Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 111 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 49. Zakona o Narodnoj skupštini predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom svakog odlučivanja postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u elektronske jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno u ovom momentu 141 narodni poslanik, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je ova sednica sazvana izuzetno za petak, dakle, mimo dana utvrđenih u članu 87. stav 1. Poslovnika, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge zakona iz određenog dnevnog reda. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu, koja je sazvana na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije, članu 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je Zahtev za održavanje vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Za sednicu je određen sledeći: D n e v n i r e d: Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa, Predlog zakona o potvrđivanju Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa I Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Narodni poslanik dr Aleksandar Martinović, na osnovu članova 92. stav 2. i 170. a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika predložio je da se obavi zajednički, jedinstveni pretres o sve tri tačke dnevnog reda. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam: za je glasalo – 136, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo šest od ukupno prisutnih 142 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju Nikola Selaković, ministar spoljnih poslova, profesor doktor Darija Kisić-Tepavčević, ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, Aleksandar Vulin, ministar unutrašnjih poslova, Irena Vujović, ministar zaštite životne sredine, Aleksandar Dujanović, državni sekretar u Ministarstvu zaštite životne sredine, Zoran Lazić, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova, Maja Đorđević, vršilac dužnosti pomoćnika ministra za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, Aleksandra Imširagić Đurić, vršilac dužnosti pomoćnika ministra zaštite životne sredine, Sanja Stamenković, samostalni savetnik u Sektoru za upravljanje životnom sredinom i Danijela Bjelja iz Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 170. stav 1, a shodno članu 157. stav. 2 Poslovnika, otvaram zajednički jedinstveni pretres. Istovremeno, pozdravljam gospodina Nikolu Selakovića, ministra spoljnih poslova kao predstavnika predlagača i pozivam ga da uzme reč. Izvolite.
Gospodine predsedniče, poštovani potpredsednici, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, kao što reče predsednik Narodne skupštine u uvodnom delu, danas se pred vama nalaze tri predloga zakona, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa, kao i Predlog zakona o potvrđivanju Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa I Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Čast mi je što danas u ime predlagača Vlade Republike Srbije mogu da zastupam ova tri predloga pred vama. Prvi među njima, možda i ono što zaokuplja najveću pažnju svakoga od nas, jeste Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima. Dame i gospodo, ovaj Predlog zakona koji se danas nalazi pred vama upotpunjuje jednu zakonodavnu lepezu kojom Republika Srbija uređuje svoje odnose sa jednom od najznačajnijih ekonomskih, ali i političkih sila EU, a svakako najznačajnijim ekonomskim i spoljno-političkim partnerom u okviru EU, Saveznom Republikom Nemačkom. Dakle, reč je o Sporazumu o ratnim memorijalima, Sporazumu koji je Savezna Republika Nemačka ratifikovala još 2019. godine. U samom svom uvodnom delu, kako je već i navedeno, Sporazum se oslanja na Ženevske konvencije o zaštiti žrtava rata, dopunske protokole i druge norme međunarodnog prava. Osim što na ovaj način još jednom potvrđujemo da smo kao država iskreno posvećeni vrednostima i principima međunarodnog prava, potvrđujemo i pred sobom samima da kao nacija ostajemo odani sopstvenim etičkim principima. Srpski narod koji je, procentualno gledano, jedan od najstradalnijih naroda Evrope u oba svetska rata, dugo je zaboravu prepuštao desetine hiljada, stotine hiljada svojih vernih sinova koji su položili život na oltar otadžbine i veliki broj njih počiva van granica naše zemlje, neretko na ne uređenim, zapuštenim ili grobljima u nestajanju. Nedavno sam, započinjući svoju zvaničnu posetu Austriji, prvog dana posete bio u prilici da posetim gornju Austriju, tačnije okolinu Linca, region Austrije u kome živi negde oko 50.000 hiljada pripadnika našeg naroda i region Austrije u čijoj zemlji počiva preko 60.000 pripadnika našeg naroda, zajedno sa pripadnicima drugih naroda, sa Italijanima, Rusima, Francuzima. Bio sam u prilici da se uverim kako ti drugi narodi, recimo Italijani i Rusi, neguju kult sećanja na sve one nevoljnike koji su u ratnim vihorima izgubili život daleko od svoga ognjišta. Srbija danas kao ekonomski, a nadam se i uveren sam, i vrednosno snažnija ima i želju i mogućnost da ovaj kult sećanja na svoje postradale neguje na onaj način kako to čine drugi civilizovani narodi i države. U tom smislu ovaj zakon je veoma važan, nedostajući instrument za popisivanje naših žrtava, rasvetljavanje okolnosti o njihovoj smrti i dostojno obeležavanje njihovih večnih počivališta. Siguran sam da ćemo u Saveznoj Republici Nemačkoj, na čijoj teritoriji prema našim podacima, imamo registrovan 41 srpski ratni memorijal, imate iskrenog i otvorenog partnera u sprovođenju ovog nauma. Odnosi Srbije i Nemačke su kroz istoriju bili problematični i to niko ne pokušava da potre, niti negira. U vremenima kada smo se nalazili pod otomanskom okupacijom Nemačka je da li preko Svetog nemačko-rimskog carstva, da li preko Habzburške monarhije bila saveznik u borbi protiv neprijatelja druge vere. U moderno doba pak, naročito u 20. veku, bili smo na različitim snagama u oba svetska rata, ali ovakvi sporazumi se ne potpisuju se sa državama sa kojima smo imali tradiciju konstantnih prijateljskih odnosa i mirnog suživota. Danas govorimo o sporazumu kojim kao civilizovani ljudi stavljamo tačku na omraze iz prošlosti i okrećemo se na ovaj simboličan način budućoj saradnji u miru uz uzajamno poštovanje na ravnopravnim osnovama. Često umemo da kažemo da Srbi opraštaju, ali ne zaboravljaju. To umemo da kažemo, ali je pitanje koliko je tačno, jer smo često bili u situaciji i da opraštamo i da zaboravljamo. Rečenica da praštamo, a ne zaboravljamo je toliko puta izgovorena da je postala neka vrsta srpskog etičkog postulata i taj postulat na izvestan način kodifikovan je u ovom zakonu. Mi danas zaboravom ne amnestiramo neku prošlu Nemačku i neke prošle Nemce od odgovornosti za stradanja građana Srbije i srpskoga naroda i svu štetu koja je našoj državi naneta, ali stavljamo jednu jasnu barijeru između nas i prošlosti i onoga što su Nemačka i Nemci Srbiji i Srbima danas, a reč je, podsetiću vas, o narodu i državi koji su bezbroj puta, u proteklim decenijama pravili iskrene otklone kako od imperijalne prošlosti u Prvom svetskom ratu, tako i od onoga što je pod vođstvom nacista učinjeno u Drugom svetskom ratu. Smatram da je 76 godina posle vreme u kome ne postoje prepreke da sa Saveznom Republikom Nemačkom nastavimo da gradimo odnose zasnovane na saradnji i obostranom razumevanju, uzajamnim interesima i da će tome nesumnjivo doprineti i ovaj nedostajući zakon koji se danas nalazi pred vama. Ako smo sposobni da se mirimo sa državama i živim narodima, ne postoji razlog zašto ne bismo mogli da se na simboličan način izmirimo i sa mrtvima. Srbija je puna grobnica i kosturnica u kojima su naši dedovi i pradedovi u večnom počivalištu zajedno sa poginulim neprijateljima. Kao narod uvek smo umeli da mrtvom neprijatelju garantujemo pravo na dostojanstven ukop i miran počinak, jer reč je o civilizacijskoj vrednosti, ako mogu da kažem čak i starijoj od hrišćanstva. Kada čitate „Ilijadu“, evropsku knjigu nad knjigama i setite se Prijama koji u suzama Ahileja moli za telo poginulog sina. Onda shvatate koliko je taj moralni pijedestal visoko postavljen. Ta vrsta čovečnosti je jedna od vrednosti na kojima počiva naša civilizacija, ali ne moramo da idemo toliko daleko u prošlost, da se sećamo antičkog sveta, jer imamo takve primere i u našoj novijoj kulturi i tradiciji. Redovi kojima Pera Todorović, jedan od najboljih srpskih novinara druge polovine 19. veka u dnevniku jednog dobrovoljca opisuje bojište na Šumatovcu po snazi i iskrenosti ne zaostaju za heksametrima „Ilijade“. Pera Todorović ne žali nad poginulim turskim vojnicima zato što je nežan ili ganut već zato što iz njega progovara srpska etika i tradicija čojstva koja je duboko utkana u naše nacionalno biće. Nedavno sam, kao što rekoh, bio u poseti Austriji, u gornjoj Austriji posetio mesto na kojem je tokom Prvog svetskog rata sahranjen jedan od mojih dedova. Dozvolite mi da budem ličan pa da kažem bio sam prvi Selaković koji je otišao na to stratište i na taj grob. Nakon dugog traganja po arhivima i knjigama bio sam u mogućnosti da odam počast svome pretku, iako se nije moglo sa sigurnošću utvrditi gde počiva. Koliko će i ovaj sporazum pomoći nama, ali i Nemcima, da saznamo ono što nismo znali govori recimo činjenica da je Izdavački poduhvat 2018. godine bilo jedno dvanaestomno izdanje popisa srpskih žrtvama u toku Velikog rata koji je uradio i priredio Vojni arhiv Vojske Srbije i gde sam od trojice mojih predaka mogao da nađem samo jednog popisanog, a u Austrijskom arhivu našao sam i drugog koga mi nismo popisali. Koliko je takvih koji su svoje živote položili da bi danas Srbija živela uspravno, slobodno i sebe suvereno uređivala? Ovim zakonom Srbija i Nemačka ispunjavaju svoju civilizacijsku obavezu prema potomcima desetina hiljada onih koji su nestali u ratnim vihorima i nadam se da će omogućiti građanima Srbije i građanima Nemačke da negujući kulturu sećanja grade bolju budućnost. Ako mogu da primetim i da kažem nešto što mislim da je veoma važno, Kraljevina SHS, potom Kraljevina Jugoslavija je u međuratnom periodu od 1918. do 1941. godine posebnu pažnju poklanjala vođenju računa o vojnim memorijalima na svojoj teritoriji bez obzira na to čiji su oni bili. I u tom periodu održavano je i zajedničko srpsko-nemačko vojničko groblje na Banovom brdu, pogrešno nazivano na Košutnjaku, gde su tadašnji nemački okupatori posle asanacije bojišta sahranili kako naše tako i svoje borce i čak svojima podigli spomenik, ali podigli ga i našima. Podsetiću vas da i u Spomen hramu Svetog Dimitrija u Lazarevcu na poprištu legendarne Kolubarske bitke koji je sagrađen u periodu između dva rata, a koji je napravila tadašnja naša država, zajednički počivaju kako srpski branioci, naši heroji, tako i neprijateljski vojnici. Na lokalitetu Neškovo brdo kod Dimitrovgrada zajedno počivaju bugarski i srpski vojnici koji su stradali u srpsko-bugarskom ratu 1885. godine. Postoji još mnogo mesta kako za nas Srbe važnih van Srbije, tako i u ovom konkretnom slučaju za Nemce važnih i u Srbiji koja postoje, koja izgledaju žalosno, zapustelo i zaboravljeno, a koje je potrebno obnoviti. Jedno od takvih svakako jeste i Vojničko groblje u Smederevu, u Kovinu, ali i mnogi naši ratni memorijali koji širom centralne Evrope nestaju. Podsetiću vas samo na jedno od najvećih srpskih stratišta „Indrihovice“ u Češkoj Republici u kome se nalazi spomen kosturnica sa posmrtnim ostacima od preko osam hiljada naših vojnika, ali najmanje još toliko grobova koji su u šumama „Indrihovica“ nestali zato što se na vreme nije vodilo računa o tom našem ratnom memorijalu. Zato vas dame i gospodo narodni poslanici pozivam da u danu za glasanje podržite izglasavanje ovog Predloga zakona, da bismo na taj način zatvorili i zaokružili krug koji su između nas i Nemačke nekada obeležavali sukobi, pretočili ga uzajamno poštovanje, uvažavanje i iskazali našu želju da u budućnosti sa ovom velikom i važnom državom gradimo svoje odnose na upravo takvim osnovama međusobnog uvažavanja i poštovanja. Uvaženi gospodine predsedniče Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, pred vama danas se nalazi i Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa kojim bi se omogućilo stupanje Sporazuma na snagu. Ministarstvo unutrašnjih poslova Vlade Republike Srbije ulaže sistematske napore da unapredi rad službi koje se bave odgovorom na katastrofe, preduzimanjem preventivnih mera da do vanredne situacije ne bi došlo, ublažavanjem i saniranjem posledica kada do njih dođe, a sve u cilju obezbeđivanja dodatne sigurnosti za naše građane, imovinska kulturna dobra i životnu sredinu. Unapređivanjem i osnaživanjem našeg odgovora na vanredne situacije postiže se ne samo veća sigurnost, već se štede ogromna materijalna dobra kao i obezbeđuje kontinuiran razvoj i napredak naše zemlje. Bili smo svedoci da i pored preduzetih mera na predupređivanju nepogoda i neželjenih situacija, priroda ume da savlada naše nivoe odbrane i naše napore, a potom da budemo suočeni sa katastrofalnim poplavama, šumskim požarima, zemljotresima ili klizištima. Intenzitet prirodnih nepogoda i u prošlosti umeo je da prouzrokuje ogromne ljudske žrtve i ogromne štete. Takođe, razvojem nauke, tehnologije i industrije višestruko je pojačan rizik od nastajanja tehnogenih havarija na koje odgovor mogu da pruže samo visoko obučeni, odgovarajuće opremljeni i profesionalno uvežbani timovi i pojedinci. Pored toga državne granice koje određuju između ostalog, prostiranje nadležnosti službe za vanredne situacije u slučaju jedne zemlje nisu nikakva prepreka za nastajanje, niti širenje katastrofe na teritoriju susedne države, ali i drugih država u regionu. Splet tih okolnosti, intenzitet katastrofe sa kojom jedna država ne može da izađe na kraj upotrebom samo svojih resursa, prirodno prostiranje ugroženog područja i potencijalna složenost ugrožavajućeg delovanja nepogode, odavno su ukazale na nužnost saradnje na planu odbrane od katastrofa. U ovom cilju osnovane su brojne međunarodne organizacije, agencije, regionalne inicijative. I pored toga resursi za suočavanje sa katastrofalnim posledicama i svima onima što one čine po zdravlje, život, bezbednost ljudi, imovine, ostali su u rukama svake pojedinačne države i kada je u pitanju ljudski potencijal i kada je reč o neophodnoj tehnici pomoću koje reagujemo u vanrednim situacijama. Sa zemljama sa kojima imamo zaključene sporazume o vanrednim situacijama, procedure za pružanje pomoći su precizno uređene, što omogućava veću efikasnost, hitnost u postupanju kako samih spasilaca i pojedinačnih eksperata, tako i pomoćnih službi koje ovu pomoć predviđaju i međusobno se dogovaraju o delovanju. Podsećanja radi, jedan od ključnih sporazuma na kojima se zasniva inicijativa „Otvoreni Balkan“ jeste upravo saradnja u borbi protiv, ali i saniranju posledica vanrednih situacija. Republika Srbija je u julu i avgustu ove godine uputila pomoć u gašenju katastrofalnih požara prijateljskoj Grčkoj, zatim Republici Severnoj Makedoniji, Republici Srpskoj u vidu helikoptera Ministarstva unutrašnjih poslova, članova helikopterske jedinice i pripadnika Sektora za vanredne situacije koji su sa svojim kolegama na terenu učestvovali u akcijama gašenja požara, spašavanju ljudi i imovine. Ovim akcijama potvrdili smo spremnost naše Srbije da pomaže svojim prijateljima u nevolji, kao i opremljenost i obučenost pripadnika Ministarstva unutrašnjih poslova da pored gašenja požara na svojoj teritoriji daju doprinos i pomoć i drugim ugroženim narodima. Želim da napomenem da smo prilikom letošnjih požara koji su se javili na teritoriji nama bratskog Kipra, među prvima se javili i ponudili pomoć i saradnju u gašenju požara i saniranju posledica. Republika Srbija i Republika Kipar imaju dugogodišnje srdačne i prijateljske odnose i dobru političku saradnju zasnovanu na uzajamnom poštovanju. Republika Srbija izuzetno ceni i zahvalna je na principijelnom stavu Republike Kipar u vezi sa poštovanjem našeg teritorijalnog integriteta i suvereniteta, ali imamo principijelan, jasan i nedvosmislen stav kada je u pitanju sličan problem sa kojima se susreće bratski Kipar i istom merom snažno i principijelno podržavamo naš bratski Kipar u očuvanju njihovog teritorijalnog integriteta i suvereniteta. Na kraju želim da dodam i da je reč o državi koja je članica Evropske unije, što ukazuje da je Republika Srbija država čiji su nadležne službe organizovane i opremljene tako da je njihovo delovanje kompatibilno sa delovanjem službi zemalja Evropske unije. Dame i gospodo narodni poslanici, želim još jednom da vas pozovem da u danu za glasanje podržite Predlog zakona koji se nalazi pred vama, a kojim se ratifikuje, odnosno potvrđuje sporazum o saradnji Republike Srbije i Republike Kipar u borbi protiv prirodnih nepogoda o saradnji u vanrednim situacijama. Uvaženi narodni poslanici pred vama je danas i Predlog zakona o potvrđivanju odluke 2014/2 o izmeni aneksa 1. Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Konvencija o prekograničnim efektima industrijskih udesa zaključena je 17. marta 1992. godine u Helsinkiju, a potvrđena je od strane Republike Srbije Zakonom o potvrđivanju Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Odnosi se na poboljšanje industrijske bezbednosti, širom regiona UNEC, naročito kroz prevenciju industrijskih udesa sa prekograničnim posledicama. Ona ima globalni karakter, a obzirom na njenu kompleksnost za njeno sprovođenje potrebno je usaglašeno učešće velikog broja nadležnih organa na nacionalnom nivou, njihova regionalna koordinacija sa regionalnim i lokalnim vlastima, industrijom i javnošću, kao i bilateralna prekogranična saradnja sa susednim zemljama. Osnovni ciljevi konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa su na prvom mestu zaštita ljudi i životna sredina od industrijskih udesa, što predstavlja njen prvi opšti i osnovni cilj. Potom sprečavanje industrijskih udesa koliko god je to moguće, naročito udesa sa mogućim prekograničnim efektima, zatim smanjivanje učestalosti i težine takvih udesa i ublažavanje efekata industrijskih udesa, ali i podsticanje aktivne međunarodne saradnje između zemalja, strana konvencije pre, za vreme i nakon industrijskog udesa. Nadležni organi za sprovođenje konvencije u Republici Srbiji su Ministarstvo zaštite životne sredine, koje je i glavni nosilac ovog posla. Ima centralnu ulogu u njemu, potom MUP i Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede. U cilju uspešnog sprovođenja Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa, na inicijativu Ministarstva nadležnog za zaštitu životne sredine, sklopljen je sporazum o osnivanju zajedničkog tela za sprovođenje Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa sa zadatkom da prati, razmatra i koordinira aktivnosti u vezi sa ostvarivanjem, izvršavanjem prava i obaveza Republike Srbije, prema konvenciji o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Kriterijum za identifikaciju opasnih aktivnosti koje mogu izazvati prekogranične efekte prema konvenciji su supstance i količine koje su navedene u Aneksu 1. konvencije. Uvođenjem kriterijuma globalno harmonizovanog sistema, klasifikacije i obeležavanja hemikalija UN i održavanja doslednosti sa odgovarajućim zakonodavstvom EU, pristupilo se i pristupamo izmenama Aneksa 1. konvencije. Shodno tome odlukom 2014/2, koji je konferencija strana usvojila izmenjen je i Aneks 1. konvencije. Imajući u vidu sve navedeno, a u cilju ispunjavanja obaveza prema konvenciji pripremljen je i ovaj Predlog zakona o potvrđivanju odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1. konvencije. Potvrđivanjem amandmana na Aneks 1. konvencije usklađuju se međunarodne obaveze Republike Srbije, kao i posvećenost Republike Srbije u unapređenju sistema, sprečavanje industrijskih udesa, naročito udesa sa mogućim prekograničnim efektima. Uvaženi gospodine predsedniče Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, verujem da ćemo imati konstruktivnu raspravu i da ćete u danu za glasanje podržati predložena zakonska rešenja. Hvala vam na pažnji.
Hvala vama gospodine ministre, kao i uvek na izvanrednom obrazloženju. Reč imaju predstavnici nadležnih skupštinskih odbora, prvo ispred Odbora za rad, socijalna pitanja, društvene uključenosti i smanjenje siromaštva, gospođa Milanka Jevtović Vukojičić.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Republike Srbije, Odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva na svojoj sednici razmatrao je Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima. Na svojoj sednici Odbor je usvojio Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma i predložio Narodnoj skupštini njegovo usvajanje, pre svega, polazeći od politike predsednika Aleksandra Vučića, od politike Vlade Republike Srbije da je za srpski narod i te kako važno čuvanje kulture sećanja, jer onaj narod koji nema kulturu sećanja nema ni snagu u budućnosti. Naša je obaveza da čuvamo od zaborava sva ona stratišta i sva ona mesta na kome su srpski vojnici izgubili živote u ratovima boreći se za svoju otadžbinu i boreći se za svoju slobodu. Kosti srpskih vojnika počev od Balkanskih ratova do Drugog svetskog rata rasuti su ne samo u ovoj zemlji, već su rasuti i na teritoriji bivših republika, nekadašnje Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, ali su rasuti i po mnogim zemljama širom sveta. Kosti naših boraca, naših junaka, naših heroja kojima se mi ponosimo nalaze se u 43 zemlje sveta na 680 različitih lokaliteta. Moram da istaknem da je ovaj sporazum u stvari jedno opredeljenje Vlade i naravno opredeljenje predsednika Republike Aleksandra Vučića za uspostavljanjem još boljih odnosa između Republike Srbije i Savezne Republike Nemačke. Došlo je vreme da posle 76 godina popišemo sve one žrtve, srpske žrtve koje su stradale na teritoriji Savezne Republike Nemačke tokom ratnih dešavanja kako vojne i civilne. Takođe, Nemci će biti u mogućnosti da otvore nemački ratni memorijal i popišu stradanje vojnih i civilnih lica tokom dešavanja na području Republike Srbije. Takođe, želim da istaknem da ovaj sporazum taksativno navodi sve one aktivnosti koje će biti rađene, sve one procedure između Ministarstva za rad, boračka i socijalna pitanja i Narodnog saveza Republike Nemačke za čuvanje nemačkih grobalja. Sem tih procedura vrlo je važno što će doći do razmena informacija i razmene spiskova između svih memorijala koji se nalaze na teritoriji Savezne Republike Nemačke i podataka koji se nalaze u nemačkim stradanjima, koji se nalaze na teritoriji Republike Srbije, ali i te kako je važno i popisivanje svih imena i žrtava koji su stradali u ratnim dešavanjima bilo srpskih, bilo nemačkih, bilo vojnih, bilo civilnih lica. Ovde takođe moram da naglasim vrlo značajan aneks ugovora koji se odnosi na ovaj sporazum i to onaj deo koji se odnosi na popis stradanja nemačkih oružanih snaga tokom ratova na teritoriji Republike Srbije, da će se ti spiskovi pre upisivanja njihovih imena, dostavljati Ministarstvu za rad, boračka i socijalna pitanja, a nakon provere, ta provera će trajati četiri meseca, Ministarstvo za rad dostavljaće Narodnom savezu i naravno imena na nadgrobnim spomenicima, na nadgrobnim pločama biće upisana ona, gde postoje rezerve, biće upisana uz obostranu saglasnost. Naša je obaveza da trajno čuvamo sećanje na sve stradale borce. Srbija je u toku dva svetska rata bila na strani antifašizma, Srbija nije dočekivala okupatore cvećem, to su činile neke druge države u našem susedstvu. Država se borila na strani antifašizma i u toj borbi stradao je veliki broj srpskih vojnika, ali nažalost i veliki broj srpski civila. Moram da istaknem da je trebalo da prođe više od 40 godina, da dolaskom SNS se u stvari prvi put usvoji i donese zakon 2018. godine, Zakon o ratnim memorijalima koji se odnosi na ratne memorijale i u Republici Srbiji, ali i u inostranstvu. Ono što je veliki značaj ovog zakona, inače u skladu sa ovim zakonom je i potvrđivanje ovog sporazuma, to je da će biti uspostavljena jedinstvena evidencija svih poginulih i stradalih od prvog Balkanskog rata, odnosno od 1912. godine. Srbija nema čega da se stidi. Prestalo je vreme ćutanja, prestalo je vreme ćutanja i prelaženja preko toga da su Srbi uvek za nešto krivi. To ćutanje je prekinuo naš predsednik Aleksandar Vučić, Vlada Republike Srbije u tome ga podržava, jer Srbi nemaju čega da se stide. Srbi imaju slavnu i herojsku istoriju, srpski vojnici uvek su branili svoje ognjište i svoj prag i uvek su bili na strani antifašizma. Moram da pomenem da su kosti srpskih vojnika, srpskih boraca, već sam rekla da su rasuti po čitavom svetu, ali moram da pomenem da se srpsko vojničko groblje nalazi i u Tunisu, 1.200 kaplara gvozdenog puka tamo je večno ostavilo svoj život. Naravno, srpsko vojničko groblje u Tunisu nalazi se zahvaljujući ovoj Vladi u dobrom stanju. Ono je rekonstruisano i obnovljeno i to je mesto stradanja, ali i mesto našeg sećanja na naše slavne pretke. Zemlje koje zaborave svoju prošlost i koji zaborave svoje pretke, zaboravili su i svoju budućnost. Mi nemamo prava na to i politika SNS, politika Aleksandra Vučića i Vlade Republike Srbije upravo ide u tom pravcu. Predlažem Narodnoj skupštini da u danu za glasanje glasamo za potvrđivanje Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Nemačke o ratnim memorijalima. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Jefotović Vukojičić. Ispred Odbora za odbranu i unutrašnje poslove, predsednik Odbora Aleksandar Marković.
