Bon dia. Reprenem la sessió amb les preguntes amb resposta oral al Govern. [[Pregunta al Govern sobre la nova llei estatal d'habitatge]] [[310-00124/13]] Comencem amb la pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre la nova llei estatal d'habitatge. Formula la pregunta la diputada senyora Marta Madrenas, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Efectivament, volia fer una pregunta relativa a la llei pel dret a l'habitatge, la llei estatal. Bon dia, consellers, conselleres, companys i companyes diputats. De fet, li dirigeixo a la consellera Violant Cervera. De fet, tots som conscients que l'habitatge suposa un repte ingent. Crec que tots els companys i companyes compartirem que està havent moltes dificultats d'accés, és a dir, que hi ha dificultats d'igualtat en l'accés a l'habitatge. Tots coincidirem que és un bé essencial, que és un bé que totes les persones han de poder-hi accedir. I aquesta dificultat d'accés és palpable. De fet, sabem que els joves, per exemple, aquí al nostre país, doncs, han de trigar tres anys més, per exemple, a la seva emancipació per aquestes dificultats greus d'accés a l'habitatge. Famílies que precisament, després de la pandèmia i a conseqüència dels efectes de la pandèmia, doncs, tot i que potser abans no havien patit aquestes dificultats d'accés, ara tenen aquestes dificultats i els venen reblades i fins i tot s'exposen a possibles desnonaments. Persones grans soles, segurament el nucli més important serien dones, dones vídues que tenen pocs ingressos, persones amb discapacitats. Aquesta llei pel dret a l'habitatge, efectivament, doncs, des d'aquí la veiem poc ambiciosa. Creiem que no donarà resposta a la ciutadania. De fet, és una llei feble. Tot just parla de coses que a Catalunya ja en parlàvem el 2007, de tema d'informació essencial sobre els immobles, informació essencial contractual, el tema de les caucions, etcètera, per dipòsits a compte. Grinyola, a més a més, amb la catalana. No estableix res respecte a eliminar desnonaments. També grinyola amb la catalana respecte als grans tenidors. També en la seva concepció, etcètera. Per tant, ens preocupa, ens preocupa una mica que després puguin haver-hi dificultats en la implementació de tota la nostra legislació. Per tot això, consellera, volíem saber com valora aquesta nova llei d'habitatge estatal i quines mesures pensa dur a terme per protegir les nostres competències, així com la legislació catalana, que aviat també s'hi vindrà a sumar... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la diputada i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellers, senyora diputada..., doncs sí, té raó, el passat 26 d'octubre, el Consell de Ministres va aprovar el projecte de llei de la ley de vivienda. Des del Govern de la Generalitat, com no pot ser d'una altra manera, valorem negativament aquesta llei. I li diré només quatre motius. El primer –i vostè l'ha comentat a bastament– és perquè és un atac a les nostres competències. Un atac, i a més a més, perquè afecta les normes troncals d'habitatge de Catalunya. Normes que, com vostè deia, estaven aprovades el 2007 amb la llei de dret a l'habitatge, o la Llei del 2015, de mesures urgents d'emergència habitacional i pobresa energètica. Per tant, una de les mesures que utilitzarem i farem, com a Govern de la Generalitat, és que si aquesta norma no es modifica en el seu tràmit parlamentari, la portarem al Consell de Garanties Estatutàries i també al Tribunal Constitucional. Però un altre dels motius pels quals no ens agrada aquesta llei és perquè és un atac al consens. Al consens del Parlament de Catalunya, aquestes lleis d'habitatge a Catalunya van estar aprovades amb un amplíssim consens, però també a través de tot el teixit i tot el teixit social. Per tant, també és un atac al consens. Per un altre cantó, aquesta llei considerem que no contempla cap mesura de finançament. Les lleis d'habitatge està molt bé regular en lleis d'habitatge, però bàsicament el que fa falta és, també, mesures per fer front a aquesta emergència habitacional. Els plans de vivienda, que a l'any 2009 la Generalitat preveia fins a 120 milions d'euros, en aquests moments estem rebent 50 milions d'euros. I només des de l'Agència de l'Habitatge, a través del lloguer social, ja destinem més de 100 milions d'euros a ajudes a lloguer social. Per tant, és una llei que en principi també està molt mal finançada. I per acabar, com vostè deia, no contempla cap mesura per poder fer front al problema habitacional més important que tenim en aquests moments, que és el problema del desnonament. No contempla mesures estructurals, tampoc no contempla la mesura del lloguer social obligatori i canvia la norma de contenció de rendes. Per tant, és una mala norma, si el Congrés dels Diputats l'aprova tal com l'ha aprovat el Consell de Ministres. Per tant, ataca les competències, no contempla els desnonaments, atac, perquè no contempla cap mesura econòmica i també perquè trenca el consens. I des del Govern, lamentem que hi hagi partits polítics que, quan estan a l'oposició siguin molt valents per reclamar segons quines mesures i, en canvi, quan formen part del Govern de l'Estat, no tinguin aquesta mateixa valentia. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre la descarbonització de la mobilitat. [[Pregunta al Govern sobre la descarbonització de la mobilitat]] [[310-00125/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Sales, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, aquests dies que se celebra la Cimera de Glasgow, hem de denunciar una vegada més que estem en emergència climàtica. Una emergència que es fa evident amb virulents fenòmens meteorològics, que abans no es produïen; que es fa evident amb la regressió de la línia costanera, per exemple, a les meues terres, en concret al Delta de l'Ebre; que es fa evident amb la pèrdua d'espècies o amb una major contaminació atmosfèrica. Tots aquests canvis que patim obliguen el Govern, però també la ciutadania, en general, perquè adoptem nous hàbits per fer-hi front. En aquest sentit, per davant tenim uns anys decisius per apostar per unes polítiques, unes maneres de fer i uns canvis necessaris per millorar la salut del planeta i per millorar la nostra qualitat de vida, la de tothom. Aquesta emergència climàtica no fa distincions, ens interpel·la a tots, a tots els sectors de la societat: empreses, administracions, ciutadans, etcètera. Som conscients que ens calen canvis. Alguns, que poden ser molt ràpids, i altres que requeriran més temps. Vostè, com a vicepresident, ja hi treballa i nosaltres, com a grup parlamentari, també. Sabem que el Govern està alineat amb l'Estratègia 2030 per adaptar-nos a aquesta nova realitat, i que des dels diferents departaments s'impulsen mesures en aquest sentit. Però també cal la implicació de tothom per tal que ens habituem a desplaçar-nos caminant, en bicicleta o en transport públic, en comptes de fer-ho en un vehicle de motor privat. Perquè hem de reduir les emissions de contaminants, que no només són perjudicials per al clima, sinó també per a la nostra salut. Reduir els vehicles de motor privats en els desplaçaments curts tindria efectes molt positius a Catalunya, en termes de la millora de la fluïdesa del trànsit, de la seguretat viària i de la qualitat de l'aire. La descarbonització és un dels reptes més importants que tenim, no només per una economia descarregada d'externalitats i més eficient en l'ús de l'energia, sinó també per la mobilitat, per aconseguir una mobilitat més sostenible, descarbonitzada, que integri la digitalització i que, en definitiva, ens porte a fer un salt qualitatiu i quantitatiu en tots aquells àmbits que fan referència a aquesta mobilitat. Vicepresident, des de Junts per Catalunya voldríem saber quines accions està portant a terme el seu departament per fer possible aquesta descarbonització de la mobilitat. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Moltes gràcies, presidenta. Molt bon dia, diputada. Efectivament, aquests dies a Glasgow s'està discutint sobre un dels grans canvis que s'ha de produir a la humanitat en els propers anys, que és aquesta lluita compartida, entre tots, per fer front al canvi climàtic. I en aquesta lluita, jo crec que és l'hora ja de passar de les paraules als fets i dels fets, sobretot, a les accions concretes i als compromisos que adquirim cadascú, cada Govern i fins i tot, personalment. Miri, per poder, diguéssim, combatre des del meu departament la lluita contra el canvi climàtic, tenim diferents maneres de fer-ho. Una d'elles, evidentment, és fomentar i possibilitar més el teletreball. Si evitem determinats desplaçaments, segurament estarem també reduint les emissions de CO2. Però, en la pregunta concreta que m'ha fet vostè, és molt important fer actuacions específiques en l'àmbit de la descarbonització de la mobilitat. El quaranta per cent de les emissions de CO2 que s'emeten avui a Catalunya són provocades per la mobilitat rodada, pel trànsit rodat. I, per tant, aquí tenim molta feina a fer. Tant, també, evidentment, en la part de transport com també en la part d'infraestructures. Fixi's, aquest cap de setmana posarem en marxa tres noves estacions de la línia 10. Aquesta és una mesura clarament a favor de la lluita contra el canvi climàtic, atès que a més a més, són tres estacions de la Zona Franca, que per tant, és un mitjà de transport imprescindible per poder anar a treballar. Deixi'm dir, també, altres accions. Per exemple, la que hem fet ja, que ha estat a la zona dels peatges alliberats. Aquests darrers mesos, en la zona que ha quedat, l'espai que ha quedat alliberat hi hem..., hi situarem aquí plaques fotovoltaiques, que hem calculat que, com que això ocupa un espai d'unes onze hectàrees, permetrà donar energia a tot el sistema i tota la xarxa de carreteres de la Generalitat. Per tant, estarem i podrem afirmar que la xarxa de carreteres de Catalunya serà sostenible i verda un cop hàgim fet aquesta actuació. I, finalment, també permeti'm anunciar que prorrogarem aviat la bonificació i els descomptes –en aquest cas als peatges que romanen a Catalunya– per als vehicles de zero o baixes emissions. Amb això, evidentment, també pretenem incentivar una renovació del parc de vehicles i, per tant, una mobilitat molt més verda i més descarbonitzada. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre els fons extraordinaris per la covid. [[Pregunta al Govern a respondre sobre els fons extraordinaris per la covid-19]] [[310-00126/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Elsa Artadi, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, conseller. Aquests dies s'estan tramitant els pressupostos generals de l'Estat que, com sempre, es venen amb grans promeses i que, en realitat, acaben sent grans mancances. Promeses que s'obliden l'endemà de la votació, mancances que acaben esdevenint un greuge per a la ciutadania i l'economia catalana. Uns pressupostos que ja d'inici incompleixen amb les necessitats d'infraestructures de Catalunya i amb el pes que té la nostra economia. A més, en uns dies en què ja veiem que l'execució d'aquest any del pressupost serà molt baixa. I és que les primeres dades ens diuen que Catalunya és el territori de l'Estat on hi ha una execució més baixa de tots. Suposo que aquesta és la imatge del Govern progressista, estimant-se molt Catalunya. I també és la imatge que no passa res quan un govern de l'Estat incompleix sistemàticament amb el nostre país. En aquest context de falses promeses i d'incompliments, volíem preguntar-li, conseller, els pressupostos de l'Estat inclouen algun mecanisme que garanteixi que allò promès arribarà realment a Catalunya? Els pressupostos de l'Estat inclouen algun mecanisme que compensi per tots els incompliments en infraestructures que acumulem de tants anys? O corregeixen aquests pressupostos el flagrant incompliment en la gestió dels fons europeus per part de la Generalitat i també dels municipis catalans, en aquest exemple al més pur estil del PP, de recentralitzar competències? I finalment, conseller, també preguntar-li, què passa amb els fons extraordinaris de la covid, uns recursos que certament havien arribat el 2020; que havien arribat en menor mesura, però que també havien arribat al llarg del 2021 per compensar totes les conseqüències que té la pandèmia i que sembla que, per part del Govern espanyol, la covid, el 31 de desembre desapareixerà, acabarà l'any, es tancarà el pressupost i pum, màgicament, les conseqüències d'aquesta pandèmia pels pressupostos de la Generalitat, per les famílies i per l'impacte en l'economia, també desapareixeran o, com a mínim, deixarà de ser el seu problema. De nou, veiem el Govern de Socialistes i de Podemos-Comuns repetint les mateixes tàctiques que feien els governs del PP: ni donar a Catalunya el que necessita i centrifugar en els territoris les necessitats i les problemàtiques. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Presidenta, gràcies. Gràcies, diputada Elsa. Bé, el tema dels fons extraordinaris covid jo crec que és un dels temes més importants que tenim ara mateix tots, també aquest Parlament, perquè, com sabeu, el 2020, quan va esclatar la pandèmia, vam tenir una despesa extraordinària en sanitat, en educació, en drets socials, del voltant de 3.600 milions d'euros. Aquell any, després d'arrossegar molt els peus, vam aconseguir que l'Estat aportés uns fons extraordinaris de 3.200, sobre 3.600. L'any 21, aquest any, estem al voltant d'una despesa de 3.200 i uns fons extraordinaris de 2.100, on el gap, per tant, ja és un gap important. I aquest any 22, el proper any 22, la despesa prevista en temes de sanitat, educació, drets socials, bàsicament, és entre 1.600 i 1.700, i no hi ha previst res. No hi ha previst res. És com pensar que a partir del gener totes les conseqüències d'aquesta pandèmia impressionant que ha generat una crisi sanitària de la que estem començant a sortir, però també econòmica, no tindrà cap conseqüència a nivell de tots els metges, de tots els professors i de tota la despesa social que ha portat associada. Per tant, m'agradaria aprofitar, si m'ho permeteu, amb tota humilitat, que tots els grups parlamentaris aquí presents demanem al pressupost general de l'Estat que hi hagi aquests fons covid, perquè són fonamentals per gestionar l'any 22. Ara bé, dit això, el tema aquest de covid és un tema conjuntural, conjuntural. El tema estructural és l'infrafinançament, un infrafinançament que arrosseguem des de fa dècades, senyora diputada, com sabeu molt bé, i que és una sagnia econòmica que no és pandèmica, és endèmica. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre els casos d'assetjament sexual a la Generalitat. [[Pregunta al Govern sobre els casos d'assetjament sexual a la Generalitat]] [[310-00127/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Susanna Segovia, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. Suposo que vostè va poder llegir igual que la resta les dades alarmants que va publicar la revista Crític la setmana passada, en un reportatge de la Laura Aznar, sobre els casos d'assetjament sexual o per raó de sexe que hi havia hagut a la Generalitat de Catalunya des de l'aprovació de la llei per a la igualtat efectiva d'homes i dones. Seixanta-cinc casos, en concret. És alarmant aquesta xifra, però el més alarmant és que de la informació facilitada per l'Institut Català de les Dones constava que només quatre d'aquestes seixanta-cinc denúncies havien acabat amb algun tipus de sanció cap a l'agressor, quatre de seixanta-cinc. Alguna d'aquestes sancions eren acomiadaments, altres eren reubicacions, que també com a sanció és més que qüestionable, reubicar l'agressor, si és la millor resposta que es pot donar. La majoria d'aquestes denúncies consta com que no hi han indicis. Per tant, no sabem si és perquè no s'ha fet bé la investigació, si perquè no s'ha donat un correcte acompanyament a la víctima que denuncia aquesta agressió... En altres es diu «un altre tipus de conflicte. En d'altres es diu «tancada, sense donar cap explicació sobre com s'ha tancat i quina ha sigut la conclusió... Consellera, ens agradaria saber com valoren des de la seva conselleria aquestes dades. Entenem que vostè és més recent, que moltes d'aquestes agressions i tot això ha passat abans que vostè arribi al càrrec, però entenem que ara, com a responsable de conselleria, a partir d'aquestes dades tenen alguna responsabilitat i alguna resposta a donar. Gràcies.
Per respondre té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Moltes gràcies, presidenta. Diputada, l'Organització Internacional del Treball estima que entre el 40 i el 50 per cent de les dones a la Unió Europea han patit assetjament sexual a la feina, i que es tracta d'un abús de poder que a més té molta infradenúncia, per desconeixement dels protocols, per desconfiança, fins i tot, envers els protocols o també per por a les conseqüències negatives. És intolerable que sigui un risc laboral per a les dones patir aquest assetjament, i per això hi hem de fer front amb la màxima contundència, tant en el sector privat com en el sector públic, i especialment en el sector públic tenim l'obligació d'actuar amb exemplaritat, tant en l'àmbit de la prevenció com en l'àmbit de l'abordatge dels casos.
Per repreguntar té la paraula la senyora Susanna Segovia.
Consellera, no em sorprèn que coincidim en el diagnòstic, o sigui, sabem quina és la situació, sabem la gravetat dels fets, però nosaltres el que demanàvem és quina és la resposta que es donarà ara per part de la conselleria del Govern de la Generalitat davant d'aquestes dades. Falta informació: quin tipus d'actituds s'han denunciat, com han anat aquestes investigacions, quines respostes s'han donat, com s'ha acompanyat la víctima. A nosaltres el que ens preocupa és que després de veure aquestes dades el que es traspuï, i a més a més a partir de totes aquestes denúncies que no han arribat a port i no sabem per què, és que no hi ha un correcte acompanyament i garantia per a les persones que s'atreveixen a denunciar un assetjament d'aquest tipus. Per tant, cal una resposta ràpida i emergent, i no tenim massa lluny, i tots ho tenim al cap, el que va passar a la conselleria d'Exteriors a la passada legislatura amb el conseller Alfred Bosch, i que l'expedient es va tancar sense sanció, perquè com que hi havia dimitit no calia fer re. Clar, al final, el problema és que tenim una sensació d'impunitat, de que les denúncies no porten enlloc i que no estem acompanyant les víctimes. L'Institut Català de les Dones, des que va aprovar la llei, informa –són dades de l'Institut Català de les Dones– que no han fet cap sanció, que només ha fet advertiments. No creiem que en un tema com aquest n'hi hagi prou amb advertiments, creiem que s'ha de fer una feina molt més seriosa des de l'Administració per deixar clar que cap agressió sexual o per raó de sexe... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la diputada i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes.
Les sancions en cap cas correspondrien a l'Institut Català de les Dones, perquè aquesta no és la competència que se li atribueix en la llei d'Igualtat, i el protocol de la Generalitat s'executa o es gestiona des de funció pública. Dit això, compartim que cal una anàlisi refinada de com s'està implementant el protocol i per això al Departament de Presidència i Igualtat i Feminismes estem duent a terme una sèrie d'accions, entre d'altres, fer una avaluació del funcionament de tot el procés d'investigació, de quines denúncies i quines sancions s'estan executant. Les denúncies tenen un ventall molt més ampli que no només un eventual acomiadament, això en el marc tant de l'avaluació de la Llei 17/2015 com de la diagnosi del segon pla d'igualtat de la Generalitat. El 26 d'octubre el Consell Executiu aprovàvem el Codi ètic dels servidors públics, on s'incloïa l'obligació de la prevenció en matèria d'assetjament sexual i de l'actuació amb diligència. En tercer lloc, també a partir del Protocol marc per a l'abordatge de la violència masclista que està actualitzant la Direcció General per a l'Erradicació de les Violències Masclistes es preveu revisar el protocol de l'Administració de la Generalitat per adaptar-lo als estàndards de la Llei 17/2020 en matèria de diligència deguda, d'acompanyament a les víctimes, de reparació, i, al mateix temps, per fer aflorar tots els casos i que el protocol sigui un instrument conegut està previst també impartir formació obligatòria tant al personal funcionarial com laboral, com també als alts càrrecs de la Generalitat. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre les universitats públiques. [[Pregunta al Govern sobre les universitats públiques]] [[310-00121/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, president, consellers i conselleres. Consellera Geis, l'Estat espanyol va aprovar per a aquest 2021 un fons extraordinari covid per a les comunitats autònomes amb un valor total de 13.400 milions d'euros per enfortir l'estat de benestar i intentar pal·liar els efectes de la pandèmia. El 10 de setembre el Govern espanyol va transferir el setanta per cent d'aquests recursos, que són 1.513 milions d'euros, i la resta es transferiran aquest mes de novembre. L'any passat va haver-hi una part d'aquests recursos, dels 16.000 milions que va haver-hi del fons, destinats a universitats públiques. Quina serà la partida destinada a universitats públiques d'aquest fons el 2021?
Per respondre té la paraula la senyora Gemma Geis, consellera de Recerca i Universitats.
Bon dia, presidenta, consellers, conselleres, diputada. Efectivament, l'any passat es van aprovar aquests fons covid i ha explicat vostè molt bé quina en va ser la seva aplicació. Em sumo a la demanda que fa el conseller d'Economia, i és veritat que l'any passat les universitats catalanes van rebre 35 milions de fons covid i, per tant, aquest any conjuntament amb la conselleria d'Economia ja hem comunicat a les universitats que hi haurà un fons covid de 14 milions d'euros, que rebran aproximadament d'acord amb les despeses que ens han fet arribar de l'aplicació, no?, dels efectes del fons covid. Per tant, en això ja s'està treballant des de la conselleria i al més aviat possible les universitats ho tindran a disposició, i com que ja ens ho havien avançat, sabem exactament quines són les despeses que han acreditat. Moltíssimes gràcies.
Per repreguntar té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Consellera, m'alegro que parli d'aquests 14 milions. No és suficient, l'any passat en van ser quaranta, n'havien de ser seixanta-nou, el conseller Tremosa se'n recordarà, que els dos ho reclamàvem, perquè se'n van perdre trenta i no sabem encara on van anar a parlar, però, en tot cas, 14 no és suficient, però com a mínim és una bona..., és una proposta que anirà bé per a les universitats, ja que en aquests moments tots els rectors i rectores el que expliquen és que tindran dèficit i tindran problemes per tancar l'any. Alguns ja estan tenint problemes per pagar nòmines i, per tant, degut a l'infrafinançament que pateixen les universitats, no d'ara, sinó des de l'any 2012, quan es va retallar el pressupost un vint per cent, la situació és asfixiant. I malgrat tot, ha fet molts esforços tot el sistema públic universitari per mantenir els nivells en la docència i en la recerca, però no n'hi ha prou. Consellera, ara fa tot just dos anys els rectors i les rectores van fer un acte al paranimf de la Universitat de Barcelona, van aprovar un document que era molt interessant sobre finançament i demanaven, sobretot, que havíem de recuperar els nivells del 2010 i sobretot que s'havia d'aprovar un pla nacional per a la societat del coneixement. Això ho vàrem fer, ho vam fer l'any 2020, en plena pandèmia es va aprovar aquest pla nacional i allà ens obligàvem, ens comprometíem a que cada any hi hagués un augment de 80 milions d'euros nets per a les universitats i 40 per a la recerca no universitària. Ni el 2020 ni el 2021, amb pròrroga pressupostària, això es va poder fer. Per tant, portem ja dos anys de retard en aquest augment dels ingressos que hauria d'haver-hi per a les universitats, que estan patint, i molt. I justament en aquests moments que necessitem apostar per la societat del coneixement, no ens podem permetre més retards.
Per respondre té la paraula la consellera de Recerca i Universitats.
Efectivament, són 14 milions, però també ens exigeixen que puguem acreditar quines són les despeses que les universitats, diguem-ne, han considerat des de les seves gerències. Per tant, hi ha una correlació entre els fons que la Generalitat ha assignat i les despeses que les universitats ens han acreditat. Crec que també al Parlament hem de ser al màxim de rigorosos, eh? Nosaltres estem en un contacte permanent amb totes les universitats, sabem quina és la seva situació i, per tant, afirmar que hi ha universitats que estan en una situació de perill de pagament de les nòmines, jo li demanaria també, doncs, que aquesta situació que vostè afirma realment fos real, perquè no és així, eh? No és així. I, per tant, li demano la màxima rigorositat perquè tot el que diem aquí també té un impacte i, per tant, sé per quin cas ho diu i això no és així i estem en contacte permanent. Segon, amb relació al finançament, doncs és veritat –és veritat–, Catalunya necessita augmentar el finançament de la recerca a les universitats. I en el pressupost que aprovarem en el Govern de la Generalitat de Catalunya hi ha aquesta aposta que hem fet en aquest govern de que aquesta conselleria no només ha de ser una conselleria amb un càrrec, que això només és absolutament indiferent, sinó que aquesta conselleria el que ha de tenir és un encàrrec, i l'encàrrec en política és amb uns pressupostos. I, per tant, si hi han uns pressupostos a la Generalitat de Catalunya, hi haurà una aposta concreta per a la recerca i les universitats d'aquest país. I m'agradaria recordar-li, en la línia del pacte nacional també –que és aquest pacte de país–, i m'agradaria recordar-li també que el 2017 van ser 773 milions d'euros del Departament d'Empresa i Coneixement; el 2020 van ser 930 milions d'euros, per tant, ja hi va haver un increment, i el proper any, si tenim els pressupostos aprovats, hi haurà aquest increment real a la recerca i a les universitats d'aquest país. I finalment, per què? Doncs perquè hi ha un acord de govern que estableix que el PIB en recerca ha d'arribar fins a aquest 12... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la diputada i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Consellera, se li ha acabat el temps. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de muntanya]] [[310-00122/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les polítiques de muntanya. Formula la pregunta la diputada senyora Sílvia Romero, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per avançar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller Puigneró. Com sap, el quaranta-sis per cent del territori de Catalunya està ocupat per zones de muntanya. Un de cada tres municipis es troba en zona de muntanya, on vivim el 4,5 per cent de la població. El 1983 es va aprovar la Llei d'alta muntanya, una llei única, pionera, destinada a dotar de serveis i d'infraestructures a les comarques, diguem-ne, més empobrides i amb més dificultats per desenvolupar-se. Han passat molts anys, al 2011, aquesta llei va ser declarada obsoleta i superada pel Consell General de Muntanya, que va demanar al Govern de la Generalitat la seva reformulació. Han passat deu anys des d'aquell moment i, any rere any, aquesta qüestió ha quedat en un segon terme. Conseller, quin és el capteniment del Govern de la Generalitat, en relació amb la llei de muntanya?
