog održavanja sednica pred javnošću kada je u pitanju i DVT i VSS, ja bih samo da vam kažem, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, da je za jedan konkurs za jedan osnovni sud u Beogradu za 12 kandidata, koje je trebalo birati, prijavilo se 453 kandidata. I zamislite sada da svih 453 kandidata žele da prisustvuju sednici VSS na kome treba da se izaberu 12 kandidata. Izvinite, onda bi morali da zakupimo Marakanu, pa da tamo održimo sednicu VSS, verovatno bi mi sedeli, članovi na zapadu, a oni dole na terenu, možda i na stadionu JNA ili nekom bližem stadionu gde mogu da stanu toliko kandidata, pa još tetke, ujne, strine, očevi i majke itd, koji su zainteresovani da njihova deca, ili njihove snaje, ili njihovi sinovi, zetovi itd. budu izabrani za sudiju tog suda. Prema tome, ako neko želi da se obavesti o tome kako radi VSS i DVT može uvek kao kandidat da dođe da pogleda sve spise i da vidi da li je nešto urađeno u skladu sa propisima ili nije sa propisima. Dakle, ja nisam protiv javnosti rada, ali moramo da budemo realni i da vidimo šta to znači ta javnost rada dostupnost informacijama koje treba da dobije svaki kandidat koji učestvovao na konkursu itd. Uostalom, sve odluke sa imenima kandidata koji su izabrani objavljuju se na internet sajtu i DVT i VSS, tako da svako zainteresovan može da vidi gde se on nalazi i gde se ne nalazi i itd. Što se tiče izbora kandidata, jeste jedno od merila sigurno uspeh i ocena u dosadašnjem radu, uspeh i ocena na fakultetu, ali je vrlo bitno, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, kada komisija VSS ili DVT u neposrednom kontaktu sa zainteresovanim kandidatom obavi razgovor i vidi kakva su njegova razmišljanja, jednostavno kako izgleda, jednostavno kako se obukao kada dođe da razgovara sa komisijom, a želi da bude zamenik osnovnog tužilaca, ili da bude sudija osnovnog suda. Moram da kažem, pa neka se neko i naljuti, da se tamo pojavljuju kandidati koji u najboljem slučaju ne bi bili kandidati ni za sekretara neke zemljoradničke zadruge 1948. godine. Toliko je moj komentar o tome. Prema tome, ima i takvih kandidata nažalost. Da zaključim, da ne dužim, ovi zakoni jesu proizvod dosadašnje prakse primene postojećih zakona, uočenih slabosti i nedorečenosti i nepravilnosti itd. težnja da se poboljšaju postojeći tekstovi zakona upravo sve u želji da naše zakonodavstvo upodobimo sa zakonodavstvom EU, gde smo jednim velikim korakom od juče počeli da ulazimo i na taj način će Srbija vrlo brzo steći uslove da se otvaraju poglavlja 23 i 24 i još brže da kreće prema EU. Da zaključim, iz svih tih razloga poslanička grupa JS će u Danu za glasanje podržati sve predloge zakona.
Zahvaljujem. Reč ima Vesna Besarović.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, kolege poslanici, mi danas imamo pred sobom jedan broj, kako mi kažemo, set pravosudnih zakona iz oblasti pravosuđa, Zakon o izvršenju i obezbeđenju i zakone iz oblasti pravosuđa. Potpuno se slažem sa mišljenjima koja su izrečena pre mene da je gospodin ministar dao jednu zaista iscrpnu analizu novosti koje ove propisi donose, kao što je i ukazao na nedostatke i kritikovao pojedina rešenja koja je praksa pokazala, pa mi se sada čini, s obzirom da je sada već proteklo nekoliko sati od kako smo počeli da diskutujemo o ovom setu zakona, neuputno da prepričavam pojedina rešenja. Potpuno smo svesni da ovaj zakon koji u celini menjamo, Zakon o izvršenju i obezbeđenju je najvažniji, da kažemo, u ovom setu zakona, što ne znači da ovi ostali nisu važni, ali Zakon o izvršenju je sigurno sada poput našeg rada. Njime se kao što znate uređuje postupak prinudnog izvršenja potraživanja koje se zasniva na stranim i domaćim izvršnim ispravama. To je jedan segment. Drugi segment je postupak obezbeđenja potraživanja i treći segment je položaj izvršitelja, sada javnih izvršilaca. Zakon sadrži čitav niz, po mom mišljenju, poboljšanja, novih rešenja i zaista mislim da predstavlja jedan korak napred u našoj pravosudnoj teoriji, a iz toga će izaći i pravosudna praksa. Ja bih međutim s obzirom da je zakonska materija izvršenja i obezbeđenja veoma važna za građane i privredu i naravno strane investitore, sa jedne strane, a da sa druge strane predstavlja jedan od ključnih zakona koji služe za rangiranje RS u kriterijumima povoljnosti za investicione aktivnosti, htela da ukažem na tri stvari o kojima do sada nije bilo reči, a koje mislim da zavređuju našu pažnju. Prva se odnosi, ja bih je formulisala kao predlog, a on se sastoji u sledećem – naime, Zakon o izvršenju i obezbeđenju predlaže, on predviđa, pardon, da zakon stupi na snagu 1. jula 2016. godine, a da ministarstvo i komora pripreme podzakonske odgovarajuće i donesu ih u roku od dva meseca od stupanja zakona na snagu. Znači, to bi bio 1.9.2016. godine. Međutim, analizom, možda sam pogrešila u nekom broju, ali mislim da nisam, ja sam utvrdila da će ministarstvo, da ministarstvo treba da donese 13 podzakonskih akata, a komora devet. To je veliki broj podzakonskih akata. Ja kao pravnik ne volim kada se tako mnogo podzakonskih akata predviđa. Međutim, činjenica je da je ovo veliki zakon sa 550 članova, da reguliše tri odvojena segmenta i da je verovatno veliki broj podzakonskih akata se može tom činjenicom pravdati. Međutim, ono što bih ja htela i to je predlog naše poslaničke grupe, da učinim, sastoji se u tome da mislim da pre nego što se pristupi ili pre nego što se nastavi rad na izradi nekih podzakonskih, da se izvrši kompletan i detaljan prikaz postojećeg stanja u ovoj oblasti naročito u oblasti izvršenja. Naime, možda takve tabele već postoje, ja se ne bavim time bliže, pa ne znam, ali mislim da bi bilo jako važno da broj izvršnih predmeta u sudovima opšte nadležnosti, broj izvršnih predmeta u privrednim sudovima, zatim ukupan broj onog što mi zovemo starih izvršnih predmeta, zatim da dobijemo takođe ukupan broj predmeta u koje su uloženi pravni lekovi, zatim broj podnetih ustavnih žalbi u oblasti izvršenja i obezbeđenja, zatim broj okončanih predmeta pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu, u kojima je utvrđena odgovornost Republike Srbije u predmetima koji se odnose na izvršenje odluka, zatim prosečan period u kome nadležni organi u izvršnom postupku, kako prvostepenom, tako i u postupku po pravnom leku, donose odluke u materiji izvršenja i druge podatke koji mogu biti pokazatelji postojećeg stanja u ovoj oblasti. Naime, mišljenja sam da čitav niz ovih podataka, koji možda sada deluju malo i natrpano, predstavlja deo te analize koja će uticati i obeležiti sadržinu podzakonskih akata i omogućiti da ta sadržina podzakonskih akata bude što adekvatnija, da njihova primena bude što bolja i da oni ispune one zadatke koje sam zakonodavac po Zakonu o izvršenju i obezbeđenju želi. Druga stvar na koju želim da skrenem pažnju, je zapravo pitanje za gospodina ministra, a to pitanje se odnosi na član 31. Zakona o izvršenju, koji predviđa da su državni organi, imaoci javnih ovlašćenja, pravna lica i preduzetnici dužni da sudu i javnom izvršitelju besplatno dostave na njihov zahtev podatke o izvršnom dužniku i njegovoj imovini u roku od osam dana. Ovo je veoma značajna norma, taj član 31, ali sada mene interesuje ko će obezbediti sankcije za subjekte koji ne izvrše obavezu besplatnog dostavljanja traženih podataka u zakonom propisanom roku, kao i ko će biti zadužen za vršenje kontrole da li je npr. prekoračen taj zakonski navedeni rok? To bi moglo biti da bude pitanje, ako bi gospodin ministar imao podatke, odnosno ako bi bio spreman da na to odgovori. Treća stvar odnosi se na međuinstitucionalnu saradnju između organa i organizacija nadležnih za sprovođenje novih predloženih rešenja. Naime, kada je u pitanju saradnja po pitanju koordinacije sudova i javnih izvršitelja u pogledu smanjenja broja zaostalih izvršnih predmeta, ali i saradnja sa drugim institucijama, npr. NBS ili Agencijom za privredne registre, Republičkim geodetskim zavodom, poreskom upravom, naravno MUP, Komorom javnih izvršitelja itd, jako je važno da se uspostavi međuinstitucionalna saradnja i da se uspostave mehanizmi da ta saradnja funkcioniše na trajnom nivou. Eto, to su neka tri elementa na koja sam ja htela da skrenem pažnju. Naravno, na kraju da kažem da će SDPS podržati u danu za glasanje Zakon o izvršenju i obezbeđenju i ostale zakone koji su danas na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvek sa pažnjom slušam i, sećajući se predavanja sa fakulteta, uživam u raspravama koje uvažena profesorka Besarović vodi. Upravo ovu diskusiju i ove tri oblasti ili tri pitanja, ako ih tako definišemo, shvatam u najboljem mogućem duhu i da je to proizvod želje poslaničke grupe ispred koje je profesorka Besarović govorila, da rešenja koja donosi ovaj zakon i ono što će uslediti nakon njegovog faktičkog usvajanja u Narodnoj skupštini zaista budu što je moguće bolja i kvalitetnija. Kada sam malo pre pomenu jedan podatak, a to je da rad na izradi ovog propisa zaista traje dugo i da se ne može, za razliku od nekih prethodnih kompleksnih zakona, na njega primeniti ona narodna izreka da je mnogo babica, a kilavo dete, kao što smo imali primer sa nekima od zakona, verovatno i ovim važećim u ovoj oblasti i zbog toga je i neprecizan, nedorečen i pun praznina. Jedna od važnih osnova za izradu novog zakona o izvršenju i obezbeđenju, sada Predloga zakona, bila je sveobuhvatna analiza sistema izvršenja, koju je u Srbiji vodila nemačka organizacija za međunarodnu saradnju GIZ, a u saradnji sa EU. Upravo ta analiza, koja je rađena vrlo podrobno, minuciozno, posvećeno i vrlo kvalitetno, predata je pre 11 meseci Ministarstvu pravde od strane šefa delegacije EU u Republici Srbiji. U tom trenutku već postoji jedan nacrt zakona, da kažemo prednacrt zakona o izvršenju i obezbeđenju. Ključni uticaj na ovaj predlog koji se danas nalazi pred vama učinila je upravo ta analiza. Meni je žao što nisam poneo tu analizu da vam pokažem. To je jedna vrlo ozbiljna studija od nekoliko stotina strana, gde sva ona pitanja koja je uvažena profesorka Besarević pomenula se tretiraju do kraja i u potpunosti. To je bila zdrava osnova za izradu ovog Predloga zakona i to je zdrava osnova svakako i kada je u pitanju izrada svih podzakonskih akata. Ne bih se možda složio sa vama, jer ne znam kako ste došli do one brojke od 13 podzakonskih akata, iz jednostavnog razloga što se uvek kaže u zakonu da će određeno pitanje biti regulisano pravilnikom, koji donosi Komora ili donosi ministar, ali nekada i više pitanja može biti regulisano jednim pravilnikom, tako da je ta brojka varijabilna. Ali, u svakom slučaju, u pravu ste, važna podzakonska akta. Neretko smo u situaciji da je nemoguće primeniti čistu zakonsku normu, ako nemamo podzakonske instrumente koji su doneti. Dakle, u januaru mesecu je ta analiza nama predata. Preporuke iz te analize su unete u zakon, a mi sa nemačkom organizacijom za međunarodnu saradnju, sa GIZ i Ministarstvo i Komora već rade na izradi nacrta podzakonskih akata. Na prvom mestu ono što se sada radi tiče se programa obuke za izvršitelje, tiče se profesionalnih standarda, tiče se pravilnika o evidenciji itd. Uveren sam da, bio je jedan lapsus lingve, dva meseca od stupanja zakona na snagu je februar mesec 2016. godine, polovina u suštini od objavljivanja, a ne od početka primene, odnosno stupanja na snagu. Dakle, mi vredno već radimo na izradi tih podzakonskih akata. Postoje neka podzakonska akta koja danas postoje, a treba ih uskladiti. Negde neće biti potrebno iz temelja donositi novi podzakonski akt, ali u svakom slučaju o tome smo i te kako vodili računa i donećemo te pravilnike u zakonom propisanom roku. Koristim ovu priliku da kažem nešto što nisam rekao u uvodnoj reči, a znam da interesuje široku javnost u Srbiji, pa i svakako od nas. To je donošenje i novog pravilnika o tarifi izvršitelja. Izvršitelju se proširuju ovlašćenja, ali pravilnik o tarifi koji je važeći, koji je donet još pre nego što sam došao na funkciju ministra pravde, jedan je od najproblematičnijih podzakonskih akata. Možemo slobodno reći i jedan koji unosi najveću neizvesnost u primeni. Jedan od onih koji nas je naveo da i te kako ojačamo ulogu ministarstva u primeni tog pravilnika, odnosno u kontroli primene tog pravilnika i svakako jedan od onih koji je poslužio u nizu slučajeva kao osnov za pozivanje na disciplinsku odgovornost izvršitelja koji su loše postupali po njemu. Postavljeno je pitanje - ko će vršiti nadzor organa, možemo popularno da ih nazovemo javne uprave ili u javnom sektoru, a koji su dužni da po ovom zakonu besplatno ustupaju određene podatke koji su od značaja za rad izvršitelja? Prvo moram da vam navedem koji je razlog za uvođenje takve odredbe. Razlog za uvođenje takve odredbe jeste što su do sada organi i organizacije koji su bili pozvani da ustupe te podatke obračunavali troškove ustupanja tih podataka, a ti troškovi su odlazili na teret izvršnog dužnika. I, sad možete zamisliti em ćete nekome doneti administrativni zabranu na platu, a recimo radi se o licu koje radi u nekoj posebnoj organizaciji u okviru javnog sektora. Znači, em ćete mu staviti administrativnu zabranu, em će na račun davanja podataka o zaradi organizacija u kojoj je to lice zaposleno od njega isto uzeti novac za to što je dala podatke o njegovoj zaradi. Mislim da to nema logike i ovo smo morali da promenimo. Ko će vršiti kontrolu rada u zavisnosti od organa kada je u pitanju oblast državne uprave i lokalne samouprave, to svakako može da radi Upravni inspektor rada. Upravni inspektorat već ima i danas tu nadležnost kada je u pitanju postupanje po nekim drugim propisima i neizvršenje nekih obaveza. Kada su u pitanju neki drugi organi nad kojima Upravni inspektorat nema tu kontrolu u zavisnosti od organa do organa postoje zaista oni koji mogu da budu pozvani da izvrše tu obavezu. U pravu ste u potpunosti ovde, sama činjenica kad mi postavite pitanje, pa razmislim ko bi zaista to mogao da bude, govori o tome koliko je to jedno široko polje i gde od situacije do situacije zavisi zaista šta bi to moglo da bude u pitanju. Možda bi čak i ono što imamo propisano u Predlogu zakona novčano kažnjavanje bilo efikasan sistem da se natera, dakle, pravno lice od koga se traže određeni podaci, ali treba razmisliti. Videćemo zaista u nekim stvarima, u nekim oblastima kada je u pitanju državni organ, organ državne uprave, lokalne samouprave, tu nedvosmisleno jasno imamo rešenje. Kada je reč o koordinaciji, ulogu koordinatora u ovakvim poslovima koje ste pomenuli preuzima nadležno ministarstvo kao ministarstvo koje ima nadležnost za regulisanje rada pravosudne profesije javnih izvršitelja. Znate, u susretima i razgovorima sa kolegama koje obavljaju istu funkciju u drugim državama koju ja obavljam u Srbiji, nedvosmisleno i svugde profesija javnih izvršitelja kontrola njihovog rada, zakonsko regulisanje odnosno normativno regulisanje ove oblasti, kao i koordinacija rada sa drugim subjektima državne uprave, lokalne samouprave, javnog sektora uopšte nalazi se na Ministarstvu pravde. Ministarstvo je to koje je koordinator. Ministarstvo je to koje treba da obezbedi i komunikaciju komore u nekim složenim projektima sa druge činiocima javnog sektora i za sada moram reći da je to funkcionisalo dobro, uveren sam da će donošenjem ovog zakona to funkcionisati još bolje. Skrenuću pažnju samo na jednu stvar pre nego što završim obraćanje. U našim sudovima nalaze se kao što sam rekao stotine hiljada starih predmeta koji premašuju već cifru od milion. Zanimljivo je da ne treba pričati samo o predmetima izvršenja na osnovu verodostojnih isprava, nego i o predmetima klasičnog izvršenja. Neki pomaci su napravljeni, ne možemo da izvučemo potpunu analizu sa periodom od, recimo, pre desetak godina iz onog razloga koji sam naveo kada sam jednom od drugih kolega replicirao. Ono što je sigurno, da se kolokvijalno izrazim, raščišćavanje tog velikog balasta našeg sudstva u dobroj meri značajnu ulogu će imati upravo ova koordinacija na koju ste vi pozvali. Jer ako imate javno preduzeće, po čijim predlozima za izvršenje se vodi desetine ili stotine hiljada nekih predmeta da bi došlo do obustave ili do negde sravnjenja podataka i usaglašavanje, jer u ovom trenutku nemamo usaglašene podatke od ključnog značaja će biti upravo i ovakva koordinacija. Naravno, nije ovo nijedna oblast ovih oblasti će tek biti. Hvala vam još jednom na konstruktivnim sugestijama i uveren sam da ćemo opravdati ovo očekivanje koje ste izneli, pohvalivši zakon. I ono što mi zaista dosta znači, kada ste rekli da niz dobrih rešenja koje ovaj predlog zakona sadrži zaista predstavlja korak u napred, a kada je u pitanju materija izvršenja, nažalost, svedoci smo da su u mnogim zakonima upravo pravljeni koraci u nazad u prethodnim godinama. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodine ministre. Reč ima ovlašćeni predstavnik SPS, narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, drage kolege narodni poslanici, u svom izlaganju ću se kao ovlašćeni predstavnik SPS fokusirati na, po meni najvažniji zakonski akt u odnosu na sve one koji su predloženi i o kojima danas raspravljamo, a to je Zakon o izvršenju i obezbeđenju, ne samo zbog toga što sam u jednom periodu aktivno učestvovao u njemu i pokušao da dam neki svoj doprinos, već i zbog toga što naša poslanička grupa ima i reči pohvale za ovaj zakon i nešto što bi mogli kroz analizu da utvrdimo kao određene manjkavosti ovog predloga zakona. Odmah da kažem da će poslanička grupa SPS podržati ovaj zakon kao dobar pokušaj, uvaženi ministre, da dođemo kasnije do još boljeg zakonskog rešenja kada je u pitanju ova oblast, a to su izvršenja i obezbeđenja. Danas smo čuli brojne komentare koji se vezuju za nešto što je ne inovativno, nego što se vraća u ovaj zakon što je nekada bilo u prethodnim zakonskim rešenjima na koje ste se pozvali. Pre svega radi se o žalbi. Moram da istaknem nešto što će retko ko moći da dovede u sumnju. Ne postoji procesni deo, procesna materija, ne postoji postupak koji je kompletan, potpun bez žalbe. Jednostavno žalba ga čini onim što omogućuje dve stvari ili dva cilja. Jedno je pravna sigurnost, a drugo je, bez obzira koliko je danas bilo kritika, upućeno efikasnosti postupka. Ova dva cilja se prožimaju na neki način, jedna kroz drugi, ali sam uveren da je vraćanje žalbe u izvršni postupak nešto što je moralo da se uradi i kada smo već govorili o suspenzivnom dejstvu žalbe, logično je da žalba treba da ima suspenzivno dejstvo. Međutim, ovde se malo ko dotakao onoga što je esencijalno i što generiše sve ove probleme. Ne bi niko, uvaženi ministre, danas smetala žalba u izvršnom postupku da se nisu u nazad, decenijama nagomilavali predmeti, donosila loša zakonska rešenja, koja su kao nus pojave proizvodila upravo ovo što danas imamo. A šta imamo danas? Imamo na stotine hiljada zagušenja predmeta u sudovima, pre svega u prvostepenim sudovima, a samim tim i povrede prava na suđenje u razumnom roku, opstrukcije postupka i druge pojave koje u svakom slučaju opterećuju pravosuđe u celini. Ono u šta sam siguran, a što ne sumnjivo deli stav, moj stav i moje poslaničke grupe, jeste činjenica da se žalbom neće doprineti da se ide dublje u nekakav ponor, govorim pravni ponor, kada je u pitanju procesno pravna materija, jer imamo procesno pravni zakon, a to je da se i dalje odugovlači postupak, da dolazimo i dalje u situaciju da se zloupotrebljavaju procesna ovlašćenja i sve ono što se pojavljivalo kao manjkavost do sada. Zašto ovo, uvaženi ministre ističem? Zbog toga što se žalbom faktički reguliše samo jedan deo materije u procesnom smislu reči, dakle, restriktivno je postavljena žalba u ovom zakonu, zadržali smo prigovor i zadržali smo, odnosno vratili neke institute koji su nekada bili prisutni u Zakonu o izvršnom postupku. Ja moram da pohvalim činjenicu, bez obzira koliko se danas ovde određivali kritički prema njoj, kao što je to učinio uvaženi kolega Homen, kao i u odnosu na žalbu, a to je vraćanje instituta odlaganja izvršenja. Zašto ću da pohvalim? Zbog toga što smo u dosadašnjoj praksi i u mojoj advokatskoj i mojih kolega, imali situaciju da imamo česte zastoje u izvršnom postupku. Imali smo prazan hod u izvršnom postupku. Imali smo mnogo zloupotreba koje su omogućavale da se izvršni postupak nepotrebno odugovlači. Odlaganje postupka ne ide u tom cilju i nije interes predlagača zakona da se odlaganjem postupka postiže taj cilj, naprotiv. Zato je i odlaganje kao pravni institut svedeno samo na uzak okvir da se može tražiti samo jedno. I to je jako dobro rešenje. Izuzetno dobro rešenje je što se vraća načelo srazmere, uvaženi ministre, koje je do sada bilo uglavnom na štetu izvršnog dužnika. Zašto? Zato što ste za stvar izuzetno male vrednosti, mogli da prodate nepokretnost izuzetno velike vrednosti. Sada se načelom srazmere izbegava šteta po izvršnog dužnika, jer će izvršni dužnik nesumnjivo pretrpeti štetu ukoliko je njegov dug prema poveriocu u odnosu na predmete ili sredstvo izvršenja sa kojim on raspolaže kao vlasnik, u očiglednoj nesrazmeri sa direktnom posledicom štete po izvršnog dužnika. To treba pozdraviti kao dobro rešenje. Ono što je ukazala uvažena profesorka Besarović, to stoji, da davaoci podataka, kako smo ih ovde pročitali i kako ste ih vi definisali u predlogu, imaju manje ili više dobrovoljan pristup u davanju podataka i sa tim moramo da se pomirimo. Mi smo, ako sam ja to dobro protumačio, i moja poslanička grupa, uvideli da ste vi kao predlagač hteli da uvedete jednu kogentnu normu. Normu imperativne prirode kojom se obavezuju davaoci podataka da pruže podatke od značaja za sprovođenje izvršenja. Međutim, činjenica je da ne postoji i sankcija u slučaju nedavanja apsolutno devalvira kogentnu norumu. Ona više nije kogentne prirode, nema imeprativni karakter. Kako to pitanje rešiti? Vi ste dali određene predloge sa kojima se možemo delimično složiti. Jedno je rešenje da se tražilac podataka obrati upravnom inspektoratu. Upravni inspektor pokreće postupak, shodno odredbama Zakona po kojim postupa kao upravni inspektor, ima pravo izricanja i sankcija, ima pravo kontrole i nadzora i davanja rešenja u pogledu korektivnih mera, ali to ipak nije dovoljno rešenje. Takođe, ne može se prihvatiti u celosti rešenje da to bude novčana kazna. Po meni, i nadam se da ćete o tome razmisliti i razmotriti ipak je to neka materija koja mora sistemski da se reši drugim zakonom. Naravno da ste potpuno u pravu, kada ste rekli da treba sačekati i razmisliti kako bi se ovaj problem rešio. Međutim, uvaženi ministre, postoji i određeni problemi u definisanju pojedinih normi, odnosno tokom normiranja ovog zakona, na koje se mora ukazati kako bi se izbegli određeni problemi u praksi, odnosno kroz praktičnu primenu ovog zakona, naročito tamo gde ovaj zakon, kolidira, drugim procesnim zakonima, pre svega Zakon o parničnom postupku. Konkretno, radi se o institutu za vraćanje u pređašnje stanje. Pravni institut vraćanje u pređašnje stanje je poznat i u Zakonu o parničnom postupku i u nekim drugim procesnim zakonima, i u krivičnom postupku, pa i u vanparničnom postupku. Međutim, ono što ovde na neki način predstavlja problem jeste što je u članu 28. navedeno da protiv rešenja donetog o predlogu za vraćanje u pređašnje stanje je dozvoljen prigovor. Ja vas molim da pažljivo razmotrite ovaj problem. U Zakonu o parničnom postupku je definisano da u slučaju usvajanja zahteva za vraćanje u pređašnje stanje nije dozvoljena žalba. Ovde imamo rešenje kojim se odlučuje o predlogu za vraćanje u pređašnje stanje. Što znači da može da bude i odbijen, može da bude usvojen. I u jednom i u drugim slučaju je predviđena mogućnost izjavljivanja pravnog leka u vidu prigovora. To direktno kolidira odredbi člana 114. Zakona o parničnom postupku. Ja lično mislim, i u tom pravcu smo podneli amandman, kako bi se ova kolizija otklonila, jer ne bi trebala da postoji, tim pre, što je i u ovom predlogu zakona u članu 39. propisano da se na odredbe ovog zakona i na ovaj postupak shodno primenjuju odredbe parničnog postupka. Mislim da je to jedan od problema koji treba rešiti prihvatanjem amandmana i mislim da u tom pravcu imate prostora da razmislite da li je amandman smislen i da li će u praktičnom smislu reči dovesti do poboljšanja kvaliteta ovog zakona. Drugi problem koji se identifikuje tokom analize celog teksta ovog zakona, jeste problem koji se pojavljuje uz jedno dobro rešenje. Zašto dobro rešenje? Odlično rešenje je da se ne može iz drugostepenog postupka donošenjem odluke predmet ukinuti i vratiti na priv stepen radi ponovnog odlučivanja. Vi ste to naveli kao neku vrstu ping-pong efekta, i zaista u tom pravcu stoji maksimalna i snažna podrška za jedno takvo sistemsko rešenje i za jednu takvu normu. Ali, uz to postoji jedan problem koji se vezuje za neurednost podneska, odnosno da u slučaju ukoliko podnesak prema odredbama predloženog zakona ne sadrži sve ono što je propisano da će se isti odbaciti. U konkretnom slučaju se vezuje za član 75. predloženog zakona, i on je normiran sa ciljem ubrzanja postupka, odnosno omogućavanja njegove efikasnosti i predloženo je da se žalba odbacuje kao nepotpuna ukoliko ne sadrži sve što je ovim članom propisano. Žalba se podvodi pod podnesak isto kao što se reguliše pitanje podneska članom 101. Zakona o parničnom postupku. Sada, uvaženi ministre, tu imamo jedan ozbiljan problem. Ja bih to prihvatio da se žalba odbacuje ukoliko je sačinio advokat. Ukoliko sam ja kao advokat, ili bilo ko u mojoj advokatskoj kancelariji, uradio i sačinio jedan neuredan akt, jedan neuredan podnesak, logično je da ja moram da trpim sankciju, jer sam ja stručno lice. Ali, ako je moj drug, Tića Mihajlović, koji je neuka stranka, koji nije pravnik, sačinio podnesak, odnosno sačinio žalbu, a ja da vas podsetim da je danas u praksi imamo mnogo žalbi koje su u rukopisu, da ne kažem škrabopisu pisane, onda u takvoj situaciji ta stranka trpi određenu vrstu štete, jer će se ta žalba u toj situaciji odbaciti, a i u toj situaciji dolazimo u koliziju sa odredbama Zakona o parničnom postupku, gde neuka stranka ne sme da trpi tu vrstu posledice. Mislim da je u tom pravcu, pošto je podnet amandman u svakom slučaju treba tražiti bolje sistemsko rešenje. Što se tiče žalbe, vratiću se na nju ponovo, i pored toga što čvrsto verujem i moja poslanička grupada je žalba nešto što vraća mogućnost da se doprinese pravnoj sigurnosti ,da se vrati poverenje građana u sudove i odluke sudova. Moram da skrenem pažnju na jedan problem koji u praksi može da se pojavi, a taj problem su rokovi za odlučivanje o žalbi. Bez obzira što su rokovi instruktivne prirode, bez obzira što kao takvi neće uticati na posledice po sudije, oni ipak mogu da izazovu određene negativne posledice. Rok za odlučivanje po žalbi, kako je ovde definisan od 15 dana je prekratak rok. Zašto prekratak? Zbog toga što su sudovi prema trenutnom stanju, aktuelnom stanju, pretrpani ogromnim brojem predmeta. Rekao sam kakva je situacija u izvršnoj materiji, ništa nije bolja ni u parničnoj ni u ostalim materijama. Prvostepeni sudovi imaju ogroman problem neefikasnosti, koji je jedna vrsta bolesti od koje sudovi boluju unazad dve tri decenije. Ako je tako, a jeste tako, dakle činjenica, onda dolazimo u situaciju da veća koja odlučuju o prigovorima u prvom stepenu, a radi se o osnovnim sudovima i privrednim sudovima kao prvostepenim, neće imati mogućnost da u tako kratkom roku odluče i u dodatnom roku od tri dana ekspeduju ili odprave odluku, jer postoji pretrpanost predmeta. Kamo lepe sreće da nismo imali onaj problem koji smo imali unazad, decenijama, sada se taj problem ne bi pojavljivao. Ali, on je evidentan i on latentno opterećuje sudove. Kada govorimo o Privrednom apelacionom sudu situacija nije ništa bolja, jer taj sud pored parnične i vanparnične materije, privrednih prestupa, stečajne materije, suđenja u razumnom roku po pravilima vanpraničnog postupka ima ogroman broj predmeta. Broj sudija je isti i nesumnjivo je da se broj sudija neće povećavati, čak naprotiv, da će se vršiti racionalizacija. Postavlja se pitanje da li u takvim kratkim rokovima može sve da se sprovede? Ja kažem, bez obzira što su instruktivni rokovi oni stvaraju određene posledice. Ako ništa drugo, izazvaće posledicu povrede prava na suđenju u razumnom roku. Za tu povredu prava na suđenje i razumnom roku stoji određena odgovornost i pravo na naknadu štete onoga na čiju je štetu to pravo na suđenje u razumom roku povređeno. Drugo, imamo i u ovom zakonu, i ako verujem da do toga neće doći, jer su u pitanju, kako ponavljam nekoliko puta instruktivni rokovi, odgovornost sudija za nepostupanje, odnosno neažurnost u radu. Sudija može zbog toga da snosi određenu vrstu disciplinske odgovornosti, a ukoliko je njegova neefikasnost takve prirode, u svakom slučaju postoji mogućnost i da se pokrene postupak za razrešenje kao nosioca pravosudne funkcije. Da li će ovakva rešenja determinisati da se sudije više izlažu takvim problemima, odnosno ulaze u takve situacije, nisam siguran, ali se bojim da će u svakom slučaju imati uticaja na to. Stoga smo i amandmanima pokušali da u tom delu doprinesemo da se zakon u praktičnom smislu reči prilagodi aktuelnoj situaciji, tako što bi se ovi rokovi povećali, pa smo predvideli rok umesto 15, rok od 30 dana. Da li je to dobro sistemsko rešenje, predlagač će u svakom slučaju i razmotriti i razmisliti i adekvatno, po meni, uveren sam, pravično odlučiti u odnosu na naše podnete amandmane. Takođe, kada su u pitanju prigovori postoje određeni problemi koji se vezuju za član 99. predloženog zakona. Zašto se vezujem za pojedine članove i ako o tome treba govoriti kada budemo govorili o pojedinostima? Upravo kako bih nametnuo jedno razmišljanje da se naši amandmani prihvate sa aspekta zaista dobronamerne sugestije poslaničke grupe SPS da se otklone određene manjkavosti za koje smatramo da u praksi mogu da izazovu probleme. Naime, u članu 99. predloženog Zakona o izvršenju i obezbeđenju stoji da ako veće usvoji prigovor, sudija pojedinac odmah posle pravosnažnosti rešenja o usvajanju prigovora obaveštava izvršnog poverioca da je deo rešenja u kome je izvršni dužnik obavezan da namiri novčano potraživanje, postavi izvršna isprava na osnovu koje može ponovo da zahteva izvršenje u istom ili drugom postupku. Ovde se pojavljuje jedna nedoumica i tu nedoumicu treba otkloniti, da li može u istom postupku, jer u svakom slučaju da bi se podneo predlog za izvršenje mora da postoji izvršna isprava, jer jedino na osnovu izvršne isprave ili verodostojne isprave moguće je pokrenuti postupak izvršenja. Postavlja se pitanje – kako je onda moguće to učiniti u istom postupku ako nemamo izvršnu ispravu? I u tom pravcu smo takođe predložili određeni amandman kako bi i ovaj deo teksta zakona učinili u praktičnom smislu reči efikasnijim. I na kraju, ja bih zamolio samo još pošto ću se dotaći vrlo kratko ostalih predloga zakona koji su danas na dnevnom redu, a pre svega zakona koji se vezuju za Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca, naravno da ste u pravu kada ste istakli da je transparentnost u radu osnovni princip rada i Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva, jer, ako se podsetimo samo na 2010. godinu, upravo je taj nedostatak transparentnosti, uslovio jedan ogroman problem sa teškim posledicama, a to je da je preko 700 sudija nereizabrano i ostalo bez posla. S toga, taj princip treba zadržati i tim principom se rukovoditi. Međutim, nastaviću svakako o ovoj priči kada budemo govorili o amandmanima, a možda i danas u pojedinačnom delu rasprave u načelu, treba istaći i činjenicu da ocenjivanje koje smo ovde videli kako se vrši, odnosno kako je predviđeno i ono kako ste vi obrazložili, treba da bude reflektovano i na sudije. U jednom trenutku sam, ako sam dobro čuo vaše obrazloženje, u jednom trenutku ste istakli da i sudije nekada budu, odnosno kandidati za nosioce pravosudnih funkcija nekad budu neopravdano ili neosnovano ocenjene sa „posebno se ističe“ ili „naročito se ističe“, bez utemeljenja…
Vreme gospodine Jovanoviću.
