Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Vjerica Radeta, Nataša Jovanović, Gordana Pop-Lazić, Zoran Krasić, Nemanja Šarović, Momir Marković, Petar Jojić, Milan Stevović, Vojislav Milajić, Božidar Koprivica, Miljko Četrović, Bore Kutić, Milorad Mirčić, Dragan Čolić, Milovan Radovanović, Dragoljub Stamenković, Branislav Rankić i Veroljub Arsić. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Amandman na član 1. istovetan je sa ostalim amandmanima koje su podneli poslanici SRS, a amandman glasi da se član 1. briše, kao što tražimo da se brišu svi ostali članovi. Poslanička grupa SRS i ovaj put ovakvim amandmanima iskazuje principijelan stav prema ovom predlogu, odnosno na ovaj način pokušavamo da stavimo do znanja da nema potrebe da se ovaj zakon donosi. Neverovatna je potreba Vlade Srbije, a to je nastavak one prethodne vlade, prethodnog, "žućeg" režima od ovog, da se diskvalifikuje obrazovanje stečeno kroz redovno školovanje i da se uvode nekakve licence, nekakve posebne obuke. Istina jeste da ste vi devalvirali obrazovanje, pogotovo visoko obrazovanje, ovim svojim zakonima, ali još uvek imamo kadrove koji se školuju po onim boljim zakonima i boljim programima. Zaista je nepotrebno da se donosi jedan ovakav zakon. Prvo, ne razumem čemu ovolika žurba da se danas donosi zakon koji će se primenjivati tek od 1. marta 2007. godine. Šta vi to planirate u međuvremenu da uradite i šta je sve potrebno da bi se ovaj zakon počeo primenjivati, i to tek iduće godine? Ne znam zašto toliko žurite, zašto pokušavate ovim zakonom i ovakvim zakonima da bacite prašinu u oči građanima Srbije. Zašto ne kažete da vam je Angela Merkel pre tri dana rekla da nema proširenja EU, a vi se i dalje upinjete, dokazujete, i to nekim nebuloznim zakonima koji nikakve veze nemaju sa stvarnim potrebama građana Srbije. Stalno vam govorimo i upozoravamo vas da je krajnje vreme da Vlada počne na pravi način da vodi računa o svojim građanima i da počnu da se donose zakoni koje će građani u pozitivnom smislu osetiti u svakodnevnom životu. U obrazloženju amandmana sam između ostalog napisala da ako bi se prihvatio ovaj predlog zakona onda, po logici stvari, treba doneti slične zakone kojima bi se uvela obuka za predsednika Narodne skupštine, predsednika Republike, predsednika Vlade, ministre, poslanike, a imajući u vidu da su sve strane u sudskim postupcima ravnopravne, onda i za advokate, branioce, okrivljene itd. Ovo jeste činjenica. Ovo možda može da izgleda malo karikirano, ali to jeste tako. Zaista bi bilo posebno dobro da ste predložili neki akt ili zakon o obuci narodnih poslanika, jer ono što se videlo malopre, posle utvrđivanja kvoruma zaista je bruka za ovaj parlament, da su se poslanici okupili da ubace kartice i da sada, u skladu sa vašim poslovnikom, kao stampedo istrčavaju, da ne može ovde da se nastavi rad onih ljudi koji hoće da rade. Ne mogu da rade dok se ne isele ovi koji su ovde došli samo da ubace kartice. U tom smislu bi bilo dobro, ali ne treba vam za to zakon, to možete sa vašim poslaničkim grupama da vidite, da malo edukujete kolege bar da se upristoje. Inače, u članu 1. ste rekli da se ovim zakonom utvrđuju vrste i način sprovođenja obuke sudija, javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Dakle, zašto vam je ovo trebalo, zašto stalno pronalazite neke načine da trošite pare za nešto što zaista nema nikakve potrebe? Opet ću, ministre, da vas pitam šta ste učinili na poboljšanju uslova rada u pravosuđu, šta ste učinili na povećanju plata u pravosuđu, pogotovo sa povećanjem plata u sudskoj upravi. Sećate se, kada smo govorili ovde o Zakonu o sudskim taksama rekli smo vam da bar te, onako drastično povećane, takse predvidite u budžetu i da na osnovu njih koliko-toliko povećavate plate zaposlenima. Tada ste obećali da će to tako i biti, ali, bogami, niko u pravosuđu nije ni pet para veću platu dobio. Ali zato Vlada kaže zašto odbija, zašto ne prihvata ovaj amandman: "Vlada ne prihvata amandman iz razloga što postojeći pravni okvir obuke nosilaca pravosudnih dužnosti u Srbiji, pored toga što nije usklađen sa međunarodnim standardima, ne uređuje sistem njihove obuke na celovit način, niti obezbeđuje njeno efikasno organizovanje i sprovođenje. Upravo to su razlozi za zakonsko uređivanje predmetne materije na način kako se predlaže Predlogom zakona. Pored toga", sad je ono najvažnije, "Predlog zakona je usklađen sa dokumentima Saveta Evrope, čiji je Srbija i Crna Gora član, i to Preporukom R 12 (94) Komiteta ministara Saveta Evrope državama članicama o nezavisnosti, efikasnosti i ulozi sudija iz 1994. godine i Evropskom poveljom o zakonu za sudije iz 1998. godine." Lepo je, ministre, što ste našli pravni osnov u ovim aktima Saveta Evrope, ali niste našli pravni osnov za ovaj zakon u našem Ustavu. Očekujem da ćete da nam objasnite, jer to stoji u obrazloženju mog amandmana, a i u načelnoj raspravi smo vam rekli da nemate pravni, odnosno ustavni osnov za predlaganje ovog zakona. Ovo smo imali pre neki dan od jednog vašeg kolege, doduše i on je pravnik, ali me posebno iznenađuje da nam vi, ministre, kao ministar pravde predlažete zakone koji nisu u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Zaista je krajnje vreme da vi u Vladi prestanete da se ponašate tako da ignorišete Ustav, da se ponašate da kao Srbija Ustava nema; i sada ćete da donosite zakone iz ove ili one oblasti i onda ćete da pabirčite iz svih tih zakona i na osnovu tih donetih zakona ćete da pravite ustav Republike Srbije. Mislim da znate da ide obrnuto, da se zakoni usklađuju sa postojećim Ustavom. Dopadao se vama taj ustav ili ne, on je jedini ustav, koji mora u Republici Srbiji da se poštuje, a nema razloga ni da vam se ne dopada jer je dobar, ima nekoliko arhaičnih stvari u tom ustavu koje je trebalo promeniti. Naravno, ni vi ni oni žuti niste spremni da menjate Ustav, nećete to da radite, zato što promena Ustava podrazumeva vanredne izbore na svim nivoima. Naravno, vama se taj posao ne isplati i onda radite ovo što radite. Kada smo govorili o ovoj strategiji reforme pravosuđa tražila sam u formi poslaničkog pitanja da mi se napiše ko finansira i koliko košta ta strategija, sada da ne čitamo celo ovo pismo, ali to je u okviru opet nekog projekta Svetske banke za jačanje administrativnog sistema pravosuđa Srbije. Zapravo, konkretno sam pitala zašto su vam bila potrebna ona oglašavanja na televiziji, potpuno suvišno, nesuvislo da građanima Srbije u televizijskim reklamama, u EPP kažemo kakav pravosudni sistem treba da bude. Građani to znaju i njima treba vlada koja će da obezbedi takvo pravosuđe, a ne da im u reklamama kažemo kakvo im pravosuđe treba. Znaju svi građani Srbije da pravosuđe treba da bude nezavisno, efikasno, svi su ga manje ili više na sopstvenoj koži osetili, tako da je zaista bilo nepotrebno da takvim reklamama vređate inteligenciju građana. Bilo bi mnogo bolje da ste dali reklamu, ali naravno pod uslovom da ste to mogli da tvrdite, da napišete – građani Srbije, ministar i Vlada Srbije vam garantuju da je od danas pravosuđe, pa onako kako ste napisali da treba da bude. Onda ste mi ovako napisali, ministre – nakon sprovedenog postupka, da, bio je neki postupak, dakle, Ministarstvo pravde je raspisalo tender za agenciju za odnose sa javnošću koja je trebalo da uradi strategiju i plan aktivnosti i da realizuje pi-ar kampanju koja je imala zadatke: da informiše široku javnost da je urađena strategija reforme pravosuđa (ne znam kako ste mogli da informišete javnost, odnosno kako ljudi znaju da je urađena reforma pravosuđa kada to ne znaju narodni poslanici, ne znam ko drugi to treba da zna); dalje, da obezbedi saradnju sa medijima i da zajedno uredi što više direktnih nastupa predstavnika Ministarstva pravde i onih koji su učestvovali u izradi strategije kako bi se strategija predstavila javnosti. Stvarno ne znam šta će vam za ovo pi-arovi i šta će vam za ovo tenderi, pa toliko je političkih emisija na našim televizijama, vi iz vladajuće koalicije se ne skidate sa malih ekrana. Stvarno ne znam što ste još molili za ovo. Dalje, da pokrene komunikaciju sa javnošću Ministarstva pravde i stručne javnosti na konkretne teme iz strategije reforme pravosuđa. Dakle, ovo je otprilike "trla baba lan da joj prođe dan", ništa ne znači, ministre, ni Ministarstvu ni građanima Srbije, ali priprema i emitovanje reklame koja se pojavljuje na televiziji koštalo je ukupno 6.780 dolara: priprema 3.580 i emitovanje 3.200 dolara. Sa jedne strane kad se gleda, nije to velika količina para, ali kada se zna u kakvim uslovima rade naše sudije i sudovi, kolike su plate zaposlenih u sudovima, kakvi su uslovi u samim prostorijama, nekim, istina imamo vrlo osavremenjenih sudova, ali imamo i sudova koji su u nekakvim šupama, rupama da je to strašno, onda je u takvim uslovima i tih 6.780 dolara zaista bukvalno bacanje para i to je nedopustivo. Sada vi ovde kažete, ministre, da je 97% ovog iznosa plaćeno iz donacije Svetske banke, a samo 3% iz budžeta Republike Srbije. Dakle, da biste dobili neku ovako jadnu donaciju od 6.700 dolara vi ste spremni da uradite šta god vam kažu za te male pare, i za te male pare vas oni drže u šaci, tako da morate i dalje da postupate i da radite ono što oni od vas traže. Juče sam, ministre, sinoć kasno dok se vi još niste vratili, ovde vladajućoj većini rekla zašto su vam svi ovi poslovi uzaludni i da vaša priča, odnosno priča kolega sa ove strane poslaničkih klupa, iz ove tzv. vladajuće većine, ako to još uvek jeste, priča da ćete vi da se zaista izborite sa kriminalom u Srbiji, da su to pucnji u prazno, da to ova vlast niti može niti hoće. Onda sam sinoć nabrojala nekih dvadesetak slučajeva i dokaza zbog čega vi u stvari nećete i ne možete da se borite sa kriminalom u Srbiji – naravno, zato što su vam u kriminalu i deo sadašnje vlasti i oni iz žutog lopovskog preduzeća, koje vi i te kako štitite jer ste u trajnoj kohabitaciji sa njima. Naravno, pripremate se za neku novu buduću koaliciju, da biste zajedničkim snagama umanjili značaj, odnosno procenat SRS, što naravno nemate šanse. Sinoć sam zaboravila, nisam imala kod sebe, ostalo mi je kod kuće jedno pismo, slučaj Bekima Kastratija. Krasiću, slušaj ovo. Dostavljeno Oskaru de Sotu, političkom komesaru Parlamentarne skupštine u Beču 16. novembra 2000. godine. "Hvala vam ponovo, predsedavajući. Pridružili smo se pozivu EU vlastima SRJ da razmotrite proceduru brzog rešavanja i brzog oslobađanja gospodina Kastratija i svih drugih političkih zatvorenika SRJ. Podsećamo vas da je predsednik Koštunica potvrdio da je prioritet njegove vlade da se formira odeljenje za amnestiju političkih zatvorenika. Pozdravljamo napore predsedavajućeg, što se tiče ovog pitanja, uključujući i pismo Ferero-Valdner, koje je upućeno pre dve nedelje predsedniku Koštunici, sa akcentom na pitanje gospodina Kastratija. Takođe, pozdravljamo napore sekretarijata, da bismo pomogli da čovek povrati svoju slobodu. Ovo će i dalje ostati i pitanje na koje će Amerika obraćati pažnju, sve dok se gospodin Kastrati ne vrati svojoj porodici". Gospodin Kastrati je Šiptar, koji je kao zločinac, izvršilac mnogih zločina uhvaćen i uhapšen od strane naših vojnih organa u vreme agresije NATO na Srbiju i Crnu Goru i predat pravosudnim organima. On je agent CIA i zato se ovakva Amerika bori za njegove slobode, a Koštunica prihvata da ga oslobodi. Pre tri dana sam gledala i slušala video-kasetu kako taj čovek priznaje šta je sve uradio, koliko je Srba ubio, koga je klao, kako je klao i on je, verovali ili ne, na slobodi zahvaljujući Vojislavu Koštunici. Ako takva vlada garantuje borbu sa kriminalom, svaka čast, ali mi ne verujemo.
Reč ima ministar pravde gospodin Stojković. Izvolite.
Javljam se samo da dam neke odgovore, jer mogu da razumem principijelno slaganje ili neslaganje da li treba obuka sudijama ili ne. Neke stvari se ovde iznose i to čak netačno, a dat je i jasan odgovor. Reći ću sada o čemu se radi. Kažu ovde da je zakon protivan Ustavu. Predlažem da pogledamo Ustav i da vidimo. Ustav u svakoj zemlji, pa i u našoj, reguliše samo osnovne principe pravosuđa, a sve ostalo (organizacija, rad itd) reguliše se zakonom. Prema tome, ovaj zakon je potpuno uklopljen sa Zakonom o sudovima, jer tamo lepo piše da treba obezbediti sudijama obuku za bolji kvalitet rada. Ovo je način kojim se to definitivno reguliše, da ne ostane neregulisano. Imate centar, ali nemate nikakav zakon koji treba da predvidi tačno šta treba da se uradi. To je jedna od onih obaveza koje smo preuzeli potpisujući međunarodne dokumente. Možemo se mi ovde složiti da li valjaju ti dokumenti ili ne valjaju, ali svi smo bili zadovoljni da prihvatimo te dokumente. Međunarodno pravo, postoji sastavni deo ovog prava, pa čak ima i prioritet. Znači, ako se tiče Ustava, budite sigurni da je ovo u skladu sa Ustavom. Ovde ste rekli – građani znaju šta im treba. Ubeđen sam, jer idem po Srbiji i znam šta im treba, a primio sam ogroman broj pritužbi. Najveći deo se odnosi na neefikasnost i nekvalitetnost rada sudova. Građani traže kvalitetniji i efikasniji rad sudova. Ako nema valjane obuke, jer je to jedna od najvećih povika da sudovi i nisu sjajni po nekoj stručnosti i znanju, onda moramo da nešto uradimo da se taj kvalitet poboljša. Kvalitet može da se poboljša samo boljom obukom sudija. Normalno, mlade sudije imaće drugačiji princip obuke od onih koji imaju iskustva, tzv. trajna obuka, gde se u suštini pokazalo da i ove izabrane sudije vrlo često ne čitaju propise. Onda dolazimo u situaciju da imamo problema. Išao sam po Srbiji, kažem ne bavim se pričama, nego odem pa vidim, gde imate po 60-65 posto ukinutih. Kvalitet je 65 posto ukinutih. Tada sam rekao ljudima – ljudi, ako već nećete da čitate, što ne bacate dinar, po zakonu o verovatnoći biće 50 posto pogođenih odluka. Znači, problem jeste velik i narod vapi za nekim kvalitetnijim sudom. Nekvalitetnost suda direktno dovodi do neefikasnosti. Sudi vam godinu-dve, pa vam ukinu presudu, onda nakon godinu-dve ponovo mora da se donosi druga presuda. Automatski dupliran rok za završavanje predmeta. S druge strane, mi imamo centar, njega treba urediti. Zato smo i odlučili da to bude mart mesec, jer treba doneti i podzakonske akte. Treba osnovati organe koji će raditi valjano. Ovde je rečeno – neće nas primiti u EU. Ovde se ne raspravlja o tom pitanju. Moramo da uradimo nešto zbog nas i ovog naroda. Mi radimo to, a to je u sklopu ove reforme koja je predviđena i to je jedan od zadataka koje moramo da ispunimo. Mart mesec je određen iz onih objektivnih razloga. Centar se završava dole u Nemanjinoj, treba da se napravi valjan program, treba da se odrede tela koja će se starati o tome i način obavljanja tih poslova. Možemo mi da se složimo ili ne složimo u nekim stvarima, ali teško ćete me ubediti da je npr. za Francusku, Nemačku, koje imaju dugogodišnju tradiciju i imaju svoje akademije i škole, to nepotrebno. Za takve zemlje, koje dugo imaju dug period razvoja, čak i mirnog, potrebno je, a mi koji se nalazimo u tranziciji imamo ogroman problem, a ovde polemišemo da li je to nama potrebno ili nije. Mislim ne da nam je potrebno, nego nam je više nego potrebno. Što se tiče ovog isticanja da su date neke pare za propagandu reforme, prvo je bilo rečeno da je to nauštrb našeg gladnog naroda. Demagogija čista, ali ne odgovara činjenicama. Kada smo mi poslali odgovor... Sada ide jedna druga priča. Treba reći da je u odgovoru jasno napisano – Evropska unija, pošto smo prihvatili da je izvršena valjana regulacija ove oblasti i da obezbedimo valjanu edukaciju, odvojila je pre godinu i po dana, jer ova strategija se radila godinu i po dana, oko 200 hiljada evra za omogućavanje materijalnih uslova da se to radi, za radnu grupu koja će to raditi i slične stvari. Od tih sredstava je ostalo nekih šest hiljada i nešto i rečeno je, mi ćemo to dati da približimo narodu strategiju, da se upozna sa tim šta je strategija. Znači, te pare nisu uzete od ovog naroda, kako se pričalo netačno, niti su mogle da dođu u bilo koji drugi segment društva, nego samo za izradu strategije. Ono što je traženo od nas, ovde se sada ćuti, 208 dolara je dato za materijalne troškove stanicama u unutrašnjosti kojima je plaćeno. One siromašnije stanice nisu mogle da prihvate moju molbu i da isprate medijski bez dinara. To je platila Svetska banka. Velike stanice, kao što je bila nacionalna RTS, prihvatile su zaista da valjano isprate tu medijsku kampanju besplatno, jer nije bilo sporno da narodu treba približiti i reći šta je strategija, šta njom hoćemo da uradimo i šta će oni dobiti kao krajnji korisnici. To su stvari koje su urađene sa ovom strategijom. Uostalom, ne moram sada, mogu kasnije da vam pokažem, mi smo uradili akcioni program cele strategije. Prema tome, masu stvari već radimo. Mi ne idemo, bar ovo moje ministarstvo ne ide da priča, nego radi. Pokazaću vam i kompletno akcioni plan, mogu odmah da se realizuju tzv. srednjoročni i oni dugoročni zadaci, kratkoročne smo uradili, gledajući strategiju koja je nama potrebna. Još jednom ponavljam, ne radimo to zbog ulaska u Evropu, ali ako želimo da budemo uređen deo Evrope, ušli mi, ne ušli, treba da imamo usaglašene propise i da ono što je dobro funkcioniše na celoj teritoriji Evrope, pa i kod nas. Siguran sam da će to doneti koristi našem narodu, jer dobro pravosuđe, kvalitetno i efikasno, jeste ono za čim narod vapi. Prema tome, nemojte nam prebacivati ako nešto radimo da bi to uradili. Ako kažete, kao sada, da treba borba protiv korupcije, zašto se svakom projektu ili predlogu da se nešto poboljša protivimo; dajte jednom da uradimo ono što je potrebno, pa da napravimo korak napred i u toj oblasti. Iz tih razloga, nemam ništa protiv da se kaže – ne treba, dobre su nam sudije, sude, znaju. Mogu da vam dam informaciju, dobio sam podatak, sada kada sam otišao na proveru, posle godinu i po dana od primene Zakona o parničnom postupku neke sudije ga nisu pročitale. Da li moramo da uradimo nešto da ih nateramo da ono što su dužni da daju narodu da to i urade? To ćemo uraditi na ovaj način, jer će biti daleko valjanija kontrola, pa ćemo ih, ako treba, onda i razrešiti. Dajte im priliku da nauče nešto. Vi kažete da je to dobro. Smatram da nije i smatram da mi treba da uradimo sve da im se pruže uslovi, a onda da idu razrešenja. To je ta priča.
Replika, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Niti sam to rekla, niti sam to mislila, naravno, a nije ni ličilo na to. Prvo, ministre, pitala sam vas za ustavni osnov ovog zakona, a vi ste rekli – u skladu je sa Ustavom. Očekujem kada komuniciram sa pravnikom i da mi kaže – u skladu je sa članom tim i tim, stav taj i taj Ustava. Dalje, pričate o tranziciji. Zaista ne vidim kakve veze ima tranzicija sa pravosuđem. Da li privatizujete sudove? O čemu se radi? Kažete da obilazite Srbiju i da se na licu mesta uveravate. Vi odete u sud i razgovarate sa predsednikom suda, jer su uglavnom vaši ili oni žuti. Lepo se sa njima ispričate, pogledate kakvi su rezultati i verujem vam da to radite. Ja sam, ministre, svaki dan u nekom gradu, svako veče sam negde u Srbiji. Vi znate, svakodnevno imamo promociju knjige našeg predsednika dr Vojislava Šešelja "Svedok odbrane Slobodana Miloševića u haškom procesu" i pune su sale ne samo članova SRS, nego i ostalih stranaka ili nestranačkih ličnosti, i naravno, posle toga razgovaramo o svemu. Znam isto kao i vi, ako ne i bolje, šta građani Srbije očekuju od pravosuđa. Očekuju samostalno i nezavisno pravosuđe, da se sudi po zakonu, da je zakon jednak za sve i da su svi jednaki pred zakonom. Očekuju konačno da raščistite i očistite sudove od korumpiranih sudija i tužilaca. To od vas građani Srbije očekuju. Kada to uradite, a mi vam stalno to govorimo, hoćemo da vam pomognemo da se popravi stanje u pravosuđu zato što to jeste interes građana Srbije. Ministre, dokle ne očistite kadrove koji su problem...Njih je malo, mnogo je više časnih i stručnih sudija i tužilaca u Srbiji, hvala bogu mnogo više, ali to malo ovih koji zagorčavaju život građanima Srbije moraju da budu sklonjeni iz pravosuđa. Vi znate, pričate i na televiziji i ovde onako, zadovoljni ste zato što je uhapšen Goran Kljajević. Naravno, nemam ništa protiv. Valjda je svako, pogotovo ljudi koji znaju šta je taj čovek radio šest godina. Stalno pitam – zašto je on šest godina uništavao privredu u Srbiji da bi se posle šest godina verovatno nekome zamerio, nisu se dobro udilovali, nisu dobro podelili plen i onda je završio u pritvoru? Šta se onda dešava? Onda se vodi medijska hajka, medijski rat i pojavljuju se biznismeni, a jedan dan je objavljen ovoliki naslov, koji daju neke stotine hiljada evra da se oslobodi Goran Kljajević ...
Vreme.
Završavam. Odjedanput prestane ta priča. Dakle, niste se ni u ovom slučaju, kao ministarstvo, poneli na pravi način. Trebalo je da stanete i da kažete da Vlada garantuje ovim sudijama (a ne tamo neke zaštićene svedoke da štitite) i bezbednost i sve ostalo, da urade ovaj posao do kraja i da ga urade u skladu sa zakonom i da javnosti kažete koji su to biznismeni nudili pare da se oslobodi Goran Kljajević, gospodine ministre. Mi te podatke nemamo. Ovde nas zamajavate pričom da ćete sudije koje su završile pravne fakultete, a neki magistrirali, i svi položili pravosudni ispit, da šaljete na kurseve kod Gordane Mihajlović, Željka Šćepanovića itd. Znamo ministre, sve one sudije koje ovde nisu prošle, ovi prokazani iz Beograda, isključivo žuti, evo ovo dvoje sam nabrojala, oni će biti ti koji će da vrše obuku sudija. Mi to znamo, a znate i vi, samo treba da kažete, a mi evo kažemo. Između ostalog, zbog toga smo protiv ovog vašeg zakona.
Molim vas, završite.
Kažete da se zalažete za valjano pravosuđe. Stvarno ne znam šta vam to znači, ali bih volela da se založite za ovakvo pravosuđe kako sam ja, u ime poslaničke grupe SRS, ovde iznela.
Reč ima ministar Stojković. Izvolite.
Ne bih se sporio sa prethodnim govornikom, ali nemojmo iznositi neistine. Evo pozivam, kada budem krenuo u obilazak sudova, sa svim materijalima kako radim, da poslanik pođe sa mnom. Ali, da izađe javno i da kaže – ministar se sastaje sa predsednicima. Ne, ja pozovem sve sudije i otvoreno im kažem – ovo nije dobro, ovo je dobro, dajte da vidimo šta možemo da uradimo. Imam hrabrosti da kažem, nisam nepogrešiv, ako ja nešto grešim, recite šta treba da uradim. Prema tome, dajte da se držimo istine. Uvek su bile sve sudije pozvane, svi tužioci, sudije za prekršaje da dođu da razgovaramo. Nemam ja šta da razgovaram sa predsednikom suda. Naprotiv, sa onima čiji je rad takav da imamo problema, i to je ono što kažem... Nemam ništa protiv da pođemo zajedno sledeći put i da vidimo, da svi vide i kako razgovaram i šta razgovaram. Ne, vi ste rekli da pozovem one moje žute predsednike sudova i sa njima razgovaram. Sada ne znam 90% predsednika sudova, ali dođem otvoreno i kažem, recite vi meni. Nemojmo te male greške, znate, zaista ne kontaktiram sa predsednicima sudova. Najavim se, zvanično dolazim i kažem – zbog toga dolazim, i to se zna. Mislim da znaju i vaši članovi, viđam ih kada idem po Srbiji i zaista nije bilo ovakvih primedbi i nije red da se ovako za govornicom govore te stvari kada se zna da nije tako.
Hvala. Da li još neko želi reč? Reč ima, po amandmanu, narodni poslanik Vojkan Tomić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, drage kolege, kada govorimo o ovom zakonu i konceptu koji je predviđen i zacrtan u strategiji reforme pravosuđa, ovaj segment je jako bitan i on je jedan od ključnih za tranziciju srpskog pravosuđa. Koleginica Radeta je rekla da to nije privatizacija srpskog pravosuđa i da to nije deo koji treba da se sprovodi u pravosuđu. Upravo mislim suprotno, da tranzicija u pravosuđu obuhvata reformu obrazovanja i obuke, modernizaciju i sve ono što će omogućiti svim građanima Srbije da dobiju što bolji odnos suda prema svima onima koji se pojave pred pravosudnim organima. Zato jedna od ključnih poruka strategije reforme pravosuđa jeste da kroz pravosudni centar, koji sada vrši obuku i obrazovanje, svi ljudi iz pravosuđa budu na neki način uključeni u permanentno obrazovanje i doškolovavanje, bez obzira da li su sudijski pomoćnici, sudije, tužioci, zamenici tužioca. Obrazovanje u moderno vreme podrazumeva obrazovanje tokom čitavog životnog i radnog veka. Prema tome, svako ko je protiv ovog zakona je u suštini protiv modernizacije tog segmenta našeg društva i mislim da je to apsolutno nedopustivo. S druge strane, ovaj zakon, ovako koncipiran, i zato govorim protiv ovog amandmana, omogućiće da nacionalni institut koji će biti formiran daje adekvatno znanje koje će pružati još jedan kriterijum kod izbora sudija u sudijsku funkciju koji će imati visoki pravosudni savet pred sobom da kao jedan od kriterijuma služi za pravilan izbor najboljih kandidata koji će se kandidovati za izbor sudijske funkcije. Prema tome, apsolutno svako onaj ko je protiv ovog zakona jednostavno nije za modernizaciju i transformaciju pravosuđa u moderno srpsko pravosuđe koje nam je jako potrebno.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove objedinjene rasprave o paketu pravosudnih zakona nismo u načelnoj raspravi imali vremena da se nešto posebno bavimo ovim zakonom o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika tužilaca, sudijskih i tužilačkih pomoćnika, ali je jasno ono što sam pronašla kao izvor i kao pravu informaciju, i to je jedan program koji će tek da usledi Vladi Republike Srbije, ako nastavi da pregovara sa ovima sa kojima vrši usaglašavanje zakonskih predloga. Naime, u Komisiji za pregovore sa EU, do čijeg je mišljenja vama i te kako stalo, jasno stoji u izveštaju od 9. novembra prošle godine da je ovo tek samo početak i da će sledeći zakon imati naziv – finansijska podrška centru za obuku sudija. Dakle, ovde se samo nazire da će budućim zakonskim projektom jasno da se zna koliko će para da se izdvaja, a mi kroz sve ove amandmane i kroz celokupnu raspravu o ovom predlogu zakona smatramo da će tu doći do ogromnog pranja para. Mi srpski radikali imamo velike zamerke na sadašnji odnos i stanje u srpskom pravosuđu, ne zbog toga što nema kvalitetnih sudija, kvalitetnih pravnih stručnjaka, mladih ljudi koji tek treba da dođu u poziciju da budu birani na tu veoma važnu funkciju i da je časno i savesno obavljaju, već zbog toga što je ta negativna selekcija od petooktobarskog puča pa do današnjeg dana toliko uzela maha da vi sada kada biste crtali nekom bojom mapu Srbije i krenuli od suda do suda, od okruga do okruga, preovlađivala bi vam ova šizofrenično žuta boja. To je samo boja koju mogu da vole šizofrenici, ljudi koji imaju psiho, da ne kažem neke druge smetnje i probleme. Svako će vam reći, ne znam da li je tu profesor Vojinović, ali verovatno da bi se i on složio sa tim sa pozicije svoje struke, ali to što je neko odlučio da sudove u Srbiji oboji žutom bojom ne znači da treba i ovakav zakon da bi se ljudi koji su i te kako sposobni, profesionalni i oni koji su se školovali, sa najvišim ocenama završili pravni fakultet i položili pravosudni ispit, dodatno obučavali po zakonu kako ste predvideli. Kada je koleginica Radeta govorila o amandmanu na član 1. predloženog zakona čula sam da vam je posebno, ministre, ukazala na to da on nije usaglašen sa važećim Ustavom Republike Srbije. Da ste čitali, a jeste, vi ste ministar i morate, čak i bolje nego mi poslanici, izuzetak smo mi srpski radikali, mi sve to imamo u malom prstu, svaki član Ustava znamo u tri sata noću, da znate sve članove od 95. do 106. koji govore o tome šta su sudovi i javna tužilaštva, ne biste mogli da nađete uporište za ovako nešto. U članu 2. definišete na jedan strateški način, tako radi i NATO pakt u svojoj vojnoj doktrini koju je prihvatio ministar izdajnik, agent CIA, Zoran Stanković, pa počeo da promoviše tu doktrinu pre 15 dana u Kragujevcu, pa ide redom, s tim što su posledice dalekosežnije jer je njihov cilj da Srbiju svedu na osam gradova. Ne verujem da je vama cilj da svedete Srbiju na osam sudova ili na osam okruga, gde će da budu ti sudovi sa ovim visokoprofesionalnim i obučenim sudijama. Ako kažete "pojam i cilj obuke", liči vam na neku vojnu doktrinu, veze nema sa pravosuđem i sa onim što ti ljudi treba da rade. Da li je takav način obuke ovih nabrojanih koji treba da se obučavaju po ovom novom zakonu ustanovljen u drugim granama našeg društvenog života i u drugim profesijama? Da li je potrebno da se vi, ministre, obučavate pre nego što dođete na funkciju ministra? Za neke od vaših kolega golim okom čovek može da ustanovi da ni po jednom osnovu, na stranu njihovo obrazovanje i kvalifikacija u tom smislu, ali kao ličnost, a naročito po ponašanju, ne bi mogli da prođu ona vrata u Nemanjinoj ulici. Imate jednu koja je ministar, koja je pre neki dan javno izjavila da je maltene bolesna od anksiozne depresije, kaže da svaki čas može da plače. Takva je ministar za poljoprivredu, izjavila žena na ustaškoj televiziji B-92. O čemu mi onda pričamo, ministre? Zamislite kada biste vršili dodatnu obuku, ima, doduše, zbog novog zakona o obrazovanju dodatne obuke za učitelje, to znate, za one koji predaju u srednjim školama, zbog stupanja na snagu Bolonjske deklaracije... Ali, ovo što ste napisali: "Obuka nosilaca pravosudnih dužnosti i sudijskih i tužilačkih pomoćnika je organizovano sticanje i usavršavanje teorijskih i praktičnih znanja i veština potrebnih za samostalno, stručno i efikasno vršenje pravosudne dužnosti"... Vi ste ne znam koje godine završili sa uspehom pravni fakultet, posle toga ste dugo godina, isto tako uspešno, obavljali sudijsku funkciju. Da li je vama bila potrebna takva vrsta obuke? Vi ste pokazali svojim radom, neko je procenio, procenio je Koštunica koji je došao u situaciju, tako što je sklepao ovu koalicionu vladu i ove što ga podržavaju, da bira ministre i kadrove koji će da vode te resore, ali verovatno je razmišljao tako – čovek je završio sa visokim ocenama pravni fakultet. Niste vi ovaj Stanković koji je diplomirao na medicinskom fakultetu sa 6,25, pa ga oterali sa VMA i sada je vojni ministar, što je katastrofa. Možda ima još nekih takvih vaših kolega iz drugih resora, ali niko nije postavio pitanje vaše obuke. Ne mogu da verujem da je to plod vašeg razmišljanja, gospodine Stojkoviću, i da vi mislite da na takav način treba ljudi da se obučavaju da bi došli. Da su finansijska sredstva potrebna, da je problem u Kragujevcu posle ozakonjavanja apelacionog suda to što sada nema zgrade u koju apelacioni sud treba da se smesti, da je potrebna bolja kompjuterska oprema, da je potrebno da ljudi koji nisu samo sudije i tužioci i pomoćnici, nego jednostavno zaposleni (znate da su oni bili najglasniji po pitanju štrajkova, njihovog statusa i zarada kada su povećavane sudijama plate, a njima nisu, to je za vreme Batićevog ministrovanja), sve to stoji, ali zašto će vam za to jedan poseban zakon. Videćete da će da traže od vas, jer to je, možda niste obavešteni, mislim da samo Koštunica nije u toj vladi, ali očigledno da i vi ne znate, lepo piše u njihovom izveštaju da je nedovoljna obučenost nosilaca pravosudnih funkcija, da oni tek treba da prođu određenu obuku, da za to treba da se formira poseban centar i da je neophodno da posle usvajanja novog krivičnog zakonika i zakona o obuci sudija, tužilaca, pomoćnika, usledi zakon o finansijskoj podršci. Znači, opet Dinkić kroji kapu svuda. Sudska, tužilačka funkcija treba da bude nezavisna. Svi se zalažemo za nezavisno pravosuđe kao posebnu granu vlasti i opet ćete da zavisite od jednog čoveka. Da je on Pera Perić, a ne onakav kakav jeste, Mlađan Dinkić, koji je osion i bahat kada je u pitanju svo to davanje i kada obeća jedno, a slaže i kaže nešto drugo ili na svoj način određuje kako će da daje novac, to nije dobra stvar. Znate da se mi kao stranka zalažemo za to da – pored toga što bi Narodna skupština kao nezavisni organ, najviše zakonodavno telo, trebalo da ima svoj budžet i da kao takva bude van svih uticaja, van svih tajkunskih lobija koji su učinili da pojedini koji su izabrani na određenim poslaničkim listama odu u neko samostalno ili drugo jato – isto tako i pravosuđe u Srbiji ima mogućnost, preko samostalne finansijske osnove, da usavršava te ljude, ali nije vam za to potreban poseban zakon. Eto, zbog toga smo smatrali, osim toga što je suprotstavljen pojedinim odredbama Ustava Republike Srbije, da nije potrebno da se posebno donosi ovakav jedan zakon, već da se kroz mnogo ozbiljniji rad i vašeg ministarstva, a pre svega rad onih kojima ste dali poverenje da rukovode sudovima u Srbiji, izvrši pozitivna kadrovska selekcija. Ona nije prisutna ni danas u Srbiji, a i te kako je negativna od 5. oktobra pa naovamo. Bezbroj puta smo govorili, pre nego što je formalno-pravno legalizovan njegov izbor, ko je Goran Kljajević i da je on upao u nekadašnji privredni sud, kasnije Trgovinski, kakva je grupa ljudi oko njega, koliko puta je zasedao Odbor za privatizaciju, koliko ljudi je ušlo u spor zbog toga što su ostali ojađeni, opljačkani. Ćutali su svi, a on je bio zaštićen kao beli medved. Vi ne možete da shvatite, gospodine sudija, da u gradu u kome živim ima takvih sudija koji se za... 99,99% su časni, ali onaj promil je taj koji ide na štetu sudijske funkcije i stvara sumnju kod građana, koji ulazi u raznorazne mafijaške poslove, i to, neko bi rekao, za sitno. Ali, znate, ništa nije sitno. Najmanja materijalna vrednost je kao i da je ušao u neki dil i da je napravio aranžman za milion evra. Ja to tako gledam, svaki građanin to tako gleda. Svako treba da radi za svoju platu, da savesno i odgovorno obavlja svoj posao. Pustite vi to, on je eto tako završio ovom ili onom, povezani su sa određenim klanovima advokata. Neće njih da uče po ovom zakonu tome, a to je ono što treba da se promeni u Srbiji i vi to vrlo dobro znate. Treba da se promene mnoge sudije koje su nečasne, a opet kažem, u procentu od 100% oni su ogromna manjina, ali i te kako trn u oku običnim građanima, koji traže pravično suđenje, pravo na to da dobiju pravično suđenje, koji su siromašni, a moraju da plaćaju skupe usluge advokata. Neki se snalaze ovako ili onako, ali mnogo je ljudi koji dolaze i kod naših pravnih savetnika, u svakom odboru, u svakom gradu. Ovde u Beogradu imamo jedan od najboljih pravnih saveta, imamo i u Kragujevcu i u drugim gradovima u Srbiji, ali to je nedovoljna pomoć. Možemo da saslušamo te ljude i da im naši pravnici daju neku pouku, neku sugestiju. Nemojte da mislite da će ovaj zakon i ovakav način obuke sudija i nosilaca pravosudnih funkcija nešto bitno da promeni. Radi se o tome da treba da se promeni boja na toj mapi srpskog pravosuđa i da ne bude ni ovakva ni onakva, neka to bude boja pravde i neka to bude boja koja će da garantuje građanima Srbije sigurnost u svakom trenutku, a ne da razmišljaju od ročišta do ročišta da li je neko bočno ili direktno uleteo kod tog sudije, da li mu je dao toliko i toliko para, i da strepi za svoju sudbinu. Znate, što je za nekoga ili na izgled najmanja imovina i najmanja vrednost, a neko je u sporu zbog toga i neko će sa strane da kaže, šta briga ove tajkune poput ovih žutih Đilasa i ostalih ili ovog direktore žute kancelarije, Narodne kancelarije iz Prokuplja koji je kandidat za tužioca, šta njih briga; ako čovek ima problem oko neke male parcele, oko jednog dela kuće, njemu je sve to u životu. Verujte mi, gospodine sudija, u dugogodišnjoj, skoro 15-godišnjoj praksi, od kada se intenzivno bavim ovim poslom i poslaničkim poslom, nailazila sam na slučajeve da su se ljudi koji su dugo, zbog neažurnosti sudova, u imovinsko-pravnom sporu razboleli; ili da su ljudi koji su u sporu sa preduzećem, odnosno sa novim vlasnikom koji nije isplatio ono što je bila njegova obaveza po socijalnom programu, isterani na ulicu. To su ljudi srčani bolesnici, sa povišenim šećerom, ljudi koji su od sebe samih, zbog muke koja ih je naterala, napravili invalide. Pored iskorenjavanja kriminala i korupcije, efikasno i pravično suđenje je najveća želja građana Srbije, i da se nešto radi, da se pokreće privreda. Sve drugo da mu kažete, znate, on će da gleda i budućnost svoje dece i kako će država da ide dalje i da bude stabilna i da živimo slobodno kao narod, ali mu je to najveća boljka, to što ima kriminala i korupcije i što ne može da zadovolji pravdu i što po onoj narodnoj jeste dostižna, ali je spora, ali nekima je ta sporost i po 15, 20 godina i ljudi više nemaju strpljenja. Hvala vam.