Per respondre té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, diputada. El capteniment del Govern és impulsar aquesta llei en aquesta legislatura i, per tant, actualitzar-la, com molt bé ha dit vostè; actualitzar una llei que ja fa massa anys, des de l'any 83, doncs, que ha quedat absolutament obsoleta.
Per repreguntar, té la paraula la diputada senyora Sílvia Romero.
Conseller, a l'Europa rural només el seixanta per cent de les llars tenen accés a la banda ampla, i això és considerat un greu problema en una economia que ha de ser digitalitzada. Al Pallars, el seixanta per cent dels municipis no tenen cap previsió de quan els arribarà la banda ampla. Conseller, necessitem noves polítiques públiques de muntanya per avançar en cohesió territorial. Continuem tenint problemes en infraestructures i en serveis, problemes no resolts, però estan emergint noves situacions, noves prioritats, noves oportunitats, com el creixement verd, com la mateixa banda ampla, com la transició ecològica. I el que ens trobem és que un país com Catalunya, que va reconèixer ja fa molts anys la muntanya i hi va actuar, com va fer França, també, paral·lelament amb la loi montagne doncs, ens hem quedat estancats. França, en aquests moments, té una segona llei de muntanya, té referents territorials en tots els ministeris i no aprova cap llei sense una declaració d'impacte territorial. Ens estem quedant enrere i no ens ho podem permetre. Encara estem llegint el mateix conte clàssic de sempre i hem d'escriure un nou relat, conseller, un nou relat autèntic i actual. Ho devem a la gent i ho devem al territori. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Bé; moltes gràcies, diputada. Puc estar d'acord amb moltes de les afirmacions que ha fet vostè, relatives, evidentment, al que fa referència a la importància que té i que ha de tenir el Pirineu per al nostre país. Jo en soc..., soc un amant del Pallars, suposo que ho deu saber, però això evidentment no és rellevant, eh? El que és rellevant és el que podem fer com a Govern per impulsar polítiques de muntanya en aquesta legislatura. Escolti, el meu compromís, ja el vaig dir aquí la passada legislatura, és que el desplegament de la fibra òptica, vostè n'ha parlat, finalitzi aquesta legislatura. I, per tant, veurà que en el proper pressupost, si s'aprova, i per tant és responsabilitat de tots, hi hauran els recursos econòmics perquè la fibra òptica de la Generalitat arribi a tots els municipis del Pirineu i, per tant, poder fer realitat el que avui és segurament una de les principals eines per a l'equilibri territorial per fixar gent al territori i per donar igualtat d'oportunitats, que és estar connectats. Estar connectats permet desenvolupar, entre altres coses, doncs, el teletreball, però també permet fer que l'economia d'aquell territori tingui més possibilitats, sigui més competent i, per tant, pugui competir en aquest món globalitzat. Dir-li també que aquest Govern farà una aposta per altres instruments, eh? Per exemple, veurà com en el proper pressupost passarem dels 3 als 5 milions d'euros pel que fa a tot el tema de la mobilitat rural, per tant, a l'arranjament de camins, que també és molt important en aquestes comarques. O per exemple veurà com l'IDAPA, aquest instrument de promoció econòmica que tenim per al Pirineu, doncs, tindrà el seu pressupost més gran que ha tingut en la seva història. Per tant, aquestes són demostracions clares que aquest és un govern que aposta pel territori, i des d'aquesta conselleria hem fet i farem de l'equilibri territorial i del repoblament la seva prioritat. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les polítiques de protecció del delta de l'Ebre. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de protecció del delta de l'Ebre]] [[310-00123/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Joaquim Paladella, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, presidenta. Benvinguda, consellera. És conscient de l'extrema vulnerabilitat en la que es troba el delta de l'Ebre? Està preocupada per les conseqüències que podria tenir una tempesta aquest hivern?
Per respondre, té la paraula la senyora Teresa Jordà, consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural.
Diputades, diputats, molt bon dia a tots. Diputat Paladella, miri, vostè sap com jo espero que..., el delta de l'Ebre és un territori únic, un territori bonic, però també fràgil, i més en aquest context de plena emergència climàtica. Aquí la solució és anar tots a l'una, anar tots en la mateixa direcció. Una servidora n'ha parlat amb el ministeri, n'ha parlat amb la ministra. La resposta diguéssim que sembla que promet, però, en qualsevol cas, ho hem de veure. Hem de veure què diu el ministeri i hem de veure, també, l'actuació de Costes, del servei de Costes de Tarragona.
Per repreguntar, té la paraula el diputat senyor Joaquim Paladella.
Sí, consellera, l'extrema precarietat i la crisi a què està exposat actualment el delta són més que evidents. Les conseqüències d'una tempesta que es podria..., és molt probable que es pugui produir aquest hivern, eh?, serien moltes i molt greus. I és per prevenir aquest fet que el Govern de l'Estat va redactar i presentar al seu departament, el dia 10 de maig, que el projecte que preveu la rehabilitació de 380.000 metres cúbics d'arenes, amb la finalitat de reforçar els llocs més sensibles del delta i evitar així una afectació que claríssimament produiria una tempesta que no caldria que fos molt gran, que..., solament una tempesta mitjana; una actuació que té un pressupost de 4 milions d'euros i que el Govern de l'Estat executaria amb la màxima urgència i immediatesa possible, amb l'objectiu de prevenir l'afectació greu durant dos anys, període necessari per ficar en marxa els projectes que han de resultar de la redacció del pla de protecció del delta. És una actuació necessària, vital i urgent que s'hauria d'executar sense cap demora i amb l'estreta col·laboració i cooperació entre administracions públiques que hi tenen competències. Incomprensiblement, i dic «incomprensiblement, l'actuació s'ha vist aturada per la demanda de la declaració d'impacte ambiental simplificada per part del seu departament, fent ús de les seves competències ambientals en la gestió del parc i en la zona ZEPA de la Xarxa Natura 2000, declaració aquesta que entenem que no és preceptiva ni pel volum ni per la gestió del parc ni per la directiva Hàbitat, i que fa absolutament impossible que l'actuació sigui efectiva aquest hivern, quan el risc previsiblement és més gran. Simplement és de lògica i de sentit comú. Consellera, li demanem, li preguem: prengui una decisió urgent i faciliti l'execució de l'actuació eximint el Govern de l'Estat d'aquesta petició de declaració d'impacte ambiental simplificada. Està del tot justificat i és raonable i necessari. I al temps complementa aquesta inversió amb un únic projecte que reforci l'actuació amb els 6 milions d'euros que encara té al seu pressupost. És absolutament necessari i extremadament urgent que aquesta actuació es faci sense cap demora ni entrebanc. De no ser així, les conseqüències al Delta i per a la gent del Delta poden ser dramàtiques. Consellera, si us plau... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al diputat i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural.
Senyor Paladella, intentaré anar molt ràpida, telegràficament, perquè s'han dit moltes, moltes bestieses. Miri, telegràficament, vostè recordarà el 20 de gener de l'any 2020 que hi va haver el Glòria, que no va fer altra cosa que arrasar i engolir el delta de l'Ebre. I sap què? Des d'aquell moment, doncs, miri, encara estem esperant el pla de protecció del Delta a què el Govern del PSOE es va comprometre. També li explico que aquell mateix any, aquell mateix moment, el Departament d'Agricultura va posar 1 milió i mig d'euros al Delta, bàsicament, per modificar i arreglar la xarxa de reg i de camins i també diferents estructures que reforçaven, en aquest cas, com vostè bé sap, l'estació de bombament de Pal. Dit això, senyor diputat... [[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de l'oradora.]] Vostè ho sap, vostè ho ha reconegut i seguim esperant. Seguim esperant que l'Estat, en el marc de les seves competències, actuï. Malauradament, nosaltres no som ningú, malauradament, per autoritzar o per desautoritzar; la competència d'actuar a les platges és exclusiva del Ministerio i vostè ho sap perfectament. El Ministerio és l'òrgan promotor i és l'òrgan substantiu en aquest cas; proposa l'actuació, no només qui la proposa, sinó també qui l'autoritza i, òbviament, qui l'executa. Perquè avui l'única proposta que tenim damunt la taula, l'única, és la del Ministerio, que és recular cinc-cents metres de la costa; aquesta és la del Ministerio. Jo li diré quina és la nostra. La nostra, en consens amb el territori, és no moure'ns ni un centímetre, ni tan sols un. I, escolti'm, fins a tres vegades, no una ni dues, fins a tres vegades el Servei de Costes de Tarragona ha fet malament l'informe d'avaluació ambiental simplificada. Fins a tres vegades. En aquest moment –en aquest moment– això està a Madrid. Acaba el termini el dia 18, esperem el dia 19 veure les màquines on ja fa temps que havien d'estar. També l'informo que des d'aquesta conselleria i des del Govern ens hem posat a disposició per fer nosaltres aquestes obres, per fer aquest traspàs de sorres i no ha pogut ser possible. I que el pressupost d'enguany s'executarà justament enguany. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les mesures adoptades per pal·liar els efectes de l'increment dels preus del gas i de l'electricitat. [[Pregunta al Govern sobre les mesures adoptades per a pal·liar els efectes de l'increment dels preus del gas i de l'electricitat]] [[310-00114/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Antonio Gallego del Grup Parlamentari VOX.
Sí. Bon dia. Buenos días. Encaramos este invierno con los índices de pobreza en niveles récord, heridas sangrantes tras la estrepitosa caída del PIB catalán del año pasado, problemas de desabastecimiento, empresas cerrando por la ruptura de las cadenas de suministro, la inflación desbocada, el precio del gas y la electricidad por las nubes. No hay que ser Churchill para intuir que la pobreza energética en Cataluña se va a disparar. Tampoco hay que ser un exquisito estadista para intuir que la Ley 24/2015, de pobreza energética, y su escasa dotación económica, no van a ser suficientes para hacer frente a este nuevo y terrible escenario. Por eso preguntamos, ¿van a incrementar las ayudas para mitigar los efectos del espectacular aumento de precios de la energía? En caso afirmativo, ¿puede concretarlas? Gracias.
Per respondre té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Bé, diputat, no cal ser Churchill per saber que la competència en matèria de mercat elèctric és estatal i qui regula les tarifes és l'Estat. [[Alguns aplaudiments.]] Per tant, qui ens aboca a aquest sistema oligopolístic on tres grans grups controlen el vuitanta-cinc per cent del mercat i facturen més de 5.000 milions d'euros, és l'Estat espanyol. En qualsevol cas, nosaltres encara no som un estat. Quan ho siguem podrem regular un sistema elèctric més just i que no cobri preus abusius, però, mentrestant, el que fem, efectivament, és protegir aquelles famílies més vulnerables, aquells qui més pateixen per l'increment de la factura de la llum. I ho fem a través del Govern, via consum, via drets socials –de fet, en parlem directament amb la consellera– i ho fem també legislativament aquí al Parlament de Catalunya. Per cert, amb lleis que sistemàticament són recorregudes pel Tribunal Constitucional. No cal ser Churchill tampoc per veure com des del Parlament, moltes vegades per unanimitat, legislem a favor dels més vulnerables en matèria elèctrica i també sistemàticament el Govern de l'Estat tomba aquestes iniciatives legislatives. [[Alguns aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
Sí. Tampoco hay que ser Churchill para saber que el Tribunal Constitucional no recurre nada como acaba de decir usted. En segundo lugar, yo ya sé que ustedes siempre dicen lo mismo, ¿no? Siempre dicen, bueno, es como si usted me dijera, como si fuera alto, cachas y guapo, pues, sería actor de Hollywood. Y entonces, en fin, el mundo sería diferente, pero de momento tenemos lo que tenemos. De verdad, haga un ejercicio de realismo y de madurez. En fin, yo vuelvo a la energía, ¿eh? No han movido ni un dedo para que las familias cobren este año el bono social térmico, ha quedado públicamente acreditado que para ustedes es más importante ver en catalán Netflix que que los catalanes podamos pagar las facturas de Endesa. La actual dotación presupuestaria para hacer frente a la pobreza energética es ridícula: 1,90 euros por habitante y año, incluida la ayuda de los ayuntamientos. Tampoco hay que ser Churchill para saber que la Generalitat recibe más de 200 millones de euros cada año como consecuencia del impuesto sobre la electricidad. Eso tampoco hay que ser Churchill para saber que, por tanto, ustedes están cobrando este dinero y nunca lo destinan a la pobreza energética. Y tampoco hay que ser Churchill para saber que no han movido ni un solo dedo para ayudar a las familias en este sentido, pero sí que lo han movido, han removido cielo y tierra, para buscar dinero para pagar las finanzas de los golpistas o para financiar los 240 millones de TV3. En definitiva, señor conseller, le pedimos que se tome en serio la situación. No se están haciendo las cosas adecuadamente. Tómense el problema energético con importancia porque es importante y es urgente. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Diputat, cada vegada em sembla més preocupant i inquietant la seva obsessió per la testosterona i la musculatura. [[Rialles.]] Sigui com sigui, escolti'm: el Govern de la Generalitat de Catalunya durant aquests mesos de pandèmia, en els quals cal afegir a la situació de dificultat aquelles estructurals que ja arrossegàvem d'abans de l'arribada de la covid-19, és a dir, aquelles desigualtats que ja estaven instal·lades i que generaven bretxes a la nostra societat i que no ens podem permetre des de cap punt de vista, òbviament des del punt de vista de la justícia social, però també des del punt de vista de la competitivitat econòmica. I hem actuat, i vam actuar llavors, hi insisteixo, legislant des del Parlament de Catalunya i sistemàticament el Tribunal Constitucional tombava aquestes lleis. Sí que té capacitat per tombar les lleis, malauradament, que aprovem –moltes d'elles per unanimitat en aquest Parlament. I hem ajudat, de fet, ha estat el Govern, el territori a l'Estat espanyol que més ha ajudat els sectors més afectats; sectors econòmics, però també i especialment aquelles famílies que, malauradament, molts mesos han de triar entre pagar el menjar o pagar la llum. I això ho seguirem fent, ho seguirem fent malgrat el govern espanyol, malgrat el sistema tarifari... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les polítiques en matèria de drets sexuals i reproductius. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques en matèria de drets sexuals i reproductius]] [[310-00118/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jenn Díaz, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom, consellera. Fa uns dies vam rebre la notícia que a Manresa, gràcies a la lluita del moviment feminista de les companyes d'Acció Lila i a la feina invisible de molta altra gent, ja es poden practicar avortaments quirúrgics. Ja fa més d'una dècada que l'avortament està despenalitzat a Catalunya, però aquesta dècada no ha estat prou per poder garantir aquest dret de forma universal i territorialment equitativa. Per això ens alegrem i celebrem que a la Catalunya central s'hagi conquerit, de nou i amb la feina de moltíssima gent, allò que la mateixa llei ja reclamava. Animem el Govern alhora a continuar caminant cap al ple garantiment del dret a l'avortament lliure, gratuït i equitatiu a tot el país. Som ben conscients, però, que la tasca del Govern ha de ser la d'ampliar drets i, recollint les proclames de les pibas argentines, el que demana el moviment feminista és «educació sexual per decidir, anticonceptius per no haver d'avortar i avortament legal per no morir. D'això van els drets sexuals i reproductius, d'una mirada més àmplia integral dels drets de les dones i també de les persones trans. Hem començat parlant d'un nou dret conquerit amb anys de lluita a Manresa, però ens consta que l'estratègia del Govern respecte als drets sexuals i reproductius vol anar més enllà. Volem que el dret a l'avortament estigui garantit arreu de Catalunya de forma equitativa, que la decisió es prengui de forma lliure i amb tota la informació necessària. Volem que es faci de forma respectuosa amb totes les vides, tots els cossos i totes les identitats. Volem que sigui sense pressió de grups fonamentalistes i a la pública. Però també volem educació sexual a les escoles –i miro el conseller d'Educació–, també volem promoure els productes d'higiene menstruals respectuosos amb el medi ambient i tendint al residu zero –i miro la consellera d'Acció Climàtica–, i també volem parlar de pobresa menstrual –i podríem mirar la consellera de Drets Socials o també el conseller de Salut, perquè de fet podríem mirar tot el Govern, perquè com sempre les polítiques públiques feministes són transversals–. En definitiva, consellera Verge, volem que els drets sexuals i reproductius no siguin drets ajornats, menystinguts o invisibilitats. I ens consta que estan treballant i que és una de les línies d'actuació i voldríem que ens en parlés. I com que em sobren vint segons, voldria donar tot el nostre suport a la menor violada a Igualada i recordar a tothom que els detalls i el morbo estan fora de totes les recomanacions per garantir el dret a la intimitat de la violència sexual. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminisme.
Moltes gràcies, diputada. Ens sumem tant a l'escalf a la família de la dona assassinada aquesta setmana com de la menor a la qual feia referència, i a aquesta crida als mitjans de comunicació perquè respectin el dret a la intimitat i el dret de les dones. La setmana vinent posem en marxa la comissió interdepartamental per a l'impuls i el seguiment dels drets sexuals i reproductius, integrada per nou departaments, molts dels quals vostè els ha apuntat. Aquesta estratègia aborda per primera vegada a Catalunya els drets sexuals i reproductius des de la perspectiva de drets humans, amb èmfasi especial en les dones, les nenes i les persones trans. Les diferents línies de l'estratègia es poden agrupar en dos blocs principalment. D'una banda, aquells en què aprofundim o vetllem per la seva garantia efectiva, i comencem pel dret a l'educació en sexualitats en el marc de la coeducació per potenciar el desenvolupament d'infants i joves amb autonomia i en igualtat, per prevenir l'abús sexual a menors, per aprofundir en el coneixement del propi cos i trencar tabús, i per treballar el consentiment. El dret a la interrupció voluntària de l'embaràs amb equitat territorial, eliminant també les barreres vinculades a la situació administrativa i combatent l'assetjament dels grups antidrets. També avançar cap a la anticoncepció universal i gratuïta, per superar les dificultats que ens posen les barreres econòmiques. També la millora de l'accés a les tècniques de reproducció humana assistida, el reforç dels serveis de salut per a les persones trans i el garantiment de l'abastiment dels tractaments hormonals. O l'equitat territorial també en l'accés als instruments de prevenció d'infeccions de transmissió sexual i el VIH incloent la PrEP, i combatre la discriminació i l'estigma que pateixen les persones que viuen amb VIH. D'una altra banda, una nova generació de drets sexuals i reproductius, com el dret a l'equitat menstrual, amb una campanya informativa sobre productes menstruals sostenibles econòmicament i ambientalment amb distribució gratuïta d'aquests productes en els propers mesos a dones ateses en serveis de la xarxa especialitzada de les violències masclistes i, en aquest curs escolar, en els centres educatius. Vetllar també pel dret de les dones a decidir el tipus de part, en compliment dels estàndards que evitin la violència obstètrica, noves mesures en l'àmbit laboral vinculades a la menstruació en el climateri impulsades a través de la concertació social, i accions per a l'acompanyament en el dol gestacional i perinatal. Perquè entenem que els drets sexuals i reproductius són indispensables per a la transformació feminista, són un eix clau que garanteix l'equitat, els drets de les persones LGTBI i la lluita contra la violència masclista.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la millora de les condicions laborals i els contractes del Centre d'Atenció i Gestió de Trucades d'Urgència 112 Catalunya. [[Pregunta al Govern sobre el millorament de les condicions laborals i dels contractes del Centre d'Atenció i Gestió de Trucades d'Urgència 112 Catalunya]] [[310-00119/13]] Formula la pregunta el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Bon dia, conseller. Com vostè bé sap, els treballadors i treballadores del 112 del centre de Reus i de Zona Franca de Barcelona fa molt de temps que reclamen millores i lluitant perquè els reconeguin adequadament la seva feina. Volen millores tant en les seves condicions de treball com també, de retruc i directament, en el servei públic que presten, absolutament essencial i primordial. De fet, demanen un canvi en el model de gestió i la dignificació de la plantilla, per aquest ordre, demostrant que el seu interès principal és la ciutadania i, com dic, la millora del servei públic. Tant el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya com la pròpia nova directora del servei del 112, Irene Fornós, ens hem reunit en diverses ocasions per parlar amb els representants dels treballadors i treballadores, i crec que estem sincerament alineats en la seva causa. Així els ho hem pogut fer arribar a les diverses reunions que hem mantingut, però hi ha hagut qüestions que no depenien en cap cas ni del Govern ni de cap decisió de cap gestor públic. És cert que al maig es va haver de publicar de manera ràpida una nova licitació, sense poder iniciar converses prèvies amb els representants dels treballadors, com ens hagués agradat, i sense quasi marge per avisar. Però això va ser així per una situació lamentable que es va donar a la concessionària i que ningú podia preveure, com dic. Tot i així, hem intentat sempre explicar la realitat de la situació que ens trobàvem i remar en el sentit que pensàvem més favorable al servei i als treballadors i treballadores d'aquest. Amb tot plegat, conseller, amb la importància que tothom sabem que té aquest servei públic d'atenció telefònica d'emergències i amb la dedicació i esforç que cada dia esmercen els seus treballadors i treballadores als dos centres existents, tant a Reus com a la Zona Franca de Barcelona, per tal de mantenir el servei en uns estàndards d'excel·lència, amb la convicció que volem un servei vinculat als principis de servei públic i bé comú que posi l'èmfasi sobretot en la qualitat, ens agradaria saber, a aquest grup, quines són les mesures previstes de cara a millorar la situació laboral dels treballadors i treballadores del 112, com té pensat el Govern garantir el servei i què pensa al voltant de la proposta d'internalització. Moltes gràcies.
Per respondre té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Presidenta, diputat, diputades, diputats... Efectivament, la situació del 112 era força delicada el mes de maig, juny, com a conseqüència de la fallida de l'empresa que portava la gestió, a correcuita, com vostè ha explicat, va haver d'adjudicar-se de forma urgent a una altra empresa perquè es garantís la prestació del servei. A partir d'aquí, vam prendre tres mesures. Una va ser, en primer lloc, la de garantir el salari dels treballadors, que, com a conseqüència de la fallida de l'empresa, no estava garantit. I, en segon lloc i alhora també, encarregar a una nova empresa, a una nova concessionària, que continués la prestació dels serveis, justament per això, per garantir un servei que, com vostè deia, efectivament, és un servei molt i molt essencial per garantir la seguretat i les emergències al nostre país. En segon lloc, la redacció d'una nova plica, una nova licitació per donar estabilitat a la prestació del servei. I, en aquest sentit, hem incorporat noves mesures que creiem que són positives tant per al servei com, per descomptat, per als treballadors i treballadores. En primer lloc, mesures de penalització a les empreses en el cas de que deixin de pagar el salari, com van patir malauradament el mes d'abril i maig d'enguany. Per altres mesures de suport, de suport a la prestació del servei, de caràcter també psicològic, d'assistència i d'ajut, perquè es tracta d'un servei de primera línia i, per tant, molt dur i amb molt d'impacte per a les persones que el presten. I, en tercer lloc, un increment salarial entorn del nou per cent, que ens sembla que és de justícia i que garanteix una millora salarial molt rellevant dels treballadors i treballadores. I, en tercer lloc, també una qüestió que ens sembla molt important, i és iniciar l'estudi de la internalització del servei, que ens sembla que és una bona decisió. I, en aquest sentit, també oferir la participació al comitè d'empresa, als representants dels treballadors en aquest estudi, en aquest treball, perquè creiem també que la seva participació pot ser molt important. Ho deia vostè: és un servei molt important, molt i molt; és la baula que lliga els fets amb els serveis d'emergència i de seguretat del país. En concret, es fan entre set i vuit mil trucades diàries; s'atenen entre set i vuit mil trucades diàries de mitjana, un noranta-cinc per cent de les quals són contestades abans de deu segons. Per tant, vull aprofitar per agrair als treballadors i treballadores la seva feina cada dia. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les polítiques en matèria de residus. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques en matèria de residus]] [[310-00120/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Palacín, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. Ben tornada.