Hvala. Ja ću završiti u jednoj rečenici. Bez utemeljenja u stvarnom faktičkom radu tog kandidata za koji nemamo podatke na osnovu kojih možemo utvrditi da je ta ocena osnovana. Nastaviću o ovome u svakom slučaju. Ja u ime poslaničke grupe SPS moram da istaknem da mi snažno podržavamo ovakve pokušaje da se zakonska rešenja prilagode praktičnim potrebama, da građani ta zakonska rešenja osete kao kvalitetna, njihovu pravnu sigurnost, dostupnost pravdi i u svakom slučaju postizanje u efikasnosti pravosuđa. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Jovanoviću. Reč ima dr Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega gospodine ministre, dozvolite da vam u ime poslaničke grupe SNS čestitam na tome što su juče otvorena dva pregovaračka poglavlja sa Evropskom unijom i to je najbolji dokaz činjenice da je Vlada Srbije uspela da sve svoje reformske napore finalizuje time da je Srbija nepovratno krenula putem evropskih integracija. I kao zamenik predsednika poslaničke grupe, kao predsednik Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo, kao vaš stranački i lični prijatelj i kolega želim vam da u sledećoj godini se otvore i pregovaračka poglavlja koja se odnose na one društvene oblasti za koje ste vi resorno zaduženi. Što se tiče predloga zakona koji su danas na dnevnom redu, za razliku od mojih uvaženih kolega koji su bili ovlašćeni predstavnici drugih poslaničkih grupa, sem ako se ne varam, sa izuzetkom gospođe Besarović, ja nisam advokat i neću govoriti sa stanovišta advokata, pa će možda moja diskusija biti malo drugačija. Pre svega, ono što želim da pohvalim, to je rešenje iz Predloga zakona o izvršenju i obezbeđenju. Naime, u važećem Zakonu o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine, pod izvršnom ispravom se pre svega podrazumevala pravnosnažna sudska presuda. Ono što je nedostajalo, to je da se kaže da je ta pravnosnažna sudska presuda istovremeno i izvršna i u praksi su se ponekad postavljala pitanja da li uopšte izvršni dužnik ima pravo da dobrovoljno izvrši sudsku presudu koja se na njega odnosi, zato što u zakonu nije stajalo da je izvršna isprava, pored toga što mora da bude pravnosnažna, istovremeno i izvršna. Vi znate da se prinudnom izvršenju pristupa tek kada protekne rok za dobrovoljno izvršenje onoga što u, pre svega, sudskoj presudi piše, u postojećem zakonu iz 2011. godine, takve formulacije nema. Vi ste stavili u ovaj predlog zakona da se pod izvršnom ispravom, pre svega podrazumevaju izvršne sudske odluke i to je dobro rešenje. Ono što je takođe dobro rešenje i što želim posebno da istaknem, ovaj predlog zakona je uspeo da napravi jedan fini balans između činjenice da je potrebno obezbediti efikasno izvršenje, pre svega, sudskih odluka, pored toga što se u izvršnom postupku izvršavaju i neki drugi akti, npr. upravni akti ili upravna poravnanja, ako glase na novčanu obavezu, ali mi smo, pre svega, na terenu sudskog postupka i sudskih odluka. Dakle, u izvršnom postupku je neophodno obezbediti da se efikasno izvršavaju sudske presude. Efikasnost jednog pravosuđa meri se ne samo činjenicom u kojim rokovima se donose sudske presude, nego i činjenicom u kojim rokovima se te sudske presude izvršavaju. Ja se sećam jednog citata iz udžbenika profesora Borivoja Poznića, koji je napisao jedan sjajan udžbenik iz građanskog procesnog prava, koji je rekao da je parnični postupak u stvari pravo na ratnoj nozi. Dakle, to što ja imam neko pravo po zakonu još uvek ne znači da mogu efikasno da ga koristim, zato što postoji mogućnost eventualnog spora, pa mi onda parnični postupak, ako naravno u njemu uspem omogućava da se tim svojim pravom zaista u praksi i koristim. E, sad, izvršni postupak je još više pravo na ratnoj nozi, u onom najpozitivnijem smislu te reči. Dakle, postupak se ne završava donošenjem presude. Postupak se završava izvršenjem onoga što u presudi piše. Mislim da se oko toga svi slažemo. Sasvim je neophodno obezbediti mehanizme da se sudske presude, pre svega, efikasno izvršavaju u razumnim rokovima. Vi ste rokove propisali ovim predlogom zakona i rokovi su zaista takvi da omogućavaju da izvršni postupak bude efikasan i da se vodi bez odugovlačenja. Ono što takođe želim da istaknem, što je velika prednost ovog predloga zakona u odnosu na važeći zakon iz 2011. godine, vi ste vodili računa i o pravima i interesima izvršnog dužnika, dakle, ne samo izvršnih poverilaca, nego i izvršnih dužnika. Šta je bio problem? Nadam se da ćete se složiti sa mnom, a mislim da je to i utisak koji imaju i građani Srbije. Važeći Zakon o izvršenju i obezbeđenju je bio takav da je bukvalno predviđao ekonomsku i finansijsku egzekuciju nad izvršnim dužnicima. Dakle, dužan si, nema tih mehanizama koje izvršni poverilac ne može da upotrebi da bi naplatio svoja potraživanja. Moramo da vodimo računa o činjenici da živimo u državi koja se suočava sa brojnim ekonomskim i socijalnim problemima. Ono što mi se veoma dopada u ovom predlogu zakona, to je da on i te kako ima sluha za vreme u kome će se ovaj zakon primenjivati. Kad su jednog starog grčkog državnika pitali koji je zakon i koji je politički sistem najbolji, on je odgovorio – kažite mi najpre za koji narod i za koje vreme. Dakle, ovaj predlog zakona se donosi za Srbiju koja se nalazi u vrlo ozbiljnim ekonomskim i socijalnim problemima, za državu u kojoj se građani nalaze u ekonomskim i socijalnim problemima. Zato potpuno razumem intenciju Ministarstva pravde da se Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju inovira tako da se povede računa ne samo i o, naravno, potpuno legitimnim interesima izvršnih poverilaca, nego i izvršnih dužnika. Zato pozdravljam, gospodine Selakoviću, to što ste u Predlog zakona uneli i mogućnost žalbe. Oni koji su prigovarali zašto u izvršnom postupku treba da postoji institut žalbe, odnosno oni koji su vam upućivali tu vrstu kritike da je žalba nepotrebna, ja prosto moram da skrenem pažnju na odredbu člana 36. stav 2. Ustava Republike Srbije, koji predviđa da svako ima pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se odlučuje o njegovom pravu, obavezi ili na zakonu zasnovanom interesu. Izvršni postupak je postupak, bez obzira da li se vodi pred sudom ili ga vodi javni izvršitelj. Da li je tako? Ali, to je neki postupak i to je neki javni postupak. U javnom postupku, koji pre svega ima sudski karakter ili je pak posledica prethodno završenog parničnog postupka ili nekog drugog pravnog postupka, npr. upravnog postupka, ako upravni akt glasi na izvršenje novčane obaveze, dakle, u postupku vi morate imati predviđenu mogućnost zaštite svojih prava. Jedini pravni mehanizam kojim to možete da obezbedite jeste propisivanje žalbe. Ja pozdravljam to što ste vi u Predlogu zakona predvideli da je u izvršnom postupku moguće izjaviti žalbu, a pozdravljam i to što ste predvideli da žalba nema suspenzivno dejstvo. Moja uvažena koleginica Marjanović vam je, ako se ne varam, to prigovorila, ali ako hoćemo da imamo jedan efikasan izvršni postupak, onda opet moramo da vodimo računa o ravnoteži dve strane u postupku – izvršnog poverioca i izvršnog dužnika. Izvršni poverilac ima benefite u tom smislu što se propisuju rokovi u kojima je neophodno izvršiti radnje koje se propisuju u izvršnom postupku, a s druge strane, izvršni dužnik ima taj benefit da može da izjavi žalbu, a opet izvršni poverilac ima benefit da žalba nema suspenzivno dejstvo. Dakle, vodilo se računa mnogo više nego u važećem zakonu iz 2011. godine o uslovno rečeno ravnoteži prava i interesa i izvršnog poverioca i izvršnog dužnika i to je rešenje koje mi se veoma dopada, kao što mi se dopada, i to sam možda mogao i na početku da kažem, to što ste primenili, odnosno vratili na snagu neka rešenja koja su važila u Zakonu o izvršnom postupku iz 1978. godine. Zašto ovo govorim? Mi Srbi imamo jednu lošu osobinu, da sve ono što je bilo ranije odbacujemo, pa u vreme socijalizma ništa nije valjalo što je bilo u vreme kraljevine, pa u vreme kraljevine nije ništa valjalo što je bilo pre toga itd. Dakle, moramo da se manemo nekih ideoloških i političkih predrasuda. Ta 1978. godina, gospodine ministre, nadam se da ćete se složiti sa mnom, važna je i zbog jednog drugog zakona koji je i dan danas na snazi i moje subjektivno mišljenje je da je to jedan od najboljih zakona, ne samo u građanskoj materiji, nego jedan od najboljih zakona našeg pravnog sistema uopšte, koji je izdržao probu vremena. Kada kažem da Zakon o obligacionim odnosima, koji je donet 1978. godine, sa određenim izmenama i dopunama važi i dan danas, a pri tom imate u vidu kakve su se sve društvene, političke, ekonomske promene desile, da ne govorim o promenama u međunarodnom okruženju, od 1978. godine na ovamo, i zakon i dalje važi i itekako se primenjuje i dobar zakon, kvalitetan zakon, onda se potpuno slažem sa vama što ste omogućili da se u naš pravni sistem vrate neka rešenja koja su se u ono vreme pokazala kao efikasna, ali zbog te naše srpske potrebe da odbacujemo sve ono što je nekada bilo ranije, su u važećem zakonu iz 2011. godine bila zanemarena. Ono sa čim ne mogu da se složim jeste, takođe, primedba moje uvažene koleginice Vesne Martinović, pardon, ja stalno govorim Marjanović, imate isto prezime kao ja, čudi me da sam pogrešio, oko dostavljanja. Dakle, ispravno je rešenje iz Predloga zakona da je lično dostavljanje neophodno samo prvi put, a da se svaki sledeći put, ako ne uspe prvi put lično dostavljanje, to vrši putem oglasne table suda. Znate, ako želimo jedan efikasan izvršni postupak, onda moramo da predvidimo i odgovarajuće efikasne mehanizme dostavljanja. U protivnom, plašim se da bi došli u situaciju da pojedini izvršni dužnici mogu da zloupotrebljavaju prava koja imaju u izvršnom postupku i da praktično odugovlače dostavljanje rešenja, pri čemu treba voditi računa o činjenici da je izvršni postupak samo finalizacija nečega o čemu je već odlučeno sudskom presudom. Dakle, nije baš izvršni dužnik u situaciji da on prvi put saznaje šta piše u nekom izvršnom aktu, odnosno u izvršnoj ispravi kada je prethodno vođen prvostepeni parnični postupak, pa je vođen drugostepeni postupak itd. Dakle, on veoma dobro zna kakve su njegove inicijalne obaveze. U tom smislu, ovo rešenje oko dostavljanja mislim da ima svoje puno opravdanje. Primedbe gospodina Homena nisam uopšte na najbolji način razumeo. Prvo, to da se ukida prigovor, to nije tačno. To ne da nisam razumeo, nego mogu da kažem da to nije tačno, zato što Zakon o izvršenju i obezbeđenju predviđa institut prigovora, kao što se ne slažem ni sa gospodinom Homenom, koji kaže da je ovaj zakon zakon o neizvršenju, odnosno da se ovim zakonom isključivo vodi računa o interesima izvršnih dužnika. To nije tačno. Ovim zakonom se uspostavlja ta neophodno potrebna ravnoteža između prava i obaveza kako izvršnih poverilaca, tako i izvršnih dužnika. Ja razumem kolege koji su advokati, zato što advokati uvek, nadam se da se moj kolega Dragan Nikolić i moja koleginica Biljana Pantić Pilja neće naljutiti, ali advokat uvek vodi računa i kada govori o predlozima zakona, kao da nastupa pred sudom i brani interes svoje stranke. Ako advokat u svojoj sudskoj praksi, odnosno pravosudnoj praksi uglavnom zastupa izvršne poverioce, njemu je u interesu da u zakonu postoje samo takva rešenja koja štite prava poverioca, a šta me briga za izvršnog dužnika. Ali država, u ovom slučaju Ministarstvo pravde i Vlada Republike Srbije, kao neko ko je sačinio nacrt odnosno predložio ovaj zakon Skupštini, mora da vodi računa i o interesima jedne i o interesima druge strane. U tom smislu mi se čini da su ponekad argumentacije koje imaju moje kolege advokati pomalo subjektivne. Nadam se da mi ove reči neće uzeti za zlo. Što se tiče izlaganja koleginice Batić, moram da kažem da kao predsednik Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo apsolutno ne prihvatam ocenu da je bilo šta, da je bilo koja norma koja je predviđena u svakom od ovih predloga zakona neustavna. Jednostavno, to nije tačno. Sednica Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo je protekla tako da su svi prisutni članovi Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo jednoglasno se izjasnili da su svi predlozi zakona koji su danas na dnevnom redu, dakle ovaj set pravosudnih zakona, da su u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Ono sa čime ja ne mogu da se složim to je da ako se sednica, govorim konkretno o sednici Visokog saveta sudstva ili Državnog veća tužilaca, zatvori za javnost, da je ona po definiciji tajna. To nije tačno. Sednica nije tajna ako je isključena javnost. Zašto? Zato što je zakonom predviđeno, čak je zakon i inovirao ono što je pisalo u važećim zakonima, dakle, odluke, bez obzira na to da li se donose na sednici kojoj prisustvuje javnost ili se donose na sednicama sa kojih je isključena javnost, odluke se objavljuju u „Službenom glasniku“ Republike Srbije i na internet prezentaciji Visokog saveta sudstva, odnosno Državnog veća tužilaca. Dakle, odluka nikako ne može da bude tajna i da građani Srbije ne znaju kakva je odluka doneta. To što je javnost isključena iz samog procesa donošenja odluke, ne znači da je sama sednica tajna i da su odluke tajne. To nije tačno. U državi Srbiji nijedan državni organ ne radi po principu tajnosti i neki vid javnosti u radu državnih organa je obezbeđen, čak i kada su sednice formalno zatvorene za javnost. Ono što takođe želim da istaknem – Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca nisu sudeći organi. Dakle, to nisu organi koji svojim odlukama neposredno tangiraju građane i u tom smislu potpuno razumem intenciju Ministarstva pravde da se u određenim situacijama isključi javnost i tako što će se Poslovnikom propisati mogućnost da se javnost isključi i u nekim drugim situacijama, mimo onih situacija koje su zakonom predviđene. I na kraju, neka niko ovo ne shvati kao malicioznu primedbu, ja sam danas čuo od jedne moje uvažene koleginice mnoge teške reči na račun Pravosudne akademije – ne valja ništa, tamo se ništa ne nauči, to je formalnost, znanje je katastrofalno, šta će nam Pravosudna akademija itd. Ta Pravosudna akademija, ako se ne varam, uvedena je u vreme kada je državom Srbijom upravljala jedna druga stranka, kada je državom Srbijom i srpskim pravosuđem upravljala pre svega Demokratska stranka. Koleginica koja je ovako žustro danas kritikovala Pravosudnu akademiju i maltene pledirala da se ona ukine, te 2012. godine bila je na listi Demokratske stranke. Kao što je rekao i gospodin Selaković, mislili mi o Pravosudnoj akademiji ovo ili ono, ja lično, recimo, te 2008. godine, kada je uvođena Pravosudna akademija sam smatrao da je ona nepotrebna, ali, ona je postala deo našeg pravnog sistema. Evropska unija koja vrši monitoring naše harmonizacije, odnosno harmoni-zacije našeg pravnog sistema sa pravnim tekovinama EU, smatra da je institucija Pravosudne akademije nešto što treba da ostane u pravosudnom sistemu Republike Srbije i ja tu činjenicu poštujem. Mi sada ne možemo da ukinemo Pravosudnu akademiju i ne bi bilo dobro da je diskreditujemo time što ćemo da iznosimo paušalne ocene kako se tamo ne radi ništa, kako se tamo ocene dobijaju na „lepe oči“ itd, nego da radimo na tome da se unapredi rad Pravosudne akademije i da svi zajedno učinimo sve ono što je do nas, bez obzira da li smo narodni poslanici ove ili one partije, da li smo u ministarstvima koja su resorno zadužena za ovu oblast, da li smo u pravosuđu, da li smo u tužilaštvima itd, da svi zajedno uložimo jedan dodatni napor da srpsko pravosuđe u celini i sve one pomoćne delatnosti koje prate srpsko pravosuđe, i advokaturu, i javno beležništvo, i javne izvršitelje, učinimo kvalitetnijim, efikasnijim, racionalnijim i da time pomognemo Vladi Republike Srbije da sledeće godine, kad se budu otvarala pregovaračka poglavlja koja se odnose na pravosuđe, na oblast ljudskih prava i sloboda, pomognemo da se ta pregovaračka poglavlja otvore, ali i da se zatvore što pre i da po tom pitanju nemamo nikakvih problema. To će biti u najboljem interesu države Srbije i svih njenih građana.
Zahvaljujem se gospodine Martinoviću. Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, sada određujem pauzu u trajanju od jednog časa. Sa radom nastavljamo u 16.00 časova. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, narodna poslanica Dubravka Filipovski. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Kolege i koleginice narodni poslanici, gospodine ministre, uvaženi građani Srbije, mi danas raspravljamo o jednom izuzetno važnom setu pravosudnih zakona. Cilj seta ovih zakona je, po mišljenju mojih kolega iz poslaničke grupe Nova Srbija i mene, da se postavi efikasnost pravosuđa i usklađivanje sa zakonodavstvom EU. Vi ste to gospodine ministre, u obrazloženju koje je trajalo dugo i bilo veoma važno i istakli. Međutim, negde odmah posle 2011. godine, kada je donet Zakon o izvršenju i obezbeđenju, došlo se do, uglavnom ću o njemu govoriti, jer po mom mišljenju, sve druge promene izmena i dopuna ovog Zakona su upravo da bi se uskladili sa ovim Zakonom. Nekako se stekao utisak da ga vrlo brzo treba menjati i da sve tradicionalne forme koje su ostale u ovom zakonu, treba promeniti na jedan moderniji i precizniji način. Bilo je dosta manjkavosti u ovom zakonu. Po mom mišljenju je ovaj novi zakon bolji, jer menja suštinu nekog umreženog mišljenja koje je u najširoj javnosti postojalo, da su izvršitelji nekako dobili epitet privatnih, sa izrazito negativnim prizvukom, a po mom mišljenju razlog tome je što na pravi način nije definisana uloga i nadležnost izvršitelja i mislim da je to ovim predlogom novog zakona, na jedan dobar način urađeno. Međutim, bez obzira na početni, negativni odnos javnosti prema novoj profesiji kao i, rekla bih, povremeno lošim iskustvima građana, pretežno u ulozi izvršnih dužnika, moram naglasiti da se u strateškim dokumentima, u oblasti pravosuđa predviđa dalje jačanje uloge izvršitelja i kao i da se njihovo uvođenje u naš pravni sistem pokazalo opravdanim u prethodne tri godine, jer je došlo do značajnog povećanja efikasnosti naplate u tzv. komunalnim predmetima, na primer. Zato predlogom ovog zakona uvodi novi, po mom mišljenju potpuno adekvatan termin javni izvršitelji, kao što sam rekla, na ovaj način se posebno potencira njihov položaj u toku izvršenja postupka i postupka obezbeđenja. Dakle, ovim nazivom se na jedan pravi način naglašava njihova javno pravna komponenta, jer jedan od glavnih problema koji godinama unazad odvraća potencijalne strane investitore od ulaganja u Srbiju, jeste neefikasnost pravosudnog sistema. Posebno naši privredni sudovi tu prednjače, gde se tradicionalno favorizuje dužnik u odnosu na poverioca. Kada pominjem ovo favorizovanje i materiju obezbeđenja, moram da navedem primer iz prakse, privrednih sudova od pre nekih desetak i više godina. Većina nas se dobro seća akceptnih naloga, čarobnih papira roze boje, kojima je većina privrednih subjekata garantovala za uredno ispunjenje preuzetih finansijskih obaveza, kako prema bankama tako i međusobno. Menice su tada još uvek bile u povoju, a praksa izdavanja akceptnih naloga izuzetno dobro je funkcionisala i većina poverilaca se bez problema naplaćivala sve dok se na stranu nesavesnih dužnika nisu stavili privredni sudovi. Počelo je da se tumači da je akceptni nalog sredstvo plaćanja a ne sredstvo obezbeđenja i da samim tim poverilac nema pravo da se naplati puštanjem akceptnog naloga na naplatu. Uplitanje suda na naveden način iz čisto formalnih razloga, predstavljao je prekrajanje izvorne volje ugovornih strana i stavljanje na stranu dužnika koji je suštinski postupao u nameri da prevari poverioca. Poverioci su se, poučeni lošim iskustvom, dosetili i počeli su da prave ugovore u jemstvu, sve je to sada uzeto u obzir i promenjeno je i novi zakon lepo kaže, u članu 414. da pored ostalog vrste sredstava obezbeđenja jesu sticanje založnog prava na nepokretnostima i pokretnim stvarima na osnovu sporazuma stranaka. Dakle, izvorni sporazum stranaka mora biti maksimalno ispoštovan u svakom obligacionom odnosu. Kao posledica ovakve prakse u oblasti izvršenja, kao i hronične nelikvidnosti, imamo situaciju u kojoj je normalno da svako svakome duguje i tako nastaje jedan začarani krug iz koga, po mom mišljenju, kada su u pitanju ovi zakoni iz oblasti pravosuđa, trebana jedan pravi način izaći. Zato su i javni izvršitelji bitan element novog zakona. Oni su osnovni nosioci sprovođenja izvršenja. Njihova osnovna delatnost postaje znatno šira i znatno izraženija, a sudska nadležnost se smanjuje i zbog toga od sudova s pravom očekujemo da budu efikasniji. Mislim da i ovako prekomponovanje delokruga nadležnosti dobro, jer naši sudovi su i dalje izuzetno opterećeni svakakvim predmetima, bez obzira što su u pravni sistem, pored izvršitelja u međuvremenu uvedeni javni beležnici, tako da je proširenje nadležnosti izvršitelja neminovnost. Takođe, u našoj javnosti kod građana Srbije je negde uvrežena predrasuda da je sud kao državni organ pouzdaniji u postupku izvršenja i mogućnost izvršnog poverioca da bira između suda i izvršitelja logično dovodi do dodatnog opterećenja suda i negativno utiče na kvalitet rada i česte greške. Navešću jedan relativno svež primer od pre par meseci. Jedan naš sugrađanin nije dobio platu od poslodavca više od tri uzastopna meseca i koristeći odredbu člana 121. Zakona o radu da obračun zarade koju je dužan da isplati poslodavac u skladu sa zakonom predstavlja izvršnu ispravu, kao iskustva drugih zaposlenih, rešio je da više ne čeka, posebno zato što se pribojavao da će račun firme biti blokiran od strane velikih poverilaca i da više neće biti u mogućnosti da dođe do novca koji je zaradio. Kao izvršni poverilac obratio se nadležnom sudu. Imao je uredni predlog za izvršenje na osnovu verodostojne isprave, konkretnu, isplatni listić, odnosno obračun plate koji je dobio od poslodavca. Međutim, sudija mu je rekao da dokumentacija nije sveobuhvatna i nije validna i rekao je da dopuni dokumentaciju i ponovo podnese sudu sve što je potrebno kako bi se krenulo u rešavanje ovog slučaja. U međuvremenu, njegove kolege iz preduzeća su, takođe, se obratile sudu sa predlogom za izvršenjem na osnovu verodostojne isprave prilažući pri tome identičnu dokumentaciju i isti postupajući sudija je uvažio njihov predlog i dao nalog Narodnoj banci Srbije da se blokiraju novčani računi poslodavca, te je naknadno uvažio i predlog za izvršenje koji je hronološkim redosledom kao prvi podneo naš sugrađanin. Međutim, pošto je to naknadno urađeno, njegov predlog se našao na začelju i koji je tu epilog? Apsolutno sve njegove kolege su dobile od NBS isplaćena sredstva za platu koja je zaostajala. On jednostavno nije, zbog toga što je u međuvremenu blokiran račun preduzeća. Napisao je prigovor predsedniku suda, žaleći se na postupanje sudije. Međutim, epilog je ipak da je on oštećen i prosto i član 18. Predloga zakona propisuje da se predmeti uzimaju u rad prema redosledu prijema. Dakle, sud nije nepogrešiv, postupio je onako kako je po zakonu, ali treba verovati da će davanje šireg kruga ovlašćenja javnim izvršiteljima popraviti ukupno stanje kada je ova materija u pitanju. Dakle, ovo je još jedan primer i dokaz da građani Srbije treba da se okrenu javnim izvršiteljima, da prosto ne traže sve od suda za ono što sud može da uradi, ali je pretrpan i da sudovi mogu da pogreše, što je ovo još jedan konkretan primer. Kada govorim uopšte o sudu kao organu koji sprovodi postupak izvršenja, takođe moram da napomenem da su i njemu ruke često u prošlosti bile vezane zakonskim rešenjima koja nisu pratila opšta kretanja i nove trendove, prevashodno u ekonomskoj sferi. Primer na ovu temu je da su pre, opet, nekoliko godina radnici jednog društvenog preduzeća iz centralne Srbije potraživali od firme novac na osnovu neisplaćenih zarada i neuplaćenih doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje. Srećom po njih, imali su dobrog advokata koji je otkrio da propalo preduzeće ima u vlasništvu i veliki kontingent akcija, jedne tako jako popularne banke među investitorima na beogradskoj berzi i ceo posao su uspeli da završe na najbolji način. Zašto pominjem ovaj slučaj? Zato što mi je drago da konstatujem da zakonodavac prati kretanja u društvenoj i ekonomskoj sferi poslednjih godina i da su u aktuelnom Predlogu zakona hartije od vrednosti i drugi finansijski instrumenti posebno apostrofirani, kao predmet izvršenja i to na dosta precizan način. Mi smo ipak na par mesta intervenisali kao poslanička grupa tehničkim amandmanima trudeći se da precizno i dodatno, odnosno preciziramo neke detalje. Takođe, vezano za prvi primer, uložili smo amandman kojim predlažemo da se u skladu sa odgovarajućom odredbom u novom Zakonu o radu isplatni listić posebno navede kao izvršna, odnosno verodostojna isprava upravo zbog velike važnosti da zaposlene koji su na ovaj način prinuđeni da dođu do svoje zarade, u slučaju da je poslodavac nesavestan ili hronično nesolventan. Pri tom, potpuno uvažavamo konstataciju predlagača zakona da se u poslednjih desetak godina povećao broj izvršnih isprava koje po svojoj prirodi nisu sudske ili upravne odluke, već su akti drugih uglavnom nedržavnih subjekata ili izjave volje stranaka, kao da ih sadrži poseban zakon. Bez obzira na navedeno i odredbu u članu 41. Predloga zakona, smatrali smo da je zbog povećanog stepena društvenog značaja potrebno posebno navesti isplatni listić, odnosno obračun neisplaćene zarade kao posebnu ispravu kojom se inicira izvršni postupak pa smo u tom smislu i podneli amandman. Neophodan preduslov za proširenje nadležnosti javnih izvršitelja jeste i precizno definisanje njihovog položaja unutar trougla sud, stranke i izvršitelj. Po mom mišljenju je to dobro urađeno ovim zakonom. Takođe, pozdravljam nameru predlagača da se novim rešenjima postigne kompromis između brzine izvršenja i opšte pravne sigurnosti oličene u ujednačavanju sudske prakse pa će zbog toga NS, poslanička grupa NS u Danu za glasanje podržati ovaj set pravosudnih zakona.
Zahvaljujem gospođo Filipovski. Prelazimo sada na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč i reč ima narodna poslanica Biljana Pantić Pilja.
Poštovani predsedavajući, gospodine Bečiću, članovi kabineta, koleginice i kolege narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo set pravosudnih zakona koje je predložila Vlada i ja ću se u svom izlaganju fokusirati na dva zakona koja su ustanovila nove pravosudne profesije kada su prvi put usvajana – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu i Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu pohvaljujem predložene izmene i ako je možda ministarstvo trebalo čak i da razmisli o predlaganju potpuno novog zakona. Sadašnji zakon koji je pisao bivši režim u pravosuđu nije uradio ništa dobro, pa ni ovaj konkretni zakon i to vidimo tako što isti menjamo već nekoliko puta. Kada je počeo da se primenjuje uočene su nelogičnosti, nepreciznosti, pravne praznine o kojima je ministar već govorio u svom izlaganju i mislim da ih ovim predlogom nadležno ministarstvo sa uspehom otklanja. Nije čudno da je bivši režim kada je pisao ovaj zakon omanuo tako što je omanuo u svemu, a posebno u oblasti pravosuđa jer kada spomenete reformu pravosuđa, čitava stručna javnost se seti 2010. godine koju je teško zaboraviti šta je učinjeno, reizbor sudija, ukidanje sudova, uvođenje sudijskih jedinica, bilo je svega, ljudi bliski bivšem režimu su birani za sudije, ovi drugi nisu birani bez ikakvog obrazloženja, bez ikakvih kriterijuma. Imamo odluke ustavnih sudova, sudije su vraćene na rad i sve zbog bivšeg režima koji je vodio računa samo da upodobi bliske svojoj stranci. Sadašnji zakon mislim da je bio previše liberalan, da je previše davao slobode beležnicima i ako je to nova profesija. Ovim predlogom daje se značajna uloga nadležnom ministarstvu u nadzoru i kontroli javnih beležnika. Uvedeni su i saradnici, što je logično pošto imamo izvršiteljske saradnike, sudijske saradnice, pa je logično i da imamo i javno-beležničke saradnike. Ja ću se posebno osvrnuti na član 24. kojim se proširuju u slučajevima u kojima javni beležnik je dužan da odbije obavljanje tražene službene radnje. Predloženim izmenama govori se o sumnji. Ja sam uložila amandman, nadam se da će Ministarstvo razmisliti o tom amandmanu, da se reč: „sumnja“ promeni u: „raspolaže činjenicama“, jer sumnja je subjektivna. Ono što je nekome sumnjivo, nekom drugom nije, pa ako imamo da raspolaže činjenicama, mislim da je to objektivnija kategorija za uslov. Odredbe koje se odnose imamo na disciplinsku odgovornost, pa na nadzor i kontrolu javnih beležnika, smatram da će doprineti pravilnijem radu beležnika i samim tim će doprineti većoj zaštiti građana. Što se tiče Zakona o izvršenju i obezbeđenju, potpuno novom zakonu, kao neko ko svakodnevno primenjuje ovaj zakon u praksi, koji je imao dosta problematičnih odredbi, ja zaista izražavam veliko zadovoljstvo što usvajamo ovaj zakon, odnosno što je ovaj predlog zakona pred nama. Kada je 2011. godine sadašnji zakon počeo da se primenjuje i kada je uveo instituciju privatnog, odnosno javnog izvršitelja, ustanovljena je nova profesija koja je doprinela da se izvršni postupci brže rešavaju. Poboljšan je rad izvršnih postupaka, ali su se otvorila mnoga druga pitanja, a posebno pitanja izvršnih postupaka koje sprovodi sud. Izvršenja koja sprovodi sud su spora i troma i traju godinama, iako se išlo na načelo hitnosti, pa su ukinute i žalbe i neki drugi instituti. Ukinut je i dvostepeni postupak, a sud je rukovodio se načelom hitnosti, ali u mnogim slučajevima nismo imali hitno postupanje. Navešću vam primer podnetog predloga za izvršenje u 2012. godini, u januaru mesecu, gde je tražena prodaja nekretnine na osnovu izvršne isprave, pravosnažne izvršne sudske presude. Nakon četiri godine, evo sad će četiri godine, izvršenje nije sprovedeno. Održana je jedna javna prodaja, koja je odložena i promenjene su čak četiri postupajuće sudije. Ili, jedno javno komunalno preduzeće je podnelo 2011. godine predloge za izvršenja i sud je tek sada, krajem 2015. godine, poslao na adrese dužnika rešenja o izvršenju, pa su se i poverioci i dužnici našli u čudu posle četiri godine šta se dešava. Imamo i sudije koje neretko dostavljaju strankama zaključke sa rokovima od pet radnih dana i samo bombarduju bukvalno stranke, u nadi da će stranka promašiti rok i da će doći do obustave postupka. Sudija je rešio postupak, a posle nema žalbe, nego zahtev za zaštitu otklanjanja nepravilnosti itd. Sadašnji zakon je, slobodno mogu reći, uveo pravnu sigurnost, dok je ovaj zakon koji imamo na snazi uveo pravnu nesigurnost. Ukinuta je žalba kao redovan pravni lek, ukinuo je institut odlaganje izvršenja, vraćanje u pređašnje stanje i grubo su prekršena prava stranaka. Imali smo načelo dvostepenosti, o prigovoru je odlučivao isti sud, a protiv zaključaka izvršitelja nije mogao da se izjavi prigovor. Ovaj predlog zakona rešava problem stranaka i to je najbitnije. Kao što je ministar i rekao, od sada će izvršitelji biti nadležni za sprovođenje izvršenja, sem za određene postupke. To je vrlo pohvalno i sada se stvarno nadam da će izvršni postupci brže da se rešavaju. Mislim da je odlična i odredba gde imamo da stranke koje već vode izvršni postupak mogu da se odluče u datom roku da li će da nastave postupak pred sudom ili će da te započete postupke završi javni izvršitelj. Onda, imamo odredbu kojom viši sud postaje nadležan za odlučivanje u drugom stepenu. To hoće usporiti izvršni postupak, ali će dovesti do pravne sigurnosti. Imali smo da prigovor bude izjavljen, o njemu odlučuje isti sud, veće istog suda, a nemamo mogućnost žalbe. Sada imamo normalnu pravnu situaciju, primenu načela dvostepenosti, odlučivanje o drugom stepenu viših sudova. Interesantan je i član 20, da sudovi prodaju nekretninu čak i ako je ista prodaja u vansudskom postupku u skladu sa Zakonom o hipoteci, čime je ozbiljno bilo narušeno načelo sigurnosti. Sada je članom 20. takva praksa zaustavljena i stranka ima mogućnost izbora, ili će primenjivati Zakon o hipoteci, ili Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Jasno je definisano i pravo odgovora na žalbu, a jasne su i odredbe u drugostepenom postupku. Spomenuću član 26, koji je ministar već spomenuo, ja mislim. Zabranjeno je ukidanje i vraćanje na prvostepeni postupak. Znači, primenjuju se odredbe koje već postoje u Zakonu o parničnom postupku, jer smo imali slučajeve da direktno veće samo ukida i vraća, ukida i vraća i to je moglo da ide u krug. Sada je primenjen institut koji je postojao i koji postoji danas u Zakonu o parničnom postupku. Spomenuo je ministar i odlaganje izvršenja, koje nije postojalo u sadašnjem zakonu, pa su sudovi koristili zastoj. Zaista mislim da je odlaganje dobro, jer imali smo slučajeve da poverilac pokrene izvršni postupak, dužnik se javi i krene da otplaćuje svoj dug, ali moli poverioca da zastane i da odloži izvršenje. Poverilac nije imao tu mogućnost, neke sudije nisu želele da zastanu, nego je odmah zaključak poverioca – da li hoćete postupak ili nećete? Rok je pet dana da se izjasne, poverilac nema koristi da odustane od postupka, ne zna da li će dužnik nastaviti da plaća i onda je najbolje rešenje stvarno odlaganje, pa u određenom momentu da dužnik nastavi da plaća, a ukoliko prestane poverilac može da traži da se nastavi postupak. Mislim da je odredba odlaganja zaista zaslužila da se nađe opet u zakonu. Koleginica je spomenula danas pravosudnu akademiju. Mislila sam da se ne osvrćem na taj zakon, ali uvaženi kolega Martinović je isto spomenuo. Pravosudna akademija je plod reforme iz 2010. godine, koju sam već spomenula. Nije na nama da ukidamo nešto što treba da zaživi, samo na bolji način. Tako da, mislim da nisu bile osnovane primedbe koje je iznela koleginica. Smatram da je predloženi Zakon o izvršenju i obezbeđenju zaista dobar. Ja se radujem njegovoj primeni i prosto mi je žao što će početi da se primenjuje tek u junu 2016. godine. Ja sam jedva čekala da dođe na dnevni red. Jasno je da je nadležno ministarstvo imalo sluha za sve probleme koje stranke imaju u postupcima, da ministar i njegov kabinet sprovode reformu pravosuđa kako to treba, a ne kako smo imali 2010. godine i sa zadovoljstvom ću glasati za predložene zakone. Hvala vam puno.