Zahvaljujem, gospodine Orliću. Jako kratko. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, kao što znate, pred nama je danas na dnevnom redu i Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Vlade Republike Kipar u oblasti zaštite od katastrofa. Odbor za odbranu i unutrašnje poslove je na sednici održanoj danas jednoglasno odlučili da predloži Narodnoj skupštini da prihvati navedeni sporazum. Intencija je da se navedenim sporazumom omogući efikasna i pravovremena saradnja i pomoć, kao i spasavanje, ublažavanje i rekao bih uklanjanje posledica od katastrofa. Svedoci smo da su požari koji su donedavno opustošili čitave regione u Grčkoj jedna neminovnost koja nas očekuje usled fenomena klimatskih promena. Uzevši u obzir i lekcije i pouke koje nam pruža ne samo navedeni slučaj, dolazimo do zaključka da svaka zemlja na Balkanu, ali i šire, mora da planira i da jača svoje kapacitet u tom smislu za borbu protiv prirodnih katastrofa, ne samo da bi sačuvala sebe i svoje građane, već i druge države. Lično sam veoma ponosan na činjenicu da su baš srpski vatrogasci i srpski lekari dali značajan i zapažen doprinos u borbi sa vatrenom stihijom u Grčkoj, što smo mogli da vidimo i kroz sredstva javnog informisanja, jer samo kroz zajedničku solidarnost i delovanje možemo da pomognemo jedni drugima u borbi koja može da zadesi baš svaku državu i baš sve građane. Članovi Odbora za odbranu i unutrašnje poslove su svakako prilikom razmatranja sporazuma imali u vidu da ekološka bezbednost u kontekstu klimatskih promena postaje novo polje na kojem ćemo morati da dokažemo organizovanost i sposobnost da događaje predvidimo, a posledice umanjimo. Takođe, i ovaj sporazum predstavlja osnov za dalje produbljivanje dobrih i prijateljskih odnosa sa Republikom Kipar, kojoj smo neizmerno zahvalni na principijelnom stavom, kako ste i rekli, povodom nepriznavanja lažne države Kosovo. Stoga sam uveren da ćete i vi, dame i gospodo narodni poslanici, imati razumevanja za iznete argumente i da ćete u danu za glasanje podržati predloženi sporazum. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Markoviću. Ispred Odbora za zaštitu životne sredine, gospodin Ljubinko Rakonjac. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsedniče Narodne skupštine, profesore Orliću. Poštovani ministre Selakoviću, koji ste detaljno zaista predstavili ovaj zakon o kome ću govoriti, dame i gospodo narodni poslanici, Odbor za zaštitu životne sredine, na sednici održanoj 9. septembra, razmotrio je Predlog zakona o potvrđivanju Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1 Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Ovaj predlog zakona detaljno je Odboru predstavila gospođa Aleksandra Imširagić Đurić, pomoćnik ministra zaštite životne sredine, juče i mi smo o tome detaljno razgovarali. Konvencija o prekograničnim efektima industrijskih udesa zaključena je 1992. godine u Helsinkiju, a potvrđena od strane Republike Srbije Zakonom o potvrđivanju Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa 2009. godine. Juče smo čuli osnovne ciljeve ovog zakona i ja ih neću ponavljati. Odlukom 2014/2 koju je Konferencija strana usvojila u Ženevi 2014. godine izmenjen je Aneks 1 Konvencije kojim su definisane opasne supstance. Izmenama se pristupilo zbog potrebe ažuriranja kategorije supstanci i njihovih graničnim količina, u cilju uvođenja kriterijuma globalnog harmonizovanog sistema klasifikacije i obeležavanja hemikalija. Kako bi se sprečili industrijski udesi koji mogu imati prekogranične efekte, strane su se obavezale da preduzmu mere u cilju identifikacije opasnih aktivnosti na svojoj teritoriji. Izvršenjem odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1 Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa ne stvaraju se finansijske obaveze za Republiku Srbiju, pa nije potrebno obezbediti dodatna sredstva u budžetu Republike Srbije. U skladu sa ovim iznetim, Odbor za zaštitu životne sredine odlučio je da predloži Narodnoj skupštini da prihvati Predlog zakona o potvrđivanju odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1 Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Hvala.
Zahvaljujem i predsedniku Odbora za zaštitu životne sredine. Prelazimo na predsednike, odnosno ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa. Ispred Poslaničke grupe Stranka pravde i pomirenja - Ujedinjena seljačka stranka potpredsednik Narodne skupštine, dr Muamer Zukorlić.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, predsedavajući, poštovani ostali potpredsednici, uvaženi ministre sa saradnicima i ostali predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani, pred nama su tri veoma važna sporazuma koja ćemo danas tretirati i kojima svakako treba dati punu podršku. Posebno ću posvetiti pažnju prvom sporazumu, a to je Sporazum o ratnim memorijalima između Republike Srbije i Savezne Republike Nemačke. Na prvi pogled ovaj sporazum izgleda kao jedan od sporazuma kojim se reguliše jedno važno polje. Međutim, ako malo bolje sagledamo ono što ovaj sporazum znači, naravno, uključujući i vrlo detaljna i suštinska obrazloženja koja smo čuli, ovaj sporazum je mnogo više od običnog tehničkog pravnog sporazuma koji se uobičajeno potpisuju među zemljama. Zato što se ovim sporazumom pokazuje kapacitet ove zemlje, opredeljenja rukovodstva ove zemlje prema politici koja u sebi sadrži odlučnost, hrabrost da se bavimo i pitanjima koja su iz prošlosti, a koja nisu uvek slatka, koja imaju i sebi i elemente gorčine, kiselosti i koja bi svaka vlast koja bi gledala samo neki uži lični interes zaobišla i ostavila, kao što su ih ostavljale mnoge prethodne vlasti. Jer, uvek je lakše, profitabilnije, lukrativnije baviti se onim pitanjima koja ne mogu ili neće izazvati određene emocije. Kada je u pitanju sporazum sa Nemačkom, naravno da on ima i mnogo elemenata, čak više elemenata, zato se i donosi, zato se i potpisuje i zato ga danas i tretiramo, suštinski gledano, zapravo, on znači bavljenje prošlošću radi stabiliziranja temelja i podloge prema budućnosti. Dakle, to je ono što smatram temeljom intencije ovog sporazuma sa pozicije Republike Srbije. Naravno, kada su u pitanju teme iz prošlosti, one se uvek mogu sagledati sa više strana. Možemo ih sagledavati emotivno i to je neki, da tako kažem, najniži, najmanje kvalitetan način sagledavanja, jer uvek kada pustite emocije ispred, onda ćete naći mnogo razloga i mnogo elemenata da budete protiv nečega, zato što su emocije uvek nešto što zasenjuje pamet, ne dozvoljava umu da rasuđuje i rezonuje ispravno. Znamo kako se uvek formiraju stavovi koji su bazirani na emociju. Kada je u pitanju prošlost, generalno, istorija, istorija vam je kao jedan veliki magacin pun svega i tu ćete da nađete uvek sve ono što želite. Ukoliko želite da nađete argumente i utemeljenja za prijateljstvo, da gradite prijateljstvo sa nekom zemljom i nekim narodom vi ćete ga naći, ukoliko želite da nađete elemente i argumente za antagonizam i neprijateljstvo i to ćete naći, pogotovo kada su u pitanju narodi koji su ili u našoj blizini ili su pogotovo imali određene okupatorske kolonijalne i slične aspiracije i akcije. Prosto, to je pitanje pristupa. Meni je drago što smo imali u obrazloženju objektivno sagledavanje gde smo notirali i primetili i one gorke i one elemente koji to nisu, i one osnove, odnosno informacije koje nam govore određenim istorijskim savezništvima i one druge koji, eto, nisu tako prijatni, ali ovde je samo pitanje šta nam je cilj, šta nam je motiv. Ako želimo sitne dnevnopolitičke poene uvek je neprijateljski stav taj koga je najlakše formulisati, koga je najjednostavnije prezentovati i koji, da tako kažem, najbolje zvekne i najlakše se primeti. Međutim, on je obično najmanje pametan, a pogotovo dugoročno i najmanje koristan. Naravno da ona vlast koja ne želi samo dnevnopolitičke poene, već želi da za građane, odnosno narod, za svoju zemlju uradi nešto više, da, ako ništa, barem neko kilo ili neki džak ili neku vreću iz prošlosti koju imamo na svojim plećima da je skinemo. Zašto bi je nosili? Jer sve što ne moramo nositi na svojim umornim plećima bolje da ga ne nosimo i bolje što pre da ga istovarimo, jer sa manje tereta na leđima mnogo je lakše gaziti čvrstim korakom prema budućnosti na svakom polju i na polju razvoja, privrednog, kulturnog i svakog drugog ali i isto tako i što je veoma važno na polju gradnje i očuvanja prijateljskih odnosa sa svima, posebno sa onima koji su važni faktori u međunarodnoj zajednici. Pitanje neprijateljstava i savezništava kroz istoriju, kao što znate nije crno-belo pitanje. Dakle, ne postoje u politici, a to znači u političkim odnosima, a to jednako znači i u međunarodnim odnosima, ne postoje večiti prijatelji i večiti neprijatelji. Samo oni koji ne razumeju politiku, ne razumeju međunarodne odnose, prirodu, pozadinu, osnov i suštinu tih odnosa će verovati da postoje trajni prijatelji i trajni neprijatelji. Isto tako, čak i u tim prijateljstvima i neprijateljstvima ne postoji jedan osnov, jedna pozadina ili jedan motiv u gradnji tih odnosa. Nekada su više bili primetni ti, da kažem, kulturološko duhovni, verski osnovi, danas su oni više prisutni u nekoj, da kažem, retoričkoj kategoriji kada treba da se pojača neki stav ili da se obrazloži neki stav ili još više da se regrutuje narod ili nacija za nešto ili protiv nečega. Uvek duhovnost i vera su bliski, oni stanuju u duši, a emocija takođe stanuje u duši i zato se za verom poseže najčešće kada treba da se regrutuju emocije, jer je to najefikasnije. Pa, su se često i brojnim ratovima i brojnim sukobima koji su se dešavali i u našem okruženju i šire olako davale etikete verskih. Davno su završeni verski ratovi, bar u našem okruženju ili na severnoj polulopti. Vera tu bude žrtva i sredstvo, sredstvo i žrtva najčešće a motivi ratova, sukoba su uvek drugi, najčešće banalni i oni su uvek zapravo ono što je svojstvenije čoveku nego što je svojstveno životinji. Dakle, to je uvek neka vrsta pohlepe, gramzivosti, bilo za teritorijom, bilo za pljačkanjem, bilo za nekim drugim banalnim, materijalnim interesom. Sve ostale, velike proklamacije, pogotovo kada je u pitanju vera, kada je u pitanju kultura, najčešće budu zapravo deo predstave kojom treba ili opravdati ili obrazložiti ali najčešće regrutovati pristalice kako bi se ti motivi, odnosno ciljevi obrazložili ili se za to dobila podrška. Istina, kroz dalju istoriju, više je bilo prisutnosti verskog motiva, ali ne uvek i vrlo često su se preplitali i drugi motivi. Recimo, mnogo malom broju publike je poznato na primer da prvi prodor seldžučkih ili kako se to ovde voli reći, turskih plemena, mada ja sugerišem da je pojam Turci i turski, pojam s kraja 19. veka, tako da bi ga manje trebalo upotrebljavati u kontekstu Osmanske imperije i svega onoga što je činila Osmanska država zato što su u Osmanskoj imperiji i njenim mehanizmima učestovovali i Srbi, i Bošnjaci, i dahije, i ovi, i oni, i janjičari, tako da je to veoma kompleksna priča kao svaka imperijalna priča, ali to je priča za neku drugu priliku. Ono što želim naglasiti prosto kao primer, malo je poznato, a istinito, da su prvi prodori seldžučkih turskih plemena u Anadoliju, zapravo bili na poziv vizantijskog cara. Dakle, on ih je pozvao, zamolio da zaposednu Anadoliju zato što više nije mogao da trpi pohode, pljačke i masovna pogubljenja koje su izvršavale krstaške vojske, kroz krstaške pohode. Dakle, on više nije imao načina kako da se zaštiti i onda je poslao molbu seldžučkim vladarima i komandantima da dođu i da zaposednu Malu Aziju, odnosno Anadoliju kako bi na neki način napravili barijeru za krstaške vojske koje dolaze sa zapada, jer verovatno opet malom broju je poznat još jedan podatak. Znači, prilikom Prvog krstaškog rata, Carigrad, odnosno Konstantinopolj, današnji Istambul je imao oko 950 hiljada stanovnika. Prilikom poslednjeg krstaškog rata, Konstantinopolj, Carigrad, odnosno današnji Istambul je spao na 50 hiljada stanovnika. Dakle, to je podatak koji vam najbolje govori o kakvom se zapravo odnosu radi i šta su posledice tih krstaških pohoda, jer je njima Carigrad bio na pola puta, najbolja stanica za napajanje njihovih potreba, odnosno za snabdevanje sa svim onim što im je trebalo, a svakako je to bilo nasilno. Dakle, mi imamo jedan, možda je tog trenutka to bio najveći grad na svetu. Konstantinopolj je tog trenutka bio najveći grad na svetu i verovatno je od tada nastao pojam – desetkovan. Dakle, on je skoro deset puta umanjen sa brojem stanovnika. Tada vizantijski car i zapravo više nije imao mehanizma da se odbrani i on je pozvao seldžučke Turke da zaposednu. Istina, nije on planirao da ih pusti baš ovoliko, odmah da vam kažem, i on je mislio da će oni ostati tu negde da budu barikada krstašima, pogotovo mu nije padalo na pamet da će napadati i sam Konstantinopolj, ali to je pitanje sasvim drugih okolnosti. Prema tome, to su stvari koje pokazuju, istina, možda od, hajde da i to kažem radi javnosti, dakle, možda jedino ko je imao koristi od svega što su krstaši činili u Istanbulu, odnosno u Carigradu, jeste Balkan, jer zapravo jedan ogroman broj pogotovo pripadnika konstantinopoljskih elita je prebegao na Balkan i čak možda tu treba tražiti osnovne kulturološke, stručne, ekonomske, zapravo potencijale nastanaka Dušanovog carstva. Eto, da to prosto podelim informaciju sa vama. Jedno carstvo, kao što je Dušanovo, nije moglo nastati samo na sili i na vojsci. Uvek, za svaki napredak potrebna je inteligencija, potrebna je pamet, potrebna je elita, potreban kulturološki potencijal. Veliki mozgovi koji su pobegli iz Konstantinopolja, došli su na Balkan i njih je car Dušan iskoristio i time izgradio svoju elitu, svoju ekipu, svoj tim i na tome nastaje Dušanovo carstvo. To je opet druga tema. Dakle, govorim vam koliko kroz istoriju versko, političko, interesno, prepliće na razne načine. I nekada je ono svrha, nekada je ono sredstvo, međutim što kroz celu istoriju možemo da zaključimo kao pouku jeste da su oni narodi koji svoju prošlost uspevali sagledati ispravno, objektivno u mogućoj meri, izvući veliku pouku i iz nje koristiti one delove koji servisiraju budućnost. To su pametni narodi i to su pametne države. To je ono što ja sada vidim u ovom sporazumu i zato sam mu posvetio ovoliko pažnje, zbog toga ga smatram veoma važnim. Ono što treba činiti jeste nastaviti, imati snage. Ovde je jedan aspekt pijetet prema žrtvama. Međutim ovde je ključ sposobnost da se pokaže moć da se prevaziđu prepreke iz prošlosti, da idemo dalje. Naravno, nikada ne treba zaboraviti ni žrtve, ni nasilje, ni nepravdu određenu koju vam neko učini, ali ne držati to sada kao određeni potencijal prema budućnosti. Zato treba birati reči. Na primer, ukoliko se već pravi prijateljstvo, evo nije to samo prijateljstvo sa Nemačkom. Ja sam početkom sedmice na sličnu temu govorio i o mojoj fascinaciji sa prijateljstvom koje je napravljeno sa Turskom i rekao koliko je bitno dobiti Tursku na svojoj strani, koliko je bitno jednog velikog vladara kao što je Redžep Taip Erdogan, dobiti da bude prijatelj ove zemlje i da ne bude neprijatelj ove zemlje. Dakle, to su dva efekta, nije samo jedan. To su sve veoma velike stvari i to je nešto što je važno. Ja bih isto tako sugerisao raznim strukturama u državi da prate politiku samog predsednika i samog vrha države, jer mi tu nekada imamo raskorak. Nedavno sam dobio neku pozivnicu da prisustvujem obeležavanju neke godišnjice, sada ne sećam šta konkretno, nešto se ticalo oslobođenja od Turaka. Rekao sam od Turaka, nego od nekog drugog, ali neka je od Turaka. Jedan pojam koji sam primetio kaže – tokom ropstva, itd. Nema razloga. Ako je ropstvo, bilo je ropstvo i od Turaka, odnosno osmanlija, bilo je ropstvo i od Rimljana, ali nisam primetio da je neko ikada upotrebio ovde pojam tokom ropstva pod Rimljanima, nego su utrkujemo gde se koji car rimski rodio, pa jel naš ili njihov, itd. Dakle, imamo jedan različit emotivan i terminološki pristup. Nije problem. Ne smeta mi. Nego govorim, možda će nekome drugom da zasmeta. To prošlost za koju postoji solidna distanca, čak mnogo veća distanca nego sada što postoji sa Nemcima, a evo pokazujem taj kapacitet. Znači, reči su te koje su odraz opredeljenja. Zato treba pratiti ono što je odlučnost vrha države u pogledu građenja odnosa. To vam je kao u porodici. Ne može glava porodice, otac i majka, da prave dobre komšijske odnose, a dete ide pa im razbije prozor. Mislim to ne može, jednostavno može jednom desilo se dete bilo nestašno, ali ali ako šeće bude dete pravilo probleme onda će ispasti da to nije baš namera porodice da se grade tako dobri odnosi. Naravno, ovde je jako važan i element dijaspore, koji je takođe spomenut. Samo želim da podvučem da oni koji donose odluku na nivou države u svim segmentima, drago mi je da je i ministar spoljnih poslova danas ovde, jer u okviru njegovog ministarstva je i Uprava za dijasporu, veoma važna ustanova. Pre neki dan je neko ovde rekao da u Nemačkoj ima oko 230.000 Srba, tako je rekao, nisam bio siguran da li se odnosi na sve Srbe iz regiona u Nemačkoj ili se odnosi na građane Srbije u Nemačkoj. Ono što je meni važno, naravno da mi je važan i odnos prema svim građanima Srbije, ali želim da skrenem pažnju da u toj istoj Nemačkoj je oko 40% Bošnjaka sa područja Srbije, primarno sa područja Sandžaka. Nivo toga je 5, 6 ili 7% pripadnika ostalih nacionalnih manjina. To je jedna ogromna brojka građana koji po zakonima, po Ustavu ove zemlje, po zakonima ove zemlje su i pravo i obaveza ove zemlje. Ja bih zato zamolio gospodina ministra da ažuriramo određene dogovore oko imenovanja nekog od predstavnika nacionalnih manjina u Upravi za dijasporu, jer je to jako važno. Jako je važno da imamo liniju koja će građanima Republike Srbije koji žive izvan Republike Srbije, a nisu etnički Srbi, zapravo, nipošto se ne sme slati poruka da su oni drugorazredni, da o njima država ne vodi računa, da ovo nije njihova matična zemlja, već naprotiv mi moramo pokazati kapacitet da u onim stvarima koje su zajedničke delujemo zajedno, delujemo istovetno, a ona pitanja koja su versko-kulturološka, usko etnička i kulturna, isto tako se može omogućiti da ona deluju i da se prava i Srba u dijaspori i Bošnjaka u dijaspori i ostalih u dijaspori, kroz nadležnu upravu regulišu onako kako su nam to zagarantovali zakoni ove zemlje i Ustav ove zemlje. Očekujem da ćemo na to polju sarađivati i svima se zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem uvaženi potpredsedniku i akademiku Zukorliću. Sledeći na listi je zamenik predsednika poslaničkog kluba JS, Života Starčević.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre Selaković sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o tri predloga zakona o potvrđivanju bilateralnih sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima i između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa i naravno o potvrđivanju odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1. Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Više puta do sada sam o ovakvim i sličnim sporazumima isticao stav JS, da je svaki ovakav sporazum jedan mali korak u razvijanju bilateralnih odnosa Srbije sa drugim državama, i da je svaki od ovakvih sporazuma jedan mali korak u približavanju Srbije svetu i sveta Srbiji. Zaista, danas Srbija jeste svet. Srbija sve manje zaostaje, a sve više se takmiči sa svetom i to sa onim najrazvijenijim delovima i državama sveta. Srbija je danas poštovana, Srbija je danas uvažavana, Srbija se posmatra kao kredibilni partner, a ne kao „ prokleta avlija“. Da je to tako, govori i poseta nemačke kancelarke Angele Merkel u ponedeljak 13. septembra, i ona je za jednu od svojih poslednjih međudržavnih poseta i aktivnosti izabrala upravo posetu Srbiji i Beogradu. Mi znamo da jake i snažne države poput Nemačke, i veliki državnici kakva je Angela Merkel, vode računa i o najmanjim sitnicama i o onim neformalnim porukama i signalima koje šalju. Svakako da to što je njena poslednja, da tako kažem međudržavna aktivnost, upravo poseta Srbiji, jeste jedan neformalni signal i poruka kako svojim naslednicima u Nemačkoj, a znamo da u velikim i razvijenim svetskim državama, personalna promena ne izaziva bitne promene u strateškoj politici tih država, ali jeste i jedan signal i poruka i drugim državama EU, da je Srbija kredibilan i važan faktor stabilnosti ekonomskog i svekolikog razvoja regiona zapadnog Balkana. Otuda i u tom svetlu, mi iz JS, posmatramo ovaj sporazum sa Nemačkom o ratnim memorijalima. Nije se, i to dobro znamo, Srbija u istoriji nalazila često na istoj strani, sa Nemačkom. Na protiv, u ključnim i istorijskim momentima, nalazili smo se na suprotnim stranama i Srbija može biti ponosna na svoju istoriju. Ali nisu bili na istim stranama, u istoriji uvek i Nemačka i Francuska, ali su uspeli da ostave iza sebe Verdensku bitku, sklopili savezništvo, stvorili EU, i postali su bliski saradnici i dobri susedi. Znate, istoriju treba poznavati. Iz istorije treba izvlačiti pouke. Ali, istorija ne stvara život, već život stvara istoriju. Danas u eri globalizacije, ekonomske dominacije velikih multinacionalnih kompanija, osnovni temelj stabilne ekonomije svake države jeste odgovorna politika saradnje i pomirenja, a ne politika podele i sukoba. Takvu međunarodnu politiku saradnje i pomirenja Srbija vodi, evo, poslednjih 10 godina i to je odgovorna spoljna politika, to je politika obostranog uvažavanja i poštovanja, saradnje, to je politika koja pronalazi zajedničke interese, a koja prevazilazi razlike. Mi znamo da Nemačka, na primer, nikada neće promeniti svoj stav po pitanju nezavisnosti lažne države Kosovo. Ali, Nemačka takođe jako dobro zna da i Srbija neće nikada promeniti svoj stav da je Kosovo sastavni i neotuđivi deo Republike Srbije. Ali su i Srbija i Nemačka svesne da ima puno oblasti u kojima možemo sarađivati na dobrobit obe strane, u obostranom interesu, pre svega u domenu ekonomije. Danas u Srbiji u nemačkim kompanijama radi oko 70 hiljada naših građana, a ne smemo nikako zaboraviti ni onih 450-460 hiljada naših građana koji rade u Saveznoj Republici Nemačkoj. Nemačka je naš spoljnotrgovinski partner broj jedan. Od ukupno 40 milijardi evra spoljnotrgovinske razmene koju ima Republika Srbija sa svetom, 5,2 milijarde jeste međusobna trgovinska razmena između Srbije i Nemačke, 3,1 milijarda evra ide na uvoz iz Nemačke a 2,1 milijarda jeste izvoz Srbije u Nemačku. Nemačka iz Srbije uglavnom uvozi elektrotehniku, mašine, hemijske proizvode, hranu, tekstil, odeću, vozila i delove, sirovine, metalne proizvode, obojene metale, proizvode od gume. Nemačka izvozi u Srbiju mašine, hemijske proizvode, motorna vozila i delove, elektrotehniku, obojene metale, druga vozila, itd. Po rečima Franka Aletera, direktora nemačko-srpske privredne komore, Srbija je postala sve zanimljivija za nemačke investitore, a u poslednje vreme posebno u IT sektoru i sektoru ekologije, upravo u onim privrednim granama koje spadaju u visokotehnološke grane privrede, gde se traži najstručnija i najplaćenija radna snaga. Po Aleteru, Srbija je privlačna nemačkim investitorima zbog atraktivnih programa finansiranja, zbog dobre infrastrukture, zbog pravne sigurnosti, dobre i kvalifikovane radne snage, ali ja bih dodao - i zbog političke stabilnosti i zdravstvene bezbednosti. Sve ovo ujedno su i argumenti zašto će JS podržavati saradnju sa svim državama, pogotovo sa najrazvijenijom državom EU, sa Nemačkom. Poslanička grupa JS će podržati i ovaj sporazum, jer JS želi da Srbija postane ekonomski još snažnija, samim tim politički sve samostalnija i perspektivnija. To je tako kao što sam rekao jer Srbija vodi politiku saradnje i pomirenja. O tome i takvom pristupu politici govori i inicijativa "Otvoreni Balkan", koja nije ništa drugo nego inicijativa saradnje između država u regionu. To je inicijativa koja će otvoriti granice država za ekonomsku, kulturnu, sportsku i svaku drugu vrstu saradnje. To je inicijativa pomirenja i stabilnosti u regionu. Naravno da takva inicijativa ne odgovara svima, kao ni jaka i snažna Srbija. Ne odgovara ni pojedinima u regionu, a ne odgovara ni svima u svetu. Zato bošnjački deo vlasti u BiH, vlasti u Hrvatskoj, pa čak i deo vlasti u Crnoj Gori, svoju politiku temelji na raspirivanju mržnje, svađa i sukoba, na otvaranju nezaceljenih rana iz prošlosti, jer kako drugačije da opravdaju sopstveno neznanje, nemoć i nedostatak rezultata? Svakako, neće priznati svoju krivicu za loše ekonomsko stanje, za siromaštvo i besperspektivnost sopstvenog naroda. Naravno da im je lakše da sopstvenu krivicu prebace na Srbiju, a da kopaju po nezaceljenim ranama i da vode politiku po principu da komšiji crkne krava. Ako smo to navikli od Bakira, od Džaferovića, od Milanovića, Plenkovića, pa i od Mila Đukanovića, nekako nismo očekivali da baš Milo Đukanović bude barjaktar te hajke na Srbiju. Nažalost, njegovu političku viziju Crne Gore danas možemo nazvati samo jednom rečju - antisrbija. Milo Đukanović svoju politiku sveo je na to da Crna Gora mora biti antisrbija, da srpski narod u Crnoj Gori i Srpska pravoslavna crkva moraju nestati iz Crne Gore ili da im se, u najmanju ruku, stave žute trake. Postavljam pitanje ne Milu Đukanoviću nego narodu Crne Gore, jer Milo Đukanović dobro zna odgovor - da li će politika mržnje prema Srbiju i svemu što ima prefiks srpsko povećati životni standard građana Crne Gore? Da li će politika mržnje prema Srbiji i svemu što ima prefiks srpsko popuniti smeštajne turističke kapacitete u Crnoj Gori? Da li će takva politika dovesti do povećanja trgovinske razmene i jačanja privrede u Crnoj Gori? Da li će takva politika dovesti i doprineti miru i stabilnosti u regionu? Naravno da neće. Dve stvari stoje iza takve politike Mila Đukanovića. Prvo, prikrivanje sopstvenih političkih neuspeha traženjem krivice u drugom, u ovom slučaju u Srbiji, a kako bi ponovo, eventualno, uspostavili apsolutnu vlast koja mu je ozbiljno poljuljana na prethodnim izborima. Drugi razlog je izvršavanje naloga dobijenih spolja, kako bi izvršio dovoljan pritisak na Srbiju i njen državni vrh, kako bi slabljenjem Srbije postigli svoje geopolitičke ciljeve, pre svega stvaranje nezavisne države Kosovo. Svi prethodno pomenuti, koje sam pomenuo ranije, znaju da politika mira i saradnje jeste bolja politika i bolji izbor i za njihove države i za njihove građane. Oni znaju da je inicijativa "Otvoreni Balkan" dobra i za njihove države i za njihove građane takođe. Zašto onda odbijaju takvu inicijativu? Zato što znaju da bi u tom slučaju građani njihovih država jako brzo uvideli sav besmisao i pogubnost njihovih dosadašnjih pogrešnih politika i da bi ih iz tog razloga brzo skinuli sa vlasti. Drugi razlog je da rade to zato što njihovim mentorima spolja "Otvoreni Balkan" smeta za ostvarivanje svojih geopolitičkih i strateških ciljeva, jer to je inicijativa koja stabilizuje region, a svakako da stabilan Balkan nekima i ne odgovara. Kako drugačije objasniti činjenicu da Viktor Orban otvoreno govori da EU više treba Srbija nego Srbiji EU, a da, s druge strane, već pomenuti i Bakir i Džaferović i Milanović i Đukanović i svi ostali otvoreno govore najružnije stvari o Srbiji? Pre neki dan smo u hrvatskim medijima mogli videti da Srbe čak porede i sa psima. Nažalost, njima u Srbiji se pridružuju i pojedini politički marginalci, ali i finansijski moćnici poput Dragana Đilasa i Vuka Jeremića. Oni baš poput Mila Bakira i ostalih, još gore od njih blate Srbiju gde god stignu i kako god stignu. Pogrešna je politička percepcija da oni svoju politiku baziraju na mržnji prema Aleksandru Vučiću, Dačiću, Palmi i ostalima iz vlasti, oni u stvari znaju da iza Vučića, Dačića, Palme i svih ostalih stoje građani Srbije i njihovi glasovi i oni znaju zato mrze građane Srbije i Srbiju, jer građani Srbije i Srbija su ti koji su odbacili te političke marginalce i finansijske moćnike. Građani Srbije su ti koji su jasno rekli i danas kažu - mi vas nećemo i ne želimo, mi hoćemo jaku i snažnu Srbiju. Građani su rekli – mi nećemo Đilasovu i Vučićevu Srbiju, živeli smo u takvoj Srbiji i ne ponovilo se. Građani su rekli – nećemo mržnju, svađe, pljačkaške privatizacije, rasprodaju Srbije, hoćemo jaku, snažnu, poštovanu Srbiju, Srbiju u kojoj svaki građanin Srbije može naći svoju perspektivu. Šta oni, uostalom, nude građanima Srbije? Da li ste, kolege poslanici, mogli čuti od njih neki smisleni program ili ideju? Da li ste u njihovim nastupima mogli videti i trunku brige za građe Srbije? Ne, naravno. Mogli ste samo čuti mržnju, laži i na licima ste mogli videti samo zlobu. Zabrinutost možete videti samo kada je u pitanju zaštita sopstvenog kapitala stečenog u vreme kada su žarili i palili na političkoj sceni Srbije. Svedoci smo svakodnevnih najbrutalnijih uvreda, laži upućenih predsedniku Srbije i njegovoj porodici. Uostalom, i mi iz JS i Dragan Marković Palma smo na svojoj koži osetili šta znači biti meta njihovih laži i ne haju oni što smo dokazali da je sve to što su izgovorili laž. Oni nastavljaju dalje, smišljaju nove i brutalnije laži. Tome, naravno, nema kraja. Znate, kada neko stalno laže, kada bude uhvaćen mnogo puta u laži, njemu više niko ništa ne veruje. Upravo Đilasu, Jeremiću, njihovim plaćenicima, Mariniki Tepić, Sandi Rašković Ivić, više baš niko ne veruje. Ostaje im da se udave u sopstvenim lažima, a mi ćemo nastaviti da radimo i gradimo Srbiju koja će biti na ponos budućim generacijama. Kada je u pitanju Sporazum sa Kiprom o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa, naravno da ćemo podržati ovaj sporazum. Na primeru Grče nedavno Srbija je pokazala koliko je organizovana i spremna, sa jedne strane, i koliko je solidarna sa svojim prijateljima, sa druge strane. Pre desetak dana sam sa delegacijom od 992 poljoprivrednika, predvođenih Draganom Markovićem Palmom, boravio u Grčkoj, u Paraliji, i nije bilo Grka, a Bogu hvala, imam dosta prijatelja među Grcima, nije bilo Grka koji nije rekao – hvala Srbiji i srpskim vatrogascima, koji nije pokazao divljenje prema našim herojima, koji su svoje znanje, umeće i hrabrost pokazali u borbi protiv vatrene stihije i spašavanju materijalnih dobara i ljudskih života u nama prijateljskoj zemlji. Upravo tada sam bio jako ponosan na svoju zemlju, na naše građane, na te vatrogasce heroje i taj osećaj ne bih menjao ni za šta na svetu. Zato, saradnja, saradnja i saradnja sa svima koji nas poštuju, koji su dobronamerni, ali saradnja i pomirenje i sa onima sa kojima se baš uvek i ne razumemo najbolje. Moramo da nastavimo da pronalazimo zajedničke interese, moramo da nastavimo da prevazilazimo razlike. To je formula koju smo primenjivali, to je formula koju ćemo nastaviti da primenjujemo zarad bolje budućnosti Srbije. Živela Srbija!