Gràcies, presidenta. Consellera, prendre's seriosament l'emergència climàtica és una obligació de totes. Sabem que anem tard. Per fer front a l'escalfament global i al canvi climàtic, les polítiques han de ser atrevides i han d'anar adreçades a molts àmbits entrellaçats: la transició energètica per posar fi als combustibles fòssils, un model de mobilitat sostenible, evitar la contaminació atmosfèrica, vetllar pel cicle de l'aigua i, en bona part també, és clau la reducció i la gestió adequada dels residus. No és viable que tots els residus passin per un final de canonada ampli. Si limitem la gestió del residu només al procés de destrucció no reduïm el consum en origen, sinó que obrim la veda, fins i tot, a augmentar-ne el volum. Cremar directament, com fan algunes plantes de valorització, o gasificar residus, com es proposa a la planta de Juneda, no és en cap cas una solució de res, al contrari. Per això el que cal és un canvi en la gestió dels residus, és a dir, prioritzar la prevenció, la recuperació, el reciclatge de materials. I això segur que ho farem amb la nova llei. De fet, mentre no disposem d'aquesta llei, aquest Parlament va aprovar una moratòria a nous projectes d'incineració de residus. Ho va fer dues vegades: a una moció i a la conclusió de la Comissió per l'Emergència Climàtica. El Departament de Territori va dir fa un any que aquesta moratòria no era possible. Necessitem la moratòria i sobretot necessitem la llei de residus, perquè cal fixar criteris ambientals a projectes inversemblants, com el de la incineradora industrial de Cercs, que ha topat amb traves urbanístiques, però amb cap legislació ambiental. I no pot ser. Ara, amb la connivència del Govern municipal, aquest projecte torna a ser una amenaça al territori. Alguns grups estem en coordinació constant amb entitats ambientals, a qui des d'aquí agraeixo la tasca i la perseverança per posar fi a la incineració de residus i per treballar en una ambiciosa llei i un pla de reducció i tancament d'incineradores, abocadors i plantes de valorització energètica. Consellera, quina planificació té el seu departament en la millora urgent i gestió de la prevenció i gestió de residus com a eina clau per fer front al canvi climàtic? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la senyora Teresa Jordà, consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural.
Moltes gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Feliç de veure-la una altra vegada en plena, en plena acció. Com bé deia, el cost ambiental del tractament de residus preocupa, com no podria ser d'altra manera... [[per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de la consellera]] ...del país; les seves emissions de gasos d'efecte d'hivernacle, de fet, suposen vora del sis per cent de les emissions globals del país, i si parlem d'incineradores, estaríem parlant de l'1,4 per cent. Ens preocupa però sobretot ens ocupa, eh?, que crec que això és el més important. I per això avui i des d'aquí també en seu parlamentària vull anunciar que des del Departament d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural durem a terme una moratòria d'infraestructures d'incineració de residus. I això, sintetitzat en tres punts molt claus, seria que no se n'obrin de noves, òbviament que no s'ampliïn les existents i realitzar un pla de tancament i desmantellament de les que ja existeixen. Ho deia també vostè, eh?, i a mi m'agrada fer-ho avui en seu parlamentària, perquè tot plegat respon a una moció de la Candidatura d'Unitat Popular sobre l'emergència climàtica i els nous projectes d'incineració de residus que es va aprovar el març de l'any 2020 i que textualment –llegeixo– deia: «Establir amb caràcter urgent una moratòria pels nous projectes d'incineració de residus urbans i residus industrials utilitzant l'instrument legislatiu que es consideri pertinent. Així doncs, ja avanço que aquest Govern donarà compliment a aquesta moció, la Moció 159/XII, que, senzillament, no fem altra cosa que donar compliment, com s'ha de fer, a la moció. I dir que aquesta conselleria també entoma aquesta problemàtica i buscarà les fórmules jurídiques i legals per fer-ho. De fet, ho farem amb la llei de mesures. I, per últim, com ha fet vostè, jo no puc acabar sense agrair a totes les entitats ecologistes d'aquest país la pressió que han fet, però també la feina feta en molt temps, amb un temps constant, doncs, al llarg de molts anys, treballant perquè el país avanci cap al residu zero. Gràcies, doncs, a ZEPA; gràcies també a la federació Ecologistes de Catalunya; gràcies a la plataforma ciutadana Residu Zero, que agrupa entitats i plataformes que lluiten cada dia per aconseguir aquesta fita. De fet, aquest Govern requereix també... [[per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de la consellera]] ...i aquesta és la intenció d'aquest departament i també del Govern: caminar cap al residu zero. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'atenció telefònica als ciutadans. [[Pregunta al Govern sobre l'atenció telefònica als ciutadans]] [[310-00116/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Eulàlia Reguant en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. Quines són les accions que ha dut a terme el seu departament i quines pensa fer davant la vaga indefinida dels treballadors i treballadores del 061?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Bon dia, presidenta. Diputada, en principi, el 061 Salut Respon és un servei públic essencial que està gestionat pel Servei d'Emergències Mèdiques per encàrrec del Departament de Salut i que té com a missió oferir una atenció de qualitat en un entorn tan clau i tan sensible com és la salut. Nosaltres, en aquest sentit, estem absolutament oberts..., en aquests moments sabem que és un debat entre l'empresa i els treballadors, però estem absolutament oberts, com no pot ser d'una altra manera, i com és una empresa pública, en primer lloc, a mediar en tot aquest debat i també a tenir en compte totes les possibilitats que hi han al voltant del 061 com a servei, és a dir, amb un servei com el que tenim avui o un servei, com hem començat també a veure en les preguntes anteriors del 112..., començar a estudiar la internalització.
Per repreguntar, te la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé, conseller, si estan oberts, li recordaré que els treballadors estan aquí fora a la porta esperant que vostè surti, que des del mes de juny han demanat una reunió amb vostè i amb la seva conselleria, abans de convocar la vaga, i que de moment no hi ha resposta de la conselleria. Per tant, si estan oberts a mediar, poden sortir a fora i parlar amb les treballadores, que estaran encantades de donar-los tot de documents que li porten a vostè. Però, més enllà d'això, el servei d'emergències és un servei altament externalitzat, és a dir, el noranta per cent del servei d'emergències està externalitzat. I, davant del debat que es posa sobre la taula –que li diria al senyor Castillo que no és que els treballadors del 112 demanin un canvi de gestió, demanen la internalització, el mateix que els treballadors del 061–, li recordaria també, conseller, que no es tracta tant que estiguin oberts a estudiar sinó que aquest Parlament, el mes de juliol, va aprovar la internalització del 061 i també del transport sanitari, que en parlarem aquesta tarda. Però, davant d'algunes afirmacions i d'alguns elements que es posen sobre la taula al voltant del debat de la internalització del 061, nosaltres volíem posar algunes alertes sobre la taula. No es pot separar el servei de teleoperació –atenció telefònica amb protocols tancats– dels serveis de gestions, que seria aquell servei amb valor afegit sanitari de donar l'alta a La Meva Salut, de donació d'òrgans, de targeta sanitària, d'activació de recursos com ambulàncies o de transplantaments, perquè no es pot separar com si el servei de teleoperació no fos un servei de sanitat. I és que..., alguns elements per ratificar aquesta afirmació. És un servei –el servei del 061– en què cada habilitat depèn directament de l'anterior, per tant, una va lligada a l'altra, cada una de les tasques va lligada a l'anterior i a la següent. Es treballa amb una cadena molt complicada de desvincular d'una forma efectiva, per tant, no es poden desvincular teleoperadors de gestors. Tots els treballadors acaben sent gestors polivalents, uns dies realitzen unes funcions i altres en realitzen una altra. I, si no, podem sortir a fora i parlar amb els treballadors que estan a fora, que estaran encantats d'explicar-los que hi ha dies que fan de teleoperadors i altres dies que fan de gestors. [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora.]]
Se li ha acabat el temps, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Diputada, dos qüestions. La primera, la interlocució amb el 061..., és el SEM, és el SEM qui té el servei del 061. El segon element –i vostè ja ha donat claus de la resposta– és que, a vegades, quan pensem en el 061, pensem en la teleoperació. El 061 és molt més que la teleoperació, molt més –i vostè ho ha explicat. Des d'aquest punt de vista, quan entra un servei, aquest servei pot ser una demanda d'un servei urgent, que va a la taula de crítics, que és pròpia del SEM, o pot ser un servei que demani una consulta d'infermeria o medicina, que és un servei propi del SEM; pot ser que es demani un servei de pediatria o de consell pediàtric, que és propi del SEM. I així podríem continuar, com el servei d'oncologia o el que properament posarem de telèfon al suïcidi. Estic absolutament d'acord amb vostè que tot això és un sistema i que, evidentment, si no hi ha teleoperació, no arribarà finalment el servei a la taula, per exemple, de crítics o a on sigui. Això m'ho van ensenyar des del primer dia que vaig entrar a la residència: un hospital s'obre perquè algú el neteja cada matí; si no, no s'obre. Això ho tinc molt clar. Però el que tampoc no hem de fer mai és equiparar 061 només a la teleoperació. I la teleoperació, ho repeteixo, és molt important. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les polítiques per erradicar els estereotips denigrants envers les dones. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques per a erradicar els estereotips denigrants envers la dona]] [[310-00115/13]] Formula la pregunta, en nom del Grup Mixt, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Señora Verge, durante el discurso de investidura del señor Aragonès, le escuchamos hablar de lo feminista que iba a ser su Govern, y, de hecho, se ha creado un nuevo departamento de feminismos del que usted es consellera. Y yo no sé si le pasa como a mí, pero a mí, como mujer, me molesta profundamente que un hombre utilice la causa feminista en su interés propio y que, además, se sirva de una mujer para ello. Y me parece una falta de respeto que el señor Aragonès viniera aquí a hacerse el superfeminista, hablando incluso de pobreza menstrual, pero que luego haya callado con ese bochornoso gag de Peyu y de Jair Domínguez; un supuesto chiste que es retrógrado, que es machista y que es repugnante, porque no solo vuelve a colocar a la mujer como mero objeto sexual, sino que además fantasea con que una menor de edad culmine sus anhelos sexuales. Una menor de edad, consellera, que me da igual cómo se apellide. Es menor de edad y eso tiene un nombre: es apología de la pedofilia y es nauseabundo, consellera. Mire, que ese gag no llegara a emitirse a mí me parece que es lo de menos. Primero, porque todos lo hemos podido ver en redes sociales. Segundo, porque hemos comprobado con auténtico estupor cómo algunos intentaban justificarlo, miembros de esta cámara, algunos incluso exconsellers del Govern. Y tercero, insisto, por ese silencio atronador del supuesto presidente feminista. Como le decía antes, no hay cosa que me moleste más que que se utilice el feminismo como puro postureo; no hay cosa que me moleste más que la hipocresía de quienes ven escandaloso un piropo por la calle, pero les parece la mar de gracioso un gag machista en TV3; no hay cosa tampoco que me moleste más que ese feminismo asimétrico que se pone las manos en la cabeza cuando resulta que la perjudicada es una de las suyas, pero que calla y hasta le hace gracia cuando la ofendida son las demás; ese feminismo asimétrico, por cierto, que protege a los machistas, pero que castiga y veta a un periodista que se dedica a simplemente a repetir ese supuesto gag; mire, ese feminismo asimétrico que además señala los discursos de otros como perjudiciales, pero que tiene el machismo instalado en TV3 haciendo contenido para jóvenes. Usted hoy, consellera, tiene dos opciones: puede pedir la cancelación de Bricoheroes, que hace gags machistas y retrógrados, demostrando la utilidad de su departamento, o puede seguir con el blanqueamiento, jugar a señalar a otros y... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Gràcies, presidenta. Diputada, parlant de postureo, quan vaig llegir el títol de la pregunta pensava: «Esperem que la preocupació que mostra el PP pels drets de les dones no sigui espúria. Perquè el seu partit recorre sistemàticament les lleis d'igualtat i contra la violència masclista al Tribunal Constitucional; perquè... [[aplaudiments]] , perquè allà on governen retallen sistemàticament els recursos dedicats a les polítiques d'igualtat i contra la violència masclista i perquè la diputada Parera, l'últim dia de ple, des del faristol, deia que la violència masclista és una forma de violència més i titllava els organismes d'igualtat i les entitats especialitzades de negoci de lobby polític. És a dir, fan exactament el mateix discurs negacionista que els diputats que tenen asseguts a la fila de davant. El que tampoc acabo d'entendre i també em sembla molt de postureo és que justament l'actuació de TV3 en aquest cas, que ha estat en la línia de garantir els drets de les dones i de no emetre aquell gag en qüestió, també els hi molesti. Hauran d'explicar si la seva posició realment és sincera o simplement una instrumentalització. Si vostè pregunta què farà el Govern per erradicar els estereotips denigrants envers la dona, que és el que constava en el títol de la pregunta, doncs diferents mesures. D'una banda, enfortir el règim sancionador de la llei d'igualtat efectiva de dones i homes, precisament per tenir major capacitat sancionadora. D'altra banda, també, reforçar la capacitat sancionadora del CAC en la llei de l'audiovisual, que és l'òrgan qui vetlla pel control dels mitjans audiovisuals; ampliar els continguts d'igualtat en l'àmbit educatiu, en el marc de la coeducació, per revisar el currículum escolar, i enfortir també les avaluacions que es fan sobre com s'incorpora la perspectiva de gènere a l'àmbit universitari, perquè estem parlant dels futurs professionals de molts àmbits; reforçar també les actuacions a l'Institut Català de les Dones en matèria de publicitat sexista i de la capacitat de fer retirar aquests anuncis, i, finalment, implementar una estratègia nacional de sensibilització no només per combatre aquestes actituds o estereotips denigrants, sinó les causes estructurals del masclisme, i fent èmfasi aquí amb un pla específicament dirigit als homes que treballi les masculinitats igualitàries, perquè cada vegada són més i encara han de ser més els homes que diuen prou, que assumeixen les responsabilitats individuals i col·lectives per eliminar tant els estereotips com el conjunt de violències masclistes. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la situació de les empreses. [[Pregunta al Govern sobre la situació de les empreses]] [[310-00117/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Nacho Martín Blanco, en nom del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. Com valora vostè, com a conseller d'Empresa i Coneixement, el fet que la fuga d'empreses de la nostra comunitat a altres comunitats autònomes d'Espanya, iniciada la tardor del 2017, no només no s'hagi frenat sinó que s'hagi agreujat precisament aquest any 2021, i que ja ascendeixi a 7.745 empreses, de les quals prop de quatre mil han marxat a la Comunitat de Madrid?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Efectivament –gràcies, presidenta–, Empresa i Treball, eh?; Empresa i Coneixement era la passada legislatura. Crec que vostès tenen nostàlgia de la passada legislatura, i probablement d'aquí el lapsus. [[Alguns aplaudiments.]] Diputat, segueixen..., malgrat que els ha anat com els ha anat, segueixen amb la mateixa retòrica de sempre, no?, una vegada i una altra. A més a més, agafant-se a unes dades que mai expliquen d'on surten, que mai analitzen, que mai van al fons, sinó que només els hi serveixen de manera superficial per alimentar un discurs que és totalment fals. Miri, des de l'1 de gener del 2017 fins avui s'han creat vint-i-una mil empreses més a Catalunya, hi han vint-i-una mil empreses més en aquests moments al nostre país que l'1 de gener de 2017. En tot cas, sap el que genera inestabilitat i desconfiança? Una resposta repressiva a un conflicte que és de naturalesa política. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el senyor Nacho Martín Blanco.
Sí, señor Torrent, como era previsible usted se ha dedicado a tocar el violín y, como la orquesta del Titanic, siguen diciendo que aquí no pasa nada, mientras la economía catalana se hunde precisamente a resultas de sus políticas. Mire, mi pregunta en realidad iba a ser otra y he pensado que por ser respetuoso con usted y no desacreditar su propio conocimiento la iba a cambiar, y mi pregunta iba a ir sobre lo siguiente. ¿Sabe usted lo que es el efecto Montreal, señor Torrent? Pues, mire, se lo voy a explicar, sin ánimo de adoctrinarle. El efecto Montreal es lo que la teoría política y económica ha descrito de lo que pasó en Quebec durante las décadas de los setenta y los ochenta con la deriva secesionista del Parti Québécois, con dos referéndums, en el año 80 y en el año 95, que provocaron una fuga de empresas masiva de Quebec, una fuga de capital humano, una fuga de capital financiero que dio lugar a una decadencia inmensa de Quebec, que era la primera provincia de Canadá en los años setenta y que se ha convertido ahora en una provincia muy por debajo de sus competidoras. En este sentido, yo recuerdo un reportaje de la BBC en el que un profesor de una escuela, de la escuela Rotman, de Toronto –una prestigiosa escuela canadiense, la Rotman de Toronto–, el señor Joe Martin, decía que a lo largo del siglo XX no había habido un caso entre dos ciudades en el que una ciudad le hubiera hecho un regalo tan grande a otra como Montreal a Toronto, en términos de capital humano y financiero. Eso en el siglo XX. Pues bien, señor Torrent, yo lamento decirle que a lo largo del siglo XXI no ha habido nunca un caso de dos ciudades en el que una ciudad como Barcelona le haya hecho un regalo mayor, en términos de capital humano, financiero y cultural, como el que le ha hecho a Madrid la ciudad de Barcelona, por culpa de sus políticas rupturistas, por culpa de sus políticas identitarias, por culpa del infierno fiscal que ustedes han creado en Cataluña. Eso es lo que yo como ciudadano catalán lamento. Como ciudadano español, celebro la prosperidad de la capital de mi país, pero como barcelonés y como catalán le digo que me indigna, me parece absolutamente inadmisible la decadencia y el declive que ustedes han provocado a la economía catalana y que sigan diciendo que aquí no pasa nada. Gracias, señor Torrent. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Ja que li agrada parlar del Canadà, i del Quebec i de Montreal, vostè sap que és el principi democràtic, no? [[Rialles.]] El principi democràtic és la resposta absolutament democràtica per part no només de les institucions canadenques, sinó de la Cort Suprema del Canadà, que ve a dir que un conflicte polític no es pot resoldre amb garrotades, sinó a través de les urnes. En qualsevol cas, a través del diàleg i la negociació política. Això és la doctrina del Canadà. Tant que mira cap al Canadà a veure si també s'amara d'alguna altra cosa. Escolti, en tot cas, les empreses del sistema financer –seus socials, eh?, per cert– que van marxar, precisament no van anar a Madrid, van anar al País Valencià. I si el que vol és comparar-nos amb Madrid, parlem de xifres, de xifres d'enguany. Madrid, capital de la llibertat, respecte a Barcelona, respecte a Catalunya. Com pot ser que la capital de la llibertat, on vostès formaven part del Govern, hagi generat menys ocupació que Catalunya, hi hagi més atur que a Catalunya, i si parlem d'empreses, s'hagin generat menys empreses de les que s'han generat a Catalunya enguany? Deu ser que l'actitud responsable, l'actitud coherent des d'un punt de vista sanitari, econòmic i social... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller d'Empresa i Treball i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Se li ha acabat el temps, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el cobrament de l'impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles]] [[317-00065/13]] Comencem el bloc de preguntes al president de la Generalitat. Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre la situació política. Formula la pregunta el diputat senyor Alejandro Fernández, del Grup Mixt.
Gracias, presidenta. ¿Cómo valora que la Agencia Tributaria de Cataluña esté cobrando el impuesto de CO2 por coches dados de baja hace diez años, entre otros múltiples errores que han salido a la luz? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Valorem positivament que aquesta setmana, que s'ha iniciat la Cimera pel Clima Catalunya, coincideixi amb la posada en marxa d'un impost sobre les emissions de CO2 de vehicles i, per tant, ens situem al capdavant de la fiscalitat verda a Europa. I, en tot cas, els problemes de padró, derivats del fet que les dades són originàries de l'Agència Espanyola Tributària, i és allà on hi han els errors, cap problema, es van corregint sobre la marxa. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Señor Aragonès, el impuesto del CO2 a vehículos es una auténtica vergüenza. Su Gobierno ha decidido castigar no al que más contamina sino al que menos tiene, porque ¿quién va a pagar ese impuesto? Lo van a pagar los obreros catalanes que no pueden permitirse el lujo de comprarse mañana un coche eléctrico –bastante tienen con llegar a fin de mes. Lo van a pagar en las zonas rurales, donde la contaminación es mínima, pero donde agricultores y ganaderos no pueden permitirse las exquisiteces «ecopijas de su Gobierno. Y lo van a pagar los transportistas autónomos más humildes, los de la furgoneta de toda la vida que efectivamente, es vieja, la furgoneta, ¿y saben por qué es vieja?, porque no pueden comprarse una nueva, y salvo que pretendan ustedes que hagan el reparto en bicicleta y tocando la flauta travesera, necesitan la furgoneta para vivir. Por si todo eso no fuera suficiente, además de la voracidad confiscatoria que les caracteriza, han demostrado ustedes ser unos auténticos incompetentes. La Agencia Tributaria de Cataluña está cobrando el impuesto a coches dados de baja hace diez años e incluso ha aparecido algún caso de un coche robado en 1999. En definitiva, decía que este impuesto es una auténtica vergüenza. No llega a la inmoralidad de cuando decidieron ustedes subir el impuesto de sucesiones en plena pandemia con miles de fallecidos, pero casi, porque subir este impuesto con la inflación al 5 y medio, la luz y el gas por las nubes, la gasolina disparada, es sencillamente indecente, es un ataque a la línea de flotación de las familias más humildes y con menos recursos de Cataluña. En consecuencia, señor Aragonès, supriman el impuesto del CO2 inmediatamente, si puede ser hoy, mejor que mañana. Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
No, no el suprimirem. No el suprimirem. Perquè aquest impost va destinat a uns fons específics en l'àmbit del Fons climàtic i el Fons per a la defensa del patrimoni natural que han de permetre finançar bona part de les polítiques de lluita contra el canvi climàtic a Catalunya. Vostès s'han convertit en uns negacionistes fiscals del canvi climàtic, i ja sé que vostè creu que fins i tot distingir, doncs, entre zones urbanes o zones rurals en funció de zones més contaminades o menys quan tots els gasos van a parar a la mateixa atmosfera; és a dir, ja sé que per a vostès, doncs, les fronteres són molt importants, però, escolti'm, l'emissió de gasos no entén de fronteres, com d'altres coses. Per tant, és important prendre'ns seriosament la lluita contra el canvi climàtic. És absolutament important. I per això cal posar mecanismes nous. Mecanismes nous que han de servir, també, per anar canviant tot el que ha de ser el parc automòbil del país, i, per tant, per això mateix hem llançat aquestes darreres setmanes ajudes destinades a la compra de vehicle elèctric, en el marc del desplegament del pla Moves III. Ho seguirem fent l'any vinent, perquè el nostre compromís és absolut amb la renovació del parc mòbil. El 37 per cent de les emissions de gasos d'efecte hivernacle al nostre país provenen precisament del transport rodat per carretera. Per tant, és absolutament imprescindible fer dues actuacions. Una, la descarbonització de la mobilitat, i per això els propers pressupostos incorporaran un increment en l'àmbit del transport públic. Dos, el canvi del parc mòbil, i, per tant, avançar cap a un parc mòbil molt més electrificat. I si vostè pateix tant pels autònoms i pels treballadors per compte aliena que han de finançar-se la seva furgoneta, no haver portat a terme reformes laborals que el que han comportat és que, en els darrers anys, la recuperació de la crisi econòmica s'ha fet en base de l'esquena dels salaris reals, reduint els salaris i augmentant només els beneficis de les grans empreses. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'erosió i desacreditació de l'autoritat dels Mossos d'Esquadra]] [[317-00068/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor presidente, los sindicatos policiales de los Mossos d'Esquadra han denunciado recientemente lo que ellos llamaron el «servilismo de su Govern ante la CUP y seguir siendo moneda de cambio entre partidos. ¿Usted cree, como la mayoría de los sindicatos de Mossos, que efectivamente el cuerpo policial es moneda de cambio en su pacto con la CUP?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
No, no ho crec.
Per repreguntar, té per la paraula el senyor Carrizosa.