Zahvaljujem, gospođo Pantić. Reč ima narodni poslanik prof. dr Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Pokret za preokret je podneo oko 70 amandmana na ove zakone. Videćemo u raspravi u pojedinostima od člana do člana, ali voleo bih ministre da pročitate naše amandmane, radili smo ih detaljno. Pokušali smo da struku stavimo na prvo mesto. Naročito vam skrećem pažnju na naše amandmane na Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Meni je žao, ministre, što ste vi član jedne od najneefikasnijih vlada na svetu. Ja mislim da ste vi neki drugi posao mogli dobro da radite. Kao i uvek kada pričam, ja ću pričati sa pozicije građana Srbije i reći ću zašto Preokret smatra da su ovi zakoni loši za građane Srbije. Prvo, Zakon o javnom beležništvu. Poštovani ministre, ovaj ovakav zakon, sa dosadašnjih sedam izmena i dopuna i ovom osmom izmenom i dopunom, nije čak ni ono što moj kolega Pavićević iz Nove stranke ponekad kaže da je krpež od zakona. Ovo je krpa od zakona. On je štetan za građane Srbije, zato što je on, gospodine Selakoviću, neprimenljiv.
Ja vas molim, gospodine Veselinoviću, pošto poslanici negoduju, da se ipak sa uvažavanjem obraćate Narodnoj skupštini.
Dakle, pomislite vi, gospodine Selakoviću, na koji način će građanin primenjivati zakon koji se odnosi na njega, a koji ima osam izmena i dopuna. Kako će se u njemu snaći javni beležnik, a ne obični građanin koji treba da zakuca na vrata javnog beležnika i da ostvari svoja prava? Da je to tako, to ste i vi rekli. Vi ste rekli da nakon jednogodišnje primene Zakona o javnom beležništvu, pretpostavljam ove poslednje od pre godinu dana, da on toliko ima nepreciznosti i protivrečnosti u njegovim odredbama, ali i pravne praznine koje su uglavnom takve da ne ostavljaju prostor za iznalaženje bilo kakvog rešenja u određenim situacijama. Mi smo vam, ministre, poslanici opozicije, a ja posebno ukazivao na ovo i pre godinu dana. Zakon o notarima ili o javnim beležnicima je neprimenljiv. Donesite novi zakon, napravite reviziju postojećeg zakona, dođite u Skupštinu sa novim zakonom o javnom beležništvu i to je možda rešenje da ćemo makar znati koji je zakon na snazi. Kada je u pitanju Zakon o sudskim taksama, zašto je on loš za građane, odnosno za državu. Daću vam jedan drugi primer. Jutros sam imao nekih administrativnih obaveza i dobio sam uplatnicu za republičku i za gradsku taksu, taksu grada Novog Sada. Druga taksa je bila 30 dinara. Znate, li ministre koliko sam platio bankarsku uslugu? I, svaki dan je građani plaćaju, 60 dinara, bankarsku uslugu, na taksu od 30 dinara. Znači, 60 dinara u džep banci, a 30 državi. Zbog toga sam tražio da se briše odredba o sudskim taksama, sada govorim o sudskim taksama, gde se na volju ostavlja da li će se plaćati u novcu ili u taksama, taksenim markama. Treba izbrisati ono da se može plaćati u novcu, odnosno taksama, treba da se plaća taksenim markama baš zbog ovoga da ne punimo džepove banaka. Kad je u pitanju Zakon o izvršenju i obezbeđenju tu ima puno primedbi. Pričaćemo kada budemo govorili o amandmanima. On je pre svega loš zbog toga što se ostavlja mogućnost antidatiranja odluke. Andidatiranja onog što se izvršava to sve pre svega rade javna preduzeća. Zatim, problematičan je kad su u pitanju troškovi izvršenja. Oni su netransparentni. Problematičan je u pogledu zahvatanja plate zaposlenih koji može biti predmet izvršenja. Ovo je previše gospodine ministre da ovaj iznos bude opterećen …
Zahvaljujem, gospodine Veselinoviću. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvek rado i sa osmehom na licu slušam izlaganje svog uvaženog prethodnika dr Veselinovića. Jedva čekam da uđem u suštinu svakog od 70 amandmana, budite uvereni da hoćemo i ja i tim iz Ministarstva pravde i Sektora za normativne poslove. I, dalje sam srećan što on i svega jedan dan nakon otvaranja prvih pregovaračkih poglavlja u pristupanju EU, dakle, u pristupanju Srbije EU tvrdi da je upravo ova Vlada jedina kojoj je to pošlo za rukom, najneefikasinija Vlada u istoriji Srbije, i ako je to potvrda neefikasnosti ja nam takve neefikasnosti želim još više i svakog dana mnogostruko više. Da li je neki, izvinite me, dakle, samo ću citirati tuđe reči, ne svoje, - da li je neki zakon krpež ili krpa, kako rekoste? Zakon donosi Narodna skupština u kojoj sede izabrani predstavnici građana Srbije. A ako je nešto krpež ili krpa onda to znači da je doneto bušno i pocepano, a oni koji danas to spočitavaju nama su bili deo vladajuće većine koja je donela takav zakon. Dakle, Zakon o javnom beležništvu niti je donela ova vladajuća većina, ni vladajuća većina iz perioda 2012-2014. godina, donela ga je ona koja je bila na vlasti od 2008-2014. godine, a meni se nekako čini da je dr Veselinović bio jedan od bitnih činilaca te vladajuće većine. Da li je taj zakon primenjiv ili neprimenjiv, to pokazuje praksa. I najbolji zakon kada se donese ne može da predvidi sve one situacije u svakodnevnom životu, pa i najuređenije države na svetu imaju period u kome mere prolazno vreme nekom zakonu i intervenišu u njemu, najčešće upravo u tim delovima koje zakonopisac nije mogao da predvidi. Kada je reč o ovom pretposlednjem o čemu je govoreno, a to je Zakon o sudskim taksama. Opet pitam, a koja je to bila vladajuća većina na vlasti kada su ukinute de fakto sudske taksene marke. Da li je to možda bila vladajuća većina SNS? Ja sam deo te vladajuće većine i odmah da vam kažem – nije bila. Ko je pravio posao bankama, pa na račun od 30 dinara naplaćuje 57 ili 60 dinara proviziju? Da li je to uradila ova vladajuća većina? Biće da nekoga pamćenje slabije služi. Ne, a upravo ova vladajuća većina ima priliku da usvoji Zakon o izmenama i dopunama Zakona o sudskim taksama, za početak da ponovo vratimo sudske taksene marke, ja sam vam čak i doneo da biste shvatili da to nije samo mrtvo slovo na papiru, ovde ću pokazati jednu od verzija kako će te marke da izgledaju, one će biti rađene u apoenima kao i gotov novac od deset dinara do pet hiljade dinara. Evo, jedna ili dve uvećane verzije. Dakle, ovo je samo idejno rešenje. Na ovakav način će građani biti lišeni upravo tog nameta, evo ovde izgleda najviše, gde će svaka imati svoj serijski broj, svoju numeraciju. Gde će svaki od kolega advokata, kojih znam da ima i među narodnim poslanicima moći da kada odlazi na zakazano ročište, da kupi jedan broj ovih taksenih marki. Da kada traži kopiju zapisnika ne silazi na šalter, da odlazi u poštu ili u banku da uplaćuje taksu, da čeka u redu, da mu u međuvremenu počne drugi pretres ili rasprava, pa da onda kasni tamo, pa da onda najčešće i ne dobije zapisnik ili nekada dobije zapisnik, a ne plati taksu na to. Mi smo radeći analizu, evo upravo je rađena jedna analiza na primeru Privrednog suda u Novom Sadu, gradu iz koga je i dr Veselinović dolazi, koja je pokazala da se ne postajanjem ažurnog i dobrog sistema naplate samo taksi na kopije zapisnika, godišnje izgubi između sedam i osam kompleta najsavremenijeg računara za rad u našim kancelarijskim uslovima sa štampačem. To je za nas mnogo. A da ne bude da ja prebacujem gospodinu Veselinoviću, i ono što jeste i što nije, a što on zna često drugima da prebacuje, sudske taksene marke nažalost, dame i gospodo narodni poslanici, prestale su da se koristi u vreme hiper inflacije zato što su bile obezvređene kao i novac. Kada je došlo do stabilizacije kursa dinara, kada je inflacija opala, onda je nekome odgovaralo da poslovne banke koje su preuzele platni promet od službe za obračun i plaćanja, zarađuju na ovakvim stvarima. Nije sporno koji danas hoće da plaća u banci može to da radi i dalje. Ako sam dobro ja vas razumeo, vi ste otprilike rekli, zašto ne sve takse plaćati u taksenimmarkama. Mi smo proširili taj opseg, bilo je ranije do hiljadu dinara, mi kažemo do pet hiljade dinara. Mislim da je to za početak dobro. Hajde, da vidimo za početak kako će to da ide. A onda kao što je koleginica dala dobru primedbu da se potrudimo da već negde 2017. godine, 2018. godine da imamo mogućnost da preko mobilnog telefona platimo taksu, da imamo mogućnost da platimo i platnom karticom. Samo znate šta nam je tu problem? Sve što bi podrazumevalo ostavljanje novca u sudu, dakle, plaćanje u sudu, podrazumeva zapošljavanje ljudi koji se bave platnim prometom, od onoga koji novac prima, do onoga ko je kontrolor. Ovo je dobar prvi kora, ali ja opet pitam, ko to nije hteo da vrati upotrebu sudskih taksenih marki iako su one sve vreme postojale. Znači, sve vreme u zakonu postojale, jednostavno ovo se nije radilo. Na ovaj način mi dolazimo u priliku, koliko god to zvučalo neverovatno, ali stranke i advokati koji ih zastupaju, na neki način da nas kreditiraju, jer advokat može da kupi taksenih markica u vrednosti, recimo da kupi 50 taksenih markica koje nose apoen 100 dinara, a da ih troši u narednih meseca dana. Dakle, po meni je ovo dobar put za uvođenje reda u biranje prihoda od sudskih taksenih marki, gde imamo ozbiljne probleme. Doneo sam, mogu i da vam pokažem posle, skraćenu funkcionalnu analizu pravosuđa gde se kaže da od obračunatih taksi naplatimo do 40%. Ako hoćete, jezikom brojeva, imajući u vidu da je u prethodne dve godine u proseku godišnje naplaćivano između 7,5 i 8 milijardi dinara, to znači da nama ostane ne naplaćeno oko 12 milijardi dinara. Složićete se, naročito oni koji su među vama, dame i gospodo narodni poslanici, kolege pravnici, advokati, kada građanin ode u svoju opštinu i treba mu iz određenog razloga da podigne izvod iz Matične knjige rođenih. Dakle, to je jedan klik na mišu, na kompjuteru i odštampa se izvod i ta tehnička radnja košta građane nekoliko stotina, 800, 900 dinara. A kada donesete, odnosno napišete vi ili vaš advokat tužbu i podnosite je sudu, vi ne tražite jedan klik na kompjuteru da se sprovede tehnička radnja, već tražite da država pokrene jedan veliki i složen pravosudni aparat, gde neko upotrebom svog znanja, intelektualnih sposobnosti, treba da reši vaše sporno pravno pitanje. Mi smo u situaciji da se maltene svaka treća takva taksa u Srbiji plati. Svaka treća se plati, a dve se ne plate. Da biste videli koliko je generalno suđenje skup sport, što bi rekao naš narod, ja ću vam dati jedan primer i želim to i građanima ovom prilikom koji prate naš prenos rasprave da pokažem. Vi znate da smo mi doneli Zakon o posredovanju i rešavanju sporova ili tzv. Zakon o medijaciji. Medijacijom se rešava ubedljiva, pretežna većina sporova u uređenim pravnim zemljama. Ja sam ovde uradio dve male analize. Evo danas, hoćete da podnesete tužbu, parničnu tužbu, gde je vrednost spora 100.000 dinara, a čudi me da niste jednu drugu stvar primetili o Zakonu o taksama, a to je da mi snižavamo cene sudskih taksi. Mi uvodimo efikasniji sistem naplate, ali određene tarifne brojeve smanjujemo. Mislim da je to jedna od poruka koja treba danas odavde da ode, da se snižavaju cene sudskih taksi. U vrednosti spora od 100.000 dinara, u sudu opšte nadležnosti, taksa za tužbu je 5.900 dinara, a taksa za odluku je 5.900 dinara, što znači da je 11.800 dinara ukupan trošak na ime sudskih taksi koje građanin treba da podnese. U Privrednom sudu, za takođe spor od 100.000 dinara, građanin plaća dva puta po 9.900 dinara, što će reći skoro 20.000, odnosno 19.800 dinara. Ako želite taj spor da rešite putem posredovanja ili medijacije, to će vas koštati 7.500 dinara. Dakle, onog trenutka kada uvedemo red u naplatu sudskih taksi, možemo da vodimo raspravu, po meni je to tehničko pitanje, da li sve plaćati taksenim markama, zašto biste privredna društva koja virmanski posluju, obavezivali da kupuju taksene marke, onda nalog za isplatu na račun za uplatu sudskih taksi, i nema dodira ni sa kešom, ni sa taksenim markama. Zašto ne biste građaninu omogućili, kada dođe u banku čiji je klijent da kaže, evo ga nalog za isplatu, prebacite toliko sa mog računa na račun za sudske takse. Kada se uvede red u naplatu sudskih taksi, tada će ljudi shvatiti, jer sudska taksa mora da se plaća, a s obzirom da je to kao što rekoh, skupa rabota, hajde da tražimo zakonom propisane pravno priznate alternativne načine rešavanja sporova. U pravno uređenim zemljama od 2/3 pa naviše sporova, rešava se na takav način. Za vrednost spora od 500.000 dinara, u sudu opšte nadležnosti, platićete taksu, tužbu za taksu i odluku, ukupno 39.600 dinara. To nije mali novac. To je jedna pristojna plata van Beograda i Novog Sada, a bogami i u Beogradu i Novom Sadu, mnogima je to pristojna plata. Takvu platu ne može da dobije ni 80% zaposlenih u našim sudovima i tužilaštvima, dobijaju manje od toga. Tu je za vrednost sporova u sudovima opšte nadležnosti, spor do 500.000, od 500.000 dinara skoro 40.000 dinara se plaća za taksu. U Privrednom sudu, 51.200, a ako putem medijacije rešavate ovaj spor, plaćate 15.000 dinara. Ovde se građanima zaista pruža dobra alternativa, pruža im se medijacija na kraju koje dobijaju ispravu koja nosi izvršni naslov, ne kao u starom Zakonu o medijaciji, gde ste mogli, što se kod nas kolokvijalno kaže, da uzmete tu ispravu i da se slikate, pa smo onda bili jedina država u Evropi u kojoj je medijacija skuplja od suđenja, što je potpuno suprotno od onoga što se želelo postići. Prema tome, ja neću da zadržavam mnogo, iako volim rasprave i uvek su mi zanimljive, pretpostavljam da je podnet amandman u kome se traži da se čitav iznos takse plaća u sudskim taksenim markama, a sa nestrpljenjem očekujem i obrazloženje zašto mislite da je to dobro. Samo ću vas podsetiti, još jedan od razloga zašto su izopštene negde sudske taksene marke, svojevremeno jeste bila hiperinflacija prvi razlog, a drugi razlog je bio što tada nismo posedovali takve vrste štampe koje su mogle da obezbede taksene marke od zloupotreba, odnosno falsifikata. Danas to posedujemo i danas ta štampa može dobro da se uradi i u granicama Srbije. Naravno, opet pominjem, gospođa Martinović je rekla pravu stvar, ovo jeste stara metoda, hajde da mi počnemo sa tom starom, napravimo rezultat, pa ćemo da pređemo na savremenije. Evo ja vam obećavam da ćemo zaista ozbiljno da radimo na tome i postoje mnoge stvari gde ćemo mi moći da unapredimo naš IKT sistem, ali kao što smo to počeli da radimo i u državi kada smo dobili priliku, kada su nam građani dali poverenje, krenulismo prvo da sređujemo finansije, zato što bi, rekao gospodin Veselinović, najnesposobnija, najneefikasnija Vlada u istoriji Srbije je prva posle četiri decenije koja nije imala rebalans budžeta, zato je to Vlada koja je prva počela da svodi fiskalni deficit na nivo mastrikta i ta Vlada je juče nagrađena otvaranjem prvih pregovaračkih poglavlja. Pravo da vam kažem, ja sam ponosan na ovu, što reče gospodin Veselinović, dr Veselinović, neefikasnost, a uveren sam da je svako razuman u Srbiji ponosan na to. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković, a zatim replika dr Veselinoviću. Ako ćete vi prvo, izvolite. Reč ima narodni poslanik prof. dr Janko Veselinović.
Dakle, o zakonima. Gospodine Selakoviću, kada su u pitanju takse, moj predlog jeste da se one plaćaju taksenim markama i uvažavam ove argumente o kojima ste govorili, ali da dispozitivnost bude kada su stranke u pitanju, da one odlučuju o tome kako će plaćati. Iz ovog se ne vidi, da li će onaj ko daje nalog, upisuje, upisati da platite u novcu, u tom smislu ne sme biti dispozitivnosti. Rekli ste kada je u pitanju Zakon o javnim beležnicima, da je on bio šupalj. Zašto ga ne zakrpiste, gospodine Selakoviću? Zašto ste napravili šest, odnosno sedam novih rupa? Vi od tog zakona napraviste sve osim zakona koji može da istrpi sud primene, da može da bude primenjen u stvarnosti. Zakrpite ga, gospodine Selakoviću, nemojte praviti nove rupe. Donesite novi zakon. Zaboravili ste da ste četiri godine na vlasti. Četiri godine, dobro bićete u maju mesecu četiri godine. S druge strane, kažete – igrao sam značajnu ulogu u nekom prethodnom periodu. U ovoj oblasti, gospodine Selakoviću, znate li ko je igrao ulogu? Oni što su danas sa vama bili – ja vama serdare, vi meni vojvodo; da li je tako? Nema veze sa Jamnicom? Dakle, oni što su danas hvalili vaš zakon i znate gde su, u kojoj su oni sada stranci i bio sam protiv tih advokatskih lobija u stranci u kojoj sam bio. Taj advokatski lobi još uvek nije razbijen. Ima ga i u vašoj stranci i u prethodnim strankama.
Vreme.
I oni odlučuju o tome da li će advokati … [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Moram vas gospodine … (Janko Veselinović, s mesta: Dve minute.) Pa dve minute replika traje, morate, prošlo je dve minute i 20 sekundi. Morate razumeti i vi. Reč ima Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospod narodni poslanici, pozdravljam i nevladin sektor koji je danas sa nama, kako da kažem, uvek mi je zanimljivo kada od prethodnog govornika slušamo kako ocenjuje stanje u pravosuđu, kako daje kritike i primedbe o stanju u sudovima, kada govori o sudijama, itd. Sad, ja bih ga možda i shvatio ozbiljno da je u periodu kada je zdušno podržavao neke ranije vlade u nekim ranijim godinama, npr. 2009, 2010. godine i ostalim godinama, da je tada podigao glas, da je podigao glas protiv urušavanja čitavog sistema u oblasti pravosuđa u Srbiji, da je tada ustao i rekao nešto protiv katastrofalne reforme pravosuđa, protiv katastrofalnog reizbora sudija, e to što mi sada govorimo katastrofalna reforma pravosuđa, nije nešto što su naprednjaci izmislili, iako smo tada bili opozicija. To je ocena Venecijanske komisije. Sada, dolazimo u situaciju da se pitamo da li on tada nije verovao Venecijanskoj komisiji ili ga to u tom trenutku nije ni zanimalo? Da zanemarimo to, da stavimo to sa strane, mogao je bar kao narodni poslanik, tada vladajuće stranke, u međuvremenu je prešao u nevladin sektor, osnovao nevladinu organizaciju, udruženje građana, ali tada kao narodni poslanik je mogao da digne glas u Skupštini ovde i da osudi jednu praksu koja je tada bila na snazi, da kaže nešto protiv prakse koju je sprovodila njegova stranka, a to je da opštinski čelnici, čelnici jedne opštine ocenjuju kandidate za sudije i tužioce. Pri tome, da stvar bude gora, ta ocena je bila jedini kriterijum da li će taj kandidat i biti reizabran, bilo da su u pitanju sudije ili tužioci. O tome svedoči i pismo koje je društvo sudija dostavilo javnosti, kako su to, npr, samo kao primer navodim, kako se to radilo u opštini Vlasotince od strane predsednika opštine, ali i predsednika opštinskog odbora te tada vladajuće stranke. To pismo su potpisali i predsednik opštinskog odbora, da ne navodim imena, mislim da nije naročito bitno kako su se zvali, ali i tadašnji predsednik opštine. E sad, problem je u tome što je to pismo i te kako bilo važno prilikom reizbora, jer svi koje je DS pohvalila u tom pismu, svi su i reizabrani. Oni koje DS tada nije pohvalila ili ih je ocenila negativno, oni, pogodite, nisu reizabrani. Posebno je zanimljivo da su tadašnji predsednik opštine i predsednik opštinskog odbora, bez ustručavanja, stavili pečat stranke, ali ni manje ni više nego i pečat opštine Vlasotince. Ja ću vam sada samo neke primere navesti i to bez imena i prezimena, ali kada je reč o sudijama Opštinskog suda u Vlasotincu, jedan od kandidata, pa kaže predsednik suda od 2000. godine, pa sada ide opisivanje njegovih kvaliteta. Kaže, lomio se između DS i DSS, prevagnuo trenutni interes, te se smatra DSS-cem. U principu pošten, ali nekomunikativan i nepreduzimljiv. Zaslužuje šansu. Zatim, jedan drugi kandidat, kaže – simpatizer. Pazite sada, supruga člana DS. Pošten, vredan, desetak godina unazad pruža svu pravnu pomoć DS. Verovatno najbolji u sudu, nesporan. Pazite sada ovo, jedan od kandidata kaže – neukaljan, nekompromitovan; verovatno - pošten, druželjubiv; divim se toj kreativnosti u opisivanju – uvek spreman na saradnju, simpatizer, nesporan. Onda imamo i ovo. Jedan od kandidata kaže – nestručan, osoba bez ugleda, verovatno korumpiran, zalutao među sudije, radikalno raspoložen. Pa za jednog od kandidata kaže – predsednik suda do 2000. godine. Okoreli neprijatelj DS. Neprincipijelan, koruptivan, nesporno negativan. To je slika i prilika kakvo je stanje sudstva bilo u to vreme, do kojih niskih grana su oni doveli sudstvo. Tu je bio primer kako se bivši režim uopšte odnosio prema sudijama, prema tužiocima i kako je doživljavao reformu sudstva, koju, da ponovim, za koju je Venecijanska komisija utvrdila da je katastrofalna. Zato mi danas ne možemo da verujemo na reč ni prethodnom govorniku, taman da svi poslanici bivšeg režima pređu u nevladin sektor i osnuju nevladine organizacije, to ne može da ih abolira od njihove odgovornosti urušavanja sistema pravosuđa u Srbiji. Još jedna rečenica i time ću završiti, ja zaista visoko cenim stručnost prethodnog govornika, ali bih želeo da ga podsetim jer verujem da je smetnuo s uma, s obzirom da je danas potpisao nekakvu inicijativu za smenu jednog ministra, podsetiću ga da je po Ustavu potrebno da 60 narodnih poslanika potpiše takvu jednu inicijativu. Koliko znam, za sada je samo jedan potpisnik te inicijative. Iz svih ovih razloga, pozivam vas da odbijemo kao potpuno neosnovane kritike koje smo čuli danas i da podržimo set zakona predloženih. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Markoviću. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Nije u sali. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić. Reč ima narodna poslanica Nataša Vuković, nije u sali. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Gospodine ministre, kao potpredsednik SPO, narodni poslanik u ime moje političke stranke vama i Vladi Republike Srbije čestitam na ostvarenju jednog od naših važnih programskih ciljeva zbog kojih smo, cela Srbija zna šta sve prošili i nadam se da će se uskoro otvoriti i druga poglavlja i da ćemo uspešno zatvoriti poglavlja. Tu je jedan od najvećih tereta upravo na vašem ministarstvu. Mi smo se do 2000. godine borili za evropsku Srbiju sa onima koji su nam bili nužni saveznici. Posle 2000. godine podržavali smo svaku vladu čiji su glavni magistralni ciljevi bili okrenuti ka Evropi, ali smo takođe upozoravali da se često ispod tih glavnih magistralnih ciljeva i te evropske mantre provlači sve i svašta. Kada smo kritikovali, naša kritika je bila najdobronamernija. Jedan od najgorih zakona koji je donet u tom periodu je Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Iako uopšte nismo bili zadovoljni prethodnim Zakonom o izvršenju i obezbeđenju, jer je bukvalno u izvršnom postupku sprovođen još jedan novi postupak, jer je procenat izvršenja bio jako mali, previše dug, išao je u potpunosti na ruku dužnika, nije postojao taj balans između pravde, pravičnosti, efikasnosti izvršenja, nije uspostavljen taj idealan, pošten balans, zakonit, između poverioca i dužnika, ovaj zakon zaista je nešto što je u toj meri loše se odrazilo po rad pravosudnih organa, a pre svega najviše u pogledu položaja dužnika. Zakon o izvršenju koji vi menjate i menjate ga na dobar način i mi podržavamo ne samo Zakon o izvršenju, već i sve prateće zakone koji su na dnevnom redu i apsolutno se slažemo da je neophodno da u našem pravnom sistemu, pored privatnih izvršitelja, postoji i pravosudna akademija i mi smo smatrali da je uvođenje instituta pravosudne akademije jedan od dobrih koraka na putu stalne edukacija nosilaca pravosudnih funkcija. Zakon o izvršenju koji se menja je neophodno promeniti jer je bio surov, jer se kosi sa osnovnim ljudskim pravima i slobodama, jer ostavlja dužnika na milost i nemilost poveriocima i izvršiteljima. Akcenat je stavljen na brzinu na uštrb pravičnosti i zakonitosti, a najviše na teret dužnika. Rokovi su bili suviše kratki, dužnikova prava su bila maksimalno sužena, skoro da ih nije ni bilo. Privatnim izvršiteljima je data neograničena sloboda koja je dovodila do nesagledivih posledica u lošem smislu po interese dužnika. Jeste možda poboljšana brzina naplate, ali je ona učinjena nepravičnijom. Mi razumemo i podržali smo uvođenje potrebnog instituta privatnog izvršioca. Sasvim je legitiman motiv izvršilaca nagrada i naknada, ali je ona često zbog nepravilnosti bila bezobrazno visoka i surova. Navešću još neke ogromne anomalije koje je imao postojeći Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Izvršitelji su sami odlučivali šta će zapleniti. Veštačenje radi utvrđivanja prava vrednosti imovine nije dozvoljeno, što je skandalozno, što je nešto što se kosi sa svim osnovnim pravnim postulatima pravne sigurnosti. Jeste, sud ima ovlašćenja da angažuje stručna lica, što je u prenosnom smislu reči bilo veštačenje, ali naprosto veštačenje kao neophodan institut nije bilo predviđeno. Zaplena imovine dužnika je počinjala odmah po dostavljanju rešenja dužniku. Imovina je bukvalno prodavana u bescenje. Nije regulisano šta ako izvršilac ne preduzima određene radnje, slično kao u upravnom postupku ćutanje administracije. Nije bilo jednog od osnovnih ustavnih načela - pravo na dvostepenost postupka. Sve je završavano pred prvostepenim sudovima, bilo da su u pitanju privredni sudovi ili osnovni sudovi. Pet radnih dana je samo ostavljano za prigovore dužniku na zaključak o izvršenju. Izvršenje se nije moglo zaustaviti čak i u slučaju najgrubljih nepravilnosti. Nije bilo delotvornih pravnih lekova u izvršnom postupku. Povreda prava na pristup pravdi i suđenju u razumnom roku je postojala u brojnim slučajevima. Nije bilo moguće odlaganje izvršenja, ni povraćaj u pređašnje stanje. Ako se dužnik obrati sudu, nema roka za otklanjanje nepravilnosti. Zakon dosadašnji je propisivao da ako se nepravilnosti nađu, izvršitelj će ih otkloniti ako je to moguće, što je apsolutna besmislica. Građani čak nisu mogli ni da pokrenu disciplinski postupak protiv izvršitelja, a zakon im je omogućavao da to urade protiv sudije i protiv advokata. Sve ovo je dovelo do toga da građani kažu – eto, i vi koji ste se zalagali za promene, a mi smo se zaista zalagali za promene na bolje, nismo doživeli u mnogim segmentima svog života promene, ali zaista promene na gore. Mi smo se kao politička stranka zalagali za privatizaciju, za ukidanje društvene svojine, ali ne za ovakvu privatizaciju koja je obavljena na banditski način i u kojoj zaista najčešće nije bilo zdravog kapitala i zdrave procedure. Zbog toga se SPO, zato što u svim tim poslovima, lošim poslovima po građane Srbije i po ovu državu nije učestvovao, od njih na vreme ograđivao. Ono što želim da kažem vama, ministre, u najboljoj nameri, nastavite ovakvim putem. Vi ste u normativnom delu uradili dosta toga. Uhvatili ste se u koštac sa veoma velikim nasleđenim problemima. Samo onaj koji je do detalja upoznat sa stanjem u našem pravosuđu zna sa kako teškim poslovima se nosite. Ako nastavite ovakvim putem, sigurno je da ćete uvek imati podršku SPO. Hvala.
Vreme. Zahvaljujem. Narodni poslanik Balša Božović nije u sali. Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić.