Reč ima Vojkan Tomić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se ponovo povodom ovog amandmana, jer DSS ne može da prihvati da neko predlaže da se briše ovaj član koji predlaže da se vrši konstantna obuka ljudi koji se nalaze u pravosuđu. Zato bih želeo zbog građana Srbije da pročitam šta se predlaže da se briše. Dakle – sticanje i usavršavanje teorijskih i praktičnih znanja i veština potrebnih za samostalno, stručno i efikasno vršenje pravosudne dužnosti. Mislim da je građanima Srbije takvo pravosuđe potrebno, takve sudije su potrebne. Međutim, interesantno je da je prethodna govornica izgovorila par stvari u kojima se slažemo i jednim delom je podržala nacionalnu strategiju za reformu u pravosuđu, kada je rekla da se zalaže za finansijski nezavisno pravosuđe. U toj strategiji se predviđa da nakon proteka jednog tranzicionog perioda pravosuđe u Srbiji ima i taj finansijski nezavisni budžet. Prema tome, nije loše da se usaglasimo i da budemo saglasni u tom jednom delu. Jedna od ostalih poruka prethodne govornice jeste da nakon ovoga sledi novi zakon preko koga ide finansiranje obuke i obrazovanja i na neki način ide pranje novca. Moram da vam kažem da je svaka donacija koja ide ka obrazovanju, edukaciji i bilo kojoj oblasti u Srbiji dobrodošla i trebalo bi da ih prihvatamo sa puno dobre volje i da ih dobijemo što više, kako u pravosuđu, tako u zdravstvu, obrazovanju i svim ostalim segmentima gde nam manjka obrazovanje i modernizacija. Prema tome, ovaj zakon nam omogućava taj segment koji nam daje osnov za modernizaciju pravosuđa koja nam je apsolutno neophodna. Što se tiče toga da Ustav ne daje osnov za ovakav zakon, to apsolutno nije tačno, jer nigde u Ustavu ne piše da ne mogu nosioci pravosudnih funkcija da se obrazuju, da se naknadno obrazuju, da idu na dodatne obuke, na sticanje novih veština, i to nigde ne piše. Zašto bi pisalo u Ustavu da neko ne može dodatno da se obrazuje, jer to je potpuno pogrešna teza koja može samo da vuče sve one koji žele da se dalje obrazuju i da stiču nova zvanja na dole, a ne ka sticanju novih zvanja i usavršavanju već stečenih znanja. Kada sam govorio u delu načelne rasprave o strategiji reforme pravosuđa, rekao sam da mnoge sudije, čast izuzecima, ništa nisu radile na svom dodatnom obrazovanju od kada su postale sudije, i to je nažalost tačno. Međutim, naš najveći uspeh će biti ako iškolujemo nove generacije sudija koje će imati takav zadatak da oni budi nosioci novog efikasnog pravosuđa koje nam je neophodno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović po amandmanu poslaničke grupe DSS. Izvolite.
Moram da izrazim svoje čuđenje da se utroši toliko reči da se dokaže da nije potrebno dopunsko obrazovanje sudijama, tužiocima itd. Znate li da ako danas neko posle studija, ma kakav da je bio student, ne prati literaturu pet godina, možda je čak i to mnogo, postaje neupotrebljiv u svojoj struci. Vrlo se često drže seminari npr. za inženjere, koje organizuje Društvo inženjera i tehničara, mašinski fakultet ili neki drugi fakulteti. Ljudi stalno dolaze da čuju neke nove stvari. Meni se naročito dopalo što stoji u ovom članu da se stiču i nova teorijska znanja. Sve nauke napreduju, tako i pravna nauka napreduje, usavršava se, dolaze novi rezultati itd. Normalno je da se sudije i tužioci obrazuju. Zar ne znate da postoji tzv. permanentno obrazovanje; čovek mora da prati struku do penzije, a ako se ne ulenji, i posle penzije prati svoju literaturu.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 3. glasi: "Obuka može biti početna i stalna. Početnu obuku pohađaju nosioci pravosudnih dužnosti pre stupanja na dužnost i sudijski i tužilački pomoćnici". Stav 3: "Stalnu obuku pohađaju nosioci pravosudnih dužnosti". Povodom izjava onih koji se ovde čude, tobože, kako se poslanici SRS pitaju zašto im je potrebna ta vrsta obuke, posebno onima koji već obavljaju najznačajnije pravosudne dužnosti, reći ću vam nekoliko stvari. Nisu sudije blesave i mi ovde ne razgovaramo o ljudima koji imaju problem sa inteligencijom, obrazovanjem ili, ne daj bože, nekakve zdravstvene probleme koji su vezani sa njihovim kontemplativnim sposobnostima. Ne sude sudije u Srbiji po zakonu iz 1945. ili po zakonu iz 1968; naravno da imaju obuku, zato što čitaju "Službeni glasnik", imaju svaki novi zakon i primenjuju novi zakon. Šta novo treba da rade, u čemu da se obučavaju? Čitaju svaku novu procesnu normu koja dođe, svaku novu materijalnu normu. Šta još treba da rade – da se obučavaju da nose cipele na štikle ili bez štikli, da li će da nose ovakve ili onakve pantalone? Posao sudije je da primenjuje zakon, jedan jedini, izuzetno težak i odgovoran posao. Za šta mu tu još treba obuka? Ja ću da vam kažem za šta mu treba obuka. Do sada im je obuka trebala, kao što to zna gospodin ministar, da bi pojedine službe preuzimale kontrolu nad našim tužiocima i sudijama, posebno specijalizovanim, posebno onima koji mogu da vrše određene političke zloupotrebe. To je bio jedini razlog. Apsolutno nijedan drugi nije postojao. Hajde vi meni objasnite šta radi, recimo, Sem Nazaro, i koji mu je posao kada je u pitanju naše tužilaštvo i naše pravosuđe. Pitam vas za šta su se oni obučavali, na kakva su to usavršavanja išli, kog tipa? Da nisu išli da se pravnički usavršavaju? To bi bilo u redu, nemam ništa protiv. Imaju na Tari, imaju "Pravni život", arhive, anale, svako može da čita najnovije tekstove preko Interneta, svi su obučeni, čini mi se da nema nepismenog u tom kompjuterskom smislu. Ne razumem po šta drugo su išli. Meni se čini da oni idu po političke instrukcije. Ako to podrazumevate pod obukom, onda je to sasvim besmisleno. Ne znam šta bi se drugo podrazumevalo pod obukom. Mislim da je dobro da na pravnom fakultetu postoji više prakse nego što je bilo ranije, da ljudi koji uče na pravnom fakultetu, koji uče i građansko-procesno i krivično-procesno pravo, imaju više prakse nego što su imali do sada i da znaju kako se to primenjuje. Da nisam imao ovoliko tužbi koje su drugi podizali protiv mene, mnoge stvari ne bih znao, iako sam pravni fakultet završavao sa dobrim, da ne kažem najvišim ocenama. Mislim da je u tom smislu praksa potrebna. Čoveka koji sudi 20 godina, koji zna sve, tužioca koji zna sve, ali mu je pitanje političkog oportunizma šta će i na koji način će da se ponaša, vi sada obučavate – znaš, u ovom slučaju postupaš ovako, a ovo držiš u trećoj fioci, a ovde ne dižeš optužnicu zato što nemaš čime da je potkrepiš itd. To je besmisleno. To ljudi znaju izvanredno. Da li vi mislite da neki tužilac zna da treba da goni Vučića za bonove radnicima od 600.000 dinara ukupno za celo ministarstvo, a da ne treba da goni za 900.000 za samo tri meseca Dačića, Pejčića i Biserku Matić-Spasojević. Ma jok, nego mu tako rekao neko iz Demokratske stranke. Da li vi mislite da neko u tužilaštvu ne misli da je besmisleno da goni nekog Vučića za učestvovanje u grupi koja vrši nasilje, zato što je bio ispred kuće gde je Šljivančanin hapšen, iako mene udari policajac, ne ja njega. Naravno da je to besmisleno. Dobio je politički nalog. Za šta vi njega da obučavate? Šta je on, nepismen, ne zna šta je to? Znaju sve. Da li to znaju sudije? Da, znaju sve i većina sudija su časni, pošteni i odgovorni ljudi. Hoću da to oni znaju. Kada govorimo o ovim "žutim" lopovima, mi govorimo o jednoj manjini koja je, nažalost, uzurpirala deo vrha pravosuđa, kao što znate, gospodine ministre. Siguran sam da i vi protiv toga pokušavate da se borite. Mi imamo tu mnogo nerazjašnjenih stvari, neverovatnih stvari. Imamo i konfuzije, imamo čudesne političke slučajeve raznih ubistava, gde se po pet puta vraća sa Vrhovnog suda na okružne sudove. Niko živ više ne zna o čemu je reč. Neću da reagujem na glupe izjave raznih političara i ne znam ni ja kojih ljudi, niti mi je to važno. Stvarno se neke neverovatne stvari dešavaju. Ne znam u čemu je tu stvar. Onda ljudi gube poverenje u pravosuđe. Ima još jedna stvar. Znam da Srbi vole da se sude, za među, za dva kamena, za tri dinara, ne znam ni ja šta sve. To je istina, nemojte da se lažemo. Znam da pravosuđe nikada nikom neće da valja, zato što će uvek da se žali onaj ko je kriv, ko je izgubio parnicu ili onaj ko je osuđen u krivičnom postupku, makar bio najkrivlji na kugli zemaljskoj. Biće – namešteno mu je na sudu. Ima nešto što je objektivan problem. Da ostavimo po strani taj psihološki problem koji je u našim glavama. Da vidimo šta jeste objektivno. Objektivno imamo dosta konfuznu situaciju u najkrupnijim političkim slučajevima. Nama najveći kriminalci u ovoj zemlji odlučuju o tome ko je pošten, ko je ubica. Vi to i dalje dozvoljavate. Imamo mnogo nerešenih slučajeva, slučajevi se vode po 5, 10 i 15 godina, pa se ne rešavaju. To su objektivni problemi. To je ono što ne možete da razumete, kao što ne možete da razumete da oni koji su bili u Vrhovnom sudu sudije, pa prešli u advokate, danas imaju kakav god hoćete uticaj na smanjenje kazne, na vraćanje na prvostepeno odlučivanje odluka koje se ne dopadaju njihovim klijentima, a onda oni naplaćuju papreno to svojim klijentima i mogu da dobijaju presude kakve hoće. To je istina. Da li je tako, gospodine ministre? Jeste, znate da sam u pravu. To je ono što mora da se promeni, a ne – njima treba obuka. Evo vam primer ovog Đoinčevića, kog su hapsili, pričali. To je bilo u vreme – mama Iboljka najveći diler droge i ne znam ni ja čega na Balkanu. Zaboravili ste tu priču. Da li je sada neko čuo nešto za mama Ibojku? Ne postoji. Nema je. Od opasne žene ispala jedna tužna starica koja ni sa čim nema veze. Da li je bilo tako, gospodine ministre? Jeste. Osim što je Đura postao taj koji će da odlučuje o tome ko je kriminalac, a ko je pošten čovek u Srbiji, Đura Mutavi. U takvoj Srbiji, nažalost, mi danas živimo. Naveo sam vam taj primer, a primera je bezbroj, do toga da vi danas, gospodine ministre, imate primer koji ne mogu da razumem. Imam jednu stvar za koju ne znam kako će neko da odgovori. Onaj koji je uhvaćen u svom stanu, dakle in flagranti sa 100.000 evra, "sa koferče", što bi rekli ovi moji prijatelji sa juga Srbije, uhvaćen sa koferom u stanu, dobio je, odlukom istražnog sudije, jednomesečni pritvor. Vi ste odredili jednomesečni pritvor, kad kažem vi ne mislim na vas lično, ali neko iz vlasti svakako naredio je istražnim sudijama da svima koji su pritvarani, odnosno zadržavani u pritvoru u akciji hapšenja Mladićevih jataka, ili onima koji su ikada videli generala mladića, ili ne znam ni ja šta, moraju da odrede jednomesečni pritvor. Sada vas pitam ko je taj istražni sudija koji određuje jednomesečni pritvor, a moguća su tri razloga, ako se ne varam, za određivanje pritvora. To su: mogućnost uticaja na svedoke, kao broj jedan, mogućnost ponavljanja krivičnog dela, kao broj dva i mogućnost bekstva, kao broj tri. Sada vas pitam da vi meni objasnite – zašto su brat i sestra koji su krivi što su nosili tanjir kupusa ili tanjir pasulja generalu Mladiću, pre pet ili šest godina ili bilo kada, dobili jednomesečni pritvor, zašto? Što, da ne bi ponovo nosili? Pa valjda ih vi pratite, o čemu je reč? Da ne bi bežali iz zemlje? Pa kako mogu? Da ne bi uticali na svedoke? Kog svedoka, generala Mladića, na koga? Dajte mi neko racionalno objašnjenje. Ali, dobili su politički nalog. Da li je to ta obuka o kojoj neko priča? Ali, zato posle jednomesečnog pritvora ovo "koferče" je pušteno na slobodu i to "koferče" je postalo, šta je ono postalo – direktor bankarskog sektora ili sektora za bankarska pitanja, pojma nemam. Jedan od najviših funkcionera ove države, zato što su ga uhvatili "sa malo koferče", a da je bilo malo veće bio bi guverner i ministar, šta hoćete. Pitam sada koji su to aršini, koji su to kriterijumi, pitam po čemu, kako je moglo? Sada vi mene da ubedite, da ubedite bilo koga u ovoj sali da su te istražne sudije koje su određivale pritvor ovim ljudima donele odluku po savesti, u skladu sa zakonom – nećete me uveriti, apsolutno nikoga nećete uveriti i ne verujete ni vi, i niko u ovoj sali ne veruje da su oni to zaslužili. Onda ste posle brata i sestre uhapsili majku, odredili joj pritvor zato što je pre pet ili šest godina jednu noć prenoćio general. Dakle, to su problemi sa kojima se danas suočavamo, ali mi se čini da niko iz vlasti na to neće da reaguje. Pitao sam vam jedanput, gospodine ministre – kada nije punomoćnik, ne zastupa nikoga, mislim da nije advokat, šta radi i kojim povodom Nataša Kandić daje izjavu o pojedinim sudskim postupcima? Ko je ona i ko su ti ljudi koji se drznu da kažu da je pravosuđe postupilo dobro ili loše? Ko je Sem Nazaro da kaže da je zadovoljan nekom presudom? U pitanju je bio onaj Cvjetan ili tako nešto. Pojma nemam da li je čovek nešto učinio ili ne, uopšte nisam upoznat sa slučajem. Pitam vas ko je, ja nemam pravo da kažem da li sam zadovoljan ili nezadovoljan, niko nema pravo. Pitam vas ko su ti ljudi da oni govore da su zadovoljni nekom presudom ili ne. Ko su ti ljudi, gospodine ministre? Hajde da objasnimo građanima Srbije da to niko nema pravo da radi. Pa mi imamo medijsko nasilje u Srbiji nad pravosuđem. Zašto o tom problemu ovde ne govorimo? Da li vi svaki dan trpite pritiske sa ove antisrpske televizije na to kakve presude moraju da budu donesene da bi oni bili zadovoljni? Je l′ to tačno, gospodine ministre, je l′ to istina? Pa istina je, gospodine ministre, istina je, ali ne smete ni vi, ni niko drugi to ne sme da kaže. Čuj, oni će da odlučuju kakva će biti presuda, oni bolje znaju od sudije. B92 postao je i sudija, i tužilac, i vrhovni sud i šta god hoćete su postali. Po kom to kriterijumu, gde to ima, u kojoj to zemlji na kugli zemaljskoj ima? Naš sudija mora da bude jak kao sudija, ako hoćete, kao u najjačim zemljama sveta, kao američki sudija koji je spustio avion švajcarske Vlade zbog neke dozvole koja nije izdata od pre 10 godina ili ne znam šta. Sudija mora da bude čovek od integriteta, mora da bude pošten, znači daleko od žutog lopovskog preduzeća, sudija mora da bude odgovoran, ozbiljan, strog, pravičan, mora da bude jak čovek, čovek koji donosi najteže i najozbiljnije odluke, ali čovek koga će svi da poštuju, a ne da mu B92 soli pamet kakvu će presudu da donosi. Čuj, oni će da mi kažu, oni će da mi vode kampanju da li su oni zadovoljni ili nisu zadovoljni presudom. Čim su oni nekom presudom zadovoljni, znam da je ta presuda po političkom nalogu napravljena. Čim su oni nezadovoljni presudom, e ja znam da je ta presuda pravična, koja god da je u pitanju, uopšte nemam nijednu u ovom trenutku na umu. Šta oni imaju da se interesuju za presudu, šta su oni? Kada ćemo da prekinemo sa tim, kada će neko to da kaže javno? Hajde da povedemo javnu debatu. Ko su oni da komentarišu takvo ponašanje na bilo koji način? To vreme je počelo 2001. godine, gospodine ministre. Sećate se, to je ono vreme kada ste govorili da sa Kinom ne treba da sarađujemo zato što smo iz Kine dobili lekovi koje koriste samo mali ljudi, pošto su Kinezi mali u odnosu na nas. Nisam rekao da ste to vi rekli. (Predsedavajući: Vreme, gospodine Vučiću.) Baš ste revnosni, gospodine Obradoviću. Završiću brzo. Po Poslovniku, gospodine Obradoviću. Je l′ se sećate toga? Najmoćnija medicina na svetu, uz američku, rusku i nemačku, za najmoćniju medicinu oni kažu – to su lekovi za male ljude. Onda se čude što Kina neće da nam da poslove, što neće ljudi da ulažu u ovu zemlju i što neće da razgovaraju na ozbiljan način. Eno, sada grade 90 civilnih i vojnih aerodroma, po dve milijarde posao; da dve firme naše dobiju dva aerodroma da rade, spasili bi Srbiju. Ne može, zato što oni kažu, DOS-ovci – prave lekove za male ljude; pa nam se ne sviđaju njihove pare valjda, ili ne znam šta je u pitanju. Zato će presudama da nam budu zadovoljni, ili ne, Nataša Kandić i ne znam ko. Gde nađoste sve ove ovolike portparole i ove silne tužioce što se svaki dan hvale ne znam čime, a što još nijednog glavoseču srpskih glava nisu isterali na čistinu, a vidim da su žedni kada su u pitanju Srbi. Gde vam je onaj Vladimir Vukčević, takođe agent, kao i onaj Zoran Stanković, pošto neki misle da se ja plašim da to kažem. Da, ja to znam. Takođe agent, koji se pojavljuje, pa zapeni, pa kaže da će da hapsi golubove pismonoše. Koliko je golubova uhapsio, pošto sam video da je pčela uhapsio veliki roj; čujem da ih optužuje za udruženi zločinački poduhvat, mnogo ih je na jednom mestu, mnogo ih se skupilo u košnici. Koliko je golubova optužio? Mislim da je građanima Srbije dosta praznih priča i obećanja koja ne znače ništa. Jeste, baš jeste, vaših priča im je dosta, vaših priča im je preko glave. I o tome kako ćete, pa i kad pričate i kad ne pričate, i kad pričate pričate u prazno, zato što ne znam čime biste i kako biste obučavali sudije, zato što time potcenjujete najveći broj sudija koji su časni, odgovorni, sposobni i u skladu sa zakonom obavljaju svoj posao. Da budemo jasni, sudije poštuju i primenjuju zakon, to je njihov posao, a nije im posao kako će da prate i šta će da slušaju i čije političke naloge da sprovode, za to im ne treba obuka, to obično rade telefonom. To ne bi trebalo da slušaju zato što sudija mora da bude jači i od ministra i od svakog u izvršnim organima vlasti, od svakog u zakonodavnoj vlasti ili bilo kojem drugom organu vlasti. E, to je posao sudije i zato treba da poštujemo sudije, da ih ne ponižavamo, da ih ne potcenjujemo, nego da učinimo sve što je u našoj moći da ti ljudi žive bolje, da imaju sve uslove za rad i da im omogućimo da budu što je moguće dalje od "žutog preduzeća", jer je to prvi uslov, to je conditio sine qua non da će sudovi raditi pošteno i u skladu sa zakonom obavljati posao. Hvala vam najlepše.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? Ministar Stojković, pa profesor Simonović. Izvolite.
Ako se složimo sa prethodnim govornikom u nekim stvarima, po meni vrlo bitnim, onda nemojte prozivati ministra da komentariše predmete. Ja sam taj koji nikada neću komentarisati predmet, baš zbog toga da ostavimo sudovima da rade svoj posao. Bilo koja vrsta mog komentara, pozitivna ili negativna, nema spora, ali ima uticaja. To ste primetili u novom Zakoniku o krivičnom postupku. Uveli smo obavezu kažnjavanja svih onih koji mogu, čak i preko štampe, da svojim neobjektivnim i netačnim pisanjem utiču na postupak. Zato smo i uveli jednu od obaveza, i to bogami kažnjavanje ne samo onih učesnika koji na primer na zatvorenom suđenju sede tamo, a onda izađu i pričaju kojekakve priče. Zato smo uveli takve odredbe. Što se tiče ovog ministra, vama je dobro poznato da sam javno rekao – uvek ću se truditi i neću dozvoliti da se kroz štampu podižu krivične prijave, da se vodi postupak, da se donose presude i izjavljuju žalbe. Bilo je reči, ako se sećate, o Pahomiju. Javno sam rekao da tome mora da se stane na put i da se ostavi sudovima da oni donesu odluku. Do pravosnažnosti odluke niko nema ovlašćenja u ovoj zemlji, kao što je bilo slučajeva, i tu ste u pravu, da neki maltene kroz novine podižu krivične prijave, vode postupke, donose presude. Tu se potpuno slažem sa vama i tome mora da se stane na put. Zato smo i uveli ove odredbe da može da ide i kažnjavanje i da se neki dovedu u red.
Poslanik Simonović, izvolite.
Daleko od toga da potcenjujem sud, sudije ili tužioce, samo smatram, tvrdim i znam, i to je istina, da svako ko se bavi bilo kakvom strukom mora da se obrazuje u toku celog radnog veka na razne načine, pa i putem ovog zakona. Što se tiče praznih priča, ako još neko u Srbiji gleda ove prenose, on vidi ko ovde prazno priča.