Pues, señor Aragonès, el movimiento se demuestra andando. Y esta misma tarde se va a constituir en el Parlamento una comisión para lapidar públicamente a la policía. Una comisión que, además, va a ser presidida por la CUP. El mismo día que su partido va a votar que no a que se investigue cómo se gestionó la pandemia en las residencias, votará que sí a la comisión para poner a los Mossos a merced de la CUP. Miren, el pasado día 23 de octubre estuvimos algunos de nosotros en la manifestación que convocaban los sindicatos de policías en la plaza de Sant Jaume. Y ellos me comentaban sus pésimas condiciones laborales, su preocupación al ver su autoridad erosionada por su propio Gobierno, la frustración de hacer frente a la delincuencia sin recursos suficientes... y, solo en este puente de Todos los Santos, los Mossos han detenido a treinta y siete personas, la mayoría ladrones multireincidentes por delitos violentos. Y hoy también –y quiero referirme a ello– hemos sabido la noticia de una nueva violación múltiple en Igualada, de una chica de dieciséis años que está en la UCI. Yo deseo su pronta recuperación, y que los Mossos encuentren a los culpables. Y la urgencia, señor presidente, no es desarmar a los Mossos frente a los incívicos o frente a los delincuentes. La urgencia es dotarles de los medios suficientes para proteger la libertad de los ciudadanos que están preocupados por el aumento de la inseguridad ciudadana. Ya está bien que en Cataluña el agredir a un policía salga gratis o incluso lleve premio, porque te meten de tertuliano en Catalunya Ràdio; eso erosiona y desanima a la policía, a esta misma policía que debe proteger la libertad, investigar los delitos y prevenirlos patrullando. Yo, señor Aragonès, le pido que dejen de erosionar a los Mossos y su autoridad, y de ponerlos en la picota en comisiones como la que quieren constituir hoy. Y, en suma, que les dejen trabajar, priorizando la lucha de la inseguridad en tantos barrios de Catalunya, de Barcelona, de Santa Coloma o incluso de Igualada. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Jo, el que li demano és que deixi d'utilitzar els Mossos de forma partidista, senyor Carrizosa. Ja n'hi ha prou. Miri, el que necessita el Cos de Mossos d'Esquadra i la resta de policies a Catalunya, les policies locals, és a un increment del nombre d'efectius. I estem portant a terme l'increment del nombre d'efectius més important de la darrera dècada. No només els quatre-cents Mossos d'Esquadra que, doncs, es van diplomar el passat mes de setembre a l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, sinó els set-cents que s'incorporen en aquest curs. Millorant també la dotació de recursos materials i per tant tota la renovació del parc mòbil, bona part també de l'instrumental i fins i tot de l'uniforme, que, doncs, també toca posar-lo al dia. Sobre les condicions laborals. Els Mossos d'Esquadra no poden jubilar-se als cinquanta-nou anys com sí que fa la Policia Nacional, Guàrdia Civil i Ertzaintza. I, per tant, aquesta serà una de les reclamacions que serà rellevant, doncs, que s'inclogui també en el projecte de pressupostos generals de l'Estat per enguany. I, per tant, és una reivindicació dels sindicats, d'aquest Govern, del conseller, i que evidentment jo faig meva com a president. I, finalment, senyor Carrizosa. S'ha posat en marxa..., i és el Parlament que té la legitimitat per fer-ho, i com a president de la Generalitat i per tant com a representant del Govern, ple respecte a la divisió de poders, i, per tant, és el Parlament qui decideix posar en marxa aquesta comissió. A mi em sembla bé. És una comissió d'estudi i les conclusions s'adoptaran per majoria. No passa res per estudiar, doncs, quin és el model d'ordre públic, en què es pot millorar. I li vull recordar que les decisions es prendran per majoria parlamentària, com no pot ser d'una altra manera. I vostè..., sembla que li molesta molt que hi hagi, doncs, en tot cas..., la presidència la tingui un altre grup que no és el seu, però és que sap què passa?, aquest grup va treure més vots que vostès a les eleccions, i, per tant, així funciona la democràcia. [[Aplaudiments.]]
Pregunta el president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la negociació dels pressupostos en els àmbits estatal, autonòmic i municipal amb el màxim de suport]] [[317-00072/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Sí; gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. President, avui me vull dirigir a vostè i també a la majoria de grups parlamentaris d'aquesta cambra. Mirin, estem enmig de la negociació de pressupostos a tot arreu, a l'Estat, a Catalunya i també a tots els municipis de Catalunya, on la immensa majoria de les que estem aquí, doncs, tenim responsabilitats de govern. I, a més, és una negociació, aquesta de pressupostos, que es dona en un escenari quan just estem començant a aixecar cap de la crisi de la pandèmia. I per això, ara més que mai, els pressupostos no poden ser una eina partidista, han de ser una palanca de canvi per a la transició ecològica, per a la profundització democràtica i també per al blindatge dels serveis públics. En aquest sentit, sí que vullc assenyalar que és una bona notícia que Esquerra Republicana, doncs, no haja presentat una esmena a la totalitat dels millors pressupostos generals de l'Estat per a Catalunya en una dècada. [[Remor de veus.]] La veritat és que em resulta una decisió responsable, a diferència de la decisió que van prendre els seus socis. Però no ens podem quedar aquí. Hem de seguir avançant, hem de canviar el paradigma econòmic i també hem de canviar el paradigma polític, i això el que vol dir és menys bronca i més negociació. Això el que vol dir és que Catalunya mereix entrar en un cercle virtuós, mereix que comencen a passar les coses, que comencem a avançar, que comencem a treballar en aquest futur i que els primers pressupostos expansius que arriben en tants anys arriben fins a l'últim racó de Catalunya. I per això, president, avui la proposta que faig és molt senzilla, però alhora és molt engrescadora, i és que ens comprometem totes i tots els que estem aquí a tindre pressupostos arreu, a tindre pressupostos a Catalunya, a l'Estat i fins a l'últim municipi de Catalunya. El que estic proposant és que fem un exercici d'altura política i també que tinguem els comptes a tot arreu amb el major suport de l'última dècada. Aquesta és la nostra proposta, i ens agradaria saber, president, què en pensa. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Són importants, els pressupostos, però sobretot importants per fer què?, amb aquests pressupostos. I em vaig presentar a la investidura, doncs, clarament compromès amb quatre transformacions: una transformació social, que passa per l'enfortiment dels serveis públics i, evidentment, en el context actual també per la millora de l'economia productiva; amb una transformació en clau feminista i, per tant, per trencar els sostres de vidre i lluitar contra el patriarcat des de les polítiques públiques; una transformació verda en la lluita contra el canvi climàtic, que necessita, evidentment, uns comptes públics actualitzats, i una transformació democràtica amb la voluntat de resoldre el conflicte polític amb l'Estat. En aquell moment els vaig allargar la mà perquè donessin suport a aquesta agenda de transformació. Vostès, lliurement... I ho vaig fer, i ho vaig fer de manera bastant intensa, en els debats d'investidura. No me'n vaig sortir. Vostès van decidir, doncs, que optaven per un altre criteri. Doncs va ser la seva responsabilitat i, per tant, els correspon a vostès explicar-se. Presentarem els pressupostos de la Generalitat de Catalunya aquest mes de novembre. El Govern el 9 de novembre té previst, doncs, aprovar els pressupostos a la reunió del Consell Executiu. Els portarem aquí per aplicar aquestes quatre transformacions; per aplicar el programa d'investidura, que va rebre el suport dels grups parlamentaris de la CUP, de Junts i d'Esquerra Republicana, i, per tant, apel·lo aquests grups a donar-hi suport. I, evidentment, si són uns pressupostos tan bons que reben el suport d'altres grups de la cambra, benvinguts, però la prioritat també ha de ser consolidar aquest programa d'investidura, perquè realment seran uns pressupostos en clau transformadora. I respecte als pressupostos de l'Estat, el caràcter expansiu es veu també en l'execució. I aquí és molt important que hi hagin clàusules de garantia de compliment de l'execució pressupostària, que en els darrers anys i en els mesos que portem de 2021 té dèficits importants. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la diputada senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, president. Diria que no ha contestat a la meua proposta, però sí que he notat un cert ressentiment per allò de la investidura. Jo crec que és bo que mirem el futur i també jo crec que és molt bo que el president de la Generalitat no tinga visió de túnel, que pense en la foto sencera i sobretot que tingam molt present –molt present– que el que fem ara definirà què és Catalunya en els propers anys, que estem en una situació d'excepcionalitat i que, per tant, el que requereix és que estigam a l'alçada d'aquesta excepcionalitat amb les nostres accions. Jo no sé com entomaran la resta de grups parlamentaris la proposta que he fet. El que sí que els puc assegurar és que, pel que fa a nosaltres, sempre... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Doncs, com deia, la setmana que ve portarem els pressupostos a la cambra i tindrem l'oportunitat de parlar-ne, de millorar els aspectes que siguin necessaris. Perquè, com deia, el que és important és per a què serveixen els pressupostos. No són iguals uns pressupostos en una direcció que no pas en una altra. Aquests seran uns pressupostos de transformació. El Govern farà la proposta i correspondrà als grups valorar si presenten o no esmena a la totalitat i si finalment hi donen suport.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els acords i les negociacions al Congrés dels Diputats per a l'aprovació dels pressupostos de l'Estat]] [[317-00067/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Maria Dolors Sabater, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Sí, moltes gràcies. President, no li sembla una autèntica presa de pèl negociar amb el PSOE els pressupostos per al 2022, els pressupostos de l'Estat, en base als incompliments dels acords del pressupost del 2021?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
El Govern de la Generalitat de Catalunya no és un grup parlamentari del Congrés dels Diputats. Els pressupostos que nosaltres negociem són els pressupostos del Govern de Catalunya i, en tot cas, doncs, ple respecte al que facin els grups parlamentaris al Congrés dels Diputats. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la diputada senyora Maria Dolors Sabater.
President, si el que s'acorda no es compleix, de què serveix? I és evident que la negociació del pressupost de l'Estat té repercussions directes en el que passa aquí a Catalunya. Estem parlant d'acords com inversions i transferències que pujaven a 2.339,5 milions d'euros pactats, un tretze per cent de compliment, i sense supervisió. No tenim ni gestió de l'ingrés mínim vital ni dels fons europeus; no tenim traspàs a rodalies; estem sense capacitat de gestió del Consorci de la Zona Franca, que fa i desfà..., per cert, que està a punt de fer un disbarat climàtic a Mollet –des d'aquí tot el suport a la lluita pel Calderí–; tot això estava en els acords de pressupost i res s'ha complert. I ja no cal dir que estem sense poder parlar d'autodeterminació a la taula de diàleg quan l'acord de 2020 deia que s'hi podria parlar de tot. De debò, president, no creu que la població catalana ens mereixem que el pes polític al Congreso jugui a favor dels drets i la millora de la vida i no pas a aquest joc de promeses i enganys que acaba sent una autèntica burla? Vostè em diu que el Govern no és qui negocia els pressupostos, però el Govern està format per uns partits, i aquests partits tenen un pes al Congreso, i aquests partits negocien perquè passin coses aquí al país. I, per tant, no s'escapoleixi d'aquesta pregunta, perquè penso que la població de Catalunya ens mereixem una resposta amb més dignitat. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Aquesta és una sessió de control al president de la Generalitat, no és una sessió de control als tretze diputats d'Esquerra Republicana de Catalunya al Congrés dels Diputats que, per cert, va ser la força guanyadora de les eleccions generals de l'any 2019 i que, en base al seu programa electoral, ha portat a terme els acords que ha considerat convenients. Dels pressupostos generals de l'Estat, què és rellevant pel Govern de Catalunya? En primer lloc, garantia d'execució. I abans n'he fet esment i crec que això és absolutament rellevant. Vostè ha fet referència a uns percentatges d'execució a partir, doncs, del primer semestre de l'any, del tretze per cent de les inversions, que és extremadament baix. Caldrà veure com evoluciona això i les dades que es coneixeran properament, perquè ens reunirem la Comissió Bilateral en l'àmbit d'Infraestructures per fer-ne el seguiment. Però és evident que necessitem mecanismes i garanties d'execució d'allò pressupostat. També és absolutament rellevant que als ingressos extraordinaris –que abans també se hi ha fet referència– per fer front a les conseqüències sobre el pressupost de la Generalitat provocades per la pandèmia de la covid es trobin els instruments per garantir-ne la continuïtat. Crec que és absolutament imprescindible poder dotar el que són els pressupostos de la Generalitat de Catalunya, responsable de les polítiques de Salut, doncs, dels recursos suficients en aquest àmbit, que és absolutament rellevant. I en tot cas, entenc per les seves paraules que vostès aposten per la via de poder negociar uns pressupostos, perquè imposa uns requisits..., uns pressupostos generals de l'Estat. Aquesta és una novetat que vostès fins ara, doncs, no havien posat sobre la taula. Però en tot cas, a la mesa de negociació sobre el conflicte polític el Govern de Catalunya ha defensat el dret a l'autodeterminació i l'amnistia, i el seguirem defensant, perquè creiem que cal una resolució política del conflicte que doni resposta a les qüestions de fons. I és que aquest país ha de poder decidir lliurement i reconeguda el seu futur i cal acabar amb tota la repressió. I això, davant d'uns indults que evidentment són insuficients, només s'acaba amb una llei d'amnistia. I esperem comptar en aquests dos aspectes amb el seu suport. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els objectius de l'aprovació del Codi ètic del servei públic de Catalunya]] [[317-00066/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, del Grup Parlamentari VOX.
Señor Aragonès, ¿qué objetivo tiene la adopción y aprobación del Código ético del servicio público en Cataluña?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Actuar èticament, com diu el seu nom.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Garriga.
Miren, la aprobación del mal llamado Código ético del servicio público en Cataluña no es más que una nueva jugada para ocultar la realidad de su Gobierno. Quieren proteger a los suyos, señor Aragonès, y todo dentro del marco de la nefasta agenda 20-30 con el objetivo principal de ocultar los casos de corrupción en las filas separatistas. Porque ustedes siempre actúan igual. Utilizan palabras biensonantes, objetivos comunes, grandes lemas, pero su verdadero objetivo no es otro que imponer su ideología, su proyecto rupturista, perpetuar la corrupción institucionalizada y permitir que aquellos que han delinquido se salgan con la suya. Lanzan un código ético y a la vez negocian para reformar el código del Parlament de Catalunya para blindar y proteger a la señora Borràs, imputada por casos de corrupción. Mantienen a cuatro consellers en causas pendientes con la justicia por desobediencia o malversación. Protegen a la consellera de universidades que acusa de «nazis a quienes escogen poder hacer el examen en castellano y quien permite que en los centros universitarios se ponga en marcha campañas de señalamiento y persecución a profesores que usan el castellano. ¿Qué clase de ética nos van a dar ustedes? Actúan igual que en TV3, donde hace años implementaron un código ético que valida las humillaciones a una adolescente –a la infanta Leonor– ante las que el señor Sanchis, la consejera de Feminismo y el president feminista miran hacia otro lado. Menuda vergüenza. Ese es su verdadero código ético, señor Aragonès: permitir que se insulte a todos los españoles, pisotear nuestros símbolos, manipular nuestra historia e insultar a todas las generaciones que nos precedieron. Señor Aragonès, usted no tiene ni código ni ética. Lidera el peor gobierno autonómico, el más corrupto de toda España y el más caro. Pero la realidad es que, en los últimos años, liderados por el separatismo, esa exaltación en el ámbito institucional no es otra que crecimiento en el gasto político y en el nombramiento de altos cargos a dedo; en los últimos años un incremento del cincuenta por ciento, señor Aragonès. Y todo eso a costa de los catalanes corrientes. En definitiva, una vez más, señor Aragonès, ustedes protegidos y los catalanes absolutamente abandonados. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Vostè supera la meva capacitat de sorpresa a cada Ple. Ja hi havia coses a què ens tenia acostumat, ara l'agenda 20-30 de Nacions Unides és qualificada com «la nefasta agenda 20-30. Doncs li donaré una primícia, perquè vostè potser no recorda que fa uns segles es va recordar que la Terra no és plana. Senyor Garriga, la Terra no és plana. Eppur si muove. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la creació d'una comissió per a quantificar els incompliments de l'Estat en l'execució dels pressupostos destinats a Catalunya i els dèficits en inversions i infraestructures]] [[317-00071/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Albert Batet, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, membres del Govern, consellers i conselleres, diputats i diputades... En plenes negociacions de pressupostos aquí a Catalunya i a l'Estat, Junts per Catalunya tenim el deure de denunciar una situació que és endèmica i insostenible. L'Estat espanyol asfixia econòmicament Catalunya. Per una banda, amb un dèficit fiscal que ja supera els 18.000 milions d'euros, que no ens permet elaborar els pressupostos, a la Generalitat, que podríem, que voldríem i que necessitaríem. I, per altra banda, amb uns pressupostos de l'Estat que són clarament insuficients i que mantenen els greuges del Govern espanyol amb Catalunya. Per exemple, en els últims deu anys, en l'última dècada, Catalunya només rep el dotze per cent d'inversions, quan representem el setze per cent de la població i el dinou per cent del PIB. El grau d'execució dels pressupostos de l'Estat en infraestructures en l'última dècada és inferior al setanta-quatre per cent d'execució, i els agents econòmics situen en 28.000 milions d'euros el dèficit en infraestructures. La realitat és dura i és per això que l'independentisme hem d'aprofitar arreu amb tota la força per exigir i aconseguir els recursos que Catalunya genera i que els catalans i les catalanes es mereixen. No podem perdre més oportunitats, president. Per això, Junts per Catalunya proposem la creació d'una comissió d'estudi al Parlament sobre el deute històric de l'Estat a Catalunya. [[Remor de veus.]] Cal quantificar els incompliments, els actius i els passius, negre sobre blanc, amb llum i taquígrafs, amb total claredat i transparència. Són massa anys d'una situació injusta i insostenible, perquè el deute històric amb Catalunya, de l'Estat amb Catalunya, és un deute amb el benestar, amb el progrés i amb les oportunitats dels catalans i de les catalanes. En aquest sentit, president, voldríem saber la seva opinió sobre la necessitat de crear aquesta comissió i l'asfíxia econòmica que l'Estat aplica a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, el dèficit crònic d'inversió de l'Estat a Catalunya es suma..., i és una part indispensable d'aquest dèficit fiscal que s'arrossega invariablement, entre el vuit i el nou per cent del PIB, des de les darreres dècades s'ha mantingut inalterable. De fet, sembla que la llei de la gravetat i el vuit per cent del dèficit fiscal sobre el nostre PIB és de les lleis inalterables que es mantenen els darrers anys. Per tant, quantificar-ho, posar-ho negre sobre blanc, ho ha fet el Departament d'Economia. De fet, fa molts i molts anys que això forma part de la denúncia del catalanisme polític, des de 1896 en què el geògraf Flos i Calcat ja denunciava això en el seu llibre de Geografia de Catalunya, passant per economistes dels anys trenta com Miquel Alzina, fins a Trias Fargas i, recentment, doncs, el Departament d'Economia. En els darrers anys, les balances fiscals de l'any 2005 i totes les que s'han anat elaborant després en són una bona mostra. Per tant, la quantificació hi és. Si això ha de ser objecte de debat parlamentari, doncs trobaran tota la meva complicitat perquè sigui així. I a partir d'aquí, a partir de constatar el dèficit, la pregunta és: què hem de fer? I sent conscients que el millor pressupost que mai podrà tenir Catalunya no és el pressupost de la Generalitat de Catalunya de l'any 2022 –que serà bo–, no són els pressupostos generals de l'Estat de l'any 2022, sinó els millors pressupostos que podria tenir Catalunya, evidentment, són els d'un estat independent. Per tant, construir aquesta majoria que faci inevitable la independència de Catalunya és absolutament necessària. Treballar pel reconeixement de l'exercici del dret a l'autodeterminació precedit per una amnistia, com estem fent i com és un consens ampli en l'independentisme, però també treballar perquè els instruments que en aquests moments s'estan discutint millorin al màxim i garanties de compliment. I en aquest sentit, com he tingut l'oportunitat abans de dir-ho, doncs properament es reunirà la Comissió d'Infraestructures prevista en el marc de les comissions bilaterals Estat-Generalitat per avaluar-ne el compliment i, evidentment, el Govern, que estarà representat, entre d'altres, pel vicepresident, reclamarem el que és aquesta necessitat d'executar les inversions de manera suficient a Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a impulsar i promoure l'ús social del català]] [[317-00069/13]] Formula la pregunta el diputat Josep Maria Jové, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. President, l'ús social del català es troba en una situació cada dia més preocupant. Els indicadors ens diuen que ens trobem lluny d'aquells objectius de normalització, coneixement i ús que ens havíem marcat fa unes quantes dècades. És una realitat que s'evidencia prou al carrer, a l'escola, als mitjans de comunicació. És una emergència lingüística evident. L'ús social del català recula en lloc d'avançar, malgrat que avui tenim una comunitat lingüística potencial com mai l'havíem tinguda. Són molts anys de lluita lingüística, cultural i social des de la penombra política com perquè ara reculem. La nostra obligació és mantenir-la viva i forta, ho devem a moltíssima gent. Som els nets dels que feien classes clandestines jugant-s'ho tot, som els fills i filles dels i les mestres que colze a colze amb les famílies van fer de la immersió un model de cohesió social i lingüístic d'èxit. I tots ells, generació rere generació, amb independència d'orígens i de la llengua que es parlés a casa seva, han cregut en el català com una eina de cohesió i integració social i de construcció nacional. Som plenament conscients que una república catalana blindaria el català, però també que quan no tens totes les eines per fer-ho és fonamental protegir la llengua, lluitar contra la uniformització i garantir oportunitats per a tothom. En tenim l'obligació, perquè si no som els catalans i les catalanes que fem servir el català, qui ho farà per nosaltres? Que sigui la nostra, de llengua, ens fa responsables de ser-ne garants cada dia amb estima, sense vergonyes ni timidesa i plantant-nos davant dels obstacles que ens posin al seu ús. La missió pel català és doncs absoluta i tots ens hi hem d'implicar, socialment i política. Per això, celebrem la determinació del Departament de Cultura impulsant un pacte nacional per la llengua tal com va aprovar el Parlament fa unes setmanes. I, al mateix temps, avui, és absolutament imprescindible blindar el català a les plataformes audiovisuals. Si algú pretén ridiculitzar-ho, no només s'equivocaria, sinó que evidenciaria que no ha entès com de crítica és la salut del català, ni la importància de l'audiovisual en l'ús social de les llengües. És un debat de quotes, evidentment, i les batallarem on calgui. Defensar el català és, sense fissures, defensar el país que volem. Per tot això, president, quines mesures proposa el Govern per protegir i impulsar l'ús de la llengua catalana? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, aquest Govern està plenament compromès en la defensa de l'ús social del català, en la seva promoció i a dotar la llengua del país dels instruments necessaris per garantir-li continuïtat i que continuï sent una eina de cohesió social. I, evidentment, aquesta és una tasca que correspon a tots els departaments. Impulsarem el pacte nacional per la llengua, que va rebre el suport del vuitanta-cinc per cent d'aquesta cambra en el passat debat de política general. Però també estem treballant en tot l'àmbit de l'audiovisual, no només en l'elaboració de la llei pròpia, sinó que també negociem de govern a govern amb el Govern de l'Estat pel que ha de ser en el futur la normativa audiovisual de l'Estat, que ha d'establir quotes per a la producció, per al doblatge i per als subtítols en català. Però també hi han molts altres departaments que hi estan implicats. Des de Recerca i Universitats estem treballant precisament, doncs, simplement per garantir que, en aquells ensenyaments que s'explica que s'impartiran en català, es garanteixi que es compleixi això. Tan senzill com això. Treballar per la millora de l'ús del català a l'Administració de justícia, per exemple. De la garantia d'atenció en llengua catalana en tots i cadascun dels serveis públics de la Generalitat de Catalunya, per desenvolupar també tot el que són, en l'àmbit del llenguatge, eines d'intel·ligència artificial en català. Per tant, és una qüestió que correspon a tots els departaments del Govern de Catalunya. Per això impulsarem el pacte nacional per la llengua. Per això estem treballant també en l'àmbit educatiu per reforçar el model que fa del català la llengua vehicular a les nostres escoles i que ha de garantir i continuar garantint, doncs, el coneixement del català, del castellà, però també de l'anglès, un cop es surt del sistema escolar del nostre país. Per això també és molt important la lluita contra la segregació escolar. Però crec que les alertes que es posen s'han de posar també al costat dels actius que té la nostra llengua. La nostra llengua és una llengua d'un domini lingüístic de més de 10 milions de parlants. Per això la declaració de Palma amb el Govern valencià i el Govern balear és important. És una llengua, de les llengües que no són llengua d'un estat, que té més ús a internet. I, per tant, és una llengua ben posicionada i que compta amb una producció cultural creativa, una producció en matèria literària extraordinària i de primer nivell a nivell mundial. Posem els actius al costat dels reptes, i en aquest país el català tindrà molt de futur. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la comunicació audiovisual i les mesures per a fer complir la llei del cinema amb relació a la promoció del català]] [[317-00070/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Aragonès, la nova llei general de comunicació audiovisual, en l'avantprojecte de la qual està treballant el Govern d'Espanya, ha de protegir totes les llengües cooficials i ha de respectar les competències autonòmiques. El meu grup ho té clar i treballa ja fa temps en aquesta direcció. En això, em sembla, estem d'acord, i vostè té el meu suport. També el té, senyor Aragonès, per desplegar la llei del cinema de Catalunya. I volia saber quines mesures té previstes el seu Govern per fer complir aquesta llei.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. En l'àmbit de la comunicació audiovisual hi ha hagut, doncs, un primer acord polític entre grups parlamentaris, però que jo, com a president, celebro que reconegui, per part del Govern de l'Estat i els partits que li donen suport, la necessitat d'introduir quotes. Aquest és un canvi que no s'havia produït fins al moment. Hem tingut acords parlamentaris aquí amplis, en aquesta línia. I, per tant, crec que això és un pas important que, evidentment, s'ha de concretar i que també va acompanyat de la necessitat de localitzar producció audiovisual al país. En matèria de..., la llei del cinema il·lustra, doncs, fins a quin punt el fet que hi hagin competències en matèria de competència que corresponen a les autoritats de competència estatal, moltes vegades ens dificulta algunes de les actuacions; com també la visió de la normativa d'unitat de mercat. Però, en tot cas, nosaltres estem treballant i continuarem treballant en l'àmbit del finançament del doblatge en català perquè hi hagi la presència en els cinemes de Catalunya. Però una altra cosa que també és molt important: aquest esforç que fa el Govern de Catalunya, que es fa en base a la subvenció per facilitar aquest doblatge, ha d'estar disponible no només per als distribuïdors de cinema i perquè ho distribueixin als cinemes, sinó que també ha d'estar disponible a les plataformes audiovisuals. Crec que, si som capaços de fer això en desenvolupament de la llei del cinema, però també en aplicació de la nova normativa audiovisual, adaptarem els objectius de la llei del cinema a la nova realitat que tenim de consum audiovisual del país.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Salvador Illa.