Gospodine predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Republike Srbije, hoću da pre nego što pređem na set zakona koje ste danas doneli u Skupštini, da vama kao predstavniku republičke Vlade, svim narodnim poslanicima i onima koji su u vladajućoj koaliciji, kao i onima koji su u opozicionim klupama i svim građanima Republike Srbije čestitam otvaranje Poglavlja 32 i 35. Vama, ministre, želim da sledeće godine, a znam da ćete naporno i predano raditi, doživite da se otvori i poglavlje 23 i 24 i to će biti kruna vaše ministarske fotelje. Očekujem da i nakon toga obavljate svoj posao na onaj način na koji to činiti od 2012. godine. Vi znate da ste uvek bili moj favorit. Vi znate da je Skupština uvek podržavala sve zakone koje ste vi predlagali ovoj Skupštini. Jako je bitno da građani Srbije ne steknu pogrešan utisak o onome što ste vi doneli danas u Skupštinu. Vi ste doneli jedan Zakon o izvršenju i obezbeđenju, koji nije mogao da se menja dopunama i izmenama zato što je drastično trebalo da se promeni dosta toga zbog toga što je taj zakon bio manjkav u velikoj meri. Vi ste veoma detaljno, iako smo danas u raspravi u načelu, skoro svaki član razložili i obrazložili u ovoj Skupštini. Održali ste jednu akademsku reč od sat i 20 minuta. Tu ne bih imao šta ni da oduzmem, ne bih imao ni šta da dodam. Ostaje da u danu kada raspravljamo o amandmanima, a ima ih negde oko 280 na ovaj set pravosudnih zakona, tada se izjasnimo ponaosob. Ono što je najmarkantnije u ovom Zakonu o izvršenju i obezbeđenju jeste da se vraća žalba. Ta žalba je bila i u Zakonu o izvršenju iz 1978. godine. Ona praktično garantuje dvostepenost postupka, kao što je to propisano Ustavom. Dozvoljava se dužniku, kao što se dozvoljava i osuđeniku za najteža krivična dela da napiše žalbu, da iskoristi to svoje pravo i da o toj žalbi odlučuje viši sud ili Apelacioni privredni sud, što znači u veću od trojice sudija koji imaju i veće iskustvo, koji su duži niz godina u poslu i gde je pretpostavka i neka prezumpcija da se zapravo radi o stručnijim ljudima, odnosno stručnijim sudijama nego što su to sudije osnovnog suda. S druge strane, to daje mogućnost dužniku da se nada da ukoliko su opravdani razlozi podnošenja žalbe, da će žalba biti usvojena i on neće biti obavezan da izvrši ono što nije urađeno na pravi način. Veoma bitni elementi u ovom zakonu jesu da, osim što dužnik ima pravo na žalbu, postoje određene obaveze, a to je nemogućnost bekstva, sklanjanja, izbegavanja obaveze i predviđena je poternica za dužnikom. Javni izvršitelj može zatražiti da se raspiše poternica, područna policija to radi. Dužnik ne može da se sakrije, biće priveden i sve procesne radnje biće izvedene na najbolji mogući način. Takođe, postoji obaveza policije, što do sada nije bio slučaj, da pruža punu asistenciju prilikom izvršenja. Policija je dužna, na obaveštenje od strane javnog izvršitelja, da izvrši bezbednosnu proveru, da eventualno oduzme oružje od dužnika, da na taj način predupredi svaku negativnu situaciju i mogućnost narušavanja javnog reda i mira. Ono što je bitno za ovaj zakon, a to je efikasnost koju će on doneti. Efikasnost se ogleda u tome što će ogroman broj izvršnih predmeta izvršavati javni izvršitelj. Oni će to činiti na jednoj tržišnoj osnovi i taj profit, koji ostvaruje, ili zarada koju će imati će biti veća i srazmerno veća njihovom angažovanju. Što više predmeta budu uradili, što efikasniji budu bili, njihov konto će biti uvećan i biće svakoga dana veći broj uplata. To je ono što, naravno, svakog čoveka koji se bavi ovim poslom tera i na kraju svako želi da zaradi i da krene. Takođe, postoji i zaštita od toga da dužnik ne može da otuđi, da skriva i oštećuje ili umanjuje svoju imovinu, i za to je predviđena novčana kazna. To je u članu 131. Mislim da o tome danas niste ništa rekli, ali je veoma bitno da se zna i da javnost Srbije, ona laička, naravno, i stručna, spozna da se može izreći novčana kazna. Tu novčanu kaznu, naravno, izriče sud, i ta novčana kazna se može pretvoriti u kaznu zatvora, ukoliko ne može da se naplati od dužnika. To stvara, takođe, jedan teg svakom dužniku koji želi da izbegne, koji želi da uništi, koji želi da predupredi poverioca u pokušaju izvršenja i naplate onoga što je tokom spora dobio. Nepoverenje u pravosuđe Srbije postoji i zbog toga što godinama vodite postupak, imate ogromne troškove, od takse za tužbu i odluku suda, tarifa advokatska, ukoliko imate uviđaje, takođe se to plaća. Sve to donosi ogromne troškove za stranku i ako na kraju, u finalu, ne može da naplati, odnosno onemogućen je, stvara se jedna slika nepoverenja, pravne nesigurnosti, straha. Ljudi kažu da su svi u pravosuđu potplaćeni. Svako je nezadovoljan time što ne može da realizuje ono za šta je vodio spor tolike godine. Mislim da će ovaj Zakon o izvršenju i obezbeđenju, koji ste dali Skupštini, da ubrza izvršenje, da smanji milionski broj predmeta koji postoji po svim sudovima, bez obzira da li se radi o Beogradu ili nekoj provinciji. Svuda su ovi predmeti u zagušenju, svuda su ti predmeti ostavljeni za neka bolja vremena ili da ih neko drugi rešava. Naveo bih primer samo Osnovnog suda u Vranju koji je dugo godina imao samo jednog izvršnog sudiju. On fizički nije mogao da stigne sve ono što je trebalo da obavi. Sada je novina da troje sudija radi taj posao i verujte da jedva stižu da odobre i urade sve ono što je potrebno. To je ogroman broj predmeta. To je godinama, apsolutno godinama, stajalo po arhivima. Vi ste to polagano počeli da otvarate, ali to je jedna Pandorina kutija i jednostavno ne znam kako će sve to biti rešeno. Ja očekujem da ovaj zakon donese mogućnost i ovlašćenja i da javni izvršitelji urade ono što je njihov posao, a to je da sprovedu izvršenje o izvršnim naslovima, odnosno da naplate ono što piše u presudi. O javnim beležnicima, ministre, smo pričali i pretprošle godine, i prošle i ove. O javnim beležnicima smo imali jednu uzavrelu atmosferu i sada mogu da kažem da smo prošli zajedno kroz sve to. Prošli smo kroz štrajk i ubeđen sam da je štrajk advokata bio zbog primene Zakona o javnim beležnicima, koji je doneo prethodni režim. Njegova primena je izazvala štrajk advokata u Srbiji. Mi smo pokušali, vi sa svoje strane, kao ministar, i mi, kao poslanici, da gasimo taj požar i uspeli smo da jednim džentlmenskim sporazumom prekinemo štrajk, da izvršimo izmene Zakona o javnom beležništvu. Ono što je za mene markantno jeste da smo pre mesec dana gospodin Aleksandar Martinović i ja primili iz Svetske unije notara predstavnike koji su došli da obiđu notare u Srbiji. Bio sam ponosan kada su rekli da je zakon, sa svim onim izmenama koje smo mi u ovoj Skupštini načinili, veoma prihvatljiv. Imali su samo dve primedbe koje nisu od suštinskog značaja. Generalno, bili su veoma zadovoljni. Najavili su da će Notarsku komoru Srbije primiti u Međunarodnu uniju notara. To samo pokazuje da smo mi država koja je potpuno krenula jednim putem ka EU, gde znamo da izmene zakona čine boljitak za građane Srbije i očekujem da notare kontroliše ministarstvo, a očekujem da ih kontroliše i njihova Komora, svako u svom domenu, i to je detaljnije predviđeno ovim zakonom. Ovaj zakon prate izmene Zakona o uređenju sudova, proširuje se nadležnost sudova u tom smislu da viši sudovi i privredni apelacioni sudovi odlučuju po žalbama. To je ona dvostepenost. Prema tome, valja uvek raditi. Uvek treba dati šansu nekome da može da se žali, da može da napiše ono čime nije zadovoljan, da proba da u drugom stepenu ispravi nešto za šta misli da je nepravedno prema njemu, a očigledno da postoji jedna restriktivnost u podnošenju žalbe u ovom postupku, a to je da se žalba može podneti samo jednom i da nakon toga postaje rešenje pravosnažno i izvršno i nadalje se može izvršiti. Takođe, ne slažem se da žalba treba da zadrži izvršenje. Izvršenje treba da se nastavi, treba da se sprovede. Ako se dođe do greške, tu je reizvršenje, ali verujte retko se dešava da dođe do ispunjenja izvršenja, a da se onda posle toga reizvršenjem vraća ono što je dužnik dao poveriocu. Prema tome, ta dužina postupka žalbenom i brzina koju pokušavate da nametnete sudijama, apsolutno nije potrebna. Oni osećaju novu politiku Vlade, osećaju da ovo ministarstvo stoji iza njih. Svi se mi ovde trudimo da bude bolje i pravosuđu. U tom smislu je i vaša želja da se sa ovim taksama malo bolje i malo više, malo ozbiljnije poradi. Moraju se naplaćivati takse. Ako je procenat od 40% realizacije, to je više nego sramno. To je pokušaj da se gurne ruka u državnu kasu i tu imate apsolutno našu podršku. Očekujemo da će se naplaćivanje nakon usvajanja ovog zakona i ovog seta zakona biti izvršeno makar do 90%, ako ne i više. Takođe, ovim Zakonom o uređenju sudova broj pripravnika određuje ministar. Svaki sud ima specifikum. Svaki sud ima određene predmete koji su neobični, za neki drugi sud su obični, u nekom sudu treba više pripravnika, u nekom treba manje. Takođe, gleda se i nacionalna struktura, poznavanje jezika nacionalnih manjina. S obzirom da dolazim iz okruga gde imamo više nacionalnih manjina, gde je veoma specifična situacija, mislim da i taj sastav pripravnika mora da odslikava stanje na terenu. Mnogi od ljudi iz nacionalnih pokušavaju i završavaju fakultete, polažu pravosudne ispite i ja zaista pozivam Ministarstvo da kad god je u prilici i kad god je moguće pomogne i pospeši da pripravnici budu iz nacionalnih manjina. Pomenuto je i vezano je za dopunu Zakona o javnom tužilaštvu i Zakonu o sudijama, poznata je odluka Ustavnog suda i kaže se da VSS je dužan, a to je bilo nekada, da polaznike i početne obuke u Pravosudnoj akademiji obavezno predlaže za sudije osnovnog suda, za sudije prekršajnog suda i za zamenike tužioca. Ustavni sud je rekao da je ta odredba neustavna i sada će biti ono što je po meni potpuno ispravno, a to je da polaznici akademije neće morati da polažu ispit, biće ocenjivani tamo, jer je i to vrsta neke škole, ocene će biti od jedan do pet i one će biti korišćene kao merilo i kriterijum za izbor sudija prilikom donošenja odluke. Još samo ono što se tiče VSS i Državnog veća tužilaca. Ne bih ništa o tome da danas nije bilo negativnih komentara i to iz klupa, iz usta onih ljudi koji su zdušno podržavali reformu pravosuđa koja to nije bila, reformu koja je dovela do toga da se skoro u potpunosti uruši jedan sistem, gde se voluntarističkim i politikantskim odlukama donosila odluka i odlučivalo o sudbinama mnogih sudija, mnogih tužilaca. Sada kada se predlaže da sednice saveta budu javne, sada to ne valja. Dok nisu bile javne, odnosno dok to nije bilo napisano u zakonu, nije valjalo što nisu javne. Sada kada su javne nije dobro, treba da pronađemo velike prostorije, tehničke mogućnosti, prosto, nemoguće je da čujete i da spoznate šta to neko može u ovoj Skupštini da kaže. Ovde je sada potpuno jasno i što se tiče VSS i Državnog veća tužilaca, sednica na kojoj se donosi odluka mora biti javna, odluka mora biti obrazložena i mora biti objavljena na internet stranici tog saveta, odnosno Državnog veća tužilaca. Sve ovo me drži u uverenju da ću kao i ostale kolege iz poslaničke grupe SNS u danu za glasanje dati svoj glas, usvojiti ovaj set zakona i približiti se još jedan korak ka otvaranju poglavlja 23. i 24. koja se tiču pravosuđa, a na taj način napraviti još dva koraka bliže ka EU. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ivana Stojiljković.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo poslanici, ja bih iskoristila priliku da čestitam Vladi Republike Srbije, svim građanima Srbije otvaranje prvih pregovaračkih poglavlja sa EU i da uvaženom ministru poželim da i ovaj set zakona doprinese što bržem otvaranju i poglavlja vezano za pravosuđe, poglavlja 23. Pre nekoliko meseci, ministar je u Narodnoj skupštini izjavio da je u toku rad na kompletnoj reviziji Zakona o izvršenju i obezbeđenju i tada je već naveo da se radi o jednom vrlo lošem zakonu i da čak nisu moguće izmene i dopune, već će se kompletno menjati zakon, jer čak i najučeniji pravnici u Ministarstvu nisu u mogućnosti da ga najbolje primene i razumeju. Naravno, ne zbog njih samih nego zbog lošeg načina na koji je pisan ovaj zakon. Dakle, istina je da su i pre 2011. godine postojali zakoni koji su regulisali ovu oblast i čuli smo da je tu bio posleratni Zakon o izvršnom postupku iz 1978. godine, zatim 2000. godine, 2001. godine i Zakon o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine, još uvek važeći do usvajanja ovog zakona koji je danas na dnevnom redu. Zašto sam pobrojala ove zakone? Nažalost, svaki sledeći zakon vezan za ovu oblast bio je sve gori i gori i ono što se mi nadamo jeste da će konačno ovaj zakon staviti tačku na ovaj loš niz i da će konačno dovesti do boljitka u pravosuđu. Dakle važeći Zakon o izvršenju i obezbeđenju koji je usvojen 2011. godine do sada je menjan dva puta i uveo je novu profesiju koju smo više puta danas čuli, to su izvršitelji. Oni su najpre nazivani privatnim izvršiteljima, iako nema osnova za to, jer su pre svega nadležni za sprovođenje izvršenja sudskih presuda, znači imaju javna ovlašćenja i ono što je bitno, da ih imenuje i razrešava ministar pravde, zbog čega će ovim novim zakonom biti preimenovano u javni izvršitelji. Iako je 2011. godine planirano da izvršitelji ne mogu samostalno da funkcionišu u smislu da nemaju kontrolu nad sopstvenim radom, dakle kontrolisaće ih sudovi, Ministarstvo pravde i kontrolu će imati sopstvenih komora, u praksi su postojali brojni problemi i loši primeri primene ovog zakona. Dakle, pojavile su se brojne nejasnoće, pre svega oko toga šta su zapravo izvršitelji i koja su njihova ovlašćenja u samom izvršnom postupku, zatim kakav je njihov odnos prema sudu, prema poveriocima i prema dužnicima, kao i to kakva su pravna sredstva, odnosno kakva pravna sredstva imaju dužnici poverioci koja mogu podneti protiv akata koja donose sami izvršitelji. Dakle, nije bila jasno definisana razlika između suda, odnosno šta radi sud, a šta rade izvršitelji i ko, kada donosi odluke. Različita su pravila važila i na području jednog višeg suda, pa smo tako imali večitu borbu između suda i izvršitelja u čijoj je šta nadležnosti, gde su se obično sudovi povlačili pred izvršiteljima. Kao osnovu ovaj zakon koji smatramo lošim iz 2011. godine, imao je pre svega potrebu da zaštiti poverioca. Odredbe su bile nepregledne, protivrečne bez ikakve logike i definitivno su bile neprimenjive u praksi. Insistiralo se na brzini, ali toj nekoj mehaničkoj brzini zbog čega su uklonjena sva pravna sredstva. Uklonjena je i žalba, odlaganje izvršnog postupka, vraćanje u pređašnje stanje, veštačenje, sve što je moglo da uspori postupak, sam postupak. Znači, bilo je uklonjeno sa željom da se što pre proces završi. Dakle, imali smo tada izvršenja iseljenja i zaplene imovine i to sve po kratkom postupku, što je uglavnom išlo na štetu dužnika. Ovakvim načinom postupak jeste bio pojednostavljen, definitivno da jeste, ali su nastale brojne komplikacije zbog čega su ga nekada građani nazivali zakonom protiv samih građana. Ono što takođe treba pomenuti jeste da je bilo i zloupotreba od strane pojedinih izvršitelja i da u tom smislu postoje tužbe. Dakle, sporost je i dalje postojala, ona se nije rešila ovom mehaničkom brzinom, ali se ta brzina postizala prisilno bez ravnoteže i uvek je jedna strana po obavezi bila oštećena. Dakle, protiv rešenja koje je doneo sam sud mogao se samo izjaviti prigovor o kome je opet rešavao taj isti sud koji je doneo rešenje, tako da se sve dešavalo u okviru jednog suda. To je povećavalo koruptivnost i nije bilo ujednačenog postupanja. Na sve ovo što smo danas čuli i na osnovu ovih nekih mojih primedbi koje važe, vezane za zakon iz 2011. godine može se definitivno reći da je ovo bio jedan jako loš zakon koji je donet u oblasti pravosuđa. U okviru Ministarstva formirana je jedna radna grupa koja je izuzetno ozbiljno radila na ovim problemima kako bi iznašla rešenja za ove probleme u praksi. Zato je pred nama danas jedan potpuno novi zakon koji treba da izmeni postupak izvršenja, preciznije da uradi prava dužnika i prava poverilaca, kao i rad izvršitelja i kontrolu nad njima. Dakle, država sada pokušava da reši problem starih potraživanja, ali uz mnogo veću kontrolu izvršitelja, uz niže tarife i uz bolju zaštitu dužnika. Napomenula bih da oko 209 izvršitelja, koliko po nekom mom podatku koji sam pronašla, koliko ih ima u Srbiji trenutno, godišnje dođe oko 100.000 predmeta. Pola toga uspevaju da reše u nekom rokom koji je predviđen za rešavanje, ali su najveći problem blizu dva miliona starih predmeta koji stoje nerešeni i koji su stariji od 2012. godine. Dakle, novi zakon upravo ima zadatak da uspostavi ovu ravnotežu između brzine i između zakonitosti. Sada će postojati i procesni nadzor, dakle i dalje postoji prigovor koji će se podnositi istom sudu, kao i žalba koja se podnosi višem sudu i naravno postojaće i dalje nadprocesni nadzor odnosno disciplinski nadzor. Dakle, zadržava se i prigovor i uvodi se kao novo žalba. Dakle, žalbe mogu usporiti postupak, mogu donekle, ali je mnogo bitnije i mnogo je veći cilj ovog zakona sama zakonitost i sigurnost postupka i to je ono što brzina najčešće negarantuje. Onošto treba da skrati vreme postupka je upravo ujednačavanje sudske prakse, što nismo imali do sada. Predlogom ovog zakona su jasno definisani i sami žalbeni razlozi kako ne bi došlo do zloupotrebe i usporavanja. Zatim moraju postojati tačni dokazi koji će se dostavljati sudu, koji će da proceni da li je žalba osnovana i jasnim rokovima za reagovanje će biti rešen problem ćutanja i izvršitelja i sudova. Novim zakonom, kao što je ministar isto nagovestio, odnosno definisao je da je predviđena izmena sudske takse prema tome da li sud samo donosi rešenje o izvršenju ili ga i sprovodi i smanjene su tarife izvršitelja za manja potraživanja. Novi zakon će proširiti nadležnosti izvršitelja, što je jako bitno, pa će oni od sada biti isključivo nadležni za naplatu taksi i novčanih kazni kada je poverilac Republika. Predmeti koji će i dalje ostati u nadležnosti suda su izvršenje u porodičnim odnosima i vraćanje na rad. Ono što bih ja posebno istakla je veliki problem zaostalih komunalnih problema i to je upravo iz razloga zato što prethodni zakon nije dozvolio preuzimanje ovih predmeta od strane izvršitelja iz suda, dakle nisu mogli da budu preuzeti i zato su ti predmeti ostali nerešeni. Najveći broj građana ima upravo probleme sa ovim komunalnim pitanjima i ovaj zakon se tiče upravo njih kao korisnika komunalnih usluga, pa bih navela neke vezane za to, a posebno bih istakla da sam našla informacije da su rekli svi oni koji su imali do sada problema sa ovim zakonom da su zadovoljni što je konačno neko čuo njihove predloge i što je konačno neko čuo njihove zahteve i što ih je uveo u zakon. Dakle, javni izvršitelji će preuzeti sve ove stare neizvršene predmete koji godinama stoje u fiokama naravno kada se javna komunalna preduzeća izjasne da li će izvršavanje nastaviti sud ili će nastaviti izvršitelj. Ukoliko se odluče za izvršitelja, izvršitelji će preuzeti ove nerešene predmet. Zatim, javna komunalna preduzeća i dalje nemaju obavezu da potrošačima upute posebnu, odnosno od sada nemaju obavezu da potrošačima upute posebnom preporučenompoštom upućenu opomenu pred izvršenje zbog čega se apeluje građanima da izuzetno vode računa o redovnosti i regularnosti plaćanja i o čuvanju računa. Takođe izvršitelji imaju obavezu da dva puta pokušaju da uruče rešenje, ukoliko do toga ne dođe. Znači, imaju pravo da ga okače na oglasnu tablu i nakon toga sledi izvršenje, ali ono što je veoma značajno jeste upravo ta izmena da od sada postoji mogućnost opravdanog prigovora ili žalbe koji mogu da odlože izvršenje. Naravno, žalba se podnosi direktno, podnosi se sudu i to ukoliko postoji opravdanje. Zakon koji smo nedavno doneli, Zakon o pravu na suđenje u razumnom roku i ovaj Zakon o izvršenju i obezbeđenju definitivno su zakoni koji će rešiti veliki broj predmeta koji stoji zatrpan u fiokama i koji će uvesti red u srpsko pravosuđe koje u ovim oblastima decenijama strahovito nazadovalo. Ovaj novi zakon sa izmenama, koje podjednako štite prava i dužnika i poverilaca i naravno uz veću kontrolu rada izvršitelja i mogućnost žalbe, na najpravedniji način bi trebalo da reše sve ove predmete i da postave dobre temelje za dalje reforme i, naravno za otvaranje Poglavlja 23, koje očekujemo već iduće godine. Iz svih ovih razloga SNS će, naravno, u Danu za glasanje podržati i ovaj zakon i druge zakoni koji su danas na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, a zatim Mirjana Đoković.
Poštovani potpredsedniče, uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, poštovane kolege poslanici, danas je na dnevnom redu set veoma važnih pravosudnih zakona, čije usvajanje treba da doprinese stvaranju još boljeg ambijenta u sektoru pravosuđa, ali i većoj pravnoj sigurnosti i građana i privrednih subjekata u Srbiji. Večeras, pored ostalog, raspravljamo i o Predlogu zakona o izvršenju i obezbeđenju na kojem ću se okviru današnjeg zajedničkog jedinstvenog pretresa posebno osvrnuti. Odmah želim da kažem da će poslanička grupa SPS u Danu za glasanje podržati sve predloge zakona iz ovog pravosudnog paketa. Poštovani poslanici, pred nama je potpuno novi zakon, jer je očigledno važeći zakon iz 2011. godine bilo potrebno značajno izmeniti. Inače, ovim Zakonom o izvršenju i obezbeđenju je prvi put uveden institut izvršitelja kao samostalnog organa čijim nadležnostima je trebalo da se ubrza postupak izvršenja sudskih presuda. Dakle, pored sudskih izvršitelja koji su ustanovljeni važećim procesnim zakonodavstvom, radi što efikasnijeg i bržeg izvršavanja presuda i ostalih izvršnih akata, ustanovljen je institut izvršitelja kao nove pravosudne profesije u pravosudnom sistemu Republike Srbije. Samo da podsetim da su izvršitelji ovim zakonom definisani kao lica od javnog poverenja i imaoci javnih ovlašćenja koje imenuje i izvršava ministar pravde. Cilj zakonopisca je bio da se obezbedi mnogo brže ostvarivanje i zaštita prava poverilaca jer postojeći način sprovođenja izvršenja nije bio dovoljno efikasan. Mnoge sudske presude i drugi izvršni akti su izvršavani sporo, postupci izvršenja su trajali dugi niz godina, tako da su ne samo poverioci bili značajno oštećeni, već i dužnici koji su morali da pored glavnog duga i troškova izvršenja namire i basnoslovne iznose na ime zakonske zatezne kamate koja je u pojedinim slučajevima bila znatno veća od glavnog duga. Među oštećenima su bili i građani i pravna lica, ali veoma često i država, javna preduzeća i ustanove. Istovremeno, trebalo je obezbediti i zakonitost tog ubrzanog postupka i neophodnu stepenost postupka jer su morala biti zaštićena i prava dužnika i to upravo obezbeđenje postupka koji neće ugroziti njihovo pravo na žalbu i uvažavanje okolnosti nastanka duga, kako ne bi bili nezakonito oštećeni. Član 36. stav 2. Ustava Republike kaže da svako ima pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se odlučuje o njegovom pravu. Verujem da je i ova činjenica bila jedan od razloga za donošenje novog zakona o izvršenju i obezbeđenju. Zakon iz 2011. godine menjan je više puta, čini mi se, ako se ne varam tri puta, kako bi se otklanjali nedostaci koji su uočavani primenom ovog zakona. Uočeni nedostaci su brojni i veoma je važno otkloniti ih tako da Zakon o izvršenju i obezbeđenju može da dalje služi svrsi zbog koje je i donet. Ono što je kao problem uočeno jeste sama metodologija ubrzanja izvršnog postupka, pre svega zbog činjenice da su iz Zakona o izvršenju i obezbeđenju uklonjeni neki od opštih pravnih instituta, pre svega pravo na žalbu, koja je garant dvostepenosti kao osnovno ustavno pravo u stupanju pred sudom. Umesto žalbe uveden je prigovor na rešenje, što nema istu pravnu snagu niti pravne posledice. Ova zakonska odredba stavljala je senku na ubrzani postupak izvršenja, jer dužnik nije imao potpunu pravnu zaštitu, a to znači da postupak nije u potpunosti i u skladu sa zakonom. Zatim, u važećem Zakonu ne postoji institut veštačenja radi utvrđivanja materijalnih činjenica koje su relevantne za postupak izvršenja, a koje su mogle biti pogrešno utvrđene u sudskom ili drugom izvršnom postupku. Međutim, sudovi u praksi angažuju stručnjake koje su nazivali stručna lica, a koja u suštini sprovode postupak veštačenja bez koga stvarno nije moguće sprovesti pravičan i što pravedniji izvršni postupak. Zbog toga što je uređenje nekih značajnih pravnih instituta skraćeno, mnoge odredbe su postale nejasne, pa time i neprimenjive na valjan način, jer su izazivale pravnu nesigurnost učesnika postupka izvršenja pre svega zbog različite sudske prakse, odnosno različitog postupanja sudova. Takođe, u važećem Zakonu o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine ugrađeno je načelo paralizma ili mešovitog sistema, kako se na drugi način zove u sprovođenju izvršenja, to znači da i sud i izvršitelj mogu da sprovode odgovarajuće vrste izvršenja, tako npr. prodaju nepokretnosti i pokretnih stvari radi izvršenja novčanog potraživanja mogu da sprovode i sud i izvršitelji. Razume se sud i izvršitelj ne bi mogli da istovremeno sprovode isto izvršenje. Nije moguće da i sud i izvršitelj sprovode izvršenje na istom novčanom potraživanju istog izvršnog dužnika. Zatim, u važećem zakonu postoji domen isključive nadležnosti u sprovođenju izvršenja. Tako ili samo sud ili samo izvršitelj mogu da sprovode određeno izvršenje. Prema važećem zakonu, sud je isključivo nadležan za sprovođenje izvršenja odluka u vezi sa porodičnim odnosima i za izvršenje radi vraćanja zaposlenog na rad. Izvršitelji su isključivo nadležni za izvršenje potraživanja po osnovu komunalnih i sličnih usluga. Polazeći od ovih navedenih i drugih uočenih nedostataka važećeg zakona, predlagači se opredeljuju za izradu novog zakona kojim bi se otklonile nejasnoće i obezbedio izvršni postupak u skladu sa Ustavom i zakonom, jer ne sme se samo zarad ubrzanja postupka zanemariti ustavnost i zakonitost pravnih procedura kod veoma osetljivog pravnog postupka kakav je prinudno izvršenje, odnosno prinudna naplata dugovanja po bilo kom osnovu. Ciljevi zakona dati su u samom obrazloženju, gde se kaže da se novim zakonom obezbeđuje ravnoteža između brzine izvršnog postupka i ujednačavanja sudske prakse putem vraćanja žalbe kao instituta zaštite prava, zatim proširenje nadležnosti izvršitelja kako bi se obezbedio ubrzani izvršni postupak. Akti izvršitelja će biti podvrgnutipravnom leku, odnosno prigovoru o kome će odlučivati sud. Na ovaj način će se jasno predvideti procedure koje će eliminisati neujednačenu sudsku praksu. Zatim, izmenama, odnosno novim zakonom je preuređen opšti deo zakona, tako da je sada pregledniji i sistematičniji, što će ga činiti primamljivijim, a njegova rešenja za učesnike pravno sigurnijim. Zakonom se na sistematični način uređuju suštinska pitanja, a to su: 1) postupak prinudnog izvršenja potraživanja koji je zasnovan na stranim ili domaćim izvršnim ispravama ili na verodostojnim ispravama; 2) postupak obezbeđenja potraživanja i 3) položaj izvršitelja. Istakao bih neka od zakonskih rešenja kojima smatram da je značajno obezbeđena dvostepenost u postupku, jer će u buduće o žalbama nižih sudova, osnovnih i privrednih odlučivati viši sudovi, odnosno apelacioni ili Viši privredni sud. Sada samo sud može da donese rešenje o izvršenju na osnovu izvršne isprave, rešenje o novčanoj kazni, rešenje o zameni novčane kazne kaznom zatvora, rešenje o zahtevu za izuzeće sudije ili izvršitelja, rešenje o predlogu za vraćanje u pređašnje stanje, rešenje o protiv izvršenju, rešenje o sudskim penalima, rešenja koja se donose u postupku obezbeđenja, o sticanju založnog prava ili privremenog i prethodnoj meri itd. Tako da, ovakvim se zakonskim rešenjima osnažuje pravna sigurnost građana. Kada je u pitanju položaj izvršitelja i njihova zakonska ovlašćenja, važno je podvući da oni, iako ih građani najčešće zovu privatnim izvršiteljima, obavljaju posao od javnog interesa. Oni ne smeju da deluju ni u korist izvršnog poverioca, niti u korist izvršnog dužnika, niti u korist suda. Suština njihovog rada jeste da se prevashodno staraju o namirenju izvršenog poverioca, ali ne po svaku cenu i bez poštovanja zakona. Oni su dužni da pri tome poštuju zakon, ali i prava dužnika. Takođe, izvršitelji ne predstavljaju i punomoćnike izvršenih poverioca, već svoja ovlašćenja, koja su veoma precizna, crpe direktno iz Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Tako da, iako zastupa interes izvršnog poverioca, izvršni poverilac ne može niti da im oduzme, niti da im doda bilo kakva ovlašćenja. Ovakvo zakonsko rešenje doprinosi jednakom položaju strana u pravosudnom postupku i to je dobro. U slučaju prekoračenja ovlašćenja ili ne postupanja u skladu sa zakonom, predviđaju se sankcije za izvršitelja, uključujući izuzeće i oduzimanje dozvole za bavljenje ove delatnosti. Odgovornost izvršitelja mora biti u skladu sa širim ovlašćenjima koja dobijaju ovim zakonom, a koja se pre svega odnose na širi krug izvršenja koja će biti isključivo u njihovoj nadležnosti. Za građane je važno da im u postupku pred sudovima bude obezbeđen jednak položaj. To se odnosi na postupke izvršenja, bilo da su dužnici ili poverioci. Verujem da će boljim rešenjima, koje nudi ovaj zakon, to načelo jednakosti pred sudom biti i ostvaren. Uz uvažavanje svih napore koje je radna grupa dala u izradi novog zakona o izvršenju i obezbeđenju, koji je znatno unapređen u odnosu na prethodni, moram da kažem da je u toku javne rasprave predloženog Nacrta zakona o izvršenju i obezbeđenju bilo niz primedbi, od kojih je radna grupa neke uvažila i pre usvajanja predloga dopunila i izmenila. Ono što danas nije rečeno, ili ja nisam čuo, a što je vredno pomena, jeste da je Komora izvršitelja bila posebno aktivna, što je od izuzetne važnosti, jer su izvršitelji kroz svoj rad bolje od drugih mogli u praksi da se suoče sa svim negativnostima zakona iz 2011. godine, pa smatram da se to njihovo dragoceno iskustvo značajnije moglo implementirati u procesu izrade zakona. Međutim, nisam baš siguran da je tako, iz razloga što se Izvršni odbor Komore izvršitelja Republike Srbije obratio Odboru za ustavna pitanja i zakonodavstvo Narodne skupštine Republike Srbije i uputio preko 30 primedbi na pojedine odredbe Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Stoga vas, drage kolenice i kolege, pozivam da aktivnim učešćem damo doprinos i u raspravi u pojedinostima sagledamo sve primedbe, kako ne bi došli u situaciju da zbog eventualnih neustavnih, nedovoljno jasnih i dvosmislenih odredbi predloženog zakona budemo prinuđeni da neposredno po usvajanju zakona vršimo dopunu izmene. Iz navedenih razloga i uverenja da će Zakon o izvršenju i obezbeđenju, kao i ostali zakoni iz pravosudnog seta zakona, doprineti većoj pravnoj sigurnosti građana, još jednom da kažem da će poslanička grupa SPS u Danu za glasanje podržati Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju i sve ostale predloge iz ovog pretresa. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Mirjana Đoković, a zatim Suzana Spasojević. Izvolite, Mirjana.