Izvolite, gospodine Vučiću, replika [[Velimir Simonović, sa mesta: Ovo je bila replika.]] Molim sledeći put da naglasite. Sada reč ima gospodin Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Simonoviću, ne razumem šta vam je. Ne znam šta vam je zasmetalo u onome što smo govorili, posebno zato što se, kao što ste videli, i gospodin Stojković sa najvećim delom onoga o čemu smo pričali složio. Moram da priznam da nikada prazniju, ako hoćete, repliku ili govor nisam čuo. Iskoristiću ovo vreme, do ova tri minuta na koja po Poslovniku imam pravo, ne da bih dalje vama odgovarao, pošto nemam na šta da odgovaram, da ukažem na to kako se u Srbiji ne samo vode postupci, već i da ukažem na to šta se u Srbiji sve radi i zašto postoje specijalno obučeni timovi i čime se bave. Vidite, u vreme dok mi radimo u ovoj Narodnoj skupštini Republike Srbije, a vama sem što su priče prazne i klupe su potpuno prazne, gospodine Simonoviću, i opet ima više poslanika SRS, dva ili tri puta, nego svih poslanika vlasti zajedno iz svih partija na vlasti i onih koji vas podržavaju, pa neka građani Srbije i to vide... Dakle, u to vreme dok neko negde nešto radi, postoje drugi koji će samo da se bave falsifikatima i izmišljotinama na najgore moguće načine. Već sam sa ove govornice ukazao na jednu od tih, ali sam primetio da predstavnici tzv. žutog preduzeća ne prestaju da izmišljaju, da se bave insinuacijama, falsifikatima ili, kako bih pošteno mogao da kažem, lažima. Naime, NIN je u prošlom broju objavio, to govorim zbog građana, iako znam da to neveliki broj ljudi čita u Srbiji, u jednom tekstu Ruže Ćirković, kako sam se sastao na nekom beogradskom splavu sa Nikitovićem i Mlađanom Dinkićem. Istine radi, nikada se u životu van zgrade Narodne skupštine nisam video sa Mlađanom Dinkićem. Ne bi bio problem da jesam, ali nikada nisam. Ni na jednom zvaničnom sastanku, ni na jednom nezvaničnom sastanku, nikada ga nigde van zgrade Narodne skupštine Republike Srbije nisam video, sem u jednom TV duelu u kome mislim da sam ga ubedljivo pobedio na TV Studio B. Dakle, takva vrsta laži, izmišljanja, insinuacija koje dolaze potpuno je neverovatna. Onda to koristi ovaj policajac u najavi, pa nikada nije bio častan policajac, kao što je većina njih, ovaj što čezne da zameni Jočića, kako se zove – Šutanovac, ili ne znam kako mu je ime. Kaže – pa nećemo mi zbog dogovora na splavovima koji su postignuti. Pogledajte kakvim se izmišljotinama služe. Zašto se time služe? Zato što ne mogu da objasne građanima Srbije gde su našli fikuse od 75 hiljada dinara. Ne mogu da objasne građanima Srbije koliko je ko dobio para od krađe u Novom Popovcu. Zato što ne mogu da objasne građanima Srbije koliko je ko dobio para od krađe u Nemanjinoj, o tome da su im šine suviše blizu pa bi se sudarali tramvaji u dva suprotna smera. Ne znam da li to znate. Radovi produženi još tri meseca, pa skuplji za još 150 miliona. Ko uzima te pare? Ko otima to od građana Srbije? E, da je Bogdanović, jeste on veliki, ali je mali i sitan kriminalac u odnosu na ove druge. To odmah da znate. On je mala beba za ove njihove vrhunske igrače. (Predsedavajući: Vreme, gospodine Vučiću.) Nije u redu, to je velika stvar i veliki kriminal. Nadam se samo da vi više nećete da im pomažete u Gradskoj skupštini da pljačkaju građane Beograda, da im otimaju sve. Kao što vidim, navalili ste na izgradnju mostova po Beogradu, ne zna se koji će most pre, da li onaj preko Dunava ili onaj preko Save. Ne zna se gde metro više napreduje, da li u Zemunu, na Čukarici ili na Zvezdari. Nema, to je čudo od tih strateških projekata što se grade po Beogradu. Čudo neviđeno. U Srbiji da ne pričam. To samo gde su stigli nešto da opljačkaju i to je jedino što su uspeli, a sve drugo ni za živu glavu i ništa nigde. Jedna stvar, da biste videli, jer se zaista dešava nešto o čemu moramo da razmišljamo svi (završavam, gospodine predsedavajući), da razmislite ovde i u Narodnoj skupštini, a posebno Vlada bi trebalo da razmišlja o tome kako i na koji način da se pomogne centralnoj Srbiji pre svega, ali i drugim delovima Srbije, ne samo u Beogradu, jer ako imamo proizvodnju od 2,7 miliona tona cementa, 2 miliona tona završi u Beogradu, onda vam je jasno zašto imamo depopulaciju stanovništva u ostatku Srbije i zašto imamo sve veće probleme i sa seoskim domaćinstvima i na svakom drugom mestu. Molim vas da prenesete predstavnicima vlasti da o tome razmišljaju, kao i o tome da neće biti odbora Skupštine Srbije ukoliko prihvatite 17. tačku dnevnog reda, odnosno onakav programski savet ignorišući SRS, odnosno ne dajući joj dva poslanika u programski savet RTS-a, a onda i sami zaključujte kako će da izgleda Narodna skupština Republike Srbije.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Zarad javnosti, moram na početku da kažem da svaki amandman koji je podnela Srpska radikalna stranka na ovaj predlog zakona sadrži detaljno obrazloženje zašto se podnosi amandman. S obzirom da na početku ove rasprave nije dat osnovni razlog zbog koga smo podneli veliki broj amandmana, ja ću u uvodu da to razjasnim, navedem. Vidite, ustavni osnov za ovaj predlog zakona Vlada je pronašla u članu 72. stav 1. tačka 11. Ustava Republike Srbije, prema kojem Republika Srbija uređuje i obezbeđuje organizaciju, nadležnost i rad republičkih organa. Moram da kažem da ovaj predlog zakona ne tretira nijedan republički organ. Nijedan republički organ nije predmet ovog zakona. Zatim, prema odredbi člana 95. Ustava sudovi štite slobode i prava građana. Ovo može biti osnov za zakon o uređenju sudova i za zakon o sudijama, ali ne može biti osnov za ovakav predlog zakona. Zatim, član 103. stav 1. Ustava, prema kome je javno tužilaštvo samostalni državni organ koji goni učinioce krivičnih dela i drugih zakonom predviđenih – ovo može biti ustavni osnov za zakon o javnom tužilaštvu, ali ne može za ovakav predlog zakona. Na kraju, kao ustavni osnov navodi se član 16. Ustavne povelje, prema kome ratifikovani međunarodni ugovori i opšteprihvaćena pravila međunarodnog prava imaju primat nad pravom Srbije i Crne Gore i pravom država članica. Moram da konstatujem, pored toga što se tačno prepisala ova odredba, nije naveden nijedan međunarodni akt koji nas obavezuje. Navedene su neke preporuke, ali te preporuke ne obavezuju čak ni članice Saveta Evrope, niti članice EU. Samo da vas podsetim, prema jednoj preporuci sud u Nemačkoj i dalje vodi registar privrednih društava, iako u toj preporuci stoji da treba da to rade neka druga administrativna tela. Holandija je prihvatila tu preporuku. Preporuka je preporuka i nema obavezujuću snagu, te ne može da se tretira kao međunarodni izvor prava. Znači, ustavni osnov za ovakav zakon ne postoji. Sada da vidimo šta pokušava ovaj zakon da uradi? To se nalazi u samom nazivu, to je Predlog zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Ako se donosi zakon o obuci državnih službenika, funkcionera, onda nam je verovatno potreban zakon o obuci državnih službenika, zakon o obuci predsednika Narodne skupštine, zakon o obuci narodnih poslanika, zakon o obuci predsednika Vlade, zakon o obuci predsednika Republike i tako bih mogao da ređam u nedogled. Te oblasti nisu pokrivene zakonima kojima se propisuje kako treba da se obuči neko da bi obavljao funkciju predsednika Narodne skupštine. Sledeći argument koji se ovde koristi, a ima dodira sa Ustavom, jeste da se kaže – mi tu oblast želimo da uredimo posebnim zakonom, a onda se kaže, ta oblast je i sada uređena, ali Zakonom o uređenju sudova, Zakonom o sudijama i Zakonom o javnom tužilaštvu. Dokaz za to se nalazi u prelaznim i završnim odredbama, gde se kaže da danom stupanja na snagu ovog zakona prestaje nadležnost Vrhovnog suda Srbije da utvrđuje i propisuje vrstu i način stručnog usavršavanja sudija. Mi to već imamo uređeno Zakonom o uređenju sudova, pa onda Zakonom o sudijama, a to je član 17. Predloga zakona i u stavu 2. tog istog člana navodi se odgovarajuća odredba Zakona o javnom tužilaštvu gde je republički javni tužilac nadležan da uredi način osposobljavanja tužilaca. Zašto ovo ističem? Ističem zbog toga da ništa nije epohalno u konceptu da sudije treba da se obučavaju. To već imamo. Ako se kaže da to moramo da uredimo posebnim zakonom, onda mogu da zaključim da su u postojećim zakonima, a naveo sam ova tri, ove odredbe bile neustavne. Nije valjda da tek kada se donese ovaj zakon, onda se zakonito obučavaju sudije i tužioci. Pre ovog zakona sve je bilo nezakonito obučavanje. Vrlo je problematično, znači, ne postoji ustavni osnov, želi se da se ovo progura. Zašto? Zato što se uklapa u neku strategiju i ta strategija je nametnuta kao prva tačka u formi odluke, za koju takođe ne postoji ustavni osnov i o tome smo u načelnoj raspravi pričali. Sada se gura. Sve što izvire iz te strategije pretvoreno je u predloge zakona i mi imamo sada četiri, pet, šest predloga zakona koji se istovremeno usvajaju sa strategijom. Neko je znao kada je radio strategiju da će odmah i ovo da bude prihvaćeno i istog dana glasa se o strategiji i o svemu drugom. Zašto? Zato što je znao da strategija neće biti promenjena, a strategija nudi rešenja koja su u suprotnosti sa postojećim Ustavom, pa čak u strategiji na mnogo mesta se navodi kako je Ustav dao neke okvire koji ne mogu više da se poštuju ako želi da se uredi pravosuđe. Onda ćete tu sa običnom većinom da u formi odluke praktično izmenite Ustav za koji je potrebna dvotrećinska većina. Vi ćete stalno da se pozivate na tu odluku o strategiji za koju ste napisali u obrazloženju da je maltene neustavna. Šta reguliše član 4. ovog predloga zakona? Pravo i obaveze na odluku. Pre nego što kažem nešto konkretno o ovom članu, moram da vas podsetim, verovatno 30% sudija i tužilaca, prema godinama radnog staža koje imaju, bili su na tim funkcijama i u vreme poslednjih godina dok je bio na snazi Zakon o udruženom radu. Možda su čak i fakultet završili dok je taj zakon bio na snazi, a sigurno su morali da znaju odredbe tog zakona i načela na kojima je sazdan taj zakon kada su polagali pravosudni ispit. U međuvremenu, taj zakon je otpao. Došao je Zakon o preduzećima. On je imao dve-tri varijante i nekoliko izmena i već dve godine je na snazi Zakon o privrednim društvima. Zar neko misli da je jednom sudiji potrebna neka posebna obuka da bi ovo savladao i primenio? Nije potrebna. Apsolutno nikakva obuka nije potrebna. Kako bi to bilo jasnije (ovde se mnogo teoretiše i kaže – teoretska znanja su potrebna sudiji itd), daću vam primer sa inženjerima elektroničarima: onaj ko je završio fakultet pre 25 godina na fakultetu nije imao prilike da uči ovo što danas studenti uče iz oblasti elektronike. U to vreme PC nije postojao, a svaki inženjer elektronike sa 30 godina radnog iskustva danas može vrlo kompetentno i stručno da vam priča o PC, programima itd. Ovo pričam zbog toga što se, posle tih osnovnih teoretskih znanja koje je stekao na fakultetu, tokom rada i suočavanja sa problemom nove tehnologije, tehnike jednostavno sam obrazovao. On je morao da se obrazuje, to mu je radna dužnost. Sudija takođe ima radnu obavezu da se obrazuje. U kom smislu? Prati promenu propisa. Zašto? Treba da ih primeni. Ali, poražavajuće je ovo što je ministar ovde hladno rekao – u tim njegovim posetama pojedinim sudovima on je došao do zaključka da neke sudije i ne znaju da je pre godinu dana promenjen jedan zakon. Posle te njegove konstatacije, jedino pitanje koje može njemu da se postavi jeste – a što niste pokrenuli postupak da se razreše te sudije? Nema drugog pitanja. I, da se postavi pitanje predsedniku Vrhovnog suda, republičkom javnom tužiocu – šta ste uradili primenjujući odredbe ovih zakona koje sam malopre naveo da obučite tužioce i sudije? Niste organizovali savetovanje, neki simpozijum, niste napravili neku brošuru, niste dali neko tumačenje itd. Vi ste odgovorni što ste onemogućili da se obrazuju, pripreme i usavrše oni koji treba da primenjuju propise. Međutim, ovde se ne daje odgovor na ta pitanja, nego se kaže – mi ćemo taj problem rešiti tako što ćemo napraviti neki pravosudni centar, a to moramo jer smo dobili pare. Videćete da se, u suštini, ovaj zakon na silu gura, brzo gura, da bi Vlada Republike Srbije opravdala neka sredstva. Ona je ta sredstva koja su namenjena obuci sudija mogla da utroši i obezbedi obuku, ali ako javnosti kaže – imamo poseban zakon kojim se propisuje kako će ta sredstva da se troše i kako će da se vrši obuka, onda to samo deluje mnogo ozbiljnije, ali nema garancije da će obuka biti završena kvalitetno i onako kako treba. Na ovaj način se neko amnestira za potrošena sredstva. Ko gura ovaj koncept? Društvo sudija. Ima tamo mnogo sudija koji su više puta izbačeni iz suda, ali oni su izbačeni iz suda i za vreme nenarodne vlasti i za vreme najdemokratičnije vlasti. Recimo, Leposava Karamarković. Došao Boško Ristić ovde za vreme "Sablje", ko je bio poslanik seća se, rekao sa ove govornice da bi predsednik Vrhovnog suda morao da podnese ostavku. U roku od tri minuta nama su pročitali da je ona podnela ostavku. Znači, ona je bila razrešena za vreme crveno-crne koalicije, bila je razrešena za vreme demokratske koalicije. Da li je problem u tim koalicijama ili možda u njoj? Zoran Ivošević je otišao u penziju, inače je bio glavni koordinator u Vrhovnom sudu. Treba negde da ima tezgu, da prenosi svoja znanja. Gordana Mihailović, koja nije prošla za sudiju, i još neki, doći ćemo do tih članova, pa ćemo vrlo konkretno da ispričamo o kakvoj se podvali radi. Samo da vas podsetim, prilikom glasanja o ovom predlogu zakona imajte u vidu jednu spregu koja postoji: Društvo sudija, advokati i pojedine sudije; tezga gde treba da se zarade dodatna sredstva, da se napravi neka forma koja bi zadovoljila navodno neke uslove, a od obuke i obrazovanja nema ništa. Šta je alternativa ovome, to ćemo povodom drugog amandmana. Ona postoji u našoj sudskoj praksi i u nekim stvarima koje su se dešavale i radile u ovoj zemlji kada je pravosuđe bilo poprilično normalno.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Da nastavim tamo gde sam stao, pošto to čini jednu celinu. Član 4. je govorio o pravima i obavezama na obuku, pa je ona bila dobrovoljna, pa u jednom trenutku čak i obavezna. Ovde se govori o korisnicima prava: "Korisnici početne obuke su sudijski i tužilački pomoćnici i nosioci pravosudnih dužnosti koji su prvi put izabrani. Korisnici stalne obuke su nosioci pravosudnih dužnosti." Znači, javni tužioci i sudije imaju stalnu obuku, a početnu imaju sudijski i tužilački pomoćnici i sudije koje su izabrane, a nisu prošle obuku. Kasnije ćete videti u članovima, gde se prosto devalvira sam pojam sudije jer njegov status zavisi od toga da li je završio obuku, a ne od kvaliteta presude koju bude radio i onoga što bude radio. Ima jedna stvar koja se ovde provlači i ona zaslužuje posebnu pažnju. Ukoliko se ona razradi do kraja kroz Zakon o sudijama i Zakon o javnom tužilaštvu onda može da se računa na podršku SRS, a to je ideja da pre nego što se neko izabere za sudiju, tužioca ili zamenika tužioca garancija njegove struke i sposobnosti bude neko vreme koje je on proveo u sudu ili tužilaštvu u radnom odnosu. To znači da veliki prioritet prilikom izbora u ovoj skupštini treba da imaju oni kadrovi koji dolaze iz suda i iz tužilaštva. Zašto? Zadnjih pet-šest godina to je toliko očigledno izraženo da sekretar zadruge ili sekretar firme, a vlasnik firme je otac, napabirči neki radni staž, potvrdu da je položio pravosudni ispit i u vreme Živkovićeve i Đinđićeve vlade ne samo što je na sednici ovde biran za sudiju, već i za predsednika suda, a radi se o ljudima koji su sud videli samo na razglednici ili su po neki put prošli pored suda. Mislim da niko ne može da me demantuje, pogotovo oni koji su članovi Odbora za pravosuđe. Tamo smo imali prilike verovatno u 30 slučajeva da konstatujemo, pošto su neki od tih predlagani da napreduju za sudije okružnog suda, pa smo onda videli kako su došli u opštinski sud, pa smo videli... Evo samo jedan primer: jedan od predsednika sudova, u Valjevu, sećate se kolege, videli ste i sami da je bez ikakvog radnog staža bio izabran za predsednika opštinskog suda, posle konkurisao za sudiju okružnog suda i kad se malo otvorila knjiga da se vidi šta je i kako je, čovek pojma nema, ništa ne zna, a vodi sud. Znam da je ta ideja prihvaćena u Odboru za pravosuđe i znam da ministarstvo... A i predsednik Vrhovnog suda je nekoliko puta bila na sednicama Odbora za pravosuđe i, jednostavno, ta ideja je normalna. Ako vi sa strane ubacite čoveka, izaberete ga za sudiju, a naravno ispunjava uslove u pogledu staža i ispita, pa on dok savlada gde je koja kancelarija, šta je pisarnica, kako se diktira zapisnik, potrebno je neko vreme. To nije ništa strašno i svaki normalan čovek će to naučiti za 15 dana, ali je veća sigurnost kada se na tu funkciju, na tu dužnost sudije ili tužioca bira čovek koji je nekoliko godina bio u sudu i tužilaštvu i zna sve te komunikacije kako predmet ide, zna gde treba da se obrati za stavove sudske prakse itd. Stalna obuka postoji u sudu. Nekada je postojala, a sada možda ne postoji, verovatno ne postoji. Nema ministra, a hteo sam da skrenem pažnju na jedan predmet, da taj predmet pravosudni centar uzme iz arhive i pokaže ovima koji pohađaju obuku kako ne sme da se sudi. Imam tu još desetak primera, rešio sam da očistim fioku u stolu, sve sporne predmete da dam ministru da prosledi pravosudnom centru, pa na tim predmetima neka se obučavaju i sudije i tužioci, a svi su očigledno nezakoniti, presude su očigledno nezakonite. Nema potrebe da se okreće zakon, da se gleda koji je član. Sve je to jasno. Tačno se zna, iza tog predmeta stoji taj sudija i taj advokat, iza ovog predmeta stoji taj sudija i ovaj advokat. Potpuno jasno, pa neka odgovore kako će ta obuka da se radi. Ono što fali nama kao stalna obuka svih sudija i svih tužilaca jeste vraćanje ugleda sudskoj praksi. Više puta sam se na Odboru za pravosuđe zalagao da prema tome da li sudija ili tužilac poštuje pravne stavove sudske prakse treba da se ceni njegova samostalnost i nezavisnost. Šta to znači? Danas imamo situaciju da zbog banalnih razloga i elementarnog neznanja padaju presude, i to je ono što je rekao gospodin Stojković, 60 i nešto posto predmeta, zato što sudija nije hteo da ode do sudske prakse i da se upozna sa stavom koji reguliše pitanje postupka. Dakle, sudija istrajava na nečemu što je on zavrteo u glavi da je primena zakona, krijući se iza nezavisnosti i samostalnosti, a povodom tog pitanja koje on gura je pre 35 godina zauzet stav koji se toliko godina vrti, okružni sud kao drugostepeni po službenoj dužnosti prati i tačno se zna koje odredbe da li su povređene u prvostepenoj presudi, da li je postupak povređen itd. Za takvog sudiju prvostepenog suda ne treba nikakva odluka. Kako njega obučavati kada on nije hteo da uzme knjigu na osnovu koje je položio pravosudni ispit; to su stavovi koji postoje 35 godina, molim vas. Treba pojačati odeljenja sudske prakse pri svim sudovima. Zbog čega – da kada sudija izradi odluku, odluka ode do sudske prakse i ukoliko postoje te očigledne greške, propusti, da se sudija upozori šta je to sve suprotno stavovima sudske prakse, pa neka bude i pre 30 godina; pa ukoliko sudija svoju odluku ne izmeni u tom smislu, onda on preuzima odgovornost ako se zbog tog razloga pred drugostepenim sudom ukine presuda, jer je svojom upornošću dokazao da nije stručan, što je jedan od razloga za njegovo razrešenje. To je najbolja obuka sudija, verujte mi. Od te obuke ne postoji bolja. Više će sudija da nauči na taj način, nego kada bi došao u pravosudni centar da provede neko vreme i da gleda neke advokate kao predavače. U ovom konceptu kako ste vi zamislili, sudije i tužioci, sudije i zamenici javnih tužilaca, sudijski i tužilački pripravnici su stavljeni u isti rang, ali mora da se zna, juče smo pričali o Zakoniku o krivičnom postupku, gde je tužilac, po vašem konceptu, gde se forsira jedan optužni sistem, samo ravnopravna stranka sa protivnom stranom pred sudom. Kako to – jedna strana koja treba da učestvuje u sudskom postupku, zajedno se obučava sa sudijama? Dajte onda da obučavamo i branioce o istom trošku, pa čak i one okrivljene koji se sami brane, da ih pustimo tri meseca na obuku u pravosudni centar da nauče koja su njihova prava i obaveze. To tako ispada po Ustavu i po zakonu. Tužilac je ravnopravna stranka sa optuženim. Ko će da pouči optuženog? Zašto se ovo radi meni uopšte nije jasno. Zar je moguće da je toliki pritisak da neko mora da opravda ova sredstva? Kako će da opravda? On će da potegne Skupštinu, pa kaže Skupština je donela zakon, a onda će neko tamo od ovih što štiklira, poput ove Tanje Miščević, ne znam da li je i ona podnela ostavku, jer ona vrti istu priču već godinu dana u Kancelariji za pridruživanje, udaraju neke nove termine, stabilizacija, pridruživanje, asocijacije, svašta tamo pričaju, a ona samo štiklira – donet je zakon, dobro, eto mi smo to i to ispunili. A šta smo ispunili, prema kome smo ispunili? Dajte da nešto ispunimo prema sebi, dajte da radimo nešto za nas, a nemojte da ispunjavate prema Tanji Miščević i prema njenom spisku, jer njen spisak je pogrešan, zaboravite EU, neće oni ni vas ni nas, neće, videćete; i ova što je rekla Koštunici, ona je otvoreno pre nekoliko dana rekla – kakva Srbija, kakva EU, mi ne znamo šta ćemo sa EU, a sada treba još i Srbi da nam dođu, taman posla. Vi samo pričajte to, nama to odgovara, zato što svi građani znaju da od toga nema ništa. Trošite praznu municiju na te stvari. Dajte da nešto uradimo za nas, da imamo pravedne i zakonite postupke. U tom smislu smo mi izašli sa potpuno drugačijim konceptom. Znači, mi nudimo rešenje kako će ta obuka da bude i jeftinija, i sigurnija, i stabilnija i zakonitija. Po ovom zakonu imaćete neustavnu obuku. Moguće je samo zakonito trošenje sredstava. Ja ću da vam kažem kako je nastala ta ideja da se obuka tako radi. Bila je neka žena sudija koja je znala četiri jezika, njoj dobro idu jezici, ali joj ne ide dobro pravo, zna lepo da prevodi, ona je prevela te standarde, a oni su rekli – možemo da uzmemo pare za obuku, pošto ovi hoće da daju. Kako ćemo da uzmemo pare za obuku, hajde ovako da uzmemo. Dakle, kao Mlađan Dinkić; on je sve podredio parama iz inostranstva, pošto je gladan njegov budžet i mnogi drugi su gladni, nema odakle da se obezbede sredstva, mogu jedino iz inostranstva; oni hoće da daju pare pod nekim uslovima, ovi naši ispunjavaju sve uslove, tako da, što se tiče Mlađe, on bi prodao i Đerdap, i Dunav i Bajinu Baštu, sve bi prodao samo da dođu pare iz inostranstva. Kakve će biti posledice njega baš briga, on zna da ima ograničeno trajanje; kako je rekao pre neki dan, do septembra traje. A do septembra gleda ako može sve, pa hajde da uzmemo pare. Isto kao Pitić, kao Đelić. Vidite, sada oni vode dve banke i banke sponzorišu emisije u kojima oni učestvuju kako bi se zaboravilo šta su radili ovde. Neće se to zaboraviti, svaki dan ću da podsećam i za tog Pitića, koji je posle tri meseca došao da polaže zakletvu; tri meseca je radio kao ministar, a nije položio zakletvu. Bio je mister dolar, on isto kao Dinkić samo u ciframa priča, ovde dva miliona, tamo tri miliona, pet miliona, pa šta će biti, nema veze, dva miliona, tri miliona itd. Znaju da je beda u Srbiji, pa čim im se kaže dolaze pare iz inostranstva, svi kažu – sve ćemo da uradimo samo neka dođu pare. Isti koncept je sada kod pravosuđa. Pa, i bez para pravni savetnik američke ambasade kontroliše sve šta se dešava u našem pravosuđu. Vodite računa da se ne desi: prošli su obuku, pa opet ne znaju, pa moramo da ih menjamo. Promenite ih, pogotovo one koji ne žele da znaju, ali nema ministra da mu dam ovaj spisak.
Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je u pitanju Predlog zakona, ideja samog predlagača je ne samo čudna, nego i suluda, jer je ova materija već regulisana određenim zakonskim propisima, a to je Zakon o izboru nosilaca pravosudnih funkcija. Da bi neko došao u situaciju da bude nosilac određene pravosudne funkcije mora da ispuni određene uslove, a to je da ima završen pravni fakultet, određeno radno iskustvo na poslovima u pravosudnim organima, položen stručni ispit i sa tim uslovima stiče pravo da se kandiduje za nosioca pravosudne funkcije. Sada imamo zakon koji treba da reguliše obuku nosilaca pravosudnih funkcija. Znači, fakulteti, na kojima su predavači doktori nauka iz više oblasti, sa užom specijalnošću, specijalizacijom, nisu dovoljno stručni i osposobljeni, nemaju pravilne kriterijume da li neko zna materiju iz oblasti prava, pa će sada neki organ da odlučuje o tome ko treba da ide na obuku, kakva je obuka, kakav je njen problem i da li je stekao uslove da obavlja neku od pravosudnih funkcija. Predlagač, verovatno u želji da se opravda od neefikasnosti domaćeg pravosuđa, pokušava jednim ovakvim predlogom zakona da zamaže oči građanima Srbije. Nije problem u tome da li su sudije dovoljno stručne i sposobne, verujem da jesu, već u tome što se na sudije i nosioce pravosudnih funkcija neprestano vrši određeni pritisak. Vrši se pritisak od strane izvršne vlasti, vrši se pritisak od raznih medija. Samo bih da podsetim ovu skupštinu da je u toku 2004. godine bio pokrenut postupak za razrešenje predsednika Trgovinskog suda Kljajevića. Ušao je u skupštinsku proceduru, data je saglasnost da se taj postupak nastavi, a onda je odjednom ova skupštinska većina donela odluku da on ostane nosilac te pravosudne funkcije, da bi posle godinu i po dana taj isti Kljajević bio uhapšen. Ko ga je tada zaštitio? Tada je Demokratska stranka bila nošena pobedom Borisa Tadića za predsednika Republike, bio je Kljajević Tadićev miljenik, kao takvog niste smeli da ga razrešite. Sada kada ste se malo posvađali, kada DS i dalje pokušava da utiče kroz razne koalicije itd, da bi se pokazala efikasnost države, Kljajević je jednostavno žrtvovan. Sada jedno prosto pitanje – da li bi jedna ovakva obuka, kakva se planira ovim predlogom zakona, mogla ovo da spreči? Svakako ne bi mogla. Znači, nije problem u tome da su naše sudije nestručne. Raznim podzakonskim aktima koji to uređuju sudije dobijaju ocenu, a ocena se zasniva na tome za koje vreme završi predmet, koliko ima usvojenih presuda, koliko poništenih, koliko preinačenih. To je najbolji način da vidimo profesionalnu kartu jednog sudije, kakav je sudija, i najbolji način da se on sam usavršava u svojoj oblasti, jer zato je plaćen i presuđuje; jeste i određena pretnja da ukoliko ne presuđuje na osnovu zakona može da bude i razrešen te pravosudne funkcije. Neka gospodin sudija, tužilac ili sudijski pomoćnik stalno prati zakone koji se donose i koji su bitni za obavljanje njihovog posla, neka stalno prate i pravnu praksu koju ustanovljava Vrhovni sud Srbije, pa će samim tim da budu i dobre sudije, pod jednim uslovom – ako su pošteni. Ovakvim predlogom zakona mi ni nepoštenje ni korupciju u pravosuđu nećemo da iskorenimo. Znači, jedini način da se to desi jeste da Visoki savet pravosuđa pokreće inicijativu za razrešenje takvih sudija. Kakvu situaciju imamo kada su u pitanju razrešenja i postavljenja od strane Visokog saveta pravosuđa? U najmanju ruku, njihova politika je čudna, a oni su ti koji treba da se staraju o primeni ovog zakona. Sredinom prošle godine na Odboru za pravosuđe i upravu raspravljani su predlozi Visokog saveta pravosuđa za imenovanje određenih lica na pravosudne funkcije, predsednike sudova, kako opštinskih, okružnih, trgovinskih, tako i na javnotužilačke funkcije itd. Imali smo situaciju da su njihovi predlozi i njihovi kandidati ubedljivim argumentima bili osporavani na sednici Odbora za pravosuđe. Čak je Odbor donosio odluke da se određenim kandidatima ne da nikakva podrška. Pošto je reč bila o prilično osetljivim pitanjima i po samu ličnost kandidata, postojala je jedna džentlmenska, prećutna odluka da ako Odbor nekog kandidata ne prihvati da to uradi Skupština, bez neke velike rasprave, jer sednice Odbora su dostupne javnosti, a da ova govornica ne bude zloupotrebljena za neke možda lične promocije. Šta je doživela Narodna skupština od Visokog saveta pravosuđa tada? Doživeli smo kanonadu da Skupština ne raspravlja o tome da li su njihovi kandidati stručni, već o tome da li su politički podobni, iako je njihov predstavnik bio na sednici Odbora za pravosuđe i upravu upoznat sa nedostacima njihovih predloga. Imali smo čak i jednu prepisku gde Visoki savet pravosuđa vrši pritisak na narodne poslanike i Narodnu skupštinu, i to opet preko kojih medija – preko medija koji su izuzetno naklonjeni Demokratskoj stranci. Sada postavljam pitanje – sav taj konglomerat koji sadržava Visoki savet pravosuđa, da li je njima u interesu da predlažu Narodnoj skupštini politički podobne, bez obzira na njihovu stručnu spremu, kvalifikaciju, radnu biografiju, ili da predlažu za nosioce pravosudnih funkcija lica koja taj posao mogu da rade pošteno. Imajući u vidu iskustva od prošle godine, mislim da Visoki savet pravosuđa ima druge kriterijume, osim stručnosti, znanja i poštenja, za nosioce pravosudnih funkcija. Zbog toga nama jeste problem u reformi pravosuđa. Zbog toga nama jeste problem kako će ovaj zakon da se sprovodi u praksi. Hoće li Visoki savet pravosuđa svoje miljenike da štiti od razrešenja, a nekim sertifikatom da je neki sudija završio obuku, da je tu obuku savladao itd, da sprečava određene sudije da obavljaju svoju sudijsku dužnost? Hoće li sudije biti ocenjivane ili neće na toj obuci i hoće li ta njihova ocena biti neki kriterijum za njihovo dalje napredovanje u službi? Hoće li narodni poslanici na osnovu takvih preporuka Visokog saveta pravosuđa da se odlučuju da li neko ispunjava uslove ili ne? Moj je predlog predlagaču, odnosno Vladi Republike Srbije i ministru da ovakav jedan predlog zakona povuče iz procedure. Ustanovite vi, gospodine ministre, to možete, kriterijume – osim onih zakonom predviđenih, imate mogućnost da to uradite podzakonskim aktima – kada jednostavno određeni sudija ne ispunjava uslove da obavlja svoju dužnost, i to na osnovu vremena koliko mu treba da završi određen predmet, na osnovu broja potvrđenih, poništenih, preinačenih presuda, na osnovu onih presuda koje su možda i materijalno kršenje postupka, svejedno da li je to parnični postupak, krivični postupak itd. Ustanovite te kriterijume i na taj način ćete da naterate sudije da rade svoj posao kvalitetno. Inače, sa jednom ovakvom odlukom niti ćete dobiti bolje sudije, niti će reforme u pravosuđu da zažive. Osim toga, ionako se značajna sredstva stalno troše i u opštinskim i u okružnim sudovima i Ministarstvo pravde organizuje određene seminare na koje idu predsednici sudova, određene sudije itd, pa se čak neki dobrovoljno javljaju da idu u inostranstvo na teret organa u kome rade. Tu možete da ih usavršavate, a najbolji način da ih usavršavate jeste taj da budu svesni da im taj položaj na koji su izabrani nije garantovan doživotno, odnosno do penzije, već je jedina garancija da kvalitetno i stručno rade svoj posao. Da bi radili kvalitetno i stručno svoj posao moraće malo više da uče dok obavljaju posao sudije sami, a ne kroz jednu ovakvu obuku koja, u svakom slučaju, to sam siguran, neće dati bitnije rezultate u reformi pravosuđa.