Zahvaljujem. Sledeći je narodni poslanik Borisav Kovačević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući…
Izvinjavam se, očigledno je došlo ovde do neke greške. Sledeća je na spisku, u stvari, Danijela Veljović. Koleginice, izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicama, koleginice i kolege narodni poslanici, prvi sporazum o kojem ću govoriti je Sporazum sa Kiprom o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa. Prirodne katastrofe, elementarne nepogode predstavljaju jednu od najvećih i najkontaktnijih pretnji po ljudsku bezbednost. Indikativno je da se od druge polovine 20. veka broj prirodnih katastrofa značajno uvećao. Zbog toga je neophodno delovati proaktivno kako bi sprečili prirodne katastrofe koje će ugroziti opstanak budućih generacija. Kako je problem prirodnih katastrofa u svojoj osnovi globalni problem, rešenje za njega se može pronaći samo na globalnom nivou i kroz razvijanje međunarodne saradnje. Primer za to je članstvo Srbije u Mehanizmu civilne zaštite EU, na osnovu kog Srbija ima pristup treninzima za podizanje sposobnosti jedinica zaduženih za pružanje pomoći u pogođenim područjima. Neophodno je, naravno, razvijati i regionalnu saradnju. Veliki broj katastrofa koje mogu i koje su pogađale Srbiju, posebno u slučaju poplava, su regionalnog karaktera. Iskustva iz takvih slučajeva, poput poplava iz 2014. godine, pokazala su značaj regionalne saradnje i ukazala da postoji uspešna saradnja u spasavanju i zaštiti. Sporazum koji je Vlada potpisala sa Republikom Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa treba, pre svega, posmatrati u kontekstu međunarodne saradnje u oblasti sprečavanja i ublažavanja posledica elementarnih nepogoda, ali i tehničkih i tehnoloških nesreća velikog obima, koje značajno ugrožavaju bezbednost, živote, kulturna i materijalna dobra, a koje nije moguće sprečiti redovnim radom nadležnih službi, odnosno nije moguće otkloniti i ublažiti posledice. Ovaj sporazum će omogućiti razmenu kritičkih informacija o opasnostima kako bi se omogućilo efikasno delovanje sistema za rano upozoravanje na opasnosti, ali i da bi se sprovođenje mera za ublažavanje, zaštitu i sanaciju sprovele na efikasan način. Prilikom katastrofa jedan od najznačajnijih faktora za uspešan odgovor jeste brzina. U slučajevima međunarodne i prekogranične saradnje očigledno postoje dodatne prepreke vezane za procedure ulaska, izlaska, uvoza neophodnih materijala i opreme. Ovaj sporazum će omogućiti i jednostavniji proces privremenog uvoza neophodnih materijala spasilačke opreme i države potpisnice se obavezuju da pojednostave proceduru u budućnosti kako bi kooperacija bila uspešnija. Kao što napomenuh, iako je ovo samo jedan ovakav sporazum, pravi značaj sporazuma iz oblasti zajedničke borbe i međunarodne saradnje u oblasti smanjenja rizika od katastrofa se uvećava sa povećanjem broja država sa kojima imamo ovaj vid saradnje. Srbija danas ima slične sporazume sa zemljama regiona – BiH, Crnom Gorom, Bugarskom, ali i sa geografski udaljenim državama koje su ipak aktivne u podršci u slučaju katastrofa, poput Ruske Federacije. Nedavno smo imali, nažalost, značajan i tragičan primer ovakve vrste međunarodne saradnje kada smo bili svedoci ogromnih požara koji su zahvatili Grčku i Tursku, gde su brojne zemlje, među njima i naša, pomogle pogođenim područjima kroz donacije spasilačkih ekipa, specijalizovane opreme i humanitarne pomoći. Katastrofe ne poznaju granice, a u periodu izraženijih ekstremnih vremenskih nepogoda, pojačanih klimatskim promenama, ali i drugih katastrofa koje predstavljaju pretnju po ljudske živote, zdravlje i sigurnost i po životnu sredinu, materijalna dobra, pa čak i ekonomiju, neophodno je da naši odgovori isto tako ne poznaju granice. Zato ne treba da čudi visok nivo angažovanja UN, ali i specijalizovanih agencija u oblasti smanjenja rizika i ublažavanja posledica katastrofa. Na to nam jasno ukazuju mnogobrojne rezolucije Generalne skupštine UN, Ekonomskog i socijalnog saveta i Saveta bezbednosti UN. Posebno vredi napomenuti da zbog velikog uticaja ljudskog delovanja na prirodu, mnoge prirodne katastrofe često imaju uzročno-posledične veze sa ljudskim delovanjem. Svedoci smo da se i najrazvijenije zemlje često ne mogu samostalno izboriti sa katastrofama bez međunarodne pomoći i pored ovakvih bilateralnih sporazuma, neophodno je razvijati saradnju kroz sisteme UN i drugih međunarodnih organizacija, koje svojim radom, uputstvima, smernicama i konvencijama pružaju neophodno iskustvo i primere dobre prakse, značajne u kreiranju politika koje su usmerene na prevenciju i pripremu. Takođe, kroz UN i specijalizovane agencije, kao i regionalna i nacionalna tela, stvaraju se univerzalni modeli ponašanja i reagovanja prilikom ovakvih vanrednih situacija. Ova vrsta stvaranja univerzalnih modela omogućava jednostavnije međunarodne odgovore zbog visoke kompatibilnosti mehanizama za reakcije države koje prate ove smernice. Prekogranična solidarnost je neophodna u odgovoru na prirodne i druge katastrofe. Stvaranje pravnih okvira koji će omogućiti da se solidarnost sprovede u delo na što efikasniji način je obaveza svih nosioca vlasti u Republici Srbiji i, naravno, narodnih poslanika u Narodnoj skupštini. Sledeći je Predlog zakona o potvrđivanju odluka o izmeni Aneksa 1. Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. O značaju prekogranične saradnje o zaštiti bezbednosti potvrđuje i Predlog zakona. Savremena industrija i savremeni tehnološki procesi zahtevaju često, kao svoje sirovine, materijale koji predstavljaju opasnost po životnu sredinu ili ih imaju kao proizvod ili kao otpad nastao tokom proizvodnog procesa. Ovom konvencijom sve države se obavezuju da preduzmu mere kako bi sprečile industrijske udese, a sa ciljem da se unapredi aktivna međunarodna saradnja među zainteresovanim državama pre, u toku i posle nesreće. Ovim putem bi se učvrstile odgovarajuće politike i ojačala i koordinirala akcija na svim odgovarajućim nivoima, radi unapređenja sprečavanja, pripravnosti i odgovora u slučaju prekograničnih efekata industrijskih udesa. Takođe, kako je posedovanje pravih informacija neophodno za razvoj pravovremenih mehanizama za reakciju države, potpisnice su dužne da identifikuju sve opasne aktivnosti u okviru svoje nadležnosti i da obezbede da pogođene strane bude obaveštene o svakoj takvoj predloženoj ili postojećoj aktivnosti u njihovoj državi, obezbeđujući da susedne države imaju informaciju o potencijalnim udesima i njihovim negativnim posledicama i da se mogu pripremiti u slučaju udesa. Ove izmene se konkretno odnese na izmene Aneksa 1, koji se odnosi na definisanje opasnih supstanci za potrebe definisanja opasnih aktivnosti. Izmene su neophodne zbog potrebe ažuriranja kategorija supstanci i smeša i graničnih količina sa ciljem harmonizacije sa globalnim harmonizovanim sistemom klasifikacije i obeležavanja hemikalija UN i sa zakonodavstvom EU. Prihvatanjem ovog aneksa Srbija još jednom potvrđuje svoju privrženost ka očuvanju bezbednosti životne sredine, kroz široku saradnju unutar međunarodne zajednice, naglašavajući principa međunarodnog prava, principe dobrosusedskih odnosa, reciprociteta, ne diskriminacije i dobre volje. Poslednji od sporazuma, koji je danas na dnevnom redu i koji danas usvajamo, je Sporazum o ratnim memorijalima sa Saveznom Republikom Nemačkom. Dostojanstveno upokojenje i obeležavanje uspomena na civile i na vojna lica koja su nastradala usled rata i tokom rata predstavlja jedna od obaveza koje Srbija i Nemačka preuzimaju, kao zemlje potpisnice Ženevske konvencije. Ovaj sporazum omogućiće da mesta na kojima su sahranjene srpske, odnosno jugoslovenske žrtve, civili i vojna lica, na području Savezne Republike Nemačke, uključujući postojeća groblja i ona koja će se urediti, kao i svi spomenici, memorijalni objekti koji svedoče o ratnim događajima, budu pod zaštitom i da će im biti omogućen pristup, a pre svega biće obezbeđeno trajno pravo počinka stradalih. Ovo je značajan sporazum, jer šalje poruku da je veoma važno negovati kulturu sećanja, poštovanja prema svim žrtvama ratova, kojih je bilo nažalost previše. Važno je negovati i voditi politiku mira, koja je uvek okrenuta ka budućnosti. Poštovanje istorije, kulture, običaja, poštovanje vazduha koji udišemo, vode koju pijemo, zemlje na kojoj živimo je patriotizam, onaj o kome treba da uče naši potomci, jer da bi nas drugi poštovali, prvo mi treba da poštujemo, čuvamo i negujemo svoje. Hvala.
Zahvaljujem. Sledeći je potpredsednik Narodne skupštine, gospodin Stefan Krkobabić. Izvolite.
Zahvaljujem, potpredsedniče Tvrdišiću. Uvaženi narodni poslanici, uvaženi ministre Selakoviću, pre svega, želim da kažem da nam je veliko zadovoljstvo što ste ovde danas sa nama. Mislim da ste to i osetili ovde po aplauzu koji ste dobili od svih poslaničkih grupa, koji nije slučajan. To pokazuje da je vaš rad i ozbiljan i temeljan i metodičan. Ono što bih danas pričao je vezano za sporazume koji su pred nama. To su sporazumi sa Republikom Kipar i Saveznom Republikom Nemačkom. Kipar je jedna od pet zemalja članica EU koja nije i neće priznati samoproglašenu nezavisnost Kosova, a drugi sporazum koji potvrđujemo danas u Narodnoj skupštini jeste sporazum sa Saveznom Republikom Nemačkom, našim najvećim ekonomskim partnerom i najuticajnijom zemljom EU, čijem članstvu teži i Republika Srbija. Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa uređuje okvire za saradnju, sprečavanje i ublažavanje posledica katastrofa i pripremljenosti za katastrofe, te za dobrovoljno pružanje uzajamne pomoći u slučaju katastrofa na teritoriji jedne ili druge države, kao i druge oblike međusobne saradnje. Ovaj sporazum, to je važno naglasiti, uvažava napore UN i međunarodne akte u oblasti sprečavanja katastrofa i ublažavanja posledica, kao i mehanizam civilne zaštite EU i njihov doprinos razvoju kapaciteta za brzo i efektivno reagovanje radi zaštite od posledica katastrofa. Sporazum, između ostalog, obuhvata pomoć i spasavanje u slučaju katastrofa, bilo da je reč o elementarnim nepogodama ili tehničko-tehnološkim nesrećama, čije posledice ugrožavaju bezbednost, život i zdravlje većeg broja ljudi. Naravno, materijalna i kulturna dobra, ali životnu sredinu u većem obimu u zaštiti i spasavanju, kao i ublažavanje i uklanjanje njihovih posledica, uzajamno obaveštavanje o rizicima od katastrofa i njihovim posledicama. To podrazumeva, naravno, i razmenu podataka, informacija o opasnostima, ali i naučnih i tehničkih znanja i transfer stručnog znanja i iskustava u oblasti zaštite od katastrofa, obrazovanje i obuku zaposlenih koji učestvuju u aktivnostima zaštite i spasavanje, razvoj i proizvodnja opreme za zaštitu i spasavanje, kao i unapređivanje saradnje između nacionalnih organa i vladinih organa i organizacija koje učestvuju u zaštiti od katastrofa. Kipar je članica EU, ali nije članica NATO pakta, a Srbija je, kao što znate, vojno neutralna zemlja koja, takođe, stremi ulasku u EU. Ovde treba istaći još jednu stvar. U Nišu, već skoro punu deceniju, deluju Srpsko-ruski humanitarni centar, kao regionalni centar za vanredne situacije MUP-a Srbije i na poziv bilo koje zainteresovane zemlje iz ovog dela Evropa spreman da pomogne u sprečavanju i ublažavanju posledica poplava, požara i drugih katastrofa i već su iz niškog centra gasili, upravo na poziv tih zemalja, požare po Severnoj Makedoniji i Bosni i Hercegovini. Sve to otvara i dodatne mogućnosti da se u eventualnim, ne daj Bože, katastrofama, Srbija i Kipar, dve prijateljske i dve bratske zemlje, ispomažu u onim neželjenim trenucima kada su brzina i efikasnost u akciji spasavanja pitanje života i smrti. Što se tiče drugog sporazuma sa Saveznom Republikom Nemačkom, mi iz PUPS-a, partije koja baštini bogatu i slobodarsku i antifašističku tradiciju našeg naroda, posebno smo zadovoljni i ponosni što će zakonom o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima ubuduće na jedan civilizovan i odgovoran način prema senima naših predaka biti tretirani naši ratni memorijali na teritoriji Nemačke. To je dug ove generacije svim generacijama naših junačkih predaka koji su žrtvovali svoje živote za slobodu nas, njihovih potomaka. Istovremeno, to je na drugoj strani i veliki civilizacijski iskorak kada je reč o poštovanju naših ratnih neprijatelja čije su kosti ostale rasute na teritoriji današnje Republike Srbije, jer građani Srbije su se uvek sa poštovanje odnosili prema svojim poginulim neprijateljima u oba svetska rata. Dodatno zadovoljstvo pričinjava nam činjenica što ovaj sporazum ratifikujemo baš uoči predstojeće posete nemačke kancelarke Angele Merkel i predsednice EU, koja dolazi iz Nemačke, Ursule fon Lajen, što će sigurno dati novi impuls i nove sadržaje sve dubljoj i sveobuhvatnijoj saradnji naše zemlje sa Nemačkom koja je naš najveći spoljnotrgovinski partner, ali i naš sve jači politički oslonac na političkoj sceni. Cilj Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima jeste da se omogući dostojno upokojenje i ovekovečenje uspomena na vojne i civilne žrtve rata, koji su poginuli ili su umrli usled ratova, kao i očuvanje mesta gde su sahranjeni, a sve u skladu sa Ženevskom konvencijom o zaštiti žrtava rata iz 1949. godine. Dopunskim protokolima uz Ženevsku konvenciju iz 1977. godine, kao i drugim normama važećeg međunarodnog humanitarnog prava. Srpski, nemački ratni memorijali su mesta gde su sahranjena srpska, jugoslovenska, nemačka vojna lica i civilne žrtve rata koji su poginuli ili umrli tokom ili usled ratova uključujući pojedinačne i zajedničke grobnice. Postojeća groblja i groblja koja će se naknadno urediti ili parcele na grobljima, a koja svedoče o ratnim događajima na teritoriji naše i nemačke države. Uređivanje, označavanje i održavanje ratnih memorijala, kao i međusobna razmena informacija o tim mestima i o ličnim podacima žrtava radi pokušaja njihovog identifikovanja biće zajednička, ljudska, ali i hrišćanska obaveza naše dve zemlje i dva naroda. Srbija i Nemačka obezbediće svaka na svojoj teritoriji zaštitu ratnih memorijala i pristup njima, kao i trajno pravo počinka stradalih u ratu, a Vlada Nemačke će na svojoj teritoriji, o svom trošku, obezbediti održavanje i negovanje srpskih memorijala. Važno je naglasiti da će dve ugovorene strane taj pijetet pokazivati prema svim stradalima tako što će ukoliko se na tim ratnim memorijalima pored nemačkih ili srpskih grobova stradalih u ratu nalaze i grobovi stradalih u ratu iz drugih država i oni na prikladan način održavati. Srpski narod je uvek umeo da se izdigne iznad svoje tragične sudbine. Tako je odmah posle strašnog genocida koji je nejač i starčad Mačve doživela početkom Prvog svetskog rata u selu Dublje kod Bogatića podignut hram Vaznesenja Hristovog u čiju su kriptu zajedno položene kosti nekoliko stotina poginulih srpskih i austrougarskih vojnika nemačkog, češkog i hrvatskog porekla, a na crkvenoj spomen ploči piše: „Spomen kosturnica onih koji u ratovima izginuše kao neprijatelji, pa ih smrt izmiri." Kao što znate, Nemački vojskovođa feldmaršal fon Makenzen naredio je da se 1915. godine u okviru nemačkog vojnog groblja podigne spomenik srpskim junacima palim u borbi sa nemačkom carskom vojskom. Osim takvog iskazivanja poštovanja ratnom neprijatelju još je puno primera zajedničkog sahranjivanja naših i nemačkih stradalih vojnika u Prvom, pa i Drugom svetskom ratu, kao što je mnogo grobalja i grobova poginulih nemačkih vojnika iz oba svetska rata koji su izginuli ovde ratujući u Srbiji, daleko od svoje domovine, na odavno zaboravljenom nemačkom vojničkom groblju u Smederevu sahranjeno je blizu pet hiljada vojnika, u velikoj većini Nemaca mahom iz Prvog, ali i iz Drugog svetskog rata. Nemačkih vojničkih grobalja ima i u Beogradu, Nišu, Pančevu i tako dalje. Na većini njih ima i sahranjenih Srba, a svaki pokojnik zaslužuje da mu se bar grob zna. Mnogo je grobalja i grobova i Nemaca i Nemica koji su do kraja Drugog svetskog rata živeli na prostorima Srbije i nekadašnje Jugoslavije. Mnoga od tih njihovih poslednjih počivališta zarasla su u korov i zaborav. Naša je zajednička dužnost i Srba i Nemaca da na dostojan način obeležimo ta mramorja. A koliko li je tek desetina i stotina hiljada, mnogo je, premnogo Srba ostavilo svoje kosti ili okončalo po nemačkim logorima i mučilištima, nešto u današnjoj Nemačkoj, ali još više po ondašnjim nemačkim okupacionim zonama širom Evrope, obaveze naših nemačkih partnera da na dostojan i dostojanstven način obeleže grobove tih stradalnika, ali je to još više obaveza nas iz Srbije, sada imamo i pravni osnov da to i učinimo svugde tamo gde ovozemaljski prah naših stradalih predaka posut za nas, generacije za čiju su budućnost i slobodu oni položili svoj život. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem, gospodinu Krkobabiću. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi potpredsedniče. Poštovani ministre, poštovani predstavnici ministarstva, dakle set međunarodnih sporazuma, rekao bih značajnih za razvoj bilateralnih odnosa Srbije sa drugim zemljama, ali i za međunarodne obaveze koje proističu iz članstva u UN. Prvi Sporazum Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima, drugi Sporazum Vlade Republike Srbije sa Vladom Republike Kipar o saradnji u oblasti katastrofa, a treća tačka se odnosi na potvrđivanje Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa I Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Kada je u pitanju Sporazum sa Saveznom Republikom Nemačkom o ratnim memorijalima o kojima je maločas govorio i kolega Krkobabić, koji je u ime Vlade Republike Srbije 2018. godine potpisao, tadašnji ministar za rad, zapošljavanje i boračka pitanja, gospodin Zoran Đorđević, poslanička grupa SPS smatra da je to doprinos, pre svega, razumevanju različitosti istorijskih pozicija naše dve države, posebno u prošlom veku koji je bio opterećen ratovima. Pri tome, SPS ne menja svoj odnos prema prošlosti i svemu što se između naših zemalja dešavalo u dvadesetom veku, a to su Prvi i Drugi svetski rat, NATO agresija 1999. godine. Uostalom, taj odnos nije ni moguće menjati jer su istorijske činjenice neupitne i nepromenljive. Revizija istorije ovde i nije zapravo tema. S druge strane, ovaj sporazum je rezultat saglasnosti dve zemlje o poštovanju poginulih sa obe strane i o potrebi da se groblja poginulih i memorijali podignuti civilnim i vojnim žrtvama ratova dostojno, pre svega, obeleže i dostojno, pre svega, održavaju. Odnos prema poginulima u ratovima je civilizacijska tekovina i svojevrsna obaveza koja proističe iz Ženevske konvencije, kao što je maločas i kolega rekao. Nažalost, ratova je bilo mnogo, stradalih je bilo mnogo, a groblja srpskih žrtava za slobodu i oslobođenje iz proteklih vekova mogli bi smo, kao u stihovima one poznate pesme, nazvati baštama šarenim jer su u njima najhrabriji i najbolji Srbi pali za slobodu, nažalost. Ovaj sporazum predstavlja pravni okvir koji Republici Srbiji pruža mogućnost da dostojno, pre svega, obeleži grobove i grobnice naših postradalih u koncentracionim logorima tokom Drugog svetskog rata, a među stradalima je bilo i pripadnika jugoslovenske vojske u otadžbini i pripadnika partizanskog pokreta, ali nažalost i nedužnih civila koji su iz Srbije deportovani u ove koncentracione logore. Sporazum predviđa uređivanje, održavanje i državnu brigu o ratnim memorijalima, koji svedoče o ratnim događajima tokom ratova na teritoriji obe zemlje, potpisnice ovog sporazuma. Svaka strana preko svojih nadležnih organa brine o memorijalima, grobovima i grobnicama na svojoj teritoriji. Takođe, svaka strana o svom trošku održava i neguje svoje memorijale na teritoriji druge države. Sporazum je pravni osnov, takođe, za razmenu informacija i ažuriranje svih evidencija o poginulima, što je za Republiku Srbiju značajna mogućnost da bez ikakvih prepreka sagleda u kakvom su stanju groblja i masovne grobnice u kojima su sahranjene žrtve zloglasnih koncentracionih logora, ali i da utvrdi precizne podatke o svojim žrtvama. Republika Srbija i Savezna Republika Nemačka su tokom prethodnih godina značajno, rekao bih, prevazišle istorijske netrpeljivosti, što potvrđuje veliki broj sporazuma o saradnji u različitim oblastima života, kao i aktivna investiciona, pre svega kreditna politika. Upravo zahvaljujući sazrevanju političkih odnosa i politici razumevanja i tolerancije, uprkos različitim stavovima naše dve zemlje o mnogim pitanjima, Srbija i Nemačka danas, rekao bih, uspešno sarađuju i na političkom, ali i na ekonomskom planu. Mislim da negde oko, nešto više od 70.000 građana Srbije radi u firmama koje su otvorile upravo nemačke kompanije u Srbiji, što govori u prilog ovakvoj konstataciji. Znate, gospodine ministre, prošlost ne sme stajati na putu napretka, ali isto tako ne smemo je ni prepustiti zaboravu, što svakako nećemo. Srbija čuva kulturu sećanja, ponosna je na svoju prošlost i zahvalnost svima koji su dali doprinos za slobodu i mir, ali od prošlosti i iz prošlosti se ne živi, od prošlosti i iz prošlosti se izvlače pouke, afirmiše se ono što je dobro, a ono što je daleko važnije jeste da gledamo sadašnjost i da gradimo temelje neke nove budućnosti koja će, pre svega, omogućiti bolji život za naše građane i bolji životni standard za naše građane. Prošlost ne sme da nam bude jedina sadašnjost i prošlost ne sme da nam bude jedina budućnost. Treba graditi odnose i sarađivati. Danas kada je politički stabilna i ekonomski jaka zemlja Srbija može biti uvažen i poštovan sagovornik velikim i moćnim državama. Takvom politikom koja polazi od činjenice da istoriju ne možemo menjati, ali zato možemo uticati na budućnost Srbija danas gradi svoju spoljnopolitičku poziciju i Srbija je danas znatno ojačala svoj međunarodni ugled i međunarodni imidž i Srbija je danas pouzdan, siguran i stabilan partner. Ono o čemu je maločas kolega govorio tačno je i to je velika važnost za Srbiju, Angela Merkel će u ponedeljak posetiti Beograd, nemačka kancelarka Angela Merkel, i mi nikada ne treba da zaboravimo šta je ona uradila za našu zemlju 2015. godine kada je Hrvatska uvodila sankcije i ono što očekujemo jeste da će trgovinska razmena sa Nemačkom ove godine biti veća od šest milijardi evra i da je Berlin naš najveći spoljnotrgovinski partner. Što se tiče drugog sporazuma, on se odnosi na saradnju Republike Srbije i Republike Kipar u oblasti zaštite od katastrofa. Istakao bih značaj višedecenijske prijateljske saradnje sa Kiprom još od proglašenja nezavisnosti ove države 1960. godine i vremena prvog predsednika Kipra Makariosa koji je bio učesnik Prve konferencije Nesvrstanih u Beogradu još od 1961. godine. Tačno, dakle, pre 60 godina. Da podsetim da će se na šezdesetogodišnjicu Pokreta nesvrstanih u oktobru mesecu ponovo u Beogradu održati Konferencija zemalja koje su pripadale pokretu nesvrstanih čiji je tadašnja SFRJ bila lider. Kako je predsednik Srbije Aleksandar Vučić u jednoj koordiniranoj akciji od izuzetno nacionalnog i državnog interesa zajedno sa nekadašnjim ministrom spoljnih poslova, a danas predsednikom Narodne skupštine Republike Srbije Ivicom Dačićem u vreme kada je bio ministar spoljnih poslova, vodeći kampanju povlačenja priznanja samoproglašene države Kosovo obnovio je mnoga prijateljstva sa ovim zemljama, te se nadamo da će i ovaj važan skup biti nova prilika za uspostavljanje još bolje saradnje sa mnogim nesvrstanim zemljama i to će svakako doprineti ne samo još boljoj i političkoj, već i ekonomskoj saradnji na koju svakako treba staviti akcenat. Kada je u pitanju Republika Kipar, koja je jedna od pet država članica EU koja nije, niti će pod bilo kojim uslovima priznati nezavisno Kosovo, iskoristio bih ovu priliku da se državnom rukovodstvu i narodu Kipar zahvalim na doslednoj politici, istrajnosti i u odbrani pre svega međunarodnog prava i u odbijanju podrške secesionističke namere kosovskih Albanaca. Da podsetim i na to da je Kipar 2015. godine glasao protiv ulaska Kosova u UNESKO. Višedecenijska saradnja naše dve zemlje valorizovana je kroz više od 30 bilateralnih sporazuma u različitim oblastima, kao i razvijenom i kontinuiranom saradnjom i političkim dijalogom na svim nivoima, od saradnje u pravnim stvarima do saradnje u oblasti turizma. Poslednjih godina osnažena je i spoljnotrgovinska razmena sa Kiprom, a Kipar se nalazi na devetom mestu po obimu ulaganja u Srbiji. Prema podacima u 2020. godina, recimo, robna razmena između Srbije i Kipra iznosila je 46,1 milion evra od čega je naš izvoz bio 41,7 miliona evra, što potvrđuje značaj kiparskog tržišta za našu privredu i priliv investicija iz Republike Kipar je u prvoj polovini 2020. godine iznosio 45 miliona evra, što je takođe značajna cifra imajući u vidu da je Kipar ipak mala zemlja. Naravno, mala po veličini. Ne treba zanemariti da se radi o razvijenoj turističkoj destinaciji koja godišnje ugosti čak nekoliko miliona turista. Potpisivanje ovog sporazuma predstavlja pre svega produbljivanje saradnje dveju prijateljskih zemalja Srbije i Kipra, ovog puta u oblasti pružanja uzajamne pomoći u slučaju katastrofa i aktivnosti u oblasti zaštite i spasavanja. Sporazum dakle omogućava veliki broj zajedničkih aktivnosti, posebni sektor u MUP-u. Konkretno u Srbiji će ovaj sporazum sprovodi Sektor za vanredne situacije, a sporazum predviđa inače i humanitarne akcije kao što su razmena eksperata, edukacija, obuka i različite upotrebe opreme neophodne za sanaciju katastrofa kakvi su požari, poplave i druge elementarne nepogode. Kada je reč o trećem sporazumu koji je na današnjem dnevnom redu, Predlogu o potvrđivanju Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa 1 Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa Srbija je kao članica UN potpisnica Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa koja je zaključena 1992. godine u Helsinhiju sa ciljem da se preduzimanjem mera spreče ili umanje posledice prekograničnih industrijskih ekscesa. Potpisnice su dužne da kroz svoje pravne okvire ustanove mere identifikacije opasnih aktivnosti koje mogu uzrokovati industrijske udese uključujući naravno i lokacijske kriterijume. Identifikacija lokacijskih rizika značajna je zbog preveniranja industrijskih pre svega ekscesa koji mogu biti sa pogubnim posledicama naročito ako su posledice sa prekograničnim efektom. Sada je potrebno da podržimo i potvrdimo odluku o ovom Aneksu, Aneksu ove Konvencije, a ovom izmenom su precizno definisane opasne supstance koje šire osnovu opasnih industrijskih aktivnosti i rizika za nastavak industrijskih ekscesa. Svakako da Srbija treba kao potpisnica Konvencije da potvrdi i ovu odluku koja u značajnoj meri olakšava primenu Konvencije, posebno aspekt prevencije industrijskih udesa. Na samom kraju, Poslanička grupa SPS podržaće sve predložene akte sa današnjeg dnevnog reda imajući u vidu pre svega njihov značaj. Zahvaljujem.
Zahvaljujem uvaženom predsedniku Poslaničkog kluba SPS, gospodinu Đorđu Milićeviću. Dajem reč gospodinu Đorđu Komlenskom. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, uvaženi ministre sa saradnicima, ja ću svoju pažnju, iako ste i vi i kolege pre mene dosta toga govorili o sporazumu između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima, prvenstveno pažnju posvetiti ovome. Najpre, ono što je i očekivati kada se na čelu ministarstva nalazi neko ko je bio i ministar pravde, jasno je da definicije koje su u ovom sporazumu unete su apsolutno usklađene i jasne i u skladu sa zakonima koji trenutno važe u Republici Srbiji jer smo imali prilike da negde tekstovi sporazuma nisu baš bili u potpunosti usklađeni. Zašto ovo kažem? Zbog sebe da ponovim, mi pravnici volimo da pročitamo uvek ono što piše na papiru, a i zbog građana, treba reći da po Zakonu o ratnim memorijalima – ratnim memorijal jeste vojno groblje, pojedinačni grob, nadgrobni spomenik, spomen kosturnica, spomen kapela, spomen crkva, spomenik, javno spomen obeležje, spomen ploča, mesto stradanja, znamenito mesto i drugi pietetni simbol od značaja za negovanje tradicije oslobodilačkih ratova Srbije. Ovakva definicija očigledno usaglašena sa predstavnicima Vlade Savezne Republike Nemačke je iskorišćena i u članu 1. predmetnog Sporazuma samo što se pod a) definišu šta su nemački ratni memorijali, pod b) se definiše šta su srpski ratni memorijali. Još jedna jako važna stvar o ovom sporazumu koji sadrži izuzetno mali, ali vrlo jasan i dovoljan broj članova koji na potpuno jedan pravi način celu situaciju koja je kompleksna oko ratnih memorijala Savezne Republike Nemačke, ratnih memorijala Republike Srbije, definiše, otvara prostor za dogovore tamo gde su dogovori potrebni i nužni iz raznih razloga o kojima ću nešto malo kasnije govoriti, ali u drugim stvarima vrlo precizno definiše što je potpuno nesporno u odnosima između Savezne Republike Nemačke i Republike Srbije kada su u pitanju ratni memorijali. Po meni je tu jako važan član 3. koji kaže u stavu 1. – da ugovorne strane obezbeđuju jedna drugoj besplatno i na neograničeno vreme da se zemljište, odnosno zemljišne površine koje služe kao ratni memorijali koriste kao trajna počivališta njihovih stradalih u ratu. Iz objektivnih i životnih razloga i proteka vremena i još nekih stvari je jako važan i stav 3. ovog člana koji kaže – da ako jedna od ugovornih strana iz uverljivih, javnih razloga neko zemljište iz stava 1. ovog člana bude trebala za neku drugu namenu onda će na raspolaganje staviti neko drugo prikladno zemljište i preuzeti troškove premeštanja pokojnika i uređivanje novih grobova. Izbor novog zemljišta, njegovo uređivanje i sprovođenje premeštanja pokojnika vrši se uz obostranu saglasnost. I to je ono što su ključna načela kada je u pitanju nešto što se zove Sporazum i sam tekst Sporazuma koji je zaista izuzetno kvalitetno i dobro urađen. Najpre bih ja nešto o našim vojnim memorijalima za koje ste i sami rekli, ako se ne varam, da ih ima 41 evidentiran u Nemačkoj. Vi kažete da ima 42, ili ne vidim sad odavde i nije ni bitno, ispravićete me, i možda se ja nisam najbolje snašao, ali ono što sam našao na sajtu Ministarstva, vezano po pitanju vojnih memorijala i spomenika preminulim, zarobljenim srpskim vojnicima u Prvom svetskom ratu i u Drugom svetskom ratu me je i obradovalo, ali i pomalo zabrinulo zbog nekih stvari. Ja razumem da su 2020. ili 2021. godina bile godine u kojima je kretanje bilo, hajde tako da kažem svedeno na minimum zbog korona virusa, ali za one pre vas koji su bili na poziciji ministra u svom onom ranijem periodu jednostavno nema opravdanje za sledeće stvari. Ova rubrika sadrži u sebi ukratko pregled o tome gde se nalazi mesto ili grad, oblast kada je u pitanju vojno groblje ili memorijal, zatim naziv kulturnog dobra, stepen očuvanosti i pojedine napomene. Ono što iz ovog pregleda sam ja zaključio, a što jeste poražavajuće da za osam ovim memorijala mi nemamo podatak u kakvom stanju je stepen očuvanosti. Apsolutno mislim da je nedopustivo da ako je opravdanje Korona virus, ograničeno kretanje, koje je bilo u svim zemljama, pa i u Republici Nemačkoj, ali apsolutno nema opravdanja da do 2019. godine sva prethodna ministarstva, ambasade, konzulati, barem ne obiđu fizički i pogledaju u kakvom stanju je taj memorijal. Ono što je još tužnije u celoj ovoj priči, ja ću sad to gledati da što manje davim sa ovim podacima, ali recimo, Nojmarkt, vojno groblje, nije poznat stepen očuvanosti. Sahranjeno je 164 osobe sa područja današnje Republike Srbije stradalo je tokom Drugog svetskog rata. Pa, Nojštajn, Andervaldman, izvinjavam se ako nisam dobro pročitao, vojno groblje, nije poznat status sahranjenih i nepoznat broj osoba sa područja današnje Republike Srbije stradale tokom Drugog svetskog rata. U Berlinu ista situacija, u Hanoveru ista situacija, u Esenu ista situacija, u Kaselu ista situacija, u Minhenu ista situacija, u Duizburgu ista situacija, odnosno konstatacija koja stoji na sajtu ministarstva, osim ako nisam neku zastarelu pronašao. Iako možda jesam jugonostalgičar, ponovo podvlačim za sve ove stoji konstatacija i napomena. Sahranjen ili nepoznat ili poznat broj osoba sa područja današnje Republike Srbije, ali tamo gde kaže da su sahranjeni Jugosloveni ili sa područja koje se nalazi van Srbije, za sve te memorijale postoji konstatacija. Mislim da je to nešto što pod hitno treba da se učini, čim to korona i ograničenje kretanja u Nemačkoj dozvoli, jer onda mi očigledno na osnovu ove tabele ne znamo, odnosno niste dobili od svojih prethodnika presek stanja u kakvom stanju su naši memorijali u Nemačkoj, a kako ćemo onda znati šta treba da uradimo da bi smo ih održavali. Mnogo toga mi od Nemačke, njihovog pristupa mnogim životnim stvarima i problemima treba da naučimo. Nemačka koliko znam, između ostalog traži da se obeležja i spomenici njihovih vojnika srede u Šumaricama. Upravo to jeste ono o čemu sam govorio, onaj član 3. koji je jako važan, koji stvara prostor za razrešavanje ovakvih mogućih nekih spornih detalja na koje ću se vratiti dalje. Ne brinu me mnogo naslovi, nacisti i dalje slave jer ih ima u manjim gradovima, obeležavaju razno razne godišnjice, obilaze njihova groblja itd. i neće me to zabrinjavati sve dok budemo imali stav, do duše nisam ga čuo i pronašao da je rečen u Srbiji, rečen je u Crno Gori, praktično se odnosi na isto, gde je generalna sekretarka Narodnog saveza za brigu o ratnim grobljima, Danijela Šili rekla da zna da su oni na tom groblju isključivo poginuli nemački vojnici u borbi protiv partizana. U ovom namerno varvarski vođenom ratu znamo da su bitke protiv partizana verovatno ne samo protiv partizana, označene kao posebno okrutne, nemilosrdne i pune ljudske zlobe. Znamo da su odmazdama protiv njih počinjeni gnusni zločini nad civilnim stanovništvom. Nacionalni savez je svestan ove krivice i to je ono što je ona izgovorila u Golubovcima kada je tamo izmešteno groblje i prilikom tog događaja izgovorila ovo. Znači, jedan vrlo jasan, profilisan, odgovarajući stav koji nam je prihvatljiv, koji pokazuje da današnja Nemačka zaista shvata svu negativnost svoje istorijske uloge na ovim prostorima. Još jednu stvar koju sam želeo da kažem, za jednu bitnu razliku u svemu o ovome nijedan srpski vojnik ili civil koji je stradao u Prvom ili Drugom svetskom ratu, a sahranjen je u Nemačkoj ili u pojedinačnom grobu ili zajedničkim grobnicama, nije tamo otišao da osvaja ili da ratuje. Tamo je odveden kao zarobljenik ili kao radna snaga. Vojnici Vermahta su na teritoriji Republike Srbije u Drugom, kao i oni koji su stradali u Prvom svetskom ratu, Nemci sahranjeni kao okupatori i osvajači. Jako sam ponosan na srpsku tradiciju, a to je da se tuđa groblja poštuju, uostalom niko nikada kao Srbi u ratovima sa Bugarskom nije prekinuo ratno dejstvo, propustio da prođe lekarska jedinica ili ostalo, da pomogne bugarskim vojnicima, sa kojima su sutra morali da ratuju. Toliko jasno govorim o onome čime treba i moramo da se ponosimo, ali vreme koje je iza nas pokazuje da imamo određenih propusta koje srećom još uvek možemo i moramo da nadoknadimo. Pitanje Šumarica je nešto što je očigledno, o čemu se razmišljalo, ne samo Šumarica, možda i Kraljeva, ali Šumarice su onako jako specifične po mestu i događaju, da je možda razmišljanje bolje da se taj memorijal nemački koji se odnosi na staro groblje iz Prvog rata i Drugog rata izmesti na neku drugu lokaciju. Ipak su Šumarice mesto u kojem je streljano 21. oktobra 1941. godine 3.000, ali apsolutno nedužnih civila, od toga 300 i više đaka srednjih škola, kao i 15ak dečaka koji su čistili obuću na ulici, ni krivi, ni dužni. S jedne strane mi je žao, s druge strane mi je drago što iz tog događaja sramota srpska koja se zvala Marisav Petrović nije ubijena u Srbiji onako kako to dolikuje kad se rat završio ili tokom rata, nego umro 1974. godine, gle, čudno, baš u Minhenu. Jer, kakve smo nekakve čudne standarde postavili danas, možda bi čak i Marisav Petrović, čuveni Ljotićevac, koji je vodio đake pred nemačke mitraljeze, danas mogao da bude na neki volšeban način rehabilitovan kao i Drenjanin iz Male Moštanice, jer mu nije suđeno po današnjim standardima. Tako da, o ovome treba dobro razmisliti i zaista omogućiti i potomcima ovih vojnika koji su sahranjeni u Šumaricama, jer u Šumaricama, ako ćemo brojati, ali žrtve se ne broje, ima i više sahranjenih vojnika nego što ima sahranjenih naših đaka i nedužnih civila koji su tu streljani. Mislim da tu treba naći jedan odgovarajući kompromis da bi ostali kao trajni zapisi na nešto što se nikad ne može ponoviti. Što se tiče naših memorijala mislim da su, srećom, mnogi pojedinci zaslužni zato što neki od tih memorijala uopšte postoje, očuvani su i zaista očekujemo da se to na jedan odgovoran način u potpunosti danas preuzme. Recimo, u gradu Ulmu u nemačkoj pokrajini Baden Virtemberg, gde su sahranjena 142 srpska vojnika postoji u sredini tog groblja jedan izvanredan spomenik, ali taj spomenik nije podigla niti Kraljevina Srbija, niti Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca, niti bivša Jugoslavija, taj spomenik su podigla tri preživela narednika, jedan podnarednik i dva vojnika i meni je jako žao što, uz sav trud, nisam uspeo da pronađem njihova imena, da ih pomenemo danas, jer nadam se da imaju potomke i da se njihovi potomci njima diče i imaju razloga da se diče. Pitanje je kad bismo mi za sve ovo znali da nije Slobodana Miljevića, sveštenika iz Štutgarta, kao i sveštenika Radmila Marinka, koji su još od devedesetih godina aktivno prikupljali podatke, prvo sa imenima vojnika, onda kako su nastradali, gde su nastradali, gde su sahranjeni. Sve to jednostavno dostavili i olakšali posao nadležnim državnim organima da mogu da nastave ovu priču dalje. Ono što možda nije direktno vezano za sam sporazum, ali ono što jeste problem koji može da dovede do toga da sav trud koji očekujemo da će biti uložen od strane Republike Srbije i novac da se ovi memorijali dovedu u red jeste nešto drugo. Ako nastavimo da decu školujemo na način kako smo započeli i da istoriju uče onako kako danas uče, bojim se da je ovo samo zaludan posao. Imaće svrhu dok postoje starije generacije koje pamte nešto. Danas se deci servira haška istina u školama. Jako je, po meni, sporna reforma nastave iz istorije, jer jednostavno ono što su krstili kao nekakav tematski pristup, dovodi do jednog potpuno nehronološkog učenja koje vodi ka razumevanju i shvatanju srpske istorije. Znači, ako neko u školi prvo uči hrišćanski raskol 1504. godine, pa se vraća u rani srednji vek, pa ide na turska osvajanja, pa onda uči o raspadu bivše Jugoslavije, pa tek onda odlazimo u periode Nemanjića i učimo šta je fašizam i sve ostalo, to nije nešto što će omogućiti da generacije koje dolaze iza nas mogu da shvate svu vrednost memorijala i srpskih memorijala, ne samo u Saveznoj Republici Nemačkoj, nego i na svim onim stratištima gde su srpski vojnici ili srpski civili sahranjeni. Ako budemo dozvolili da ono što nevladine organizacije čine i pokušavaju, a to je da se učenicima posebno mora nametnuti da kroz analizu uticaja razvoja evropskog zapada i da … uzročno-posledičnih veza na primerima iz nacionalne istorije donose zaključke o međunarodnim odnosima, a potpuno isključe naše odnose sa Rusijom, našu istoriju, hronologiju nastanka srpske države bojim se da ćemo vrlo brzo doći u situaciju da nećemo za dve ili tri generacije imati više nikoga ko će shvatiti i voditi računa o ratnim memorijalima gde god se oni nalazili. Hvala.