Poštovani predsedavajući i uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici, pred nama je danas na našoj plenarnoj raspravi set pravosudnih zakona koji su od izuzetne važnosti za funkcionisanje našeg držanog sistema. Zakon koji je prvi na dnevnom redu današnjeg plenuma je Zakon o izvršenju i obezbeđenju koji je donet 2011. godine i koji je menjan do sada tri puta. Osnovni cilj ovog zakona je da ubrza izvršni postupak. Ostvarivanju ove legitimne i svrsishodne namere služi i uspostavljanje izvršitelja kao nove pravosudne profesije u pravnom sistemu Republike Srbije. Upravo ta metodologija ubrzanja postupka je sporna, jer se zarad brzine žrtvuje jasan tok postupka i izaziva se određena nesigurnost. Inače, osnovne ideje ovog zakona jesu: postići kompromis između brzine izvršnog postupka i ujednačavanja prakse putem sudova; proširiti nadležnosti izvršitelja; najvažnije akte izvršitelja podvrgnuti pravnom leku, prigovoru o kome odlučuje sud čime se ujednačava praksa izvršitelja sa područja istog osnovnog ili privrednog suda; preurediti opšti deo izvršnog postupka i učiniti ga preglednim i sistematičnim; postići jasna rešenja koja treba da izbegnu nesporazume u praksi; rešiti pitanja o kojima zakon ćuti; potrebno je redigovati određene odredbe kako bi se više dobilo na pravnoj sigurnosti. Posebno mesto u ovom zakonu ima žalba kao pravni lek, a jako teško pitanje je kada treba dozvoliti žalbu. Ona kao devolutivni pravni lek na prvi pogled usporava postupak u odnosu na važeći zakon, ali činjenica je da novim zakonom žalba nije dozvoljena protiv svih rešenja. Ona je dozvoljena protiv rešenja koje je doneto o predlogu za izvršenje na osnovu izvršne isprave, protiv rešenja o obustavi izvršnog postupka, protiv rešenja koje je doneto o prigovoru na rešenje o izvršenju na osnovu verodostojne isprave i protiv rešenja koje je doneto o predlogu protiv izvršenja. Žalba je izraz težnje da se ujednači praksa osnovnih sudova i privrednih sudova i dozvoljena je samo protiv rešenja koja su za stranke i sudove najbitnija. Što se tiče prigovora, podnose ga stranke i to samo i jedino kada je to predviđeno zakonom, za razliku od žalbe koja se podnosi uvek kada zakon predviđa da se o nečemu donosi rešenje. Svrha prigovora je da omogući ispitivanje zakonitosti i pravilnosti rešenja koje može bitno da utiče na položaj stranaka i time zaštite interese stranaka. Posebnu težinu prigovora predstavlja to što je prigovor inicijalni akt kojim se omogućava sudska kontrola rešenja koje donesu izvršitelji. Time se dobija na ujednačavanju prakse izvršitelja, kvalitetu zaštite i sudskoj kontroli. Što se tiče izvršitelja, oni se vrlo često u praksi, u narodu se čuje, zovu privatnim izvršiteljima jer ih biraju izvršni poverioci. To je pogrešan naziv, mada se taj izraz dosta čuje i dosta je odomaćen, ali to zaista nema nikakav zakonski oslonac. Treba da nam bude jasno da izvršitelji obavljaju posao od javnog interesa. Oni ne deluju ni u korist izvršnog poverioca, niti u korist izvršnog dužnika, niti u korist suda. Oni se staraju o namirenju izvršnog poverioca, ali ne jednostrano. Dužni su da poštuju zakon, ali i prava dužnika. To zapravo znači da je vlast javnih izvršitelja uspostavljena u javnom interesu, a ne u privatnom. Javni izvršitelji su bitan element novog zakona i osnovni su nosioci sprovođenja izvršenja. Novi zakon je uredio i van procesni poslovni status izvršitelja. Po zakonu izvršitelji moraju da imaju položen pravosudni ispit. Imenovani su od strane ministra pravde na neodređeno vreme i od njihove volje zavisi dokle će ostati javni izvršitelji. Jednom imenovan javni izvršitelj ostaje to dok ne navrši radni vek, a pre toga mandat mu može prestati, ukoliko se razreši ili pak na njegov zahtev. Za ovu funkciju je specifično da se traži dostojnost za delatnost ove profesije. Etički kodeks donosi komora javnih izvršitelja, a standarde profesionalnog ponašanja donosi ministar pravde. Postoji jedan negativan uslov koji sprečava da lice bude imenovano za izvršitelja, ako je u prethodnom periodu došlo do prestanka neke druge, pak pravosudne delatnosti, tada lice ne može biti ni javni izvršitelj. Javni izvršitelji imaju svoju Komoru javnih izvršitelja koja je izraz njihovog prava na samoorganizovanje. Jedan od prigovora na važeći Zakon je da ne omogućava efikasan nadzor nad radom javnih izvršitelja. Novi zakon predviđa da rad javnog izvršitelja nadzire Ministarstvo pravde i Komora javnih izvršitelja. Javni izvršitelj za svoj rad odgovara disciplinski, zbog povrede zakona i drugih propisa. Jedna od težih disciplinskih povreda, jeste i kašnjenje sa donošenjem odluka u izvršnom postupku, ili pak postupku obezbeđenja. Jasno je istaknuto da svi koji aplaudiraju da budu imenovani za javne izvršitelje moraju, dakle da imaju položen pravosudni ispit, a oni koji su već imenovani pravosudni ispit moraju da polažu do 1. januara 2018. godine. Što se tiče Zakona o uređenju sudova, morao je da izvrši određene promene, baš zbog Zakona od izvršenju i obezbeđenju. Žalba je vraćena u izvršni postupak,o njoj odlučuju viši sudovi, u zavisnosti od toga ko je doneo rešenje koje se žalbom pobija. Zakon o uređenju sudova je solidno uredio ocenjivanje sudijskih pomoćnika, a Visoki Savet Sudstva je dužan u roku od 60 dana donese akt o kriterijumima i merilima za ocenjivanje rada sudijskih pomoćnika. Što se tiče Zakona o sudijama, predložena je dopuna, tako što se dopisuju posebna pravila za utvrđivanje stručnosti o osposobljenosti kandidata za sudiju koji se bira prvi put da obavlja sudijsku funkciju u prekršajnom i osnovnom sudu. Izmene i dopune vezane za Visoki savet sudstva podrazumevaju uvođenje najšire transparentnosti rada ovog tela, a to podrazumeva javne sednice Visokog Saveta Sudstva, obrazložene odluke i objavljivanje odluka izveštaja o radu na internet stranici Visokog saveta sudstva. U cilju sprovođenja preporuka za pregovaračko poglavlje 23. propisano je objavljivanje poslovnika, drugih opštih akata i godišnjih izveštaja na internet stranici Visokog saveta sudstva. Takođe, i Državno veće tužilaca uvodi princip javnosti rada, mada postoji i fakultativna mogućnost održavanja sednica zatvorenih za javnost, ako to nalažu interesi javnog reda ili je, pak reč o zaštiti tajnosti podataka. Kada je reč o Zakonu o sudskim taksama, činjenica je da prinudna naplata sudskih taksi ne zadovoljava. Ona je efikasna kada se taksa naplaćuje od pravnih lica i privrednih društava, kada se naplata odbija preko banaka koje vodi račun taksativnih obveznika i NBS, ali kada je takseni obveznik fizičko lice, prinudna naplata nije efikasna. S toga se, nadležnost za prinudnu naplatu takse koju treba da plate fizička lica, poveravaju upravo javnim izvršiteljima. U danu za glasanje sa svojim kolegama iz poslaničke grupe SNS, svakako ću podržati sve ove zakonske predloge koje su, upravo danas bile na dnevnom redu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Suzana Spasojević, a zatim Dragan Polovina. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući, uvaženi ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, svi predlozi zakona koji su danas na dnevnom redu za zajedničko imaju cilj da unaprede kvalitet života građana štiteći bezbednost, štiteći javni red i mir, ljudska prava i slobode i svakako pravično postupanje. Danas ću u svom izlaganju govoriti o Predlogu zakona o izvršenju i obezbeđenju. Iz današnjeg izlaganja ministra Selakovića čuli smo, zaista iscrpnu analizu važećeg Zakona o izvršenju i obezbeđenju i zaključke koje su ukazali na to da je bilo potrebno uraditi sasvim nov zakon iz ove oblasti. Iako je važeći zakon koji je usvojen 2011. godine najslabiji zakon iz oblasti izvršenja, za njega je bitno reći da je tim zakonom prvi put u pravni sistem Srbije uveden institut javnih beležnika. Međutim, tim zakonom nije jasnije i bliže definisano, nisu definisana ni ovlašćenja javnih izvršitelja u izvršnom postupku niti odnos prema sudu, prema dužnicima, prema poveriocima, a tim još što je veća posledica, to je da je tim zakonom ukinuta su određena pravna sredstava od kojih je svakako najbitnija žalba, ali vraćanje u pređašnje stanje, veštačenje, odlaganje izvršnog postupka. Takvim zakonskim rešenjem jeste postupak izvršenja i obezbeđenja dobio na nekoj brzini rešavanja, ali je stvorena jedna vrsta pravne nesigurnosti i pravne praznine u pocesnom delu što je uzrokovalo, odnosno nanelo uglavnom štetu strankama. Zato upravo cilj predlagača ovog novog zakona jeste da nađe jedno idealno kompromisno rešenje, da uspostavi neku vrstu balansa da se sa jedne strane ostanu prava stranaka zaštićena, a da postupak ne izgubi na brzini. Važno je svakako voditi računa o efikasnoj i brzoj zaštiti poverilaca, ali da se ne ograničavaju i ne isključuju prava dužnika niti da se omalovažava ličnost dužnika niti članova njegove porodice. Danas smo mnogo toga čuli o prednostima i mana žalbe, ali pored toga važno je da predlogom ovog zakona ponovo vraćamo žalbu u izvršni postupak čime će se sigurno pružiti bolja pravna zaštita izvršnih dužnika. Do sada su dužnici imali na raspolaganju samo pravo prigovora protiv prvostepenog rešenja o kome je rešavao sud koji je rešenje i doneo tako da se kontrola svih sudskih akata iz izvršnog postupka okončavala na nivou lokalnih osnovnih i privrednih sudova. Iako se žalbom gubi na brzini važno je da se vraćanjem žalbe u izvršni postupak dobija na poštovanju zakonitosti što je cilj i prioritet svake ozbiljne pravne države. Kada govorimo o odredbama zakona kojima se uređuje prodaja nepokretnosti u slučajevima kada prodaja javnim nadmetanjem u prvom i drugom pokušaju. Nije uspela, nepokretnost se prodaje neposrednom pogodbom i u tom slučaju je predviđeno da prodajna cena nepokretnosti ne može biti ispod 70% od procenjene vrednosti nepokretnosti. Povodom ovog člana postoje dva ugla gledanja. Sa jedne strane zaštiti interes dužnika i ograničiti da se nepokretnost ne može prodati ispod 70% od procenjene vrednosti nepokretnosti, a sa druge strane nameće se jedno logično pitanje. Ako nepokretnost ne bi mogla prodati u drugom pokušaju u javnom nadmetanju za vrednost iznad 50% od procenjene vrednosti kako se može neposrednom pogodbom prodati za 70%. To samo ukazuje da nije bilo zainteresovanih za tu vrstu nepokretnosti po toj ceni ili po tim uslovima zato mislim da bi bilo prihvatljivije neko drugo rešenje. Ne mora da znači da sam ja u pravu da se iz zakona izostavi odredba da je 70% od procenjene vrednosti nepokretnosti nešto ispod čega se nedozvoljava prodaja nepokretnosti, ali da u cilju poštovanja zaštite interesa izvršnog dužnika koji je afirmisan predlogom ovog zakona bilo je potrebno možda predvideti, odnosno odrediti donju granicu ispod koje se nepokretnosti ne mogu prodati, odnosno ne ispod visine potraživanja izvršnog poverioca uz prethodnu saglasnost izvršnog poverioca. Mislim da bi u suprotnom ako bi nepokretnost bila prodata za neku nižu cenu, izvršni dužnik bio doveden u situaciju da ostane i dalje dužan poveriocu za nenamerni iznos potraživanja što bi uslovljavalo nove postupke izvršenja i sprovođenjana nekoj drugoj imovini dužnika, ukoliko ima i svakako bi ugrozila i stabilnost i ekonomski i materijalnu situaciju dužnika. Takođe, kada je u pitanju upis prava svojine izvršnog dužnika, mislim na odredbe člana 152. stav 3. i 4, kojim se određuje da se pravo svojine izvršnog dužnika u slučajevima kada je u katastru kao vlasnik upisano neko drugo lice, pravo svojine upisuje na zahtev suda, a tek posle upisa sud donosi rešenje o izvršenju. Mišljenja sam da treba predvideti mogućnost da javni izvršitelj istovremeno sa zahtevom za upis javne svojine traži i upis zabeležbe o prodaji predmetne nepokretnosti, a na osnovu rešenja o izvršenju. Zbog čega? Time bi se uskratila eventualna namera izvršnog dužnika da u međuvremenu od upisa svojine do donošenja rešenja o izvršenju koje nije pokriveno, može da otuđi nepokretnost. Znamo da je članom 19. ovog zakona predviđena zabrana otuđenja nepokretnosti, ali samo onda kada se donese rešenje o izvršenju. Znači, imamo neko prazno vreme, koje pruža mogućnost izvršnom dužniku da otuđi nepokretnost i na taj način nanese štetu izvršnom poveriocu. Ja bih, ako dozvoljavate ministre, evo samo za kraj da vas citiram i zaista mi se dopalo to što ste rekli, da je najbitnije da se Predlogom ovog zakona spreči propadanje našeg zakonodavstva, kada je reč o izvršnom postupku i da se ovim zakonom podjednako štiti i javni interes i interes dužnika i interes poverilaca. Mi ćemo kao što je ovlašćeni predstavnik Socijalističke partije Srbije rekao, Neđo Jovanović, u danu za glasanje podržati ceo set predloženih zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Polovina, a zatim Neđo Jovanović.
Zahvaljujem se poštovani predsedavajući. Poštovani ministre, imam veliko zadovoljstvo da sa uvaženim koleginicama i kolegama poslanicima obratim sa temom pravnog izvršenja, kao jedne posebne važne pravne oblasti, koja je poslednjih godina doživela ubedljivu promenu u odnosu na sve prethodne zakone kojima je ovaj oblast uređivana, pa bih u jednom sumarnom obliku izneo svoje stavove, jer ovo je tema o kojoj se može veoma mnogo govoriti, obzirom na složenost pitanja koje izvršno pravo u sebi sadrži. Svoje izlaganje usmerio bih pretežno na položaj procesnih stranaka u postupku i kroz jedan kraći prikaz pošao bih od istorijata ovih propisa u oblasti izvršnog prava, kao produkta onih vremena u kojima je zakonsko izvršenje trpelo promene na svom razvojnom putu, posebno u odnosu na položaj izvršnih stranaka u tom postupku, poverioca i dužnika. U širem smislu posmatrano, izvršni postupak jeste sledstveni produžetak parničnog ili nekog drugog, u kome se rešava namirenje poveričevih potraživanja dužnika. Odnosi i pozicija stranaka u izvršenju na relaciji poverilac-dužnik, a zavisili su od zakona do zakona i vremena u kojem je zakon važio, pa mogu slobodno da kažem, da je gledano po tome, položaj dužnika je nekada bio povoljniji nego što je to danas. Smatram da u tom pogledu Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju, u odnosu na sve prethodne ustanovio je do sada pravednu poziciju izvršnog poverioca, nego što je to bilo ranije, a dužniku odredio mesto, kao što je to i zakonom određeno u drugim zemljama u okruženju. U prikazu tog evolutivnog razvoja izvršnog prava, smatram zanimljivim istorijat donošenja ovih zakona kroz vreme. Tako bih pomenuo da je osamostaljivanje ove pravne oblasti, započeto donošenjem Zakona o izvršenju i obezbeđenju još u prvoj polovini prošlog veka, u doba Kraljevine Jugoslavije, tačnije 1930. godine. Našao sam da je stručni deo naše javnosti, koji se bavi istorijatom propisa, izneo stav da se radilo o izuzetno dobro koncipiranom zakonskom tekstu, a koji se tih godina izdvojio iz tadašnjeg građanskog zakonika i koji po svom pravnom supstratu bio izraz modernog prava i jedne svojevrsne moderne. Zanimljivo je da je Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju koji se danas nalazi u skupštinskoj proceduri, nosi isti naziv kao i sada važeći zakon, a oba kao i zakoni iz davne 1930. godine. Prekretnicu u primeni prvog Zakona o izvršenju načinjen je kada je stupio na snagu nama dobro poznati Zakon o prekidu kontinuiteta, sa zakonima stare Jugoslavije, kada je Zakon o izvršenju i obezbeđenju iz 1930. godine, stavljen van snage, ali zbog svoje solidnosti u izradi, odredaba koje su bile od izuzetnog značaja, za ono vreme, nastavile su tradiciju primene u formi pravnih pravila, koji su važili sve do kraja sedamdesetih godina, kada je donet novi Zakon o izvršenju 1978. godine, kojim je uvaženi ministar danas započeo svoj govor. O ovom zakonu smo danas dosta čuli, ali dodao bih i to da je produkt socijalističkog vremena u kome je društvena svojina imala primat i supra -dominaciju na drugim oblicima svojina i stručna javnost je imala dosta konkretnih razloga za ne dvoumljenje o tome da je prezaštićenost dužnika, u odnosu na poverioca bila svakako jedna od loših koncepcija tog zakona. Položaj dužnika u izvršnom postupku je bilo neopravdano lakše nego što je to danas, a ogledao se u širokom spektru pravnih lekova, kojima su dužni tokom izvršnog postupka koristio. Pored prigovora i žalbe na odluku o prigovoru imao je na raspolaganju i druge procesne žalbe, što je postupak činilo posebno složenim i dugotrajnim. Moglo bi se reći da se izvršni postupak tog vremena često prelamao u jednu veoma dugotrajnu proceduru u kojoj se poverilac morao da čeka, na realizaciju svojih potraživanja, sve dok dužnik ne iscrpi sva svoja pravna sredstva, koja se suštinski ništa značajno nisu menjala u tom postupku, osim što je dobijao samo na vremenu. Gledano kroz skoriju prošlost, sa izmenama ovih propisa, donošenjem Zakona o izvršnom postupku od 2000. godine i kada su sprovedene izmene zakonskih propisa u ovoj oblasti, nastojanja zakonodavca bila su uspostava ravnoteže u poziciji poverioca, dužnika, načinom da mu suzi upotrebu procesnih sredstava. Da napomenem da se već tada javila ideja o privatnom izvršitelju koja je zaživela donošenje Zakona o izvršenju i obezbeđenju od 2011. godine, kojom je po prvi put uvedena nova pravosudna profesija, a to je privatni izvršitelj. Važeći zakon o izvršenju i obezbeđenju ima velike slabosti. Kao primer naveo bih da u okviru načela hitnosti stoji da dužnik nije u mogućnosti da odlaže izvršenje duga, što po mom mišljenju nije dobro rešenje. Najverovatnije da su u donošenju ove norme zakonodavac rukovodio idejom da je odlaganje nešto što treba zauvek iskoreniti, kako bi se kretanje izvršnog postupka ograničilo u vremenu, jer opšte poznato je da se izvršni postupak poveriocu znao da preraste u veću moru od parničnog, samo zbog brojnosti pravnih sredstava, kojima se dužnik vešto koristio, zajedno sa odlaganjem izvršenja. Mišljenja sam da ako je odlaganje moguće u drugim sudskim postupcima kojima se dužnik vešto koristio zajedno sa odlaganjem izvršenja. Na primer, uporedno, ako osuđeniku na krivičnu kaznu zatvora, omogućeno da odloži izvršenje kazne, član 59. Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, kako bi započeti posao okončao i ostvario prihode, kako bi pomogao porodici, zašto to isto ne bi moglo biti omogućeno dužniku koji bi tako izvršio plaćanje dela ili celog iznosa duga. Zato u Predlogu zakona, počev od člana 120, pa nadalje, u zavisnosti ko podnosi predlog za odlaganje, da li poverilac, dužnik ili treće lice, javni izvršitelj donosi rešenje o odlaganju, ukoliko za to postoje opravdani razlozi, što je novo u izvršnom postupku i prevazilazi ovo dosadašnje jedno loše rešenje. Drugi nedostatak važećeg zakona je odsustvo dvostepenosti, Predlogom zakona o izvršenju i obezbeđenju, odlučivanju, uvodi se žalba, što je pravedno rešenje, kako odluka doneta u postupku izvršenja po važećem zakonu ne bi bila jedina i definitivna, a izvršni postupak okončan bez sudske kontrole, zakonitosti, o čemu je danas bilo ovde dosta reči. Sledeća značajna promena koja se predlaže, tiče se načela dispozicije, poverioca, odnosno njegove odluke o pokretanju ili nepokretanju izvršnog postupka i njegovog izbora između suda i izvršitelja, odnosno da li će predmet poveriti jednoj ili drugoj instituciji. Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju prevazilazi ovo alternativno rešenje, time što eliminiše zakonom ustanovljenu konkurenciju između suda i izvršitelja. Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju, celokupno izvršenje poverava javnim izvršiteljima, izuzev u onim predmetima koji se tiču porodičnih prava, zbog osetljivosti tog posebnog važnog pravnog problema. Sa ovakvim konceptom izvršnog postupka u kome će javni izvršitelji po stupanju na snagu Predloga zakona vremenom izvršiti preuzimanje svih započetih sudskih predmeta čiji je broj ogroman, osnovni je doprinos, ne samo rasterećenje sudova, već predstavlja i značajan doprinos budžetu Republike Srbije koji će ekvivalentno tome imati značajno finansijsko rasterećenje. Predlog zakona u odnosu na sadašnji Zakon o izvršenju i obezbeđenju poveo je računa o kontroli javnih izvršitelja što dosadašnji nije. Moramo priznati da trend po kome je normalno biti dužan, koji je zaživeo prethodnih decenija, u kome svako svakom nešto duguje, nikako se više ne isplati. Smatram da je Predlog zakona o izvršenju i obezbeđenju koncepcijski dobra polazna osnova ne samo za bolju poziciju poveriocu u izvršnom postupku, već i osnov za podizanje svesti pravne i poslovne kulture na viši nivo učesnika u pravnom prometu što je značajan doprinos sadašnjem međunarodnom povezivanju Srbije sa EU. Osim toga Predlog zakona postiže važan cilj, a to je bolja i sigurnija zaštita prava građana i njihove imovine, i kao humaniji od prethodnog ispred SNS predlažem da narodni poslanici u danu za glasanje prihvate ovaj predlog i glasaju za. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem, gospodine Polovina. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović, a neka se pripremi narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Zahvaljujem se predsedavajući. Uvaženi ministre, kolege poslanici, imajući u vidu da sam u načelnoj raspravi izneo stav poslaničke grupe SPS u odnosu na predloženi tekst zakona, zamolio bih ministra samo da izvršimo još jednu kratku analizu još jednog dela zakona, predloženog zakona, o kome se danas malo reklo, a to su javni izvršitelji. Nesumnjivo je da i u tom delu ovaj zakon zaslužuje da bude afirmativno pomenut. Imajući u vidu da se sada pojavljuje znatno strožija kontrola nad radom javnih izvršitelja i to kako sudska kontrola, tako i kontrola od strane Javno izvršiteljske komore. Od strane suda kontrola će se vršiti nesumnjivo kroz sam postupke i donošenje odluka po žalbama na odluke izvršitelja koje su sada propisane ovim zakonom, a što se tiče Javno izvršiteljske komore, ta kontrola će se više vezivati za rad javnih izvršitelja, kroz njihovu dostojnost, profesionalizam i sve ostale parametre sa kojima moraju postupati u svom radu. Naravno, da u tom pravcu treba podržati i predloženo rešenje kojim se podrazumeva povećavanje kapaciteta stručnosti javnih izvršitelja, a posebno u pogledu obaveza javnih izvršitelja da polože pravosudni ispit. Međutim, uvaženi ministre, ja bih samo postavio pitanje da li ćemo moći da rešimo jedan problem kako bi izbegli izvesnu diskriminaciju između javnih izvršitelja, jer je i u predloženom tekstu zakona je navedeno da izvršitelji koji budu imenovani do 1. jula 2016. godine dužni su da polože pravosudni ispit do 1. januara 2018. godine. Naravno da u svakom slučaju njihov stručni potencijal mora da bude na onom nivou koji zavređuje i zaslužuje njihova pozicija, odnosno njihov status. Međutim, šta u slučaju, s obzirom, da je ovo kraći rok od dve godine, 1. jun 2016. godine, 1. januar 2018. godine, ako postoje izvršitelji, a biće ih, koji su izlazili na polaganje pravosudnog ispita, nisu uspeli da polože pravosudni ispit i dobili su po zakonu zabranu polaganja ispita u roku od dve godine, da li će i oni biti faktički na ovaj način onemogućeni da u ovom roku obezbede svoj status izvršitelja kroz položen pravosudni ispit? Da li postoji mogućnost samo da se ovo vreme od dve godine, koje je nesumnjivo potrebno da se ustroji, produži ili da se veže za početak koji ne mora da bude početak dana donošenja zakona? Dakle, jedino u tom pravcu da izvršitelji budu u potpunosti ravnopravni i da imaju ravnopravan status. Mi nismo podnosili u ovom smislu bilo kakav amandman, ali smo smatrali da bi ovo moglo da bude razmišljanje na osnovu čega bi se svi izvršitelji podveli pod princip jednakosti pred zakonom i ravnopravnosti pred zakonom. Ono što sam započeo u načelnoj diskusiji jeste vezano za odredbe zakona, odnosno predloženog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama i vreme je da se da jedan vrlo jasan odgovor. Kada sam rekao danas i vi ste to, uvaženi ministre, potvrdili, da kada se daju ocene za kandidate za nosioce pravosudnih funkcija, da se „naročito ističe“, te ocene su uglavnom paušalno ili se zasnivaju na subjektivnim stavovima sudija koje sačinjavaju kolegijum sudova iz koga dolazi kandidat koji konkuriše za sudiju, odnosno nosioca pravosudne funkcije. Postavlja se pitanje – na osnovu čega je zavredeo, odnosno zaslužio da bude ocenjen „naročito se ističe“? Upravo je to razlog da taj svoj status sa ocenom „naročito se ističe“ bude proveren upravo pred VSS, kako bi se na osnovu kriterijuma koje će VSS nesumnjivo doneti, utvrdilo da li je ta njegova ocena „naročito se ističe“ opravdana ocena, osnovana ocena, zasnovana na njegovom znanju ili pak nije. Ako nije, onda je upravo dokaz onoga što sada ispravljamo, a to su te, tzv. „paušalne ocene“ na nivou sudija, nešto što treba eliminisati, izbeći i zasnovati na jasnim i egzaktnim pokazateljima. Naravno da ću vas zamoliti u tom pravcu da se stimuliše i ono što VSS je započeo kao pilot projekat pa stao, a ne samo da ocenjuje kandidate koji će biti ili neće biti nosioci pravosudnih funkcija, već da se onaj pravilnik koji je donet, sećate se, i vraćen, u jednom trenutku ili jednom periodu kao pilot projekat, začeo da živi, a to je ocena sudija, aktuelnih sudija, aktuelnih nosilaca pravosudnih funkcija. Zašto? Zbog toga što su se pojavile određene manjkavosti u samom pravilniku, jer na osnovu tog pravilnika odjednom su sve sudije bile odlične, sve su zavredele izuzetno dobre rezultate, odnosno ocenjene sa dobrom ocenom, a u suštini egzaktni podaci koji se vezuju za ono što je suštinski rad sudija, nije dao takav rezultat, već sasvim suprotno. To znači da bi sudije morale da budu u kontinuitetu ocenjivane i da te ocene budu zasnovane na vrlo jasnim i preciznim kriterijumima, da ti kriterijumi odražavaju sve ono što sudija nosi kao svoj teret posla, ne samo u smislu ažurnosti i kvaliteta rada, već svega ostalog što se vezuje za suđenje, odnosno dosuđivanje, donošenje presuda, postupanje u predmetima, itd, na osnovu čega ćemo zaista napraviti dobru selekciju i dobru klasifikaciju sudija koje zavređuju i zaslužuju da budu nosioci pravosudnih funkcija u odnosu na one koji to ne zavređuju i ne zaslužuju, a onda je logično da se već jednom prekine sa tom tzv. „lažnom solidarnošću“ da predsednici sudova se konačno odrede prema onim kolegama u svojim sudovima koji ne ispunjavaju ove uslove i da se shodno zakonu takvi i sankcionišu, odnosno prema njima adekvatno odredi shodno ovom zakonu. Ja zaista ne bih više, zaista ne samo što je SPS u ovom setu zakona našla nešto što zavređuje jednu posebnu pažnju u smislu kvaliteta, naš doprinos u tome će uvek biti prisutan i ove diskusije i ova diskusija koju sam ponovio u odnosu na ono što sam rekao u načelnoj raspravi upravo podrazumeva samo doprinos da još više, ukoliko je to moguće, poboljšamo kvalitet ovog zakona za koji ćemo sigurno glasati. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Jovanoviću. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Jovanović je jedan izuzetan advokat i on vrlo dobro ume da plasira neku tezu i da je vrlo argumentovano zastupa. Iz njegovog izlaganja se moglo videti da su pojedini izvršitelji vrlo vešto pribegavali lobiranju i upoznavali ga sa nečim što očigledno jedan deo njih obuhvata, a to je obaveza izvršitelja da, ubuduće od početka primene ovog zakona, svi izvršitelji moraju da imaju položen pravosudni ispit. U ovom trenutku negde oko 30% izvršitelja nema položen pravosudni ispit. Na njih se odnosi obaveza da u roku od dve godine od stupanja zakona na snagu polože taj ispit. Teorijski, vi ste u potpunosti u pravu. Moguće je da se dogodi da neko potpadne pod dvogodišnju zabranu polaganja pravosudnog ispita zbog neuspeha na tom ispitu. Međutim, činjenično stanje je potpuno drugačije. Mi u ovom trenutku nemamo nijednog izvršitelja koji je pod ovom zabranom, što je dobra stvar, jer onda ne moramo da intervenišemo u ovom tekstu predloga zakona. Da li je moguće da se to nekome dogodi? Svakako da je moguće, ali od onog trenutka kada zakon stupi na snagu i pre početka primene, on apsolutno čini izvesnom situaciju u kojoj može da se nađe svako, te ovde apelujem na one koji su u trci, što se kaže, koji su u igri, koji su sada izvršitelji, a nemaju položeni ispit da ga dobro pripreme. Uveren sam da će ubedljiva većina njih taj ispit i položiti. Postavlja se ovde pitanje, ja ću još jednom argumentovati zašto smo pribegli ovome. S jedne strane, javnim izvršiteljima se proširuju ovlašćenja. Sprovođenje izvršenja u ubedljivom procentu prelazi upravo na njih. Potreban nam je kvalitet, stručni kvalitet ljudi koji će ovaj posao obavljati, a taj stručni kvalitet će svakako doživeti svoju potvrdu kroz polaganje državnog stručnog ispita za rad u pravosudnim organima i obavljanje poslova određenih pravosudnih profesija. U smernicama se peža za boljim sprovođenjem postojeće preporuke Saveta Evrope o izvršenju, a to je Preporuka broj 11 Rev 25 iz 2009. godine. Predviđaju se uslovi stručnosti kandidata za izvršitelje, kao i da ti uslovi moraju da budu saobrazni kompleksnosti i odgovornosti, kao i ovlašćenjima koja im se poveravaju, te da je nužan visok nivo obučenosti. U većini zemalja članica Saveta Evrope, od ukupno 47 zemalja, to podrazumeva položen poseban ispit za izvršitelje. I kod nas bez tog ispita izvršitelj ne može da obavlja tu delatnost. Međutim, šta više, ove smernice predviđaju da bi, citiram, obučenost, odnosno sposobnosti koje se zahtevaju od izvršitelja, trebalo da budu postavljeni na isti nivo kao zahtevi i za sudije i advokate. S obzirom da kod nas izvršitelji kao pravosudna profesija funkcionišu, deluju od polovine 2012. godine, dakle, tri i po godine, sada je pravo vreme da dok nemamo veliki broj izvršitelja koji nemaju položen pravosudni ispit uvedemo ovu obavezu. Mislim da je ovo nešto što će samo doprineti kvalitetu obavljanja njihovog posla. Nije suština funkcionisanja pravosuđa samo u brzini, već i te kako u kvalitetu i na to moramo da obraćamo u vremenu pred nama mnogo više pažnje, a kvalitet će se svakako poboljšavati ujednačavanjem prakse i stvaranjem mnogo veće izvesnosti, a i donošenjem jednog zakona koji je po tom stepenu izvesnosti i popunjenosti normiranih faktičkih situacija znatno ispred važećeg zakona. Što se tiče vaše opaske kada ste govorili o ocenjivanju sudijskih pomoćnika, pa opaske u pogledu ocenjivanja sudija, verovatno ste slučajno jednu stvar propustili da ispratite, ali od početka jula meseca 2015. godine, kod nas nije u pilot programu vrednovanje sudija, odnosno nosilaca sudijskih funkcija. Šta više, od jula meseca ove godine kod nas je na pravnoj snazi Pravilnik o kriterijumima i merilima za ocenu sudija i predsednika sudova, što će sada reći da je neki šesti mesec primene tog pravilnika i svakako da sam neko ko će podržati od strane članova VSS iz reda sudija, ali i predsednika Vrhovnog kasacionog suda, jer je i on tu po svojoj funkciji, ali u suštini sudija, prvi među jednakima, svaku inicijativu za sprovođenje vrednovanja sudija kako u pojedinim sudovima, tako i u čitavom sistemu. Negde je dobro ako to bude i vanrednog vrednovanje, negde je dobro da svaki sudija zna gde stoji u odnosu na kriterijume i merila, da mi kao građani i kao državni sistem vidimo kako se to po pravilima koje smo sami doneli, poštujući najviše evropske standarde i u saradnji sa evropskim institucijama, kako bi se ocenile sve naše sudije u jednom trenutku. Naravno, jedna lasta ne čini proleće. Ta jedna ocena nije dovoljna da bi se stekla kompletna i realna slika, ali to je dobro iz razloga što prvi put posle 1993. godine mi imamo te kriterijume i merila koji nisu privremeni, već su stalni. Naravno, njihova primena će kroz vreme pokazati gde su napravljeni neki propusti eventualno. Mišljenje koje sudije, naročito sudije starijeg kova, koje imaju čitav proveden radni vek u sudstvu, mišljenje koje iznose najčešće glasi da su norme koje su postavljene u ovim pravilnicima u poređenju sa onim normama koje su važile u vreme pre 25, 30, 40 godina, da su izuzetno blage i niske. Ne sećam se tog vremena. Nisam tad bio ni rođen, ne mogu to da komentarišem. Ali, tim ljudima koji svakako imaju jedan profesionalni integritet verujem u to. To samo pokazuje koliko je sprovođenje stalne obuke nosilaca pravosudnih funkcija u našim sudovima i tužilaštvima nužno za funkcionere. Dobro pripremati primenu novih propisa, obučavati sudije tim novim propisima i, okončaću nečim na čemu nam je dato jedno veliko i značajno priznanje, priznato nam je da smo Zakon o zaštiti uzbunjivača, koji je ovde donet u Narodnoj skupštini, koji je počeo da se primenjuje od polovine ove godine, da je zaista delotvoran i efikasan i u vašem i u mom i u Ivaninom rodnom gradu Užicu nedavno je, koliko sam kroz medije saznao za to, da je bukvalno u roku od jednog dana Viši sud u Užicu doneo odluku o merama koje su zaštitile uzbunjivača i vratile ga na posao. To je nešto što je potvrda jednom sasvim drugom načinu izrade propisa, donošenja zakona, dobre pripreme, jer podsetiću vas, do početka primene tog zakona, do jula 2015. godine, organizovano je sprovedena obuka za 1.059 sudija u Srbiji. Ako imate u vidu da u Srbiji imamo nešto više od 2.600 sudija, ako imate u vidu da dobar deo sudija, negde oko 700 sudija radi u sudovima posebne nadležnosti, da su u ovim slučajevima nadležni sudovi opšte nadležnosti, to znači da mi imamo od sudija sudova opšte nadležnosti kada odbijemo recimo Vrhovni kasacioni sud, ali da je obuka sprovedena za blizu ili nešto više od 60% sudija. Dakle, dve trećine sudija je prošlo tu obuku i to je prošlo kvalitetno i to je pravi pokazatelj kako u budućem vremenu treba pripremati primenu propisa. Tu su i rezultati Zakona o prekršajima. Sećate se, zajedno kada smo donosili taj zakon, taj zakon daje izuzetno dobre rezultate. Što je koleginica Stojiljković pomenula, Zakon o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku, vidim da se sudije vredno pripremaju za 1. januar za trenutak kada će početi primena tog zakona. Uveren sam da ćemo uz dobru pripremu i novog Zakona o izvršenju i obezbeđenju, ukoliko ga Skupština bude usvojila, pokazati da je pravosuđe jedan sistem koji zahteva mnogo pažljiviji i pripremljeniji pristup. Pravosuđe nekada i najbolju stvar, ako se uvodi u njega na loš način, zna da odbaci i učini je najgorom mogućom. Ovde smo negde kao celo društvo, kao sistem te lekcije naučili, nažalost, iz sopstvenih grešaka u prošlosti, kada kažem sopstvenih, iz grešaka države u prošlosti. Uz ovakav jedan postupan pristup, uz otvaranje poglavlja 23 sledeće godine, gde ćemo dobiti plan koji smo sami izradili, obavezati se da ga ispunjavamo, uveren sam da ćemo dobiti pravosuđe po meri naših građana, kome će građani morati da veruju, a na vašu opasku sudije treba da zadovolje najveći stepen dostojnosti za obavljanje ove visoke javne funkcije, ali kako Francuzi kažu nobles subliž, onaj koji ima najviše dostojnosti, taj mora da nosi i najveću odgovornost. Prema tome, dobra je stvar što smo usvojili taj pravilnik posle toliko godina, što se on primenjuje i što će zacelo davati rezultate koji će oslikati realnu sliku stanja među našim nosiocima sudijskih funkcija. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović, replika.