Senyor Aragonès, la Llei 20/2010, del cinema de Catalunya, estableix que el vint-i-cinc per cent de l'oferta de cinemes ha d'estar doblada o subtitulada al català. Avui amb prou feines arribem al tres per cent. No ho dic jo, ho diu l'estudi de la Plataforma per la Llengua fet públic el 26 d'octubre, que denuncia, per cert, que durant els darrers deu anys no s'ha fet res per fer complir aquesta llei; deu anys de governs dels quals vostè ha format part. També en aquests darrers deu anys la inversió de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals en producció de cinema en català ha passat d'un set per cent del pressupost al 0,3 per cent. En l'àmbit audiovisual, el català necessita doblatge, necessita subtitulació i necessita creació. Jo ja sé que el seu grup no presentarà una esmena a la totalitat als pressupostos que vostè ens ha anunciat que presentarà el seu Govern la setmana vinent per obligar a desplegar la llei del cinema a Catalunya, però hi hauria raons. Miri, tindrà sempre vostè el meu suport quan exigeixi d'altres òrgans de govern, en aquest cas del Govern d'Espanya, que compleixin i respectin les competències de Catalunya. Però tindria més credibilitat si també tingués criteris d'autoexigència per al seu Govern. [[Aplaudiments.]] No és de rebut que allò que exigeixen als altres no s'ho apliquin a vostès. Ens tindrà sempre al seu costat, serem en el pacte pel català, però, per favor, compleixin també vostès les lleis que aprova aquest Parlament en matèria de defensa del català. I, en matèria de pressupostos, celebro la notícia que avui vostè ens ha donat –entenc que de forma oficial, perquè s'està adreçant als representants de la ciutadania de Catalunya– que la setmana vinent remetrà a aquesta cambra els pressupostos. Cinc mesos després de la seva investidura. Ja era hora. Sap també vostè que el meu grup vol facilitar que el Govern de Catalunya tingui uns pressupostos... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Celebro el seu posicionament en matèria lingüística, senyor Illa. Un posicionament que, evidentment, si nosaltres tinguéssim, com a govern de Catalunya, les eines que té el Govern de l'Estat, al qual, per cert, hem hagut d'insistir, s'ha hagut, diguem-ne, de perseguir de forma continuada per aquest canvi de posició a la llei de l'audiovisual..., si tinguéssim un govern de l'Estat també que entengués que el català també és una llengua de l'Estat i que les llengües de l'Estat no són només una sola, sinó que n'hi han algunes més, entre d'altres el català, haguéssim pogut desplegar molt millor la llei del cinema, i ho sap perfectament, perquè és molt diferent la relació que pot tenir amb les majors un govern d'un país que encara no és un estat independent que no pas el Govern de l'Estat espanyol. Si hi hagués hagut aquest acompanyament, hagués estat molt diferent. Per tant, celebro aquesta posició seva, i si és indicatiu que el Govern espanyol també canvia en aquest àmbit, doncs serà un... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat. Aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia, la proposta de resolució de creació d'una comissió específica per la tramitació de textos consolidats. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió específica per a la tramitació de textos consolidats]] [[252- 00012/13]] Aquesta proposta ha estat presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar i el Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Tal com es va acordar en la darrera Junta de Portaveus, no està prevista cap intervenció dels grups parlamentaris en aquest punt de l'ordre del dia. Per tant, procedirem tot seguit a la seva votació. Podem aprovar per assentiment aquesta proposta de resolució? [[Veus de fons.]] Per tant, comencem la votació... [[Veus de fons.]] Comença la votació... Perdó. Per què em demana la paraula, senyor García?
Perquè faci la crida a votació.
Sí, faig la crida; però era el punt següent, estan tots els diputats presents a la cambra... [[Veus de fons. Pausa llarga.]] Havent fet les tres crides, procedim a la votació. Comença la votació. La proposta de resolució de creació d'una comissió específica per la tramitació de textos consolidats ha estat aprovada amb 117 vots a favor i 11 vots en contra. Queda creada la comissió. [[Decret llei 23/2021, de 19 d'octubre, de modificació del Decret llei 18/2021, del 27 de juliol, sobre l'increment retributiu per a l'any 2021 i la recuperació parcial de l'import de la paga extraordinària de l'any 2014 per al personal del sector públic de la Generalitat]] [[203-00013/13]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, el debat i votació sobre la validació del Decret llei 23/2021, de 19 d'octubre, de modificació del Decret llei 18/2021, del 27 de juliol, sobre l'increment retributiu per a l'any 2021 i la recuperació parcial de l'import de la paga extraordinària de l'any 2014 [[remor de veus]] –si us plau, abandonin la cambra en silenci– per al personal del sector públic de la Generalitat. En primer lloc, i d'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà la consellera de la Presidència per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té la paraula la consellera senyora Laura Vilagrà.
Gràcies, presidenta. Consellers, president, diputats, diputades, bé comparec avui per demanar el vot favorable a la validació del Decret llei 23/2021, de 19 d'octubre, de modificació del Decret llei 18/2021, de 27 de juliol, sobre l'increment retributiu per l'any 2021 i la recuperació parcial –que en aquest cas serà total– de l'import de la paga extraordinària de l'any 2014 per al personal del sector públic de la Generalitat de Catalunya. Vull començar destacant que aquest Govern compleix els pactes als quals arriba, i no només els compleix, sinó que en aquest cas s'avança als terminis acordats amb les organitzacions sindicals. De fet, alguns de vostès, alguns dels grups parlamentaris ens varen demanar que ho avancessin, tal com ens va demanar també la representació del personal de la Generalitat, i analitzant l'execució del pressupost, evidentment amb Economia, a proposta d'Economia, doncs hem establert que faríem aquest esforç pressupostari i avançaríem aquesta paga. Perquè creiem que la base d'una bona Administració són les seves treballadores i treballadors, i, de fet, ara fa uns anys els servidors públics i les servidores públiques al servei de la Generalitat van haver de fer un gran esforç, van veure reduïdes les seves retribucions i també limitades les seves condicions laborals. Ara estem en camí, molt avançat ja, de revertir les retallades fetes aleshores, i malgrat aquest context difícil en el que encara ens veiem, agreujat, doncs, per la crisi arran de la pandèmia de la covid-19, puc dir que em sento orgullosa de les servidores i servidors públics, perquè en tot aquest període, i abans, i especialment ara, la seva actuació i dedicació al servei de la ciutadania ha estat absolutament rellevant. El seu esforç i vocació ha estat i és la base fonamental del nostre estat de benestar. Per tant, aprofito la meva intervenció per agrair-los un cop més la feina feta, el compromís i l'esforç realitzat. Des del Govern som conscients que les reclamacions dels servidors i les servidores públiques són justes, i, com els deia, també som un govern que complim els acords en els terminis pactats, i, en aquest cas, els avancem, i per això avanço el detall d'aquest decret llei i passo a exposar els punts més destacats. Aquest decret aprovat pel Govern modifica l'anterior sobre l'increment retributiu per l'any 2021 i la recuperació parcial de l'import de la paga extraordinària del 2014, i, en aquest sentit, el decret llei anterior preveia el retorn del cinquanta-cinc per cent de la paga del 2014 en aquest darrer trimestre del 2021, però el que fem és, en aquest cas, fer el retorn també del quaranta-cinc per cent restant que, segons acord sindical, la Generalitat s'havia compromès a retornar durant l'any 2022. Però ara ha estat voluntat del Govern retornar al més aviat possible els imports deixats de percebre al personal de l'Administració de la Generalitat i del sector públic, i fent un esforç considerable, fem, absorbim aquesta despesa en el pressupost actual. El present decret inclou, doncs, la modificació de l'acord proposada pel Govern i aprovada el passat 18 d'octubre per la mesa general de la negociació de la funció pública, i avancem, doncs, el cent per cent d'aquesta paga del 2014 abans no s'acabi l'any. Aquesta iniciativa suposa el pagament de 533 milions d'euros i permet avançar un any, o si més no uns mesos, el compliment total de l'acord signat amb els sindicats, i quedaran restablertes la totalitat de les pagues extraordinàries que els empleats públics van deixar de percebre. D'aquesta manera, el Govern es referma en el seu compromís amb la recuperació dels drets i la millora de les condicions de treball de les treballadores i treballadors de l'Administració pública. I, en tot cas, per tot plegat, els demano el vot favorable a la validació d'aquest decret. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. A continuació intervindran els grups parlamentaris per fixar la seva posició. Aquest torn de paraula, segons que vam acordar en la darrera Junta de Portaveus, serà d'un màxim de cinc minuts per cada grup. Té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Cristòfol Gimeno.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera; bon dia, conseller. Senyores diputades, senyors diputats, bé, després de la presentació que ha fet la consellera en el que modifica el decret 18..., i ha presentat el contingut d'aquest nou decret que ve a dir la recuperació d'aquesta paga extra del 2014 a tots els treballadors i treballadores públics de la Generalitat de Catalunya..., llavors aprovàvem que recuperessin el cinquanta-cinc per cent i avui es planteja la recuperació d'aquest cent per cent en la nòmina d'aquest mes de novembre. Per tant, des del nostre grup, el mateix que ja ens vam posicionar a favor en aquell moment, avui ja avanço també que tornarem a donar suport a aquesta proposta. Però també permetin-me que en la mateixa línia..., des del nostre grup creiem que anem massa tard: des del 2014 al 2021. Benvinguda la decisió, òbviament, però convindran amb mi que set anys després són molts anys. És massa tard, són masses anys, i crec que som la comunitat autònoma que hem tardat més, som la que ho hem fet els últims. Per tant, ja vam dir-ho, però crec que cal repetir-ho en aquests moments, perquè és en aquests moments en què cal repetir les coses. La política és prendre decisions, és prioritzar, i creiem que no havien pres les decisions adequades i havien deixat una mica de banda els treballadors i treballadores públics. Vostès es van comprometre a fer efectiva aquesta paga el 2014, primer, després de la pressió del comitè de vaga i l'acord amb els treballadors el 2018, també després de que en el Parlament una proposta de resolució que va presentar el nostre grup demanés, el 2016, que es presentés un calendari clar i concret de pagament d'aquesta paga. I també després de les reunions, com ha dit la consellera, que han tingut amb els sindicats majoritaris, Comissions i UGT, a principis d'aquesta legislatura, que li reclamaven això que avui presentem a aprovació, que és la recuperació, no del cinquanta-cinc per cent, sinó del cent per cent d'aquesta paga extra. Per tant, com li deia, celebrem aquesta decisió, benvinguda, i entenem que potser té a veure, doncs, que la tresoreria de la Generalitat és la que és, i, encara que no ho ha dit, creiem que també és conseqüència de totes aquestes transferències econòmiques que se'ls ha fet des del Govern d'Espanya en els darrers mesos. No s'ha dit, però crec que també ho hem de tenir en compte. No podem exigir i reclamar als altres el que nosaltres, com a govern de Catalunya, no fem quan no paguem el que devem. Com li vaig dir, ajuntaments, consells comarcals, diputacions…, ja van atendre aquest deute pendent amb els seus treballadors fa molt de temps. És allò que a vegades, doncs, tenim implícit els catalans i catalanes, allò de «tenir deutes no ens agrada, i, per tant, quan abans els podem liquidar i quedar-nos tranquils, millor. Per tant, totes aquestes institucions ja van atendre aquest deute pendent amb els seus treballadors fa molt de temps. No l'hi podem imputar, evidentment, a aquest Govern, i especialment a vostè com a consellera, però vull constatar que tots els grups que han format part del Govern durant aquests anys no van prendre aquestes decisions i no van prioritzar la destinació d'aquests recursos a atendre el que es devia. Per tant, des del nostre grup, com ja li vaig dir, vetllarem pel compliment, perquè es compleixin tots els compromisos amb els treballadors públics. I poden comptar amb nosaltres en totes les propostes que vagin a millorar els aspectes de relació laboral entre la Generalitat i els treballadors i treballadores. Per tant, més val tard que mai. Creiem, de debò, que no hauríem d'haver tardat tant i creiem que s'hauria d'haver fet molt abans aquesta presa de decisions. Com deia la consellera, reconeixem tota la feina dels treballadors i treballadores públics que han estat al peu del canó durant, també, tot aquest temps difícil, però primer paguem el que devem i després fem el reconeixement. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Andrés Bello.
Señora presidenta, señora «consellera, señores diputados, buenos días a todos. En una intervención en un pleno anterior, leí el artículo 64 del vigente Estatuto de autonomía de Cataluña, que dice lo siguiente: «En caso de una necesidad extraordinaria y urgente, el Gobierno puede dictar disposiciones legislativas provisionales bajo la forma de decreto ley. Como vemos, han de concurrir dos factores: que la necesidad sea extraordinaria y que además sea urgente. El objeto de este decreto ley, como ha comentado en su intervención previa la señora «consellera, es modificar otro decreto ley propuesto por el propio Gobierno de la Generalitat y validado por este Parlamento, el pasado 29 de julio –hace poco tiempo. En el actual, como también nos ha comentado la señora «consellera, se modifican dos aspectos. Uno, se concreta que el pago de esta paga extra retenida a los servidores públicos desde 2014 se realizará en el mes de noviembre. En el anterior, ¿eh?, decreto ley, el de julio, decía que se pagaría el último trimestre. Y el otro cambio, que es el importante, decía..., antes decía que pagaría el cincuenta y cinco y ahora nos dicen que pagan el cien por cien del dinero adeudado a los servidores públicos. Entonces, cabe preguntarse, ¿cuál es la necesidad extraordinaria y urgente que justifica este nuevo decreto ley? ¿Qué ha cambiado desde el 29 de julio hasta el 16 de octubre, fecha de este nuevo decreto ley? ¡Nada! No ha cambiado absolutamente nada. Se trata, simplemente, de un caso más en el que podemos contemplar la incompetencia y la falta de profesionalidad de este Gobierno en todo su esplendor. El Gobierno de la Generalitat está utilizando el procedimiento legislativo del decreto ley a su capricho y atendiendo única y exclusivamente a su conveniencia política. Y, además, le está cogiendo el gusto. Como podemos ver, se trata del decreto ley número 23, de los que se han tramitado este año. Y hay más, hay más en curso. ¿Para qué necesita este Gobierno a este Parlamento, si le está hurtando una de sus principales funciones, la potestad legislativa, definida como la capacidad de elaborar y aprobar leyes sobre las materias en las que tiene competencia? ¿Cómo quiere que les tomemos en serio? Una vez más, este Gobierno de incompetentes vuelve a demostrar la falta de respeto por los ciudadanos de Cataluña. En este caso, por los servidores públicos a los que, tras siete años de espera, se les promete en julio que se les iba a devolver el cincuenta y cinco por ciento de lo adeudado y en una decisión que parece más fruto de la arbitrariedad, pocas semanas después les prometen el cien por cien. Ahora bien, cabe otra posibilidad. Que este cambio tan repentino obedezca a una decisión premeditada y previamente acordada por el propio Gobierno. Sería más propio de una tiranía, en la que el pago no sería consecuencia de un derecho de los ciudadanos, sino de una gracia del poder político, del tirano en este caso. Una forma más de crear y de consolidar su red clientelar a la que nos tienen tan acostumbrados. Solo ellos saben cuál es el motivo real de este cambio. Incompetencia o tiranía. Por supuesto, desde este Grupo Parlamentario VOX estamos a favor de que se restituya de una vez a todos los servidores públicos de Cataluña las retribuciones que otro Gobierno separatista les hurtó hace siete años. No lo estamos tanto respecto a los miembros del Gobierno, de los altos cargos, del personal directivo, sobre los que aprovechamos una vez más para pedir que se reduzca su número de forma importante. También estamos de acuerdo con que a los servidores públicos se les pague cuanto antes, aunque discrepamos de la forma en que el Gobierno separatista lo ha tramitado y, claro está, del retraso injustificado. Muchas gracias.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Maria Dolors Sabater.
Moltes gràcies, presidenta. Començo mostrant tot el suport als companys i companyes que són jutjats pel cas d'«els nou més de Lledoners. Gràcies per donar-me la paraula; bon dia, diputades, diputats, conselleres. Bon dia, treballadores al Parlament i treballadores del Parlament. Abans de res, un reconeixement i agraïment a totes les persones mobilitzades contra la precarietat laboral i contra la temporalitat. A totes les persones i entitats mobilitzades i compromeses en la defensa dels serveis públics i un reconeixement a la feina sindical, especialment a la que planteja ruptura i que es confronta amb el sistema, amb el règim vigent. Deixeu-me que tingui també unes paraules d'agraïment per la feina feta al nostre company Vidal Aragonés, exdiputat ara, que tantes vegades va defensar el sector públic des d'aquest hemicicle. I, rellegint algunes de les seves intervencions, especialment quan es va aprovar el Decret llei 2/2018, de recuperació d'una part de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre de 2012..., aleshores estàvem en ple 155 i es copsa clarament, amb aquesta perspectiva d'ara, la gravetat i magnitud d'aquella mesura presa fa més d'una dècada i que ara es restableix. Per avançar, ja dic d'entrada que nosaltres votarem a favor d'aquest decret, però ens sembla important fer aquesta mirada enrere. I hi ha tres coses que vull destacar. Em sembla que és important situar la data, estem parlant d'una expropiació de la paga del 2014; primer era el 2012, que es va fer el 2010, el 2012, tant a nivell d'Estat com de Generalitat. I que va ser el Partit Popular el màxim responsable, però que Convergència i Unió aquí, la Generalitat, també hi va tenir una responsabilitat. Tres coses per a la memòria: primera, amb l'excusa d'estabilitzar el sector públic davant la crisi i de remuntar econòmicament, es va optar per expropiar pagues de treballadores i treballadors. No es va optar per fiscalitzar les grans fortunes. No es va optar per prendre mesures progressives o de control del frau fiscal o de reducció de pressupostos per a la monarquia o per a l'exèrcit; no, es va expropiar treballadors i treballadores. Resultat: el patiment quotidià de les classes populars segueix sent la realitat dels nostres barris i les nostres ciutats, i les greus mancances dels serveis públics continuen. Aprenentatge: la solució no és estalviar en retribucions laborals, la solució és un canvi de sistema. Recordem-ho per no tornar-hi a caure mai més, en el disbarat d'aquesta mesura. Segona. El que es va fer va ser una expropiació dels drets laborals, però una expropiació dels drets laborals al sector públic. El que es va fer va ser que allò que ja s'havia generat, que era la meritació de la paga extra, s'apropiava dràsticament a les treballadores i treballadors, sense més, i aquesta agressió es feia justament a les treballadores i treballadors del sector públic. Un sector que, evidentment, fa nosa a la ideologia neoliberal. Sempre el mal ve del mateix, del mateix marc, aquest capitalisme ferotge que avantposa els interessos lucratius d'una minoria per davant del benestar d'una gran majoria. En tot cas, la propera vegada fem-ho a l'inrevés, aquí ens hi trobaran. Expropiem el capital per posar-lo al servei de les classes populars. Tercera i última observació. Ja saben què defensem des del nostre espai polític. I ho defensem amb tota la convicció. La CUP i Guanyem Catalunya tenim clar que no tindrem una societat justa si no s'aposta dràsticament per un sector públic fort. I un sector públic fort passa per planificació i impuls dels serveis públics; per fer serveis públics que encara no existeixen, que ara estan privatitzats, com l'energia, la banca; passa per millorar i augmentar els recursos a la sanitat, a l'educació, serveis de suport a la dependència; però passa també perquè els treballadors i treballadores tinguin unes retribucions dignes i una estabilitat laboral que ara no tenen. Nosaltres tenim clar que no construirem república si no tenim un sector públic potent. I no construirem república si no oferim uns serveis públics de qualitat per a les classes populars. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé; bona tarda a totes i tots. Bé, votarem a favor del decret llei aquest, per coherència, per justícia i per respecte. Per coherència, perquè, evidentment, En Comú Podem vam presentar el mes de juliol una moció que demanàvem que es pagués aquesta paga que es va retraure el 2012 o el 2014, que es pagués enguany íntegrament. Curiosament, el Govern hi va votar en contra. Nosaltres, per coherència, evidentment hi votarem a favor, com no pot ser d'una altra manera, perquè estem parlant de restituir drets arrabassats als treballadors i treballadores públics en moments molt difícils, en moments de crisi financera important, on la gent ho estava passant molt malament i on el Govern va optar per suprimir bona part de l'impost de successions, fent un regal fiscal a grans fortunes, a persones amb recursos suficients, al temps que es retallaven drets a les persones treballadores. En aquest cas, empleats i empleades públics. Per tant nosaltres, per coherència, votarem a favor del decret llei, perquè entenem que cal restituir drets en els termes que ja vam plantejar-ho el passat mes de juliol. Evidentment, votarem per justícia, per justícia amb els treballadors i les treballadores públics. Els treballadors i les treballadores públics s'enduen sempre el pitjor de les situacions sociopolítiques i econòmiques que viuen els països, perquè quan van maldades, els treballadors i treballadores públics sempre estan fent servei públic, sempre estan al costat de les persones, sigui a les escoles, sigui al carrer fent esforços en temes de seguretat o de protecció civil, sigui als hospitals, sigui a l'Administració atenent telefònicament les consultes ciutadanes. Els empleats i empleades públics sempre estan al davant dels problemes, al costat de la ciutadania i no es pot permetre que se'ls retallin drets. Per justícia, votarem a favor del decret llei. I evidentment, per respecte. Per respecte perquè aquest acord és el compliment estricte d'allò que es va pactar l'any 2018 amb els sindicats que havien convocat una vaga, Comissions Obreres i UGT, en el si de la Mesa de la Funció Pública. Perquè l'acord del 2018 deia que es podia pagar íntegrament la paga del 2014, aquest 2021, si era possible fer-ho. Si no era possible, 2021-2022; però si era possible, que es fes el 2021. I això es va pactar i això s'ha complert. Val la pena que la consellera Vilagrà també reconegui que allò estava pactat, que no és un regal del Govern, sinó que és el fruit del pacte sindical que es va establir el 2018 i que s'ha referendat a la mesa de negociació de fa pocs dies aquí, a Catalunya, evidentment, com no pot ser d'una altra manera. Però, evidentment, hi votarem a favor per coherència, justícia i respecte. Però deixeu-me dir dues coses que hi han darrere d'aquest decret que planteja el Govern. Crec que hi ha un problema que s'evidencia de manera clara i que és preocupant, perquè no sé si aquest Govern té una política de gestió del personal, de gestió de la funció pública de la Generalitat de Catalunya, o simplement té una política de gestió de tresoreria. I en funció de si hi ha tresoreria o no, fa una cosa o fa una altra. Hem de tenir una política de personal, una política de funció pública, una política de respecte als drets laborals dels treballadors i les treballadores públics. I aquí s'han de posar els esforços necessaris per donar-hi compliment. El que no pot ser és que, en funció de si hi ha tresoreria, farem una cosa o en farem una altra. Hem de saber exactament quina és la política de personal que té la Generalitat de Catalunya. Perquè és des dels drets del personal on s'atenen les necessitats de la ciutadania, no en funció de depèn de com vagi la caixa de la Generalitat. Perquè la caixa ha d'estar plena, perquè hem de tenir un sistema fiscal que garanteixi la suficiència dels recursos per fer les polítiques públiques necessàries, que passen per disposar de servidors públics amb qualitat de treball perquè puguin fer bé la seva feina. Per tant, em preocupa veure que amb aquest decret llei no sabem si gestionem el personal o si gestionem la tresoreria. I la segona, perquè entenc també que el que cal és, des d'aquest decret llei, també, reconèixer el dret a la negociació col·lectiva dels treballadors i les treballadores públics. No oblidem que encara estem amb l'acord de condicions generals del treball públic de la Generalitat de Catalunya de l'any 2007, que va caducar el 2011. Que el 2012 van retallar drets que s'havien pactat el 2007. I que, a hores d'ara, encara no s'ha renovat aquest acord general de funció pública. Cal que la conselleria també entomi, més enllà d'aquest decret, d'aquesta retribució, d'aquest reconeixement de les pagues degudes, que entengui que cal posar sobre la taula el reconeixement del dret a la negociació col·lectiva; negociar un nou acord de condicions generals, un nou conveni col·lectiu dels treballadors i treballadores públics, que és allò pel que era l'acord general del 2007, on es recuperin bona part dels drets laborals que es van retallar el 2012; no només es va retallar la paga, es van retallar més drets, i cal retornar-los ja. Res més. I moltes gràcies.
Gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Diputats, diputades, consellera, doncs ja era hora; ja podem dir que, després de set anys, es pagarà la paga del 2014, però sobretot després d'una dècada; d'una dècada que va començar..., i que almenys jo com a diputat he viscut, els anys 2015, 16 i 17, i totes les negociacions prèvies..., el que ha suposat arribar al final d'aquest camí, doncs, situacions algunes dantesques, grotesques i kafkianes que han viscut i que han defensat els diferents governs de la Generalitat. I recordem que això comença amb aquell Govern dels millors, aquell Govern que al final va ser el de les millors retallades i de les millors extraccions de drets laborals, socials i econòmics als treballadors públics. S'ha dit aquí, els treballadors públics al final són els que acaben pagant per un costat el que suposa la crisi amb un sobreesforç i un sobretreball directe per mantenir els serveis públics amb unes condicions i uns recursos molt limitats. I també acaben pagant, en aquest cas, amb els seus, diguéssim, salaris i moltes vegades amb els seus drets... –també s'ha dit aquí: que molts drets no s'han retornat i dubtem que es puguin retornar algun dia–, doncs acaben pagant tot el que passa en una crisi com vam viure llavors i com estem vivint i hem viscut amb la covid. Jo volia recordar que aquell govern, i especialment el Govern del senyor Puigdemont, va posar totes les traves que va poder per retornar i fer el retorn de les pagues extres dels treballadors públics. Ho dic perquè no vull que això s'oblidi. Aquell Govern, el Govern del senyor Puigdemont, acusat de malversació, mentre malversava, diguéssim, els cabals públics, es negava al mateix temps a retornar els diners als treballadors i els drets laborals i socials dels treballadors. I, a més, amb un agreujant, i és que en aquell moment, sobretot el 2017, ho feia pressionant els treballadors públics, pressionant els funcionaris, perquè seguissin bona part dels seus objectius polítics. I a això nosaltres des de Ciutadans sempre ens hi hem oposat. I crec que conèixer una mica la història de tot el que ha passat i com ho hem viscut en aquest Parlament és de dret, i jo crec que és just que ho fem. Els treballadors públics ho han passat malament, ho van passar malament i aquell Govern del 2017 ho va fer prou malament, és evident. Després, això sí que és cert, es va poder arribar a un acord, que al final el que ens acaba donant és, doncs, un retorn d'unes pagues a uns treballadors públics, a una comunitat autònoma on diguéssim que és on més hem retallat, on més pagues extres hem pres o hem, diguéssim, tret o quasi diria que utilitzat indegudament dels treballadors públics; les del 2012, 13, 14... Moltes comunitats autònomes no van fer ús de la del 2014. Aquí sí que s'ha fet. I hem sigut els últims a retornar aquesta paga. Per tant, hi ha una part del decret que diu que s'ha fet un sobreesforç per retornar tots els diners i tots els drets laborals i socials als treballadors... Bé, un sobreesforç, permeti'm..., i jo ara igual ho estic centrant en vostè, consellera, que al final ha arribat al final del camí i li ha tocat a vostè, doncs, per un costat donar aquesta notícia positiva als treballadors, però també rebre de l'oposició i tota la història o l'històric d'aquests governs, del mal govern en aquest cas. Però és cert que això ha passat, ho hem viscut, i crec que no és just. Jo crec que la funció pública requereix una millor gestió. Recordem, i això és una dada que no podem negar, que hem passat en deu anys d'una temporalitat, a la funció pública, del vint al quaranta per cent. Aquest vint per cent de creixement és insostenible. Tenim sobre la taula encara el problema amb bona part dels interins. Crec que els treballadors requereixen, i per nosaltres, doncs, tenen tot el nostre suport, un agraïment immens pel que han fet, sobretot els últims anys. Però, de veritat, consellera, ja per acabar, gestionin millor. Crec que... Hi votarem a favor; no ho he dit, però hi votarem a favor. Igual no ho semblava pel que estava comentant, però sí, hi votarem a favor. Però era..., diguéssim, és un vot a favor prou prou crític. Gràcies, consellera, diputats i diputades.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Eva Parera.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia; bon dia a tothom. Nosaltres també farem un vot favorable, malgrat que sembla una mica surrealista estar a finals del 2021 parlant de retornar una part del sou del 2014. Sí que voldria aprofitar per recordar-los que el 2012 també hi va haver una retallada d'altres drets laborals dels treballadors de la Generalitat dels quals no se n'ha tornat a saber res més, i potser seria un bon moment per aprofitar que el Govern es pronunciés sobre si pensa o no retornar aquells drets. Gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Glòria Freixa.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, avui ja ho han comentat tota la resta de grups: al que venim és a ratificar aquest decret llei –que sembla que serà per unanimitat– per retornar aquesta paga extraordinària que faltava del 2014 als servidors públics del nostre país. Crec que aquest decret, com ja s'ha comentat, posa fi a una situació injusta que va ser fruit d'una crisi molt profunda a l'Estat espanyol i una crisi també mundial, com ja hem explicat altres vegades en aquest faristol quan hem vingut a parlar d'aquest tema. Però avui jo crec que és especialment rellevant, perquè més enllà de que vulguin dir si s'havia acordat o no s'havia acordat amb els sindicats, el que és cert, com ha dit la consellera, és que s'ha fet un esforç pressupostari molt important i que aquesta paga es retorna aquest 2021 íntegrament. Jo crec que avui hauríem d'haver afegit poques coses. Senzillament, crec que ens hauríem de felicitar perquè després de tants anys, com ha dit també aquí el company socialista, s'ha tornat aquesta paga, i poca cosa més hauríem de dir, el que passa és que a vegades, doncs, bé, també som aquí per recordar determinades coses i en molts casos per fer alguns retrets. Però si tirem enrere en el temps, com se'ns ha dit per part de tots els grups polítics, i sempre es mira d'anar més enllà i més enllà i més enllà, com ja he dit altres vegades, aquesta crisi és mundial, aquesta crisi no comença a Catalunya..., sinó que en aquell moment quan Zapatero ha de fer aquella immensa retallada de més de 15.000 milions d'euros, afecta ja, en aquell moment, un cinc per cent del sou dels funcionaris públics. És a dir que no és que Catalunya s'inventi les retallades, sinó que ens trobem en un context molt complex on des d'aquí, des del Parlament de Catalunya, també, és el conseller Castells qui en aquell moment anuncia aquesta retallada del cinc per cent del sou als funcionaris, i, per tant, és molt anterior. Com es reverteix aquesta situació? És molt difícil, perquè les retallades no es fan només en els funcionaris. Aquelles retallades van ser d'aquesta alçada. I, a més a més, ens trobem amb que no les fan des del Govern espanyol perquè es vulguin fer, sinó que des de la Unió Europea se'ls fa un toc d'atenció i se'ls demana que aquestes retallades s'apliquin perquè Espanya està en fallida. I aquella crisi mundial no hagués sigut tan forta si no hagués sigut perquè les coses no es van fer bé. I Espanya probablement va ser dels països que ho van fer pitjor. I per això ens vam haver de veure immersos en aquesta retallada. Jo agraeixo que ens diguin que des del Partit Socialista, des dels comuns i des de tants altres partits s'ha ajudat per revertir aquesta situació i s'ha pressionat el Govern i també s'ha parlat, evidentment, amb els sindicats, que han fet molt bona feina, perquè es reverteixin aquestes retallades. Però és cert que, bé, més enllà del que puguin vostès haver empentat aquí no ens han ajudat a empentar d'on ve la caixa que vostè deia. Vostè diu: «Sempre disculpes amb la caixa, amb la tresoreria... Home, doncs sí –doncs sí–, perquè ha sigut molt difícil per nosaltres recuperar aquella crisi econòmica i tornar a tenir aquests diners per fer front a aquests pagaments. Que en soc la primera perjudicada d'aquella època, perquè jo en aquell moment era funcionària. Per tant, sé molt bé de què es parla. Però, escoltin, ens ajuden allà també. Perquè, és clar, parlar aquí d'això quan hem hagut de pactar, el 2021 –en un país democràtic–, que es publiquin les balances fiscals perquè no sabem encara quina és la contraprestació entre nosaltres i a Espanya... Home, el febrer d'aquest any, 2020; ja veurem quan es publiquen. Però, per tant, quan es queixen de que nosaltres ens excusem amb la caixa... Home, doncs la caixa està allà. I la caixa..., són vostès qui ens poden ajudar també allà, i no pressionar tant aquí, sinó pressionar allà perquè aquesta caixa sigui més gran. Bé, no crec que haguem de dir gaire més cosa, perquè hem parlat molt d'això. Jo crec que avui ens venim a felicitar per aquest retorn de la paga extraordinària abans del que estava previst. Va començar el 2019, el conseller Puigneró, amb el retorn d'aquesta paga, i la consellera Vilagrà avui confirma el retorn total d'aquesta paga amb un esforç del pressupost de la Generalitat. Creiem que és un acte de justícia per tots els treballadors públics de la Generalitat de Catalunya. Volem recordar que segueix sent el territori de l'Estat amb menys funcionaris per habitant, gairebé la meitat dels funcionaris que tenen comunitats com Extremadura. Aquí només un de cada deu treballadors cobra del sector públic. I des de Junts per Catalunya els volem donar les gràcies; els volem donar les gràcies perquè han estat al peu del canó, perquè nosaltres no tindríem el nivell de qualitat que tenim en els nostres serveis públics d'aquest país, ni en sanitat, ni en educació, si no tinguéssim aquest gran nivell de funcionaris públics, aquest nivell que tenim de persones que treballen en aquests serveis. Per tant, només vull acabar així. Gràcies, servidors públics catalans, per estar sempre al servei del vostre país. [[Aplaudiments.]]
Finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Albert.
Gràcies, presidenta. Ha dit «Jordi Albert i ha començat a marxar la gent de Junts, tu, això és «tremendo, i en canvi arriben els d'Units per Avançar, per tant..., la qual cosa comença a preocupar-me. [[Rialles.]] Dit això, m'he quedat no els hi diré «sorprès, eh?... Per cert, abans de començar, consellera, diputats i diputades, treballadors i treballadores del Parlament, com sempre... No els hi diré que m'he quedat sorprès, perquè no és cert que m'hagi sorprès, però sí que vull posar l'accent en diverses qüestions que aquí s'han plantejat durant les intervencions prèvies. Jo vull recordar, en efecte, que el que avui portem és una modificació d'un decret, d'un decret que es va aprovar, que va convalidar aquest Parlament el mes de juliol, i que en aquell decret hi havia, doncs, el pagament de la paga extra del 2014, la part parcial del cinquanta-cinc per cent, i avui el que fem és ampliar aquest cinquanta-cinc per cent al cent per cent; per tant, incorporar el quaranta-cinc per cent que per al 2021 no estava previst que se n'executés el pagament. I, en efecte, aquest és un decret llei que era necessari i que era urgent. I per què era necessari i per què era urgent? Perquè és el mecanisme que tenim dotat i que té dotat el Govern per tal d'aplicar aquests pagaments amb afectació pressupostària. Per tant, aquestes apel·lacions demagògiques i populistes a les tiranies em sembla que no només no pertoquen, sinó que em sembla que, venint del grup que venen, són un autèntic oxímoron. No sé si saben què vol dir aquesta paraula, però els tirans acusant de tirania, doncs..., pues estamos en ello. Em sembla autènticament vergonyós, i seria bo que la propera vegada que surtin en aquest faristol es mirin bé què és un decret llei, per què s'utilitza un decret llei i, sobretot, deixin de dir mentides, perquè cada cop que obren la boca, les mentides surten a cabassos. Però igualment, jo em pensava que algú agrairia també aquest esforç. Perquè, en efecte, sí que hi ha hagut un esforç per part del Govern, un esforç per part del Govern perquè ha avançat la negociació. Aquell acord amb el comitè de vaga, ratificat posteriorment amb la Mesa General de Funció Pública, que deia que l'any 2021 es pagaria el cinquanta-cinc per cent de la paga extra del 2014 i que deia que l'any 2022, 2022 –potser algú ha agafat una màquina del temps i es pensa que ja hem avançat, però no, som al 2021 encara–, que el 2022 es pagaria el quaranta-cinc per cent. I aquí sí que hi ha una voluntat per part del Govern per donar compliment a aquest acord (remor de fons), fruit de la mobilització dels funcionaris i les funcionàries al nostre país, però alhora també fruit de la negociació col·lectiva. I hi ha hagut aquesta voluntat, perquè el Govern podria haver complert al cent per cent l'acord i per tant portar el pagament d'aquesta paga extra del quaranta-cinc per cent al pressupost del 2022. I ho avança al pressupost del 2021, perquè aquest mes de novembre els empleats i les empleades públics del nostre país puguin tenir ingressada en nòmina la paga extra completa al cent per cent del 2014. I jo crec que això ho hem de dir, i que això s'ha d'explicar, perquè això és així. Perquè aquest Govern sí que ha expressat voluntat política d'avançar aquest pagament que era per al 2022. I, en canvi, aquest reconeixement cap dels grups, que votaran tots a favor, el fa. I és important que això també ho destaquem, perquè el compliment estricte de l'acord ens portava al compliment del pressupost del 2022 i no al pressupost del 2021. I això ho hem d'explicitar clarament. I jo, sincerament, estic profundament agraït a la consellera Vilagrà que hagi pres aquest acord com un acord propi, que hagi assumit com a acord propi absolut el que és fruit de la negociació col·lectiva amb els representants dels treballadors i les treballadores públiques del nostre país i que ho hagi avançat aquests mesos. Perquè sí, en efecte, des del 2014, ja feia massa anys que durava. Però també és cert que aquest pagament es podria haver demorat fins a l'any 2022, que és el que deia exactament l'Acord de negociació col·lectiva, l'acord amb el comitè de vaga de l'any 2018. Per tant, davant de totes les paraules que m'han precedit, jo crec que és important destacar que, fruit del diàleg social i que fruit d'aquesta voluntat de govern, el mes de novembre tots els treballadors públics tindran en la seva nòmina el cent per cent de la paga del 2014. I això és el més important. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, procedirem ara a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i els vots negatius són favorables a la seva derogació. Passem, doncs, a votar sobre la validació del Decret llei 23/2021. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, amb 131 vots a favor, el Decret llei 23/2021 ha estat validat. D'acord amb l'article 158.4 del Reglament, un cop validat el decret llei, pregunto a la cambra si hi ha algun grup parlamentari que vulgui tramitar aquest decret llei com a projecte de llei? Atès que no hi ha cap petició, aquest decret ha quedat validat i no es tramitarà com a projecte de llei. [[Projecte de llei de la ciència de Catalunya (debat de totalitat)]] [[200-00002/13]] Passem al tercer punt de l'ordre del dia: el debat a la totalitat sobre el projecte de llei de la ciència de Catalunya. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, per presentar aquesta iniciativa legislativa intervindrà en nom del Govern la consellera de Recerca i Universitats, que té ara mateix la paraula. Endavant, consellera Geis. [[Pausa. Veus de fons.]]
Bé, bon dia a tothom. Presidenta, president de la Generalitat, diputats, diputades. Avui és un altre dia important per a la ciència i el coneixement d'aquest país, perquè avui debatem el projecte de llei de la llei de la ciència a Catalunya, aprovat pel Govern el 27 de juliol, la seva primera llei, el seu primer projecte de llei. Com a conselleria de Recerca i Universitats estem plenament concentrats a posar tots els esforços perquè aquesta llei tingui el màxim consens d'aquesta cambra i s'aprovi al més aviat possible. I és just reconèixer també el paper que hi han tingut els equips dels departaments d'Empresa i Coneixement que m'han precedit des de l'any 2017. Voldria agrair especialment a la secretària general del departament, Esther Morales; al director general de Recerca, Joan Gómez Pallarès; a la directora general d'Universitats, Victòria Girona; al secretari del CIC, Josep Ribes; i a les juristes, Roser Martí i Encarnació Grau, per la seva feina, especialment la Roser, que aviat es jubilarà, per la seva llarga trajectòria al servei del coneixement i la recerca d'aquest país –moltíssimes gràcies, Roser. I també volia fer una menció especial al secretari d'Universitats i Recerca, Francesc Xavier Grau, que tinc la sort que em continuï acompanyant en aquest projecte de la conselleria. Moltíssimes gràcies per la vostra perseverança i per fer realitat aquest projecte. Aquesta exposició l'he estructurada en tres blocs. Un primer bloc relatiu a la Catalunya del coneixement, la Catalunya que ha estat, que és i serà una Catalunya de talent, de coneixement, de ciència, d'innovació i de progrés. Un segon bloc relatiu a la importància de l'aprovació d'aquest projecte de llei, i un tercer bloc relatiu a les aportacions principals que aquesta llei conté. El primer bloc, la Catalunya del coneixement, què ha estat, és i serà, comença preguntant-vos, diputats i diputades, si aquest projecte de llei... aquest projecte de llei, la importància que té. Per què Catalunya necessita aquesta llei de la ciència? Doncs, perquè precisament Catalunya ha estat, és i serà una terra d'innovadors, una terra de coneixement, una terra de talent, d'innovació. I si s'hi fixen, el projecte de llei fa servir la paraula «ciència i ho fa en un sentit ampli. Inclou la tecnologia com a ciència de les arts industrials, la innovació com a element consubstancial a la ciència de frontera que s'hi fomenta i la transferència de coneixement com a procés que converteix la ciència en riquesa. Però d'on venim –i permetin-me fer un breu esment a la llarga trajectòria de la comunitat científica del nostre país. Catalunya ha estat, al llarg de la seva història, una societat oberta i dinàmica, capdavantera en les transformacions socials i econòmiques. En els Premis Nacionals de Recerca, la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació ens oferí una revisió de les fites més importants –que podria destacar avui– com les diverses accions de renovació cultural i científica dutes a terme per Enric Prat de la Riba des de la Diputació de Barcelona i des de la Mancomunitat de Catalunya o des de l'Institut d'Estudis Catalans. Hi ha molts científics que han tingut un gran paper en la nostra història. Ens podríem remuntar a l'època medieval quan Ramon Llull i Arnau de Vilanova ja produïen textos científics en català i no només en llatí. Hi ha moltes altes institucions que han contribuït d'una manera molt notable a la difusió del coneixement científic del nostre país, sempre amb una mirada posada al món i amb una gran ambició, com la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona o l'Acadèmia de Medicina i Cirurgia. I no menys important, hi ha grans dones al llarg de la història de Catalunya que tenen un paper imprescindible en la ciència, com Martina Castells, de Lleida, la primera dona que va assolir un doctorat a l'Estat espanyol; Dolors Aleu, de Barcelona, primera dona llicenciada en medicina a l'Estat; Trinitat Sais, de la Bisbal d'Empordà, destacada divulgadora científica del coneixement; o Elena Maseras, de Vila-seca, la primera dona matriculada a la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona. Però Catalunya disposa en l'actualitat d'un sistema de recerca, desenvolupament i innovació competitiu, internacionalment i obert al món, integrat per diferents agents públics i privats que duu a terme una tasca immensa. El sistema català compta amb dotze universitats, cinquanta-set centres de recerca, tres grans centres tecnològics, més de 1.700 grups de recerca reconeguts per la Generalitat, divuit hospitals universitaris i setze parcs científics i tecnològics. A més a més, tenim tres grans infraestructures cientificotècniques singulars, el sincrotró Alba, el Centre Nacional d'Anàlisi Genòmica i el Barcelona Supercomputing Center. A més de vuit infraestructures de suport. A Catalunya tenim trenta mil investigadors i investigadores. Els nostres investigadors representen l'1,5 per cent del total i generen el 3,7 per cent de les publicacions científiques a Europa. Una xifra remarcable. A més, Barcelona és la novena ciutat d'Europa en producció científica. Som capdavanters en la captació de fons europeus. En els últims sis anys i en el marc del programa Horitzó 2020, Catalunya ha captat 1.583 milions d'euros, un 2,5 per cent del total, molt per sobre de l'1,5 que representa el nostre pes en termes poblacionals. Som el segon país de la Unió Europea en captació d'ajuts als investigadors excel·lents que atorga el Consell Europeu de Recerca, només per darrere dels Països Baixos. Pel que fa a la captació dels països de l'Espai Europeu de Recerca, Catalunya se situa en la quarta posició, amb gairebé 600 milions d'euros, que suposen el cinquanta-tres per cent dels recursos atorgats a tot l'Estat espanyol. Aquests dies teníem bones notícies a l'entorn de la vacuna d'Hipra, un altre exemple de la potència actual de la recerca a Catalunya. Però també la Catalunya que serà. S'imaginen on podríem arribar amb una llei que defineixi, coordini, protegeixi, fomenti la ciència en el seu conjunt i una ordenació jurídica que permeti identificar tots els agents del sistema? La llei de la ciència ens ha de permetre com a país fer un salt endavant i convertir-nos en un pool de referència situat entre els millors d'Europa i continuar amb l'ambició d'anar assolint fites d'excel·lència. Som davant d'una llei cabdal per donar cobertura a l'estructura de coneixement del país, que actua pels seus resultats diferenciats com una estructura d'estat. La importància d'aquesta llei neix també d'aquesta demanda de la comunitat científica. Va ser un acord i una demanda de país formular aquesta llei i va ser un dels acords principals del Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement. I, com saben, el pacte és l'eina estable, compartida i consensuada, els recursos i les polítiques necessàries perquè aquesta Catalunya esdevingui un líder en recerca, desenvolupament i innovació en el món encara més. De fet, m'agradaria destacar que a l'acord del pacte de legislatura hi consta de manera expressa el compromís del Govern de l'aprovació de la llei de la ciència de Catalunya i el compromís d'augmentar el finançament de la recerca fins al 2,12 per cent del PIB, la qual cosa suposa un 0,75 per cent del finançament públic. Però aquesta llei també obliga el Govern, sigui el que sigui, perquè vincula el finançament de la recerca al pacte nacional i esdevé llei. Per tot això es va sol·licitar que aquest projecte de llei es tramités mitjançant el tràmit d'urgència, que és un tràmit més àgil i més ràpid, però que també és un tràmit que permet escoltar i atendre les demandes dels grups parlamentaris i escoltar les seves propostes de millora. Des de la conselleria, i en representació també de tots els membres de la conselleria, comptin amb la màxima predisposició i sensibilitat de l'equip de la conselleria per atendre les seves propostes. Els demano per això, també, la màxima agilitat, el cost d'oportunitat –i els economistes saben bé de què els parlo– en les polítiques científiques és elevat. Com s'ha elaborat aquesta llei? Al treball previ de la llei hi han intervingut cinc departaments del Govern de la Generalitat. Hi ha aportacions rellevants com l'Associació Catalana d'Entitats per a la Recerca, l'Agència de Qualitat del Sistema Universitari. I, al llarg del seu procés, hi han intervingut set centres de recerca del país, vuit universitats, el Comitè per a la Integritat de la Recerca, el Comitè Català de Representants de Persones amb Discapacitat, l'Associació de Biotecnòlegs de Catalunya i el Col·legi Oficial d'Enginyers Industrials i la UGT. Per què el país necessita que aprovem aquesta llei de la ciència? Perquè és una eina estratègica pròpia per avançar cap a l'objectiu de prioritzar la recerca com una garantia de futur, de progrés econòmic i de benestar social. Recull els aspectes clau del pacte nacional que ens ha de permetre avançar cap a un país on la recerca, el desenvolupament i la innovació esdevinguin una política prioritària del Govern. És el marc per bastir un nou model de societat en què la ciència treballa des de la societat per a la societat i amb la societat. Avançar cap a un país fort, cohesionat al voltant de la ciència, que sigui capaç de treballar i creure en el seu futur, un país on la ciència és el camí per superar pandèmies i altres obstacles que s'hi presentin. Amb aquesta llei completarem el mapa legislatiu del coneixement de Catalunya, després de la llei d'universitats i la llei d'educació. Té tota la cobertura jurídica de l'article 158 de l'Estatut, que ens atorga les competències exclusives en matèria de recerca, desenvolupament i innovació tecnològica. I ara sí, quines són les principals aportacions d'aquest projecte de la llei? Bàsicament les he situades en onze. La primera: és una eina de governança pròpia i específica per al sistema de coneixement del país. Una governança, una bona governança, és clau per al bon desenvolupament i l'èxit de les polítiques públiques aplicades al sistema