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Član 8. ima naslov: Korisnici početne obuke - nosioci pravosudnih dužnosti. "Korisnici početne obuke su nosioci pravosudnih dužnosti koji su prvi put izabrani, a nisu bili korisnici početne obuke iz člana 6. stav 1. ovog zakona." Ovako, da to narodski pojednostavimo: ako bi kojim slučajem, evo da uzmemo Stevana Lilića, jeste da je plagijator, ali je neki profesor na pravnom fakultetu, ako bi kojim slučajem njega izabrali sada recimo za sudiju Prvog opštinskog suda u Beogradu, on bi morao da ide na obuku. Pa, tako je napisano. Pošto je prvi put izabran, a nije prošao početnu obuku, on bi morao da ide na obuku. On treba da ide na fakultet, to znate, pošto znate kako to je najgori soj, to su plagijatori. Pošto je njegova stručna sposobnost katastrofa, da vam ne pričam o Grčkoj gde ide na neke nevladine konferencije, naravno, pljuje po svom narodu i po svojoj državi, siguran sam da njega nikada niko ne bi izabrao za sudiju nekog suda. To je ta velika nelogičnost u tom pravno-tehničkom smislu. Međutim, mi imamo taj koncepcijski problem. Ne slažemo se sa koncepcijom koju ste predložili za obuku sudija i pomoćnika i zamenika tužioca itd. Šta je još karakteristično za ovaj član? Vidite, ako je neko izabran za sudiju u Narodnoj skupštini, na predlog Visokog saveta pravosuđa, a nije prošao pre izbora početnu obuku, samim činom da je izabran za sudiju on sudi, ide na obuku i sudi, jer drugačije ne možete njemu da isplaćujete platu, on mora tu platu da zaradi negde. Znači, njemu to što nije završio obuku nije nikakva smetnja da sudi, i sa pravom nije smetnja, jer završena obuka nije uslov za izbor. Uslovi za izbor su propisani Zakonom o sudijama, a tamo kao uslov, pored pravosudnog ispita, godina radnog staža, stručnosti itd, nije propisana obavezna obuka, da je prošao obaveznu obuku, što znači da on može da sudi i da ide na obuku. E sad, u susednoj kancelariji nalazi se sudijski pomoćnik koji je završio obuku, a nije izabran za sudiju. Apsolutno zakon nema logike. Neću da komentarišem ovo kako ste došli do broja potencijalnih korisnika. Do broja potencijalnih korisnika ste došli, kaže – u skladu sa planiranim brojem slobodnih sudijskih i tužilačkih mesta. To je nemoguća kategorija. Neko na početku godine planira koliko će mu biti slobodnih sudijskih itd. mesta i u skladu sa tim planira koliko će njih da ide na obuku, a tek posle se određuju imena, prezimena i područja suda itd, pa čak je predviđen i postupak da se vodi na relaciji sudijski pomoćnik - predsednik suda. Sudijski pomoćnik može da prigovori zašto predsednik suda nije njega predložio da ide na obuku. Apsurdan zakon, ali verovatno je zadatak da se opravdaju pare i da se neko razduži i tamo stavi crtica – ovo smo skinuli sa dnevnog reda, sve smo pokrili zakonima; kako će biti u praksi, e pa sad, nismo mi zaduženi za to kako će biti u praksi. To je otprilike taj rezon koji je prisutan. Od ove odluke nema ništa, što bi se reklo "veži mački o rep". Verovatno će neko da napuni džepove parama, kao ovi u Centru za medijaciju, znate i sami. To je drugi sud gde se oni kobajagi mire, tužili jesmo, e šalili smo se, hajde da se pomirimo. Takav nam je sada pravosudni sistem i naravno tu je prostor za sve i za svašta. E sad, apsolutno sam siguran, ne sluša gospodin Stojković, da neke sudije ne ispunjavaju uslov da idu na početnu obuku. Evo, gospodine Stojkoviću, da li se u vašem pravosudnom centru kao predavači javljaju pojedine sudije Vrhovnog suda? Recimo, Trifunović Predrag, Grubić Mirjana, Popović Vesna, Nikolić Miomir, Stanojević Jasminka, da li ste njih planirali da budu predavači? To su sudije Vrhovnog suda, verovatno imaju dosta staža. Da li će oni da budu predavači ili će da pohađaju obuku? Sudeći po nekim odredbama, moguće da oni budu predavači. Oni bi mogli u tom pravosudnom centru... Verovatno vi znate po imenima te ljude, Trifunović Predrag, Grubić Mirjana, ja ne znam nijednog, ali znam predmet. E vidite, oni su 17. novembra 2005. godine doneli presudu kojom su usvojili reviziju, broj predmeta, evo možete da zapišete, ako ja lažem valjda predmet ne laže: revizija broj 2388/05, preinačene su presude Okružnog suda u Nišu, GŽ 80/05 od 31. januara 2005. godine i presuda Opštinskog suda u Nišu broj P 1263/2004 od 7.9.2004. godine, radi se o sporu koji traje 13 godina. Ovo je treći put da se usvaja revizija Vladimira Domazeta, advokata. Zašto vam ovo kažem, gospodine ministre? Jer sam vam pre nekoliko meseci ukazao na tu spregu i, evo, lovio sam taj predmet. Pre nekoliko meseci sam znao da će revizija da bude tako usvojena da se preinače presude, ne da se ukine i da se vrati na ponovno suđenje, to je rađeno dva puta. Nepogrešivo sam znao. Možda se ne sećate, na jednoj sednici Odbora za pravosuđe sam rekao šta će da se desi, pomenuo sam vam Domazeta i njegovu spregu sa sudijama Vrhovnog suda. Doduše, tu je malo i Boško, ovaj što ne dolazi, on mu je kurir za te stvari. Oni vam drže pravosuđe. Posle ću da vam dam papir koji sam dobio, a i vi ste dobili, možda ga niste pročitali, gde vas obaveštavaju o nekim stvarima iz Svilajnca i o Đilasu, šta tamo radi. Samostalnost i nezavisnost neki tumače da može svako da radi svašta sa sudovima i sa tužiocima. Ako treba nešto da se bira, dajte da odredimo jednoga koji će da muva i da pritiska sudove i tužioce. Neka ministar drži to pod svojom kontrolom. Makar ćemo jednog da proganjamo. Znam da vi nećete, ali makar jednog. Ovo je neizdrživo. Predsednici opština, načelnici okruga, poslanici, neki koji su iz oblasti advokature itd. Onda krenu predsednici okružnih i opštinskih odbora, pa krenu privatne kombinacije sa advokatima, pa privatne kombinacije sa mafijom, pa privatne, pa privatne, pa privatne i, kao što vidite, nigde nema ni Ustava, ni zakona. Kako vi taj personalni potencijal u vidu sudija i tužilaca sa takvim sirovinskim sastavom možete da oblikujete i da obučite? To je nemoguće. Kako ćete nemoralnu osobu da naterate da primenjuje zakon? Vi možete samo od nemoralne osobe, kada je obučite, da napravite još nešto opasnije, poput onog maleckog sa 35 godina, što je u Višem trgovinskom sudu, pa je čak hteo da bude i predsednik Višeg trgovinskog suda. Došao je iz Trgovinskog, beogradskog, Kljajević ga poslao, čini mi se neki Spasić, a možda sam i pogrešio ime. Sa 35 godina, mlad, napredan, svi ga hvale, ali u svim kombinacijama, on je došao da popuni ono veće tamo koje treba da završava poslove što je Kljajević propustio ovde. On je garancija da će to da se završi. Vi ste uhapsili ove, ali njega niste. On je pripadnik tog udruženog zločinačkog poduhvata. Zapamtite i to sam vam rekao, gospodine ministre, sa ove govornice javno. Oni kukaju na mene, novinske tekstove lepe na vrata i tamo moje slike pa bacaju pikado, pošto me mrze, ali ako, neka me mrze, moj posao je ovo. Kako to da obučite? Nemoguće. To je nemoguće obučiti. To je nemoguće obučiti, to, ministre, samo može da se istera iz sudstva. Nema druge. Zapamtite, nema druge. Obezbedite kontrolu, proverite predmet. U ovoj zemlji nijedan sudija nije odgovarao za krivično delo kršenja zakona od strane sudija. Kao što nijedan lekar nije odgovarao da je nesavesno radio, to su retki primeri, nisu imali vezu kod lekara. Kod sudija ja ne znam za predmete. Ja sam tri puta vodio postupak, tužilac nije hteo da čuje. Zašto? On goni po službenoj dužnosti, ne dozvoljava mi čak da se pojavim ni kao oštećeni. Odmah se javio na veće iz člana 24, ne, ne, ne i zatvori se. Evo, Danko Laušević; ne postoji jasniji primer o svesnom, namernom kršenju zakona. Ne postoji. Stoji, tužilac odredio drugo tužilaštvo, ne ono koje postupa pred Petim, nego drugo, mrtav predmet. Danko i dalje leči zube i tokom rasprave komunicira sa ženom: tu sam, lutko, boli me zub itd. To vam je sudija. Kako vi možete njega obukom da napravite da bude sudija koji će da radi u skladu sa zakonom? Nemoguće. To, dragi ministre, samo pokrenite postupak za razrešenje i nećete da pogrešite, apsolutno nećete da pogrešite. Dajem vam ovo sa ovim osnovnim podacima da izvršite neku kontrolu u skladu sa vašim ovlašćenjima, a ako putem vaše kontrole utvrdite da su u ovom predmetu sudije Vrhovnog suda sve uradile u skladu sa zakonom, ja vas, gospodine Stojkoviću, molim da ovo date ljudima u novom pravosudnom centru da na bazi ovog predmeta uče sudije i tužioce kako se ne sudi. Ovde su najosnovniji podaci. To je spor iz 1992. godine. Tri puta je Domazet izjavljivao reviziju i uvek je uspeo. Nije uspeo pred opštinskim, pred okružnim, ali pred Vrhovnim završava posao. Ima dobar komunikacijski kanal. Vi ćete, gospodine ministre, da obezbedite fotokopiju tog premeta, imam ja još nekoliko predmeta kako da se obučavaju buduće sudije, sudijski i tužilački pomoćnici da ne rade. U ovom predmetu imate milijardu dokaza o svesnom, namernom i zločinačkom kršenju zakona od strane organizovane grupe, a naravno na čelu te grupe je Domazet i neko od ovih koji je bio izvestilac. Znate i sami. Verovatno ne žele da proveravaju kolegu, nego su rekli – dobro, kolega, kada si ti obradio predmet, neka bude tako, znamo kako se radi. Potrudite se malo, nećete ništa da pogrešite. Samo ćete da se uverite u ono što dobro znate da se to radi.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Milajić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, članom 9. predviđene su obaveze korisnika obuke. Predviđeno je da korisnik početne obuke, a pri tome nosilac pravosudne dužnosti, ako na lični zahtev traži da bude razrešen pravosudne dužnosti, mora da nadoknadi stvarne troškove početne obuke. Uopšte, ceo ovaj sistem obuke koji je predviđen ovim predlogom zakona nije sretno predložen i nije rešenje za pravosuđe, pogotovo ako se hoće da pravosuđe bude u potpunosti samostalno i što je moguće nezavisnije od drugih grana vlasti, pre svega izvršne i zakonodavne vlasti. Ovde je dosta rečeno o tome da li je ta obuka potrebna ili nije, ali se ovde postavlja osnovno pitanje političkog oportuniteta nosilaca pravosudnih dužnosti, koliko su oni tom obukom, koja pored praktičnih i teoretskih znanja predviđa i veštine, što nije baš najjasnije šta se podrazumeva pod veštinama... Koje su to veštine koje treba nosilac pravosudne dužnosti da zna? Ne znam na šta se odnose te veštine. Radi se o političkom oportunitetu, vezama predsednika sudova i sudija sa jedne strane i sa druge strane tužilaca i njihovih zamenika. Mi nismo ni svesni koliki je uticaj predsednika sudova na sudije i koliki je uticaj tužilaca na zamenike. Tu je još veći uticaj na zamenike tužilaca, pa ću vam izneti jedan vrlo svež primer, koji prosto neverovatno zvuči, s obzirom da je 2006. godina u pitanju, nije 1948. godina. Radi se o slučaju zamenika specijalnog tužioca Milana Radovanovića, koji je preminuo pre par meseci, koji je za svoje 52 godine života i 28 godina radnog staža bio tužilac od karijere. Počeo je kao tužilački pripravnik, stručni saradnik, bio je zamenik opštinskog javnog tužioca, zamenik okružnog javnog tužioca i na kraju je bio izabran za zamenika specijalnog tužioca. Protiv njega je pokrenut krivični postupak krajem prošle godine zbog odavanja službene tajne. Bio je pritvaran. Odavanje službene tajne sastojalo se u tome da su ga tajno prisluškivali. On je saznao za to i rekao svojoj supruzi da ga prisluškuju i na taj način je odao službenu tajnu time što je rekao supruzi da ga prisluškuju na mobilni telefon. Sada ovaj slučaj iznosim zato što je on ad aktiran, nije u radu, nažalost kolega je preminuo; izložen je ogromnoj torturi u pritvoru, pošto je bio zatvoren sa najokorelijim i najozloglašenijim kriminalcima koji su ga maltretira, vređali; on je to teško podneo i posle izlaska iz pritvora je doživeo infarkt i moždani udar i posle 19 dana kome je preminuo, gde ga je direktno država ubila. To je klasičan primer ubistva, kako može čovek da se ubije, i to od strane države. To se sve desilo pre dva meseca. Vrhunac svega, ovo o čemu sam počeo da pričam o političkom oportunizmu, pre svega tužilac i zamenik tužioca, iz straha od viših instanci u pravosuđu koji će se samo pojačati ovom odlukom, jer će biti ocenjivanje, pa će kroz te ocene neki napredovati, a neki neće... Na dan sahrane zamenici okružnog tužilaštva u Beogradu su išli kod okružnog tužioca da ga pitaju da li je oportuno, da li je poželjno ići njemu na sahranu. Okružni tužilac je pustio to na volju svakom od njih, da svako od njih proceni da li treba da ode svom kolegi na sahranu ili ne. Tako su neki došli na sahranu, a drugi ne. Mene je interesovalo da li je tako bilo npr. 1948. godine, 1950. godine za ljude koji su bili informbirovci i preminuli su, da li su njihovi partijski drugovi smeli da idu na sahranu ljudima koji su bili osuđeni po osnovu Informbiroa. Pitao sam jednog starijeg čoveka koji je radio u Državnoj bezbednosti i koji je hapsio i privodio, i to svoje partijske drugove i saborce iz Drugog svetskog rata. Interesovalo me je da li je on smeo njima da ode na sahranu ili je morao da ode po mišljenje u komitet, pa da mu komitet da saglasnost da ode na sahranu. Rekao mi je da to pitanje niko nije postavljao, čak je bilo sramota ne otići takvom čoveku na sahranu. Napravio sam paralelu između 1948. i tih vremena koja su bila takva kakva su bila i 2006. godine i nečeg što se desilo pre dva meseca. Tu je moje zaprepašćenje bilo ogromno, ispalo je da je položaj pravosudnih organa, pre svega tužilaštva, daleko gori nego što je bio 1948. ili 1950. godine, kada je u jeku bio Informbiro i kada je postojala spoljna opasnost za našu državu. U takvim situacijama nikada niko nije postavljao pitanje da li će se otići nekome na sahranu ili ne. Sada, u 2006. godini, zamenici okružnih tužilaca u Beogradu idu po mišljenje kod okružnog tužioca da li je zgodno otići kolegi na sahranu, zato što se vodila istraga protiv njega, ili ne. Mislim da je to katastrofa za naš pravosudni sistem i da to oslikava i položaj sudija i položaj tužilaca u pravosudnom sistemu. Ovim zakonom se apsolutno ništa neće popraviti ni promeniti u smislu kvalitetnijeg rada, time što će se nametnuti neka obuka nekome ko je već završio pravni fakultet i ima određene godine radnog staža, položio je pravosudni ispit i izabran na tu funkciju na osnovu rada koji je pokazao u pravosuđu. Mislim da će se ovim zakonom samo još više staviti pod kontrolu nosioci pravosudnih funkcija i da će biti još veći poslušnici prema svojim starešinama. Na kraju, napravio bih jednu analogiju ili paralelu. Zašto bi zakonodavna vlast na ovaj način ograničavala drugu granu vlasti, pre svega pravosuđe. Pravosuđe je valjda to koje će samo da proceni da li im treba dodatna obuka za sudije ili ne, na osnovu kvaliteta presuda koje rade. Postoji viši sud koji će dati ocenu rada nižeg suda preko presuda, tako da je to mehanizam provere kvaliteta rada pravosuđa, a ne to da li je neko završio ili nije završio obuku i da mu ocena iz te obuke bude preporuka za dalje napredovanje. Ako bismo dosledno primenjivali taj princip obuke, da li je naše pravosuđe obučeno ili nije obučeno, ili je ovo način kako da se pravosuđe kompletno stavi pod kontrolu, zašto ne bismo doneli zakon o obuci vlade i ministara. Oni su nosioci izvršne vlasti. Zašto naši ministri ne bi bili potkovaniji praktičnim i teoretskim znanjima za obavljanje svoje funkcije u izvršnoj vlasti, kao i sudije. Znači, da donesemo zakon o obaveznoj obuci ministara i predsednika Vlade. S obzirom na pregovore koje naša vlada vodi o Kosovu i Metohiji u Beču, i na raspad zajednice sa Crnom Gorom i uopšte položaj naše države, predložio bih da i predsednik Vlade Vojislav Koštunica za početak pročita "Ideologiju srpskog nacionalizma" dr Vojislava Šešelja, kao jedno štivo koje bi mu dalo uputstvo kako treba pregovarati u Beču. Uopšte, celoj Vladi bih preporučio da pročitaju "Ideologiju srpskog nacionalizma", kao bukvar kako se štite nacionalni i državni interesi Srbije. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Izvolite, reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako je Vlada mislila da je i ovo jedan od zakona koji će da nas uvede u Evropu, obaveštavam ministra, njega ću da obavestim kada dođe, i vas gospodo iz vladajuće koalicije – ovo brišite, batalite, od toga nema ništa. Bugarska i Rumunija usvojiše sve što su predložili i prodadoše i veš i košulju i eno sada dobili 10 uslova. Jedan od uslova je da iskorene korupciju. Ako vi krenete u iskorenjivanje korupcije, pola ministara ćete morati da pohapsite. Znate da se u svakom poslu koji se dobija od Ministarstva za kapitalne investicije obračunava i PDV – pola daj Velji. Da se vratimo na zakon. Ne može se raspravljati o članu 10, recimo, a da se ne uzmu u obzir i članovi 6, 7, 8, 9. i 11. Zbog toga ću malo da proširim priču da bi kompletna situacija mogla da se sagleda. Prvo, za pripravnike tužioce i za sudijske pripravnike, kako ste ih nazvali, a do sada su se zvali saradnici, ne biraju se ljudi bez završenog pravnog fakulteta, jednog od najjačih fakulteta, bez položenog pravosudnog ispita, bez odrađenog pripravničkog staža, koji je trajao dve, a sada traje tri godine. To je ona ispravna putanja kojom se pripremaju budući tužioci, zamenici, sudije itd. Ona neispravna, krivudava putanja kroz koju ste uveli ogroman broj pravnika jeste da je pored položenog pravosudnog ispita, a doduše i pored završenog pravnog fakulteta, osnovna obaveza bila da imaju člansku kartu jedne od stranaka vaše koalicije. Dobijali smo za zamenike tužioca sekretare zemljoradničkih zadruga, sekretare osnovnih škola, a onda su oni odlazili kod pripravnika da uzimaju pelcere i da vide kako se piše optužnica, žalba i sve ostalo. Zbog toga je pravosuđe takvo kakvo jeste i zbog toga su članovi vaših stranaka ušli u pravosuđe i devalvirali i instituciju sudije i instituciju tužioca. Naravno, kada dođe neko kao pripravnik i odradi pripravnički staž i stalno se školuje, a koliko znam i u tužilaštvu i u sudijskom delu posla je to vrlo lepo sistematizovano, i kada se dođe sa pravnog fakulteta prvo mu se daju lakši predmeti, pa onda ulazi dublje i sagledava sve i piše optužnice, žalbe i za daleko teže predmete. U međuvremenu položi pravosudni ispit i postane stručni saradnik i već tada je spreman i sposoban da se uhvati u koštac sa najtežim predmetima, i sudija i tužilac. Naravno, pošto su vam ovako nesposobni ušli sa članskom kartom i sa ličnom kartom u pravosuđe, vi ste onda izmislili nekakve specijalne sudove, specijalne tužioce sa specijalnim platama i privilegijama, a onda izađe onaj nesretnik i kaže kako će da hvata golubove pismonoše, kako će da tuži bumbare, pčele i leptiriće po valjevskom kraju. Sudija opštinskog suda, sudija okružnog suda koji ne može da sudi najteže zločine i najteža krivična dela, opštinski i okružni tužilac koji ne može da optuži za najteže krivično delo nije sposoban za taj posao, ali s obzirom na to šta prođu ljudi koji rade u tužilaštvu (naravno, govorim o ljudima koji su došli kao pripravnici, a ne kao sekretari zemljoradničkih zadruga), kada prođu kroz svu tu trijažu, ne može se desiti da je ostao u pravosuđu, da je napredovao u pravosuđu, a da nije savladao posao. Dešava se, doduše, da postavite nemoralne, kao što ste postavili u Trgovinskom sudu, pa sada polovinu Trgovinskog suda sami hapsite. Dešava se i da u "Sablji" pohapse ljude koji su ni krivi, ni dužni. Otišao čovek kao tužilac na Kosovo da radi tužilački posao, zadužili ga sa oružjem jer se dole pucalo; došao sa Kosova i oni ga uhapsili, kažu da ima oružje. Ima, jer ste mu ga vi dali. Ima još nekih stvari koje su u ovim članovima nedorečene. Recimo: "Korisnike početne obuke", pretpostavljam da je to red pripravnika koji dolaze, ulaze u pravosuđe, ne bogami, sudijski i tužilački pomoćnici, znači oni su već odradili pripravnički rad i postali sudijski i tužilački pomoćnici, "bira Visoki savet pravosuđa u užem sastavu, po utvrđenim objektivnim kriterijumima zasnovanim na pokazanim rezultatima rada i radnom iskustvu, a na predlog predsednika suda, odnosno javnog tužioca...". Kako ćete one koje dovodite iz zemljoradničke zadruge da vam budu pomoćnici tužioca, ili zamenici tužioca ili sudijski pomoćnici, jer nećete moći odmah da ih postavite za sudijske pomoćnike? Doduše, može, od 2000. godine imali smo situaciju da je čovek u jednom danu primljen za sudiju i taj isti dan proizveden u predsednika suda. Dve odluke jedna za drugom. U državi u kojoj predsednik može da pomiluje jednog istog čoveka za jedno isto delo dva puta svašta je moguće. Podsećam vas na slučaj kada je Vojislav Koštunica pomilovao Šiptara koji je bio osuđen na 13 godina, odležao dve godine. Ode Nataša Kandić kod njega, odnese papire i ovaj ga pomiluje na 10 godina. Nataša Kandić sa papirima u niški zatvor gde je ovaj robijao, a upravnik zatvora kaže da mora još godinu dana da robija. Naravno, Nataša Kandić, revoltirana, vraća se (voleo bih da sam prisustvovao sceni kako se objašnjavala sa Koštunicom) i Koštunica u roku od 15 dana pomiluje tog istog Šiptara još godinu dana; umesto da je povukao prvo rešenje na 10 godina i da ga je pomilovao na 11 godina, sa jednim pomilovanjem da završi posao, on se bruka pred svetom, a inače je doktor pravnih nauka. Na član 10. amandman je podneo gospodin Božidar Koprivica. Sadržaj programa obuke određuje se u zavisnosti od prethodnog profesionalnog iskustva korisnika. Visoki savet pravosuđa u proširenom sastavu utvrđuje programe početne obuke na predlog komisije, a pravosudni centar, koji je pomoćno telo Visokog saveta pravosuđa, utvrđuje programe stalne obuke. Ovde vam je jajce starije od kokoške. Mislim da bi bilo pametno i da je ministar tu pretpostavljam da bi prihvatio da povuče ovaj zakon, ali pošto nije tu, kada se bude vratio moraću da izađem još po nekom amandmanu da mu kažem. Neka povuče zakon, neka se ne bruka, da ne usvajamo zakone koji će biti bukvalno za policu. Neće nam biti za ulazak u Evropu. U Evropu ćemo kada uđu Rumunija i Bugarska, a koliko sam shvatio – nikada.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bismo mogli da raspravljamo o jednom pravnom aktu bilo je nužno da ministar pravde pre svega podnese izveštaj gde su pare od donacija od 2000. godine do sada potrošene i kakva je obuka nosilaca pravosudnih funkcija bila u periodu od početka 2001. godine do današnjeg dana. Prema mojim informacijama, ogromna sredstva iz inostranstva su navodno stigla u Ministarstvo pravde, Vrhovni sud i nevladine organizacije koje su se uključile da edukuju nosioce pravosudnih funkcija. Kao prvo, trebalo bi da se saopšti javnosti, narodnim poslanicima koji donose ovaj zakon i pre svega stručnoj javnosti i nosiocima pravosudnih funkcija gde su otišle pare od donacija i gde su pare koje je država izdvojila iz svog budžeta za edukovanje i usavršavanje nosilaca pravosudnih funkcija. Jedan od nakaradnih i besmislenih članova jeste upravo i ovaj član koji se odnosi na program obuke: "Sadržaj programa obuke određuje se u zavisnosti od prethodnog profesionalnog iskustva korisnika." Da li to znači da je neko bio kalemar ili veterinar, sticao iskustvo kao kalemar ili kao veterinar i sada dolazi na mesto sudije? To je bilo u prošlom vremenu, kada su mehaničari bili sudije sudova udruženog rada. Imali ste u Pančevu sudiju udruženog rada KV mehaničara. Kaže se – u zavisnosti od njegovog profesionalnog iskustva. Da li treba da razmišljamo o tome da li je neko bio u zemljoradničkoj zadruzi mesec ili dva dana ili je bio u sudu ili tužilaštvu kao pripravnik ili kao sudski ili tužilački pomoćnik, ili je neko od pravnika radio u nekom preduzeću, u nekom organu uprave gde je već stekao određeno iskustvo iz oblasti pravnih nauka tj. iz oblasti određene grane zakonodavstva. Ovako, otkud sada Visokom savetu pravosuđa pravo i ingerencija da odlučuje o tome, a u članu 7. imate da Visoki savet pravosuđa odlučuje po prigovoru učesnika, odnosno kandidata za obuku, početnu ili stalnu. Prigovor se ulaže Visokom savetu pravosuđa, Visoki savet pravosuđa donosi odluku i taj isti kandidat ima pravo da podnese žalbu ili drugo pravno sredstvo da podnese ponovo Visokom savetu pravosuđa. Visoki savet pravosuđa dobija sada drugu nadležnost, još jednu nadležnost. I, jedan organ ne može da odlučuje dva puta po pitanju dva pravna leka, ne može. Ovo što se kaže ovde "u proširenom sastavu" – kakav prošireni sastav; neka to bude prošireni sastav, ali nijedan od onih koji su učestvovali u rešavanju prigovora ili žalbe prethodno ne može da bude u rešavanju ove žalbe ili pravnog leka. Upozoravam javnost i one koji rade u tužilaštvima, sudovima, sudije i tužioce, ali naročito sudije i sudsku administraciju, da imate pojedince koji su do te mere postali birokrate da se prema strankama koje ulaze u parnični ili vanparnični postupak postupa kao da su okrivljeni i građani često doživljavaju kao da su na bokserskom ringu, a ne da su došli u sud po pravdu. Jedan je polomio čak i prst kada je udario pesnicom o sto, zbog toga što je stranka postavila pitanje. U tom pravcu ne treba ovde edukovati takve, ali sreća je samo što ima pojedinaca u određenim organima pravosuđa... Završiću sada, ali ću nastaviti kasnije.
Reč ima narodni poslanik Vojkan Tomić.
Poštovani predsedavajući, javljam se povodom amandmana, jer mislim da je teza koju je moj prethodnik izneo krajnje pogrešna i netačna. Ovaj član vrlo jasno kaže – prethodno profesionalno iskustvo, kakvi kalemari, voćari, vinogradari, profesionalno iskustvo u profesiji koju ovaj zakon uređuje. Kada budemo pričali o voćarima i vinogradarima, onda će verovatno biti kalemara, i zato vas molim da ne obmanjujemo javnost, već da govorimo o ovom zakonu koji je na dnevnom redu. Druga stvar o kojoj je moj prethodnik govorio jeste prigovor koji se upućuje Visokom savetu pravosuđa. Član 10. uređuje nešto potpuno drugo i kaže da program obuke uređuje komisija koja je sastavljena od sudija i tužilaca, odnosno zamenika tužilaca, ima ih 12 plus tri, i oni prave program obuke. Visoki savet pravosuđa samo utvrđuje tu obuku. Prema tome, ova primedba apsolutno ne stoji, jer se prigovor koji je definisan u članu 7. odnosi na nešto potpuno drugo, a to je na korisnike koji upućuju prigovor Visokom savetu pravosuđa u odnosu na to da li su primljeni ili nisu primljeni u proces profesionalnog obučavanja. Prema tome, kada govorimo moramo da vodimo računa o tome da ne brkamo babe i žabe, jer član 7. i član 10. uređuju potpuno različitu oblast, iako je meni i DSS-u je jasno da kolega jednostavno ne želi da se ovakav zakon donese, ne želi da se sudije, tužioci, sudijski pomoćnici obrazuju, da imaju dodatnu obuku, da svoje znanje dopunjuju. I ne samo, kao što su se čule neke opasne teze, da možda neke nevladine organizacije formiraju kojekakve tezge da bi neki profesori to predavali, gospodo, već duže vreme, uz pomoć jako dobrih, priznatih svetskih stručnjaka, u okviru CARDS programa, u okviru pomoći Evropske komisije i Saveta Evrope, organizuju se stručni seminari za pripadnike našeg pravosuđa. Ako neko ima nešto protiv toga, neka to kaže za govornicom, ali da to nije tačno i da to nije činjenica, to ne može da kaže niko, jer o tome možemo da pričamo; kao jedan od učesnika CARDS programa, mogu da govorim o tome potpuno kompetentno, o svim profesorima koji su držali predavanja svim našim sudijama, od Vrhovnog suda do opštinskog suda. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Miljko Četrović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, amandman koji sam podneo na član 11, kao i prethodni amandmani koje je podnela poslanička grupa SRS, glasi da se član 11. briše. Ovo što smo čuli u načelnoj raspravi, u raspravi o pojedinostima i u uvodnom izlaganju ministra pravde, a i od poslanika DSS-a, postavio bih pitanje – ako je ovde u obrazloženju ovog zakona navedeno da više godina postoji pravosudni centar za obuku i stručno usavršavanje, a imajući u vidu da je i pre ovog formiranja pravosudnog centra postojala praksa, koja je nastavljena do današnjeg dana, da se održavaju savetovanja, seminari sudija, tužilaca, a meni je poznato u Vrnjačkoj Banji, na Kopaoniku, Zlatiboru, u Budvi, Herceg Novom, i povodom svakog značajnijeg zakona koji je donet u Narodnoj skupštini, a koji je na neki način po prirodi vezan za rad tužilaca i sudija i za rad sudova i tužilaštva. Ovde smo čuli od ministra pravde da će se faktički sada, donošenjem zakona i primenom odredbi ovog zakona, izmeniti stanje u srpskom pravosuđu, pa neće biti 65% ukinutih presuda. Ali, šta da radimo sa predmetima gde nisu donete presude već godinama, u kom stanju je taj deo postupaka ili zadovoljenja pravde za one koji su se obratili sudu u iščekivanju da će sud doneti presudu, a čekaju godinama, uz plaćanje enormnih sudskih taksi; po pravilu, to su neuke stranke, izuzetno je visoka advokatska tarifa i prođu godine a da nema presude i završetka nekog pravnog spora i situacije koja pritiska pojedinca, porodicu ili više ljudi. Član 11. predviđa kakav će biti sastav komisije koja će faktički predložiti program početne obuke na predlog Visokog saveta pravosuđa koji u proširenom sastavu treba da utvrdi taj program. Uz sve ove prethodne članove i ova komisija će faktički biti komisija sudija, 12 sudija i tri javna tužioca, koji će biti kapa i profesorima pravnih fakulteta, i onoj komisiji za polaganje pravosudnog ispita i svemu što prethodi sticanju zvanja sudijskog ili tužilačkog pomoćnika ili sudije ili tužioca ili zamenika tužioca. Zakoni treba da su jasni i precizni. Ako treba posebna obuka nosiocima pravosudnih funkcija po posebnim programima, kako se predviđa članom 10, sa ovom komisijom iz člana 11, a zakoni treba da su jasni i precizni radi primene, jer ne primenjuju zakone samo tužioci i sudije, već mnoge neuke stranke, faktički treba da razumeju svaku odredbu zakona, jer u običnom životu, radu i ponašanju treba da se ponašaju po odredbama mnogih zakona, šta sada to treba posebno kroz obuku nekog centra, kroz neki program, da se obučavaju sudije da primenjuju zakone, a i sami ste rekli da određene sudije, iako je došlo do novog Zakona o parničnom postupku, posle godinu dana nisu pročitale taj zakon. Ako se vežemo za ovu činjenicu i tvrdnju o broju ukinutih presuda, da li postoji uopšte mogućnost da se takve sudije kroz ovu obuku obuče ili da dođe do boljeg rezultata izrade ili vođenja sudskih postupaka, pa da ne bude 65% ukinutih presuda? Sigurno da neće to biti. Savetovanja bi trebalo da se nastave, kao što je do sada činjeno, ali da imaju svoj cilj, a ne da budu turistička savetovanja. Nisam obavljao sudijsku ni tužilačku funkciju, ali ako se ovakvo stanje odražava u rezultatima rada tužilaštva i sudova, onda ni savetovanja nisu poslužila svojoj svrsi. Isto tako, odgovornost za stanje u pravosuđu, od vas kao ministra, pa dalje Visokog saveta pravosuđa, na čijem je čelu predsednik Vrhovnog suda, to je odgovornost. Ono što se događalo u prethodnom periodu, od 5. oktobra, ona anarhija i haos koji je uneo DOS u celu državu, ceo pravni sistem, rušeći i gazeći sve, od Ustava, kako je Batić to govorio, i ostali, da se Ustava ne treba držati, da Ustav treba maltene aktom ovde i glasanjem ukinuti, pa do onog protivustavnog zakona kako treba da se donosi novi ustav, do svega onoga što se događalo kod predlaganja i izbora, prvo smene predsednika sudova, tužilaca, pa posle izbora sudija i tužilaca, pa strašnog pritiska, anarhije i haosa u radu tužilaštava i sudija, a da se od dolaska ove vlade "demokratskog bloka" i preuzimanja Ministarstva pravde bitnije nije promenila situacija i stanje u pravosuđu. Sada ovde imam samo jedan od primera iz Kraljeva i moraću da preuzmem praksu narodnog poslanika Krasića i da ove silne predmete koje iz dana u dan već više godina dobijam, nemam gde na drugom mestu da primam te očajne ljude, nego u prostorijama SRS, prosleđujem vama, ministre, i predsedniku Vrhovnog suda. Ljudi su u beznađu. Evo, jedan predmet za saobraćajni udes ili povredu koja se dogodila jednoj ženi 17. juna 1991. godine – tek je pravosnažno presuđeno 15. novembra 2005. godine. Prošlo je 16 godina od udesa, povrede su bile teške, materijalna i nematerijalna šteta, pretrpljen strah i bol. Čak imamo, pošto je predmet bio kod opštinskog suda u tadašnjoj Titovoj Mitrovici, pa po žalbi nije odlučivano, nego je nastupila, to je odluka tadašnjeg Okružnog suda u Kosovskoj Mitrovici, apsolutna zastarelost krivičnog postupka. Sada više ta žena nije u stanju, pošto ne može ni da hoda, njena ćerka obija pragove po Kraljevu, obraćala se i Odboru za nadzor i pominje Bjelicu tamo, sa potpisima, jedna ili dve rečenice, da vraća sve te podneske, sve vapaje u Opštinski sud Kraljevo, da naplati ovo po presudi posle 16 godina od te strašne povrede i posledica te povrede. Došla je u situaciju da vodi izuzetno neravnopravnu borbu. Ona je siromašna, ostala je bez posla u konfekciji "Rudnik", plaća i veštake saobraćajne struke u onom ranijem postupku, sada veštake građevinske da se procenjuje kuća dužnika, koji ima ogromnu kuću, lokale u Kraljevu, džipove, koji verovatno ima vezu u sudu, koji ima mogućnost i da plati advokata i dalje da odugovlači da se ova šteta i naknada ne isplati. To je surova realnost kojoj su izloženi mnogi građani u Srbiji, zahvaljujući neefikasnosti sudova, sudskih postupaka, tužilaca, kao što ovde vidimo nastaje i apsolutna zastarelost krivičnog gonjenja. Da ne govorim šta se radi u krivičnim postupcima. Sinoć sam pomenuo ovde predmet izvršenja u pokušaju, prodaje celokupne imovine "Elektrona" iz Kraljeva, bivšeg društvenog preduzeća, sada AD, pošto je privatizovano, i