Zahvaljujem se. Uvažavajući vašu izuzetnu pronicljivost, moram samo da se zahvalim na informaciji i za nešto što nisam znao, što moram da priznam, da je u primeni pravilnik koji se vezuje za ocenjivanje rada sudija u sudovima, što mi je izuzetno drago, tim pre što vi i ja znamo da su sudije i dalje, naročito one neažurne, opterećene ogromnim brojem predmeta, ali ne opterećene, nego su dozvolili da budu opterećeni tolikim brojem predmeta, pa mi je onda još draže što je krenula takva ocena. Što se tiče, uvaženi ministre, javnih izvršitelja, da ne bude nesporazuma, i te kako se SPS, lično kao advokat zalažem za to da oni koji su nosioci javnih ovlašćenja, u konkretnom slučaju privatni izvršitelji, moraju biti na maksimalnom stepenu stručnih referenci, kako bi svoj posao obavljali kvalitetno. Nije tu toliko bilo lobiranje, koliko je bilo nepoznavanje situacije da li imamo, možda ćemo imati, izvršitelje koji bi potpali pod ovu tzv. zabranu, dvogodišnju zabranu polaganja pravosudnog ispita. Ono u čemu ćete biti podržani uvek jeste vaša istrajnost i borba za to da izvršitelji, javni beležnici i sudije moraju imati stručne reference potrebe za posao koji obavljaju. Tu nemamo dilemu. Na kraju, pošto ste pomenuli vas, mene i Ivanu, moram da kažem nešto što je krajnje realno, nadam da tu nećete imati bilo kakvu primedbu na ono što ću reći, a to je da vi, ja i Ivana potičemo iz grada gde je pravosuđe respektabilno, prevashodno privredni sud, a i viši i osnovni sudovi, pa i prekršajni sud zaista zaslužuju da budu vrednovani kao sudovi u kojima se vrlo, vrlo dobro radi. Hvala.
Zahvaljujem se. Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Atlagić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, strateško opredeljenje Vlade Republike Srbije, čiju okosnicu ovde u Narodnoj skupštini i okosnicu te Vlade čini SNS, su evrointegracije i pridruživanje naše zemlje uređenim zemljama EU. Četrnaesti decembar 2015. godine bio je istorijski dan za našu Vladu, za našu državu, za naše građane i u tom smislu želim, gospodine ministre, i vama kao članu Vlade da čestitam na vašoj marljivosti, na vašoj odgovornosti i na predanom radu i uvođenju Srbije u ekonomski napredne i razvijene zemlje, kako u ekonomskom, tako i u pravnom smislu. Istorijski dan jeste za Republiku Srbiju zato što su juče otvorena poglavlja 32 i 35. Pred nama, odnosno pred Vladom Republike Srbije je ogroman posao, ali ja očekujem, a ceneći vašu odgovornost i vašu posvećenost evropskom putu Srbije, da će početkom sledeće godine biti otvorena poglavlja 23 i 24 koja se upravo odnose na vladavinu prava, na ljudska i manjinska prava itd. Što se tiče samog zakona, zakona koje danas razmatramo u Narodnoj skupštini, moram da kažem da je krovni zakon sistemski nov Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Vi ste zbilja u vašem uvodnom izlaganju na akademski, a i razumljiv način običnim građanima izneli sve ono što ovaj zakon donosi. Ono što ja kao narodni poslanik želim da kažem jeste da se ovim zakonom vraća Ustavom zagarantovano pravo građanima, a to je pravo da koriste žalbu kao pravni lek. Do sada žalba kao pravni lek u izvršnim postupcima nije bila prisutna, već je bio prisutan prigovor, a u nekim slučajevima, kada su u pitanju rešenja izvršitelja, zahtev za ocenu zakonitosti. Naravno da ni prigovor ni zahtev ni izdaleka nemaju isto pravno dejstvo, kao što ima žalba. Zašto je žalba značajna i za koga je ona značajna? Žalba je pre svega u javnom interesu. Žalba je značajna sa aspekta i izvršnog dužnika, žalba je značajna sa aspekta izvršnog poverioca. Zašto je još žalba važna? Ona je i te kako važna za rad sudova. Zašto za rad sudova? Zato što se kroz žalbeni postupak ujednačava rad, kako osnovnih, tako i privrednih sudova i ujednačavanjem rada svih sudova svakako da će doprineti i smanjenju podnošenja žalbe u onim postupcima kada je sasvim izvesno da žalba ne može imati pozitivan efekat. Šta je još značajno u žalbenom postupku? Značajno je što su ovim zakonom striktno precizirani uslovi koje žalba, kao sastavni element, mora da sadrži. Ožalbenim rešenjem se naravno navode određene činjenice, ali nije dovoljno samo navoditi činjenice, već uz žalbu moraju da se prilože i dokazi za te činjenice kako bi drugostepeni sud imao potpuni dokument za razmatranje. U slučaju da žalba nije potpuna i da ne sadrži sve sastavne delove drugostepeni sud može žalbu odbiti kao nepotpunu. Ono što je još važno jeste da se kroz žalbu izbegava ping pong efekat, a to je kada su drugostepeni sudovi po žalbama vraćali prvostepenom sudu na ponovno odlučivanje, a prvostepeni sudovi u tom ponovnom odlučivanju donosili ista rešenja, kao i u prethodnom ožalbenom rešenju, pa se onda tako vrtelo u začaranom krugu. Naravno, radi zaštite suđenja u razumnom roku predviđena je i hitnost postupanju u izvršnim postupcima, i to na taj način što je drugostepeni organ dužan da u roku od 15 dana donese rešenje, a da u naredna tri dana izvrši slanje tog rešenja strankama. Ono što želim da naglasim, a tiče se isključive nadležnosti suda u postupcima izvršenja, jeste zajednička prodaja nepokretnih i pokretnih stvari. To je u isključivoj nadležnosti suda. U pitanju su objedinjeni postupci, odnosno prodaja nepokretnosti uslovljena je prodajom pokretnosti i obrnuto. Uglavnom su u pitanju fabričke hale koje su funkcionalno povezane. Može biti u pitanju i više hala, ali naravno da se u halama nalaze i pokretne stvari, a to su mašine. Znači, jednim postupkom na istom mestu procenjuje se ista ukupna cena, a kroz javno nadmetanje vrši se prodaja i pokretnih i nepokretnih stvari. U slučaju da drugo javno nadmetanje ne uspe, onda dolazi do razdvajanja postupka prodaje nepokretnih stvari od postupka prodaje pokretnih stvari. Ako se izvrši zajednička prodaja pokretnih i nepokretnih stvari, onda sudski veštak određuje koji iznos ukupnih sredstava otpada na pokretnost, a koji iznos tih sredstava otpada na pokretne stvari, tako da kada je u pitanju namirenje izvršnih dužnika ono se vrši odvojeno. Moram da istaknem da i jednim i drugim procesom rukovodi sudija. Ono što želim još da istaknem a što se tiče takođe isključivo nadležnosti suda, mada su ovim zakonom o izvršenju i obezbeđenju mnogo veće nadležnosti date sudskim izvršiteljima i jasno i precizno je definisana uloga sudskih izvršitelja, ja ću se ipak zadržati na sudsko izvršenje, na izvršenje koji je isključivo u nadležnosti suda, a odnosi se na izvršenja u porodičnim odnosima, to su članovi zakona od 268. do 280. i odnosi se na izvršenje nezakonito uzetog ili nezakonito zadržanog deteta. To je postupak koji zbog svoje osetljivosti je u nadležnosti suda. Sud je naravno nadležan da u taj postupak uključi i organ starateljstva, odnosno psihologa organa starateljstva, školu, psihološko savetovalište ili drugu specijalizovanu ustanovu. Zašto je ovo izvršenje u sudskim postupcima, kada je u pitanju predaja deteta vrlo važno? Zato što je u ovom zakonu u fokusu interesovanja i fokusu zaštite interesa upravo maloletno dete. Svi postupci koje sud i psiholog organa starateljstva preduzimaju moraju da se preduzimaju samo u cilju zaštite najboljeg interesa deteta. Upravo tu je uloga psihologa organa starateljstva i te kako značajna, jer on utvrđuje emocionalni status deteta, utvrđuje ponašanje deteta prema licu, kod kojeg je nezakonito zadržano, kao i prema licu kome ono treba da bude predato, ali sugeriše sudiji način, najbolji način kako će sa što manje stresa, što manje teškoća da se odvija sam postupak izvršenja i predaje maloletnog deteta. I na kraju želim da istaknem da se ovi postupci izvršenja su vrlo značajni u građansko pravnim slučajevima otmice deteta kada je u pitanju dete koje iz strane države, a nezakonito zadržano na teritoriji naše države i da se izvršenje iste zakonske odredbe odnosi i kad je u pitanju izvršenje i zaštita deteta kao žrtve porodičnog nasilja, kao i zaštita drugih prava deteta, u skladu sa zakonom. U danu za glasanje SNS podržaće sve predložene zakone. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođo Vukojičić. Ima reč narodni poslanik Marko Atlagić, a neka se pripremi narodna poslanica Branka Janković. Izvolite gospodine Atlagiću.
Poštovani predsedavajući i potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije gospodine Bečiću, poštovani ministre pravde gospodine Selakoviću sa saradnicima, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine Zorane Babiću, obraćam se i vama jer ste vi večeras jedini predsednik poslaničkih od 12 poslaničkih grupa u ovoj sali i to nije jedini put. Drago mi je gospodine ministre pravde Selakoviću što vas vrlo često vidimo u ovom visokom domu, Domu Narodne skupštine Republike Srbije, to ne govori o vašem radu i predanošću, nego i aktivnosti Ministarstva pravde i Vlade Republike Srbije u celini. Siguran sam da će to građani Republike Srbije prepoznati i dobro oceniti kada dođe za to vreme. Međutim, ne mogu da verujem da danas upućuju neosnovane kritike pogotovo u prepodnevnim časovima na pravosudne organe narodni poslanici stranke bivšeg režima koji su direktno odgovorni za stanje u pravosuđu pre nego što ste vi gospodine ministre Selakoviću došli na čelo Ministarstva pravde, a ono je po oceni Evropske komisije tada bilo najgore u Evropi. Sudstvo za vreme stranke bivšeg režima je bilo u takvim traljama da gotovo i nema pedantnog pravnika koji njegovu tragediju nije doživljavao kao tragediju profesije. Čak je i Brisel ocenio reformu pravosuđa za vreme stranke bivšeg režima od 2008. do 2012. godine, citiram – kao najgoru urađenu stvar, završen citat „Politika“ 7. jul 2012. godine. Poštovani gospodine ministre, neke sudije su tada umrle od nepravde, a neke izvršile samoubistvo, ali desilo se nešto nezabeleženo u istoriji pravosuđa, stranka bivšeg režima izabrala je mrtvog sudiju Ljubišu Đuriću iz Osnovnog suda u Požegi za sudiju. I gle čuda, predsedavajuća VSS gospođa Nata Mesarović tvrdila je tada da su svakog kandidata proverili, samo mi nije jasno kako je proveravala mrtvog sudiju. Evropska komisija je ocenila za vreme stranke bivšeg režima reformu sudstva kao citiram – posebnu zabrinutost, završen citati iz knjige „Reforma sudstva u Srbiji 2008. – 2012. godine“ dr Vesna Rakić Vodinelić, 2012. godine, 96 strana. Dozvolite da kažem nešto o jednom vrlo bitnom zakonu, a to je Zakon o javnom beležništvu. Ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu ima svoje uporište u ekspozeu predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića koji je on podneo Narodnoj skupštini Srbije prilikom izbora Vlade RS 27. aprila Gospodnje 2014. godine u ovom Visokom domu, dame i gospodo Narodne skupštine. Poštovani narodni poslanici, da ne zaboravimo na znanje svima kojih se to tiče, ekspoze predsednika Vlade RS gospodina Aleksandra Vučića je najsveobuhvatniji, najprecizniji, najkonkretniji, najveći, 52 gusto kucane stranice i najbolji od svih 72 prethodna ekspozea predsednika vlada Srbije od vremena prvog predsednika Vlade moderne Srbije Prote Mateje Nenadovića 1805. godine do danas. Poštovani narodni poslanici, na stranici 45. ekspozea predsednika Vlade RS stoji citiram – delovanje javno beležničke profesije povećava kako pravnu sigurnost, tako i efikasnost u obavljanju pravnih poslova. Sud treba rasteretiti svih pratećih poslova kako bi njegov prioritet postalo suđenje u kome će građani u razumnom roku doći do pravosnažne sudske odluke, završen citat. Kako napisano tako i ostvareno, evo već godinu dana zakon je u primeni. Upravo danas gospodo narodni poslanici raspravljamo o jednoj veoma važnoj službi, rekli bi mi profesori studentima, notarskoj ili javnobeležničkoj koja je veoma važna za pravni poredak države i nacije. Kolika je važna notarska služba govori podatak da je još u rimskom pravu, a ima veoma dugu tradiciju i značajnu ulogu u pravnom sistemu mnogih evropskih država i ne samo njih, nego i čitavog sveta. U poslednje vreme veliki broj tranzicionih država oživeo je ovaj institut pa tako i naša otadžbina. Sam pojam „notar“ izveden je od latinske reči „notarijus“ što znači pisar. Reč „notarijus“ prvi put je upotrebio Cinceronov sekretar Marko Tulijus Tiro, inače borac tirolskih nota, skraćenica u latinskoj pareografiji. Ovo je radi znanja i ravnanja da se vidi tradicija ove delatnosti. Još od antičkih vremena notari su stavljali potpis i pečat na dokumente dajući im pravnu snagu i jačanje verodostojnosti dokumenta. U prošlosti su notari bili državni službenici, a notarijat pitanje državne uprave, jer je država osnivala službu notara kao organa uprave. Ipak pravi procvat notarijat je doživeo u srednjem veku kada je na notarskim ispravama data pravna vera, što je omogućilo recepciju ove službe širom zemlje ali i Evrope. Radi znanja i ravnanja, notari su u pravnom sistemu južno-slavenskog područja srednjeg veka kojeg karakteriše pravni partikularizam odigrali veoma značajnu ulogu, naročito u jačanju pravne sigurnosti i olakšanja pravnog prometa, što na neku ruku čine danas. Moderno doba karakterišu razni oblici notarijata. Danas, prema obimu ovlašćenja, postoje tri glavna oblika institucije notarijata: latinski tip notarijata, državni tip i anglosaksonski tip. Funkciju notarijata, u pogledu ostvarenja osnovnog zadatka i ciljeva službe, najbolje ostvaruje latinski tip notarijata, koji i mi na neki način baštinimo. U njemu notar ima najviši obim ovlašćenja. Kod državnog tipa notarijata posao se svodi samo na postupak overe i potvrde, a kod anglosaksonskog tipa notarijat nije pravnička profesija. Što se tiče naše otadžbine, na našim prostorima, dakle srpskim, notar se javlja u 11. veku. Nije tačno što su opozicioni poslanici iznosili 1930. godine, već čak u 11. veku. U srpskom Dubrovniku notarijat se javlja u 12. veku, a srpska notarska kancelarija formirana je u 13. veku u Dubrovniku, koja je izdavala dokumenta na ćirilskom pismu na staroslovenskom, odnosno na srpskom jeziku. Dozvolite samo jednu rečenicu da spomenem, jednu povelju iz 1254. godine, pisanu ćirilskim pismom, kojim se dubrovačka vlastela, dubrovački knez i čitava dubrovačka komuna zaklinju na mir i prijateljstvo sa srpskim kraljem Stefanom Urošem Prvim. Isto tako, u Kotoru se spominje u 15. veku srpska notarska kancelarija. Dobro je što je služba notara zaživela zahvaljujući vama, gospodine ministre, iako je trebala zaživeti za vreme stranke bivšeg režima, a nije. Odlično je, gospodine ministre, što je određeni broj advokata položio notarski ispit, iako su to trebali za vreme stranke bivšeg režima, a nisu. Dobro je, gospodine ministre, što je Javnobeležnička komora formirana za vreme vašeg mandata i oživela, iako je trebala za vreme stranke bivšeg režima, a nije. Ono što je veoma važno, to je da će notarska služba povećati efikasnost pravosuđa, a pravnu sigurnost građana Republike Srbije dovesti na veći nivo. Međutim, nakon jednogodišnje primene Zakona o javnobeležničkoj delatnosti, uvidelo se da je potrebno redefinisati neke odredbe zakona sa organizaciono-tehničkog aspekta, kako ste vi naglasili u uvodnom delu, ali i nadzora nad obavljanjem notarske delatnosti i disciplinske odgovornosti i inače radi poboljšanja ukupnog kvalitete notarske službe. Dakle, pokazale su se određene nepreciznosti, nedorečenosti, što je jako dobro i provera onog zakona u praksi. Zato večeras, odnosno danas i sutra donosimo predlog ovog zakona. Ja moram da dematnujem nekoliko poslanika iz opozicionih klupa i voleo bih da me oni večeras demantuju, pogotovo onog narodnog poslanika, kolegu po profesiji, profesora koji se predstavlja kao Pokret za preokret, ili što bi Hrvati rekli „udruga za obrtaj“. Moja malenkost je pogledala šta to znači na srpskom jeziku „udruga“ u rečniku srpsko-hrvatskog jezika od 1976. godine, strana sedam, i to znači zadruga. Međutim, pošto ga nema večeras ovde, nekorektno je da o tome govorim, ali znam gde je. Otišao je u Obrovac, u ulicu braće Kurjakovića 7, da iseli Udrugu za povijest i pomirenje Srba i Hrvata iz stana Milice Badže, kako bi se naša Milica profesorica nakon 20 godina uselila u svoj stan. I na koncu, demantujem prvog govornika iz stranke bivšeg režima da Vlada nije učinila svoje stvari. Gospodine potpredsedniče, vas pitam, preko vas njih, a volim da mi odgovore na ovih sledećih osam teza. Da li je tačno, gospodo iz opozicionih klupa, pošto vas većine nema, ali ako gledate uz TV prenose, da je Republika Srbija otvorila prva poglavlja sa Evropskom unijom upravo juče? Drugo, da li je tačno da je Republika Srbija u 2015. godini iz recesije ušla u pozitivni rast trenda, ili nije? Treće, da li je tačno da je deficit spao na 3, odnosno kako uzmete, na 4% jedan i drugi? Četvrto, da li je tačno da je ova Vlada, na čelu sa predsednikom Vučićem, zaustavila navodni genocid u Srebrenici u organizaciji Ujedinjenih nacija? Peto, da li je tačno ili nije da Republika Srbija i Vlada na čelu sa predsednikom nije uvela sankcije Rusiji, da je zaustavila uvođenje sankcija? Šesto, da li je tačno da je pod ovom Vladom Republika Srbija predsedavala OEBS-om i pokazala svetu pravo lice Republike Srbije? Sedmo, da li je tačno ili ne, gospodo iz opozicionih klupa i vaša akademska čestitosti, da je na listi Svetske banke po uslovima poslovanja za 2016. godinu Srbija zauzelo 59. mesto, umesto 199, koliko ih ima na svetu, što je čak za 32 pozicije u odnosu na prošlogodišnju listu? Podvlačim, to je najveći skok u poslednjih devet godina na Svetskoj listi. Konačno osmo, mogli bi do sutra, ali samo ću osam, da li je tačno ili ne, gospodo iz opozicionih klupa koji ste kritikovali danas Vladu Republike Srbije, da je u pogledu migrantske krize Republika Srbija pokazala najbolje lice svoje, za šta su joj odali priznanje svi relevantni faktori, kako domaći tako i inostrani? Na kraju, poštovane dame i gospodo, pozivam vas da glasate za ovaj set zakona u Danu za glasanje. Pozivam posebno vas iz slabašnih opozicionih klupa da i vi date svoj glas za ove zakone, jer ćete tako bar malo, pa makar i na taj način, dati doprinos modernizaciji Republike Srbije, naše otadžbine za koju se tako zdušno zalaže, i ne samo zalaže, nego i sprovodi predsednik Vlade Republike Srbije, gospodin Aleksandar Vučić i čitava Vlada Republike Srbije, predsednik države Tomislav Nikolić, većina narodnih poslanika u ovom visokom domu i najveći broj građana, skoro plebiscitarno, Republike Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem se, profesore Atlagiću. Nažalost, moraćete ponovo da ponoviti ta pitanja neki drugi put, jer sa nama je samo uvaženi doktor Pavićević i gospodin Petrić. Reč ima narodna poslanica Branka Janković, a neka se pripremi narodni poslanik Živan Đurišić. Izvolite, gospođo Janković.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, poštovani građani, mi danas, kao što ste već čuli, pred sobom imamo set zakona iz oblasti pravosuđa, pa ću se i ja u svom izlaganju ukratko osvrnuti i dati svoj komentar na iste. Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama nemeće se kao nužan u ovom momentu u pravosudnom sistemu države Srbije. Ovim zakonom na neki način praktično se vrši usklađivanje sa odredbama Zakona o pravosudnoj akademiji, a čije su odredbe člana 40. st. 8, 9. i 11. prestale da važe nakon odluke Ustavnog suda od 6. februara 2014. godine. Naime, Ustavni sud je utvrdio da se zakonom ne može obavezivati Visoki savet sudstva da obavezno predlaže Narodnoj skupštini za prvi izbor za sudijsku funkciju kandidate koji su završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji. Međutim, isto tako kaže Ustavni sud – zakonom se mogu propisati pravila na osnovu kojih bi VSS posebno vrednovao upravo tu završenu početnu obuku na Pravosudnoj akademiji. Dakle, iz ovih razloga mi danas pred sobom imamo Predlog zakona o dopuni Zakona o sudijama kojim se propisuju ta posebna pravila za utvrđivanje stručnosti i osposobljenosti kandidata za sudiju koji se prvi put biraju za obavljanje sudijske funkcije u prekršajnom i osnovnom sudu. U dodatom članu 45a Predloga zakona kaže se - da stručnosti osposobljenost kandidata za sudiju koji se prvi put bira na sudijsku funkciju u osnovnom ili prekršajnom sud proverava se ta stručnost i osposobljenost proverava na ispitu koji organizuje Visoki savet sudstva, s tim što su kandidati koji su završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji oslobođeni polaganja ovog posebnog ispita, a obzirom da se ispit ocenjuje, ocena sa završnog ispita na početnoj obuci na Pravosudnoj akademiji izjednačena je sa ocenom na tom posebnom ispitu. Na ovaj način, mišljenja sam, odredbe Zakona o pravosudnoj akademiji i važećeg Zakona o sudijama usklađene su, a da se pri tome ispoštovala i odluka Ustavnog suda od 12. juna 2014. godine, kao i od 6. februara 2014. godine. S tim u vezi kandidati za sudiju koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju nisu favorizovani u zavisnosti da li su ili ne završili početnu obuku na Pravosudnoj akademiji, odnosno sam kriterijum stručnosti i osposobljenosti za sve kandidate utvrđivaće se na jednak način proverom na ispitu, pa bilo onom pred Visokim savetom sudstva bilo završnim ispitom pred Pravosudnom akademijom. Identična je priča i sa predloženim Zakonom o dopunama Zakona o javnom tužilaštvu gde je predložena dopuna u delu utvrđivanja stručnosti osposobljenosti kandidata za zamenika javnog tužioca koji se prvi put bira na funkciju u Osnovnom javnom tužilaštvu. Obzirom da je odredba člana 75. stav 2. Zakona o javnom tužilaštvu, odlukom Ustavnog suda prestala da važi 12. juna 2014. godine,a kojom je bila propisana obaveza Državnog veća tužilaca da prilikom predlaganja kandidata za izbor zamenika osnovnog javnog tužioca koji je završio početnu obuku u Pravosudnoj akademiji bude obavezujuća. Ovom odlukom Ustavnog suda od 6. februara 2014. godine upućeno je Državnom veću tužilaca da se zakonom mogu propisati ta posebna pravila na osnovu kojih bi ovo telo posebno vrednovalo tu završenu početnu obuku na Pravosudnoj akademiji u postupku predlaganja zamenika javnih tužilaca koji se prvi put biraju. To je isto učinjeno upravo ovim Predlogom zakona o dopunama Zakona o javnom tužilaštvu. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu pokazalo se bitan je radi redefinisanje organizaciono-tehničkog aspekta javnobeležničke službe, nadzora nad obavljanjem ove delatnosti, disciplinske odgovornosti i uopšte radi poboljšavanja kvaliteta rada nosilaca ove nove pravosudne profesije. Zakon o javnom beležništvu u svojoj primeni pokazao je izvesne nedostatke i nedorečenosti, kao i pravne praznine, pa je bilo potrebno doraditi ih, otkloniti te protivrečnosti, popuniti praznine sve u cilju bržeg i efikasnijeg ostvarivanja prava stranaka. Takođe, vidimo da u važećem zakonu ima odredaba koje nisu oživotvorene u praksi, pa se postavlja pitanje njihove svrsishodnosti, jer nema ni izgleda da će se uopšte u budućnosti primenjivati. Akcioni plan za sprovođenje Nacionalne strategije reforme pravosuđa za period od 2013. do 2018. godine, nalaže dalje unapređenje normativnog okvira za održivi javno beležnički sistem. Čitanjem ovog predloženog zakona vidimo da se izmene i dopune važećeg Zakona o javnom beležništvu odnose na organizaciju javnog beležništva, na subjekte javno beležničke funkcije, na javno beležničku delatnost, na javno beležničke knjige i spise, na odredbe o komori i njenim organima, na nagrade za rad i naknadu troškova, na odredbe kojima je regulisano organizovanje javno beležničkog ispita, odredbe kojima se reguliše stavljanjem predmeta u depozit, odredbe koje regulišu čuvanje i izdavanje tih predmeta i sl. Praktično ovim izmenama i dopunama definisano je na jasan način i precizan način, pitanje i jezika i pisma, naročito onog koji je u službenoj upotrebi na području konkretne lokacije jedinice gde se nalazi javno beležnička kancelarija. Nadalje precizno je utvrđena sadržina pečata i sadržina štambilja javnog beležnika, uvođenje množine pečata, tačnije tri vrste pečata, potom uređeno je da li i pod kojim uslovima se javno beležnička funkcija može obavljati izvan javnog beležničke kancelarije. Bitno je, naravno i to da su preciznije utvrđeni subjekti koji nisu dostojni javnog poverenja, ali posebno važno je i uspostavljanje imenika javnih beležnika i pitanje javno beležničkih pripravnika. Nove su i odredbe o udaljenju javnih beležnika, odnosno utvrđivanju uslova pod kojima ministar pravde može doneti rešenje o privremenom udaljenju javnog beležnika. Jasno su precizirani uslovi kada javni beležnik mora da odbije obavljanje službene radnje, a nove su odredbe i o javno beležničkim saradnicima i uslovima njihovog rada u javno beležničkoj kancelariji. Praksa je pokazala da je nužno urediti i uslove i način ispravljanja javno beležničke isprave nakon njenog izdavanja. Zatim, posebno su bitne odredbe o nadzoru nada radom javnih beležnika i to tako kako od strane Ministarstva pravde tako i od strane Komore. Preciziran su i odredbe oddisciplinske odgovornosti javnih beležnika. Dakle, pred nama imamo jedan jasan, koncizan predlog zakona koji u sebi sadrži izmene i dopune važećeg Zakona o javnom beležništvu, a koje su rezultat praćenja primene važećeg zakona i njegovog usklađivanja sa zahtevima te praktične primene. Možda sam sklona mišljenju da su Vlada i resorno ministarstvo trebalo doneti i predložiti potpuno nov Zakon o javnom beležništvu, jer ovaj se generalno nije pokazao dobrim u praktičnoj primeni, o čemu smo danas slušali u izlaganjima svih narodnih poslanika, vrlo je liberalna i gotovo da ne predviđa kontrolu nad radom javnih beležnika. Međutim, sasvim sam sigurna da će ova Vlada kao odgovorna Vlada pratiti primenu i ovih danas predloženih izmena i dopuna važećeg zakona i reagovati nekim novim ukoliko se to ukaže za potrebno. Akcionim planom za pregovaračko poglavlje 23 u oblasti pravosuđa predviđen je ceo niz aktivnosti koje treba sprovesti kao reformu pravosuđa kako bi država Srbija kao kandidat pokazala da je izgradila pravosuđe koje je nezavisno, nepristrasno, efikasno, profesionalno i odgovorno. Ovakvo pravosuđe temelj je svakog demokratskog društva koje obezbeđuje adekvatnu primenu zakonodavstva i zaštitu prava građana. Narodna skupština Republike Srbije je 1. jula 2013. godine usvojila nacionalnu strategiju reforme pravosuđa za period 2013. do 2018. godine kojom su definisani prioriteti, strateški ciljevi i smernice reformskih mera. Vlada Republike Srbije je 31. avgusta 2013. godine usvojila Akcioni plan za sprovođenje ove nacionalne strategije reforme pravosuđa kojim su predviđene posebne mere i aktivnosti za realizaciju strateških ciljeva. Definisani su rokovi, nadležni subjekti i izvori finansiranja. Upravo tim Akcionim planom propisane su mere za realizaciju preporuke određene pod brojem 114 a koja glasi – potrebno je obezbediti dovoljno administrativnih kapaciteta kao i budžetskih ovlašćenja Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca nad sopstvenim budžetom. Nadalje njihov rad mora da bude transparentan i da podleže institucionalnoj odgovornosti. Upravo s tim u vezi danas mi pred nama imamo predloge zakona o izmenama i dopunama Zakona o Visokom savetu sudstva i Državnom veću tužilaca kojima se propisuje da se sednice ovih tela budu javne, da odluke budu obrazložene i da se i odluke i izveštaji o radu ovih tela objavljuju na njihovim internet stranicama. Preporukom 114 predviđa se usvajanje Zakona o izmenama i dopunama Zakona o Visokom savetu sudstva i o Državno veću tužilaca kojim bi se u granicama odredba važećeg Ustava, a u skladu sa mišljenjem Venecijanske komisije uveo princip najšire transparentnosti rada ovih tela, da se unapređuje procedura izbora članova ovih tela, a u svetlu jačanja sudske nezavisnosti i u granicama rekla sam važećeg Ustava. Ima tu još dosta rada koji je predstoji u narednom periodu, ali ja lično verujem da će ova Vlada Republike Srbije kao odgovorna Vlada i u buduće uspešno nositi se sa ovim obavezama. U danu za glasanje, naravno, podržaću sve predložene zakone iz ovog seta.