Zahvaljujem, uvaženom narodnom poslaniku Đorđu Komlenskom na izlaganju. Reč dajem predlagaču, ministru Nikoli Selakoviću. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi gospodine potpredsedniče i zahvaljujem svim dosadašnjim diskutantima, posebno uvaženom gospodinu ili drugu Komlenskom na veoma preciznom i konstruktivnom analiziranju samog teksta sporazuma, o njegovim pravnim aspektima i o vođenju računa o osetljivosti same materije na jedan, uveren sam, veoma dobar način koji može da bude primer i za druge sporazume slične vrste u onim slučajevima gde nismo još uvek takve zaključili. Želim da se osvrnem samo na četiri posebne tačke o kojima je kolega Komlenski govorio. Takođe, primetio sam i sam pripremajući se za današnju sednicu da od ukupno 45, a mojom greškom rečeno je 41, dakle 45 ratnih memorijala na teritoriji Savezne Republike Nemačke postoje koji su posvećeni srpskim vojnicima kako iz Prvog, tako i iz Drugog svetskog rata. Za njih osam stoji da nije poznato u kakvom se stanju nalaze. Ono što želim ovde da kažem jeste da ćemo u rekordno brzom roku saznati u kakvom se stanju nalaze, da ćemo to foto dokumentovati, identifikovati šta je to što treba da se učini, jer ako se ne varam 40 dana nakon ratifikacije sporazuma u Skupštini i obaveštavanja druge strane o tome počinje i sama primena ovog sporazuma. Nedopustivo je da imamo, ne osam, nego jedan jedini za koji ne znamo u kakvom se stanju nalazi, ali negde sam uveren da je to posledica nečega što je večiti problem naše države i naših državnih organa i jedan od glavnih uzroka, ali i izgovora za to, a to je potpuno odsustvo usaglašenosti koordinacije rada različitih državnih organa. Dakle, kod nas se, prema važećem Zakonu o ministarstvima, ova materija nalazi, kao što vam je dobro poznato, u nadležnosti Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Kada to objašnjavate nekome ko je došao sa strane ili nekome ko je mlađi, zvuči mu potpuno čudno, otkud to u nadležnosti Ministarstva za rad. U stvari, ova oblast je ušla u delokrug nadležnosti Ministarstva za rad onog trenutka kada je svojevremeno naša država ukinula ministarstvo koje se bavilo isključivo boračkim pitanjima, pa je taj deo nadležnosti priključila Ministarstvu rada. Ono što je zanimljivo, jeste da je pre Drugog svetskog rata naša država ovu materiju rešavala, odnosno ovim delatnostima se bavila na jedan način kada su u pitanju ratni memorijali na teritoriji naše države, a na drugi način kada su oni koji se nalaze van njenih granica. Ovde je u suštini potrebno uraditi nešto od sledećeg: ili mnogo bolje koordinisati rad Ministarstva spoljnih poslova i nadležnog ministarstva, ili razmisliti o redefinisanju nadležnosti kada su u pitanju oni memorijali koji se nalaze na teritoriji drugih država. U potpunosti ste u pravu kada ste rekli da je neredak slučaj, ja bih čak rekao da je to pretežan slučaj, da su srpske ratne memorijale podizali pojedinci, a ne država, da je manji broj onih koje je podizala država. Dakle, bio sam u prilici da posetim neke od tih ratnih memorijala gde postoje, naših ratnih memorijala, gde jedina obeležja do pre nekoliko godina su ona koja su neprijatelji podigli našim stradalim precima, a mi ni jedan, gde su drugi stranci naši saborci iz toga vremena podigli spomen obeležje našim stradalim, a mi ni jedan, što samo upućuje da moramo kao država mnogo više da posvetimo pažnje tome. Veoma sam pažljivo slušao ovo što ste govorili o slučaju „Šumarica“ i upravo zato sam sporazum sadrži odredbe koje zahtevaju saglasnost obe strane da bi se određene delatnosti sprovodile na terenu. Ne treba zaboraviti, u „Šumaricama“ se nalazi nemačko vojničko groblje iz Prvog svetskog rata. Želim još nešto da iskoristim priliku da kažem. Rekli ste, neretko su bili zaslužni pojedinci što postoje neki ratni memorijali. Čak i danas postoje slučajevi u kojima se ratni memorijali održavaju zahvaljujući pojedincima. Vi ste pomenuli da su trojica narednika, jedan podnarednik i dvojica vojnika zaslužni za podizanje jednog prelepog spomenika u Ulmu, a to su bili narednici Milan Vidanović, Isailo Cvetković, Milan Trajković, podnarednik Živorad Spasojević i vojnici Miodrag Đorđević i Radivoje Cvetković. Zamislite tu šestoricu naših predaka koji su se sami organizovali, u stvari pokazali nam svima šta može da uradi dobro organizovana grupa ljudi, a na našu sramotu šta nije radila ili šta ne radi još uvek država. Ono što ćemo raditi i ono što je uveren sam i opredeljenje koleginice Darije Kisić Tepavčević, koja je na čelu nadležnog resora, ali i moje malenkosti, na mestu ministra spoljnih poslova, jeste da ćemo u budućnosti kroz našu diplomatsku mrežu posebnu pažnju posvećivati i ovom našem aspektu. Nacija je zajednica umrlih, živećih i onih koji će tek da se rode i da vodimo računa i o onim mestima gde su naši preci ostavili svoje kosti od daleke severne hladne Norveške do Severne Afrike. Kao što rekoh, kao potomak iz čije je porodice pod ovim prezimenom samo u Prvom svetskom ratu stradalo 72 muške glave, sa teritorije Zlatiborskog okruga, ali i iz same kuće dvojica koji su kosti ostavili u Austriji i u Tunisu, osećam jednu vrstu i lične odgovornosti da se ovim mnogo više bavimo. Mogu da vam kažem još nešto, hvala vam naročito što ste to rekli, od Nemaca, od Austrijanaca, ne da možemo, nego i moramo da učimo kako se o ovome vodi računa, kako to izgleda kada odete na neki srpski ratni memorijal, da li danas na teritoriji Nemačke ili na teritoriji Austrije, gde vidite da njihove organizacije o tome vode računa i vode brigu, da to izgleda za primer. Još jednom, hvala vam na konstruktivnom pristupu, na veoma dobrom govoru i ono što vam ostajem dužan jeste da u najbržem mogućem roku dobijete informaciju, kao i svi mi, u kakvom stanju se nalazi osam pobrojanih ratnih memorijala koje ste poimence naveli. Hvala vam.
Zahvaljujem ministru Selakoviću na pojašnjenjima i objašnjenjima. Počinjemo sa listom govornika. Prvi na listi je uvaženi predsednik poslaničkog kluba Stranke pravde i pomirenja, gospodin Samir Tandir. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine Krkobabiću. Koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, ove nedelje smo u ovom parlamentu raspravljali i glasali sa današnjim danom, mislim, preko sedam međudržavnih sporazuma. To govori o poziciji i snazi naše države o posvećenosti, prvenstveno predsednika države i predsednice Vlade, ali i vašeg ministarstva i vas lično. To je dokaz ne samo da mi želimo da sarađujemo i unapređujemo bilateralne odnose sa drugim zemljama, već dokaz poštovanja koje naša zemlja i naša diplomatija uživa u svetu. Imamo partnere i na istoku i na zapadu i ono što je utisak, jeste da je austrijski kancelar bio, dolazi kancelarka Merkel, predsednik putuje u Tursku, biće samit nesvrstanih u desetom mesecu i sigurno je Beograd što se tiče jugoistočne Evrope i jugozapadnog Balkana i naša diplomatija sigurno ima jako živu aktivnosti. Iz te žive aktivnosti, možda to nekog i ne zanima, proističu investicije, proističu nova radna mesta, proističu novi putevi. Ako se očekivalo da sa nesvrstanima imamo dobru saradnju, sigurno se nije očekivalo da na ovom nivou imamo saradnju sa Saveznom Republikom Nemačkom i jako je važno što danas govorimo o ratnim memorijalima. Stranka pravde i pomirenja, kao najjača bošnjačka stranka, glasaće za sve predložene sporazume. Nemačka je naš jako važan partner. Najveće investicije dolaze iz Savezne Republike Nemačke. Izvoz čini jako važnu stavku u budžetu naše zemlje i ove memorijale svakako treba usvojiti, jer minimum nečega što svaki čovek zaslužuje jeste da se zna njegovo grobno mesto. Ono što me je posebno dojmilo kada je ministar govorio jeste u obrazloženju da smo ranije imali, čini mi se, iako su ratovi i sukobi tragedija sami po sebi, odnose ljudske živote, mnogo više viteštva i poštovanja prema žrtvama, čak i kada su vojnici u pitanju, jer većina tih vojnika je morala da bude u određenim sukobima usled politike. Evidentno je da posle Drugog svetskog rata, a unatoč tome što se civilizacija razvijala, imali smo krvavije sukobe i sve je manje bilo viteštva i poštovanja, ne samo prema vojnicima, već i prema civilnim žrtvama. Ono što je zaključak sa današnjeg plenuma jeste da mi gledamo u budućnost, ali da se sećamo svoje povjesti i da iz te povjesti izvlačimo pouke i da pravimo nova prijateljstva. Povjest ne možemo promeniti, ali budućnost i bolje sutra našoj deci svakako smo dužni da ostavimo. U danu za glasanje naša poslanička grupa podržaće sve predložene sporazume. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Tandiru. Sledeći po spisku je gospodin narodni poslanik Vladan Glišić. (Nije prisutan.) Sledeći po spisku je gospodin Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, bez obzira na Poslovnik, mislim da je Odbor za poljoprivredu trebao da kaže neku reč o ovom zakonu, iako po Poslovniku nije nadležan. Najviše ovih memorijala, najviše grobova su ostavili zemljoradnici, odnosno seljaci. Najslavnija vojska Srbije i Srba je bila seljačka vojska. Ona je branila svoj dom, svoju kuću, pardon, branila je svoju njihovu, branila je svoju šljivu, branila je i nikad nije napadala ono ispred sebe, već uvek branila ono što je iza sebe imala i zato je bila slavna i zato je kao takvu treba pamtiti. Srpska vojska je kroz balkanske ratove i kroz Prvi svetski rat napravila jednu veliku državu. Da se ne lažemo, tu veliku državu su njihovi sinovi, pojedini sinovi, srpski komunisti, zajedno sa neprijateljskim vojnikom, pretvorili u šest nacionalnih država i dve pokrajine, sedam, do sada sedam. Nadam se da ćemo se makar vratiti na šest. Dakle, tu jedinstvenu državu smo dopustili svojom glupošću da pretvorimo u šest nacionalnih država, da pod noge bacimo milion i 264 hiljade žrtava u Prvom svetskom ratu, da dozvolimo da ih komunisti pogaze i da državu u kojoj su svi Srbi živeli u jednoj državi pretvorimo u šest. Kažu da nas je kralj Aleksandar ostavio bez mora. Nije tačno. Nas su bez mora, bez izlaza na more, ostavili komunisti, stvaranjem jedne veštačke nacije i preraspodelom morske obale. Nije nju delio kralj Aleksandar, nju su delili srpski komunisti, zajedno sa neprijateljskim vojnikom, sa lažnim hrvatskim komunistima, jer je za mene Socijalistička Republika Hrvatska bila samo prelaz iz jedne NDH u drugu NDH i bila samo sredstvo da se dovrši Pavelićev program da se ona treća trećina protera. To je istina. U tim ratovima smo najviše stradali. Crna Gora kaže da smo ih okupirali. A Crna Gora neće da kaže da je 1918. godine imala obalu od Sutomora do Ulcinja, a da je sve drugo okupatorska vojska donela u sukobu sa saveznicima, kralj Aleksandar, doneo Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca odnosno kasnije Kraljevini Jugoslaviji. Oni su do obale došli jednim pištoljem i jednim kožnim mantilom Blaža Jovanovića i raspravom o životnim namirnicama u Kotoru, aprila 1945. godine, pre završetka rata. Komunisti su ostvarili program koji je za mene bio sličan ustaškom - stvaranje nacionalnih država na teritoriji države za koju su Srbi ginuli, pretežno zemljoradnici. Ima izreka - kad izbiju ratovi, država da topove, bogataši daju volove, a siromasi sinove. S tim što je država često davala topove sa različitim kalibrom u Prvom svetskom ratu, pa su srpski seljaci više ginuli jer su morali da čekaju da se municija koju smo dobili od saveznika prilagodi topovima srpske vojske. Znači, dobijali smo neispravnu artiljeriju na takav način. Bogataši su često davali rage, a seljaci su davali jedince, te seljačka vojska koja je stvorila veliku državu, koju nismo ispoštovali, imamo memorijale. Ti memorijali u Austriji, to će ministar potvrditi, se vode ne srpskim vojnicima, nego srpskim zemljoradnicima. Zato sam u uvodu rekao da je trebao ipak Odbor za poljoprivredu nešto da kaže u slavu tih junaka. Tamo su ih tako zaveli zbog ženevskih konvencija. Često su ti ljudi od komada uniforme jedino imali šajkaču. Danas u Vojvodini imate onog što je bio tamo da osnaži Mila Đukanovića, koji kaže da je fašizam držati liturgiju. Nenad Čanak kaže da je fašizam držati liturgiju. Zaprečiti puteve, paliti gume kamenicama, pucati, to nije fašizam za njega, za njega je fašizam liturgija, a napad na miran crkveni obred Srpske pravoslavne crkve je za njega fašizam. On kaže da je protiv šajkače. Šajkača je bila obeležje vojnika Srba Šajkaškog bataljona na teritoriji današnje AP Vojvodine. Oni su u znak poštovanja prilikom oslobađanja Beograda poklonili kapu svojim sunarodnicima i tako je ta šajkača ušla kao obeležje srpske vojske, jer dotle su Srbi nosili fesove. To se vidi po slici Vuka Karadžića. Danas on kaže - nećemo gusle. Da li neko zna da su obe guslarske akademije bile na teritoriji Vojvodine? Jedna je bila u Irigu a druga je bila u Starom Slankamenu. Da li neko zna kako se zvalo selo Višnjićevo između dva rata, kad smo najviše poštovali junake, pa i protivničkih vojski? Zvalo se Grk. Promenilo je ime, dobrovoljno, u Višnjićevo, zbog srpskog Homera Filipa Višnjića. I danas Nenad Čanak u Vojvodini kaže - nećemo gusle, nećemo šajkaču. Kad smo već kod toga, da kažemo i sledeće. Ko danas dovršava taj Drezdenski proces u Crnoj Gori, ko to sve čini, ko su ti ljudi? Hajde da krenemo redom. Ko je to tamo bio najaktivniji? Milo Đukanović, komunistički predsednik vlade, Nenad Čanak, sin komunističkog gradonačelnika, Vuk Drašković, komandant, odnosno sin komandanta ili zamenika komandanta komunističke partizanske vojske. Komunisti u drugim dresovima još uvek dovršavaju program iz Drezdena, sprska crkva postaje žrtva zbog toga što je deo, najveći deo srpskog identiteta, odnosno srpske nacionalnosti. Milo Đukanović je video razliku između broja građana koji poštuju SPC u Crnoj Gori, broja građana koji govori srpskim jezikom, a jezik određuje narod u većini slučajeva. Mi svi i kažemo da su Srbi pravoslavci i on je video veliku razliku koja se topi između onih Srba koji su se izjasnili kao Srbi i onih građana Crne Gore koji su se izjasnili da govore srpskim jezikom i da poštuju srpsku crkvu. S obzirom da se ta razlika topi, u pomoć je pozvao svoju braću komuniste, komunističke sledbenike, naslednike i otuda mi imamo problem u Crnoj Gori. Ne pravimo ga mi, oni imaju problem sa građanima Crne Gore koji i dalje poštuju Njegoša, koji i dalje znaju da su Srbi i s obzirom da se taj broj Srba verovatno uvećava, popisa nema, mi danas imamo dve Milove politike, bez obzira na ovu akciju i tako dalje. Ja i dalje mislim da mi imamo posla ne samo Milom Đukanovićem, već sa Milom Krivokapićem. Imamo dve gotovo istovetne politike prema Srbima u Crnoj Gori i ma šta drugi mislio. Mislim da sa jednom Milovom politikom ne može tući druga Milova politika. Danas mi raspravljamo o srpskim grobljima. Mislim da je vreme da više razmišljamo o životu. Mi smo toliko puta bili ludo hrabri, često i ludi, niti nam je trebao 27. mart, jer smo izgubili 15% stanovništva, a oni Englezi, Ujedinjeno kraljevstvo, tu računam sve koji su nas u to uvukli za 200.000 funti što su dali Simoviću, znate koliko su oni izgubili? Oni su izgubili 0,8%, a mi od 13% do 15% stanovništva. Mi tvrdimo da smo izgubili 28% stanovništva u Prvom svetskom ratu, da je Srbija izgubila 28%, a zaboravljamo da je sa teritorije današnje Makedonije i sa današnje AP KiM bilo svega 6.000 regruta i da tamo odmazde gotovo nisu postojale. Sa teritorije Srbije pre balkanskih ratova, kad izračunate koliko je izginulo, 44% Srba je izginulo na teritoriji Srbije, pred balkanske Srbije za vreme Prvog svetskog rata, ne 28%, nego 44%. Da toga nije bilo, da nas Englezi kasnije nisu uvlačili u novi rat, danas bi nas možda bilo više nego Engleza. Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je došlo vreme da ne budemo ludo hrabri, već da budemo malo i mudri. Neka nas, bolje da nas žive Englezi kude i proglašavaju genocidnim, što nismo, nego da nas mrtve hvale. Mislim da je vreme d smo dosta ratovali za druge, jer u tom ratu se najčešće cena plaćala kožom balkanskih naroda. To ovi drugi ne osećaju, mi to i te kako osećamo, zato što je najčešće to bila koža srpskog naroda. Došlo je vreme da budemo malo i mudri i da u ratove ne ulazimo olako. Mislim da Srbija treba da počne da živi za sebe. Isus Hrist je gajio ljubav prema drugima. Vreme je, dame i gospodo narodni poslanici, da Srbi malo to koriguju, vreme je da gajimo ljubav prema sebi i svojoj državi. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Rističeviću. Sledeći je narodni poslanik mr Đorđe Kosanić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani ministre Selakoviću sa saradnicama iz ministarstva, poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas objedinjena rasprava tri već pomenuta predloga zakona. Da kažem na samom početku da će poslanička grupa JS u danu za glasanje svakako podržati sve predloge zakona iz ove objedinjene rasprave. Moj kolega Života Starčević kao ovlašćeni ispred poslaničke grupe JS, govorio je o svim predlozima zakona iz ove objedinjene rasprave, a moje izlaganje biće usmereno na Predlog zakona o potpisivanju Sporazuma između Vlada Republike Srbije i Vlade Republike Kipar, a o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa. Na samom početku, kada govorimo o Srbiji i Kipru, ja ću reći da su odnosi između Srbije i Kipra prijateljski, zasnivaju se na uzajamnom poverenju, istorijski potvrđene bliskosti i solidarnosti dva naroda. Naravno, ministre, svaki sporazum potpisan u jednoj oblasti daje mogućnost da sarađujemo i u mnogim drugim oblastima od obostranog interesa za obe države. Potpisivanjem svakako ovog Sporazuma o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa i Srbija i Kipar daju mogućnost da pomognu jedna drugoj zemlji ako dođe do ovakvih neželjenih situacija, a tu solidarnost pokazali smo u Grčkoj. Srbija je u mogućnosti i ima želju da, ne daj Bože, ako dođe do ovakvih situacija i u drugim zemljama u okruženju pomogne, a isto tako očekujemo pomoć, ne daj Bože, ako dođe do takvih situacija kod nas. Takođe, biće omogućena i razmena eksperata, stručnih znanja, mišljenja, tehničko-tehnoloških saznanja, kao i razmena na planu obrazovanja, obuke i opreme. Sa druge strane, kada govorimo prvo o ovoj oblasti o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa siguran sam da mi i Kipar imamo šta da kažemo i da pomognemo jedni drugima i u drugim oblastima. Evo, ovde mogu da napomenem, recimo, oblast kontrole granice. Sa druge strane, kada govorimo o migrantskoj krizi. Ministre, podsetiću vas da je Srbija još 2015. godine kada je počela migrantska kriza tražila od EU da zauzme jedan jedinstven stav bez koga zasigurno iz ovog problema ne možemo da izađemo. Podsetiću vas isto da u ovom trenutku Kipar na svojoj teritoriji ima blizu 40.000 migranata, što čini negde oko 5% ukupne populacije ovog stanovništva. Sa druge strane kada govorimo o Srbiji i Kipru moram da kažem veoma, veoma važno pitanje za Srbije da Kipar u potpunosti podržava suverenitet i teritorijalni integritet Srbije. Dakle, ne priznaje tu lažnu tvorevinu, da kažem kvazi državu Kosovo. Sa druge strane naša zemlja pruža podršku Kipru u očuvanju integriteta i suvereniteta ove države, a na osnovu relevantnih rezolucija UN i na osnovu dogovora dve strane. Kada je u pitanju proces pridruživanja EU što se tiče Srbije veoma je značajno angažovanje Kipra kao naše prijateljske zemlje u evropskim institucijama i prezentovanje napora koji Srbija ulaže sa druge strane u pristupanju EU. Što se tiče ekonomskih odnosa između Srbije i Kipra svakako da postoji veliki prostor da se ti odnosi, da kažem, podignu na mnogo viši nivo, ali ono što nas posebno interesuje jeste oblast investicija. Ministre, nije tajna, Srbija je lider na zapadnom Balkanu što se tiče dovođenja stranih investicija. Čak 60% svih investicija koje dođu na zapadni Balkan ide ka Srbiji. To sa druge strane govori o poverenju koje investitori imaju u Srbiji, i to govori o tome koliko krupnim koracima Srbija ide napred, a sa druge strane, znajući da u ovom trenutku mnoge zemlje imaju problem, usred krize koju je izazvala pandemija Korona virusa i mnogi investitori odustaju od angažmana u tim zemljama, a sa druge strane, nijedan investitor nije odustao u Srbiji od toga. Na samom kraju ministre želeo bih da se fokusiram na jedno veoma važno pitanje, pitanje, čini mi se da u tom pitanju moramo mnogo više pažnje da posvetimo u godinama koje dolaze, a to je pitanje dijaspore i Srbija i Kipar, imaju brojnu dijasporu, ali ono što je važno za nas ovde, da Kipar ima izuzetno organizovanu dijasporu i čini mi se da dugujemo zahvalnost Kiparskim kolegama koje su nam ustupili sva svoja saznanja i iskustva, što se tiče ove veoma važne teme za Srbiju. Na samom kraju, da kažem još jednom da će poslanička grupa JS, u danu za glasanje podržati sve predloge zakona o ovoj objedinjenoj raspravi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu Kosanoviću. Gospodin ministar ima reč, izvolite.
Hvala najlepše, uvaženom kolegi Kosaniću, na vrlo konstruktivnoj diskusiji. Ja samo želim jednu stvar da vas obavestim, mi smo ako se ne varam, to je bilo pre dve godine, sa posebnom službom koja je u okviru Kiparske države zadužena za brigu o njihovoj dijaspori, potpisali jedan memorandum o razumevanju i saradnji. Pandemija Kovida 19, je usporila realizaciju nekih naših dogovora, a glavni dogovor koji je postignut prilikom moje posete Kipru, u decembru prošle godine, da naša uprava za dijasporu Ministarstva za spoljne poslove, što pre opredeli jednog mlađeg diplomatu koji će otići na studijski boravak, na Kipar, koji će se tamo potruditi da sazna koje su to najbolja iskustva kiparskih kolega u radu sa njihovom dijasporom, da ta iskustva, pokušamo što je više moguće da prenesemo, u rad naše uprave za dijasporu i naša uprava za dijasporu i Srbe u regionu, se veoma ozbiljno bavi postavljenim ciljevima i zadacima i mi ćemo izaći već u oktobru mesecu sa rezultatima rada u prvih godinu dana mandata ovog Ministarstva i same uprave, gde direktor Gujon, ulaže velike napore da napravimo i dobre rezultate, a nastavak naše delatnosti svakako će biti prožet i ozbiljnom saradnjom sa bratskim Kiprom i na ovom planu. Hvala vam što ste skrenuli pažnju i na taj važan aspekt naših odnosa i saradnje.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Sledeći narodni poslanik Milija Miletić, dva minuta preostalo vreme, izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi ministre, poštovane kolege, uvaženi građani Srbije, ja sam Milija Miletić, dolazim iz Svrljiga. To je najlepša opština u Srbiji, koja se nalazi pored Niša, a to je najlepši grad u Srbiji. Inače, izabran sam sa liste Aleksandar Vučić-Za našu decu i predstavljam Ujedinjenu seljačku stranku. Govoriću vezano za ove predloge sporazuma, kao i moje kolege koje su govorile pre mene što se tiče grobova, što se tiče svih naših ljudi koji su poginuli i ovde i u rasejanju, svi znamo da je srpski tronožac koji je spasio našu zemlju Srbiju, to je naše srpsko selo, to je srpska crkva i srpska vojska. Kad govorimo o našem srpskom selu, o tome imamo mnogo stvari da kažemo, a svedoci smo i svi znamo da je srpski seljak uvek bio na braniku otadžbine, on je branio i hranio našu zemlju Srbiju oduvek. Tako da, mi moramo poštovati te naše ljude, ugledati se na naše komšije, na Nemačku, na Austriju, normalno, to su zemlje koje će sa nama uvek biti, koje su nam pomagale u prethodnom periodu, ali u prethodnim stolećima, prethodnim godinama imali smo puno negativnih iskustava, ali naša zemlja Srbija je uspela da ostane, da ojača. Unazad desetak godina Srbija se oporavlja, postajemo veoma jaka i sposobna država. Jedna od bitnih stvari jeste da ćemo uvek poštovati naše grobove, poštovati i negovati. Ovaj deo Sporazuma koji se tiče sa Kiprom vezano za katastrofe, za loše situacije, pokazalo se da su naši ljudi sposobni da u svakom trenutku izađu i pomognu svakome kome je pomoć potrebna. Evo, situacija u Grčkoj je pokazala kako su naši vatrogasci spasioci, bili jedni od najaktivnijih, koji su pomagali da se zaštiti imovina, da se spasu ljudski životi, na taj način su pokazali da smo mi Srbi uvek bili spremni da budemo sa svakim, da svakom pomažemo, svakog cenimo. Inače, srpski domaćin je čovek koji uvek kada dođe neko sa strane uvek će mu dati, što se kaže, zadnji zalogaj hrane, da bi ispoštovao tog svog gosta. Tako da, mislim da je ovo sve ispravna stvar. Kod nas na jugoistoku Srbije, u Nišu se nalazi i Ruski humanitarni centar, koji je u svakom trenutku spreman da pomogne svima nama, ukoliko se desi neka loša situacija, led, požari, poplave, ili bilo šta drugo. Kao poslanik i predstavnik Ujedinjene seljačke stranke podržaću sve ove predloge sporazuma, jer je ovo ispravna stvar, a naša Vlada i naš predsednik Srbije vode našu zemlju na način kako je najbolje za sve nas. Još jednom, glasaću za sve ove predloge zakona.