tog vapaja radnika kada je raspisana prodaja za dva meseca u Opštinskom sudu u Kraljevu, na osnovu rešenja o izvršenju lažnih faktura. Niko nigde ne odgovara, niko nikome ne polaže račune, ao tom predmetu ste verovatno i vi, ministre, upoznati. Sudska praksa, stavovi Vrhovnog suda i apsolutno praćenje rada svakog sudije, rezultati rada, uz ova načela o kojima uopšte ne treba da se diskutuje, o nezavisnosti pravosuđa, odnosno o nezavisnosti svakog sudije, svakog tužioca, zamenika tužioca, efikasnost u radu, ali ono što je najbitnije i najteže što nam se događa, a što ne mogu da razreše oni koji su najodgovorniji, koji su dužni to da razreše, da nosioci pravosudnih funkcija ne smeju biti korumpirani, ne smeju biti povezani sa kriminalom, moraju se strogo držati zakona, biti u interesu efikasnosti, zadovoljenja pravde, utvrđivanja istine i donošenja odluka koje će se sprovoditi. Ne sumnjam da ste obilazili mnoge sudove u Srbiji; a kada ste obilazili da li ste tražili broj nerešenih predmeta, koliko ti predmeti stoje, kod kojih su sudija, koliko se oni prebacuju od jednog do drugog sudije kada se vrši preraspodela sudija početkom svake godine i da li tu ima odgovornosti konkretnih sudija, a prevashodno predsednika sudova? Kao narodni poslanik SRS, u ime mnogih građana koji su apsolutno nezadovoljni stanjem u srpskom pravosuđu, funkcionisanjem tužilaštva i sudova, ne mogu da se zadovoljim ovim odgovorima i pokušajem da će se donošenjem ovog zakona, koji će stupiti na snagu marta meseca iduće godine, stanje promeniti. Ovde se mnogo puta pominje preporuka, deklaracija, rezolucija EU, ispunjenje nekih uslova radi tog krajnjeg cilja, ulaska u EU. Na početku se govorilo, otkako je DOS došao na vlast, da nam treba tri, četiri, pet godina, pa se spominjala 2007. godina, a sada se više ne zna godina, izgleda da neće biti nikakvog ulaska, da treba da se donese 4.000 propisa da bismo ovaj normativni deo uskladili sa EU. Mi ćemo ući u Evropsku uniju kada budemo doneli zakon o zaštiti foka, pošto imamo obavezu među tih 4.000 zakona, a i zakon o krastavcu, odnosno koliko krastavac može imati krivina da bi se našao na tržištu ili u marketima. Tada ćemo ući u Evropsku uniju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Bore Kutić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim članom Predloga zakona je propisano trajanje početne obuke, i to kako – obuka korisnika početne obuke iz člana 6. stav 1. ovog zakona (odnosi se na sudijske i tužilačke pomoćnike) traje dve godine, a za korisnike početne obuke iz člana 8. ovog zakona (a to su ovi koji su izabrani za sudije ili tužioce, a nisu prošli obuku) od tri do šest meseci, u zavisnosti od njihovog profesionalnog iskustva. E sad, kako će to smešno da izgleda u režiji pranja novca, evo ja ću da vam pročitam što sam napisao uz ovaj amandman. Ovo je neverovatno besmislen član, profesore. Sudijski i tužilački pomoćnici se obrazuju dve godine, a oni koji su izabrani za sudije, tužioce ili zamenike, odnosno nisu pre izbora bili obučeni, pa su izabrani za ovo, sve to treba da savladaju za tri do šest meseci. Sudijski pomoćnik koji radi u sudu nekoliko godina treba još dve godine da se osposobljava i ne mora da bude izabran za sudiju, jer Narodna skupština bira, a ako se u međuvremenu izabere za sudiju onda će obuku da završi za tri do šest meseci. Znači, sudijski pomoćnik krene sa obukom od dve godine, naprave ovi žućkasti vezu, izaberu ga ovde za sudiju, on sa dve godine obuke odmah se prešalta da u roku od tri do šest meseci završi obuku. E sad, ima ovde profesora koji znaju da ako je nešto propisano da traje dve godine, onda su valjda ta nastava i program pravljeni ozbiljno da se neko obuči, a ako je od tri do šest meseci znate i sami kako je to onda urađeno. Pa sledeće kaže – ako se sekretar zadruge ili advokat koji radi kod tate u kancelariji izabere za sudiju obučiće se za sudiju u roku od tri do šest meseci po ovom vašem članu, a sudijski pomoćnik koji u sudu radi (član 12, nije roman nego je amandman, ministre) godinama ako kojim slučajem bude u milosti predsednika suda stiče pravo da se dve godine obučava, a nikada ne mora biti izabran za sudiju. Vidite koliko je to besmisleno kada neko zaključi da treba napraviti zakon kako bi se opravdala neka sredstva i kako bi sad ovim zakonom trebalo neko da maše i kaže – vidite koliko smo mi ozbiljna država, koliko je ovo ozbiljna vlast, koja je ozbiljno pristupila transformaciji, reformi celokupnog pravosudnog sistema, evo vidite koliko mi ozbiljno ulažemo u obuku sudija. Od toga nema, naravno, ništa. Znači, raskrinkali smo pozadinu ovog koncepta i ovog predloga. Ovo se pravi zbog pravosudnog centra, članova ove komisije da se jednostavno uhlebe, drže ta predavanja, sa običnom potvrdom se dokazuje da je neko bio na predavanjima, obična potvrda treba da bude dokaz da je on osposobljen. E sad, ovde nema samo jedne garancije. Koje garancije nema? Nema garancije da će taj obučeni sudija ili tužilac, svako u svojoj nadležnosti, zakonito da radi. Pošto sam ja rešio, ministre, da ispraznim ove fioke, evo uzeću vam jednu pritužbu, ne morate da je primite. Pritužba na likvidacionog upravnika i likvidacionog sudiju u nekom predmetu pred ovim najgorim sudom, ovim trgovinskim ovde, pominje se tu i Željko Munjeza i da vam ne pričam, znate vi tu ekipu koja se pojavljuje. E sad, da je taj predmet radio neko ko ima potvrdu da je završio obuku da li ste vi sigurni da bi odluka bila zakonita? Ne možete da budete sigurni. Šta je garancija zakonitosti odluke? Potvrda da je neko završio obuku i da je predavač tokom obuke bio onaj advokat? Znate, kada su ga pitali pre neki dan, ne znam zaboravio sam mu ime, pitaju ga na televiziji – pa dobro, vi držite obuku tamo u tom centru, obučavate ove sudije za međunarodno pravo itd? Kaže – da. Pa kaže – kako se osećate kada se pojavite kod tog sudije kao punomoćnik, kao advokat, branilac itd? Pa kaže – ne, tad je to profesionalno. Pa znate, kako može da bude profesionalno kada dođe učenik kod profesora ili profesor kod učenika. Znate, ne može to tako. Imam i drugi predmet. Kaže – u prilogu vam šaljemo dokumentaciju koja rečito govori o tzv. reformi pravosuđa, o kojoj je juče govorio ministar pravosuđa gospodin Zoran Stojković, kao i o tome ko i kako vrši kontrolu i nadzor rada sudova u Republici Srbiji. Ovo je Dimitrijević, ovo je Rudan i ovo što je gospodin Radovanović dobio iz Svilajnca, a upućeno je i vama, gospodine ministre, odnosi se na nekog Aleksandra Petrovića, verovatno znate. Ako je samo 3% tačno od ovoga što je ovde napisano, onda bi taj čovek morao da bude pre u zatvoru nego na slobodi, ali šta da radimo. Vidite koliko tu može biti besmislenih stvari. Mi sada imamo u sudovima sudijske pomoćnike koji godinama rade, neki su toliko sigurni da nikada neće biti izabrani za sudiju. Slažem se da možda neki i nisu sposobni da budu sudije, ali sam i siguran da veliki broj mladih ljudi koji su završili, položili pravosudni ispit, obavili taj staž, primljeni da rade kao pomoćnici, čekaju da se oslobodi neko radno mesto da bi ih neko izabrao za sudije, sa daleko više elana gledaju predmete koje dobiju da rade nego pojedine sudije. Pojedine sudije su se prosto uspavale, jer znaju da jedan telefonski razgovor može sve da okrene. Malopre sam vam dao predmet gospodina Domazeta, kako on to završava preko Vrhovnog suda. Nema on da se muči tamo sa ovim niškim sudovima. Ovi u Nišu znaju ko je on, pa zato i takve odluke donosi. Kako on to zastupa, kako... A ovde u Vrhovnom sudu imate taj nevladin sektor, civilni sektor koji žari i pali. Imate strašan advokatski lobi, imate i nemoralnu grupu u tom lobiju. Pomenuću vam jednog krupnog advokata koji je zastupao Vuka Draškovića tako što je podneo krivičnu prijavu protiv Zorana Đinđića. Kada je poginuo Zoran Đinđić on je postao punomoćnik porodice Đinđić, a priču nije promenio, priča mu je potpuno ista, i kada je podnosio krivičnu prijavu u ime Vuka Draškovića protiv Zorana Đinđića i sada kada zastupa porodicu Zorana Đinđića u postupku koji se vodi pred ovim sudom. Pre 30 godina on je imao veliki spor sa Vukom Draškovićem ko je veći patriota, pa ga je tada šef kabineta Mike Špiljka, inače bebi-siterka za onoga Andrić Ivana iz Građanskog saveza, pošto mu je Mika Špiljak deda, znate, a Vuk je čuvao malo i Andrića... Eto tako je formirana naša politička scena i u tim granicama se kreće primena prava i zakona kod nas. Evo ga, sada napada Vrhovni sud što je ukinuo presudu. Od ukidanja presude nikoga ne boli glava, već se predmet vrati pa se preispita, pa se ponovo utvrđuje da bi se došlo do istine, ali Vuku Draškoviću ne odgovara istina. E sada možete da zamislite koji pritisak trpe sudije. Evo da vas podsetim, gospodine Stojkoviću, jedan vrlo dobar zamenik republičkog javnog tužioca nije prošao u ovoj skupštini samo na insistiranje Vuka Draškovića i Danice Drašković. Neki Mrdak, čini mi se, Veselin Mrdak, za koga većina ljudi koji su u pravosuđu sve najbolje priča kao o stručnjaku. On nije mogao da prođe ovde. Zašto? Zato što kriterijum prilikom izbora nije bila struka, nego kako da ih smirite da ovde onih 126 ostane. Vi ćete imati takvu situaciju da i samo osposobljeni ili preko centra osposobljene sudije i tužioci ima da budu liferovani odavde, jer niko njima ne može da pruži zaštitu. Gospodin Vučić vam je jutros pričao kako se to komentariše u medijima. Podigne se maltene krivična prijava, optužnica, završi se ceo postupak, osudi se, kompletno se sve završi, pripremi se javnost preko medija. Da vidim sudiju koji će da u toku postupka utvrdi nešto drugo. Taj ne sme da utvrdi nešto drugo. Sprečeno mu je napredovanje, biće prozivan, neki će čak možda i letke da prave sa njegovim slikama i da napominju sve i svašta tom čoveku. Znate, cenim pokušaj da se izvrši transformacija, reforma nabolje. Ali, sredstva kojima se to radi moraju da budu toliko pouzdana da ona garantuju da će situacija biti bolja kada se to sve sprovede kako je zapisano. Ovde smo na nekoliko primera pokazali da je ovo običan papir, poput velikog broja zakona. Ne znam, Marković se hvali, 208 ili 258 zakona; šta vredi da imamo tolike zakone kada se nijedan ne primenjuje. Sami znate da vrište oni u Vrhovnom sudu kada treba da se primeni Zakon o upisu u privredni registar. Onda ovi iz Agencije traže od Vrhovnog suda da im protumači šta je napisano u zakonu. Slična je situacija i sa drugim propisima i zakonima, a da ne pričamo o onim Parivodićevim zakonima. Nijedan ne može da se primeni. Ono što zastupa Parivodić ovde nijedan državni organ ne može da primeni, pa čak ni banka ne može da postupi po tom zakonu. Nije dovoljno samo nešto napisati kao skup lepih želja. To mora da bude moguće, ostvarljivo, na neki način i jeftino i efikasno itd. Možemo da donesemo ovde zakon da ćemo da napravimo atomske bombe itd, ali ima neko silno da se nasmeje pa da kaže – možda nije tako loše što ste napisali, ali je neostvarljivo. To je isto kao da pišemo zakon: ko hoće da bude sudija mora da skoči sedam metara uvis. Da vidim ko će da skoči sedam metara uvis. Mislim da je ovo pogrešan koncept. U članu 17. ovog predloga zakona je navedeno šta je morao da uradi Vrhovni sud u smislu obuke sudija, šta je trebalo da uradi Republičko javno tužilaštvo u smislu obuke tužilaca. Te dve norme su sasvim dovoljne da se osposobe i obuče sudije i tužioci. Vi sada pravite neki veštački miks da biste podigli pravosudni centar, da bi tamo žarili i palili neki, možda i penzioneri, možda i neki stručnjaci, možda i poneki profesor, verovatno dobar broj sudija koji vode neka odeljenja. Šta će biti krajnji efekat te obuke? Biće običan papir u kome će da se kaže: Janko Janković je pohađao obuku od tog do tog dana, kada se sabere to je dve godine, kao sudijski pomoćnik, odnosno šest meseci kada je u pitanju ovaj ili za ove stalne obuke, uredno je dolazio taj sudija itd. Ovde ste promenu predmeta suđenja protumačili kao promenu specijalizacije. Kažu – u slučaju promene ove specijalnosti onda ide na obuku. To nije moguće ni u medicini. Kako biste vi od ginekologa sada napravili kardiologa? On je bio ginekolog, pa sada treba da pređe da radi kao kardiolog, pa on ide na neku obuku. On ne ide na obuku, nego ide na specijalizaciju. Gde? U ozbiljnu instituciju. Zna se koliko godina treba da bude. Kažete ovde – obavezna obuka u slučaju promene specijalizacije. Šta znači? Ne sudi više krivice, prelazi na parnice, a sada mora da ide na obuku. Zašto bi on morao da ide na obuku? Gde je tu sudska praksa? Kako ćete to da sprovedete u malim sudovima? Objasnite mi kako ćete ovo da sprovedete u Babušnici ili u nekom drugom mestu gde postoji toliki broj sudija da možete na prstima jedne ruke da ih izbrojite. Nemojte vi prema Beogradu da tumačite da je cela Srbija; kamo sreće da je cela Srbija kao Beograd, ali nije.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo možemo da nazovemo ključnim članom, oko koga se zapravo vrti ceo zakon. Sve ovo drugo je samo forma na koji način će da se održava obuka i kako je to zakonodavac zamislio, a član 13. onako mistično kaže, sa naslovom – mesto obuke: "Pravosudni centar organizuje sprovođenje programa obuke. Obuka se obavlja u sudovima, javnim tužilaštvima, pravosudnom centru i drugim institucijama." Kolega Milorad Mirčić je tražio da se ovaj član briše i dobio je apsolutno neprihvatljivo obrazloženje. Da je obrazloženje sadržalo neku viziju finansijske konstrukcije koliko će građane Srbije da košta taj pravosudni centar; do sada se centar za obuku sudija... Ja ću ponovo, ministre, da vam citiram šta ovi vaši pišu iz ove evropske komisije, kaže – Srbija i Crna Gora, izveštaj o postignutom napretku, sada vam kažu da više dalje ne napredujete, zato što od vas traže da gazite i dalje u izdaju državnih i nacionalnih interesa i da lovite slavnog generala Mladića gde god znate i umete, hvala bogu ne uspevate u tome. Ali, dok su govorili da je neki napredak postignut, u tom dokumentu na strani 17. oni kažu – centar za obuku sudija, koji još uvek umnogome zavisi od donacija, nastavio je da organizuje obuku za postavljene sudije uglavnom u vezi sa sprovođenjem Evropske konvencije o ljudskim pravima. Zamislite, oni se brinu o ljudskim pravima kod nas ovde u Srbiji, a znamo kako se brinu. Zakon koji predviđa sveobuhvatno stručno osposobljavanje sudija i tužilaca i jačanje finansijske sposobnosti centra za obuku sudija još nije usvojen i očekuje se njegovo usvajanje. Mesto obuke je pravosudni centar, za koji se ne zna gde će da bude, koliko će da košta, odakle će da se angažuju predavači, sa kakvim biografijama. Vi znate da smo imali u skupštinskom sazivu, nažalost, ti ljudi su još uvek profesori na Pravnom fakultetu u Beogradu, koje je do kraja raskrinkao, a naročito ovog prevaranta i prljavog plagijatora Stevana Lilića, profesor dr Vojislav Šešelj. Sećate se vrlo dobro tog slučaja, kao i mnogih sudija prevaranata, koji su nečasno radili svoj posao. Ovaj zato što je plagirao iz Administrativnog prava i ubacio u svoj udžbenik, odnosno celo Administrativno pravo koje je pisao jedan od velikana naše nauke Lazo M. Kostić, a raskrinkao ga je dr Vojislav Šešelj. Sada kažete da će da se pojavljuju neki predavači da obučavaju sudije, tužioce, zamenike tužilaca. Niti znamo ko su oni, ni šta su. Pogledajte samo, jutros vam je o tome govorio gospodin Vučić, ko će sve da sedi u ovoj RRA. Još se nije libio da napiše da je istaknuti član DS-a. Ovaj koji je direktor Narodne kancelarije, ove lopovske, mafijaške Tadićeve i Đilasove organizacije iz Prokuplja, mrtav hladan kaže hoće da bude tužilac ili sudija. Kandiduje se za tužilačku funkciju. Niti znamo ko su, ni koliko će da košta, ni koliko će da ima zaposlenih, ni kolika će da bude njihova plata, ni koji će iznos sredstava da se troši iz budžeta, a koji iz donacija. Ovi koji su vam do sada davali donacije, vaši mentori, tu je očigledno slavina presušila. Vidite da je za sve tako: jedan ultimatum, drugi, treći i oni kažu nema više ništa. Ako se pravosudni centar najvećim delom bude finansirao iz budžeta, koji je to iznos sredstava? Da li će to da bude regulisano ovim posebnim zakonom koji traže da se donese zakon koji predviđa sveobuhvatno stručno osposobljavanje sudija i centra za obuku sudija, kao što ste ga vi nazvali pravosudni centar. Možda nije tačan prevod, odnosno njima niste lepo preveli ili nisu znali kako ćete vi to na srpskom da kažete. Nama su svi ti podaci potrebni, jedino tako možete da otklonite bilo kakvu sumnju da to neće biti poligon za pranje para, mesto gde će ogromna finansijska sredstva da se peru i gde će direktni upliv u trošenje sredstava da ima lično ministar finansija Mlađan Dinkić i on da određuje i da stavkom u budžetu propisuje za svaku godinu koliko će to da košta. Gospodine ministre, svakog dana i svakog meseca, i uglavnom se kvartalno ili polugodišnje pojavljuju takvi zahtevi, nosioci pravosudnih funkcija traže da imaju veće plate, da imaju bolje uslove. Sada ste izmislili, vi koji ste decenijama bili uspešan sudija i sada ste ministar i niste prolazili ovakve obuke, niti je ko tražio od vas da skačete uvis, ni u dalj, niti da radite ovo ili ono, i da trčite na 100 metara ili ne znam šta sve još. Lepo ste završili pravni fakultet, pravosudni ispit položili i išli redosledom kako treba i došli do funkcije do koje ste došli. Izmišljate nešto što će da košta, a ne znate koliko. Neka izađe bilo koji poslanik iz vladajuće strukture i neka kaže, po članu 13, pošto je pravosudni centar mesto obuke, koliko će da košta građane Srbije. Ovde ne piše da će biti potrebna sredstva iz budžeta, ni koja sredstva. Nemoguće je da to ne košta. Neko to mora da plati. Znači, platiće poreski obveznici. Sudije će lepo i tužioci da vam kažu – bolje je da imamo povećanje plata, i svi drugi zaposleni u sudovima u Srbiji, jer su njihovi zahtevi i njihovog sindikata uvek kada se povećavaju plate samo sudijama veliki. Znate da ih je Batić varao, lagao, obećao im je sve i svašta, a od toga nije bilo ništa. Bolje da ste išli na to, nego na ovakav način da osnivate jedan takav centar. Videli ste kako izgleda velelepno zdanje Ministarstva finansija. Ko god nikada nije došao u Beograd, uveče da naiđe i prođe sa ove strane iz Kneza Miloša od savezne skupštine i desno da pogleda zgradu Ministarstva finansija, misliće da tu sedi premijer i da je tu stecište svih događanja. Nije. Mlađan Dinkić je unutra sebi nabavio opremu od ko zna koliko miliona evra, na desetine miliona se verovatno broji. Ne znamo ni gde će da bude pravosudni centar, ni koliko će da košta. Samo napišete tako, i to postoji i to će da se radi tamo, a boga pitaj kada, od čijih para i kako ćete vi to da osnujete. Tako vam je sa Apelacionim sudom u Kragujevcu. Sada se vodi spor na svakoj sednici skupštine grada Kragujevca, evo da vas obavestim, gospodine ministre; to su pitanja odbornika, pokrenula se polemika i ceo grad razmišlja o tome gde će da bude zgrada Apelacionog suda. Izmišljaju, ima jedan tamo, zamenik je gradonačelnika Veroljuba Stevanovića, čovek filozof, pa ima razne fiksacije: te, to će biti venac sudija, pa spojiće on i izmestiće hitnu pomoć, urgentni centar, to će da bude tu, to je ona zgrada na uglu preko puta zgrade suda, bili ste sto puta, što se kaže, u Kragujevcu. Sada se cela frka u gradu digla oko toga što je ustanovljeno da će tu da bude i da mu je sedište i koja je to zgrada. Ovde samo piše da će to da postoji i mi pojma nemamo ni koliko će to da košta, ni gde će da bude, ni šta će da se radi. To nam sve kažu da treba da napravimo i da se takav centar osnuje u Srbiji ovi vajni borci za ljudska prava, Solana, kriminalac i zločinac, i njegova družina. Opet se pojavio i lupka vas po ramenu i teši – videćete, ja ću to da sredim, evo još malo vam dajem vremena da lovite generala i dok ne uhvatite Mladića... Znate, nemojte vi da brinete što su zamrznuti dalji pregovori. Ispregovaraše Bugari i Rumuni sa njima znate koliko... Evo, bila sam pre četiri meseca u zvaničnoj delegaciji Narodne skupštine Republike Srbije koju je predvodio uvaženi kolega Milorad Mirčić, o čijem amandmanu sada govorimo, u Bugarskoj. Uvereni su bili, od ministara i pomoćnika, preko njihovih deputata... Sada će da dođu u uzvratnu posetu našem Odboru za odbranu i bezbednost, i šta će da nam kažu. Kazaće – evo ništa, na stend baju smo i dalje. Uvereni su bili, prvi januar, kažu – mi ćemo da budemo u EU, uz sve njihove uzdržane stavove i naravno i skepsu koja je normalna zato što je tamo penzija nikakva, prosek zarade nikakav; i kečap koji su uspešno proizvodili više ne mogu da proizvedu, a da imaju tržište obezbeđeno za njega, zato što ih je uvoznički lobi pregazio. Tako vam je u svim segmentima našeg društvenog života. Lako je onom nesrećniku i separatisti Milu Đukanoviću, ako ste sinoć gledali, da onakve stvari priča, on je 17 godina u kriminalu i tako je došao na vlast i opljačkao je onaj jadni narod tamo, Srbe u Crnoj Gori i sve koji tamo žive. Još je uveren da će da odnese pobedu 21. u nedelju, pa priča – ja ću ovako, ja ću onako. Sve je prihvatio, ali zbog svog ličnog interesa i zbog svog džepa i svog brata i one separatističke rasrbljene bratije oko sebe. Znate, to nama u Srbiji ne treba. Ne trebaju nam takve inovacije i takve stvari. Razumem, kolega je malopre govorio o tome, on je pravnik i svaki normalan mlad čovek misli i za svog kolegu, on je političar, ali onaj ko je ostao da radi u struci i ko želi da radi u sudu i u tužilaštvu naravno da želi da ima bolje uslove i da stiče veća znanja, a pre svega je važno da im se obezbedi dobra plata. Vi znate da je stručni saradnik u sudu do pre nekoliko meseci, onaj koji maltene odrađuje celokupni posao za zamenika tužioca, imao platu 10-11.000 dinara. Svi ti ljudi – to su ti mladi stručnjaci koji tek treba da budu izabrani za zamenike, tužioce ili sudije, nije važno – pre hoće da imaju višu platu nego da se osniva neki centar za obuku gde će neko da zgrće kajmak i da pere pare. Nije to tako jednostavna stvar. Vi kao ministar pravde nećete moći da kontrolišete te tokove novca, zato što i vi ne raspolažete finansijskim sredstvima, vi kao Zoran Stojković, nego ministar finansija. On je taj koji će da određuje koliko para treba i onda će dalje klanovi da se prave i oko opreme i oko seminara i oko svega. Što je najgore od svega, uopšte nećete moći, ako mislite to tako... Pa, taj žuti lobi je toliko jak, nažalost, sve su upropastili u ovoj državi. Čim oni ovog direktora Narodne kancelarije iz Prokuplja guraju da bude nosilac pravosudne funkcije, oni će da određuju i kod koga će da se kupuje potrebna oprema, kao što su to radili i oni i ovi iz G17 sa fiskalnim kasama i sa opremom za očitavanje itd. Onda, Čedomir Jovanović je znao kako će da izgleda fiskalni račun. Ugovorio već bio i posle nije računao da će brže, pre vremena da ode sa vlasti. Tako i vi ne računate da će da bude prevremenih parlamentarnih izbora i da nećete da vršite vlast do decembra 2007. godine kako ste to predvideli. Verujem da dotle onda neće ni biti vremena da se osnuje pravosudni centar, a to je čista besmislica. Ovaj član 13. i ovakav odgovor na amandman kolege Mirčića jer je on taksativno u obrazloženju izneo sve svoje sumnje, uglavnom sam ih ponovila i dodala sam nešto, o tome ko će da troši, koliko je donacija, koliko para iz budžeta, koji predavači, gde će to da se dešava, spisak sudova u kojima je izvršena obuka, spisak tužilaca. Ako nema jasnog odgovora na ovako postavljeno pitanje, nego se samo kaže da je to potrebno, onda je to i te kakva sumnja da će tu da dođe do zloupotrebe, do stvaranja kaste u Srbiji, nepotrebne, i sve na štetu građana Srbije i onih koji rade u sudovima, umesto da imaju veće plate.
Reč ima ministar Stojković.
Čisto informativno, nemojte se sekirati da li će biti osnovan centar, da li će imati priliku, on postoji, osnovan je, sedište mu je u Karađorđevoj 48. Ovo pitanje plata, ova cifra koju ste naveli je niža od plata daktilografa u sudu. Svi su preko 20.000; ne 10.000, to sam zatekao kada sam došao, a sada je preko 20.000 i nešto stručnom saradniku.
Replika, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Znam koje podatke imate i morate da imate, taman posla. Vi ste dužni i obavezni da odgovorite na moje poslaničko pitanje, koliko znam Poslovnik, a znam ga odlično. Sada da vas pitam da mi taksativno od portira preko daktilografa nabrajate, morate da mi kažete u dinar. Nisam vam rekla da je to sadašnje, rekla sam vam pre nekoliko meseci ili pre godinu dana, nemojte da me držite za reč. Sve i da je duplirana, a vi ste sada rekli koliko imaju daktilografi, to je malo, gospodine ministre. Nisam rekla da će on tek da bude osnovan. Ovi vaši mentori iz EU koji su stopirali pregovore sa vama kažu da on postoji i da se do sada uglavnom finansirao iz donacija. Nisam ga pronašla u budžetu. Tu je naš ekspert za budžet gospodin Arsić. Arsiću, da li postoji stavka centra za obuku sudija? Ne postoji. Znači, tek će da bude za sledeću godinu i samo se postavlja pitanje koliko i da li je to nama potrebno. Ako me pitate koliko košta poreske obveznike Agencija za promociju izvoza, 50 miliona dinara. Ako pogledate da li je promovisan izvoz i da li je stopa izvoza veća od kada je Agencija osnovana – nije. Samo izražavam sumnju u način trošenja tih para i da li je to potrebno. Bolje i tim ljudima kojima i sve da je duplirana plata... Naravno, vi ste morali nešto da radite, nećete valjda da kažete da ste isti kao Vladan Batić. Da ste sada potvrdili da je i dalje plata 10.000 dinara, kao što sam malopre rekla, onda je bez veze da budete tu ministar, jer znam da ne želite da budete kao Batić i da imate njegove rezultate rada. Sve i da je povećano, to je ništa. Bolje da ide u plate, nego u taj centar za koji stvarno ne znamo koliko će da košta. On postoji, ali potrebna su sredstva iz budžeta. Bolje da sve to ode u korisnije stvari. Pogrešno ste me protumačili, gospodine ministre.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Čolić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Dragan Čolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ispred poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 14. Predloga zakona. Poslanička grupa SRS je potpuno racionalno snažnom argumentacijom pokazala da nikakve potrebe za ovakvim zakonom nema, a o njegovoj primenjivosti u praksi tek je diskutabilno da se govori i da se u to veruje. Ovim članom propisuje se da su stalni ili povremeni predavači nosioci pravosudnih dužnosti i da za stalnog predavača Visoki savet pravosuđa može da odredi nosioca pravosudne dužnosti koji je na pravosudnoj dužnosti proveo najmanje četiri godine, ali i da je obučen za predavača. Ne zna se čime se dokazuje obučenost za predavača, nije jasno ko određuje povremene predavače iz reda nosilaca pravosudnih dužnosti, a ne zna se ko angažuje istaknute stručnjake, ko to u pravosudnom centru obučava predavače. Povremeni predavači, bez obzira da li su nosioci pravosudnih dužnosti ili navodno stručnjaci, pa još istaknuti, van pravosuđa, imaju pravo na naknadu. Kolika je naknada, kako se određuje, kako se isplaćuje, ko su to po imenima i prezimenima stalni predavači, ko su ti istaknuti stručnjaci van suda i koliko koštaju? Obuka stalnog predavača obavlja se u pravosudnom centru, koji je isto tako diskutabilan. Visoki savet pravosuđa, po pribavljenom mišljenju predsednika Vrhovnog suda, odnosno Republičkog javnog tužioca, može radi sprovođenja programa obuke uputiti nosioca pravosudne dužnosti itd. Zašto ja kao poslanik SRS nemam poverenja u to što radi Visoki savet pravosuđa, kada običan građanin sluša ovo i kaže da je to nešto visokomoralno, nešto visokostručno? Sada ću, gospodine ministre, da probam da uđem malo u suštinu rada tog Visokog saveta pravosuđa. Verovatno vam je poznat taj slučaj, veoma ste često gost u Smederevu, odakle sam poslanik, i učestvovali ste u predizbornoj kampanji. Davali ste podršku kandidatu DSS-a, aktuelnom predsedniku Opštine Smederevo, gospodinu Saši Radosavljeviću. Tamo u sudu u Smederevu posle 5. oktobra izabran je relativno anonimni advokat u Smederevu Milorad Klašnja za predsednika suda; istog dana prvo je izabran za sudiju Opštinskog suda u Smederevu, pa onda za predsednika suda. Da ste ga izabrali za predsednika Vrhovnog suda, meteorskom brzinom bi čovek napredovao. Kada mu je istekao mandat, kolegijum Okružnog suda u Smederevu glasa i preporučuje ga ponovo za još jedan mandat, ide predlog Visokom savetu pravosuđa. U Visokom savetu pravosuđa odjednom se događa nešto čudno, bira se kandidat Tomislav Bojković koji je svojevremeno bio predsednik suda u Smederevu, iako je dobio na kolegijumu Okružnog suda jedan ili dva glasa. Zašto onda mučite te ljude i zašto ih obmanjujete, stvarate iluziju da je njihovo mišljenje bitno, a ne uvaži se taj predlog kolegijuma? Onda ide predlog Skupštini od Visokog saveta pravosuđa za Tomislava Bojkovića. Poslanici SRS, naročito gospodin Krasić, osporili su gospodina Bojkovića. Visoki savet pravosuđa povlači predlog. U tom predlogu se kaže da je za vreme Milorada Klašnje, aktuelnog predsednika, sud doveden na najniže grane, a Tomislavu Bojkoviću u zasluge se pripisuje da je to jedna od najlepših zgrada u Srbiji i da je sud renoviran; sada ovaj drugi koji ga je upropastio ispada da je špahtlom gulio malter i zidove. Nije izabran Tomislav Bojković, čekalo se, napravljen je mali vakuum, ovaj mora da obavlja funkciju do izbora drugog i kada su bili izbori u Smederevu za predsednika opštine gospodin Dragan Šormaz, poslanik DSS, ministar za prljave poslove ispred DSS, naročito za izbore... Eto ga sada u Boru gde rovari, da građani Srbije znaju da je za izbore u Kraljevu, Bečeju i Smederevu uzeto iz budžeta Republike Srbije milijardu i 600 miliona dinara za te lokalne izbore. Zašto to da se radi, šta da se radi, a bilo je sporno na 15 biračkih mesta, bilo je nepravilnosti. Opštinska izborna komisija u Smederevu odluči da se zbog nepravilnosti ponovi na pet i ide žalba DSS-a predsedniku suda. Pazite, treba da se formira trojno veće, a to nije urađeno, napravili su propust na odluke opštinske izborne komisije. Na brzinu se formira trojno veće, ali tog dan, polovina sudija u Smederevu, ima tamo časnih ljudi, profesionalaca, nisu hteli namerno da dođu na posao. I, ulazi predsednik suda da on bude taj treći i umesto na pet, ja sam to znao, imao sam informaciju i držao sam konferenciju za novinare da im kažem da znamo šta će da urade, da neće na pet, nego samo na dva, da se ne bi kandidat za predsednika opštine Smederevo, gospodin Saša Radosavljević, koji je sada aktuelni predsednik, ugrozio, da ga ne bi ugrozio predsednik SRS. Bila je razlika od 200 do 300 glasova. Zbog toga vam je trebao taj predsednik suda i na taj način Visoki savet pravosuđa bira i odlučuje. Još nešto da vam kažem: jedna poznata (neću, mi Smederevci smo poznati po tradicionalnom smederevskom gostoprimstvu, nadam se da ste i vi osetili), da bi dala podršku kandidatu DSS-a, došla je i ima koncert na trgu. Vi znate gde je opštinski sud u Smederevu, i onda nemaju gde da je smeste, njoj treba pogled na narod, masa se skupila, hleba i igara i malo muzike, to je ono što ojađenom narodu treba; a gde će da je smeste, negde oko 18 časova uveče, oni je smestili u kabinet predsednika suda. Šta je to, garderoba? Posle 15 časova ja kao narodni poslanik i svaki građanin Srbije iz Smedereva ne može da uđe u sud, dođe portir i kaže – molim vas, radno vreme je završeno, ne možete da uđete. Da li je to garderoba za estradne umetnice? Bolje da su je odveli u crkvu, pa kod oltara da se presvlači. Eto kako se ponašaju, a vi kada odete tamo, vi ste ministar pravde, onda oni šene pored vas, pričaju vam sve lepo da čujete. Zato postoje i drugi poslanici, sa drugačijim mišljenjem, ne zlonamerni, nego u interesu nezavisnog pravosuđa, da se reše problemi u pravosuđu i evo ja vam kažem kako je to rađeno i na koji način se bira. Pazite, Visoki savet pravosuđa za aktuelnog predsednika suda kaže da je uništio sud u Smederevu i taj je sada u drugom mandatu. Da li je to normalno? Znam da svaki vodeničar misli da žito postoji samo zbog toga da bi se njemu mlin okretao. Vaš mlin će da radi još samo malo, dok Srpska radikalna stranka ne bude pobedila voljom građana Srbije. Onda će biti šanse za nezavisno pravosuđe, čekaćemo.
Da li još neko želi reč? Da. Reč ima narodni poslanik Vojkan Tomić.