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Živan Đurišić, a neka se pripremi gospodin Vučeta Tošković.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, samo da podsetim da je reforma pravosuđa započela donošenjem Nacionalne strategije pravosuđa 2006. godine, Ustavom novembra 2006. godine i seta pravosudnih zakona decembra 2008. godine. Ovo je prilika i ja osećam obavezu i potrebu da podsetim kako je bivši režim, odnosno DS koja je tada bila na vlasti sprovodila reformu pravosuđa 2009, 2010. i 2011. godine. Tom reformom, barem je tako proklamovano, trebalo je dosledno regulisati vladavinu prava i nezavisnost sudske vlasti kroz doslednu podelu vlasti na tri grane – zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast. U više odredaba Ustav je predviđao da je sudska vlast nezavisna od druge dve grane vlasti. Ciljevi reforme su bili nezavisnost pravosuđa, nova mreža sudova, smanjenje troškova pravosuđa, izmena procesnih zakona u cilju efikasnosti. Nezavisnost pravosuđa je trebalo ostvariti tako kako je to i Ustav garantovao kroz nezavisnost sudske vlasti, stalnost sudske funkcije i zaštitom položaja nosioca pravosudnih funkcija sudija i tužioca. Nezavisnost sudske vlasti nije dosledno sprovedena Zakonom o Visokom savetu sudstva i Zakonom o sudijama, u kojem je u prelaznim i završnim odredbama predviđen opšti reizbor i izbor sudija, što je u direktnoj suprotnosti sa Ustavom i načelom stalnosti sudijske funkcije. Dosta je o tome govoreno i napisano od strane najeminentnijih pravnih stručnjaka, pre svega za ustavno pravo. Osnovno ustavno načelo koje garantuje nezavisnost sudija, kroz načelo stalnosti sudije funkcije je pogaženo i svako tumačenje koje je tada davano, pre svega, od političara stranke koja je bila na vlasti, nije u skladu sa ovim ustavnim načelom. Izvršna vlast je suprotno mišljenje u slučaju javnosti i bez učešća pravosuđa donela odluku o opštem reizboru u izboru sudija, od strane prvog saziva Visokog saveta sudstva, koga nije biralo pravosuđe već Skupština. Izbor tog prvog saziva Visokog saveta sudstva, pratilo je niz nepravilnosti i nezakonitosti. Izbor iz redova profesora nije prihvaćen, kako je predloženo od strane nadležnih fakulteta a iz redova advokature je taj predlog prihvaćen. Visoki savet je iz tih razloga radio u nepotpunom sastavu. Izvršna i zakonodavna vlast je dala posebne privilegije članovima prvog saziva Visokog saveta sudstva, jer su izuzeti iz opšteg reizbora i obezbeđeno im je obavezno napredovanje po isteku mandata, ove svojevrsne koruptivne radnje, su dovele do protivusluge prema izvršnoj vlasti, jer je izvršen izbor sudija bez ikakvih merila i procedure. Prema meri izvršne vlasti što više uopšte nije sporno i za šta postoji mnogo dokaza. Odluka o reizboru i izboru sudija koji je doneo Visoki savet sudstva u prvom sazivu, nije obrazložena. Visoki savet sudstva je uporno odbijao da obrazloži svoje odluke koje su donete netransparentno, bez jasno definisane procedure, bez standarda u vezi ocene rezultata rada svakog sudije, oduzeto je pravo sudijama da prisustvuju raspravi o svojim prijavama i nisu mogli, vi znate i koji su to dokazi i činjenice koje se odnose na ispunjenost uslova za reizbor. Pre ovog reizbora nije utvrđena procedura i kriterijumi na osnovu kojih bi se ocenjivala stručnost, osposobljenost i dostojnost na osnovu kojih kriterijuma je navodno i izvršen reizbor odnosno izbor sudija. Sve ove greške konstatovala je domaća stručna javnost kao i međunarodna stručna javnost, međunarodna zajednica. Proklamovani ciljevi nisu postignuti a u nekim segmentima reforme došlo je do potpuno suprotnih efekata. Ovakvo postupanje Visokog saveta sudstva, pre svega njegovih članova po funkciji iz izvršne i zakonodavne vlasti i navedeni navodni razlozi za neizbor su doveli do povrede časti i ugleda neizabranih sudija zbog čega je podneto više stotina tužbi za naknadu, pored materijalne i nematerijalne štete. Ti sporovi se upravo vode. Jedan veliki broj je već završen i država Srbija plaća milionske iznose za štetu koju je neko naneo. Gospodine ministre, da li će neko uopšte odgovarati za to? Srpska napredna stranka je još u predizbornoj kampanji 2012. godine ukazala na neophodnost nastavka reforme pravosuđa i ispravke grešaka koje su učinjene i da nikada neće dozvoliti da se ovako nešto ponovi što su građani Srbije prepoznali i što ova stranka sada na delu čini. Doneta je nacionalna strategija reforme pravosuđa za period 2013-2018. godina, kao i akcioni plan za sprovođenje ove reforme. U skladu sa ovim strateškim dokumentima donet je niz zakona iz oblasti pravosuđa i ja ne bih da ih nabrajam, jer je jedan veliki broj razmatran i donet od strane Narodne skupštine u ovom sazivu 2014. i ove 2015. godine. Analizom ovih predloženih izmena i dopuna zakona koji su danas na dnevnom redu, nesumnjivo se potvrđuje da su razlozi za donošenje ovih izmena i dopuna unapređenje, transparentnost rada Visokog saveta sudstva i obavezu obrazloženja odluka koje Visoki savet sudstva donosi, utvrđivanje stručnosti i osposobljenosti kandidata za sudije koji se prvi put biraju, program i način polaganja ispita na kojima se ocenjuje stručnost i osposobljenost kandidata za sudijsku funkciju, a isto se odnosi i na izbor tužioca. Što se tiče izmene i dopune Zakona o javnom beležništu, da ponovim ono što je već rečeno da, uspostavljanje javno-beležničkog sistema, doprinosi pravnoj sigurnosti građana i subjekata privrednog poslovanja. Nakon jednogodišnje primene Zakona o javnom beležništvu uočene su određene nepreciznosti i protivurečnosti u njegovim odredbama kao i pravne praznine koje ne ostavljaju prostora za iznalaženje bilo kakvog rešenja u određenim situacijama. Potrebu ovih izmena, ovog zakona, nužno nameće i akcioni plan za sprovođenje nacionalne strategije reforme pravosuđa za period 2013-2018. godina, prema kojem je dalje unapređenje normativnog okvira, neophodno radi uspostavljanja efikasnog i održivog javno-beležničkog sistema. Što se tiče Predloga zakona o izvršenju i obezbeđenju, da podsetim da je važeći Zakon o izvršenju i obezbeđenju usvojen 2011. godine i menjan tri puta, uveo bitnu novinu, osim sudskih izvršitelja za sprovođenje izvršenja, postali su nadležni i izvršitelji, kao lica od javnog poverenja i imaoci javnih ovlašćenja koje imenuje i razrešava ministar pravde. Na taj način, važeći Zakon o izvršenju i obezbeđenju, pokušao je da ubrza postupak izvršenja i obezbeđenja uvođenjem ove nove pravosudne profesije u pravni sistem Republike Srbije. Metodologija ubrzavanja postupka je međutim sporna. Niz opštih instituta uklonjeno iz zakona kao npr. žalba, odlaganje izvršnog postupka, veštačenje itd. Normativno uređenje nekih veoma bitnih instituta je skraćeno, pa su postali nejasni, a takav metod ubrzavanja izvršnog postupka i postupka obezbeđenja je postao jednostavniji, ali i problematičan jer se zarad brzine, žrtvuje jasan tok postupka i izaziva nesigurnost. Iz ovih razloga pristupilo se pripremi i donošenju novog zakona u kome bi se detaljno rekonstruisali svi segmenti koji uređuju važeći zakon, procesni, materijalno-pravni, kao i deo o statusu izvršitelja. Iz tih razloga u potpunosti podržavam osnovne ideje koje sadrži Predlog ovog zakona o izvršenju i obezbeđenju. U potpunosti se slažem sa obrazloženjem ovih zakona koje je dala Vlada i koje je danas obrazložio gospodin ministar, i ne bih da ih ponavljam. Ove izmene i dopune svih ovih pravosudnih zakona, uključujući i izmene i dopune Zakona o pravosudnoj akademiji čine jedan pravni okvir koji neće dozvoliti da se ponovi ono što je bivši režim uradio tzv. reformi pravosuđa 2009-2010. i 2011. godine. I, najzad, samo da podsetim narodne poslanike i sve građane Srbije da je predsednik Vlade Aleksandar Vučić, u svom ekspozeu, prilikom izbora Vlade, između ostalog, naveo da je „završetak reforme pravosuđa, jedan od bitnih stubova za normalno funkcionisanje privrede, državne uprave i stvaranje sigurnog ambijenta za strana ulaganja. Ciljevi reforme su da se ubrzaju sudski postupci, da se smanji broj nerešenih predmeta, ujednačavanje sudske prakse i predvidivog sudskog sistema. Sve ovo treba da ima za rezultat vraćanje poverenja građana i privrede u sudski sistem. U tom smislu će biti zaokružen zakonski okvir za novi, efikasniji pravni sistem“. Kraj citata. U danu za glasanje, poslanici SNS, glasaće za sve ove zakone. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Đurišiću. Reč ima narodni poslanik Vučeta Tošković, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Petrić. Izvolite, gospodine Toškoviću.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa članovima Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre ima jedna narodna pa kaže – neću ja ono što i hoću. To se odnosi na opoziciju koja negira ove zakone koje su oni doneli, bar kada je u pitanju Zakon o Pravosudnoj akademiji, što ću ja nešto kratko reći. Dakle, mi smo zatekli ove zakone, pogotovo ovaj Zakon o Pravosudnoj akademiji. Mi ćemo je njihati i izmenama i dopunama tog zakona ćemo staviti taj zakon na noge i on će biti funkcionalan. Da apsurd bude veći, ima pojedinih poslanika koji bi sklonili ovaj zakon a i tačku drugu u tom zakonu koja kaže, citiram - Cilj osnivanja akademije jeste da doprinese profesionalnom, nezavisnom, nepristrasnom i efikasnom obnavljanju sudske i tužilačke funkcije i funkcije stručnom obavljanju poslova sudskog i tužilačkog osoblja. Dakle, sve bi oni to da ponište, a ovde su ga napisali. Ja ću se bazirati na članu 43. stav 2. koji kaže da se menja, dakle, o izmenama i dopunama govorim. Citiram taj stav - Stalna obuka je obavezna kada je to potvrđeno zakonom ili odlukom Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca u slučaju promene specijalizacije, bitne promene propisa, uvođenje novih tehnika rada i radi otklanjanja nedostatka u radu sudija i zamenika javnih tužilaca uočenih prilikom vrednovanja njihovog rada. Ovim izmenama i dopunama zakona Pravosudna akademija, uređuje se njen status, delatnost, organi upravljanja i finansiranja, kao i početna i stalna obuka sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca, obuka sudijskih i tužilačkih pomoćnika i pripravnika, kao i obuka sudskog i tužilačkog osoblja. Obuka sudskih tužilaca, pripravnika i pomoćnika, zatim i kandidata, pa sudije i javnih tužioca i na kraju sudsko i tužilačko osoblje, treba reći da je cilj akademije da organizuje i sprovodi što profesionalniju obuku kandidata za sudije tužioce i kao i za obuku sudija i tužilaca. U članu 43. govori se o stalnoj obuci koja može biti dobrovoljna i obavezna, gde se između ostalog navodi da je ona obavezna za sudije i tužioce koji se prvi put biraju na tu funkciju a nisu pohađali početnu obuku, a u članovima 45. i 44. se i dalje govori o opštoj i posebnoj stalnoj obuci pa u okviru posebne se razrađuje stalna obuka koja ke obavezna za sudije, tužioce, koji se prvi put biraju na tu funkciju. Treba jasno naglasiti da su u okviru posebnih obuka stvari razrađuju, obavezna obuka za sudije tužioce koji se prvi put biraju na tu funkciju, a nisu završili početnu obuku. Ukoliko želimo da obezbedimo profesionalno, nezavisno, nepristrasno, efikasno obnavljanje sudijske i tužilačke funkcije i stručno efikasno obnavljanje poslova sudskog i tužilačkog osoblja, neophodno je mnogo ozbiljnije i sa više znanja, energije, uporedne prakse i jednim širim pogledom pristupiti ovoj oblasti i u potpunosti je u rediti, te tako dobijamo jasan i sveobuhvatan bolji zakon. Ovo sam završio što se toga tiče, sad moram i ja da čestitam na otvaranju poglavlja, predsedniku Aleksandru Vučiću i njegovom timu, i svima uopšte ljudima koji su radili i doprineli da se ta poglavlja otvore na vreme i čestitam na donošenju budžeta za ovu godinu što je mnogo važno, ništa manje važnije nije od ovih poglavlja. U Danu za glasanje, glasaću kao i SNS – za.
Zahvaljujem gospodine Toškoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Petrić, a neka se pripremi narodni poslanik Boban Birmančević.
Poštovani predsedavajući, poštovani predstavnici Vlade, poštovane kolege i koleginice, današnji dnevni red obuhvata devet predloga izmena i dopuna zakona o pravosuđu, sa namerom da se napravi što bolji pravni poredak u državi. Izdvojiću dva predloga zakona za koje smatram da imaju određene nedostatke, koje ću naravno, pokušati i amandmanima da unapredim. U Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom beležništvu, prvi put se koristi pojam javnobeležničkog saradnika. Smatramo da je pozitivno definisati taj status, međutim, trebalo bi preciznije odrediti i krug lica koja će obavljati poslove javnobeležničkog saradnika. Nepotrebno je takođe sužavati krug lica koji mogu inicirati pokretanje disciplinskog postupka protiv javnih beležnika, pogotovo ako imamo u vidu da disciplinska odgovornost protiv osnovnih nosioca pravosudnih funkcija poput sudija, tužioca, advokata, mogu podnositi gotovo sva lica koja sa istim dolaze u kontakt. Takođe smo mišljenja da predsedniku Komore ne treba produžavati mandat, jer mislimo da se zakoni trebaju jednako primenjivati i da niko ne treba tu biti izuzetak. U Predlogu zakona o izvršenju i obezbeđenju smatramo da treba da se doda novi član kojim bi se naznačilo da će izvršenje sprovoditi i sud ili javni izvršitelj. To je veoma bitno jer zakonodavac sadašnjim predlogom uvodi javni izvršitelj u nadležnost da izvršavaju gotovo sve izvršne predmete. Takvim načinom sudu se ostavljaju samo izvršenja iz oblasti zajedničke prodaje stvari, izvršenje na nečinjenja, trpljenja, vraćanja zaposlenog na rad, što predstavlja trivijalan broj predmeta u izvršnim postupcima. Mišljenja smo da i ovaj Predlog zakona mora ostaviti mogućnost izvršnom poveriocu kao podnosiocu predloga za izvršenje da bira i naznači sam ko će sprovoditi izvršenje, sud ili izvršitelj. U ovom trenutku nepotrebno je omogućiti javnim izvršiteljima zakonom, nadležnost gotovo svim mogućim predmetima izvršenja. U članu 13. ovog Predloga zakona, smatramo da se krši načelo jednakosti stranaka u izvršnom postupku. Izvršni dužnik mora da štiti svoja prava u izvršnom postupku ukoliko smatra da su mu ista povređena nezakonitim postupanjem recimo od strane izvršitelja. Zato smatramo da zahtev za izuzeće sudskog izvršitelja može biti dozvoljen pod istim uslovima koja važe i za sve sudije. Taksa za javni servis u aktuelnom iznosu, previsoka je za građane. Ovim stavom nameće se obaveza plaćanja takse za javni servis, ne vodeći računa o teškom ekonomskom stanju u našoj državi i stav Srpske narodnepartije je da se onemogući prinudna naplata taksi za javni servis. Smatramo da je veoma bitno da izvršitelji prilikom sprovođenja izvršenja moraju da vode računa o srazmeri između visine obaveze izvršnog dužnika iz sredstava i vrednosti predmeta izvršenja. Česti su primeri da izvršitelji zloupotrebe ovo načelo i da na neki način blokiraju imovinu izvršnog dužnika koja je znatno veća od imovinske vrednosti njegovih dugovanja. Nadamo se da ćete shvatiti suštinu podnetih amandmana i usvojiti ih, jer cilj Srpske narodne partije jeste da pomogne u donošenju boljih zakona za građane i takođe se nadam da ćete analizirati i amandmane podnete ispred ekonomskog kokusa. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se gospodine Petriću. Pošto gospodin Šutanovac nije u sali, reč ima dr Boban Birmančević, a neka se pripremi narodni poslanik dr Vladimir Pavićević. Izvolite dr Birmančeviću.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege poslanici i poštovani građani, izuzetno bitan set zakona koji nastavlja samo praksu uvođenja svega onoga što je potrebno kako bi u ovoj državi Srbiji funkcionisala i na snazi bila pravna država. Jačanje pravne države, jačanje sudova, jačanje svega onoga što može pomoći građanima, pojedinac mora biti zapostavljen. Samo jake institucije mogu sprovesti u delo ono što je potrebno, a potrebno je zaštititi i građane i sve one koji učestvuju u bilo kojim pravnim poslovima, kojih, nažalost, hteli mi to ili ne, imamo svakodnevno u svakodnevnom životu. Ono što bih hteo reći da se ne bih ponavljao, to je da samo pređemo genezu rasturanja pravnog sistema, odnosno kako je pravni sistem za samo nekoliko godina, od neke tamo 2006. – 2007. godine uspeo da dođe do stanja u kome je bilo skoro nemoguće očekivati ove rezultate koje smo za samo nekoliko godina uspeli da postignemo i to, pre svega, zahvaljujući i ovoj Vladi i, naravno, ovom ministru koji je, podsetiću one koji ne znaju, 27. jula 2012. godine, na čelo Ministarstva pravde, došao je gospodin Selaković i upravo zahvaljujući njemu, uspeli smo da nešto što je u tom trenutku izgledalo kao čudo pretvorimo u stvarnost. Konačno imamo pravnu državu gde ljudi kada imaju potrebu znaju kome da se obrate, gde da odu i gde da pokušaju da nađu taj pravni lek koji je svima potreban. Ono što moramo napomenuti, svi oni koji kažu - nije bitno, greše, bitno je podsetiti i građane, naravno, i narodne poslanike koji se toga ne sećaju, da je još 2007. godine tada ministar pravde gospodin Dušan Petrović rekao u Šapcu: „Neverovatna pojava sa kojom smo prinuđeni da živimo sve ove godine, kao što je ogroman broj zastarelih predmeta, vrlo blaga kaznena politika, postaće prošlost, ne samo našeg pravosuđa, već i našeg društva“, izjavio je Petrović 10. oktobra 2007. godine u Šapcu, a kao rezultat svega toga počelo je rasturanje pravosuđa koje je nastavljeno 2008. godine dolaskom Snežane Malović na vlast. Godine 2008. u decembru donet je set pravosudnih zakona koji uvode novu mrežu sudova i tužilaštva i predlaže izbor sudija i tužilaca. U aprilu 2009. osnovan je prvi saziv VSS i DVT. Već u julu izašao je konkurs za izbor sudija i tužilaca, na koji se javilo 5400 kandidata. U decembru 2009. godine izabrano je 1.532 starih sudija i 875 novih. U januaru 2010. godine, pre samo pet godina, 837 sudija i 220 tužilaca i zamenika ostalo je bez posla. Naravno da su sve te sudije i tužioci odlukom Ustavnog suda vraćeni, jer sve ono što je rađeno za tih četiri godine kada se radilo na „reformi“ sudstva, rađeno je mimo Ustava i mimo prava. Pravo čoveka na život u okvirima pravne države bilo je uskraćeno i zaista veliki, veliki problemi u ministarstvu koji su sačekali ministra Selakovića. Za vrlo kratko vreme, za nepune tri godine, dobili su svoj epilog u ovim zakonima i u svim drugim zakonima koje smo u međuvremenu usvojili, kojima ćemo Poglavlje 23. koje ćemo, verovatno, nadamo se u skladu sa tendencijama koje su pokazane 14. decembra 2015. godine, dobro da zapamtimo ovaj datum, i zaista imajući u vidu da su vlade unazad pokušavale da dođu do tog datuma, ova Vlada, predvođena Aleksandrom Vučićem i ministrima koji sede u toj Vladi, uspela je da dođe do tog otvaranja i početka pregovora od dva poglavlja. Mislim da nije dovoljno da se samo zadržimo na ta dva poglavlja, nego moramo poraditi sve što je potrebno da, recimo, upravo Poglavlje 23. koje se odnosi na pravosuđe, spremni dočekamo i da na najbrži mogući način prođemo kroz sve potrebne akreditacije koje su potrebne Srbiji da što pre postane punopravni član EU. Zakon o izvršenju i obezbeđenju jedan je od ključnih zakona, jer upravo kroz ovaj zakon sve ono što bude doneto i što bude predviđeno da se sprovede, odnosno odluke koje su sudovi doneli, upravo kroz ovaj zakon moraju biti realizovane. Ono što je jako bitno, to je da smo upravo kroz sve ove zakone do sada, kroz rad Ministarstva, došli u situaciju da više nije bitno koji sudija vam sudi, nego član o kome se sudi i da više nije bitno da li je na suđenju Petar Petrović ili Miloš Milošević, nije bitno ime čoveka kome se sudi nego delo koje je on učinio, odnosno veličina dela. Ne moramo više da razmišljamo o tome da li je pravda dostižna. Pravda je sigurno dostižna. Ono što je takođe u uvodnom delu trebalo napomenuti, niko nije rekao da smo nasledili Ministarstvo pravde koje je i u svom poslovanju imalo parnice koje traju, najduža parnica u Srbiji trajala je 33 godine, najduži krivični postupak 16 godina, radni sport osam godina, najduži izvršni postupak trajao je 17 godina, upravni spor za ostvarivanje jednog prava na invalidsku penziju trajao je 12 godina. Upravo zakonom koji smo usvojili na nekoj od prethodnih sednica na suđenje u razumnom roku, upravo sprečava sve ove pojave koje smo nasledili i koje jednostavno mogu biti samo prošlost, imajući u vidu kako i na koji način funkcioniše ovo ministarstvo. Naravno da sve one optužbe koje su upućene ministarstvu i Vladi kada je pisanje zakona u pitanju su neosnovane. Ova Vlada ne prepisuje zakone. Ova Vlada piše zakone u skladu sa realnom situacijom i upravo odluka da se vrati sudska taksa, odnosno sudska taksena marka, to najbolje pokazuje. Sudska taksena marka vraća plaćanje obaveza za sve one i svi oni koji su do sada na različite načine uspevali da ne plate obaveze, odnosno sve ono što je 40% građana i do sada plaćalo, uvođenjem sudske taksene marke biće sprečeni. Budite sigurni da ovo ministarstvo u 2016. godini priprema i ste zakona kojima će uvesti i elektronsko plaćanje, plaćanje putem mobilnog telefona za one koji su to u mogućnosti, ali upravo uvođenjem sudske taksene marke hoćemo da zaštitimo one ljudi koji svoje obaveze prema sudu, prema pravdi i prema svojim građanima uredno plaćaju. Podsetiću, u ovom trenutku naplata koju smo takođe nasledili je samo 40%. Ono što želim reći za kraj, to je da odgovornost za poslovanje, odnosno za funkcionisanje Ministarstva pravde i pravosudnog sistema u ovom trenutku je pre svega na Ministarstvu pravde i na Vladi. Skupština Republike Srbije, kojoj mi svi pripadamo, naravno da je jedan korektivni faktor i mi svojim amandmanima i svojim predlozima možemo da utičemo na donošenje odluka. Odgovornost za pravosuđe u Srbiji upravo stoji iza ministra Selakovića i ove Vlade. Odgovornost za sve ono što je urađeno do 2012. godine jasno stoji na ministrima koji su vodili pravosuđe pre SNS i pre ove konstituisane Vlade od 2102. godine. Svi oni koji ne budu glasali za ove i slične zakone koji Srbiji garantuju pravičnost i pravdu i koji uspevaju da pravo i pravdu približe, odnosno da naprave minimalnu razliku i u budućnosti će ona biti sve manja i manja, jednostavno moraju razmišljati i o tome da je ovo jedini pravi put ka EU, odnosno ka pravdi koja je neophodna svim građanima, kako bi živeli u uslovima dostojnim čoveka. Siguran sam da se neće ponoviti greške iz prošlosti, da će građani prepoznati i znati da cene sve ono što je urađeno, a urađeno je upravo u interesu građana, i svi oni koji ne budu postupali u skladu sa Ministarstvom pravde, odnosno sa zakonima koji su u ovom trenutku jasni i transparentni, imaće sigurno problema ne samo sa sudom i sa sudijama, nego i sa svima onima kojima je do pravde stalo. Pozivam sve one koji žele dobro ovoj Srbiji, žele dobro građanima, da glasaju za ovaj set zakona, jer je to garancija da imamo pravnu državu koja će znati da odreaguje u pravom trenutku na pravi način i na način da zaštiti svoje građane. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Birmančeviću. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, a neka se pripremi narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, dobra je vest da su otvorena prva dva pregovaračka poglavlja u procesu pristupanja Srbije Evropskoj uniji i to znači, za mene, da jednim delom makar ova Vlada Republike Srbije sprovodi politiku Nove stranke, poštovana gospodo, jer mi ovde kažemo jasno ka Evropi i mi ovde kažemo pokrenuti Srbiju. Znači, gospodine Selakoviću, pokrenuti i probuditi evropsku Srbiju. Druga stvar, dobro je, poštovane dame i gospodo, kada postoji temeljnost u pripremi novih predloga zakona. Ja cenim i temeljnost u pripremi obrazloženja koju sam uočio i u uvodnoj reči ministra Selakovića, a koja je trajala 80 minuta jutros, skoro koliko pola ekspozea gospodina Vučića, ali ja taj pristup koji, mislim, otkriva jedno poštovanje Narodne skupštine, ovoga doma gde sedimo, i to veoma cenim. Šta po mom sudu, poštovana gospodo, nije dobro? Ukazaću na nekoliko takvih tačaka, evo i gospodinu Babiću, koji nam se priključio ovde u raspravi. Nije dobro, poštovana gospodo, da se zakoni često menjaju, a danas raspravljamo o trećoj izmeni Zakona o javnom beležništvu u 13 meseci. Vi ste, ministre Selakoviću, jutros rekli sledeće – „donekle je prirodno“, ja to sada čitam iz stenograma, „da se u tranzicionim vremenima zakoni menjaju češće, nego što je to uobičajeno“. To je citat. Kao što vidite, ministre Selakoviću, kada mi iz opozicije koristimo tuđe reči, rečenice i ideje, mi ih stavljamo pod znakove navoda, a ne kao neke vaše kolege, ministre Selakoviću, koji koriste tuđe reči, rečenice, pasuse, a onda ne stave znakove navoda. Pazite, gospodine Selakoviću, ja mislim da je jedan od osnovnih elemenata vladavine prava, moje mišljenje je da vi to sigurno bolje znate od mene, upravo da se zakoni ne menjaju često, a tri promene u 13 meseci, mislim, je česta promena zakona. Čestim promenama se narušava vladavina prava. Umesto učestalih, pogrešnih, nedovoljno promišljenih poteza, bolje je raditi temeljnije, gospodine Selakoviću, kao što ste jutros i uradili, kada ste se temeljno pripremili za obrazloženje ovih devet dokumenata o kojima razgovaramo danas. Druga stvar za koju smatram da nije dobra, vi ste u uvodnoj reči, ministre Selakoviću, ponovo ću da citiram i, naravno, staviti vaše reči i rečenice pod znakove navoda. Vi ste rekli sledeće u dijalogu sa gospođom Martinović – „tačno je da se već godinama u svakom izveštaju navodi da naš Ustav sadrži odredbe koje omogućavaju politički uticaj na izbore nosilaca pravosudnih funkcija i sve dok se to ne izmeni, dakle, dok se ne izmeni Ustav, biće tako“. Ja onda, ministre Selakoviću, vas pitam – šta čekate? Vi ste, ministre Selakoviću, tri i po godine ministar pravde, tri i po godine. Zašto nema inicijative i realizacije ustavne revizije u našoj državi? Zašto to nije pokrenuto za ove tri i po godine? Ovde smo imali diskusiju, na primer, o izmeni političkog sistema. Nije bilo ozbiljnog predloga iz vaše političke stranke, čak ni oko toga, a ustavna revizija, poštovana gospodo, budući da vi smatrate, ministre Selakoviću, da je važna, da nam je potrebna i zbog toga što dobijamo primedbe, na osnovu toga što je nema, ja se onda pitam – kako to jedna ozbiljna Vlada za godinu i osam meseci, a ako se računa i ona pre nje, koja je bila skoro u istom sastavu, za tri i po godine nije inicirala ustavnu reviziju? Gospodine Selakoviću, Nova stranka nudi vam način da se inicira i realizuje ustavna revizija. Mi to smeštamo u dve reči - faktička konstituanta i da se otvori jedna rasprava, čak i u našoj Narodnoj skupštini oko toga, pa da vidimo da li ima nekih boljih predloga, boljih ideja, pa da se onda, ministre Selakoviću, ne zadržimo na vašoj konstataciji - sve dok se ne izmeni Ustav dobijaćemo kritike ovakve vrste, pa daj da sprečimo te kritike, poštovana gospodo. Kako ćemo ih sprečiti? Iniciranjem ustavne revizije. Gospodine Selakoviću, da li ste saglasni? Treća stvar, podneli smo deset amandmana na ove predloge sa kojima ste došli danas u Narodnu skupštinu. Najveći broj naših amandmana dodaje neke neopravdano izostavljene tačke, zapete i slova, gospodine Selakoviću, a sve u ime vrhunskog načela vladavine prava. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Pavićeviću.
Ja mogu da nastavim još dva minuta.