Zahvaljujem, gospodinu Miletiću. Reč ima narodni poslanik Slavenko Unković. Pet minuta za vašu grupu. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovani ministri sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici, Narodna skupština Republike Srbije je 2018. godine donela zakon kojim se regulišu Memorijali ratne prošlosti Republike Srbije od Prvog balkanskog rata, pa do poslednjih sukoba devedesetih godina. Današnjim Predlogom Sporazuma Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima omogućuje se čuvanje uspomena na vojne i civilne žrtve ratova i očuvanje mesta gde su sahranjeni, u skladu sa Ženevskim konvencijama. Ovim Sporazumom ugovorne strane obezbediće, svako na svojoj teritoriji i o svom trošku zaštitu spomenika, pristup, održavanje i negovanje ratnih memorijala. Pod memorijalima podrazumevamo mesta gde su sahranjeni vojnici i civilne žrtve ratova, pojedinačne i zajedničke grobnice, postojeća groblja, ili pojedine parcele koje svedoče o ratnim događajima. Mi ćemo uvek naći razloga da opravdamo svoje nečinjenje u prošlosti, ali jedan od razloga našeg nemara, nebrige i zapuštenosti nemačkih ratnih grobalja jeste i naredba jugoslovenske Vlade iz 1945. godine, da se groblja, humke i spomenici fašističkih okupatora uklone i sravne sa zemljom, kako bi se na svaki način zbrisao trag njihovog postojanja. Tada je napravljena velika greška i ako su istoričari tog vremena upozoravali, nije se vodilo računa o grobljima, spomenicima iz Prvog svetskog rata, i u tom periodu došlo je do najveće devastacije tih grobalja i spomenika. Nemačka groblja iz Prvog svetskog rata postojala su mnogim gradovima, kao i u manjim mestima širom Srbije. Najveća su u Beogradu na više lokacija, Smederevu, Nišu, Pančevu, Kovinu, Kragujevcu itd. Kao primer velikog nemara sa naše strane je Smederevsko groblje gde je stradalo nešto manje od 5.000 vojnika i ratnih zarobljenika među kojima je bilo i srpskih žrtava. Nekada je postojao veliki spomenik za taj događaj, a danas ne postoji ni spomen ploča, a kamoli da pričamo o nekoj uređenosti prostora. Ovo je samo jedan primer, a ima ih jako puno širom Srbije. Dobar primer i dokaz da se može voditi briga i obnavljanje spomenika Nemačkog vojnog groblja iz Prvog svetskog rata koji se nalazi u parku Košutnjak, gde počiva oko 3.000 nemačkih i pedesetak srpskih vojnika. To je možda jedini primer o vojnoj istoriji da neprijatelj podigne spomenik onome protiv koga se borio, ali evo sada imamo priliku da budemo odgovorni, a i obavezu po ovom novom Sporazumu da povedemo brigu kao što bi mi voleli da neko vodi brigu o našim grobljima, spomenicima širom Evrope. Prilikom zadnjih susreta predsednika Vučića i kancelarke Merkel ona je rekla da je jedna od ključnih tačaka naše saradnje i pitanje ratnih memorijala. Predsednik Vučić je tom prilikom izjavio da ovakvi sporazumi vode do konačnog političkog pomirenja, tako da Nemačka pored toga što je važan ekonomski partner ima priliku da bude to i u političkom smislu. Prilikom tog njihovog zadnjeg susreta ovih dana je potvrđen dolazak kancelarke Merkel u posetu Srbiji, dogovorena je njena poseta Šumaricama, gde je spomen kompleks podignut u znak sećanja na nedužne žrtve masakra koji su počinili nemački okupatori. Do sada ni jedan visoki zvaničnik, predstavnik ove zemlje nije došao da oda počast ovim nevinim žrtvama. Ovo će zaista biti jedan veliki gest i iskorak, a ujedno i naš zadatak da se odgovorno odnosimo prema ovim istorijskim događajima. Kada je u pitanju Sporazum Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar postojao je interes dve države da preciznije urede ove oblike, odnose i način saradnje u oblasti zaštite i sprečavanja katastrofa za dobrovoljno pružanje uzajamne pomoći u slučaju katastrofa na teritoriji država bilo koje strane kao i druge oblike uzajamne saradnje. Ovo je svakako korisno i neophodno za našu zemlju. Kada govorimo o izmenama Aneksa o Konvenciji o prekograničnim efektima industrijskih udesa koji je danas pred nama donosi se u cilju preduzimanja mera sprečavanja industrijskih udesa. Strane su se obavezale da preduzmu mere u cilju identifikacije opasnih aktivnosti na svojoj teritoriji. To znači sprečavanje nekontrolisanih događaja za vreme bilo koje aktivnosti kada je u putanju transport opasnih materija, kao i proizvodnja i skladištenje opasnih materija. Naravno, u pitanju je usklađivanje naših međunarodnih obaveza i održavanje doslednosti sa zakonodavstvom EU. Svakako, sva tri današnja sporazuma su u interesu naše države. Poslanička grupa Jedinstvene Srbije će u danu za glasanje podržati ove predloge. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Boris Bursać. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovane kolege poslanici, poštovani građani Srbije, poštovani ministre sa saradnicima, pred nama se danas nalazi set vrlo važnih i konstruktivnih predloga zakona, a ja bih pažnju posvetio upravo Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa. Prirodne katastrofe sve ozbiljnije ugrožavaju bezbednost savremenog čovečanstva. Ne samo da je poslednjih decenija evidentan trend povećanja broja prirodnih katastrofa nego je prisutno i povećanje njihove destruktivnosti. To za posledicu ima povećane ljudske gubtke, materijalnu i nematerijalnu štetu, samim tim dolazi i do usporavanja održivog razvoja u celini. Da budemo precizniji, novi izveštaji koje su UN objavile u septembru ove godine ukazuje na to da su se ekstremni vremenski događaji povećali pet puta u poslednjih 50 godina, a da je u njima život izgubilo više od dva miliona ljudi. U ovom detaljnom izveštaju analizirano je oko 11.000 prirodnih katastrofa koje su se dogodile u poslednjih 50 godina. Izveštaj jasno ukazuje na trend ubrzanja prirodnih katastrofa, pri čemu je broj istih porastao za gotovo pet puta u periodu od 1970. do 2019. godine. Kada govorimo o prethodnoj godini svet je pogodilo 980 prirodnih nepogoda koje su uzrokovale gubitak od najmanje 8.200 ljudskih života. Takođe, poplave, uragani, oluje, bujice ostavile su za sobom materijalnu štetu koja se procenjuje na 210 milijarde američkih dolara u 2020. godini, što je znatno više od 166 milijarde dolara u 2019. godini. Specijalna predstavnica UN za smanjenje rizika od katastrofa Mami Mizutori izjavila je da je zbog prirodnih katastrofa prošle godine u svetu 31 milion ljudi raseljeno, a 26 miliona ljudi gurnuto u siromaštvo. Dakle, evidentno je da živimo u jednom multi hazardnom svetu, svetu sa mnogim opasnostima i stoga je preko potrebno ulagati u oblast zaštite od katastrofa. Ne smemo se voditi politikom – neće nas, jer smo pre par godina tačnije maja 2014. godine, videli da je svako društvo, pa i naše ranjivo kada priroda odluči da ispolji svoju silu i jačinu. Dakle, prirodne katastrofe su se dešavale i dešavaće se. Stoga moramo uložiti sve napore, kako bi se bolje organizovali i pripremili. Srbija, kao ozbiljna država, to i čini, a ovaj predlog zakona govori u prilog mojoj konstataciji. Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite o katastrofa ima jasan cilj, a to je uređenje okvirnih uslova za saradnju u oblasti sprečavanja katastrofa i pripremljenosti za katastrofe. Da budemo jasni, saradnja između strana pretežno obuhvata sledeće oblasti: pomoć u slučaju katastrofa, u zaštiti i spasavanju, kao i ublažavanje i uklanjanje njihovih posledica, uzajamno obaveštavanje o rizicima od katastrofa i njihovim posledicama, razmena naučnih i tehničkih znanja i transfer stručnog znanja i iskustava iz oblasti zaštite od katastrofa, obrazovanje i obuka zaposlenih koji učestvuju u aktivnostima zaštite i spasavanja, razvoj i proizvodnja opreme za zaštitu i spasavanje. Takođe, iskoristio bih ovu priliku da zahvalim Republici Kipar na principijelnom stavu o nepriznavanju jednostrano proglašene nezavisnosti Kosova. Na ovaj način, Kipar je pokazao da poštuje suverenitet i teritorijalni i integritet Republike Srbije, da poštuje principe međunarodnog prava, da je odgovoran i pouzdan partner i iskren prijatelj Republike Srbije. Samim tim, želja za unapređenjem bilateralnih odnosa između Srbije i Kipra sasvim je opravdana. Zbog svega navedenog, ja ću lično, a nadam se i moje kolege, podržati ovaj, kao i ostale predloge, u nadi da će oni biti oslonac u borbi za jaku, modernu i bezbednu Srbiju. Živela Srbija!
Zahvaljujem. Sledeća je uvažena koleginica Milanka Jevtović Vukojčić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Republike Srbije, Srbija zna i pamti. Srbija želi da zna svako stratište i svako grobno mesto u kome su stradali srpski vojnici, ali i civilne žrtve rata, boreći se za slobodu naše otadžbine. Srbija zna i pamti, ne radi osvete, već da se nikada i nikome takvi zločini, kao što su počinjeni na srpskim narodom, ne bi ponovili, da nikada ni jedno dete ne bude ubijeno na najmonstruozniji način, samo zato što je srpsko. Politika Vlade, politika predsednika Aleksandra Vučića, je politika mira, politika stabilnosti i možda najjača poruka mira je poruka koju je Aleksandar Vučić uputio građanima Srbije, a to je da on ne želi da ni jednog vojnika svojoj majci vrati u kovčegu. To je sasvim dovoljan pokazatelj da je Srbija čvrsto opredeljena i rešena za mir i stabilnost kako u Srbiji, tako i u čitavom regionu, ali naravno, svi moraju da znaju da se stradanja Srba, „Oluje“ i novi pogromi nikada više neće dozvoliti, jer Srbija jeste mala, ali danas je i te kako snažna zemlja. Ono što moram da istaknem, a tiče se sporazuma, pre svega između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke, o ratnim memorijalima, to je da bez obzira što smo bili na različitim stranama, Nemci su izrazili pokajanje i suočili se sa onim što su njihovi preci činili. Postoji jedna država na Balkanu, nekada smo bili u zajedničkoj državi, Saveznoj Federativnoj Republici Jugoslaviji, koja se nikada nije suočila sa žrtvama koje je počinila, i to u vreme Drugog svetskog rata, kao saradnik fašizma i fašističkog okupatora na prostoru Nezavisne Države Hrvatske. Ponovo ću se vratiti na stradanje naših vojnika u Prvom svetskom ratu, na njihovo odvođenje kao ratne zarobljenike u druge logore, pre svega u Nemačku, pošto se o tom sporazumu radi, i moram da navedem, ovlašćeni predstavnik SNS govorio je o Srpskom vojničkom groblju u Ulmu, a ja ću govoriti o koncentracionom logoru koje se nalazi nadomak Ulma, u Kubergu, gde su zatvarani srpski ratni zarobljenici iz Prvog svetskog rata, koji su dovođeni sa ratišta i uglavnom su pripadali Drinskoj, Moravskoj i Timočkoj diviziji, ali sem ratnih zarobljenika, dovoženi su i žene, deca i starci. To je bilo mučilište i za Srbe i za Ruse. Stradao je veliki broj naših vojnika i civilnih lica, ali se tačno znaju imena 146 lica koja su zauvek ostala na groblju, na nekadašnjem logoru u Kubergu. Takođe, moram da istaknem da su taj spomenik, kao spomenik na sećanje na žrtve srpskih zarobljenika, podigli u stvari njihovi drugovi. Takođe, moram da istaknem da u Prvom svetskom ratu su u logore, u Nemačku, odvođene i žene i deca i starci, da su Dunavom, rekom koja danas spaja mnoge evropske države odvoženi kako ratni zarobljenici, tako i civili. Takođe, moram da istaknem da su u Drugom svetskom ratu iz logora takođe odvođeni ratni zarobljenici, ali i civili u marvenim stočnim vozovima. Mnogi od tih zarobljenika nisu ni stizali na odredište, već su gubili živote od žeći, od izgladnjivanja, od prenatrpanosti, od bolesti u samim vozovima. Veliki broj njihovih kostiju ostao je na prostoru Savezne Republike Nemačke. Naravno da je ovaj sporazum itekako važan da bismo se sećali, da bismo pamtili, kako nam se takve stvari više nikada ne bi ponovile. Ali, na prostoru NDH tokom Drugog svetskog rata postojao je logor Jasenovac, koncentracioni logor u kome je izvršen genocid nad Srbima, Jevrejima i Romima. Izraelski istoričar Grajf, inače poznat za izučavanje holokausta, napisao je knjigu "Jasenovac, Aušvic Balkana". To dovoljno govori o istrebljenju i Srba i Jevreja i Roma. Jasenovac je najveći podzemni grad stradanja srpskog, jevrejskog i romskog naroda u Drugom svetskom ratu. Doktor Grajf je u svojoj knjizi opisao 57 načina mučenja, zlostavljanja i torture nad zarobljenicima Srbima, Jevrejima i Romima. Najpotresnija su svedočenja i načini opisivanja mučenja srpske dece. Između ostalog, u NDH u Jasenovcu ustaše su zlostavljale, odnosno ubijale decu na taj način što su im lomili lobanje udaranjem dečijih glava o zid. Mučili su decu i na taj način što su ih nabijali na bajonete pred očima majki. Mučili su decu i na taj način onu malu, sasvim malu, gotovo bebe, stavljajući ih u furune kako bi izgorela. Mučili su decu tako što su ih žive trpali u kreč kako bi sagoreli. Ima li većih monstruoznih radnji, većih zločina i većeg genocida od onog što su ustaše u NDH radili tokom Drugog svetskog rata u koncentracionom logoru Jasenovac? Nigde u zemljama koje su bile saradnice fašističke Nemačke nisu postojali koncentracioni logori za decu. Jedini koncentracioni logori za decu su postojali na području NDH i u tim logorima živote je izgubilo više desetina hiljada dece. Nikada Hrvati za to nisu iskazali pokajanje. Naprotiv, oni žele da taj broj žrtava umanje. Prema popisu Zemaljske komisije, odmah posle Drugog svetskog rata, u Jasenovcu, koncentracionom logoru, u kome je izvršen genocid nad Srbima, Jevrejima i Romima, ubijeno je najmanje 700.000 ljudi, od toga najveći broj Srba. Veliko stratište srpskog naroda u okviru Jasenovačkog logora nalazi se u Donjoj Gradini, gde je ubijeno oko 360.000 ljudi, uglavnom Srba, od toga 20.000 dece. Moram da napomenem da je u selima Potkozarja, Kozarskoj Dubici i drugim selima trebalo da prođe čitavih 20 godina kako bi prvi vojnik stasao da ide u vojnike, jer ustaše na prostoru NDH ubijali su sve što je srpsko od deteta, žena, staraca. Ženama koje su bile trudne vadili su fetus iz stomaka, a zatim su ušivali u utrobu mrtve pacove. Zlo, zločin, genocid. Moram da kažem da je Jasenovac dugo decenija bio pokriven nekim velom ćutanja, kao da su žrtve, a to su Srbi, Jevreji i Romi, trebale da ćute radi nekog mira. I ćutali su. Prvi koji je o ovome javno progovorio je predsednik Republike Aleksandar Vučić. Prvi koji je o ovom stradanju progovorio na pravi način, o stradanju koje je nezabeleženo u Drugom svetskom ratu, jer ponovo kažem, nigde nisu postojali koncentracioni logori za decu sem na području NDH, je upravo predsednik Aleksandar Vučić. Upravo da se zna, da se pamti, da naša deca uče da je nekada jedan narod, mada nisam sigurna ni da ustaše pripadaju ljudskom rodu, učinio takav pomor jednog drugog naroda, dece, žena, a samo zato što imaju srpsko ime i prezime. Danas se predsednik Republike Srbije Aleksandar Vučić sastao sa srpskim patrijarhom i dogovoreno je da na području Donje Gradine, jednom od najvećih stratišta u okviru logora Jasenovac, bude izgrađen memorijalni centar kao opomena i kao mesto na koje će odlaziti, i učiti, i znati šta se dešavalo našem narodu tokom Drugog svetskog rata. Dvadeseti vek bio je obeležen i mnogim drugim stradanjima srpskog naroda. U akciji „Oluja“ sa prostora Hrvatske devedesetih godina u jednom danu proterano je 250 hiljada Srba, četiri hiljade je poginulo, a u traktorskim kolonama, na traktorima bila su deca koja su spašavala svoje majke, svoje bake, svoju braću i sestre, koja su morala da voze te traktore, jer su im ustaše pobile očeve, stričeve, ujake, sve muške glave. Svake godine, kao pomen na žrtve u akciji „Oluja“, taj dan obeležavamo kao dan sećanja, dan bola i patnje, za razliku od Hrvatske koja taj dan slavi kao dan pobede. Pobede ne znam čega, jer je jedan čitav narod koji je inače bio konstitutivni narod u Republici Hrvatskoj proteran sa svojih vekovnih ognjišta, samo zato što imaju srpsko ime i prezime. Kada su u pitanju dalja stradanja našeg naroda, njih je zbilja u 20. veku bilo puno. Moram da napomenem i stradanje našeg naroda tokom zločinačkog bombardovanja 1999. godine od strane NATO pakta, koje je trajalo 78 dana. Za tih 78 dana svakog dana iz vazduha, iz nevidljivih bombardera stradalo je i bilo ubijano po jedno dete. Deca su ubijana na noši, deca su ubijana u zagrljaju roditelja. To je ono što će sigurno ostati zabeleženo u našoj istoriji, ali ni toga se niko nije setio da oda počast svim onim stradalim tokom NATO agresije do našeg predsednika Aleksandra Vučića. Niko se nije setio ni 107 vojnika sa Košara koji su imali 24 godine, a koji su između smrti za svoju otadžbinu i života birali smrt za otadžbinu. Prethodne vlasti su se njih stidele. Jedino predsednik Aleksandar Vučić, ova Vlada, svake godine, takođe, prilikom obeležavanja godišnjice NATO agresije poziva i preživele junake sa Košara, jer su oni najbolji deo nas. Naravno, poruka ovog sporazuma svakako jeste dalje unapređenje bilateralnih odnosa između Srbije i Savezne Republike Nemačke, ali moram da istaknem još jednu činjenicu koja nije zapamćena u istoriji vojničkog ratovanja, a to je da je neprijatelj podigao neprijatelju spomenik. Naime, u Prvom svetskom ratu nemački vojskovođa Makenzen podigao je spomenik srpskim vojnicima, braniocima Beograda, njih 36, koji su dva dana i dve noći čuvali druge branioce Beograda kako bi se izvukli iz Beograda, a njih 36 sa još dva britanska i jednim francuskim vojnikom položili su život za odbranu Beograda. Nemački vojskovođa, kada je obišao mesto na kome su svi srpski vojnici stradali i gde je ubijeno i 200 nemačkih vojnika, rekao je da je o takvoj vojsci učio i čitao samo u bajkama. Na spomeniku koji je podignut srpskim borcima piše da je podignut srpskim junacima. Istoriju moramo da znamo, sa istorije moramo da skinemo prašinu, istorija je deo i sadašnjosti i naše budućnosti. Mi smo opredeljeni za mir i krupnim koracima koračamo u budućnost, kako se nikada ne bi desilo da naš narod ponovo strada. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginici, na nadahnutom govoru. Sledeći je narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre Selakoviću sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ja neću reći ništa novo ako ponovim nespornu činjenicu da je srpski narod procentualno jedan od najstradalnijih naroda u svetu. Srpski narod je doživeo genocid u Prvom svetskom ratu. Srpski narod je doživeo genocid u Drugom svetskom ratu, posebno u zloglasnoj NDH. Srpski narod je doživeo masovne zločine i brutalna etnička čišćenja tokom 90-ih godina prošlog veka. Sa područja bivše Jugoslavije je proterano preko milion i 200 hiljada Srba. Više od 500 hiljada Srba je proterano sa područja današnje Hrvatske. Više od 500 hiljada Srba je proterano sa područja današnje Federacije Bosne i Hercegovine i više od 200 hiljada Srba i drugih nealbanaca je proterano sa područja Kosova i Metohije. Na području današnje Hrvatske stradalo je više od 10 hiljada Srba. Na području Bosne i Hercegovine više od 30 hiljada. Na području Kosova i Metohije više od tri hiljada Srba i drugih nealbanaca. Zbog toga je veoma važno i ja želim da pohvalim opredeljenje Vlade Republike Srbije da u narednom periodu obrate još veću pažnju negovanju kulture sećanja na stradale srpske borce u oslobodilačkim ratovima u 20. veku i tokom 19. veka, kao i nastradale srpske civile. U tom kontekstu, mislim da je važna i današnja rasprava i vezano za predlog zakona između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima. Ja ću se u svom izlaganju osvrnuti na prostor bivše Jugoslavije, posebno na područje današnje Hrvatske i BiH, postoje brojni podaci da je od dolaska proustaškog režima Franje Tuđmana na vlast 1990. godine na području današnje Hrvatske srušeno više od 3.000 spomenika, spomen obeležja, bisti koje su podignute u čast stradalim partizanskim borcima i stradalim srpskim žrtvama genocida. Šta je bio cilj sistematskog i planskoga rušenja spomenika, spomen obeležja i bista? S jedne strane, poslata je jasna poruka srpskom narodu da mu nema života u Tuđmanovoj Hrvatskoj i da je strateški cilj režima Franje Tuđmana, stvaranje etnički čiste Hrvatske države, bez ili sa što manje Srba. S druge strane, cilj je bio da se krene u proces revizije istorije koja traje pune tri decenije u Hrvatskoj. Mi u Hrvatskoj od važnih, značajnih društvenih grupa, kao što su političke stranke desnice, katolička crkva, veteranska udruženja značajan deo infraktualne elite, dakle čujemo zastrašujuće teze, prvo da zloglasna NDH nije fašistička tvorevina, nego istorijski izraz hrvatskog naroda za svojom državom. Dakle, prava hrvatska država. Drugo, da se u nezavisnoj državi Hrvatskoj nije desio genocid nad srpskim narodom, kao i nad Jevrejima i Romima, nego da je u suštini 1941. godine desila velika srpska pobuna i da je ustaški režim morao da se bori protiv srpskih fašista i eto, u toj borbi došlo je i do stradanja pojedinih srpskih civila. Treća zastrašujuća teza jeste da ustaše nisu zlikovci, nisu hrvatski ološi, šljam, nego časni borci za hrvatsku slobodu. Četvrta zastrašujuća teza jeste da ustaški pozdrav, zlikovački pozdrav „za dom spremni“ je stari hrvatski pozdrav i da ga treba i dalje koristiti u današnje vreme. I konačno, peta zastrašujuća teza jeste da najveća fabrika smrti na Balkanu u Drugom svetskom ratu, Jasenovac, je u suštini bio radni logor gde su održavane pozorišne predstave, igrane sportske utakmice. Tu su samo dovođeni protivnici režima, desilo se pojedinačnih ubistava, jedan deo logoraša je umro od zaraznih bolesti, ali u suštini to je bio jedan radni logor u kome su poštovane Ženevske konvencije, a da je logor smrti postao posle Drugog svetskog rata za vreme komunističkog režima. Dakle, kada vidite ovaj narativ u Hrvatskoj, onda je potpuno jasno da se hrvatski narod nije suočio sa svojom ustaškom i genocidnom prošlošću, da je Hrvatska država mržnje i netrpeljivosti prema Srbima i svemu što je srpsko i da Hrvatska još uvek nije smogla snage da postane moderna evropska država u kojoj će se istinski poštovati evropske vrednosti i univerzalne vrednosti ljudskih i manjinskih prava antifašizma, vladavine prava i jasnog stava prema NDH i ustaškom pokretu. To vam govori i nedavno objavljeni i ponižavajući za mene spot Srpskog narodnog veća, vezano za prestojeći popis stanovništva u Hrvatskoj, u kojem se Srbi pozivaju da se zatvore u svoje stanove i kuće, da ugase svetla, da upale računare i da u mraku popune obrazac, da u tom obrascu navedu da su Srbi, da govore srpskim jezikom, da pišu ćiriličnim pismom i da taj obrazac pošalju u Državni zavod za Hrvatsku. Šta nam govori taj spot Srpskog narodnog veća? Pa, upravo ovo što sam rekao, govori da je Hrvatska zarobljena u svojoj ustaškoj prošlosti i da je veoma teško i opasno, evo pune tri decenije, biti Srbin u Hrvatskoj, posebno u hrvatskim gradovima. Ljudi se plaše u Hrvatskoj da se izjasne da su Srbi upravo zbog dominantne šovinističke atmosfere i zbog već pomenutog istorijskog revizionizma. Srbi se u Hrvatskoj nazivaju neprijateljima, agresorima, petom kolonom, remetiljačkim faktorom. U mnogim hrvatskim gradovima i mestima možete da vidite desetine hiljada grafita kojima se veliča ustaštvo, NDH i pozivaju i poziva se na ubijanje Srba. Na sportskim utakmicama, na koncertima, jedan od glavnih promotera ustaštva u Hrvatskoj, pevač Marko Perković Tompson, ali i na koncertima drugih pevača potpuno je uobičajeno da se čuje uzvikivanje ustaškog pozdrava "za dom spremni", da vidimo ustaške simbole kao što je ustaško slovo "U", kao što je ustaška šahovnica koja počinje sa prvim belim poljem, da čujete zloglasni, zastrašujući uzvik "ubij Srbina". Tragična je činjenica da ovo o čemu ja govorim i što bi neko mogao reći - pa dobro, Linta, to su sada marginalne pojave, to je marginalna hrvatska desnica, to su pojedine snage katoličke crkve, veteranskih udruženja, pojedini ekstremni intelektualci itd. Ali, vi imate sramnu, skandaloznu i anti-civilizacijsku odluku tzv. "Saveta za suočavanje sa prošlošću" iz 2018. godine, koji je osnovala Vlada Andreja Plenkovića, taj "Savet" je sastavljen od većeg broja uglednih intelektualaca u Hrvatskoj, koji je naveo da ustaški pozdrav "za dom spremni" jeste doduše korišćen tokom NDH, ali da se može koristiti u posebnim prilikama i u današnje vreme. Šta je uradio na taj način Savet za suočavanje sa prošlošću hrvatske Vlade? Pa u suštini je legalizovao korišćenje toga pozdrava ili sramnu, skandaloznu i anticivilizacijsku odluku Visokog prekršajnog suda u Zagrebu iz maja prošle godine da je upotreba ustaškog pozdrava - za dom spremni u zloglasnoj i ratnohuškačkoj pesmi Marko Perkovića Tomsona „Boj na čavoglave“ u suštini nije govor mržnje, nije čak ni prekršaj protiv javnog reda i mira, jer se radi o Prekršajnom sudu, iako se radi o brutalnom zločinu iz mržnje što je i definisano Krivičnim zakonom Hrvatske, ali koga zanima taj član Krivičnog zakona Hrvatske? Šta je važno da i mi kao država učinimo? Mislim da je važno da u narednom periodu u što kraćem vremenskom roku Narodna skupština Republike Srbije donese rezoluciju o osudi genocida nad Srbima, Romima, Jevrejima u NDH, da tom rezolucijom jasno najviša naša institucija države kaže da je za vreme NDH počinjen genocid nad srpskim narodom i da se hrvatska država pozove na istorijsku i svaku drugu odgovornost, da tom rezolucijom tražimo da se obeleže sva stratišta na kojima je ubijan naš narod tokom Drugog svetskog rata. Prema podacima nekih istoričara na području NDH postojalo je više od 1.000 stratišta. Pokojni istoričar Đuro Zatezalo se samostalno bavio istraživanjem stradanja našeg naroda za vreme NDH i on kao pojedinac je utvrdio da je na području Like, Korduna i Banije su bile 122 bezdane jame gde su bacani srpski civili, ubijani pred tim jamama i poluživi ili čak živi bacani u te jame, da je postojalo 219 drugih masovnih stratišta. Dakle, ukupno prema Đuri Zatezalu na području Like, Korduna i Banije postojalo je 341 stratište ili bezdana jama gde je ubijan naš narod. Tu Đuro Zatezalo nije uključio ubijanje Srba kod kuća, po školskim zgradama, u parohijskim domovima i drugim javnim objektima. Takođe, tom rezolucijom treba da insistiramo na ekshumiranju posmrtnih ostataka stradalih Srba i da se oni sahrane u skladu sa hrišćanskim običajima, da tom rezolucijom tražimo naknadu štete za potomke srpskih žrtava genocida, da tom rezolucijom odredimo dan sećanja na srpske žrtve genocida NDH. Moje lično mišljenje, tj. vaš za raspravu da bi upravo 10. april dan osnivanja genocida NDH trebalo proglasiti danom srpskih žrtava NDH ili danom sećanja na genocid nad Srbima u NDH po uzoru na državu Izrael. U državi Izrael svakoga maja na dve minute staje sve i ljudi u fabrikama i učenici i zaposleni i penzioneri i on koji su automobilima i dve minute čitav Izrael odaje počast jevrejskim žrtvama Holokausta. Takođe, mislim da je bilo važno da po uzoru na državu Izrael i državu Jermeniju osnujemo jednu posebnu državnu instituciju koja bi se na jedan planski, organizovani sistemski način bavila pitanjem genocida nad srpskim narodom u NDH. To bi bio memorijalni centar genocida nad Srbima u NDH koji bi imao nekoliko ciljeva. Prvi cilj bi bio da nastavi popis srpskih žrtava i da na taj način se borimo protiv revizije istorije i protiv radikalnog umanjivanja i negiranja srpskih žrtava genocida. Zatim, da taj memorijalni centar upoznaje svetsku javnost o počinjenom genocidu nad našim narodom, da taj centar prikuplja dokumentaciju i sve druge izvore koji su vezane za genocid nad našim narodom u NDH. Taj memorijalni centar bi trebao da ima u svom okviru i naučno-istraživački institut i biblioteku i muzej i arhiv i stalne muzejske postavke i u tu instituciju bi se dovodili učenici iz čitave Srbije, tu bi imali časove vezano za srpske žrtve genocida i za karakter NDH. Tu bi dovodili i strane državnike, svetski poznate intelektualce, kao što to ponavljam radi država Izrael, i kao što to radi država Jermenija, vezano za počinjen genocid nad jermenskim narodom od strane turskog carstva u Prvom svetskom ratu 1915. posebno do 1917. godine. Dakle, pozdravljam napore Vlade Republike Srbije da se još snažnije i u većem obimu obrati pažnja civilizacijskom negovanju kulture na stradale srpske borce i srpske žrtve genocida. Mislim da bi jedan od načina efikasnije i planske borbe upravo bilo da se osnuje, ponavljam, memorijalni centar srpskih žrtava genocida NDH, da se usvoji rezolucija o osudi genocida nad Srbima, Romima i Jevrejima u NDH i konačno mislim da bi bilo važno da istu pažnju posvetimo i srpskim žrtvama u ratovima devedesetih godina, da imamo jednu posebnu državnu instituciju, memorijalni centar srpskih žrtava na prostoru bivše Jugoslavije koji bi se upravo bavio pitanjem stradanja našeg naroda i koji bi zajedno sa ostalim državnim institucijama vodio borbu za istinu o srpskom stradanju devedesetih godina. Takođe je ta važna borba vezano za Drugi svetski rat bi bila i borba za međunarodno priznanje genocida nad srpskim narodom u NDH. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu Linti. Sledeći narodni poslanik Tomislav Janković. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Uvaženi ministre, gospodine Selakoviću, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, ako uporedimo danas našu zemlju sa stanjem i prilikama do 2012. godine možemo slobodno reći da su to dve zemlje, različite po stopi razvoja, različite prema pogledu u prošlost, ali pre svega različite prema pogledu u budućnost. Danas je Srbija lider u regionu. Želi dobre odnose sa zemljama u okruženju, sa svim državama i narodima, ali pre svega i čini sve da takvi odnosi budu. Ali zagledani u budućnost moramo pre svega da poštujemo i pamtimo prošlost i sve one događaje koji su bili dobri, lepi, ali nažalost mnogo više onih koji doneli sukobe i stradanja. Naša istorija je puna takvih događaja. Ona nas opominje da moramo da čuvamo našu slobodu, našu nezavisnost, da negujemo kulturu sećanja na sve one koji su položili svoj život na oltar otadžbine. Jedan od pravnih mehanizama su i sporazumi koji potpisuju strane koje su nekada bile u sukobu. Takav je i sporazum o kome danas govorimo, sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima. On pre svega ima za cilj da omogući dostojno upokoljenje i večno čuvanje uspomene na vojna lica i sve civilne žrtve ratova koje su bile na ovim prostorima. Upravo smo sa nemačkom državom i sa nemačkim narodom najviše imali sukoba u prošlom veku i podneli smo velike žrtve kako bismo očuvali našu nezavisnost, našu slobodu i kako bismo očuvali svoju državu. Svaki rat izvlači iz čoveka ono najgore, ali i ono najbolje. Ja ću danas govoriti o dva primera gde su sukobljene strane pokazale pre svega jednu veliku dozu poštovanja i vojničke časti, a oba događaja se odnose pre svega na događaje iz Prvog svetskog rata. Prva je priča o poručniku Radoju Popoviću koji je kao ratni heroj, zarobljenik prebačen u rodno Užice gde su mu okupacione vlasti dozvolile da se hrani u oficirskoj menzi u svom rodnom gradu. On je dolazio u uniformi srpskog vojnika, srpskog oficira, oslonjen na štake, nosio je kapu sa kokardom i monogramom kralja Petra Prvog. To se nije svidelo jednom austrougarskom majoru i on mu je naredio da skine kapu, da skine srpsku uniformu i tako ga uslovio da bira između časti i obroka. Radoje je izabrao čast i gladan, bolestan, ali pre svega ponosan nastavio je da šeta ulicama rodnog Užica. Ubrzo ova vest je stigla do austrougarskog komandanta grada koji je shvatio ovaj herojski čin poručnika Popovića i naredio svojim vojnicima da dozvole ovom hrabrom poručniku srpske vojske da može da se hrani u menzi u rodnom Užicu. Tako je nastalo jedno neobično prijateljstvo između dva oficira dve suprotstavljene vojske, dve strane. Kada je poručnik Popović legao u bolesničku posetu u posetu mu je došao austrougarski komandant grada i pitao ga da li ima neku želju. Njegova poslednja želja je bila da se sahrani po srpskim vojničkim običajima i komandant grada je uslišio njegovu želju ali iz zdravstvenih razloga nije dozvolio da tu budu srpski vojnici pored odra ovog srpskog hrabrog oficira, nego je naredio da to budu austrougarski vojnici, ali obučeni u vojnu uniformu austrougarske, u svečanu uniformu, mundire. Na sprovodu je bilo više 1.500 Užičana koji su ispratili hrabrog srpskog oficira na večni put i ovaj događaj ostaje da se prepričava više od jednog veka. Drugi primer, govorila je i koleginica Jevtović Vukojičić, odnosi se na oktobar 1915. godine kada su Nemci pokušali da opkole grad Beograd i kada je 39 pripadnika srpske vojske dve noći i dva dana hrabro branilo srpsku prestonicu. Kada im je nestalo municije, oni su čast i ponos našeg glavnog grada branili ašovima i bajonetima i svih 39 vojnika je položilo svoj život na oltar svoje otadžbine. Više od 200 Nemaca je izgubilo život u ovoj borbi i nemačke vlasti kada su čule za ovaj događaj doneli su odluku da se na mestu gde je bilo ovo stradanje podigne jedan veliki spomenik srpskim vojnicima i da se uredi nemačko groblje. Godine 1985. nemački kancelar Helmut Kol je posetio Beograd i takođe položio vence na ovo stratište i tako pokazao veliko poštovanje prema srpskim žrtvama i svim onima vojnicima koji su izgubili svoje živote. Danas je jedna uobičajena praksa da se zemlje koje su nekada bile u prošlosti zajedno organizuju i da zajedno obeležavaju kroz svečanosti određene događaje u kojima su bili povezani u prošlosti a oni su bili u sukobu. U julu ove godine na poziv Ambasade Republike Austrije, u Srbiji, predstavnici Vlade Srbije su položili venac na austrougarsko groblje vojno povodom dana mrtvih i to je bila prilika da se oda počast svim vojnicima Austrougarske koji su nastradali u borbama za Beograd. Na inicijativu Ambasade Srbije u Nemačkoj, Nemačko udruženje za staranje o ratnim grobljima obnovilo je spomenik koji se nalazi na mestu nekadašnjeg logora u blizini Drezdena. U taj logor je transportovano više od 4.000 ratnih zarobljenika iz Srbije. Nažalost, 176 njih nikada se nije vratilo svojoj kući. Umrli su od prisilnog rada, bolesti i iscrpljenosti. Svečanost je održana 1. septembra ove godine uz mnogobrojne zvanice, uz zvuke Bože pravde i Tamo daleko u izvođenju vojnog orkestra iz Drezdena. Na ovaj način je pokrajina Saksonija odala počast srpskim zarobljenicima koji su bili u logoru na njihovoj teritoriji. Ovi primeri iz prošlosti i sadašnjosti su dobar primer kako se međusobno poštujemo i uvažavamo, bez obzira na sve sukobe koji su bili u prošlosti, da moramo da poštujemo sopstvene ali i tuđe žrtve, da pravimo mostove saradnje i prijateljstva na obostrano zadovoljstvo i korist. Sve nas raduje ovde u Srbiji poseta kancelarke Merkel koja će u ponedeljak boraviti u našoj zemlji i koja će imati više sastanaka sa našim predsednikom Aleksandrom Vučićem. Danas je Nemačka najveći spoljno-trgovinski partner naše zemlje i beležimo više od 25% rasta razmene, koja očekujem da će ove godine biti više od šest milijardi evra. Danas više od 400 nemačkih kompanija zapošljava 70.000 građana Republike Srbije. Imamo više projekata koje zajednički sprovodimo. Ja ću ponoviti samo projekat dualnog obrazovanja, ali i mnoge druge projekte, jer na taj način branimo pre svega interese naše zemlje i stvaramo još bolje uslove za podizanje saradnje na viši nivo. Verujem da će ovaj sporazum koji ćemo danas usvojiti ovde, a odnosi se na ratne memorijale, dodatno uticati da se poboljšaju odnosi između dve zemlje i dve vlade. Drugi sporazum o kome želim da govorim jeste sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra, a odnosi se na oblast zaštite od katastrofa. Svima su nam poznate posledice velikih katastrofa. Poslednjih desetak godina imali smo i poplave, zemljotrese, sve ono što je moglo da nas zadesi, zaista je ostavilo jednu tužnu sliku, velike materijalne štete, nažalost i žrtve. Vrlo je važna oblast da možemo da sarađujemo sa drugim zemljama, a posebno sa zemljama koje su prijateljske, koje nisu priznale tzv. Kosovo, da razmenjujemo iskustva, da zajedno kupujemo opremu, da zajedno sprovodimo određene vežbe, kako bismo umanjili i ublažili posledice ovakvih događaja. Ono što takođe želim da istaknem u ovom trenutku jeste činjenica da smo ove godine učestvovali kao država, preko Sektora za vanredne situacije u pomoći našim prijateljima u Grčkoj. Delegaciju vatrogasaca je predvodio jedan čovek iz Sremske Mitrovice, moj sugrađanin, gospodin Plemić koji je zajedno sa vatrogascima iz Sremske Mitrovice i ostalih gradova naše zemlje, hrabro i danonoćno branio građane Grčke i na taj način dao svoj doprinos i pokazao i dokazao da je srpski narod solidaran i da želi da pomogne i drugim narodima i drugim zemljama. Na kraju, želim da istaknem da ću sa velikim zadovoljstvom podržati sve sporazume koji su na današnjem dnevnom redu i da iskoristim priliku da u ime svih poslanika i u svoje lično ime čestitam pripadnicima 141. i 142. druge klase Vojne akademije koji će sutra zajedno sa kolegama Sedme klase Medicinskog fakulteta VMA položiti zakletvu ovde ispod platoa Narodne skupštine Republike Srbije i postati srpski oficiri. Neka časno i uspešno služe otadžbini Srbiji. Živela Srbija.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ivan Ribać. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, pre svega, uvaženi građani Srbije, želeo bih da istaknem najiskrenije izraze saosećanja sa prijateljskim narodom Severne Makedonije povodom tragedije koja ih je zadesila kada je stradao veliki broj ljudi nakon požara u kovid bolnici u Tetovu. Poštovani prijatelji, Srbija je sa vama. Da se vratim na temu. Nemački car Vilhem koji je u svoje vreme bio personifikacija tadašnjeg nacionalizma, imperijalizma i protivnika Srbije, rekao je o srpskom narodu – šteta što taj mali narod nije moj saveznik. Novi bečki list „Gri prese“ je pisao 1918. godine o srpskom narodu, citiram – ostaće zagonetka kako su se ostaci srpske vojske koji su se spasli ispred Mekenzeve armije mogli docnije osposobiti za borbu. To je dokaz da srpski vojnik spada u najžilavije ratnike koje je video ovaj svetski požar. Maršal Mekenzen je za srpsku vojsku rekao – ja neobično cenim i volim vas iz Šumadije, vi ste herojski narod pun časti i pun ponosa, narod velike i sjajne budućnosti. Ovo je samo deo hvalospeva o junaštvu srpske vojske kroz istoriju. Nažalost, uvek je to junaštvo bilo praćeno velikim žrtvama i najskupljom cenom koju jedan narod može da plati. Postoje kažu, narodi koji kažu – možeš me saviti, ali me nećeš slomiti, a postoje i oni koji kažu – možeš me slomiti, ali me nećeš saviti. Nadam se da nam u budućnosti neće faliti mudrosti, da dozvolimo da nas ponekad malo i saviju, ali da nas nikad više da nas slome. Da nas više ne trebaju hvaliti kako smo neustrašivi i hrabri ratnici, već dobri naučnici, sportisti, privrednici, a to je politika koju vodi ova stranka i to je skoro pa zagarantovano. Danas je pred sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike o ratnim memorijalima. Treba reći da su u Prvom i Drugom svetskom ratu Nemci i Srbi bili neprijatelji, ali to ih nije sprečilo da se poštuju u ratu, ali i kasnije. Nemački vojskovođa Fon Mekanzev je naredio 1915. godine da se na Košutnjaku podigne spomenik srpskim junacima koji su tu pali u borbi sa nemačkom carskom vojskom. Malo je poznato da je spomenik podignut u okviru kompleksa nemačkog vojnog groblja koje je na tom mestu bilo sve do 1944. godine. Valja pomenuti da je naš blaženopočevši Vladika Nikolaj Velimirović uređivao čak i u vreme rata nemačka groblja. Ovaj spomenik posvećen srpskim junacima na Košutnjaku je jedinstven u svetu kao vid počasti koju neprijatelj odaje neprijatelju. Poštovani građani, sporazum koji je danas pred nama iza za cilj da omogući dostojno upokojenje i ovekovečenje uspomene na vojna lica i civilne žrtve rata koje su poginule ili umrle tokom ratova, kao i očuvanje mesta gde su sahranjeni u skladu sa Ženevskim konvencijama o zaštiti žrtava, od avgusta 1949. godine i dopunom te konvencije od juna od 1977. godine. Mi svi možemo samo da se nadamo i da želimo da će ovo biti poslednji sporazum sa ovako bolnom temom, koja na kraju ne donosi dobro ni poraženima, ni pobednicima, ali da će biti još mnogo sporazuma koji će razvijati saradnju, razvijati toleranciju i prijateljstvo i sve drugo što ulepšava i olakšava život naša dva velika naroda. Uvaženi građani, dozvolićete mi još par minuta, kako bih se mogao osvrnuti nešto što nema veze sa ovom temom dnevnog reda, ali je bitno za javnost. Naime, osvrnuo bi se na ove tragikomične reakcije opozicionih vedeta nakon odgovora evroparlamentaraca, o njihovim zahtevima za predstojeće izborne uslove. Naime, ponižavajući sopstvenu državu tako što su cvileli za pomoć evroparlamentaraca, kako bi im oni pomogli da dođu na vlast, misleći da će naši prijatelji iz Evrope sada da ponište one tekovine moderne demokratije, da se na vlast dolazi isključivo programom, na izborima, ko dobije više glasova i da sada oni nekim čarobnim štapićem mogu promeniti ta pravila i dovesti na vlast sve one koji ne mogu da pređu ni cenzus i koji su očekivali da će moći da im ispune, malo je reći, fantazmagorične uslove i zahteve tipa, dajte nam sada neko posebno ministarstvo za izbore, dajte da mi sami po sopstvenim željama i nahođenjima uređujemo program RTS, itd. Vređajući tako i poštovane naše prijatelje iz Evrope, kojima su potcenili inteligenciju verujući da će im te zahteve ispuniti. Najudarnije kapisle opozicije predvođene stranom Slobode i pravde, sa svojim prijateljima, partnerima, istomišljenicima, deklararno će, kako to vidimo deklarativno će odbiti sve te uslove koji će im doneti evroparlamentarci. I u celom tom procesu jadikovanja, plakanja na svojom sudbinom optužujući ovu vlast da je diktatorska, da je autokratska, tiranska maltene, teroristička, naši politički neistomišljenici sada uzročno-posledično gledaju i na naše prijatelje iz Evrope da su isti takvi. Isto kao što sada njihov šef, gospodin Đilas, pažljivo birajući politički trenutak kada će napasti na Angelu Merkel, iz sve snage je optužuje, kako je ona u stvari isto autokrata i tiranin, kao i naš predsednik, jer zamislite kaže – da ima izvanredne i na uzajamnom poštovanju zasnovane odnose sa našim predsednikom, sa našom državom. Sada možemo da izvedemo zdravorazumski zaključak da ako bilo ko kaže nešto afirmativno za našu zemlju, da je on automatski bitanga, da je nepismen, nekulturan, diktator, kao što sada kažu za gospođu Merkel, kao što kažu za Viktora Orbana, Miloša Zemana, Vladimira Putina, šeika Bin Zaeda, koji su naši iskreni i poštovani prijatelji koji gledaju da na svaki način pohvale i kažu neku lepu reč o Srbiji, na čemu im je srpski narod neizmerno zahvalan. Znači, svi oni koji se usude i smognu hrabrosti da bilo šta dobro kažu za našu zemlju i našu vlast, oni ne valjaju pa se, logično nameće pitanje ko to onda valja? Poštovani građani, valjaju oni koji će na sve načine optužiti Srbiju i u javnosti je predstaviti kao da je Uganda za vreme Idi Amin Dade ili ne daj bože kao da je nacistička Nemačka za vreme Adolfa Hitlera. Tako na njihovim portalima možemo videti kako prenose hrvatske vesti i tekstove, kako će Vučić, kome sada inputiraju onu floskulu o Srbima kao hegemonističkom narodu, koja je nastala još u vreme Austrougarske, pa je onda nastavila svoj kontinuitet kroz komunističku ideologiju, evo i sada je pominju, i kažu kako je on sada nakon što pokorio Crnu Goru, tako da će otcepiti i deo Federacije Bosne i Hercegovine, pa će verovatno Vučić u tom maniru da nastavi da opkoli i Novi Zeland, da se malo našalim, iako čovek izgubi glas da kaže u svakoj emisiji, na svakom mestu, u svakom intervju, da poštuje teritorijalni integritet i suverenitet apsolutno svih zemalja za koje ga napadaju. Da poštuje nezavisnost i Crne Gore, da poštuje nezavisnost i Federacije Bosne i Hercegovine i Hrvatske i svih drugih zemalja i da sa tim zemljama isključivo želi partnerstvo, mir, prosperitet i napredak. Pa, zar nije poštovani građani, ovako vizionarska i dobronamerna inicijativa poput otvorenog Balkana potvrda toga? Ali, ako sumnjate da jeste, vratite sve njegove govore i intervjue u prethodnih devet godina, koliko je na vlasti, i vidite da li postoji makar jedna, jedina reč gde je on rekao da smatra Crnu Goru za svoju guberniju ili da želi da se Republika Srpska otcepi od Federacije Bosne i Hercegovine. Takva reč ne postoji, ali postoji samo ona gebelsovska sentenca koja kaže da hiljadu puta ponovljena laž postaje istina. Naši prijatelji iz opozicije toliko više izmišljaju i ponavljaju da ja stvarno ne znam kako ih nije sramota. Takođe, njima valjaju i oni koji za naš glavni grad govore da je kasaba, oni koji na svojim kablovskim televizijama ni jednu jedinu rečenicu ili reč za deset godina prethodnih koliko je SNS na vlasti, nisu rekli da je bilo šta dobro urađeno i koje 99% svojih emisija vrlo često počinju rečenicom – svi smo sveni da u ovoj zemlji ništa ne valja, dajući sebi za pravo da većini građana oni određuju šta je dobro, a šta ne. Takođe, njima su dobri i oni koji pozivaju na proterivanje i gašenje Srpske pravoslavne crkve sa njenih ognjišta i koji su uradili sve da ponize i povrede Republiku Srbiju. Baš sam iskoristio ovu reč – povrede, jer je ta reč nabijena velikim emocijama, a kako je rekao još Makijaveli – u politici nema puno mesta za emocije, ali upravo tu reč sam iskoristio jer je ona povredila svakog građanina naše zemlje onda kada je ta zemlja, kada je naša bratska Crna Gora prva priznala nezavisnost lažno proglašene države Kosovo, i to dva puta, hvala gospodine Rističeviću, onda kada je poslala svoje vojnike da slave onu zločinačku akciju „Oluja“, onda kada je usvojila u svom parlamentu deklaraciju o genocidu u Srebrenici i to dva puta. Evo, sada, kada se trudi da uništi SPC želeći da onda stvori neke druge forme pravoslavnu crkvu u Crnoj Gori, pa onda pravoslavnu crkvu crnogorskog naroda sve u cilju dodatne dezintegracije srpskog nacionalnog korpusa kako bi se srpski nacionalni korpus fergmentisao u delove nakon čega bi bilo lakše sa njime manipulisati. Takođe, moram da naglasim i da valjaju oni koji ono što je definisao gospodin Ćirjaković u svojoj kovanici – Autošovinisti, pripadnici tzv. elite, rekao sam pripadnici tzv, jer suštinski pripadnici intelektualne kulturne elite nikad ne bi rekli, citiram – bez spremnosti na ulične borbe nema pobede nad ovim režimom ili da je dijalog sa vlastima kao razgovor sa džeparošom, da je na krovu predsedništva Republike Srbije i predsednika viđen Belivuk, i da mora doći do revanšizma nakon dolaska Stranke slobode i pravde na vlast. Poštovani građani Srbije, da nije tragično, da nije žalosno, bilo bi jako duhovito i smešno. Zašto ovi svi koje sam citirao, zašto su oni podobni poštovani građani, a ova vlast i svi oni koji se usude da je podrže nisu? Zato što ni jednim svojim delom, niti činjenjem ne mogu da budu bolji od ove vlasti. Nemaju niti znanja, niti umeća, niti hrabrosti, a najbitnije niti programa i ideje da ponude građanima i da kažu – ovo ćemo mi uraditi što će biti bolje za vlast nego što je uradila prethodna. Oni ne znaju ništa bolje nego da vređaju at personom i da diraju u ono što čestiti, moralni ljudi ne diraju, ako što je to porodica. Vidimo na primer kako napadaju decu predsednika Republike bez ikakvog razloga, ali i smisla. Prvo, kontinuitet vlast Aleksandra Vučića i SNS je toliko dug da je sigurno u tom kontinuitetu i u vreme vršenja svoje vlasti uradio nešto što nije dobro, kao što bi uradili svi ljudi osim naravno njih bezgrešnih. Zašto se onda ne uhvate za to nešto, ako uspeju da nađu, što nije dobro i za to ga napadaju? Šta su kriva njegova deca za vođenje ove države ili za politiku Republike Srbije? Kakve veze to ima sa politikom i da se svaki dan to dete napada po novinama? Nema nikakve, ali to je jedini način da se oslabi ova vlast i predsednik lično, pošto idejom, programom ili bilo čim drugim ne može. Zato se koriste ovako niske, bedne i čestitim ljudima neprihvatljive stvari, da bi pokušali da unize rezultate koji su nemerljivi u modernoj istoriji Srbije, a to su, kazaću samo one trenutne, aktuelne - da se projektuje i gradi 1.200 km auto-puteva, više stotina regionalnih i lokalnih puteva, da se u svakoj opštini revitalizuju i modernizuju saobraćajnice, da je pokrenut najveći projekat izgradnje kanalizacione mreže postrojenja za preradu otpadnih voda i regionalnih deponija, da je pokrenut projekat izgradnje beogradskog metroa, revitalizacije dunavskih luka, itd, itd. Poštovani građani Srbije, kao što sada drvljem i kamenjem posipaju predstavnike evroparlamentaraca koji im nisu uslišili njihove demokratske zahteve, kao što su napadali američkog ambasadora, gospodina Godfrija, zato što je rekao da voli Srbiju i da poštuje ovu vlast, kao što se njihove voditeljke na televiziji čude kako sad odjednom Srbija ima dobre odnose sa Amerikom, tako će se u predstojećem periodu koristiti brutalnim lažima i izmišljotinama, kako bi izvrnuli ruglu sve nas i poljuljali vaše poverenje u ovu vlast. Ali, dragi građani, nemojte da verujete ni njima, na kraju, nemojte ni nama, verujte u ono što možete da vidite i uporedite kako je bilo nekad kada su oni bili na vlasti i kako je od kad smo mi stali na njeno čelo. Rezultat je poznat. Onda im neće ni cenzus od 1% biti dovoljan i na sreću ove države i ovog naroda, lagano će nestati sa političke scene, a srpski narod i istorija će im biti sudija. Vama, uvaženi ministre, želim puno sreće u narednom periodu, jer ćete biti izloženi velikim pritiscima iz raznih centara moći, ali ne sumnjam da ćete iznaći snage, hrabrosti, istrajnosti, kao i do sada i naći načina da sve te pritiske prevaziđete, u interesu Srbije i srpskog naroda. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Ribaću. Sledeći je narodni poslanik Viktor Jevtović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, govoriću o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa. Suočeni sa vremenom gde se solidarnost celokupnog sveta videla na delu kada je na smrtonosni virus Kovid -19 kosio milione života, svest o neophodnoj saradnji, solidarnosti i borbi protiv ove pošasti najbolje se videla. Stoga ovaj sporazum jeste od izuzetne važnosti, u skladu i sa mehanizmima civilne zaštite, a ujedno uvažavajući napore UN u oblasti sprečavanja katastrofa i ublažavanja posledica kao glavne međunarodne akte usvojene u ovoj oblasti, a isto tako i mehanizmom EU, kao i drugih organizacija, u cilju zaštite od katastrofe. Ovim sporazumom se utvrđuje okvir uslova za saradnju u sprečavanju katastrofa, kao i pomoć, ublažavanje i uklanjanje njegovih posledica. Nadležni organi za sprovođenje ovog sporazuma su ministarstvo i naš Sektor za vanredne situacije, a sa druge strane i Ministarstvo Republike Kipar. Sporazum predstavlja još jedan pokazatelj dobrih odnosa i uspešnosti politike koju vodi Aleksandar Vučić i Vlada Republike Srbije. Za nas je važna i činjenica da je Kipar jedna od zemalja koja nije priznala samoproglašenu državu Kosovo. Pokazatelj odnosa Republike Srbije i Aleksandra Vučića prema drugim državama video se i u doba pandemije, kada smo pomagali celom regionu, a i zemljama članicama EU, kroz respiratore, vakcine, novčanu pomoć, kao što se i videlo posle katastrofalnih zemljotresa u Hrvatskoj ili poslednjoj, vatrenoj stihiji koja je zahvatila Grčku, kada su hrabri srpski vatrogasci priskočili u pomoć bratskom narodu Grčke. To je ta politika solidarnosti i dobročinstva kojom se rukovodi Srpska napredna stranka i Aleksandar Vučić. Ne mogu a da se ne osvrnem i na Predlog sporazuma između Republike Srbije i Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima. Iako stojim iza svega što su rekle kolege, i to pred sam dolazak nemačke kancelarke Angele Merkel, 13. septembra ove godine, i uz podsećanje na ogromnu podršku koju je pružila Srbiji u sprovođenju reformi, na brojne investicije iz Nemačke, koja je ujedno i najznačajniji trgovinski partner Srbije, gde je samo u prvom kvartalu ove godine u trgovinskoj razmeni sa Nemačkom postignuto 25,1% više u odnosu na prethodnu godinu. Ta razmena ima vrednost od 3,570 milijarde evra. A da ne govorim o činjenici da je u odnosu na period od pre 10 godina pre Aleksandra Vučića u nemačkim kompanijama radilo 17 hiljada ljudi, dok je danas taj broj 71 hiljada. Rast našeg izvoza je uvećan za 300% u odnosu na period od pre 10 godina. To je ona politika napretka i borbe za bolju Srbiju koju vodi Aleksandar Vučić. Jer, ponosna, uspešna, stabilna Srbija, koja više nije ponižena, na kolenima i sitniš u rukama stranih službi, tajkuna i mafije, već suverena, hrabra, dostojanstvena i dostojna svojih predaka ide napred. Kada već govorimo o katastrofama, da li je Srbiju zadesila veća katastrofa od žutog tajkunskog preduzeća, na čelu sa Draganom Đilasom i njegovim pljačkaškim falangama, koje su umesto požara gasile fabrike i preduzeća, otpuštale narod a zemlju odvele u ambis bankrota, ne ostavljajući im ni trunku nade? Ali, jesu ulivali nadu u svoje prekookeanske bankovne račune, nekretnine, a građane Srbije ponizili do krajnjih granica. Jer, to je njihov manir vođenja politike. Ne bih da govorim o mržnji prema napretku Srbije. Ozlojeđeni u svom bezumlju, ovekovečenih narcisoidnih bitangi i hohšatplera čiji je jedini moto i politički program mržnja prema Aleksandru Vučiću, njegovoj porodici, a i većini građana Srbije koja je na demokratskim izborima rekla šta misli o njima, sada traže izborne uslove koje oni za vreme svog režima nisu ni pomišljali da pruže bilo kome. U svom egocentričnom ponašanju uspeli su da prevaziđu i sami sebe, da im više ništa ne odgovara, čak ni Evropski parlament, koji im je pružao podršku. Izlaz vide jedino u nasilju. U tom elementarnom ludilu pridružila im se i tehničko-tehnološka nesreća pod nazivom "Udavimo Beograd", sa uništiteljem Zelenovićem, da u svom prirodnom habitatu ruševina napadaju projekte od kapitalnog značaja i od Beograda na vodi, koji sada blista, njima je više odgovaralo ruglo i smetlište, jer su valjda u tom staništu oni pronašli sami sebe, a tu bi odveli i Srbiju. Dok je Aleksandar Vučić i SNS na čelu Srbije, to ruglo će moći da vide samo kada sebe pogledaju u ogledalu, jer Srbija ide napred, bez obzira na sve brutalne udarce koje prima, hrli, predvođena Aleksandrom Vučićem, odlučnim stopama za bolju budućnost za svu našu decu. Živela Srbija!