Ja ću vrlo kratko povodom amandmana. Prvo bih zamolio kolegu da, ako je u mogućnosti, u sledećih sedam do 10 dana donese neki zakon, još onda kada su oni činili Vladu, gde su navedena imena, pošto je tražio da ovde budu navedena imena predavača koji će biti. Može i za mesec dana, nije problem, neka donese, pošto je tražio i meni. Mene interesuje, ako bih to mogao da dobijem i ako je u mogućnosti, da sve ovo što je izgovorio na račun DSS-a potkrepi nekim dokazima, jer ovo što je sada izgovorio za govornicom je vrlo opasno. Znam da je on nervozan što je izgubio izbore u Smederevu, ali kada budu sledeći izbori, neka to uradi na sledećim izborima. Hvala vam.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Kada uvaženi poslanik bude ministar, onda će se verovatno od njega tražiti spisak. Da se vratimo mi na amandman. Kaže: "Program obuke sprovode nosioci pravosudnih dužnosti, kao stalni ili povremeni predavači i drugi istaknuti stručnjaci, kao povremeni predavači." Koji su to drugi istaknuti stručnjaci, gospodine ministre? Da li su to profesori sa pravnog fakulteta? Tamo imate bar njih 10 koji ne zaslužuju da uđu na pravni fakultet, imate onoga koji se uvukao u intelektualnu elitu i na mala vrata je prošao, a jedino što zna, zna da zašilji plajvaz i da prepisuje tuđa dela i da se potpiše ispod tuđeg dela. Imate onog nesretnog prethodnog ministra prosvete, to vam je Gašo Knežević, koji je na ovim kampovima, kako se to zove... U moje se vreme to zvalo, u srpskom narodu, izleti ili ekskurzije, gde deca idu na jedan ili više dana u prirodu. Ne može više da bude ekskurzija, sada je kamp. Na tom kampu devojčicama od 12 godina u nekakvoj njihovoj suludoj igri su skidali grudnjake, o tome pričamo, to su ti stručnjaci. Ko je taj stručnjak koji neće biti iz oblasti pravosuđa, a moći će sudijama, tužiocima, budućim sudijama, budućim tužiocima da soli pamet i da priča bilo šta što je vezano za pravosuđe, osim ako nećemo te evropske standarde? O kojim evropskim standardima govorimo? Govorimo o evropskom standardu gde četiri godine drže čoveka u pritvoru, a još mu suđenje nije počelo. Doktor Vojislav Šešelj već četvrtu godinu čeka suđenje. Da li ti standardi da se unesu ovde? Pokušavali ste, gospodine ministre, kroz razne zakone, pa smo sa 12 na šest meseci podizali pritvor, pa sada ispade i do tri godine, nemojte me držati za reč, da se ostane u pritvoru. To znači da ga posle morate osuditi na tri godine da biste pokrili da bude ono što je odležao, to je i zaslužio. Usput, dva i po meseca sam... Niste vi krivi, kriv je Batić, onaj što rešava imovinsko-pravne odnose sa komšijom tako što uleti, posvađa se sa komšijom, uleti u kola, pa u rikverc, zgazi komšiju, i 20 dana je čovek bio u bolnici, polomio mu je nogu. To vam je diplomirani pravnik advokat. Tri godine od kada sam ja iz tog pritvora izašao, a predmet je još uvek na nivou krivične prijave, a sa početnom istragom se stalo. Zahtevam da mi se kaže šta je sa tim predmetom. Da se vratimo na član, kada sam već izašao, ovde u ovom članu 13. kaže – držaće se predavanja u pravosudnom centru, obuka se obavlja u sudovima i drugim institucijama. Dakle, koje su vam to druge institucije? I Narodna banka je druga institucija i sve javne institucije su druge institucije, da ne kažem koje mogu da budu javne institucije. Gospodine ministre, povucite vi ovaj zakon, toliko će se štete naneti; drugo, toliko će se sredstava potrošiti uludo; a treće, u Evropu sa ovim nećemo otići. Pre neki dan u novinama je bio ogroman naslov – čim uđemo u Evropu, moraćemo u skladu sa evropskim standardima da uvedemo vize; to vam kažu Bugari, a sada su dobili još 10 uslova i nijedan ne mogu da ispune. Kada vam ovo zastari oko jurenja generala Mladića, nemojte da vas teraju da berete zovu da bismo ušli u Evropu, pustite je.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Određujem pauzu do 15,10 časova, a naredni amandman je na član 15. Milovana Radovanovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, možemo da nastavimo popodnevni rad. Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Rankić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i celini. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O UREĐENjU SUDOVA (pojedinosti) Primili ste amandman koji je na Predlog zakona podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetom amandmanu. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada je prihvatila amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i celini. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ARBITRAŽI (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Zoran Krasić, Vjerica Radeta, Nataša Jovanović, Milan Stevović, Petar Jojić, Božidar Koprivica, Vojislav Milajić, Nemanja Šarović i Gordana Pop-Lazić. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Na dnevnom redu su amandmani na Predlog zakona o arbitraži. Pre nego što se upustimo u razmatranje naših amandmana, moram da kažem da nije tačno što je u načelnoj raspravi rečeno povodom ovog predloga zakona. Mi smo ovu oblast načelno imali uređenu, između ostalog i Zakonom o parničnom postupku, koji je nekada bio na snazi. Meni se čini da je postojalo petnaestak odredbi koje na načelni način regulišu pitanja arbitraže. Pošto je prilikom donošenja novog Zakona o parničnom postupku ovde nametnut stav da se arbitraža reguliše posebnim zakonom, došao je ovaj predlog zakona i on stvarno preširoko postavlja pitanje arbitraže. Sada ću da pređem konkretno na član 5, jer sam podneo amandman na član 5. stav 2. i amandmanom tražim da se u tom stavu izbriše reč "fizičko"; odnosi se, pre svega, na fizičko lice. Da bi se pratio u kontinuitetu ovaj amandman, mislim da je potrebno da pročitam ovo što je navedeno u stavu 1: "Arbitraža se može ugovoriti za rešavanje imovinskog spora o pravima kojima stranke slobodno raspolažu, osim sporova za koje je određena isključiva nadležnost suda". Sada ide ovaj deo obuhvaćen amandmanom, a Vlada predlaže da taj stav 2. glasi: "Svako fizičko i pravno lice može da ugovori arbitražu, uključujući i državu, njene organe, ustanove i preduzeća u kojima ona ima svojinsko učešće". Amandmanom tražim da se izbriše reč "fizičko", te na taj način izražavam stav SRS da arbitražu mogu da ugovore samo pravna lica povodom nekog spornog odnosa iz međusobnog privrednog odnosa. Ukoliko bi se ostavila mogućnost da i fizička lica ugovaraju arbitražu, onda nama nisu potrebni sudovi. Za međusobni odnos fizičkih lica imamo nešto što je prošle godine ovde progurano, a to je tzv. medijacija, odnosno posredovanje u rešavanju nekog spornog odnosa bez suda, pokušaj da se pre nego što se dođe na sud i pre nego što neko napiše tužbu reši neki sporni odnos između fizičkih lica. Mislim da je ovako zamišljena arbitraža preširoka. Ako neko misli na fizičko lice kao osnivača zanatske radnje itd, on mora biti obuhvaćen pojmom "pravno lice" zato što i kao radnja i kao delatnost odgovara za preuzete obaveze. Arbitraža ima smisla samo ukoliko oni koji učestvuju u privrednom životu sa svojstvom pravnog lica imaju potrebu da neka specifičnost koja proističe iz uzansi tehničkih standarda i drugih standarda koji se ne unose u propis, u obavezujuću normu, treba da se primeni, odnosno ako je za rešenje spornog odnosa potrebna primena pravila neke specifične struke, onda to dolazi do izražaja samo ukoliko je međusobni odnos dva pravna lica, poslovni odnos, u pitanju. Na taj način praktično promovišemo onaj stav koji je bio prisutan ranije o jednoj našoj arbitraži koja je bila pri nekoj privrednoj komori. Eto, to je osnovna stvar i to je osnovni koncept SRS i na toj osnovi se zasnivaju svi ovi naši amandmani, mislim da ih ima sedam-osam. Gde god se pojavila potreba da se ovo promeni, a polazeći od ovog našeg polaznog stava, mi smo intervenisali. Biće i sledećih amandmana, gde ćemo da ukažemo na još neka pitanja i neke oblasti koje smatramo da su loše uređene, ali ovo je osnovna primedba. Ništa zakon ne gubi ukoliko se usvoji ovaj amandman, zakon postaje onda poprilično ozbiljniji i biće jednostavnija primena. E sad, pošto sve ovo može da deluje kao neka neozbiljna priča, pogotovo za one koji nisu u obavezi da se razumeju u ove stvari, ne moraju svi da se razumeju baš u sve, naveo bih sada nešto što imamo u praksi. Vidite, pred Trgovinskim sudom u Beogradu odavno je u toku jedna parnica, od 2002. godine praktično. Broj predmeta je P 2006/02. Tužilac je jedna firma, a tuženi je SPO. Tužbeni zahtev se odnosi verovatno na 40 miliona dinara, a možda je u pitanju i veći iznos. Nema gospodina Mihailovića tu, on je i lično upoznat sa tim sporom, nema ni gospodina Stevanovića, i on je lično upoznat sa tim sporom. Kada kažem lično upoznat, znači apsolutno znaju sve pojedinosti, čak bi mogli da budu i svedoci u tom postupku, što se tiče SPO-a i perioda kada je Vuk Drašković na Ravnoj gori pravio spomen-dom, put, crkvu i ko zna šta je sve tamo radio. Javnost mora da zna da u vreme dok je Vuk Drašković sa suprugom žario i palio u Beogradu, a gotovo se ništa ne razlikuje od ovoga što radi sada Bogdanović, uslovljavao je preduzeća da moraju da budu donatori i sponzori nekih investicija na Ravnoj gori. Tako su "Srbijašume" morale da uplate iznos, "Lasta" Beograd, gradske elektrane, "Termoelektro"; kada bih to ređao, verujte, bio bi veliki spisak preduzeća koja su morala da budu sponzori te Vukove investicije. Ovaj što ste ga sada uhapsili, što se nalazi u pritvoru, na sve moguće načine je odugovlačio taj postupak, ovaj Kljajević. Čak je i sudija koji je bio zadužen za predmet morao da ide u penziju, neka Olga Milošević. Nemam primedbi što se tiče njenog rada, svi kažu da je ona to korektno radila. Za sve te investicije SPO ne postoji ni projekat, ni ugovori. Postoji neko idejno rešenje ovog akademika što je bio predsednik IO grada Beograda. Tu se opralo poprilično para, dobro zna o tome i Velimir Ilić. Pošto dobro zna, on bi trebalo da odgovori na pitanje ko je finansirao put od Struganika do Ravne gore. Moram da kažem da je dobijena čak i upotrebna dozvola, sve je to tamo legalizovano u međuvremenu, ali je ostao dug i ostala je pretnja, pa se stvarno postavlja pitanje, ako je to sve stvar donacija, kako je to sada uknjiženo na SPO u zemljišnim knjigama? Evo, zbog legalizma postavljam pitanje i evo pozivam i tog sudiju Trgovinskog suda koji je zadužen za taj predmet neka što pre odluči, nema šta tu da se pogreši, sva veštačenja, sve je tu završeno. Neka se to što pre završi. I neka se, naravno, saopšti istina. E sad, ovaj sam primer uzeo u obzir, šta mislite kako bi se taj predmet rešio pred arbitražom u skladu sa ovim zakonom? Nikako. Ovaj spor pred arbitražom nikako se ne bi rešio. A šta stoji u obrazloženju ovog predloga zakona? Jednostavno, reklamira se projekat osnivanja arbitraže koja bi rešavala ovako sporne odnose na mnogo efikasniji način od suda. Vidite i sami, na ovom primeru mogu da vam dokažem da se ovaj predmet ne bi rešio ni u sudu, ni pred arbitražom. Znači, za funkcionisanje našeg pravosuđa nije problem zakonska norma, nego je problem kako se izvršava zakon. Na koga se pretežno odnose ovi propisi iz oblasti pravosuđa? Pre svega na sudove i tužilaštvo. A kako sudovi i tužilaštvo da rade kada imaju ovakvu dominaciju poput ove koju vrši Vuk Drašković u postojećem predmetu pred Trgovinskim sudom? Pred arbitražom bi to bilo nemoguće da se reši. Zašto? Pa ne bi mogli da se dogovore pre svega oko arbitra. Čim nema dogovora oko arbitra, ide na sud, a na sudu šta ga čeka, evo vidite i sami. Četvrta godina, a još nema prvostepene presude. Zašto nema prvostepene presude? Pretpostavljam da ovim odugovlačenjem SPO želi da ugasi tužioca, da tužilac zapadne u krizu. Četrdeset miliona dinara, to je verovatno preko 150.000 evra, ako mi je matematika dobra. To bi svaku firmu ugasilo, to su velike pare. Znači, nešto je urađeno, a ništa nije plaćeno. Sada zamislite kada bi na arbitražu sa pravnim licem išlo fizičko lice. Kako bi ono prošlo? Još gore. Znači, usvajanjem ovog amandmana suštinski se omogućava pravnim licima da spor iz međusobnog privrednog odnosa rešavaju i putem ugovaranja arbitraže, u skladu sa nekim odredbama ovog zakona. Preporučuje se arbitraža. Za koje sporove? Gde struka i specijalnost treba da dođu do izražaja u proceni nekih činjenica koje su važne za presuđenje, a te činjenice možda redovni sud ne bi mogao da utvrdi zbog nedostatka kvalifikacije. Sudija i ne treba da bude kvalifikovan za građevinu, za mašinstvo itd. On obično koristi veštake za te stvari, ali ukoliko se pred arbitražom iznese ovakav jedan spor i kao arbitražne sudije učestvuju ljudi koji poseduju odgovarajuću kvalifikaciju i znaju tu tehnologiju, oni verovatno mnogo pravičnije mogu da odluče o nekom spornom odnosu, ukoliko su stranke saglasne da se spor iznese pred arbitražu i ukoliko su unapred ugovorile arbitražu. Ne kada je spor nastao, nego kada su ušle u ugovorni odnos, jednom klauzulom ugovora su predvideli da će sporni odnos da se reši putem arbitraže. Mogu čak i da prepišu neke odredbe ovog zakona kako da se formira arbitražno veće, arbitražni sud, kako da se izaberu arbitri i kako oni da donesu odluku. Predlažem da se prihvati ovaj amandman i onda će zakon da bude ozbiljniji propis.
Petar Cvetković ima reč.
Zanimljive opservacije gospodina Krasića, ali amandman glasi da se briše fizičko lice, odnosno da fizičko lice ne može biti učesnik, odnosno stranka u postupku arbitraže. Zanimljive opservacije, ali ovo je za neki drugi zakon, malo se odnosi na ovaj zakon o arbitraži. Zašto? Kada sam čitao ovaj amandman da se izbaci fizičko lice iz arbitražnog postupka, da ne može biti stranka u postupku arbitraže, nisam mogao da steknem dojam, zaključak, kako god hoćete, zašto se to traži. Da li je to samo, kao što volite da kažete, koncepcijsko pitanje, ili ima neke kvake, a kvaku sam upravo čuo. Predlažete da se fizička lica proglase pravnim licima, odnosno da se samostalne zanatlije, tako da ih nazovem uslovno, oni koji se bave nekim privrednim aktivnostima u vidu zanata, ili, zašto ne, i advokati koji se u tom smislu bave nekom delatnošću i mnogo ima tih strukovnih zanimanja, smatraju pravnim licima, što je potpuno koncepcijski suprotno pravnom sistemu i utvrđenim normama zakona, barem u ovom trenutku, u Srbiji. To bi zahtevalo izmenu svega, izmenu propisa, gde bi se jedan samostalni zanatlija, krojač, obućar, morao smatrati pravnim licem, pa bi onda imao pravo da učestvuje u arbitraži, po vama. U tome je kvaka. Obućar nije pravno lice, a ako ga utvrdimo pravnim licem, onda ćemo i advokate utvrditi da su pravna lica, onda su svi oni koji se bave nekim aktivnostima pravna lica, onda nema ni potrebe brisati pravno lice. Zašto? Onda bi se i poljoprivrednik smatrao pravnim licem, jer je učestvovao u nekoj privrednoj aktivnosti, dao nekom prekupcu, nakupcu neku robu, pa je i on pravno lice. Tim najširim tumačenjem bismo iz osnove izmenili čitav pravni sistem i sve važeće zakone, tako da praktično promene ne bi ni bilo, jer bi svi mogli da se podvedu pod pojam pravnog lica, jer se bave nekom, bilo kakvom, privrednom ili sličnom aktivnošću koja se razmenjuje sa drugim licima. Dakle, arbitraža je zamišljena i koncepcijski postavljena, kažete, preširoko. Ne znam šta je potrebno učiniti; neki zakon je preširok, neki je preuzak, ima previše promena, nema dovoljno promena, a sve je rezultat toga da ga treba povući ili ne usvojiti. Ne znam, barem jedan zakon da je dobar, podnošljiv. Svi do sada predloženi zakoni ili su preuski ili su preširoki, ili je previše promena, premalo promena. Arbitraža je zasnovana koncepcijski, izdvojena iz onoga Zakona o parničnom postupku, upravo iz osnovnog razloga, hajde da pokušam malo neopravdano, ali da ga uprostim do krajnjih granica – upravo u arbitraži je volja stranaka, učesnika u postupku, zakon. Stranke u postupku arbitraže biraju i postupak i arbitražu, nadležnost. Praktično, najveći deo onoga što će se raditi ugovaraju stranke, odnosno učesnici u postupku arbitraže, pa u skladu sa tim je i ova snaga arbitraže, odnosno snaga ovih arbitara koje same stranke biraju. Arbitri ne moraju biti stručnjaci iz određene oblasti. Arbitri mogu takođe koristiti usluge stručnjaka iz određenih oblasti; drugim rečima, koristiti usluge veštaka. Arbitri ne moraju biti ni pravni stručnjaci, ni imati neka znanja, mogu biti laici, ne moraju teorijski biti ni pismeni, jer upravo je intencija arbitraže da omogućuje strankama da se dogovore oko toga koja će lica ili jedno lice na adekvatan način rešiti njihov spor. Još jednu rečenicu, ne bih dužio – u pravnom, društvenom, ekonomskom, naročito u privrednom životu ne učestvuju samo pravna lica iliti velike korporacije, učestvuju i fizička, ravnopravno između sebe ili sa pravnim licima, sa privrednim subjektima. To je do te mere izmešano da je praktično nemoguće odvojiti pojedinca, odnosno fizičko lice i pravno lice u tim njihovim pravnim i ekonomskim odnosima. Stoga je i razumljivo što se predviđa da u arbitraži mogu učestvovati kako pravna tako i fizička lica. Jer, kao što rekoh, privredni i ekonomski odnosi nemoguće je da se razluče i odvoje i izbace pravna lica, osim (pravilno ste dali rešenje toga) ukoliko i fizička lica ne proglasimo pravnim licima.
Gospodin Krasić ima reč, replika.
Mi iz SRS uvek preuzimamo veliki rizik kada je posle podne sednica Narodne skupštine, jer onda se probude oni koji su spavali u toku celog dana, pa iskoriste jednu reč i daju krivo značenje jedne reči. Da, možete slobodno da spavate i noću, nije to problem. Osnovna naša primedba je da se fizičkim licima ne omogući da ugovaraju arbitražu. Zašto? Zato što postoje druga sredstva kojima oni mogu mirno da reše neki spor. Moram da upozorim: zahvaljujući ovoj vladi, i seljaci su morali da se registruju i da dobiju račun preko koga će da posluju; zahvaljujući ovoj vladi u Privredni registar se upisuju i preduzetnici, a zahvaljujući nekim pravnim principima odavno preduzetnici, kada stupaju u poslovne odnose, imaju status pravnog lica. Kada ne bi imali status pravnog lica, ne bi imali ni žiro račun. Ali, šta da radimo, poslepodne je, znate, svašta se čuje sa ove govornice i osporava se sve i svašta. Kaže se – koncepcijsko neslaganje, radikalima neki zakon smeta što je preširok, a neki preuzak. To dibidus ne mogu da shvatim. Juče smo imali situaciju da u Narodnoj skupštini čujemo da je upravo poslanik koji je to malopre rekao podneo najviše amandmana na Zakonik o krivičnom postupku. Nisam mu osporio pravo da podnosi amandmane i da popravlja Predlog zakona koji je njegova stranka napravila. Samo pohvaljujem to. Očigledno da je i njemu bio taj zakonik juče nedovoljno širok ili pretesan. To je njegov problem, mene to uopšte ne interesuje. Njegovo je pravo da podnosi amandman, ako je dobar amandman zašto i ne glasati za amandman ako je u funkciji poboljšanja zakona. Moram samo da vas upozorim na jednu stvar: država je suverena, zato što ima vlast. Nad čim? Nad svojim državljanima. I ona je garant za svoje državljane. Ako bismo svaki sporni odnos između fizičkog lica, nije u pitanju zanatlija, običan čovek iz nekog kupoprodajnog odnosa, stavili na rešavanje nekoj arbitraži... Lepo je što ste otvorili ovu temu, jer će imati građani prilike da čuju kako želite i nevladine organizacije da pretvorite u arbitražne institucije. To ćete posebno da obrazložite stručno. Uspeo sam da vas isprovociram da izađete napokon na megdan, da građani čuju za šta se ko zalaže i zbog čega se neko zalaže za nešto. Radi očuvanja tog suvereniteta i dokaza ne bi bilo dobro i ne bi bilo u skladu sa Ustavom da takvi sporni odnosi idu na arbitražu, a u nastavku ćemo da ukažemo šta sve može arbitražnim sporazumom da se postigne i da se pred arbitražom navodno reši sporni odnos i da se izigra propis, zakon, Ustav. (Predsedavajući: Vreme.) Samo smo vas uveli u temu, a sada ćemo da brišemo i da vam pokažemo od člana do člana gde se nalaze te vaše kvake.
Zahvaljujem se, gospodine Krasiću. Da li još neko želi reč o amandmanu? (Ne.) Pre prelaska na sledeći amandman, a na osnovu člana 85. stav 1. i 5. Poslovnika, danas bismo radili tako što bismo raspravljali u pojedinostima o onoj tački dnevnog reda koja bude razmatrana u 18,00 časova, znači, produžili bismo raspravu do daljnjeg, s tim što bismo ograničili do 20,00 časova, zbog utakmice. Znači, ne dok se ne završi rasprava, nego do 20,00 časova za onu tačku koja bude u 18,00 časova. Zahvaljujem se. Na član 6. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Čudni li su principi rada ovog parlamenta! Nama zaista Poslovnik i ne treba. Svaki dan određujemo neko novo radno vreme, nekada do ponoći, a nekada kada je utakmica samo do 20 časova, pa onda tri dana ne radimo. Zaista vrlo interesantna družina. Kada smo u načelnoj raspravi govorili o Predlogu zakona o arbitraži izneli smo neke naše stavove i lepo smo tada komunicirali sa ministrom, pa mi je milo da je ministar opet ovde sa nama, jer sam mislila da neće doći. Mislila sam zato, ministre, da ste angažovali neke pi-ar kolege iz ove poslaničke grupe koja inače radi samo ovako od 16,00 do 18,00 časova, kada se Skupština najviše gleda, kažu. Dakle, kada ste nam govorili o Predlogu zakona, onda ste rekli da ovaj zakon mora i treba da se donese zato što je Zakon o parničnom postupku loš. Tada smo vas podsetili da smo mi podnosili amandmane na Predlog zakona o parničnom postupku i da upravo zbog toga što naši amandmani nisu prihvaćeni imamo tu situaciju o kojoj ste i vi govorili. Onda je neko od kolega spominjao "izbrane" sudove umesto "izabranih" sudova. Tada sam rekla da je to što je regulisano u Zakonu o parničnom postupku hrvatski ustaški novogovor. Onda danas od tog istog kolege čujem da on nešto o Krasićevom amandmanu ima "dojam". Čini mi se da je to neki hrvatski ustaški novogovor. Onda mi je vrlo interesantno... Ne vi ministre, kolega, ne vi. Onda mi je zaista vrlo interesantno i sada vi možda, ministre, znate odakle je stvarno ovaj zakon, odnosno Predlog zakona prepisan, jer mi je mnogo nešto čudnih izraza u ovom tekstu. Amandman koji sam podnela odnosi se na član 6. U drugom stavu ovog člana 6. predviđeno je da stalne arbitražne institucije mogu da osnuju privredne komore, profesionalna i strukovna udruženja, udruženja građana u skladu sa njihovim osnivačkim aktom i ovim zakonom, ako je to u saglasnosti sa njihovom delatnošću. Predložila sam da udruženja građana brišemo kao suvišne u ovom tekstu o stalnim arbitražama, zato što mislimo da je neprimereno da se udruženjima građana omogući da osnivaju stalne arbitražne institucije. Osim toga, ne bi se znalo ni gde se stalne arbitražne institucije registruju i šta one u stvari predstavljaju. Kolega Krasić je malopre o tome govorio, dok vi još niste došli, da smo želeli da vas sprečimo, odnosno uputimo da ne uradite to. Ova udruženja građana koja su antisrpski raspoložena i pogubno deluju na teritoriji Srbije, to su kojekakve nevladine organizacije i razne Kandićke, Biserko itd., mislili smo da bi bilo dobro da se one isključe iz ovog zakona, jer zaista dosta ih je na svakom koraku i ćošku. Sada su one, recimo, Biserko, Vučo, Kandić, jako angažovane oko otkrivanja Ratka Mladića. Da li mi treba njima da stvaramo zakonske uslove za sva njihova glupa i suluda delovanja u Srbiji? Doduše, razumem i Kandićku, i Biserko i Biljanu Kovačević itd, razumem ih zašto jure Ratka Mladića, on je stvarno lep čovek, ali ne znam što vi, ministre, i vaše kolege, umesto svog posla, na svakoj konferenciji pričate o onome što nije u vašoj nadležnosti, što je vama toliko stalo da se pronađe Ratko Mladić. Vi ste valjda, ne daj bože, daleko bilo... Kada ste govorili o ovom predlogu zakona rekli ste da je do ovog zakona došlo, pored ostalog, zbog lošeg rada trgovinskih sudova. Naravno, slažem se da je zaista dosta lošeg u radu trgovinskih sudova. Nisu ni sve sudije loše, niti su svi korumpirani. Ubeđeni smo da je mnogo više časnih i stručnih sudija nego što je onih koji su bili razlog da se donosi ovaj zakon zbog njihovog lošeg rada i korupcije. Malopre kada sam izlazila srela sam neku ženu koja mi je rekla da je radnik "Elektrotehne" i nosi neko pismo koje je dostavila poslanicima Skupštine; zamolila me da se upoznam i kaže da je dostavila i našoj poslaničkoj grupi, ali ga još nismo dobili. U potpisu su radnici "Elektrotehne". Govore, naravno, o Trgovinskom sudu Beogradu koji je sprečio brisanje nezakonitog upisa po službenoj dužnosti Dugić Darinke u sudski registar. To je direktorka koja je bila upisana na nelegalan i nezakonit način. To je radio Goran Kljajević i "Elektrotehna" sada jeste verovatno u fazi ispitivanja u toku boravka u pritvoru Gorana Kljajevića, ali samo ću nekoliko stvari odavde da vam pročitam. Da bi produžila i izvršila novi nezakoniti upis uz pomoć pojedinih postupajućih sudija sačinila je lažnu odluku organa upravljanja. Sednica organa upravljanja na kojoj je ta odluka doneta nikada nije ni održana, ali to naravno nije bilo bitno, niti merodavno za Trgovinski sud, za Gorana Kljajevića i ostale njegove sudije iz kriminalnog žutog preduzeća, jer je i on iz tog preduzeća. Dalje se kaže da je preduzeće formirano bez znanja legalnog generalnog direktora, legalne skupštine i upravnog odbora i većine radnika preduzeća "Elektrotehna". To preduzeće je registrovala sudija Ivanka Kozić-Knežević, bez ijednog radnika, bez deobe obaveza itd. Sada ide ono što zaposlene u "Elektrotehni" najviše boli. Trgovinski sud rešenjem 720 briše, po službenoj dužnosti, upis u sudski registar osnivanja preduzeća "Elektrotehna komerc" DOO, slede žalbe v.d. direktora Mire Stojiljković, koja to i nije, i mrtvorođenče se održava u životu do pokretanja postupka likvidacije na osnovu neplaćenih 242.000 dinara Poreskoj upravi i JKP "Vodovod i kanalizacija" 256.000 dinara i nekakvog duga osnivaču koji radnicima nije poznat. To preduzeće iz likvidacije se sada prodaje za 4.520.000 evra, a stvarna tržišna vrednost je 25 miliona evra. Ujedno, u postupku utvrđivanja vlasništva na nepokretnostima koju igru vodi sud – robna kuća u centru, u Knez Mihailovoj, na čudan način gubi hiljadu kvadratnih metara, prave se nekakva poravnanja između stečajnih upravnika, "Elektrotehne komerc" DOO, "Centroeksporta" i "Elektrotehna" gubi u tim postupcima suda prodavnicu koju je imala 35 godina i koja ima 90 metara kvadratnih, a nalazi se u Čika Ljubinoj ulici broj 3 - 5, znači u centru. Gubi kompletno dvorište koje se upisuje u korist "Centroeksporta", čiji je kupac preduzeće "Myron Sales" iz Budimpešte, a jedan od suvlasnika je Zoran Janjušević. Novi vlasnik robne kuće je nagrađen neprikazivanjem podrumskog prostora. Priznaju se vlasniku privatnog preduzeća MPC troškovi adaptacije robne kuće u iznosu od 1.700.000 evra od strane stečajnog preduzeća, iako je postojao ugovor o zakupu od 14. januara 2000. godine između preduzeća MPC i preduzeća "Elektrotehna", a u članu 6. tog ugovora kaže se – u slučaju izvođenja radova na adaptaciji zakupljenog prostora zakupac će prethodno pribaviti pismenu saglasnost zakupodavca. Za izvedene radove zakupac se odriče prava potraživanja nadoknade od zakupodavca. Zašto sam, ministre, ovo pročitala? Prvo radi javnosti, drugo, radi malverzacija koje se dešavaju, treće, da bih pomogla zaposlenima iz "Elektrotehne" da konačno dođu do onoga što su godinama stvarali, a četvrto, i u vašem slučaju najvažnije, da vas pitam, juče je jedan kolega iz vaše poslaničke grupe ovde tražio da se neko od nas zakune ko tvrdi da niste spremni da se borite protiv kriminala. Ja sam tada izašla i zaklela se ovde da se kunem i tvrdim da Vlada Vojislava Koštunice i ova skupštinska većina i deo sudske vlasti koji je pod vašom ingerencijom direktno nisu spremni i ne mogu da se bore sa kriminalom. Sada vas pitam, ministre, da li ste vi spremni da sa ove govornice obećate građanima Srbije da ako se usvoji vaš predlog zakona o arbitraži više neće biti ovakvih slučajeva kakav je slučaj "Elektrotehne" i kakvih je, nažalost, u Srbiji mnogo? Shvatila sam iz ovoga što ste predložili u Predlogu zakona i iz onoga što ste ovde govorili da vam, između ostalog, to jeste namera i da vam to jeste cilj. Upozoravam vas da ni ovaj zakon, niti bilo koji zakon ne može da reši u ovakvim uslovima ni pitanje kriminala, ni pitanje korupcije, zato što taj problem potiče iz vrha vlasti. Vi znate da i u vašoj vladi ima ministara koji spadaju u tu grupaciju, da ih je bilo i u prethodnoj vladi Zorana Živkovića, naravno i u Vladi Zorana Đinđića, jer je to rasadnik svih do sada izabranih ministara i, naravno, ne može se očekivati da budu drugačiji. Dakle, prvo, vezano za ovaj amandman, predlažem da bar sprečimo ove Kandićke, Biserko i ostale da učestvuju u ovim arbitražama, da prihvatite amandman, a drugo, tražim da kažete građanima Srbije šta će konkretno doneti ovaj zakon od dana kada stupi na snagu i da li ćemo konačno da se pozdravimo sa ovakvim stvarima i da građani Srbije konačno dobiju bar neki zakon od čije primene će da kažu – alal vera ovoj vladi, evo jednog zakona koji nam nešto u životu znači. Jer, svi zakoni koje ste do sada donosili zaista nemaju bilo kakve veze sa realnošću, niti sa boljim životom građana Srbije. Sve su to zakoni koje vi radite po kojekakvim direktivama. Naravno, ja i to razumem, ali ne razumem zašto ne prihvatite ono što vam je Angela Merkel poručila – da nema proširenja Evropske unije, džaba ste krečili, usklađujte zakone sa potrebama Srbije i našeg pravnog sistema.
Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković.
Dame i gospodo, ovde nije moguća polemika, čak i ne treba polemisati, jer uvažene kolege poslanici najmanje govore o zakonu koji je na dnevnom redu, a još manje o amandmanima. Pažljivo sam slušao, o amandmanu nije prozborena nijedna reč. Postoji druga stvar: uvaženi kolega poslanik, vrsni pravni stručnjak, u nedostatku argumenata koristi se klevetama i uvredama, pominje neka prepodnevna spavanja, popodnevna buđenja ili navodno ogroman broj amandmana od strane Petra Cvetkovića kao dokaz da neki prethodni zakon, Zakonik o krivičnom postupku, navodno ne valja. Opet ne odgovara istini i ne znam zašto se uvaženi kolega, vrstan pravnik, koristi neistinama. Neka koristi argumente, on to ume i to dobro radi. Jer, ja sam podneo četiri ili pet amandmana na 555 članova Zakonika o krivičnom postupku. Da li je to mnogo? To je argument koji se koristi ovde potpuno neprimereno, a sada je na dnevnom redu zakon o arbitraži. Takođe, i gospođica Nataša Jovanović može da izađe i govori o ovom zakonu, o amandmanima, ali mislim da nije lepo od jedne gospođice da dobacuje i ja ću omogućiti takođe i gospođi Vjerici, a ona je već govorila o tim amandmanima. Zamolio bih samo da koristite argumente, jer klevete i neistine samo dokazuju da je Predlog zakona dobar i da amandmani imaju koncepciju, ali ne koncepciju poboljšanja zakona ili otklanjanja eventualnih propusta, nego koncepciju rušenja zakona.
Ima replika koliko hoćete, prvo gospodin Krasić, replika, pa gospođa Radeta, pa gospođica Jovanović po amandmanu, sledećem. Sve pratim, neće biti problema.
Moram samo da otklonim jednu nedoumicu, stvarno je problem posle podne ovde u Skupštini, da li je problem sa ozvučenjem, sa osvetljenjem, ali videli ste i sami da se on demonstrira ovde, jasno se prikazuje. Gospođa Radeta je podnela amandman i tražila je da se u stavu 2. člana 6. izbace dve reči – udruženje građana. Da bi javnosti bilo jasno, da se probude oni koji prate ovaj prenos: stalne arbitražne institucije mogu da osnivaju privredne komore (podržavamo), profesionalna i strukovna udruženja (podržavamo), udruženja građana (ne podržavamo). Nije teško da se mućne glavom i da se shvate neke stvari, zato što Biserko ima udruženje građana, Kandićka ima udruženje građana, lovci imaju udruženje građana, pčelari imaju udruženje građana, ovi golubari što ih juri Vučković imaju udruženje građana. Kako "Energoprojekt" i "Energoinvest" da traže da im udruženje građana na čijem je čelu Vojin Dimitrijević reše sporni odnos? Šta će nam onda država, šta će nam onda sud, za koga vi pravite, zbog koga donosite zakon o arbitraži, radi reda ili radi toga da neki vaši prijatelji, sponzori postanu arbitražne sudije? A kada to stavite u kontekst sa članom 11, gde dajete mogućnost da u toku spora stranke ugovore arbitražu, pa dve velike firme, zašto nisu "Mobtel" i država ugovorili arbitražu kod Nataše Kandić? Ne bi me iznenadilo u sledećoj fazi da ona napravi svoju stalnu arbitražnu komisiju, odnosno instituciju i vi vaš spor iznesete tamo. Ne mora država, mogu dve firme; evo, Janjušević i Kolesar, evo Hamović i Đilas tuže se pred Trgovinskim sudom i onda kažu – hajde da napravimo spor, a gde ćemo, idemo kod Vojina Dimitrijevića ili kod Nataše Kandić da rešimo sporni odnos. Gde je tu država, vi ovim propisom izigravate državu; pored toga što uništavate državu, uništavate i pravosudni sistem. Molim vas, ovo nije teško da se shvati, osvetljenje je dobro, a kako vidim i zvučnici rade.
Reč ima ministar Parivodić.
Poštovani poslanici, poštovani predsedavajući, smisao ovog zakona je da se urede odnosi povodom onih prava kojima imaoci ili titulari tih prava mogu slobodno da raspolažu, možda čak i da ih poklone. Prema tome, ako ja mogu slobodno da raspolažem svojim pravom i ako verujem nekom čoveku da će on ni po babu ni po stričevima da presudi moj spor u vezi sa mojim pravom, da li postoji ili ne postoji, ili ko ima više ili manje prava, sa nekim drugim, to spada u sferu slobode koju meni jedna demokratska država pruža. Znači, ako vi meni onemogućavate da na ovaj način, putem arbitražnog suda, raspolažem svojim pravom, kao što mogu da se odreknem svog zahteva i pred parničnim sudom ako hoću, ako se radi o mom pravu, a kao direktor preduzeća ne smem, jer onda predstavljam preduzeće, imovinu nekog drugog i to nije moja imovina; ako je moja sopstvena imovina ja mogu da radim sa njom šta hoću. U tom smislu, onaj ko hoće da poveri rešavanje svog imovinskog pitanja Nataši Kandić, neka mu je po volji, zašto biste ga vi u tome osujećivali, jer on ima pravo da da i gospođi Biserko da mu arbitrira, po onom pravu o kome on ima slobodu da odlučuje i da raspolaže i da radi šta hoće. U tom smislu, naravno, mi nismo milili na nevladine organizacije i borce za ljudska prava da organizuju arbitraže, nego smo mislili da profesori pravnog fakulteta mogu da prave udruženja građana i da se na taj način bave arbitražom kao dopunskom delatnošću. Znači, nisu udruženja građana samo ona koja su u vašim očima i o kojima stalno pričate, jer postoje udruženja drugih ljudi. Može vas desetoro iz radikalne stranke da organizuje arbitražu, pa kada se posvađate da se pred tom arbitražom reše ti vaši unutrašnji sporovi. To su takođe vaša prava, kojima vi slobodno raspolažete. To je koncept arbitraže i ne treba tu govoriti, znate, da će arbitraža da rešava kriminal u društvu. To nema veze sa kriminalom, jer se ovde radi o imovinskim pravima koja se rešavaju, radi se o slobodnoj volji ljudi da tim svojim pravima raspolažu i ne možete vi da ograničavate prava ljudima da svojim sopstvenim pravima raspolažu. Gospođa Vjerica Radeta je pomenula reč kriminal, pa zato govorim. Kada sam već izašao, samo ću da dam jedno upozorenje širokoj javnosti Srbiji i svima onima koji planiraju da organizuju arbitražu. Sada imamo šansu da na zdravoj osnovi formiramo jedan način za rešavanje imovinskih sporova u našem društvu. Sada zavisi isključivo od nas samih, od kvaliteta ljudi koji su uključeni u taj proces, od njihovog ličnog poštenja, integriteta i stručnosti koliko će arbitraža kao pravni institut izgraditi autoritet u našem društvu. Ako dozvolimo da taj institut na samom početku njegove egzistencije (jer mi smo imali do sada međunarodnu arbitražu, ali kao jedan institut unutrašnjeg prava za rešavanje unutrašnjih sporova), ako se u njemu dogode prodaje presuda, ako krene korupcija, mi smo bankrotirali ceo projekat na samom početku. Zbog toga apelujem na svakoga ko razmišlja ili hoće da se uključi i da organizuje arbitražu da stvarno povede računa o integritetu, poštenju ljudi koji se u to uključuju, da ne bi jedan ozbiljan društveni projekat bankrotirao na samom početku.
Zahvaljujem se, ministre. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Gospodine Anđelkoviću, trebalo bi da pratite ljude koji se pojavljuju i koji govore za ovom govornicom, da li su ministri ili narodni poslanici, i trebalo je da upozorite ministra da u ovoj sali, u ovom parlamentu nema poslanika radikalne stranke. Ovde postoji jedna velika poslanička grupa od 80 narodnih poslanika i to su poslanici Srpske radikalne stranke.
Nisam ja recenzent, ja sam predsedavajući.