Vrlo dobro znate da ne možete, gospodine Pavićeviću. Reč ima ministar Selaković. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, visoko ceneći dr Vladimira Pavićevića, ja ne mogu, a da ne primetim da je on, iako ovako fizički daleko, ali politički sve bliži Srpskoj naprednoj stranci. Nešto mi govori kao da se neki izbori bliže, a on zaista sve više shvata da je politika Srpske napredne stranke, kojoj imam čast da pripadam i koja me je predložila na odgovornu državnu funkciju, mesto ministra u Vladi Republike Srbije, politika koja donosi rezultate, jer je upravo politika Srpske napredne stranke, kao okosnice ove Vlade, zajedno sa njenim koalicionim partnerima, a pod predsedništvom Aleksandra Vučića, dovela do otvaranja prvih pregovaračkih poglavlja u pristupnim pregovorima za članstvo u Evropskoj uniji. U jednoj stvari ćemo se, između ostalog, nije samo u jednoj, pošto ste sve bliži, kao što rekoh, i to je dobro, ali složićemo se u nekim stvarima. U potpunosti ste u pravu da nije dobro da se zakon često menja i da je jedan od osnovnih elemenata vladavine prava, ne česta promena zakona. Ako imate čestu promenu zakona, jedna od stvari koja to može da znači jeste da je zakon loš. Ja to kažem otvoreno i pred vama. Taj zakon koji se treći put u 13 meseci menja, menja se zato što je nepotpun i zato što je loš. Glavni motiv Ministarstva za ulazak u ovu izmenu zakona, i ja sam ovde uveren da će me gospodin Pavićević podržati u potpunosti, jeste ono što je bilo zaista inicijalno: izmena odredaba o nadzoru nad radom javnih beležnika. Kada je u pitanju pozitivno zakonodavstvo Republike Srbije u poređenju sa svim zakonodavstvima država regiona, zakon koji je donet 2011. godine, ako se ne varam, maja meseca, po svojim odredbama, i to sam u razgovoru sa uvaženim profesorom Dragorom Hiberom i rekao, je donet kao zakon za zemlju u kojoj u kontinuitetu javnobeležnička služba postoji jedno dvesta godina. Nažalost, to nije tako. Suočeni sa poslom, odgovornim poslom, naročito u sektoru za pravosuđe, ne umanjujući značaj drugih sektora u Ministarstvu pravde, mi smo započeli da na osnovu postojećeg Zakona o izvršenju i obezbeđenju, zaista sprovodimo disciplinske postupke tamo gde su postojale osnovane sumnje da su izvršitelji delovali protivzakonito. Dobijali smo prijave, te prijave su pred disciplinskom komisijom procesuirane, izricane su određene kazne i kada su izvršitelji u pitanju, ja ću vam dati jedan kraći pregled, a on kaže ovako. Do danas je disciplinskoj komisiji, sada pričamo o izvršiteljima, a vratiću se posle na beležnike, ukupno podneto 23 rešenja, odnosno donela je 23 rešenja o disciplinskoj odgovornosti izvršitelja. Sedam disciplinskih postupaka pokrenuto je na predlog Ministarstva pravde, dok je ostalih 16 pokrenula Komora izvršitelja. Komora je pokrenula postupke uglavnom zbog ne dostavljanja izveštaja o radu i neplaćanja članarine Komori, a jedan disciplinski postupak je obustavljen usled zastarelosti. Odluke koje su donete su sledeće, pa vas molim da ispratite ovo, znam da ste vi čovek koji prati do detalja ovakve podatke. Izrečena je jedna disciplinska mera trajne zabrane obavljanja delatnosti izvršitelja i nakon toga ministar pravde je doneo odluku o razrešenju izvršitelja. Dakle, lice, da vas podsetim ako pogledate i odredbe zakona koje jednom razrešeno kao izvršitelj nedostojna je za obavljanje profesije izvršitelja, javnog beležnika, sudije, zamenika javnog tužioca, pa čak i advokata. To je dakle, jedna izuzetno teška disciplinska mera. Doneta je jedna mera zabrane obavljanja delatnosti u trajanju od tri meseca. Jedna javna opomena 15 mera opomena i četiri disciplinske mere u vidu novčane kazne i to dve kazne od po 500.000 dinara, jedna od 100.000 dinara, jedna od 50.000 hiljada dinara. Kada smo krenuli, dakle, savesno, odgovorno i zakonito postupajući da na sličan način postupamo u slučaju javnih beležnika nije bilo potrebno ni mnogo vremena, šta više minuti su u pitanju, a ne ni sati ni dani, da dođete do zaključka da Ministarstvo pravde postojeće odredbe Zakona o javnom beležništvu u potpunosti vezuje ruke kada je u pitanju nadzor nad radom, naročito tehničkim aspektom rada javnih beležnika. Kada to uporedite, recimo, sa odredbama Zakona o beležništvu u Hrvatskoj, u Crnoj Gori u Bosni i Hercegovini, u Makedoniji dolazite vrlo brzo do zaključka da su nadležnosti Ministarstva pravde u ovoj oblasti u Srbiji najmanje gotovo nepostojeće. U uslovima kada smo pre nešto više od godinu dana obnovili funkcionisanje javnobeležničke službe, a istorijsko sećanje na onu prethodnu, postojeću je gotovo izbledelo, osim u udžbenicima što se može naći, ali u pravnom mentalitetu, navikama, ponašanju našeg građanina, ono ne postoji. U početnim godinama razvoja ove službe u Srbiji potrebno je da imate jaču i veću ulogu Ministarstva. Čak i ovim predloženim odredbama uloga Ministarstva pravde će biti manja od recimo, uloge Ministarstva pravde u Crnoj Gori kada je u pitanju nadzor. Ovo ne govorim bez ikakve primisli zaista, zato što poznajem i odredbe toga zakona, ima jedan dobar zakon i prilično dobro su kolege iz Crne Gore utemeljili ovu profesiju u Crnoj Gori. Dakle, da li ste vi u pravu kada kažete da vladavina prava na može da se zasniva na čestoj promeni zakona? Jeste. Da li ste u pravu i da li biste bili u pravu kada biste rekli, niste rekli, ali pretpostavljam da se i oko toga slažemo da je nama potreban potpuno novi zakon o javnom beležništvu? Mislim i da ste tu u pravu. Postavlja se pitanje zašto nemamo novi zakon, nego imamo ove izmene i dopune. Razlog je upravo taj da mi još uvek nemamo čak ni na području svih osnovnih sudova javne beležnike. Znači, ova struka je tek u povoju. Ako ćete nešto u povoju odmah promeniti, možete da napravite mnogo veću štetu, nego ako uđete u postupne izmene i dopune. Suštinski tri su bitne stvari koje se ovim izmenama i dopunama Zakona o beležništvu uvode. Za mene možda od najveće važnosti jeste ova izmena i dopuna koja se tiče nadzora, koja jača ulogu Ministarstva. Znate kako kaže ona stara izreka „vrana, vrani oči ne vadi“, Beležnička zajednica u Srbiji, pa čak i Zajednica sudija kojih ima oko 2.600 je mala, ljudi se znaju. Jedni druge da procesuiraju, moguće, vrlo teško i vrlo retko. Dakle, ovde je potrebno, dok jednog dana Komora beležnika ne ojača to će biti po svemu sudeći tek kroz nekoliko decenija ako se stvari budu odvijale normalno. Kao što danas imate Advokatsku komoru koja treba da bude zaista potpuno samostalna i nezavisna, ali tradicija advokature na području Srbije, na području čitave Srbije u današnjim granicama duža je od dva veka. Na području centralne Srbije 16, 17 decenija. Ovde je beležništvo mlado, treba mu udahnuti snagu i treba dobro paziti šta svaki beležnik radi. Tu je ključna uloga Ministarstva pravde i uloga sudova, komore naravno, ali ako nas iznenadi komora pozitivnim delovanjem, to je dobro, ali ne treba da se nadamo niti oslanjamo na to. Dakle, jedan deo odredbi se tiče nadzora, kada sumiram sve šta je bitno, drugi deo po meni važno, naročito zbog mladih kolega, uvođenja javnobeležničkog saradnika, kao vrste službenika u javnobeležničkoj kancelariji. Treći korpus mera tiče se tehničkih izmena i dopuna koje su zaista bile nepredvidive. Da nismo imali ni jedan problem od početka uvođenja beležništva u Srbiji, te vrste izmena i dopuna bi svakako bile potrebne. Sada se vraćam zašto sam pomenuo disciplinske postupke protiv izvršitelja i disciplinske postupke kada su u pitanju beležnici. Dakle, ja sam malopre pročitao rezultate odnosno izveštaj o radu disciplinske komisije kada su u pitanju izvršitelji. Kada su u pitanju javni beležništvi, Ministarstvo pravde podnelo je dva predloga za pokretanje disciplinskog postupka protiv javnog beležnika, jedan postupak okončan je u oktobru mesecu izricanjem novčane kazne, a pred disciplinskom komisijom Javnobeležničke komore u toku su još dva disciplinska postupka, jedan je podnet od strane drugih subjekata, ne od Ministarstva pravde. takođe je Ministarstvo podnelo i prekršajnu prijavu protiv jednog beležnika gde je postupak okončan izricanjem novčane kazne u iznosu od 100.000 dinara. Uveren sam da će ovi rezultati biti značajno sadržajniji kada se Ministarstvu dodele nadležnosti koje ono zaista treba da ima, jer smo pokazali na primeru izvršitelja da ovaj posao u okviru Ministarstva zaista radimo strogo profesionalno. Svaku anomaliju nezakonitosti ili nepravilnost u radu neke nove profesije mnogo je lakše, efikasnije i delotvornije sankcionisati na samom početku, kako se to ne bi ponavljalo. Ja tu nemam apsolutno nikakav lični odnos, koji god da je u pitanju nosilac odnosno pripadnik pravosudne profesije, ako je to u nadležnosti Ministarstvapravde, ni po babu, ni po stričevima, prema svima jednako. Ako je to od 139 sadašnjih beležnika, njih 30 nadam se da nije, to će pokazati kontrola rada, svih 30 treba procesuirati. To su stvari koje treba da se rade u samom startu i mi od toga nećemo odstupati. Kada je reč o promenama Ustava, vi ste učen čovek, predajete na jednoj eminentnoj visokoškolskoj ustanovi i vrlo dobro znate da kada se lišimo onog svakodnevnog političkog govora koji je nama kao političarima svojstven, da kada god je Srbija na brzinu donosila novi Ustav ili menjala postojeći to nije bilo dobro. Citiraću i predsednika Vlade sa njegovog predavanja na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, početkom oktobra meseca ove godine kada je rekao, parafraziraću – svaka promena Ustava ili donošenje potpuno novog Ustava u Srbiji mora da bude propraćena najširim mogućim političkim konsenzusom. Ne verujem da u ovom trenutku taj konsenzus postoji, kada pređete u našu SNS znam da će postojati u većoj meri, ali šalu na stranu. Dakle, mislim da je to nešto što je počelo, osnova svega, najširi mogući politički konsenzus. Pričati o onim stvarima u kojima se politički razlikujemo mnogo, ali pričati i praviti odnosno formulisati takva rešenja koja nas neće dovesti u situaciju da kroz narednih pet, šest ili devet godina razmišljamo o promeni tog Ustav ili o donošenju nekog potpuno novog. Dakle, to je nešto što nam nedostaje. Mislim da je zato potreban mnogo viši stepen kulture političkog dijaloga, a ono što znam, jeste da taj stepen danas postoji mnogo više nego što je postojao pre dve godine, neuporedivo više nego što je postojao pre četiri godine, što je zaista dokaz napretka ovog društva i nije bez razloga što smo dobili otvaranje prvih poglavlja. To zaista ukazuje na neke ključne, vitalne promene. Nisu te promene onoliko brze koliko bismo i vi i ja, verujem, želeli, ali ne mogu da budu brže ako želimo da budu zaista kvalitetne. Ova ozbiljna Vlada jeste ozbiljna. Vi ste postavili jedno pitanje, citiraću vas – kako to jedna ozbiljna Vlada nije inicirala promenu Ustava? Podsetiću vas na sledeće, da smo doneli Nacionalnu strategiju reforme pravosuđa. Kada je ona donošena u ovoj Skupštini, ljudi koji su neka vrsta vaših političkih saveznika napadali su nas zašto smo u Nacionalnoj strategiji reforme pravosuđa naveli nužnost promena Ustava u oblasti organizacije, odnosno u delu organizacije vlasti, odeljku o sudovima, odnosno o VSS ijavnom tužilaštvu, u onim delovima koji se tiču Državnog veća tužilaca, zašto smo uneli u Strategiju nužnost promena Ustava. Čak su nas i prozivali da je Strategija u tom delu neustavna. Ne, mi smo izneli u jednom dokumentu o strateškom razvoju jedne grane vlasti u Srbiji svest o tome da su ustavne promene neophodne. Ovo nije stvar koja traje od juče. Znate, kada je Ustav 2006. godine donet, mi smo imali tada kao država prethodno mišljenje Venecijanske komisije koja je ukazala na problematičnost ovih odredbi, ali mislim da ovde treba hladne glave, vrlo racionalno svi dobro da razmislimo. Dakle, što se tiče mene kao funkcionera koji je u ovom trenutku ministar pravde, pa po funkciji član i Državnog veća i VSS, ja nemam nikakav problem apsolutno da kažem da ministar pravde po položaju ne treba da bude član tih organa. Ali, pazite, malo pre sam pominjao Crnu Goru, oni su imali ustavne promene, i to ustavne promene upravo vezane za Poglavlje 23 i Poglavlje 24. Da li znate da u njihovom Visokom sudskom vijeću, ili savetu, ne znam kako je tačno formulisan naziv, većinu ne čine sudije? Većinu čine pravnici laici, ne sudije. Jedan od razloga zašto je to tako, jeste što po broju stanovnika u malenoj Crnoj Gori kad biste imali samo sudije, za pet-šest godina imali biste tri-četiri porodice u sudstvu i nikoga više. Dakle, veliko je pitanje i ja vas molim, sad zaista ozbiljno, kao odgovorni ljudi na odgovornim funkcijama želim da razgovaramo. Oprostićete što ovo izgleda kao direktno obraćanje, znam da to nije dopušteno, ali na vašu inicijativu i vaš govor gledam potpuno partnerski i prijateljski. Razmislite o tome da li i kod nas u Visokom savetu treba posle izmena Ustava da sede samo sudije ili u ubedljivoj većini sudije. Znate iz kog razloga? Vi ćete me ovde potpuno razumeti. Svaka vlast proističe, odnosno svaki suverenitet u modernim demokratijama izvire i potiče od građana. Građani su vrhovni nosioci suvereniteta svake države. Oni taj suverenitet prenose na svoje na slobodnim demokratskim izborima izabrane narodne predstavnike. Ti narodni predstavnici onda, birajući sve druge nosioce i funkcionere javne vlasti, deo suvereniteta prenose na njih. Ako se izbriše svaka veza, dobro me pratite, svaka veza vas kao na slobodnim izborima izabranih narodnih predstavnika sa nosiocima sudske vlasti, ja vas pitam šta će to biti izvor vlasti kod sudija i kako će oni da sude u ime naroda kada takav narod nema apsolutno nikakve veze sa njihovim imenovanjem? Ovo zvuči kao pravno-teorijsko pitanje, pravno-teorijska rasprava. Podsetiću vas, u kolevci moderne demokratije, u Americi, u SAD najveći broj sudija se bira na slobodnim izborima. Dakle, građani izlaze na izbore i biraju sudije. To je potvrda da su oni nosioci funkcija javne vlasti. Razmislite o tome, voleo bih jednom da čujem i vaše mišljenje na tu temu. A da li smo se kao država obavezali da se Ustav u ovom delu izmeni? Tako je. U Akcionom planu za pregovaračko Poglavlje 23 predviđeno je da se te ustavne promene izvrše do kraja 2017. godine i to je uradila ova Vlada. Dakle, mi smo prvi put smogli snage da kažemo – ući ćemo u ustavne promene i sprovešćemo ih tad i tad. Onog trenutka kada se otvori Poglavlje 23, to je naša obaveza. Sve što smo napisali u Akcionom planu moramo da ispunimo, u rokovima koje smo sami predvideli i da uložimo sredstva koja smo predvideli za finansiranje toga. Zbog toga otvaranje poglavlja jeste teži posao za nas kao organe javne vlasti, jer podrazumeva mnogo veću i mnogo težu aktivnost i mnogo više rada nas kao predstavnika odgovornih državnih organa za svako poglavlje, ali je to za nas mnogo izvesniji proces, jer se politički kriterijumi, koji su neretko opterećivali Srbiju u prethodnih 15 godina, svode na minimum. Ostaju i dalje pitanja razgovora sa privremenim institucijama samouprave u Prištini. To je nešto što je jedan težak proces, ali proces u kome smo pokazali da možemo čak i ono što je najteže, čak i ono što je do juče izgledalo nezamislivo, za šta bi se mnogi zakleli da se nikada neće ni dogoditi. Dakle, pokazali smo da i to možemo. Mislim da možemo i ovo, a do tada videti u ovim okvirima koje sada imamo, a koji su suženiji u poslednje tri godine, gde smo suzbijali taj uticaj druge dve grane vlasti na recimo izbor sudija ili zamenika javnih tužilaca koji se prvi put biraju ovde u Narodnoj skupštini, sveli smo zaista na minimum. Recimo, kolega Petar Petrović je govorio o tome, kada na 12 sudijskih mesta u jednom velikom beogradskom sudu konkuriše 430 ljudi i Visoki savet predloži 12 kandidata koje ovde izabere Skupština, a da ni za jednog od njih 12 od onih 420-ak ne čujete prigovor i svi kažu – ovo je odlično urađen izbor. Onda shvatite jednu stvar, i time završavam, da nije ovde ključno ko bira, već kriterijumi na osnovu kojih bira. Kada su jasni kriterijumi, u Austriji ministar pravde bira sudije sa liste koju mu dostave, a u Finskoj predsednik države. Dakle, različiti su organi, ali se zna kako može da bira. Prema tome, budite bez brige, mi ćemo taj posao, kao što smo ga započeli, završiti, lišiti sudstvo svake zloupotrebe političkog uticaja i stvoriti takve uslove da ne može da nam se prigovori da imamo nedozvoljeni uticaj na sudstvo, kao što se prigovara zaista, i to je istina, sve manje i manje, a o tome svedoče konkretni podaci. Ali, onda onaj ko bude nadležan za taj posao, da li je to VSS ili neki drugi organ, preuzima jednu mnogo, mnogo veću odgovornost za sve ono što će se u okviru te grane vlasti činiti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Selakoviću. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, replika. Izvolite, gospodine Pavićeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Bečiću, uvaženi ministre Selakoviću, poštovane gošće i gosti iz ministarstva, mislim da je dobro da ministar Selaković češće dolazi u Narodnu skupštinu budući da je čovek sklon dijalogu, poštovana gospodo i raspravi o onome što su teme na našem dnevnom redu. Ali, moram jedno dodatno zapažanje sada ovde da saopštim, evo vama, ministre Selakoviću. Kada jedan ministar, dakle, član Vlade u Narodnoj skupštini počne da brani veliko načelo vladavine prava od Vlade čiji je član, onda je ministre Selakoviću vreme da razmislite o tome da pređete u opozicione redove. Ja sam ovde ministre Selakoviću, svedok ne samo teškog udara Vlade, izvršne grane vlasti na vladavinu prava, nego teškog udara naprednjačke većine na parlamentarizam. Ovde se, ministre Selakoviću, četvrtak kada se to smatra potrebnim proglasi sredom. Ovde se daje reč poslanicima po povredi Poslovnika, a kada oni argumentuju da hoće da zloupotrebe Poslovnik. Poštovana gospodo, ovde je reč ne samo o udaru, ja mislim naprednjačkom ministre Selakoviću, na vladavinu prava, na parlamentarizam nego često i na zdravi razum i razmislite onda o tome, čiji ste vlade član? I, da li je vreme možda da vi pređete u nekakve druge redove, plus, budući da je ministar Selaković u nekoliko navrata rekao da smo saglasni oko nekih stvari, evo npr. oko nekih komentara ovih predloga zakona, moje je očekivanje u najmanju ruku da se prihvati barem devet od deset amandmana koje smo podneli na ove predloge zakona. To bi značilo pravu, jasnu saglasnost ministre Selakoviću. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja sam ponosan, uvaženi gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, kada jedna moćna poslanička grupa u neformalnom smislu kojoj pripada i dr Pavićević na set zakona koji broji gotovo 700 članova predlaže deset amandmana. Ovo je prava potvrda kvaliteta onoga što smo mi kao predstavnici ovlašćenog predlagača došli ovde da zastupamo. Takođe, sam ponosan kada imamo jedan od ključnih sistemskih, procesnih zakona o izvršenju i obezbeđenju o kojem niste govorili u vašem uvodnom izlaganju ni jednu jedinu reč. Zakon je ne samo vredan pažnje nego je od ključne važnosti za funkcionisanje našeg pravosudnog sistema. Odmah da vam kažem, nije ovde reč ni o kakvom udaru, verovatno je reč o udaru na nečiju svest da shvati da je Vlada Aleksandra Vučića uspela da otvori prva pregovaračka poglavlja u pristupanju EU. Ako vam nije jasno čije sam ja to Vlade član, ja sam član Vlade Republike Srbije čiji je predsednik Aleksandar Vučić, ponosim se tim, jer je to prva Vlada koja ono što kaže to i ostvaruje, to i radi. Ako vaša stranka ni u vreme kada su njeni funkcioneri bili u čelu države i na čelu nekih drugih stranaka, nije uspela da uradi ni promil onoga što smo mi uradili u ovih u kontinuitetu nešto više od godinu i po dana, onda je to dokaz da je ovo vaša politika, odnosno da je ovo i vaša Vlada, odnosno da je ovo i vaša stranka. Naravno, možemo mi ovako da se ubeđujemo do prekosutra, nećemo se ubediti, ali sama činjenica, a nešto će od vaših amandmana verovatno biti i prihvaćeno, pretpostavljam da je prof. Rakić Vodinelić zaista dobro pročitala naše predloge zakona i sama činjenica da na Zakon o izvršenju i obezbeđenju niste imali ozbiljnih primedbi, govori o tome koliko smo se potrudili da uradimo jedan zaista ozbiljan i dobar zakon. Hvala vam.
Zahvaljujem ministre Selakoviću. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, a neka se pripremi kao poslednji govornik Milija Miletić. Zahvaljujem gospodine Pavićeviću.
Gospodin koji izlazi očigledno da nema nameru da u demokratskoj atmosferi razmeni mišljenja i da traži zajednička rešenja. Zbog građana sam u obavezi da upozorim na elementarnu nepismenost jednog docenta, jednog predavača na Fakultetu političkih nauka. Pre svega, zabrinut za obuku tih istih studenata, kada jedan docent ili docenat, ispravno je i jedno i drugo, dva puta kaže „pod znakovima navoda“, a ispravno je, gospodine docentu iako ste izašli da se kaže „pod znacima navoda“. Znakovi su pored puta, gospodine docentu, tako kaže Andrić, ako ste ga čitali. Takođe, gospodine docentu, u obavezi sam da vam kažem bez obzira što ste pobegli kao i vaš kolega od poligrafa, u obavezi da vam kažem, ne prave se nova kola od starih delova niti se nove političke organizacije, gospodine docentu i poštovani građani, prave od polovnih političara, posebno onih iz LDP koji zagovaraju odvajanje Crne Gore, otcepljenje Kosova i Metohije, koji su imali čudne igre i sa Raškom i sa Vojvodinom. Posebno ako imamo u vidu da su se družili i sa osnivačem logora na Golom otoku. Veliko je pitanje, gospodine docentu, kada izrazite svoje neslaganje sa tim da ja imam pravo da komentarišem zakon isto kao i vi. Demokratija voli ravnopravnost, gospodine docentu. Demokratija voli i kada nosioci vlasti budu provereni kod naroda. Gospodine docentu, vi ste meni osporili pravo na podnošenje zakona i amandmana i na komentarisanje istih iako sam ja više puta proveren kod građana. Jedino smo kolega Drecun i ja od većinskih stranaka bili na izborima, dakle, bili na onome za čega ste se zalagali stari grčki filozofi da to mora da bude provereno da bi neko bio u centru, mora da bude proveren, zato bih voleo da njihova politička organizacija za koju kaže da ima procenata ne zna koliko, jednom izađe i proveri se kod naroda, ni na glasanju ne mogu da se provere. Od 272 glasanja raznih vrsta, akata, zakona itd. bili su prisutni na 233. U septembru, oktobru, novembru obojica i imaju nula glasanja. E, sada demokratija jeste u prebrojavanju glasova, gospodine docentu, ali očigledno da vi ne možete da trpite brojanje glasova. Dragi moji građani po vas nisu opasni zakoni, mi menjamo zakone, po vas su opasne još uvek sudije, izvršitelji, advokati, a zakoni nisu. Zakone treba menjati, česte su promene, treba ih menjati da budu bolji za građane, za sve građane, a ne za pojedine kako je to nekada bio slučaj. Navešću slučaj osobe A koja je otišla u Timočku na završnu raspravu gde je osobi A promenjen sudija. Kome je na hodniku osobi A rekao – nemate šta da očekujete u mojoj sudnici, kao da mu je DS ostavila sudnicu ili tata. Presuda je bila da osoba A nema pravo na punu zaštitu time je sudija pokazao da ne poštuje Ustav u kome se svi građani ravnopravni. Osoba B je dobila izvršenje na platu iako mu nisu pogodili ni ime ni prezime, pa ni pol iako je stavio primedbu, a vi to svakako znate koja nije rešena u roku od pet dana, nije rešeno u roku od pet meseci, a kada je rešena u istoj sudskoj jedinici, po istom osnovu, pola je rešeno pozitivno, pola je rešeno negativno, gotovo neverovatno. Osoba C se u Inđiji nedavno, zašto menjamo Zakon o izvršenju, zbog izvršenja spalila u dvorištu advokata, koji je na početku procesa bio njegov advokat, a u toku procesa prešao na drugu stranu i porazio prethodnog svog oponomućenika ili kako se to kaže, i za jednu banalnu tuču 15 hiljada evra, izvršenja kuća, nema žalbe, nema ničega, Advokatska komora ćuti, došlo je do samospaljivanja klijenta advokata koji je bio na obe strane. Ne može se, kaže „sedeti na dve stolice“. Neki advokati mogu i na dve stolice i u dve sobe ili u dve sudnice. Tako da imamo tri primera zbog čega treba menjati Zakon o izvršenju i neki drugi zakon. Svi mi koji smo živeli devedesete, a posebno 2012. godine, znamo zašto treba menjati zakone. Gospodo iz opozicije, u pljačku se nije kretalo pištoljem i čarapom na glavi, u pljačku se kretalo sa šefom stranke i ministrom na jahti gde je onu džepu imao spisak sudija koji će biti sudije. Ti spiskovi su bili po rođačkoj i partijskoj liniji. Gospodo iz stranaka bivšeg režima, koji ste u punom sastavu ovde, poštovani građani zbog vas ovde pričam, te sudije nisu sudili svojim rođacima, ti tužioci svoje partije, nisu sudili šefovima svoje partije, to je stanje koje smo nasledili. Da je Al Kapone živ bio bi sitna riba pljuckavica za neke kriminalce koje su podržavali ovi iz stranke bivšeg režima. Toliko bi sitan bio, da ih u njihove glavne odbore ne bi primili. Kad sudije, sudske jedinice, ali i neki manji sudovi postanu vlasništvo advokatskih kancelarija to se dešavalo, mislim da pojedini slučajevi još uvek traju, a onda je to problem. Onda se presude naručuju kao pice i pljeskavice. Onda sud postaje delovodna knjiga i pečat advokatske kancelarije. Mi to moramo, bez obzira što navodno 2008, 2009, ili već koje 2010. godine reformisano deformisano pravosuđe, što izvađen na stranački rođački spisak iz džepa i na takav način napravljena sudska vlast. Mi moramo to suzbijati. Siromašni, otpušteni, slabo plaćeni sem prava na život, slobodu i prava, to su ljudska prava koja u ovoj zemlji izgleda su posvećena samo manjinama, a pošto su siromašni otpušteni slabo plaćeni većina, oni izgleda nemaju pravo na život, slobodu, sigurnost i pravdu. Imaju pravo da se na sudu utvrdi istina, a ne tarifa, imaju pravo da se na sudu utvrdi pravda, a ne da budu puki statisti, u farsi, zbog neke naručene i naplaćene presude. Kako to kažu unapred preuzetih obaveza. Zakon nije zakon, ako je za pojedine zakon, a za druge zaklon. Mi moramo bez obzira, na navodno nezavisnost, ali samo od nas se truditi, da kaznimo one kojima zakon postaje zaklon, one bogate, one koji su se obogatili na nesreći miliona, one milionere koji su izbegli pravdi. Mi bez obzira na pritiske četvrte Srbije, pete Srbije, mi moramo izdržati i mi se za to moramo boriti. Kad nepravda postane zakon, na jednom kamenu piše - otpor postaje obaveza. Ova država ima obavezu na otpor. Otpor sledeće vrste. Otpor predstavlja tačku koja država mora staviti na loše pravosuđe, ne nepravdu, na kriminal, u suprotnom će loše pravosuđe nepravdu, kriminal staviti tačku na državu. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Rističeviću. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić, kao poslednji prijavljeni diskutant. Izvolite gospodine Miletiću.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, uvažene kolege poslanici, poštovani građani Srbije. Ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine u Srbiji, a to je opština Svrljig koja se nalazi pored najlepšeg grada u Srbiji a to je grad Niš i govoriću o Predlogu zakona o izvršenju i obezbeđenju. Kao što smo čuli od vas ministre i od mojih kolega poslanika, sve ove stvari koje su rađene u prethodnom zakonu su bile tako loše da je to moralo da se menja. Kao što vidimo, imamo zakone o izvršnom postupku koji je donet 1978. godine, pa je posle promenjen 2000. godine, pa ponovo 2004. godine, Zakon o izvršnom postupku a 2011. godine je donet zakon o izvršenju i o obezbeđenju. Sve ovo pokazuje to da su sve ove promene zakona bile, odnosno išle su ka tome da se što brže i što lakše izvrši i naplati dug od dužnika. Šta drugo da kažem, da pomenem prethodni period, Zakona o izvršenju, gde je veliki broj naših građana osetio te izvršitelje na svojoj koži, kada su izvršitelji zajedno sa direktorima javnih preduzeća u tom prethodnom periodu imali neke dogovore gde su za 1000 ili 1.500 dinara izvršitelji trebali da obezbede, da obaveste te naše građane, da imaju dugovanja i oni moraju to da izmire. Oni su to na svojstven način radili i ljudima je došlo samo izvršno da se njima skida taj novac. Normalno, to nije bilo 1000 dinara, već je to bilo 5000, 6000, 7000 dinara i to je bila katastrofalna situacija. Kako smo čuli malopre i od mog kolege Marijana Rističevića, šta se desilo u Inđiji, a u Inđiji to što se desilo, bilo je mnogo više gradova i opština gde se takve stvari događaju. Zbog toga ste sada u predlogu ovog zakona stavili da posle zaključka izvršitelja, strana ima pravo da podnese prigovor i na osnovu tog prigovora, ukoliko ponovo tužena strana, odnosno taj ne bude zadovoljan, izvršitelj donosi rešenje i na osnovu rešenja, dužnik može da podnese žalbu, što znači da imamo sada na dva mesta mogućnosti da se ljudi žale, odnosno da se piše prvo prigovor, pa onda žalba. Mislim da je to stvarno dobro, potrebno i skladno da bude mnogo bolje nego što je bilo do sada. Još jedna stvar za mene kao narodnog poslanika koji predstavlja Ujedinjenu seljačku stranku, ali izabran sa liste SNS jeste i to vrlo bitno, što sada u ovom zakonu imamo mogućnost zakona, odlaganje izvršenja. Moguće je da se odloži sprovođenje izvršenja i to je vrlo bitna stvar što se tiče svih nas i naših građana koji sutra imaju određena dugovanja, prema fizičkim licima ili državni organ, to je vrlo bitno baš zbog toga, kao što sam rekao malopre, predstavljam ovde u Skupštini Ujedinjenu seljačku stranku, izabran sa liste SNS i svi znamo da naši poljoprivredni proizvođači imaju periode kada su zasejali, obrađivali svoju zemlju, a imali su obaveze da plate porez, da plate neka dugovanja, došao im je izvršitelj na vrata i sada po ovom vašem Predlogu zakona, gospodine Selakoviću, postoji mogućnost da izvršitelj može da odloži to izvršenje, sve do onog trenutka kada taj poljoprivredni proizvođač ili seljak, iz mog kraja Svrljiga ili neke druge opštine drugog grada može da odloži i da plati to dugovanje izvršitelju, onog trenutka kada proda svoju robu, odnosno onog trenutka kada proda svoje tele, kada naplati svoje mleko, kada proda svoj kukuruz ili voće ili bilo šta drugo. Mislim da je ovo sasvim odlično i potrebno je da našim poljoprivrednim proizvođačima, kao i ostalim građanima da mogućnost, da ne ponavljam ponovo, jer smo svi svedoci da ima dosta problema u svim delovima naše zemlje, baš što se tiče poljoprivrede. Stvarno je mnogo teško i ovo je stvarno dobar znak da naši ljudi mogu sebi da odlože to plaćanje i da zajedno uz saglasnost sa izvršiteljem plate to kasnije, kada prodaju svoju robu. Vrlo je bitno i to što se obraća pažnja, jer po prethodnom zakonu to nije bio predlog, sada taj predlog imamo, za penzionere koji imaju minimalnu penziju sada se daje mogućnost da do 50% penzije može da izvršitelj naplati tom penzioneru, s tim što u prethodnom periodu to je bilo do 2/3 penzije. Mislim da je ovo ispravna odluka i mislim da je ovo sasvim, što se kaže, odlično. Još jedna stvar, za mene kao čoveka koji dolazi iz jedne opštine, lepe opštine iz Svrljiga, kao čovek koji predstavlja Ujedinjenu seljačku stranku u Skupštini Srbije izabran sa liste SNS, isto je vrlo bitno i to što imamo jednu odredbu člana zakona 212, predloga zakona, kojim se omogućuje da izvršitelj u postupku prodaje objekta osim što kada se prodaje nepokretnost, odnosno nepokretnost može tu sa njim, mora da se prodaju i pokretne stvari. Šta to znači? To je za sve nas vrlo bitno, ali i moja jedina zamerka jeste sada zašto to nije donesen ovaj zakon i ova odredba i ova naša Vlada zašto nije bila na čelu sa našim premijerom pre 10 godina, da iskoristimo ovu odredbu i ovaj zakon da ne dozvolimo da naša imovina, naše fabrike da se otuđe na najgori način, da se očerupaju na najgori način. Ovim članom zakona obavezuje se taj koji kroz licitaciju ili kroz nabavku koju propisuje izvršitelj ili organ on može uzeti fabriku zajedno sa celokupnom imovinom unutra i sa svim pokretnim mašinama. Ukratko da kažem, svi se sećamo perioda kada je došla ona katastrofalna privatizacija, kada su naši radnici bili neisplaćeni određeni niz meseci, godina, kada su ti naši radnici utužili tog poslodavca ili direktora te fabrike, te proizvodnje i na konto tih dugovanja oni su dobijali jednu mašinu. Posle još nekoliko tužbi dobije drugu mašinu, tako jedna mašina, pa druga mašina i na kraju ostaju samo četiri zida. Na kraju su i te zidove kopali da prodaju onu žicu za sprovodnike za struju i to da se proda. I na kraju, kada je došlo vreme, kada su radnici izgubili posao, kada nisu imali više oruđe za rad, te hale, te fabrike su ostale prazne i svedoci smo, i kod mene u opštini Svrljig, a i u okolnim opštinama u našoj jugoistočnoj Srbiji, veliki broj tih proizvodnji nije vraćen u pređašnje stanje, odnosno da se vrati ponovo, da se vrati u funkciju, da se tamo upošljavaju ljudi, da tamo ljudi završavaju sebi poslove i da obezbeđuju za sebe i za svoje ukućane egzistenciju životnu. Mislim da ćemo ovim zakonom dati mogućnost da u narednom periodu izvršitelji budu odgovorniji, da imaju veću kontrolu i da na taj način naši ljudi mogu slobodnije da se ponašaju da ne dođemo u situaciju kao što je bilo prethodnom periodu kada je ovaj zakon bio donešen, 2011. godine, kada, kao što sam malopre rekao, sam imao spregu izvršitelja, spregu direktora koji su bili korumpirani, direktora koji su davali izvršiteljima te svoje račune da oni na silu od tih naših siromašnih građana naplate, a odnos te naplate je bio jedan prema sedam. Tako da, stvarno mislim da je ovaj zakon mnogo bolji od prethodnog zakona iz 2011. godine. Još jednom napominjem kao narodni poslanik Ujedinjene seljačke stranke izabran sa liste SNS, da ću glasati za ovaj zakon i glasati za set svih ovih pravosudnih zakona i za sve ostale zakone koje predlaže Vlada na čelu sa našim premijerom, jer mislim da je to jedina mogućnost da obezbedimo sigurnu budućnost za našu decu i za decu naše dece. Još jednom, hvala vam ministre. Sada bih iskoristio priliku da vas pozovem da dođete do Svrljiga i da zajedno obiđemo zgradu suda i da zajedno razgovaramo o nekim zajedničkim koracima koji su bitni i za vas i za pravosuđe i za policiju, jer imamo zgradu koja sutra može biti iskorišćena za sve. Policija kod nas u Svrljigu, konkretno da kažem, nema kvalitetnu, dobru zgradu, a zgrada suda može biti iskorišćena i za jednu i za drugu instituciju. Hvala vam ponovo i još jednom vam zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Miletiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog, načelnog jedinstvenog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96? (Ne) Saglasno članu 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem zajednički, načelni, jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka od 1. do 10. dnevnog reda. Sutra je nastavak u 10,00 časova. Zahvaljujem, gospodine ministre vama i vašim članovima Kabineta na učešću u današnjoj raspravi. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja poslanika u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanikai da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Borisav Kovačević, prof. dr Žarko Obradović, Siniša Maksimović i dr Dijana Vukomanović. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 11, 12. i 13. dnevnog reda. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvao da današnjoj sednici prisustvuju: dr Zlatibor Lončar, ministar zdravlja, prof. dr Berislav Vekić, državni sekretar u Ministarstvu zdravlja, zajedno sa saradnicima iz kabineta Ministarstva. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 11, 12. i 13, pre otvaranja pretresa, podsećam da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju i Predlogu zakona o izmenama Zakona o zdravstvenoj dokumentaciji i evidencijama u obliku zdravstva. Da li predstavnik predlagača dr Zlatibor Lončar, ministar zdravlja, želi reč? Izvolite. Reč ima dr Zlatibor Lončar.