Zahvaljujem gospodinu Jevtoviću. Sledeći je narodni poslanik Ilija Životić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, ja ću danas govoriti o Sporazumu između Vlade Srbije i Kipra u oblasti zaštite od katastrofa. Kada se radi o ovom sporazumu bitno je napomenuti da je on nastao obostranom zainteresovanošću, što samo potvrđuje jake i prijateljske veze Srbije i Kipra u šta smo uverili iz poseta Kipru ministra Selakovića, dogovorenim trilateralnim sastancima Srbija – Kipar – Grčka, kao i veoma uspešnoj poseti ministra Vulina Kipru kada je nastao ovaj Predlog sporazuma. Prijateljstvo Srbije i Kipra je izuzetno jako o čemu svedoči činjenica da Kipar i pored svih pritisaka nije priznao samoproglašenu nezavisnost KiM. Kada se radi o odnosima sa Kiprom treba reći da je prilikom posete ministra Vulina razgovarano i o sporazumima o kontroli granica i iregularnim migracijama. Iskreno se nadam da će i ovi sporazumi zaživeti, jer se od Kipra može dosta saznati u vezi migracionih kretanja jer se Kipar nalazi nekoliko granica pre nas, tako da nas svaka pravovremena informacija o broju, kao i o drugim informacijama kao što su poreklo, prosečna starost, pol, opšte raspoloženje, grupe bolesti i drugo migrana koji nadolaze može mnogo značiti. Ovom prilikom kao nekome kome je bezbednost kao naučna disciplina osnovno polje delovanja, želim da se zahvalim u ime svih građana ministru Vulinu na ovoj inicijativi. Takođe, mislim da je angažovanje MUP Srbije po pitanju migranata na teritoriji Republike Srbije osetno bolje i pravovremenije od kada je ministar Vulin na čelu MUP-a. Tu mislim na sklanjanje migranata iz ilegalnih hotela, parkova, ilegalnih kampova u šumama u kolektivne cente, gde im je inače i mesto. Naravno, uz minimalnu upotrebu prinude, uz obaveznog prevodioca i poštovanje svih ljudskih prava. Značaj ovog sporazuma sa Kiprom je svakako i edukacija i razmena znanja, kao i zajedničke vežbe timova za vanredne situacije. S obzirom da je Kipar poslednjih godina imao zaista fatalne požare njihovi timovi nažalost imaju veliko iskustvo u savladavanju istih koje mogu podeliti sa našim vatrogascima i spasiocima koji imaju rešenost i spremnost koju su demonstrirali pomaganjem kolegama u regionu. Na bazi toga, po članu 2. stav 10 Sporazuma, može se zajedničkim zalaganjem doći do razvoja i proizvodnje opreme za zaštitu i spasavanje i za nastup na trećim tržištima, naročito EU, čiji je Kipar deo, Izraela, sa kojim Kipar ima određene ugovore i potpisane sporazume. Izuzetan deo sporazuma je olakšan transport spasilačkih timova i opreme, kao i smeštaj i zdravstveno osiguranje. Koliko god ovo da nekim građanima zvuči banalno, upravo ovakve stvari, upravo ovakve sitnice, birokratske, su vrlo često bile prepreke da spasioci vatrogasci stignu na vreme na određeno mesto i time je došlo do bespotrebnog ugrožavanja bezbednosti i stanovništva, ali i opreme. Ovim sporazumom one se prevazilaze. Inače, da bismo se adekvatno izborili sa vanrednim situacijama sa edukacijama se mora početi od ranih nogu, odnosno od vrtića, i to za početak učeći decu da im je policajac prijatelj, da je on tu da pomogne u svakoj situaciji. Strašno je pogrešno, moje je mišljenje, plašiti decu policijom. Shodno tome, želim da pohvalim policijsku stanicu Vrbas i načelnika potpukovnika Gvođevića koji su pre nekoliko dana u okviru projekta „Policija u zajednici“ organizovali pozorišnu predstavu za decu pod nazivom „Moj drug policajac“. Na taj način Vrbas je u pravo vreme po ovu decu počeo sa njihovom edukacijom. Nadam se da će i ostale policijske stanice slediti taj primer, jer na decu se utiče od treće do šeste godine. Između treće i šeste godine formira se ličnost deteta. Kada govorimo o katastrofama, postoje i one katastrofe u kojima nema pomoći. To su moralna posrnuća pojedinaca i njihove moralne katastrofe. Najbolji primer takve moralne katastrofe svakako je Marinika Tepić, alijas „koka“ iz Morovića, koja nam je i pokazala da želja za osvajanjem vlasti ume da kod pojedinaca, kao što su ona i njen šef Đilas, totalno pomuti um. U toj bolesnoj želji da dođe na vlast, a u nedostatku bilo kakvog političkog ili ekonomskog programa Marinika i njeni provokatori nastavljaju da pozivaju građane da na ulici putem nasilja svrgnu legitimnu, na izborima izabranu vlas voljom većine građana. Svakodnevno ona kači takve postove na društvene mreže i preko Đilasovih medija poziva građane na pobunu, na proteste, neposlušnost, itd., a ovoga puta je rekla – ovoga puta nazovite to kako hoćete, ali idemo do kraja. Evo, možete da vidite jedan od njenih poslednjih tvitova. Znači, ako takvi ne ostanu u dijalogu, njima je svejedno kako će se dijalog završiti. Ona poziva, kaže – njene patike su spremne za proteste, pobunu i neposlušnost. Sad ja upozoravam njene sledbenike – šta mislite da će ona koja je izdala šefove šest stranaka, kojima se klela na vernost, da li vi stvarno mislite da će ona vas ispoštovati, ona koja je svog telohranitelja i čoveka koji je služio za prljave poslove, koji joj je bio desna ruka, njega je otkačila na brzinu? Da li mislite da će vas ispoštovati? Da li mislite da će ona zajedno sa vašom decom ići da guta suzavac i da bude uz njih ukoliko policija bude bila primorana da kao prošle godine, ne daj Bože, upotrebi silu da se spreči paljenje i pljačkanje Skupštine u kojoj se mi danas nalazimo? Da li će osoba kao što je Marinika Tepić koja na more ide sa gomilom obezbeđenja da poturi svoja leđa umesto vašeg deteta ili će ona zajedno sa Đilasom koji je unajmio najvećeg telohranitelja koga je pronašao odneti na sigurno dok ne prođu nemile scene, a ona će se oglašavati i žaliti za vašom decom putem „Tvitera“? Još dalje od nje ide onaj profesor pedofilije, pardon prava, koji je monstruma Belivuka nazvao svojim bratom i voleo da ga ljubi. Ta moralna nula koja je pobegla od poligrafa kao đavo od krsta je više puta pretila svim ljudima koji nisu pristalice nasilja da će ostatak života provesti u pritvoru. Osim njih jedan od onih koji bi voleo da u Srbiji dođe do građanskog rata, da udari brat na brata, komšija na komšiju kako bi on mogao da gospodari je izvesni Jovo Bakić koji sebe smatra intelektualnom elitom, koji otvoreno poziva na ulični rat, ulični rat nakon izbora, jer, kako sam priznaje, opozicija drugačije ne može da dođe na vlast. Ovo je jedna od njegovih poslednjih izjava – bez spremnosti na opasne ulične opasne borbe posle izbora nema pobede nad ovim režimom. Vuk Jeremić zarobljen u svom telu koje je takvo kakvo jer nikada nije radio fizičko u školi, kada je konačno shvatio da takav kakav je ne može da bude vođa nemira, niti vođa huligana, naročito nakon što je na prošlim neredima ispred Skupštine oteran uz šamaranje istih tih huligana koje je pokušao u nedostatku svojih da prisvoji, nastavio da onako kako samo onemoćao čovek može da preti, vređa krajnje vulgarnim rečnikom. On je poslednjom prilikom sve građane Srbije koji su glasali ili su članovi SNS nazvao, evo, pogledajte sami, neću da se izražavam, to nije naš nivo, ali građani Srbije mogu da vide kako ih je on oslovio. Danas ja molim sve građane Srbije da ne nasedaju na priče ovih ljudi. Njihov jedini cilj je da vas iskoriste kao što su do sada iskorišćavali svoje saradnike, ali i jedni drugi. Samo se setite koliko su stranaka ovi ljudi promenili, koliko su koalicija pravili i sve su se rastale zbog nenormalne želje svih njih, i Đilasa i Jeremića i Marinike, da oni budu glavni u toj koaliciji, da oni vladaju. Danas ja vas molim, poštovani građani, nemojte da postanete njihove marionete, ne dozvolite da vas iskoriste za svoje lično bogaćenje. Pružite podršku predsedniku države u najvažnijoj borbi u Srbiji u poslednjih 100 godina. Danas se kao u Prvom svetskom ratu odlučuje hoćemo li biti samostalna i nezavisna Srbija ili strani protektorat čiji bi namesnici bili Đilas i Jeremić. Hvala. Živela Srbija!
Reč ima narodni poslanik Milan Jugović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, uvaženi sugrađani, danas je pred nama nekoliko izuzetno važnih sporazuma, međutim ja bih akcenat stavio na Sporazum između Vlada Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke. O njemu bih rekao nekoliko reči. U prethodnom toku diskusije čuli smo zaista neke izvanredne stvari, izvanredne diskusije, pre svega mojih prethodnika, Linte, koleginice Vukojičić Jeftović, ali i ostalih kolega. Veoma je teško nešto novo reći, a ne ponoviti se. U svom izlaganju ja ću vrlo verovatno ponoviti neke činjenice. Mislim da smo u prethodnom periodu dugo ćutali, čak i previše. Nije puno da svako od nas u ovoj sali ponovi neke važne činjenica koje su nas prethodnih decenija terali da zaboravimo. Naša zemlja ima viševekovnu tradiciju, zemlja u čiju izgradnju, u čiju slobodu su ugrađeni milioni života. Zemlja koja je kao malo koja druga u svetu skupo platila svoju nezavisnost, svoju slobodu nečim što je najvrednije, a to je životima svojih građana. Tim ljudima koji su svoje živote dali za Srbiju mi dugujemo večnu zahvalnost. Ljudima koji su svoje živote ugradili u slobodu naše zemlje, koji su omogućili da danas budemo svoji na svome. Mi ćemo im biti večno zahvalni, a najmanje što možemo da uradimo za njih je da se postaramo da oni mirno i dostojanstveno počivaju ma gde bili sahranjeni. Da čuvamo stare i podižemo nove spomenike. Za razliku od nekih ranijih vremena kada se država veoma inertno, mogu reći slobodno, nipodaštavajuće odnosila prema velikanima iz naše prošlosti, ali i prema svim drugim građanima, danas je situacija drugačija za 180 stepeni. Danas se država odužuje svojim velikanima, ali i svim onim pojedincima koji su manje poznati, ili potpuno nepoznati široj javnosti, podizanjem spomenika, davanjem njihovih imena trgovima i ulicama. Ovaj spomenik, mislim da je jedan veoma važan korak koji će obezbediti da ratni memorijali srpskih vojnika budu zaštićeni i sačuvani, u konkretnom slučaju na teritoriji Nemačke. Do pre nekoliko godina, tačnije do 2012. godine, u vreme bivšeg režima Tadića, Đilasa, i ostalih, da ih sada ne nabrajam, naši velikani su bili zapostavljeni, mi nismo smeli da obeležavamo značajne događaje iz naše prošlosti, samo zato da se neko iz regiona možda ne bi uvredio, ali smo se zato, to državno rukovodstvo u ime države Srbije, izvinjavalo se svima i za sve, trudeći se, opet kažem, dodvori nekom u regionu. Takva Srbija bila je, mogu reći, poželjan partner jer je bila ekonomski uništena, slaba i vojno i politički, i kao što rekoh, ekonomski, i nije predstavljala, da kažem, pre svega, ekonomski takmac nikome. Bila je poželjna svima, nikom nije smetala. Predsedavajući, zamolio bih, možda srpske žrtve ovde nisu bitne, zbog građana Srbije, za malo mira u sali. Dok su ratni zločinci koji su u zločinačkoj akciji „Oluja“ ubili oko 2000 Srba, proterali oko 280.000 hiljada Srba, u Zagrebu dočekani kao heroji, bivši režim Đilasa, Tadića, i ostalih, naše ljude, naše oficire, koji su branili srpski narod, kao što reče juče moj kolega uvaženi Milimir Vujadinović, progonili kao zveri, hapsili, izručivali raznoraznim belosvetskim kazamatima, na taj način im se oduživši zato što su branili svoj narod i zato što su branili svoju zemlju. Ćutalo se takođe, o Jasenovcu, Jadovnom, Oluji, Bljesku, jer izgleda da bivši režim, kao što se kaže u jednom našem popularnom domaćem filmu, vodio parolom „Đura će oprostiti što vas je tukao“, sve će biti u redu, idemo dalje. Danas zahvaljujući, pre svega, Aleksandru Vučiću, Srbija izrasta u ekonomskog lidera u regionu, i zbog toga Srbija smeta i nekima iz regiona i nekima Boga mi, iznutra koji bi ponovo da se vrate na vlast, da bi nastavili sa bogaćenjem tamo gde su stali 2012. godine. Takođe, Srbija je danas dovoljno jaka da pomaže svom narodu u regionu, pre svega ekonomski i kulturno. Srbija je danas dovoljno jaka da bez obzira, šta to pojedini mislili, obeležava dane sećanja i na Oluju i na Bljesak, sećanje na svoje žrtve iz Jasenovca, iz NATO agresije, ne kampanje, kako se koristio termin u vreme bivše vlasti, već NATO agresija, zato što je to bila agresija. Mi smo ponosni što danas sa ponosom govorimo o svojim herojima, sa Košara, Paštrika, Gorožupa, i kao što rekoh, za razliku od onih koji su pre desetak godina te ljude koji su bili na prvoj liniji odbrane naše zemlje hapsili i izručivali Haškom tribunalu, danas heroji sa Košara, imaju u društvu mesto koje im pripada. Poginuli borci imaju spomenik na koji je i predsednik Vučić položio venac ove godine, a veterani sa Košara su u nedavnim vojnim vežbama, zauzeli mesto rame uz rame sa predsednikom države, jer prema njegovim rečima, na osporavanje nekih zašto su oni tu, on je odgovorio kada su bili dobri da brane svoju zemlju, dobri su da budu i uz predsednika države na vojnim vežbama svoje zemlje i sasvim na kraju da ne oduzimam više vreme, mogu reći da je ovo odnos jedne ozbiljne države prema svojim velikanima, prema onima koji su je zadužili i da će SNS i predsednik Vučić, sasvim sigurno i u budućnosti, voditi jednu patriotsku politiku, ali pre svega u ekonomskom smislu gde će se obezbeđivati uslovi, da Srbija jača, da naši ljudi ostaju u svojoj zemlji, da svoju sreću ne traže u nekim drugim zemljama. Sasvim na kraju, ja ću podržati naravno i Sporazum između Vlade Republike Srbije i Savezne Republike Nemačke kao i prethodna dva sporazuma. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem gospodinu Jugoviću. Narodne poslanike molim za strpljenje još tri minuta. Sledeći narodni poslanik je Luka Kebara. Imate tri minuta vremena, izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, gospodine Tvrdišiću. Poštovano rukovodstvo Narodne skupštine Republike Srbije, uvaženi ministre Selakoviću sa saradnicama, dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani i građanke Srbije. Na današnjoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije, govorimo o jednom jako bitnom sporazumu, a to je sporazum o ratnim memorijalima, sa Saveznom Republikom Nemačkom. Naime, ovo je jedan značajan sveobuhvatni sporazum, koji će urediti tu materiju zaštite vojnih, civilnih grobalja, ali i ratnih memorijala koje mi imamo, bez obzira naravno na tu nacionalnu pripadnost. To je jako bitno. Zašto? Zato što zbog jednog humanog, pre svega, razloga u prijateljskom duhu mi želimo da ovekovečimo te uspomene na sve naše žrtve koje su stradale u ratu, i na našim prostorima i na prostoru Savezne Republike Nemačke. Ovo je jedan sveobuhvatni sporazum, podrazumeva da će ove ugovorne strane, Srbija i Nemačka, obavezati da u skladu sa propisima, urede ova groblja i memorijale, ali i da će te lokalne samouprave vršiti konstantno održavanje tih spomenika. Ja želim da se zahvalim gospodinu ministru, gospodinu Selakoviću zato što je na početku današnjeg zasedanja pomenuo taj spomenik koji se nalazi na Banovom brdu, a ja dolazim sa Banovog brda, tako da je meni to jako značajno. Naime, nemački vojskovođa August fon Makenzen je neprijateljski general i on je, znajući da smo mi jedna velika vojska, da smo mi jedan veliki narod i toliko je bio zadivljen tim otporom koji smo mi pružili, jesmo mi izgubili tu bitku, ali on je bio toliko zadivljen i iznenađen da je odlučio da izgradi i da podigne spomenik jednoj neprijateljskoj vojsci, naravno za njega. Mislim da je to jedinstveni primer u svetu, da neprijateljska vojska, da njihov general gradi suparničkoj vojsci spomenik. Taj spomenik se nalazi na Banovom Brdu. Na njemu piše „Hier ruhen serbishe Helden“, što znači „Ovde počivaju srpski junaci“, srpski vitezovi, To je jako bitni. On je prepoznao taj srpski duh, taj srpski duh, to srpsko srce koje snažno kuca, taj srpski duh koji je ne salomiv. Želeo bih da naglasim da ti odnosi, sa Saveznom Republikom Nemačkom iako nisu bili dobri kroz našu istoriju danas su na jednom korektnom, mogu reći čak i prijateljskom nivou, podignuti su na viši nivo. Evo i prema podacima Ministarstva spoljnih poslova u 2020. godini, čak 5,3 milijardi evra je iznosila ukupna robna razmena, a imamo više od 400 nemačkih kompanija koje zapošljavaju više od 70.000 radnika. Naš predsednik, Aleksandar Vučić, evo najavio je da će 13. septembra, kancelarka Angela Merkel doći u Srbiju, a do kraja godine i Ursula fon der Lajen, što znači da će dve najmoćnije Nemačke političarke do kraja godine doći će u Srbiju. Želim da zaključim, da mi predvođeni našim predsednikom Aleksandrom Vučićem, snažno ćemo se boriti da Srbiju ojačamo na svim poljima, a naročito na polju spoljne politike, međunarodnih odnosa i ugled u svetu će biti još veći i još snažniji. Živela Srbija, živeo naš predsednik Aleksandar Vučić.
Zahvaljujem, gospodine Kebara. Sa ovim zaključujemo zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačka od jedan do tri dnevnog reda. Zahvaljujem, naravno i gospodinu ministru sa saradnicima i svim narodnim poslanicima. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem petak 10. septembar 2021. godine, sa početkom u 15.00 časova, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije, u Dvanaestom sazivu. Hvala vam.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje o tačkama dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, kvorum za rad Narodne skupštine u Danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Molim narodne poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 155 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da, prema tome postoje uslovi za odlučivanje. Prelazimo na odlučivanje. Pošto sada prelazimo na odlučivanje o predlozima zakona o potvrđivanju međunarodnih ugovora, odnosno sporazuma (tačka od 1. do 3. dnevnog reda) podsećam vas da, na osnovu člana 105. stav 3. tačka 6. Ustava Republike Srbije, Narodna skupština odlučuje o zakonima kojima se uređuju zaključivanje i potvrđivanje međunarodnih ugovora većinom glasova svih narodnih poslanika. Imajući to u vidu, prelazimo na odlučivanje. Prva tačka dnevnog reda. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Savezne Republike Nemačke o ratnim memorijalima, u celini. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno 161, za 160, nije glasao jedan narodni poslanik. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika usvojila Predlog zakona. Druga tačka dnevnog reda. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti zaštite od katastrofa, u celini. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno 162, za 162 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština jednoglasno usvojila Predlog zakona. Treća tačka dnevnog reda. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Odluke 2014/2 o izmeni Aneksa I Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa, u celini. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno 162, za 162 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština jednoglasno usvojila Predlog zakona. Dame i gospodo narodni poslanici, pre zaključenja sednice želim samo da vas obavestim da sam sazvao Trinaesto vanredno zasedanje, kao što vam je dostavljeno za 13. septembar 2021. godine, u 10.00 časova sa jednom tačkom dnevnog reda – Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje i odlučivanje o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 102. Poslovnika Narodne skupštine zaključujem sednicu Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Hvala.