Morate da znate kome se obraća. Dalje, rekli ste da i poslanici mogu da se u nekim strankama posvađaju, pa da formiraju udruženja itd. Za vašu informaciju, ministre, SRS ima jedno udruženje građana, a to je Komitet za odbranu Vojislava Šešelja. Hvala na pitanju, stotine hiljada građana su članovi tog udruženja. Kad ste spominjali da neko eventualno može da se posvađa, ne znam da li ste mislili na vašeg Obrena Joksimovića ili na ove vaše u G17, G16, kako li se zovu, ne znam na šta ste tačno mislili. Preporučujem vam da se manete takvih insinuacija, gospodine ministre. Vaša tema je samo ovaj predlog zakona. Parivodić je "žuti", ali je ovde ubačen. Znam to. Što se tiče kolege koji nije sačekao na megdanu da ga priupitam par stvari koje je ovde izlupetao, slobodno mogu da kažem, zvao je Krasića malopre na kafu, ali je on otišao na rakiju, jer je očigledno da to konzumira, kolega je ovde rekao da sam ja iznosila neke klevete i izmišljotine na ovaj zakon. Evo, ja ću sada javno da se prekrstim. Sve sam čula, ali da može da se zakon kleveće, to zaista prvi put čujem i to od nekoga ko je pravnik. Taj kolega koji je pokušao da kaže da nisam govorila o amandmanu naravno nije čuo kada sam rekla da u članu 6. stav 2. treba brisati udruženja građana i spomenula neke konkretne primere itd. Naravno, ovo ne govorim zbog njega, nego zbog javnosti. Onda taj kolega ovde pokuša da objasni zašto on izlazi da govori o amandmanima, pa onda kaže da je podneo pet amandmana na Zakon o parničnom postupku, a on je juče govorio o krivičnom postupku, pa u tri rečenice dva puta parnični, tri puta krivični postupak. Jadan čovek, ne zna ni o čemu smo juče razgovarali, ali, čini mi se, ni o čemu smo danas razgovarali, samo ispunjava najnoviji nalog te poslaničke grupe da izlaze i da pokušavaju da polemišu sa poslanicima SRS o ovim amandmanima. Naravno, nemamo ništa protiv. Naprotiv, još bolje ćemo objasniti amandmane ako budete ovako polemisali sa nama.
Da li još neko želi reč o amandmanu na član 6? (Ne.) Na član 7. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Anđelkoviću, da sam spiker na Radiju "S", odmah bi mi teklo vreme, a ovde moram da čekam 10 sekundi da mi uključite mikrofon. (Predsedavajući: Gospođice Jovanović, daću vam dodatnih 50 sekundi.) Dakle, upitala se koleginica Radeta gde je ovaj "zamenjenik" koji kaže da klevećemo zakon. Poslala sam ga da ide da proveri da li je sve u Grdelici u redu, zato što Velja popravlja put, da vidimo kada će ti radovi da budu završeni, jer on očigledno nema šta da uputi kao kritiku nama poslanicima, za koje ministar zna da smo ozbiljni ljudi i pišemo ozbiljne amandmane. Takav je upravo i ovaj moj amandman na član 7. Predloga zakona. Trebalo je da ga prihvatite, gospodine ministre, zato što i vi sami, kao univerzitetski profesor, znate da mi imamo nadležne sudove u zemlji, a nemamo državni sud. Znači, moguće je da je to terminologija koja postoji na Zapadu, u Americi, možda je zakon tamo pisan, pa ste ga tako integralno preveli, ali mi imamo nadležni sud. Ako ste rekli "državni", onda imamo neki nedržavni. Nemamo mi privatne sudove. Doduše, postoje neki na političkoj sceni Srbije, poput ovih iz Demokratske stranke, koji bi da osnivaju neke svoje privatne sudove. Oni su kao takve postavljali predsednike sudova i tako su se ponašali za vreme akcije "Sablja", pa kad su uvodili protivustavno vanredno stanje, pa bi i dan-danas, ali su jadni i nemoćni, jer apsolutno više nemaju nikakvog uporišta u narodu, da sude svakome, naročito nama koji smo spremni da oštro žigošemo sve brljotine, sve pljačke i krađe koje su počinili oni iz vrha Demokratske stranke. Ako ste stvarno "žuti", što reče koleginica Radeta i ako ste iz DS-a ili naginjete njima, kolega Parivodiću, samo da pogledate unazad, da vam daju izveštaj ovi iz Odbora za privatizaciju, šta su radili Kljajević i družina, pa Janjušević, pa Kolesar, prosto ne mogu da verujem da vi naginjete na tu stranu. Je l′ to nije tačno? Vaš osmeh mi sve govori, s tim što treba gospodin Anđelković da upozori da je vama eventualno dozvoljeno da se smejete, a pomoćniku, ovom dečku poletarcu pored vas, koji se smeje od prvog dana na sve i svašta, da nešto uči, da se ozbiljno ponaša i da prati o čemu se ovde radi. Dakle, potrebno je da to ispravite. Naša razumevanja kada je u pitanju namera da se donese zakon o arbitraži... Mogli bismo da kažemo da je ta oblast prilično dobro funkcionisala u situacijama kada su na čelu arbitražnih veća bili ljudi koji su želeli korektno da odlučuju u postupcima između privrednih subjekata, ali ja sada ne znam, možda vi znate, kao ministar i kao neko čija je obaveza da sve to prati, da li je gospodin Vasiljević i dalje na čelu Arbitražne komisije pri Privrednoj komori Srbije? Vi to verovatno znate, ili ne znate? Veoma je važno ko se nalazi na čelu Arbitražnog veća jer ako govorimo o Privrednoj komori Srbije, ona je sve, samo nije to. To je institucija potpuno obojena tom šizofreničarskom žutom bojom. Dolazak bivšeg ministra trgovine Milosavljevića i njegova uloga u Privrednoj komori nije ništa drugo nego pokušaj promovisanja neuspešne i pogubne politike Demokratske stranke. Dečko, ako vam nije dobro, izvolite čašu vode. Ovo nije smehotresna olimpijada, ovo je Narodna skupština Republike Srbije. Ili da vas upozori predsedavajući ili ministar koji vas je doveo ovde za ručicu, jer osim toga što ste došli neprilično odeveni, bez kravate, ponašate se neprilično i od vas nikad ništa, ni pomoćnik pomoćnika pomoćnika, ne može da bude, a kamoli da sedite tu pored ministra. Što se tiče ove naizgled samo jezičke greške i ispravke, mislimo da je ona u redu zato što mi poznajemo samo nadležni sud. Kažem, izražavam sumnju, jer u svim međunarodnim sporovima, za čiju nadležnost je bio nadležan Međunarodni arbitražni sud u Parizu, naši privrednici su i za one sporove za koje su vučeni repovi iz one bivše države i one velike privrede, pa i ove sužene Jugoslavije, odnosno SCG, mogli da očekuju da će se rešiti u njihovu korist. Možda vi imate nameru, ona je očigledna predlaganjem ovog zakona, da se u regulativnom smislu ova materija reši, ali mi, gospodine Parivodiću, imamo veoma loše privredno okruženje, mafijaško privredno okruženje i vi to vrlo dobro znate. Sve dok se ne napravi jedan radikalan rez, a to će da urade srpski radikali, ne samo radikali, takvi ne postoje... Obično ovi sa Zapada, koji traže podršku u Demokratskoj stranci i tzv. demokratskom bloku, kao nešto ružno pokušavaju da kažu – oni su radikalni. Ne, mi smo nešto najbolje što Srbija ima i srpski radikali smo. Mi zaista imamo nameru da stvorimo, uz primenu ovakvih zakona, uz ove ispravke koje smo dali, jedan okvir za normalno poslovanje i za neki privredni pomak. Mi ne vidimo iz svih ovih nerazjašnjenih slučajeva, i onih koji tek čekaju da se reše, da će to da se desi. Evo, ako je u pitanju Arbitražna komisija, odnosno veće na nivou Privredne komore Srbije, ne samo zato što je on kao ministar pokazan kao takav – nesposoban, nedorastao funkciji, mnoge malverzacije su se vukle za vreme Milosavljevića, pa je u toj konstelaciji on nekako isplivao, uz podršku tog lobija, na mesto predsednika Privredne komore. Sada je pitanje da li su i takvi ljudi, kao što je izvesni gospodin Vasiljević, angažovani tamo; da li uopšte ljudi za koje postoji apsolutno kristalno čista biografija mogu da rade svoj posao tamo bez pritiska i bez ucena ovih iz DS-a. Jednostavno, u to ne verujem, zato što znam da su do sada tako radili svi nadležni sudovi, zato i treba da stoji ne državni nego nadležni. U Trgovinskom, jasno vam je da je to bio samo vrh ledenog brega, što se tiče Kljajevića i družine i što se tiče sudova u Srbiji, najviše su stradali radnici i najviše su stradali oni privredni subjekti koji su možda i želeli da se nađe neko rešenje i da se spor reši, ali očigledno je da država nije imala sluha za sve to. Sećam se onog veoma teškog vremena, vremena nezapamćenih ekonomskih sankcija, kada je narod teško stradao i pod bombama i zbog nemogućnosti da slobodno tržišno poslujemo, kako je država veoma efikasno, i Vlada Republike Srbije, zahvaljujući srpskim radikalima, određene sporove rešavala. Konkretno, kada su u pitanju dugovi i sporni ugovori između pojedinih tada društvenih preduzeća, mnoga su u međuvremenu privatizovana, otišla u bescenje za po nekoliko stotina evra, pa šećerane, cementare za po dva-tri evra. U normalnim i uređenim državama, gde postoji normalno tržišno privređivanje, normalno je i da ljudi očekuju da ako dođe do spora izborom arbitra da će to efikasno da se reši i da će ona strana koja je oštećena i koja se kao takva pojavljuje da namiri svoja dugovanja i da pokuša da realizuje taj ugovor. Ovde u ovom okruženju, ovakvom kakvo jeste, samo osnivanje ovih arbitražnih tela, uz zaista pravu primedbu koleginice Radete da to nikako ne bi mogla da budu udruženja građana... Znate, vi sve pokrivate time da oni imaju samo deklarativno određenu svoju delatnost i imaju svoj osnivački akt, imaju popis koliko ih je itd. To nije dovoljno. Mi smo u svim dosadašnjim zakonima gde se tako nešto pojavljivalo, kao što je to bio slučaj sa Zakonom o radu gde se kao reprezentativno udruženje preduzetnika pojavilo ono koje je naj, naj, na čelu sa Bogoljubom Karićem... Ispostavilo se da je taj čovek bio vođa, i dalje jeste, jedne od tajkunskih dinastija, Karić, u našoj zemlji; taj se svuda pojavljivao, pa išao kod ustaše Mesića, pa ne znam gde sve još, pa u London, pa ovde, pa onde, primao plakete, najuspešniji privrednik. Sada će da se pojavljuju takvi pojedinci, ovi po zlu poznati, ovi koji zaista imaju samo najgore mišljenje o našem narodu i državi, poput spomenutih, ne mogu ni ime da im spominjem, ove Kandićke, Biserko i ostalih, ali i sva druga udruženja i raznorazni koji to nikako ne bi trebalo po zakonu da budu, jednostavno nije im ni mesto ovde. Mislim da je u redu da prihvatite amandman koji sam podnela zato što i naša praksa i naša pozitivna zakonska regulativa poznaje jedino termin – nadležni sud. Dakle, to je podneto zbog toga, uz sve ovo što sam iskoristila da vam kažem šta je naša osnovna zamerka zakonu, i ne samo to, nego zbog bojazni da se samim zakonom ništa bitnije ne može da promeni. Sve dotle dok na čelu države ne bude odlučan, snažan, energičan čovek, mi mislimo da će kao takav biti budući premijer gospodin Nikolić, dok ne krene u odlučnu borbu sa kriminalom i korupcijom, to ne može da se desi. Nedavno sam u okviru delegacije SRS koju je predvodila gospođa Gordana Pop-Lazić boravila u Ruskoj Federaciji. Tamo smo učestvovale na Svetskom kongresu patriotskih stranaka. Predstavnici su bili oni koji su došli iz najmnogoljudnijih zemalja sveta, gde je veoma razvijena privreda, tržište savršeno funkcioniše i u ekspanziji je, naročito u Kini. Pitali smo naše domaćine (evo, ja zaista nekoliko godina nisam bila, pa sam sada tamo boravila za vreme Vaskrsa) kako je moguće da se za tako kratko vreme suzbiju kriminal i korupcija. Odgovor je bio jednostavan – dolaskom Vladimira Putina i odlučnošću vlade i svakog ministra da se uhvati u koštac sa tim problemom i da se kriminal, a naročito tajkuni nađu tamo gde im je mesto, to je veoma lako rešivo. Tamo će svaki politički predstavnik, bez obzira na to da li je u opoziciji, a ubedljivo je, dakle, stožer okupljanja svih tih snaga partija koju predvodi gospodin Putin, svi će da vam kažu da je to najveći doprinos i najveće dostignuće u jednoj državi, koja je takođe bila bremenita svim ovim problemima kao mi sada. Da bi se to desilo potrebno je da se zaista nešto u tom smislu uradi. Ovako, od priče do priče... Pre nekoliko dana mi u Republici Srpskoj pratimo vesti na njihovoj državnoj televiziji, Hamović se raširio, priča li priča, te kako će ponovo da poskupi cenu struje, te ovo, te ono. Pa, on je samo dobio navodno packu od onog okupatora Pedi Ešdauna, i ništa, pojeo vuk magarca, i dalje radi šta hoće. Mi ni danas nemamo izveštaj o zloupotrebama od strane Hamovića i Lazarevića i o poslovanju te elektroenergetske mafije. Zato sam zakon nije dobar, potrebno je mnogo više odlučnosti, baš takve putinovske, da bi se stvari regulisale i da bi zemlja krenula putem napretka. Hvala vam.
Zahvaljujem se, gospođo Jovanović, imali ste još vremena, sasvim dovoljno. Imali ste čak još dva minuta. Da li još neko želi reč o amandmanu na član 7? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Stevović, pa potom gospodin Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, u argumentovanoj diskusiji u načelu i o pojedinostima poslanici SRS dali su zaista vrlo konstruktivnu diskusiju, koja, moramo da kažemo, zaista ima osnove, s obzirom da naš privredni sistem nije sazreo za donošenje ovakvog zakona i da ovakav zakon o arbitraži može da se izrodi u svoju apsolutnu suprotnost. Iz tih razloga sam i podneo amandman na član 11. i predložio da se taj član briše, a taj član 11. tiče se naknadnog sporazuma o arbitraži. Prvo da kažemo da su u pitanju svojevrsne vrste obligacija u koje stupaju određeni privredni subjekti i, naravno, subjekti takve obligacije mogu ugovoriti arbitražu. Ukoliko se oni sporazumeju, to je tzv. njihova saglasnost volja i to je ono kada se ugovaračka volja približava konsenzusu, a to je da se u eventualnom sporu arbitrira. Međutim, u ovom i ovakvom članu 11. predviđeno je da se arbitraža može ugovoriti i naknadno, što mi iz SRS smatramo da je apsolutno neprihvatljivo. Arbitraža može da se ugovori, dogovori, predvidi i usaglasi samo pre nego što nastane spor i pre nego što se neka strana obrati za zaštitu suda. Ovako kako je ovde u članu 11. predviđeno to bi značilo da se u izvesnim slučajevima može i naknadno ugovoriti ova arbitraža. Moram da kažem da se vrlo često u ovakvim vrstama sporova može dogoditi da dođe i do zloupotrebe i da nisu sve strane u ugovornim odnosima potpuno ravnopravne. Ona strana koja ispočetka oseća da nije ravnopravna težiće da ovu arbitražu ugovori i da se naknadno dođe do ugovaranja ove arbitraže, što smatram da je apsolutno neprihvatljivo u našem sadašnjem pravnom sistemu. Tako da ukoliko ostane ovaj član 11, on će doprineti da postoji jedna opšta pravna nesigurnost, kada, kako i na koji način. Ipak, ukoliko se radi o svojevrsnim vrstama obligacija koje treba da budu jasne, precizne, decidne, onda nema nikakvog razloga da već kada se zna da postoje arbitraže o arbitraži se ne kaže nešto i u samoj obligaciji. Iz tih razloga u ime SRS podneo sam ovaj amandman i predlažem da se član 11. briše. Hvala vam.
Hvala, gospodine Stevoviću. Reč ima gospodin Krasić.
Podneli smo amandman na član 11. i tražimo njegovo brisanje. Zašto? Ne prihvatamo da ako je već nastao spor i ako je on iznet na rešavanje sudu, ovde se čak i nepravilno koristi reč sud, onda oni mogu da naknadno ugovore arbitražu i da isključe nadležnost nadležnog državnog organa i idu kod Kandićke ili kod udruženja pravnika gospodina ministra, koje misli da napravi, jer je to najočiglednije izigravanje propisa i zakona. Mi podržavamo što ovaj zakon daje mogućnost da se kada se ulazi u jedan ugovorni odnos ugovori i način rešavanja eventualnog spora putem arbitraže, i to prihvatamo. Ali, kada je već nastao spor, kada je jedna od stranaka tražila da se spor reši pred nadležnim sudom, da se onda prekida sudski postupak, zato što su tužilac i tuženi, nekada učesnici iz jednog ugovornog odnosa, naknadno postigli sporazum da prebace kod neke arbitraže da se to reši, to je klasičan primer izigravanja propisa i zakona, što ukazuje da oni žele pred arbitražom da raspolažu suprotno članu 3. Zakona o parničnom postupku. Još jedna stvar o kojoj nije malopre bilo govora. U članu 7. upotrebili ste reči – državni sud (u daljem tekstu: sud). Mislim da morate da znate da postoji međunarodni standard kojim se garantuje nezavisnost i samostalnost sudija i sudova i u tom međunarodnom aktu piše da se kao sud može nazivati samo odgovarajući državni organ, koji je u skladu sa zakonom nadležan da vrši sudsku vlast. Ako u članu 7. kažete "državni sud", onda postoji i privatni sud. Pod nazivom sud može da postoji disciplinski sud itd, ali je prosto neshvatljivo da niste prihvatili amandman Nataše Jovanović koja je napisala da se reči "državni sud" zamenjuju rečima "nadležni sud". Nadležni sud je onaj čija je nadležnost utvrđena Zakonom o uređenju sudova. Ne možete da kažete "državni sud". Samo reč "sud" može da se upotrebi za ono što izvire iz propisa kojim se utvrđuje nadležnost sudskog državnog organa, a on se zove sud. On može biti i opštinski, i okružni itd., svi su oni državni. Kada kažete državni, vi asocirate da postoji i neki privatni, ili neki tajni ili ko zna šta. Shvatam da sa gnušanjem odbacujete sve amandmane SRS, ali taj amandman gde se "državni sud" menja u "nadležni sud", to je potpuno prihvatljiv amandman, jer se poboljšava ovaj tekst. Druga naša principijelna razlika u odnosu na ovaj vaš koncept jeste što smatramo da arbitraža može da se ugovara samo pre nego što nastane spor, a nikako ne može da se naknadno ugovara, pošto su se strane koje učestvuju u nekom poslovnom odnosu obratile nadležnom sudu za rešavanje jednog spora. Ako vi tužiocu i tuženom dozvolite da u stadijumu pripreme glavne rasprave ili na glavnoj raspravi kažu sudiji – molim vas, mi ćemo ovo da iznesemo pred arbitražu, onda vi praktično dovodite u pitanje nadležnost države, suda, a sud je dužan da primeni zakon na sporni odnos. Ono što je gospodin Stevović pokušao da vam objasni, ovde se pre svega radi o obligacijama. Tu stvarno stranke slobodno raspolažu svojim zahtevima i tu ste vi u pravu. Neko može da pokloni, može da spali, može da radi šta god hoće, slobodno raspolaže, samo da mu je volja slobodna, da nije pod prinudnom pretnjom itd. Ali, ako je već napisan akt kojim se inicira neki postupak pred sudom, onda nema tog akta koji može da isključi nadležnost suda u rešavanju spornog odnosa. Ako na taj način mislite da omogućite konstituisanje arbitraže kao puta da se reši jedan sporni odnos, onda na velika vrata provlačite da tužilac i tuženi, to mogu vrlo konkretno da vam kažem, oni su ušli u neki sporni, ispostavio se neki sporni... Evo, jedan primer ću da vam dam. Neću da pominjem ni broj predmeta, ni kako se zovu učesnici u tom sporu. Pojavio se spor između dva građevinska preduzeća. Jedno preduzeće je bilo glavni izvođač radova, a drugo podizvođač. Pošto znate tamo te obračunske situacije da se međusobno raščiste ko šta potražuje, ko šta kome duguje, itd., pojavilo se da izvođač ima potraživanje prema podizvođaču. Naravno, on tuži podizvođača pred Trgovinskim sudom ovde u Beogradu. U toku spora kao tuženi taj podizvođač da protivtužbu, jer i on povodom te lokacije i tog posla ima neko potraživanje. Ispunjeni su uslovi da se spoji postupak i da se istovremeno reši i o tužbi i o protivtužbi, pošto su i jedan i drugi samostalni akti itd. Šta se u međuvremenu desilo? Ovi su ga pretrupili Kljajevićevi, da vam ne pričam kako, nakaradno. Krajnja priča svega toga jeste što je odbijena protivtužba, a u međuvremenu su izašli dokazi gde je to potraživanje po osnovu protivtužbe bilo potpuno osnovano. U takvom odnosu je moguća situacija, verovatno je niste imali u vidu, da dve parnične strane koje su u postupku pred nekim sudom na nekom "en" ročištu zaključe da je njihov međusobni odnos i suviše sporan, ne toliko sa gledišta njihovih pojedinačnih interesa u kojima verovatno mogu i slobodno da raspolažu, nego sa gledišta kongentnih normi nekog propisa koji nalaže neko ponašanje. Konkretno, ako ostvari to potraživanje bio bi u obavezi da plati neki porez itd. Na bazi toga može naknadno da se utvrdi da nije platio porez itd. Oni kažu – znate šta, Đoko, nastradaćemo ako ovaj posao rešimo preko suda; onda ćemo biti u obavezi i ti i ja da platimo to i to, a to nismo platili, pa će Dinkić da dođe sa onim svojim policajcima koji imaju pištolje, pa će da završe posao, pa ćemo da se ugasimo i jedan i drugi. Hajde mi u toku ovog spora da kažemo sudiji – sudija, evo mi smo zaključili sporazum da ne tražimo da ovo sporno pitanje reši Trgovinski sud i mislimo da će mnogo efikasnija da bude Nataša Kandić. A, ona će da dobije tu mogućnost na bazi člana 6. Predloga zakona. Nevladine organizacije se vode i dalje kao udruženje građana. Pretpostavljam da znate, tako se upisuju. Pojam udruženja građana je preširok, pa čak i ova strukovna udruženja se tretiraju puno puta kao udruženje građana. Onda odu lepo kod Nataše Kandić, tamo naprave bilo šta; u krajnjem slučaju, i ne dođu u situaciju, nemaju potrebe da tu odluku verifikuju, oni su se tamo dogovorili. Ne postoji više sporni odnos, tužba je blokirana, smatra se da je povučena. Oni su se lepo izmirili, a gde je država, gde su obaveze prema državi? Da li će država da vidi kako je to rešeno? Još ako se pojave oni u slučaju nekog inspekcijskog nadzora, pa kažu – molim vas, mi smo to rešili, pogledajte, postoji odluka stalne arbitražne institucije. Ako ostane ova odredba, ona će se koristiti radi zloupotrebe prava. Verovatno ste zaboravili da i u postojećem Zakonu o parničnom postupku postoji odgovarajuća odredba, ona je uvek bila tu, član 3. Zakona, koja kaže da sud po službenoj dužnosti mora da vodi računa da li su raspolaganja parničnih stranaka u suprotnosti sa prinudnim propisima itd. Na ovaj način otvarate prostor da se potpuno sa razlogom neko pozove na član 11. Predloga zakona i na sporazum koji su oni postigli na osnovu člana 11. ovog zakona, a taj sporazum znači da se zatvara sudski postupak pred nadležnim sudom. On se blokira, a oni odlaze tamo i završavaju ovaj posao koji imaju potrebe da reše. To je ta opasnost o kojoj ste na neki način morali da vodite računa. Moram da vam kažem još jednu stvar, ovo je trebalo da bude malo restriktivnije. Mi smo samo u tom smislu podneli amandman na onaj član koji omogućava čak i fizičkim licima i mislimo na pravna lica koja treba da razrešavaju svoje odnose tim putem, jer oni ulaze u te međusobne poslovne odnose. Ovo treba da bude nadležni sud, a ne državni sud. To je već stvar prepisa, kako vidim. Treće, ne treba stalne arbitražne institucije da se formiraju unutrašnjim pravnim aktima tih udruženja građana itd. Ako idete toliko široko, ozbiljne firme će radije da idu da se dogovaraju i pregovaraju i da traže da im se reši to sporno pitanje kod Nataše Kandić. Ono što na početku ove rasprave pojedini poslanici vladajućih stranaka nisu hteli da shvate – arbitraža ima smisla samo kod onih specifičnih stvari, gde arbitražne sudije pored tog, narodski da kažem, osećaja za pravdu i za zakonitost, poseduju i posebna stručna i specifična znanja, na osnovu kojih mogu najbolje da shvate šta je spor između tih lica. To se nekada u praksi zvalo – koji su sposobni da primene uzanse. Veliki broj uzansi nije u zakonu, već se nalazi u strukovnim i specijalističkim, ako mogu tako da kažem, propisima, gde se nalaze standardi za neke stvari. Vrlo je teško neki put da sudija, pa i preko veštaka i stručnjaka neke oblasti, proceni vrlo specifičnu stvar. Mogu da vam kažem najiskrenije, ne verujem da bi 1% sudija u Srbiji, da uzmete najboljih sudija, recimo, mogao da sudi u nekom predmetu gde se javlja potreba da se zaštiti autorsko pravo lica koje je na kompjuteru nešto uradilo. (Predsedavajući: Vreme.) Znate šta, ovo je ipak izuzetak. Ne treba od arbitraže napraviti pravilo. Kada ga široko postavite, onda taj izuzetak ima nepogrešivu tendenciju da postane pravilo, a kada postane pravilo onda nam ne trebaju ni sudovi ni zakon.
Zahvaljujem se. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić. Izvolite, gospodine Jojiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji se odnosi na član 12. Predloga zakona detaljno su obrazložili narodni poslanici Zoran Krasić i Milan Stevović. Nije prihvatljivo, po stanovištu SRS, da se može otvarati arbitraža, a da se istovremeno nađe predmet pred nadležnim sudom. Dakle, sporazumi mogu da budu zaključeni i stranke raspolažu svojom voljom. Ako je neka od stranaka već ušla na vrata suda, to je već stvar sporna. Dakle, stvar je sporna. Ako je u pitanju spor koji je već krenuo i znači da je iniciran pred nadležnim sudom, u tom slučaju svaki naknadni sporazum bio bi apsolutno izlišan i bespredmetan. Taj sporazum bi mogao da bude ukoliko bi se stranke složile i ukoliko bi stranke izjavile da je jedna od stranaka podnela tužbu sudu i ta stranka je povukla tužbu i tužbeni zahtev, sa čime se složila druga stranka u sporu. Dakle, pošto se radi o obligacionim odnosima, u pravnom odnosu su dva subjekta, dva lica. U tom slučaju mogao bi da se zaključi naknadni sporazum. Ukoliko je spor krenuo, iniciran, tužba zavedena kod nadležnog suda, dok se ne reši pitanje te tužbe i tužbenog zahteva svaki sporazum pred arbitražom ne bi bio celishodan. Nema logike da se zaključuje sporazum sada. O čemu će se oni sporazumevati naknadno? To mogu da se sporazumeju samo na sudu. Dakle, jedan inicijalni akt pred jednim subjektom, pred sudom po osnovu tužbe, pred arbitražom odgovarajućim formalnim pravnim aktom, ali jedan drugi mora isključiti. U tom slučaju, ima mesta ako se stranke dogovore da se tužba povuče, a da se rešava pitanje i da se nastavi sa sporazumom, ali se nastavlja pitanje moralnog sporazuma. Dakle, ko će ceniti moralnost sporazuma? Da li stranke u arbitraži mogu da zaključuju svaki sporazum? Da li stranke, ako imaju spor koji treba da reši nadležni državni organ, tj. nadležni sud, mogu da raspolažu sa zahtevom i sa sporazumom koji bi ličio na – zaključićemo sporazum, ali da budu prikrivene namere; zaključićemo fiktivno sporazum, simulovani pravni posao koji neće odgovarati pravoj volji i pravnom interesu neće odgovarati. Recimo, zaključi neko sporazum – mi smo se sporazumeli u četiri oka, ukoliko toj i toj političkoj stranci budeš uplatio i dotirao i finansirao. Pre neki dan sam čuo na lokalnom nivou da je bio sastanak opštinskog odbora jedne političke stranke. Na sastanku te političke stranke član tog odbora, kada je bilo pitanje statusa nečijeg, rekao je – vi ne znate šta je taj čovek dao za tu i tu stranku, koliko je on miliona dao za tu stranku. Hoćemo li sa takvim nemoralnim sporazumima da idemo na arbitražu? Neću da imenujem, nije zgodno, ali mogu reći da je ovo tačno i posedujem zapisnik te političke stranke. Sada je stvar zaista delikatna, da li stranke mogu da raspolažu sa svakim sporazumom i tužbenim zahtevom. Srpska radikalna stranka smatra da nema mesta naknadnom sporazumu ukoliko je spor pred nadležnim sudom krenuo. Sve dok spor nije krenuo pred nadležnim sudom, odnosno sporazum stranke mogu potpisati. Zbog toga smatram, gospodine ministre, da je ovaj amandman zaista opravdan i da ima mesta da ga usvojite. Međutim, imaćemo u praksi probleme. Dakle, ovde se ne razgraničava čisto i do kraja, nema čiste razgraničenosti između arbitraže i suda. Imate dva akta sa kojima se kreće, imate ih paralelno zavedene kod jednog i drugog organa, ali prethodno pitanje jeste čija je tužba, odnosno formalno-pravni akt prvi došao i pred koji organ. Prethodno pitanje jeste da se reši upravo taj predmet, pa tek onda možemo razgovarati kasnije da zaključuju sporazume, da odlažu, kada će da odlože vreme izvršenja i da određuju sve ono što je po Zakonu o obligacionim odnosima dozvoljeno, a ujedno što je dozvoljeno po Ustavu.
Reč ima ministar Parivodić.
Zahvaljujem se na iscrpnoj diskusiji. Što se tiče amandmana koji ste podneli na član 5. stav 2, kojim želite da isključite fizička lica iz mogućnosti korišćenja arbitraže, znam puno slučajeva da su se brat i sestra sudili po 10 ili 15 godina oko nasleđa. Zašto bi se maltretirali toliko dugo? Svima je poznat bar jedan takav slučaj. Suština arbitraže je u verovanju koje se ima u arbitra. Ako više verujemo arbitru nego sudu koji me zavlači 10 godina u jednom sporu, sud zavlači i te kako, nego šta nego zavlači sud, onda više verujem nekome pametnom arbitru pojedincu ili trojici da mi reše spor u roku od tri nedelje, nego da svi poumiremo dok taj sudija ne reši konkretan spor. Zbog toga mislim da ne treba fizičkim licima onemogućavati takvu privilegiju da ne žive svoje živote u procesima, nego da žive svoje živote normalno, a da svoje odnose, svoje sukobe imovinske mogu brzo da rešavaju. Što se tiče rasprave o članu 7, da li će biti državni ili nadležni sud, to je vrlo zanimljiva tema. Dilema je bila hoćemo li panel arbitra, jednog arbitra pojedinca, tri arbitra, pet ili već kako je zamišljeno, hoćemo li ga zvati arbitraža, arbitražni sud ili arbitražni tribunal. Prosto je terminološka rasprava bila. Model zakon UNCITRAL-a ga naziva arbitražni tribunal. Zbog ovog tribunala koji je vrlo nepopularan u srpskom narodu smatrali smo da je nepodesno da kažemo tribunal, ali smisao reči tribunal na francuskom i na engleskom je u stvari sud. To je sinonim za sud. Zbog toga smo se priklonili izrazu – arbitražni sud. Pošto smo taj izraz već uveli u zakon, da bismo potpuno jasno distingvirali državni sud ili nadležni sud od arbitražnog suda, zato smo apostrofirali samo na jednom mestu reč država, i o tome se radi u celoj priči. Radi jasnoće smo zadržali ovaj termin "državni". Ne bi bilo strašno kada bismo rekli "nadležni", bilo bi razumljivo, ali ovim postižemo još jaču distinkciju koju želimo da postignemo i time bolju jasnoću zakona i zbog toga odbijamo amandman. Što se tiče naknadnog sporazuma, ovako: prvo, u parničnom postupku sud nema obavezu pribavljanja drugih dokaza od onih koje stranke u postupku svojevoljno ponude sudu u prilog svoje tvrdnje. Prema tome, u parničnom postupku ne postoji načelo inkvizitornosti, ispitivanja istine po službenoj dužnosti, kako to već postoji u krivičnom postupku. Moje suštinsko pitanje je u sledećem: u čemu je javni interes države da se nastavi sudski postupak ukoliko stranke koje su svojevoljno taj postupak pokrenule mogu poravnanjem kada god hoće taj postupak da završe i ukoliko te stranke saglasno zajedničkoj volji, ukoliko jedna stranka može da povuče tužbu uz saglasnost druge strane (jer je to uslov za povlačenje tužbe, kada se upusti druga strana u postupak od tog momenta je potrebna njena saglasnost da bi tužilac povukao tužbu), i ukoliko ja mogu kao tuženi slobodno da prihvatim tužbeni zahtev 100% i ako imam sve te slobode i ako je tužilac mogao da uopšte ne pokrene spor i da to uopšte ne dođe do suda, u kojoj to onda situaciji sud treba u parničnom postupku da se ponaša inkvizitorno i da tera jedan postupak protiv volje stranaka koje više imaju poverenje u arbitražni način rešavanja spora, nego tom sudu što daju poverenje. Znači, koja je to sada apstraktna situacija. Vi ste naveli jednu situaciju, ali kada se ispituju povrede zakona po definiciji parnični postupak nije odgovarajući forum za to ispitivanje. Tu postoji policija, krivični sud, postoji finansijska policija, postoje razne inspekcije koje treba da ispituju nelegalnost u ponašanju nekih fizičkih ili pravnih lica. To nije na parničnom postupku. Imajući u vidu mogućnost priznavanja tužbenog zahteva, povlačenja tužbe, poravnanja, vaš predlog potpuno iskače iz sistema parničnog rešavanja postupka. Iz tog razloga odbijam i taj amandman. Član 12. je klasično konkludentno pristupanje postupku. Znači, vi možete da zaključite sporazum o arbitraži ili možete svojim ponašanjem konkludentnim radnjama da potvrdite vašu saglasnost da ste pristupili određenom forumu za rešavanje sporova, sudu ili arbitraži. To je univerzalno prihvaćeno pravilo da se određenim konkludentnim radnjama prihvata nadležnost određenog foruma, suda za rešavanje spora. Zbog toga, ako poričete nadležnost nekog suda ili arbitraže, vrlo morate da vodite računa da se samo svedete na to poricanje, da ne bi bilo kakvo drugo upuštanje u predmet spora vas dovelo do toga da sud uzme da ste vi konkludentno prihvatili njegovu nadležnost.
Replika, narodni poslanik Petar Jojić.
Molim vas, mi se ovde pogrešno informišemo. Mi ovde ipak obmanjujemo javnost. Molim vas, vi ovim hoćete sada da stvorite kod građana veliku zabunu, stvarate bespotrebno probleme. Omogućavate građanima sada da na časnu reč vašu, nekom radnjom, da je neko pokazao, da se on složio sa tim i tim, bila ona kao što ste vi rekli ili ne bila, ali vi sada dovodite u situaciju i zabludu građane da oni lutaju, ili će da idu na sporazum, ili će da idu na arbitražu, ili će da idu na sud. Razgraničite jedno i drugo i dajte građanima pravo da se obrate. Ako su se obratili sudu, onda to rešava sud, a ako su se obratili i rešili da to reše arbitraža, neka reši arbitraža. Stvarate komplikaciju građanima u praksi. Gde piše ovde za te radnje? Ne piše. Ko će da primeni tu odredbu, kako vi lepo kažete ovde, definišete je kao takvu i takvu radnju, a u zakonu nije ugrađena. Kako će sutra onaj ko rešava ili u arbitraži ili u parničnom postupku, da reši? Stranke mogu po parničnom postupku sledeće: mogu, ukoliko je stranka podnela tužbu, a druga stranka, tuženi se upusti u raspravu, ali ne može da predloži zastoj u postupku po novom Zakonu o parničnom postupku, da zastanu u ovom postupku, da bi eventualno ukoliko se mogu sporazumeti da idu na arbitražu, ali paralelno dva organa da budu uključena, da reše građanima jedan pravni spor, to je suludo. Dovodite građane do toga da lutaju i uvodite pravnu nesigurnost. Nemojte to raditi. Ovo je samo kod vašeg zakona. Da li to predviđa Zakon o parničnom postupku? Nije ovo mirovno veće, da se spor može rešiti zbog toga što je on uzeo pola metra parcele, pa sada idemo na mirovno veće, pa ako mirovno veće može da reši, onda da, a ako ne reši, onda ide na sud. Dakle, ako mora da, ali on odlučuje o tome. Ali vi sada neuke stranke naročito... Ovo što vi izlažete, što pričate, ovo je zamajavanje javnosti. Nemojte da pričate priču ovde o konkludentnim radnjama, a u zakonu ih nema. Ako ih ima, koje su to radnje, jer ste vi dužni da ih precizirate. Navedite ih tačno da sutra kada se građanin obrati jednom od tih subjekata, on zna da je ovo zakonodavno telo donelo normu po kojoj mora da postupi i onaj koji traži da mu bude razrešen pravni spor, i sud i arbitraža. Ovako prepisivati paušalno, ovo ne bi, gospodine ministre, ni lovačko društvo prihvatilo. Verujte mi, ovo ni lovačko društvo ne bi prihvatilo, pogotovo pčelari. Nemojte, molim vas, tu vam je Maljen, tu je Deliblatska peščara, molim vas. Ovo bi čak moglo o vinu i rakiji kada bi bio zakon, ali tamo bi se naši Šumadinci i Srbi borili da šljivovica mora biti zaštićena, da bude jača nego što je viski, a jeste bolja od viskija. Prema tome, slobodan sam da vam kažem da je ovo pogrešno rešenje. Neću ga drugačije nazivati, jer ovo su pogrešna rešenja. Morate precizirati i razgraničiti, jer kada precizirate i razgraničite, onda ste na terenu.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, imate sedam i po minuta.
Gospodine ministre, mislim da ste napravili grešku malopre kada ste rekli da spor povodom nasledstva brat i sestra ako treba da rešavaju kod suda, pa to treba da čekaju 10 godina. Molim vas, uzeli ste pogrešan primer, taj spor brata i sestre nije protiv nasledstva, nego njihov imovinski spor povodom nečeg drugog. Nemojte, to može da ide na parnicu, ali samo treba da znate, napravili ste grešku ako ste pričali o sporu naslednika, a nasledstvo nije raspravljeno, onda to ne dotiče ovaj zakon. Ako ste taj primer uzeli, onda oni nose smrtovnicu arbitražnom sudu, molim vas, a to je u suprotnosti sa Zakonom o nasleđivanju. Znači, vrlo loš primer ste uzeli. Mogu da shvatim da pošto se raspravila zaostavština, doneto rešenje o nasleđivanju, pa eventualno imaju neki spor povodom međe, pa oni mogu slobodno da raspolažu da može da ide tamo, ali pod uslovom da nije onaj deo koji se tiče uređenja međe, jer to ide isto van parničnog postupka. Loš primer ste uzeli, ali to ćemo da ispravimo, nismo vam uzeli za loše, verovatno vas ponela diskusija, pa ste hteli da ukažete da će pred arbitražom mnogo pre da se reši sporni odnos, nego pred sudom. Niste mogli veću uvredu da napravite državi. Vi ste ministar, morate da štitite državne institucije. Molimo vas, vi morate da rukovodite državnim institucijama, a ne građanima, i to ograničeno radno vreme; da li će to biti dve, tri ili četiri godine, dok vam traje mandat, jer vi ste pre svega odgovorni za rad institucija. Naravno da je sve to u korist građana, ali vi pre svega svoju vlast kao ministar ostvarujete prema institucijama unutar institucija. Kada kažem vlast, mislim da organizujete, da primenjujete zakon u tom smislu. Pustite vi građane. Građani jedva čekaju da niko nad njima ne vrši vlast. Njima puca glava kada neko nad njima vrši vlast. Vidite koji je sada problem ako sada dozvolite fizičkim licima da međusobni sporni odnos rešavaju pred nekom arbitražom. Dakle, dva pčelara mogu da reše svoj sporni odnos povodom pčela pred udruženjem pčelara, ali to se ne tiče ovog zakona. To se tiče pravila pčelarskog društva, to se tiče unutrašnjih pravila pčelarskog društva i nije predmet ovog zakona. Dakle, prema zakonu koji reguliše sva ta udruženja, oni su ovlašćeni da svojim internim pravilima propišu kako će se rešavati sporni odnosi povodom toga. Nemojte, to je druga stvar. Dalje, druga greška – udruženje građana. Molim vas, koje će udruženje građana da to sa autoritetom reši, koje? Lokalizujte arbitražu u smislu nadležnosti na vrlo specifične sporove gde treba struka i specijalnost da dođu do izražaja. Pazite, treća stvar, vi kažete – nije dobro državni sud, kažete da postoji arbitražni sud, ali odmah da vam kažem, u engleskom i francuskom ta reč koju ste vi malopre upotrebili ima potpuno različito tumačenje. Ja malo ratujem sa tim dokumentima, Englezi ga prevode na jedan način, a Francuzi na drugi način. Kada imate francuski i engleski prevod, onda se kaže da ipak ima prednost engleski prevod. Svakodnevno radim sa tim dokumentima, tako da ne želim da gubim vreme da vas ubeđujem u te stvari. Državni sud (u daljem tekstu: sud) – onda to znači, gde god se pojavi sud, posle člana 7. vi podrazumevate državni sud, pa onda imate arbitražni sud, a to bi u vašoj režiji značilo arbitražni državni sud. Idemo na sledeći član – imenovanje vrši nadležni sud. Onda bi to bio nadležni državni sud. Vi ste nama odbili amandman, a mi smo vam predložili upravo to, dakle, da umesto državnog suda postoji napisano – nadležni sud. Šta je nadležni sud? To je organ sudske vlasti koji u skladu sa zakonom ima propisanu nadležnost da sudi, a vi nam to odbijate. Ako je spor iznet pred nadležni "državni" sud, kako vi to volite da kažete, onda nema sporazuma, jer zalazite u pitanje nadležnosti. Vi isključujete nadležnost državnog suda kome se stranka obratila za zaštitu prava i interesa. Kako kod nadležnog državnog traži zaštitu? Traži zaštitu u skladu sa zakonom. Složićete se da se kod vaših arbitražnih sudova mnoge stvari rešavaju samo formalno-pravno u skladu sa zakonom, ali suštinski sa pravilima struke i standardima koje primenjuje struka, koje sud ne može da primeni, i ako primenjuje, primenjuje preko veštaka i uvek ostaje neki konflikt. Pošto je tako, znači da i vi prihvatate jedan restriktivniji pristup arbitraži. Amandmani na član 11. i na član 12. stav 5. čine jednu celinu. Nema tu konkludentnih radnji. Član 12. stav 5. takođe govori o nekom naknadnom sporazumu u toku spora pred sudom. To je jedna celina. Ako ne prihvatate amandman na član 11, po logici stvari ne možete da prihvatite ni amandman na član 12, jer je to jedna celina i to ne može da se razdvoji. Da smo napisali amandman samo na član 11, a da nismo obuhvatili član 12, onda bi bila stvarno jedna trivijalna situacija: vi prihvatite amandman na član 11, a ostane u 12. to što vi kažete "konkludentnim radnjama". Znači, ipak smo vodili računa kada smo podnosili amandmane da to bude konzistentno, da se vidi i jedna misao koja se provlači. Mi smo samo sa devet amandmana intervenisali prema ovom predlogu zakona, a vi imate 70 članova. To je 10%. Zašto? Samo zbog one tri-četiri stvarčice koje želimo da ugradimo u ovaj predlog zakona i da poboljšamo ovaj tekst. Mi vam ne osporavamo neke stvari, samo principijelne stvari koje se tiču onoga što smo krenuli sa članom 5, a ići ćemo redom, pošto mi je vreme isteklo.
Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Da pojasnimo, svakako, u odnosu na ono što je saopšteno kako se radi, sutra u 10,00 sati će početi rasprava o pojedinostima tačke 6 – Predloga zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Reč ima ministar Parivodić.
Ne bih se vraćao na isti amandman više puta da ne želim da podvučem jednu fundamentalnu razliku o shvatanju prava između vas i nas. Ona se sastoji u sledećem: vi idete na tzv. trivijalno rešenje problema, ako vam neka norma ne odgovara, vi uskratite slobodu građanima time što to zabranite. Slažem se da je član 11. mogao da bude dopunjen još jednom odredbom kojom se stranke koje vode postupak obavezuju da tu svoju arbitražnu klauzulu dostave parničnom sudu, da bi parnični sud, na osnovu saznanja o toj arbitražnoj klauzuli, obustavio postupak. To je trebalo da bude vaš amandman, a ne da onemogućite ljudima koji su se razočarali u neefikasnost određenog sudije i da oni u jednom tunelu provode život zato što imaju nesreću da im je predmet zapao kod neefikasnog sudije. Znači, bolje je dopuniti, uložiti malo više truda i dati ljudima slobode, uz odgovarajuće preciziranje. Slažem se da bi ta dopuna bila bolja, ali ne mogu sada da poništim jednu normu koja je potpuno normalna, zato što vi niste nju dopunili na odgovarajući način, nego je poništili.
Narodni poslanik Petar Jojić, replika.
Gospodine ministre, postavljam pitanje, tražim odgovor i pismeni dokaz. Ovaj projekat i ovaj predlog zakona su se pisali, možete li poslanicima SRS da dostavite prevod iz bilo koje zemlje evropskog i anglosaksonskog prava? Mi vama ne možemo da verujemo na reč. Vi kažete da usaglašavate sa međunarodnim pravom i međunarodnim standardima. Mi imamo pravo, a imamo i obavezu pred građanima Srbije, da vam postavimo pitanje, jer vi ste u tom resoru i morate ovde da položite račune. Dajte nam odgovor na osnovu kojih standarda, koje zemlje, dajte nam prepis, da vidimo da li ima ovakvog rešenja u Francuskoj, Nemačkoj, Italiji, Belgiji, Holandiji, Švajcarskoj, Švedskoj, Norveškoj, Finskoj, Kraljevstvu Engleske i Velsa i SAD i naše bratske Rusije. Ako nam date prevod, moći ćemo s vama da polemišemo na stručnoj osnovi. Ovako ne znamo ko je ovaj predlog pisao. Naše je pravo da pitamo. Znamo da pripravnici po nekim resorima pripremaju ovde zakone kao pravilnike vatrogasnog društva. Gospodine ministre, ne može više. Vi ste univerzitetski profesor prava, da li možete sebi dozvoliti da uskratite pravo poslaniku da pita i kad vam ja postavim pitanje, vi kažete: to je irelevantno. Ne možete vi tako sa poslanicima da razgovarate. To nije irelevantno. Bitno je da mi znamo šta vi radite. Ovo je zakonodavni organ koji vas kontroliše, ovo je organ kome morate da polažete račune. Ko vam je bio u timu za sastavljanje ovog, da kažem, pravilnika gg preduzeća? Dajte nam te vaše eksperte koje uključujete da prave zakone i dolazite da pravite budalama poslanike. Mene nećete. Nemojte da se ljutite, ali to su standardi. Vi morate izaći pred parlament, ali parlament mora da zahteva od vas da vi zaista izađete i da odgovarate na pitanje, a drugo, da parlamentu i poslanicima date dovoljno dokaza da ste se oslonili na međunarodno pravo. Radio sam zakonik o krivičnom postupku 11 zemalja. Radikali su uključili najveće eksperte u državi i onda smo usaglasili jedan dobar zakon, ali sad dođoše neki koji nikada nisu bili ni profesori, niti su imali pojma sa procesnim pravom, a pišu procesno zakonodavstvo, a profesori koji imaju 30-40 godina iskustva u procesnom pravu i krivično-materijalnom pravu nisu uključeni. (Predsednik: Vreme.) Postavio sam vam pitanje i molim vas da mi date odgovor iz koje zemlje ovo potiče. Hoću prevod. Mi imamo Institut za uporedno pravo. Gospodine ministre, izađite ovde da položite račune pred poslanicima. Ako je Institut za uporedno pravo uključen, imate nam dostaviti prevod zakona tih zemalja. Hoćemo mi u Evropu, ali istovremeno tražimo da nam kažete koji su to eksperti koji istovremeno dva organa uključuju da budu na sceni i da građane zamajavate, da ih dovodite u zabludu i da lutaju: ili će da idu kod lovačkog društva ili kod vatrogasnog društva. (Predsednik: Vreme.) Mi radikali kažemo: po Ustavu. Ovo nije ustavna kategorija. Gospodine ministre, izvolite i nađite ijednu rečenicu u Ustavu. Da, može i arbitraža i zakon o arbitraži, moramo promeniti Ustav, ugraditi ovo u Ustav Republike Srbije. Vi morate da se pozovete da Ustav traži da bude to i to regulisano. (Predsednik: Gospodine Jojiću, u međuvremenu vi poštujete ovaj ustav, ali molim vas, sa svom tolerancijom, poštujte i Poslovnik, peti minut, molim vas.) Gospodine ministre, voljni smo da ostanemo do ujutru ovde, ali tražimo odgovore, jer vi nama ne dozvoljavate da raspravljamo u parlamentu, ne informišete nas, poturate nam kukavičja jaja ovde, pravite se da ste veliki eksperti, a u stvari hoćete samo da stavite recku da ste vi napisali jedan zakon. Može zakon da se piše, ali da bude primenjiv i da ga građani razumeju. (Predsednik: Gospodine Jojiću, samo jedan gest mi treba, da li želite i kao poslaničko pitanje?)
Ne. Hvala vam. Ministar sam odlučuje šta, kada i kako odgovara, jasan je Poslovnik i zna se ko su ovlašćeni predlagači, jasno je bilo pitanje. Ovo je dijalog, ali u okviru toga postoji mogućnost, na koju uvek ukazujem, da se kao poslaničko pitanje, onda znači i dodatna obaveza, proceduralna, nešto zabeleži i to smo više puta radili i na zahtev poslanika, ali i na prethodno upozorenje predsednika Skupštine da je moguće. Podsećam vas na proceduru. Hvala vam mnogo. Da li još neko želi reč o istom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, dođosmo i do člana 17. U ime SRS predložio sam amandman na član 17. Predloga zakona i govoriću samo o amandmanu. Predložio sam da se u članu 17. stav 2. i 3. reči "a ako tog organa nema ili to ne učini, imenovanje vrši nadležni sud" brišu. Takođe, briše se stav 4. ovog člana. Broj arbitara, gospodine ministre, koji rešavaju imovinske sporove, to znamo, i to većinom privrednih subjekata na osnovu ugovora o poslovno-tehničkoj saradnji i kooperaciji pretežno, određuju stranke. Može biti jedan ili više arbitara, onako kako ste predložili, ili ako stranke ne odrede njihov broj određuje organ imenovanja koji stranke odrede, i to je u redu. Ali, nepotrebno je u ovom članu 17. Predloga zakona da imenovanje vrši nadležni sud, jer to ne bi bilo u skladu sa opštim načelom zakona o arbitraži, jer je arbitraža kod nas u povoju i sad joj dajemo nezavisnost, odnosno dajemo joj karakter jedne stalne institucije. Pred arbitražom se rešavaju imovinski sporovi koje stranke slobodno ugovaraju i koji ne spadaju u sudsku nadležnost. To je upravo ova materija. U tom smislu smatramo da sud nije potreban da određuje arbitra, već same stranke. Takođe, ovaj stav 4, citiraću kako on glasi: "Protiv odluke suda kojom se imenuje arbitar nije dozvoljena žalba", iako je žalba ustavna kategorija. S obzirom da smo mi iz Srpske radikalne stranke protiv toga da arbitra određuje sud, ovo je stvarno dobronamerno, mislim da biste mogli da usvojite ovaj amandman. Hvala vam.
Hvala vam najlepše, gospodine Koprivica. Još neko po ovom amandmanu? (Da.) Narodni poslanik Zoran Krasić. Da ne bi bilo nikakvih primedbi, zato smo malopre razmenili podatke o željama gospodin Jojić i ja, jer se juče završilo time da smo u jednom trenutku, pa nije bilo moguće to zapisati... Morao sam da citiram na staroitalijanskom početak "Pakla", jer je tako traženo, a gospodin Jojić je odgovarao na latinskom, pa su se ljudi zbunili. Izvolite, gospodine Krasiću.
Gospodine Markoviću, iskoristiću priliku da povodom ovog amandmana na član 24. Predloga zakona obuhvatim i ova dva-tri amandmana koja slede, pošto je to u suštini jedno te isto i da prekratim ovu raspravu kako ne bismo gubili vreme u ubeđivanju, pošto očigledno imamo dva bloka duboko ušančena u svojim rovovima itd. U članu 24. stav 3, a to je obuhvaćeno ovim amandmanom gospodina Koprivice, a to je i u stavu 2. i 3, naveli ste da o izuzeću arbitara odlučuje nadležni sud, u stavu 3. pardon, ali to je veza sa ovim članom 17. koji obuhvata stav 2. i 3. oko određivanja tog predsednika, ko će da predsedava. Ako se arbitri koje su odredile stranke u sporu ne mogu dogovoriti o trećem, onda odluku o tome donosi i imenovanje vrši nadležni sud. Koji je to nadležni sud koji će da vrši imenovanje arbitra? Opštinski sud po mestu prebivališta, okružni sud, trgovinski sud, apelacioni sud, Vrhovni sud, koji je to nadležni sud? Da sad ne bi bilo nagađanja o tome, pričamo o članu 17. stav 2. i 3, Zakon o uređenju sudova je propis kojim je definisana nadležnost državnih sudova, kako vi to volite da kažete. U tom zakonu nema ni slova o nečemu što bi asociralo na ovo. Molim vas, Zakon o parničnom postupku ne sadrži nijednu odredbu o arbitraži, to je izbačeno prošle godine kada je usvojen Zakon o parničnom postupku. Znam, gospodine ministre, ali mnogo važnije pitanje za ovo jeste stvarna nadležnost. Vrlo sam precizno pokušao da vam predočim, pošto mislim da nemate iskustva iz prakse. Koji bi to sud bio stvarno nadležan, opštinski, okružni, apelacioni, itd, itd, da ne ređam. (Milan Parivodić, sa mesta: Onaj koji bi rešavao sporove...)
Izvinite, gospodine ministre, izvinite gospodine Krasiću, sve što je moguće da dodatno pojasnite, molim vas, moguće je u ličnom kontaktu sa govornice. Molim vas, nema razloga, sem retorskog obraćanja i isto tako nema odgovora, jer se tako onda stvori pogrešna slika i ne mogu ljudi da zapišu stenogram. Izvolite.
Znači, taj nadležni sud bi bio onaj čiju su zakonsku nadležnost parnične stranke isključile nekim svojim sporazumom, pa čak i u varijanti ako je prethodno pokrenut postupak pred nadležnim sudom, a one se u toku postupka pred nadležnim sudom dogovore da će da iznesu to pred arbitražu. Sad zamislite, Prvi opštinski sud u Beogradu je nadležan da reši jedan sporni odnos. Tužilac je podneo tužbu, zakazano pripremno ročište, oni naknadno uspostave sporazum da to reši arbitraža koju drži, recimo, Vojin Dimitrijević. Tužilac odredi jednog, tuženi odredi drugog i sada onaj sud koji je bio nadležan, ne ulazim u to koji je, on treba u slučaju spora ova dva arbitra oko onog zajedničkog da odredi ko će da bude taj treći predsednik veća pri arbitražnom sudu. Jedan od razloga zbog čega se zalažete za ovaj koncept zakona o arbitraži je taj što stranke nemaju poverenja u sud, ne žele 10 godina da se sude pred državnim sudom, nego žele da im neko sa ulice reši spor. Izvinjavam se na ovome "sa ulice", kada su u pitanju ozbiljni privredni subjekti, to nije neko sa ulice, ali kada je u pitanju ovo što vi branite u članu 5. onda to, bukvalno rečeno, može biti neko sa ulice. Sada tog trećeg treba da odredi onaj za koga ministar kaže neefikasan, nije dobar itd. Pa vam tu nešto sa logikom nije baš u redu. Dalje, gospodine predsedniče, nećete da zamerite da obuhvatim i ovaj amandman gospodina Vojislava Milajića. To je član 24. stav 3: "Ako se stranke nisu drugačije sporazumele, o izuzeću arbitra odlučuje nadležni sud". Opet nadležni državni sud, u koji vi nemate poverenje, jer deset godina treba da reši neki spor, pa hajde na ulicu kod nekih arbitara. Član 28. stav 3, ovo je već, gospodine ministre, malo smešno, a ako vaše kolege sa fakulteta ovo slušaju, profesori... (Predsednik: Izvinite, gospodine Krasiću, da li to znači da vi istovremeno sada obuhvatate još jedan? Shvatam, razumem i u odnosu na obaveze ministra i svih poslanika šta kažete, pa proveravam.) Ministar prati, zna o čemu se priča. Vidim da i poslanici... Gospodin Nemanja Šarović je podneo amandman na član 28. stav 3. i traži njegovo brisanje. U tom stavu je naslov tog člana – odlučivanje arbitražnog suda o svojoj nadležnosti. Generalno, sve ovo što pričamo je pitanje nadležnosti. Kaže ovako: "Odluka arbitražnog tela o proglašavanju ništavim ugovora koji sadrži arbitražnu klauzulu...". Prva dva stava govore o tome da arbitražno telo samo procenjuje da li je nadležno. Malo je čudna formulacija, tim pre što je arbitražno telo, što su to telo formirale stranke koje su u sporu. Tako ste napisali. Pera i Đoka su napravili arbitražu, odredili sastav arbitraže i sada oni koje su oni odredili da budu arbitri, oni sednu i kažu – hajde da vidimo da li smo mi nadležni da rešimo spor između Pere i Đoke. Stvarno smešno. Kaže: "Odluka arbitražnog tela o proglašavanju ništavim ugovora koji sadrži arbitražnu klauzulu ne povlači ništavost te klauzule." Ako je neki sporazum ništav, znate li koja je pravna posledica ništavosti? Ne postoji, vraća se u pređašnje stanje. Vi kažete – vraća se u pređašnje stanje, ali se zadržava naše pravo da odlučujemo da ne postoji nešto. To je u suprotnosti sa normalnim pravnim posledicama ništavosti. Nadam se da ste me shvatili. Ništavost pravnog akta, sporazuma, ništavost kao upravna, kao parnična, kao obligaciona kategorija. Tri poglavlja imate u Zakonu o obligacijama, utvrđivanje ništavosti, oglašavanje ništavim ugovora itd, koje su pravne posledice ništavosti. Verovatno u svakom drugom ili trećem zakonu koji usvojimo u ovoj skupštini imamo u nekom od članova takvu odredbu gde se kaže – ukoliko je ugovor zaključen suprotno odredbama ovog zakona, smatra se ništavim, ništavost utvrđuje sud itd., ili slična formulacija. Sve je ništavo, ali ja nisam ništav; tako kaže arbitražno telo. Mislim da je ta formulacija potpuno nepotrebna i ako je izbacite... Praktično, vi imate sada koncept: oni mogu naknadno da se dogovore o arbitraži, a sada, pošto su se naknadno dogovorili o arbitraži, ta arbitraža je ovlašćena sve da radi. Onda imate situaciju da se mi unapred dogovaramo o arbitraži, i to je arbitražna klauzula nekog našeg pravnog posla, a onda kada se formira ta arbitraža ona kaže – e, pa taj pravni posao je ništav, taj ugovor je ništav, ne ispunjavate zakonske, i sve se prihvata to što su oni odredili da je ništavo, osim one klauzule u tom članu, u nekom članu tog ugovora. Recimo, ako ugovor ima 52 člana, kada oni kažu da je ništavo, to bi se odnosilo na 51, a onaj jedan bi bio praktično punopravan, i to onaj ko objašnjava da treba da se formira arbitraža. Poslednji amandman koji smo podneli je amandman gospođe Gordane Pop-Lazić, a tiče se člana 49. stav 2. Taj član ima naslov – odluka na osnovu prava ili pravičnosti. Prvi stav kaže: "Arbitražni sud donosi odluku primenom prava, odnosno pravnih pravila, ugovora i običaja." Smatramo da je to dovoljno, ali ono što stoji u stavu 2. stvarno može u praksi da prouzrokuje velike probleme. Moram da vam kažem da smo gotovo identičan amandman podneli na Zakonik o krivičnom postupku, jer je u nekoliko članova, čak i tamo gde mu nije mesto, napisano da će sud da sudi na osnovu zakona, ali i pravde i pravičnosti. Kada se kaže "pravde i pravičnosti", to je već neki osećaj. Moram da vas podsetim, ako pokušavate da opravdate taj stav o pravdi i pravičnosti, ovo nije lustracija. Ovde je javnom mnjenju pojam lustracije nametnut od strane porodice Vodinelić. U jednoj iskrivljenoj formi pravda i pravičnost je dignuta iznad ustavnosti i zakonitosti. Kao izgovor za to koristili su neke stavove iz Nirnberške presude, koje su se ticale jednog sudije koji je sudio na osnovu zakona. Međutim, kasnije su, pošto nisu mogli drugačije da ga osude i oglase krivim, došli do zaključka da je on to radio u skladu sa zakonom, ali je to toliko bilo očigledno nepravedno i nepravično da njega treba lustrirati, pa je kasnije izbačen iz suda, proganjan itd. Takav pojam lustracije i ovo što kod nas ovi nameću su dve različite stvari. Ovo što se kod nas gura kao lustracija je čisto politička kategorija. Nema veze sa pravdom, pravičnošću, sa Ustavom i zakonom. Kada se u neki zakon ugrade ove reči – na osnovu pravde i pravičnosti, onda dolazimo na teren emocija i osećaja. Vi i Igor možete povodom iste stvari da imate različito mišljenje šta je pravedno. Za vas je jedna varijanta, za Igora druga. Zbog toga se svi moderni pravni sistemi zasnivaju na tome da sve predstavnike vlasti vezuje za Ustav, zakon i propis. Tu je sadržan i moral, i norma, i sistem vrednosti i nešto što je objektivno i unapred poznato svima. Kada se kaže – pravda i pravičnost, onda smo na terenu osećaja pojedinca. Za nekoga je nešto pravedno, za drugoga nije. Neko je dobro igrao fudbal, pa je izgubio utakmicu i kažete da nije pravedno. Da li može da se promeni rezultat? Ne može. Izgubio je. Malo plastičan primer da bi se shvatilo da svako ima svoju impresiju o tome šta je to pravedno, a šta nije. Večeras će jedan tim sigurno da igra dobro, a izgubiće. Onda kažemo – nepravda je.
Neće, kao što neće moći da se promeni vreme. Još dva minuta. Nećete? Hvala vam na razumevanju. Gospodine ministre, samo sekund. Prvo, poslanička grupa SRS od strane ovlašćenog gospodina Krasića je kroz ono što ste vi rekli proceduralno u stvari o amandmanima na članove 17, 24, 28. i 49. iscrpla svoju argumentaciju. U odnosu na to, dozvolite mi, zamoliću vas, gospodine ministre, da pitamo članove drugih poslaničkih grupa po ovim amandmanima, da bismo došli u situaciju da možete da odgovorite objedinjeno, a istovremeno da date i završnu reč. Kao što ste čuli, prorokuje se da će u odnosu na to postojati replika, ali videćemo. Možda i ne, jer kažem da se ne bavimo time. Još jednom pitam, da li još neka poslanička grupa želi reč o amandmanu na član 17? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Milajić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Na član 49. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Pošto smo ovim završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, pitam da li predstavnik predlagača dr Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, želi da da završnu reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre. Što se tiče prorokovanja, imaću zadovoljstvo da vas sutra od 10,00 časova u istom sastavu vidim ovde, kao predlagača vas, a i poslanike. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala, gospodine predsedniče. Zaista mi je uvek zadovoljstvo da polemišem sa poslanicima Srpske radikalne stranke o pravu. Sada ću da vam iznesem jedan slučaj koji sam detaljno u svom doktoratu opisivao, a koji se zove – slučaj Pronupsija de Pari (Pronuptia de Paris), gde je proizvođač opreme za venčanje "Pronuptia de Paris" zaključio ugovor o franšizingu sa gospođom Šilgalis, jednom Nemicom. Oni su se obavezali, shodno tom ugovoru o franšizingu, da će "Pronuptia de Paris" da dostavlja određeni broj venčanica, smokinga itd, sve što treba, opreme za venčanje. Onda se gospođa Šilgalis obratila nemačkom pravosuđu, kao nadležnom, kada je već dobila robu, venčanice, smokinge, leptir mašne i sve što treba za svadbu, onda je izašla pred sud i rekla, pošto se njoj nije dopao taj posao da radi – ovaj ugovor je ništavan zbog toga što je suprotan pravu konkurencije EU, posledica tih klauzula kojima se povređuje konkurencija je ništavost samih tih klauzula, i više od toga, i celog ugovora. Iz toga izvodim zaključak, kaže gospođa Šilgalis, da moje obaveze ne postoje prema "Pronuptia de Paris", jer je ceo ugovor ništavan zbog te ništavosti klauzula koje povređuju pravo konkurencije. To je jedan školski primer gde imate situaciju da neko hoće da izađe iz ugovora pozivajući se na nezakonitost određene klauzule ugovora, a samim tim i celog ugovora i da na taj način izbegne svoju obavezu. Pretpostavka je u ugovornom pravu da ako su stranke zaključile i klauzulu o arbitražnom rešavanju sporova, da one hoće i za slučaj potezanja pitanja ništavosti jedne od dve strane da taj eventualni spor iznesu pred arbitražni sud. Upravo ta pretpostavka je dovela do postojanja ove odredbe u zakonu da samo ta jedna arbitražna klauzula nadživljuje ostatak ugovora koji biva poništen, jer je njihova volja da taj spor reše, uprkos svemu, pred arbitražom, a ne pred sudom. Razumeli ste. To je što se tiče toga i zbog toga ne mogu da prihvatim amandman. Pitanje ex aequo et bono, da li može da se reši mimo i da li pored prava može arbitražni sud da donese odluku na osnovu pravde i pravičnosti – ovde kaže može, samo ako su se stranke o tome izričito sporazumele. Opet smo na terenu autonomije volje i ako stranke veruju da je neko pravičan, onda će njemu dati da rešava taj spor ex aequo et bono. Ako ne veruju da je pravičan, neće izričito govoriti da može po tom metodu, po tim normama pravičnosti da se rešava taj spor. Vi uporno pokušavate da izvršite invaziju na slobodu građana u njihovoj ugovornoj slobodi raspolaganja. (Petar Jojić, sa mesta: Vidite šta radi ministar?)
Molim vas, gospodine Jojiću... Izvinite, gospodine ministre. Gospodine Jojiću, ministar daje završnu reč i upravo to radi rečima, budite ljubazni, rečima kojima on daje završnu reč, ako bude osnova za repliku, molim vas, ne vodimo ovde lingvističku raspravu tog tipa. Budite ljubazni, ne možemo ni na jedan način, ni po kom osnovu ugrožavati osnovna prava po Poslovniku. Izvinite, gospodine ministre i nastavite.
Hvala lepo, gospodine predsedniče. Dakle, ovaj zakon je, to sam rekao na početku i sada ću još jedanput da ponovim, rađen na osnovu model zakona UNCITRAL-a, specijalizovane agencije UN za međunarodno trgovačko pravo koja je osnovana 1966. godine od strane profesora Klajva Šmithofa. Ovaj model zakon je rađen 1988. godine i možete ga naći vrlo lako na internetu na engleskom jeziku, a siguran sam da znate engleski jezik i da ga možete pročitati na engleskom jeziku. Postoji prevod ovog modela u Institutu za uporedno pravo, gde ga isto tako lako možete pribaviti. Ovaj model zakon ima veliki autoritet u međunarodnom arbitražnom svetu i preko 50 zemalja je svoje nacionalne zakone zasnovalo na ovom model zakonu. Kada sam davao instrukcije kako će se ovaj zakon izraditi, upravo sam insistirao da odstupanja od tog model zakona, koji je temeljno proveren na svih pet kontinenata sveta, budu što manja, da bi on bio što prepoznatljiviji. Ukoliko se određeni problem u primeni ovog zakona pojavi, da možemo da iskoristimo tu uporednu praksu koja je zasnovana upravo na model zakonu i da izađemo iz eventualne stupice u koju nas je određeno neprecizno rešenje dovelo. Mislim da je zakon napisan vrlo jasnim, kvalitetnim, civilističkim jezikom, razumljiv je svakom prosečno obrazovanom građaninu, nije pisan za specijaliste. Unosi jedan novi važan institut u unutrašnji poredak Srbije. Pretpostavljam da će ubrzati zaista rešavanje sporova u Srbiji, rasteretiti srpske sudove od postupaka gde oni ne moraju da budu uključeni i time učiniti veliku korist za pravnu sigurnost i kvalitet života građana Srbije. Zbog toga vas molim da ga podržite prilikom dana za glasanje. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Parivodiću. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. S obzirom na to da je predsedavajući najavio da će se danas raditi do završetka rasprave o pojedinostima one tačke koja počne do 18,00 časova, obaveštavam vas da neće početi u narednih šest minuta nijedna rasprava, već, kao što smo javno obećali, međusobno, sutra u 10,00 časova rasprava sledeće tačke dnevnog reda. Što se tiče poslovničkih šansi da se da replika, istim jezikom – quod perit, perit, kako ste i tražili. Do viđenja i hvala vam na odgovornosti.