de recerca, desenvolupament i innovació de Catalunya i entre tots els seus agents. Aquesta llei estableix una bona governança que ens permet, per primer cop, identificar tots els agents del sistema de coneixement i atribuir les seves funcions, sempre establint els objectius d'impacte científic, econòmic i social que la ciència du a terme. I és que m'agradaria recordar que cada euro invertit en recerca es torna multiplicat a la societat en quatre. Segona aportació: la definició i la consolidació del model català del sistema recerca; més desenvolupament i més innovació com a element estructural del país per definir, coordinar i protegir fomentar la cultura científica catalana. Perquè el sistema funcioni de manera coordinada, integrada i avaluada; perquè ens permet fer front als reptes globals i disposar de les eines necessàries; perquè ens permet coordinar els agents del sistema i fixar objectius compartits amb retiment de comptes, i perquè ens permet protegir i continuar fent créixer un model d'èxit. Tot això ens permetrà consolidar el posicionament de Catalunya com a pol científic internacional. Quatre, i absolutament important: nou impuls a la Comissió Interdepartamental de Recerca i Innovació, la CIRI, i la creació del consell de recerca de Catalunya, el Corecat. Aquests dos organismes han de tenir un paper clau i d'alta rellevància en la definició i coordinació de les polítiques de recerca en la línia del document Catalunya 2220 Reset. El Consell de Recerca de Catalunya, el Corecat, s'erigeix com l'alt òrgan de nivell per reflexionar, debatre i assessorar el Govern de quines són les decisions estratègiques del país en matèria de recerca i transferència. Per tant, dotar-nos per primera vegada d'un òrgan extern al Govern que reflexioni i ens digui quines són les línies de recerca com a país que hem d'impulsar. Això és absolutament important. Segon, la CIRI, la Comissió Interdepartamental de Recerca i Innovació, que tindrà un nou paper com a òrgan col·legiat del Govern de la Generalitat en matèria de foment de la recerca, la transferència, el coneixement i la societat digital. Això és important, també, diputats i diputades. En l'actualitat no només és la conselleria de Recerca i Universitats la que fa recerca. Hi ha altres departaments del Govern que fan recerca, per exemple en centres Cerca, i la CIRI el que ha de fomentar és que cada conselleria, cada departament, busqui els seus socis de recerca per impulsar una recerca específica relacionada amb cada departament del Govern. Això farà que realment la política de coneixement sigui transversal en la política del Govern, i això a la pràctica suposarà un augment de la inversió pública en recerca amb la suma de tots els departaments. Això, a més a més, liderant-ho des del Govern de la Generalitat, per tant amb acció pública. Crec que serà una autèntica revolució i, de fet, els investigadors i investigadores d'aquest país que estan pendents, també, avui d'aquest debat m'ho deien: aquests dos organismes, el Corecat i la CIRI, són dos estructures de país importants per fer aquest salt encara més endavant del sistema de coneixement. Cinquena: el pla d'excel·lència de la recerca universitària. Les nostres universitats del país fan una aportació molt rellevant a la recerca, que suposa més del seixanta per cent. Aquesta llei desenvolupa per primera vegada un pla d'excel·lència per a la recerca universitària i proposa un finançament específic per impulsar-la. Sisena: agents de la innovació de la recerca i del desenvolupament. Aquesta llei contempla tots els agents del sistema català de recerca, desenvolupament i innovació per afavorir la coordinació de les universitats i els centres de recerca fins a les agències de suport i finançament, passant per les infraestructures cientificotècniques similars. Per tant, aquesta llei es dota, també, d'aquesta coordinació transversal de tots els agents perquè els reconeix. La llei de la ciència contempla i reconeix tots aquests agents del sistema, perquè tots són tan importants..., les universitats com els centres Cerca del nostre país. Són tan importants els parcs científics com les infraestructures cientificotècniques, i són tant o més importants les agències de suport com l'AGAUR, el CSUC o Acció. L'èxit del nostre sistema se sustenta en la coordinació d'ell. Setena: condicions dels professionals de la ciència. Per tal de retenir, recuperar i atraure el talent, el projecte de llei defineix les polítiques de personal per garantir les condicions adequades de treball dels professionals de la ciència. I en aquesta línia promou la mobilitat a través de processos de formació, consolidació, captació, retenció i retorn del talent. Preveu noves figures, com ara la del personal tecnòleg i tècnic de suport a la recerca o la de col·laboradors científics en tasques d'elaboració, direcció, gestió, seguiment i foment de l'avaluació dels plans i programes de recerca, desenvolupament i innovació de caràcter temporal. I aquí, petit parèntesi, que tinc l'equip de la conselleria..., estem molt amatents també a aconseguir la negociació del primer conveni col·lectiu de la recerca a Catalunya, eh? No tenim plenament competència, però hi estem fent seguiment, i fer aquesta feina sota radar perquè això sigui una realitat ben aviat. Vuitena: nou model de finançament públic i privat. Per tal d'acostar-nos als països europeus capdavanters del nostre entorn, com ara Dinamarca o Àustria, cal avançar cap a un nou model de finançament publicoprivat amb major implicació del nostre..., del món de l'empresa i noves fórmules de mecenatge. Entre elles, es preveu la creació d'un consell de mecenatge en recerca, desenvolupament i innovació, per incidir positivament en la implicació privada en el finançament de la ciència. Novena: internacionalització i acció en recerca, desenvolupament i innovació. Estem en un escenari de reptes globals on cal potenciar Catalunya com a actor internacional. Per aquesta raó, es preveu també aprofundir en aquesta internacionalització. Com? Incrementant de la contribució catalana a l'Espai Europeu de Recerca i amb el reconeixement a la comunitat investigadora que està a l'exterior. Els nostres ambaixadors científics, els nostres investigadors i investigadores, que estan a l'exterior, així com, també, elaborar aquesta estratègia oberta i de captació de talent, aquesta estratègia catalana de la ciència oberta que també s'estableix a la llei de la ciència. Desena: programa per a la integritat de la recerca a Catalunya. Amb la llei de la ciència potenciem un programa per a la protecció de la integritat de la recerca i la promoció de les bones pràctiques, anàlisi i prevenció de conflictes d'integritat mitjançant el CIR-CAT, que és el Comitè per a la Integritat de la Recerca, que ja està en funcionament. De fet, la setmana passada en el Consell Executiu vam aprovar la pròrroga del comitè científic per a la integritat, esperant que amb la llei, doncs, ja no faci falta més la seva pròrroga, però ja està en funcionament. Hi feia referència abans quan parlava d'aquesta diplomàcia científica, també la necessitat de tenir una estratègia de país de ciència oberta. Ho hem vist amb la pandèmia. I el país necessita tenir aquesta infraestructura, les dades són una infraestructura important, és una eina, una matèria primera per als investigadors i investigadores. I aquí el Govern hi ha d'incidir creant aquesta estratègia i aquest banc de dades públic i obert de les dades. I finalment, diputats i diputades, tenim la responsabilitat, teniu la responsabilitat que dels treballs parlamentaris d'aquest projecte de la llei en surti un trampolí per a les nostres universitats, per als nostres centres de recerca i per als nostres investigadors. Aquesta llei ens apropa a Europa i ens impulsa al món. I els acabo de exposar breument quines crec que són, humilment, les aportacions d'aquesta llei. Sé que tots vostès comparteixen amb mi el paper decisiu que el coneixement i la ciència han de tenir en el nostre país i m'agradaria acabar amb una cita que defineix perfectament quin és el paper de la ciència. Aquesta cita és d'Enric Prat de la Riba, que dona inici a l'exposició de motius del projecte de llei, avui tan vigent com a l'any 1911, que la va pronunciar en ocasió de la creació de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans: «La ciència avui representa, per a nosaltres, la riquesa pública de demà. Perquè el coneixement és l'element estratègic més important per al futur de Catalunya, perquè la recerca és el millor pla de contingència, perquè el país ho mereix i la comunitat científica ho exigeix. I per aquest motiu, espero que aquest debat parlamentari, aquesta llei surti aprovada amb un gran consens i amb la màxima rapidesa possible. Ara està a les seves mans i espero que sigui realitat. Dotem-nos com a país de la llei de la ciència de Catalunya; dotem-nos d'una llei d'estructura de país com és la ciència; dotem-nos d'una llei que atorgui el paper central que correspon a la ciència per reeixir en el progrés científic, social, econòmic i cultural de Catalunya. Per una Catalunya lliure, per una Catalunya de ciència. Moltes gràcies, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. I a continuació, atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, per expressar el seu posicionament, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero.
Bon dia, consellera, diputats i diputades. Fa anys que alguns i algunes que ja fa temps que treballem en l'àmbit del coneixement esperem aquesta llei i ens alegrem de tenir-la ja en tramitació parlamentària. Crec que la primera vegada que en vaig parlar amb un govern hi havia el Toni Castellà, de secretari general d'Universitats i Recerca i el Pep Martorell el seu director general. És a dir, ja fa molts anys, crec que entre set i vuit anys, que vaig parlar per primera vegada d'aquesta llei. En un país, aquest, el nostre, on no estem massa acostumats a tenir debats relaxats, pausats, de profunditat, de temes que realment poden marcar el futur del país, avui és veritat que és un dia rellevant. Podem parlar del coneixement, que ha de ser, hauria de ser la palanca de canvi de la nostra economia, de la transformació de la nostra economia perquè sigui més resilient, més estructural i més sòlida. Vull agrair, abans d'entrar en matèria, la feina que han fet els diferents governs, perquè aquesta llei és veritat que no és feina només de l'actual Govern, sinó dels anteriors. I per no citar molta gent, felicito els diversos governs, també a tot el sistema de recerca, que sé que hi ha participat, i, en concret, vull posar el nom d'una persona i no vull que s'enfadi ningú, però per exemplificar-ho amb algú volia posar, doncs, el nom del Joan Gómez Pallarès, que és el director general de Recerca, l'actual director general de Recerca, que és qui en els darrers temps ha pivotat i ha pilotat aquesta llei; també per la seva disposició, pel seu bon to i sempre per treballar construint, per un sistema que ens estimem tots. No hem presentat esmena a la totalitat, el Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, perquè crèiem que no era necessari. Però és veritat que a la llei hi ha coses que no ens acaben de convèncer o hi ha coses que trobem a faltar en aquesta llei. Potser m'agradaria més parlar del que falta que no pas de les coses que no ens agraden. Però és veritat que una llei o el tràmit d'una llei serveix perquè la puguem millorar, perquè la puguem enriquir, perquè la puguem tramitar amb tota la solvència. I ara els diré una obvietat, però qui legisla és aquesta cambra i qui legisla són els diputats i les diputades que som aquí, i, per tant, quan entra una llei, vingui per iniciativa legislativa popular, governamental o de l'oposició, qui finalment és el responsable d'aquella llei som tots nosaltres, som els que estem aquí; som els que tenim l'obligació, perquè la principal funció d'aquest Parlament és legislar. I, per tant, vull que això quedi clar. I per això és tan important el tràmit parlamentari d'una llei, perquè aquí hi ha un text inicial que pot canviar i que espero que en el cas de la llei de la ciència canviï per millorar-lo i per enriquir-lo. Ara bé, haig de dir que estic decebuda perquè hi hagi tres grups, en aquest cas, Junts per Catalunya, Esquerra Republicana i la CUP, que hagin decidit tramitar aquesta llei per urgència. Crec que després d'esperar tants anys i realment de tractar un tema tan rellevant per al futur del nostre país, fer-ho per urgència no ens sembla de rebut. Crec que podríem haver fet una tramitació més assossegada on la llei es pogués anar coent a poc a poc i, per tant, poguéssim tenir la millor de les lleis. La urgència vol dir retallar els tràmits, reduir-los al màxim, i crec que això no és positiu per a una llei que necessita tot el temps necessari. I necessitem també, els diputats, escoltar tot aquest sector del que parlava la consellera: portar-lo al Parlament, escoltar les seves veus, veure com es discrepa, com s'enforteix, com es matisa, per, després, poder fer les millors esmenes que acabin amb el millor text. Els haig de dir que en això estic decebuda, perquè jo estic segura que una tramitació més llarga podria fer la millor llei. No dic que no ho sigui, és una bona llei, però segur que la podem millorar. Ho repeteixo, som nosaltres responsables de legislar i, per tant, ho repeteixo, ho torno a dir, ja els ho he dit a tots a nivell personal, els demano, si us plau, que retirin aquesta urgència, crec que no fa cap bé a ningú i, a més a més, és que no entenem quins són els arguments per a la urgència. Sincerament, és que no els entenem. Hem fet, i veig el conseller Tremosa aquí, ja el cito molt, eh? No ho sé, es pensaran..., en fi, que som alguna cosa més que amics. [[Rialles.]] Però el conseller Tremosa sap, perquè jo li ho vaig dir en primera persona, vam tramitar dues lleis per urgència –per urgència– al final de la darrera legislatura. I jo li vaig dir: «Conseller, ens equivoquem, perquè correm tant que les coses no les fem bé. I vam tenir un error amb la llei dels APEUs, que vam haver de rectificar després. Perquè era incongruent, s'havien aprovat coses que no lligaven. En fi, fem les coses bé; fem les coses bé i intentem que aquesta llei no vagi per urgència i la puguem tramitar amb tota la calma. Alguns elements de millores d'aquesta llei, per ser positiva i constructiva. Nosaltres, més que una llei de la ciència la veiem una llei d'ordenació del sistema de recerca. És el que nosaltres veiem. És una llei que protegeix el sistema, i ho ha de fer? Oh, i tant que ho ha de fer. I tant que ha de protegir el sistema. Un sistema que ha donat molt bons resultats, i ho deia la consellera, no? I només vull posar aquesta dada: Catalunya té el 0,1 per cent de la població mundial, però produeix l'1 per cent dels articles científics de tot el món. Per tant, té una productivitat científica deu vegades més gran que la població mundial. Això s'ha de protegir? Sí, és obvi, i, per tant, en aquest sentit estem d'acord. Però no només ha de protegir. I si només protegeix, que sigui una llei d'ordenació del sistema. I ho deixem aquí. Si volem que sigui una llei de la ciència, nosaltres hi veiem coses hi trobem coses a faltar. Hi trobem a faltar una certa planificació, un cert horitzó. Quin paper volem que tingui el coneixement en la resposta als reptes globals, com poden ser l'alimentació, la salut o la mobilitat; però també –també–, quin paper volem que tingui el coneixement amb relació a la nostra economia. I creiem que això no està prou resolt en la llei. Bàsicament perquè aquesta llei es centra molt en la recerca d'excel·lència. I és cert que aquesta l'hem de protegir, ja ho he dit. Però no només pot ser això. I deixi'm fer un parèntesi: sempre dins d'aquestes grans dades i grans felicitacions que ens fem, hi ha clarobscurs. Una és, i ho deia la consellera, la precarització del nostre personal investigador. Fa molt de temps que reclamem que hi hagi un conveni propi, no?, que va avançant, però lentament. I és veritat que no és només obligació de la Generalitat, però pot empènyer, no?, pot ajudar, pot facilitar, pot posar les condicions. Això és importantíssim. Cal estabilitzar carreres professionals molt competents i hem de generar l'entorn legal perquè això sigui així. Però també passa, per exemple, i fent el parèntesi, amb els ICREA. Els ICREA han de tenir un millor encaix a les nostres universitats. No està prou resolt. I, per tant, aquí hauríem de mirar com podem ajustar algunes figures, no només de l'ICREA, però també. Per tant, sí, hem de potenciar, hem de protegir la recerca d'excel·lència, però ull als clarobscurs, i després: no només. Per això nosaltres creiem que la llei es queda curta. Només parla de recerca i parla molt poc d'innovació. És clar, nosaltres diem que si només parla de recerca o majoritàriament parla de recerca, estem obviant una part del coneixement. Cal generar-lo amb condicions, sí, amb el màxim nivell, sí, però després cal transformar-lo; cal transformar-lo perquè generi llocs de treball i riquesa al territori. Cal transformar-lo valoritzant aquest coneixement. «I si no fem això i ho diu Xavier Ferràs –i m'agrada molt aquesta frase–, «la cadena de valor del coneixement es trenca. Només el generem de molt alt nivell, però aquesta cadena de valor fins a la transformació, fins a l'impacte en la nostra economia, en la nostra indústria, es trenca. I això és el que hem de preservar i hem d'incorporar en aquesta llei que no hi és. Per tant, aquí nosaltres creiem que és molt important que puguem fer una anàlisi i un debat tranquils per incorporar aquests aspectes. Mirin, l'impacte econòmic de la nostra recerca és escàs, eh?, i això ho diuen molts dels rànquings europeus i mundials. Estem perdent posicions en l'àmbit de la innovació, per tant, hem de fer més encara més esforços. I escolti'm, de fet els països més avançats, el 70 per cent de la seva recerca i desenvolupament el fan les indústries i les empreses: el 70 per cent dels països més avançats. Nosaltres no estem aquí. Volem ser un país molt avançat? Sí, i ho deia la consellera. Doncs, hi ha una part que obviem. Hem de posar recursos, polítiques, hem de dissenyar un sistema d'innovació, o hem d'acabar el nostre sistema de recerca perquè acabi en aquesta transformació en aquesta valorització del coneixement. Si no, no ens en sortirem. I per tant, nosaltres trobem a faltar aquí més impacte de les empreses a les indústries. No podem deixar només en mans de la universitat aquesta transferència, entre altres coses perquè la llei incentiva bàsicament la recerca a les universitats, no?, els papers dels que tant parlem, poc la transferència. Per tant, o ho incentivem nosaltres amb lleis com aquesta o haurem perdut una oportunitat. El sistema de coneixement en tota la seva cadena de valor, eh?, si ho volen dir així. I per tant aquesta és un dels elements més importants que trobem a faltar. L'empresa, la indústria ha també de fer recerca, ha també d'innovar. I, per tant, hem de cercar les millors polítiques, els millors instruments, més recursos, òbviament, per a la recerca i la innovació, o per a tota la cadena de valor. I vull posar una xifra. L'any 2009 estàvem a l'1,7 del PIB en recerca i desenvolupament, 1,7; avui estem a l'1,52. Hem baixat, hem reduït la nostra aportació pública i privada en recerca i desenvolupament. Tenim molt a fer. El Pla nacional per a la recerca i el coneixement ja ens ho deia, ja ens marcava anualment uns augments per a la recerca universitària per a la no universitària. Portem dos anys perduts en aquest sentit, no perdem més temps. Però, de veritat, els demanaria dues coses. U, que intentin reflexionar sobre la urgència, i dos, que puguem tenir el temps necessari per fer aquest debat que jo he fet aquí molt ràpidament en uns minuts perquè no tinc més temps, però que em sembla molt rellevant, no només per al futur de la recerca i per al futur de la nostra economia, sinó, realment, de veritat els ho dic, per al futur del nostre país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Bé; moltes gràcies, presidenta. Senyora consellera, senyors diputats, en primer lloc, voldria ressaltar el compromís d'aquest Grup Parlamentari de Vox envers el foment de la creació de ciència i de la transmissió de coneixement, que han de ser objectius prioritaris de les universitats, dels hospitals, parcs tecnològics i centres de recerca per aconseguir millorar la societat. Del llarguíssim, feixuc, ampul·lós, idíl·lic, repetitiu i fins i tot contradictori preàmbul o exposició de motius del present projecte de llei de ciència, m'ha sobtat, per una banda, la següent oració, cito literalment: «Catalunya no ha estat fins a dates molt recents un centre productor de recerca científica de primer ordre. I es justifica aquesta sentència dient que el prestigi mundial de la ciència catalana començà l'any 1907, gràcies a Prat de la Riba. Bé, abans, diu el pròleg, van existir científics que apuntaven maneres, sí, i van posar els fonaments. Tot seguit, es fa una relació de científics catalans rellevants on, curiosament, el nom d'alguns es repeteix dues o tres vegades, mentre que se n'ometen altres de primer nivell com Ramon de Penyafort, Benet Bails, Longí Navàs Ferrer, Lluís Pericot, Jaume Vicens Vives, Enric Soler i Batlle, Ignasi Barraquer, Ricard Cirera i Salse, Josep Comas i Solà, i tants altres. És a dir, res d'apuntar el mèrit a un dels pares del nacionalisme, pràcticament quasi exclusivament, si us plau. Bé, per altra banda es diu al pròleg que l'excessiva regulació que afecta el sistema de Recerca, Desenvolupament i Innovació de Catalunya, tant externa com interna, condiciona el potencial dels investigadors. Doncs, per què s'ha de fer ara una llei de ciència? En l'àmbit estatal comptem amb la Llei 14/2011, de ciència, tecnologia i innovació, la Llei 14/2007, d'investigació biomèdica, entre altres, i en el pla autonòmic tenim la Llei 1/2003, d'universitats de Catalunya, el Decret 314/2006, de creació de denominació de la xarxa de referència d'R+D+I i les successives lleis que s'han anat dictant anualment en matèria fiscal, administrativa i financera del sector públic que estableixen a les disposicions addicionals mesures relatives a centres de Cerca –Institució Catalana de Recerca i Estudis Avançats–, mesures en matèria d'universitats i recerca, entre altres. Per tant, en definitiva, menys regulació i més solucions. Com diu el lema d'un ajuntament molt proper a aquí, al Vallès: facta, non verba. Ens preocupa en gran manera l'estancament de la recerca i de desenvolupament en el qual es troba Catalunya i que llasta l'excel·lent potencial de molts, moltíssims investigadors en perjudici, per consegüent, del progrés social. Els successius governs de la Generalitat, més preocupats amb deliris ideològics separatistes, han desatès la prioritat d'invertir en recerca i desenvolupament i innovació. Per exemple, les universitats, durant l'any 2020, han invertit un quaranta-dos per cent menys del que es va invertir en investigació i desenvolupament el 2009. Aquest descens és alarmant i la tendència s'ha d'invertir. Bé, la percepció que ens produeix la lectura inicial del present projecte de llei de ciència és la pròpia d'una declaració de bones intencions. No obstant això, l'anàlisi exhaustiva de l'articulat ens obliga a canviar de parer i afirmar que ens trobem davant d'un conjunt de generalitats, ambigüitats i de disposicions mancades de concreció, i s'hi ha colat algun disbarat important. A continuació, desgranaré alguns dels elements que considero més rellevants, no tots. El ejemplo más preocupante de la falta de detalle, de inconcreción, es que no se especifica absolutamente nada sobre la financiación del sistema de I+D+R, aspecto clave si lo que perseguimos realmente es impulsar, efectivamente, la ciencia. Por otro lado, teniendo en cuenta que existen ocho organismos diferentes con mayor o menor intervención en la gestión de la investigación y desarrollo, aprovecha este proyecto de ley para crear más entidades, entidades chiringuito, como el CIR-CAT i sobre todo el Coricat, sin funciones ejecutivas sino simplemente asesoras. Yo también, como ha comentado la señora consellera, me he podido reunir con investigadores –no soy tan pretencioso, no con todos– y con profesores de universidad y, entre otras cosas, me han comentado con preocupación esta realidad de crear nuevas entidades, nuevos organismos que tienen una dudosa, digamos, que funcionalidad. Un punto importante en cuanto a su inconcreción es el 5.2, el que se refiere a centros del CSIC y a otros centros creados por instituciones europeas que, según el proyecto, pasarían a depender de la Generalitat «como instituciones dentro del sistema R+D+I. ¿Cómo se conseguirá sin que se produzca colisión de competencias? En el apartado de selección del personal, todo es ambiguo y no se especifica cómo se procederá, ni en el caso de los investigadores ni en el caso del personal en formación. Otro artículo relevante es el 33, donde se indica que toda la evaluación del sistema está adjudicada a la Aquo, cosa que celebramos. En todo el articulado no hay ninguna mención a relaciones con las instituciones análogas del resto de España. Tampoco aparece ningún tipo de mención a estructuras o programas existentes de gran prestigio internacional, como pueden ser el proyecto Ramón y Cajal, Juan de la Cierva, Severo Ochoa, y María de Maeztu, estos dos, por cierto, son referentes para centros de excelencia. Sin embargo, se cuelan detalles ideológicos que no podemos admitir, porque nada tiene que ver con el fomento de la ciencia y de la investigación. Por ejemplo, perspectiva de género, el mal llamado lenguaje inclusivo, objetivos de desarrollo sostenible, sesgo nacionalista, la internacionalización para obviar la colaboración nacional. Acabo con una nota que echamos en falta, o un aspecto que se podría haber tratado también por lo que se refiere a la ciencia y al avance de la investigación, que echamos en falta en el articulado, que se concrete en aspectos como consideraciones de tipo bioéticas en las investigaciones, una defensa de la cultura de la vida en el tratamiento de las investigaciones sanitarias, por ejemplo. Y, en definitiva –acabo con esto– el presente proyecto de ley nos genera muchas dudas sobre su adecuación y utilidad para conseguir el loable objetivo que persigue y con el que debemos estar comprometidos todos, y que no es otro que el de impulsar la investigación, el desarrollo, la innovación en Cataluña. Cuando proceda, introduciremos las enmiendas que son necesarias para que se conviertan en un elemento útil y efectivo para el fin que persigue, aunque somos conscientes de que todo dependerá de los decretos que desarrollen la ley en su momento. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula el diputat senyor Dani Cornellà.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades... Bé, avui ens trobem aquí, doncs, uns anys tard..., sí que és veritat, que anem tard, però amb moltes ganes de tirar endavant aquesta llei i, sí, tramitar-la d'urgència, perquè entenem que és necessària precisament per això, perquè portem massa temps esperant-la i el sector fa molts anys que la demana. Per això la nostra urgència en aquest cas. Igual que també donaríem suport a la urgència, si depengués només d'aquí, doncs, de solucionar els problemes que també fa molts anys que arrosseguem en matèria d'estabilitat i dignitat dels treballadors i treballadores del sector. També hi donaríem suport, a la urgència per arreglar aquest problema. Però, tot i això, se'ns obren uns mesos en què podrem treballar conjuntament, uns mesos en què també podrem presentar esmenes, uns mesos suficients, al nostre entendre. I que nosaltres donem suport a aquesta urgència no vol dir que estiguem cent per cent d'acord amb aquest projecte de llei, sinó que el que volem és treballar-lo i esmenar-lo. I avui exposarem una mica la nostra visió així general i particular d'aquest projecte de llei i del que ens preocupa. Ens preocupa que aquesta reforma profunda que presentem amb aquest projecte de llei, doncs, serveixi per continuar amb l'estil actual de mercantilització de la universitat pública. Si bé podem compartir i compartim que cal millorar la governança i l'autonomia, per exemple, modificant la composició dels consells socials per fer-los més socials i no del capital, com massa sovint ha passat; millorant la democràcia de les universitats donant més participació a l'estudiantat. No creiem que haguem de compartir que la universitat hagi de ser més flexible i adaptable per competir. Aquesta no és la seva funció i només afavoreix la competència publicoprivada, beneficiant sempre aquesta segona. Hem d'aprofitar aquests canvis que podrem fer ara a la governança per fer un sistema més transparent i democràtic, on la comunitat, també, investigadora pugui participar en la definició estratègica de com es vol enfocar la recerca en aquest país. A més, necessitem que es posi èmfasi en l'estabilització del personal investigador, però també en el tècnic i de suport, per acabar amb la precarietat laboral del sector. I per nosaltres els punts claus d'aquesta llei són quatre, que ara els hi desgranaré mínimament. El primer és la transparència i el bon govern. A part dels òrgans de governança de cada centre, s'estableix, doncs, el consell interdepartamental –CIRI–, que és bàsicament entre conselleries, entre departaments, però que, al nostre entendre, podríem aprofitar també l'aprovació d'aquesta llei per acabar-lo d'adaptar i parlar, per exemple, de la seva composició, o fins i tot, no?, de la funció d'elaboració i aprovació de l'estratègia catalana de ciència oberta, que podria no només fer-se en aquest àmbit, sinó també comptar amb experts i que no vinguin només a proposta de les pròpies conselleries, sinó també del propi sector. És a dir, que es poden millorar aquests òrgans. També es vol crear dos òrgans més: el Coricat i el Consell de Mecenatge. El Coricat, doncs, seria merament l'òrgan més assessor de la comunitat científica a les polítiques de la Generalitat, que no ens sembla gens malament. I, en tot cas, el Consell de Mecenatge sí que és el que ens produeix més dubtes. S'entén que seria el regulador de les accions de mecenatge que rebria el sistema de recerca. I aquest sí que ens preocupa perquè pensem que haurem de treballar i concretar més i definir bé què vol dir «mecenatge i a canvi de què les persones i fundacions privades donen els diners a la recerca. Dependre d'això, al nostre entendre, és un perill per al sistema, i permetre-ho en alguns casos puntuals pot estar bé, perquè sobretot pot aportar socialització de la recerca, però no pot decidir mai l'estratègia ni les línies de recerca que s'han de potenciar, al nostre entendre. També es poden i s'han de crear òrgans i comitès d'experts per decidir com es gestiona la recerca del país. Però tots aquests han de ser transparents i elegits al més democràticament possible, garantint que hi participin els vicerectors de recerca de cada universitat, els col·legis professionals, els centres de recerca i una part, evidentment, sota control parlamentari directe. Al nostre entendre no ens calen, doncs, empresaris o grans corporacions en aquests òrgans de decisió. I la funció no només ha de ser de definir les estratègies i les línies d'actuació a curt i a llarg termini, sinó explicar i socialitzar amb la màxima transparència com i on es gasten els diners en recerca. El segon punt és la investigació a la universitat pública cent per cent. Ens preocupa que s'equipara al mateix nivell la recerca pública en les universitats i en les empreses privades, entenent que es dona més importància encara a criteris de competitivitat i a les avaluacions externes, amb la creació de la credencial d'excel·lència, sota uns indicadors de l'AQU que no s'especifiquen enlloc. La governança del sistema de recerca català a nivell científic, el Coricat, queda també subordinat a experts designats només pel Govern. S'insta les doctorandes a realitzar les tesis doctorals en empreses, afavorint així que la recerca pugui ser més rendible encara. I, a nivell de finançament, que és un tema que també ens preocupa i que hem tret diferents vegades aquí, no queda molt clar si hi haurà un augment del pressupost al sistema universitari o al de recerca. Sí que ens ho diu vostè, del 2,2. Nosaltres voldríem el 3, però sí que queda molt, doncs, en mans de les pròpies universitats i no es clarifica com anirà el sistema de pressupost. I, evidentment, al finançament complementari, per poder-hi accedir, s'haurà de tenir la credencial d'excel·lència, no? Les universitats privades..., també ens preocupa que puguin accedir als concursos públics de finançament de recerca estratègica, perquè evidentment, al nostre entendre, suposa un greuge cap a les públiques, perquè normalment es sol primar la rendibilitat i les infraestructures, cosa que sol afavorir, doncs, les privades. També, doncs, cal que la inversió pública que va a parar a aquests sectors privats de la recerca diguin, doncs, spin-off, per exemple, sigui minoritària, i sí que es faci que segueixi un patró circular i transparent, on l'esforç públic reverteixi en l'Administració, i la reinversió en el sistema de recerca alhora que en la societat, i no tan sols en els inversors que finalment exploten, doncs, les noves empreses que sorgeixen. I parlant de finançament, doncs, la llei ha de promoure també, al nostre entendre, un pla de convocatòries pròpies per finançar projectes de recerca en centres públics, de forma independent dels del propi Estat espanyol. El tercer tema és l'estabilitat laboral, que també n'he parlat abans. Nosaltres, des de la CUP, apostem per la ciència com un motor de generació de coneixement i també un motor d'ocupació estable i de benefici públic. La ciència sempre amb les persones al centre, i això ara no és així, per això aquest objectiu és molt clar: s'ha d'estabilitzar, professionalitzar la figura de l'investigador, la investigadora, el tècnic o el personal de suport. Entenem les limitacions legals i de competències en aquest sentit. És evident –i abans també s'ha dit això–, però la llei hauria de ser valenta i intentar trobar la fórmula per crear places estables, o com a mínim de llarga durada per a les investigadores, tècniques i de suport a recerca en tots els àmbits. La greu situació dels associats tampoc és una cosa nova, tots la coneixem, és la punta de l'iceberg d'un greu problema, doncs, d'ocupació estable dins del sistema de recerca i universitats, i hem d'anar treballant perquè tots aquests sectors, però també els grups d'investigació, tinguin capacitat, per exemple, de mantenir una plantilla amb contractes indefinits, no?, incloent els investigadors de nivell postdoctoral, els tècnics especialistes, el personal de gestió i suport a la recerca, i, fins i tot, el personal de seguiment, no? Totes les peces són molt importants en aquest engranatge. I finalment, l'estratègia de futur i criteris d'avaluació. Entenem que no només podem finançar grups d'investigació molt punters amb publicacions a grans revistes d'impacte, que això sí que veiem, doncs, que molts grups ho valoren com un fet molt i molt positiu, però nosaltres pensem que hem d'anar més enllà i necessitem teixir una xarxa de recerca estable i potent amb agenda pròpia i que no depengui de modes i temes calents. És a dir, que s'ha de canviar el sistema de criteris d'avaluació perquè es consideri alguna cosa més que el factor d'impacte a les revistes on es publiquen, sinó que es faci realment una anàlisi de la contribució del grup de recerca al camp. Aquesta reforma és clau, per nosaltres, en la investigació que no sigui tecnològica o sanitària, ja que en altres ciències, com les humanitats o les ciències socials, els factors d'impacte mesurats com ara, amb escales internacionals, no tenen sentit molts de cops, i s'acaben infravalorant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del grup parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades... Hi ha una anomalia en tot aquest debat, i és que aprovem avui, el 2021, que la llei de la ciència comenci a caminar, i ho fem bàsicament perquè l'Estatut, a l'article 158, reconeix la recerca pròpia de la Generalitat de Catalunya, la que finança amb fons propis, com una competència exclusiva, i el conjunt de la recerca a Catalunya com una competència compartida amb els diferents agents i també amb el conjunt de l'Estat. Clar, l'article 172, que és el que parla de la competència de la Generalitat en matèria d'universitats, té llei des del 2003, i el conjunt del sistema de recerca no té llei, i em sembla evident que aquí hi ha hagut un buit legal i una deixadesa institucional que fa massa anys que dura, i, per tant, celebrem com a positiu que almenys aquesta legislatura, encara que sigui divuit o vint després del que tocava, tinguem ja un esborrany de la llei de la ciència. I, per tant, una llei –i ja s'ha dit, i no ho sé, intentaré no ser molt reiteratiu amb les discussions anteriors– que el que fa és, diguem-ne, regular i ordenar un sistema que ha anat creixent sense un model legal que l'emparés, que és divers, que és plural, i que necessitava cert exercici d'ordenació de sabem on som, de quins objectius volem per al futur i com volem regular aquest sector, i quins són –i crec que aquest és un element central en aquesta discussió– els agents claus de la recerca al nostre país. I cada vegada completa un mapa que es necessita entre sí. Les universitats, que tenen llei des del 2003, i els centres de recerca i tot l'ecosistema de recerca i innovació a Catalunya són dos mons que funcionen diferent i que tenen dinàmiques diferents, però que es necessiten i que s'interrelacionen; i que es necessiten i que s'interrelacionen, especialment, perquè les universitats a Catalunya segueixen sent un motor de recerca al nostre país, i que, per tant, que aquests dos mons funcionin més o menys coordinadament també és clau per al futur de la recerca al nostre país. I no hem presentat esmena a la totalitat, i la primera reflexió, evidentment, és per què no l'hem presentat. La primera és perquè considerem que és una llei necessària. Ho hem dit abans, hi ha un buit legal, hi ha un buit competencial, diríem, a Catalunya en matèria de recerca, desenvolupament i innovació, i aquesta llei ve a omplir aquest buit i ve a posar una mica d'ordre i d'objectius al conjunt del sector. Després hi ha alguns elements que proposa que em semblen positius, que és, diguem-ne, tenir la capacitat de dissenyar un sistema d'avaluació contínua del conjunt de la recerca, també de la universitària, que es fa a Catalunya, i de planificar i finançar a partir d'objectius concrets i definits. Creiem que aquest és un model d'avaluació continuada que ens sembla positiu. I també creiem, i em sembla positiu que s'hagi defugit de sectarismes, i ho diem clarament, i s'hagi abastat el conjunt de la recerca que es fa a Catalunya, la que és de titularitat de la Generalitat de Catalunya, el CSIC, la que és de titularitat europea, tots els agents que fan recerca i desenvolupament a Catalunya tenen un marc legal que és comú i tenen objectius que són comuns, i aquesta llei també ha de ser un instrument que faciliti aquesta relació. Hi ha alguns elements en què discrepem, però totes les discrepàncies que tenim per nosaltres no fonamentaven una esmena a la totalitat, perquè compartim l'objectiu de la llei i compartim la necessitat d'aquesta llei, i, per tant, la treballarem a partir d'esmenes parcials. Sí que hi ha un element de caire general, que, a més, es menciona a l'exposició de motius i que queda recollida d'alguna forma en la llei, que és el model de llei que s'ha triat. Per nosaltres era important que no fos una llei excessivament exhaustiva, que no acabés construint una camisa de força sobre un sector que no només ha anat construint-se de forma desordenada sinó que també és un sector certament flexible, plural –es fa recerca a les indústries, es fa recerca a pimes, es fa recerca als parcs tecnològics, es fa recerca a les universitats–, i, per tant, no volíem una llei que d'alguna forma fos una camisa de força sobre el conjunt del sector, sinó que establís alguns mínims, no?, de coordinació i de reconeixement al conjunt d'agents de recerca. I, per tant, aquesta forma de legislar també l'entenem com a necessària i com a positiva. I fa una cosa que nosaltres compartim però que ens agradaria anar més enllà, que és establir uns mínims de drets del personal investigador. I per què diem que volem anar més enllà? Especialment per dos raons. Primer, perquè la precarietat que ha viscut el sector ha sigut injusta –i creiem que sobre això no hi ha debat–, però també perquè és un problema estructural de la recerca, especialment de la recerca universitària, que ens trobarem en els propers anys. A Catalunya, es jubilaran en els propers deu anys una gran part dels docents investigadors del nostre país. Aquests docents investigadors avui són els que posen el seu currículum en projectes competitius, els que fan que sumem punts i que guanyem molts projectes competitius, perquè hi ha gent que els dirigeix i que els recolza amb currículums de recerca de dècades d'experiència i que, per tant, tenen puntuacions molt altes. Aquests grans professionals marxaran del sistema en els propers deu anys, perquè molts d'ells es jubilaran, i no tenim relleus ben construïts. I no els tenim perquè la precarització del sector al final el que ha provocat és, primer, que tinguem plantilles molt precaritzades, temporals, que no han aconseguit estabilitzar-se a la universitat i fer recerca contínua durant molts anys, i, per tant, no hi ha hagut relleu entre la generació que es jubila i la següent generació que fa recerca. I la segona és que molta gent ha marxat del país, i té currículums que són importants, que serien aquesta generació que faria relleu amb la gent que marxarà per no perdre capacitat competitiva, però que no està en el nostre país i que no tornaran si no corregim les condicions de precarietat que els van obligar a marxar. Perquè, a banda de que molts d'ells, doncs, ja tindran vida a fora i tal –i alguns voldran tornar i altres no–, si no som capaços d'oferir condicions dignes, serà molt difícil que recuperem aquesta generació. I recuperar tota aquesta generació, la que avui està de forma precària a les universitats i la que ha marxat, és clau perquè no caigui la recerca al nostre país en els propers deu anys, quan hi hagi el relleu generacional en les nostres universitats. I, per tant, és un element en el que nosaltres hi volem incidir. Per tant, ens fixem quatre objectius en aquesta llei. El primer, ordenar el sector i establir agents claus, objectius, processos d'avaluació –creiem que això la llei ja ho fa; podem esmenar algunes cosetes. El segon objectiu, estabilitzar i revaloritzar el treball científic per garantir drets del que avui investiga a Catalunya, però també per possibilitar que retornin els milers de treballadors de la ciència que han hagut de marxar d'aquest país. El tercer és obrir una discussió sobre l'excel·lència. Nosaltres –i ho deia la companya Alícia– compartim que la lectura que es fa de l'excel·lència en aquesta llei és una lectura una mica concreta. Cal protegir els projectes d'excel·lència a Catalunya, evidentment, però l'excel·lència no és una cosa que tingui a veure amb la genialitat. És a dir, hòstia, tenim tres o quatre projectes que són genials perquè estan liderats per persones que són genials i són excel·lents, i els donarem més diners i més finançament perquè segueixin sent igual o més genials del que són ara. L'excel·lència també és resultat d'un treball constant, d'una estructura de recerca estable que cal potenciar, i que cal incidir-hi de moltes altres maneres. I, a vegades, situar l'excel·lència com un punt de partida i no com un punt d'arribada la caricaturitza, inclús. I ens passem tot el dia parlant de l'excel·lència en recerca a Catalunya i desconeixem que les bases d'aquesta excel·lència són molt precàries i són més inestables del que ens pensem. I, per tant, sobre això també hi volem aportar alguns elements. I el quart element, que per nosaltres ens sembla central en el debat sobre la recerca a Catalunya..., n'hi ha dos, però un no el podem treballar a la llei. El primer que no treballarem a la llei serà els pressupostos, que creiem que ha sigut un debat central durant tots aquests anys i que estem atents de com plantegeu resoldre'l. Però el quart seria el paper de la innovació a Catalunya. I creiem que la innovació està sent ja des de fa massa anys el gran fracàs de l'economia del coneixement a Catalunya, i que tenim problemes molt seriosos per traslladar la recerca i el desenvolupament als àmbits productius. A pesar de que tenim reptes evidents en el conjunt dels sectors productius –en l'alimentació, en l'agricultura, en la digitalització, en la transició energètica–, en un fotimer de sectors productius tenim problemes que exigeixen innovació, recerca i desenvolupament, i, en canvi, aquesta transferència última de coneixement, la que dona sentit a tot el conjunt de la cadena, som incapaços de fer-la, i creiem que això mereix, diguem-ne, un tracte més ampli i més particular en aquesta llei. I, per tant, també hi treballarem esmenes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Joan García.
Diputats, diputades, consellera... Consolidar la ciència com a element estructural de la nostra comunitat. Crec que aquesta possiblement podria ser la frase que sigui síntesi, d'alguna forma, del que planteja aquesta llei o del que planteja el Govern. Segurament, aquesta sigui també la voluntat de molts, de molts dels que estem aquí, i tot i haver-hi diferents apreciacions sobre aquesta llei, crec que és una iniciativa que, com s'ha dit també aquí, s'ha esperat al calaix massa temps. És veritat que tenim una llei que a nosaltres no ens agrada del tot, que és la d'universitats del 2003, però que ha pogut regular alguna part de la recerca, però tot el sistema de recerca que tenim a Catalunya, que en una part..., i tampoc parlaré sempre, diguéssim, malament, crec que en una part és bona i s'ha estructurat... I jo, de fet, en moltes reunions, no només en aquesta legislatura, sinó en altres legislatures, així ho hem defensat i que inclús hem buscat, doncs, que es pugui reproduir en altres parts d'Espanya. Doncs aquesta part o aquest món necessitava una regulació i una ordenació adequada, i crec que aquesta llei ho pot fer. També entenem la ciència com un concepte inclusiu que ha d'integrar la voluntat de generar coneixement i de fer-ho en compte de que sigui el nucli de transformació i que sigui el centre de transformació del nostre model productiu. És a dir, creiem en una llei que serveixi d'eina per dinamitzar la recerca, per frenar el retrocés que estem patint a Catalunya en àmbits –i ja s'ha dit també, i és veritat– com la innovació. El retorn al model productiu de l'esforç que fem al sistema a través de la transferència de coneixement també considerem que és essencial i bàsic. L'actual sistema de recerca, desenvolupament i innovació a Catalunya està conformat, com s'ha dit també, per un conjunt d'agents públics i privats. Jo sé que aquí s'ha parlat..., i crec que aquest concepte l'hem de posar sobre la taula; per nosaltres és molt important que aquesta sigui la realitat, que sigui un conjunt d'agents públics i privats. Sense la part privada del model de recerca –i això ho saben bé tots aquells que ho estan gestionant–, sense la part privada, no podríem tenir un sistema com el que tenim, que pot ser en alguns casos un sistema, diguéssim, positiu que ens aporta, doncs, bona part, diguéssim, de trobades..., de recerca del nostre sistema. El sistema ha funcionat en diferents ocasions d'aquesta manera. De fet, els centres de recerca han de ser també centres d'atracció de capital i fons de diferents àmbits. Aquesta llei ha d'assegurar..., no ho tenim molt clar, que ho faci, però ha d'assegurar mecanismes per aconseguir fons europeus –això s'està fent, però crec que ho ha d'assegurar, ho ha de blindar d'alguna forma–, estatals i privats, com he dit abans. El mecenatge, que també se n'ha parlat i a la llei apareix com a fórmula de reconeixement de l'aportació privada, ha de ser acompanyat de mesures, entre d'altres, com són les fiscals, per incentivar-lo. I aquí tampoc veiem mesures adequades. Crec que les mesures fiscals per incentivar aquest mecenatge també són essencials. Dins del conjunt d'agents que es parlava o que parlava del món de la recerca, crec que un dels més modificables o el més a tractar en molts casos és el de l'àmbit universitari. És cert que aquesta llei que he comentat abans, del 2003, va afavorir fer una certa recerca en l'àmbit de la universitat, però hem de reduir la seva..., o almenys fer més dinàmica, fer una transformació més dinàmica i flexible de la recerca dins de la universitat, reduint la seva rigidesa i millorant la seva transparència i moltes vegades autonomia, i a vegades també certa independència del poder polític, que això crec que és important que ho tinguem en compte per pràcticament tot. Hem d'apropar més a l'empresa..., com també demanem per la formació professional, a l'àmbit de l'empresa, a l'àmbit del teixit productiu. Crec que això és bàsic i aquestes sinergies són del tot desitjables i les hem de treballar en aquest sentit. I també per nosaltres, i això per nosaltres és bàsic com a projecte liberal que hem defensat a moltes altres comunitats i també defensem a Europa, hem de considerar que aquesta llei de ciència tingui també com a centre de l'aquesta un model adequat de transferència tecnològica i de coneixement. Catalunya forma part, de fet, de la red Cervera que va impulsar Ciutadans el 2017 i 18, als pressupostos. De fet, aquella xarxa, doncs, va ser exitosa, i bona part dels centres de transferència tecnològica o tecnològics de tot Espanya formen part d'aquesta, i aquí tenim Eurecat i LEITAT, que també ho són. Però crec que estem lluny encara de ser capaços de fer aquesta transferència al teixit real de la nostra, diguéssim, producció a Catalunya, que són les petites empreses on pràcticament no arribem amb aquesta transferència. És a dir, podem fer recerca, podem desenvolupar aquesta recerca, però després no l'apliquem directament més que a les mitjanes i grans empreses. Per tant, crec que aquest és un repte que, tot i que és cert que això ja és potser ampliar l'àmbit d'aquesta llei molt, jo crec que és essencial i bàsic que ho tinguem en compte. Perquè al final..., i aquesta reflexió també l'hem de fer des de Ciutadans; crec que des d'un partit liberal és bàsic dir que aquest canvi, aquest sistema, aquesta llei ha de fer que hi hagi un canvi també del model productiu. És a dir, si apliquem adequadament aquesta llei i aquesta transferència tecnològica a les petites empreses, podrem fer que aquestes empreses puguin créixer; això les farà més competitives i també les farà capaces o les capacitarà per controlar tot el que el mercat... Hem parlat moltes vegades de la cadena de valor de qualsevol servei o qualsevol producte i això al final també és millorar, incrementar l'ocupabilitat i millorar les condicions d'aquesta. Com a tercer element, i també s'ha comentat aquí, creiem que la innovació tal com l'entenem nosaltres no està funcionant a Catalunya. De fet, hem perdut llocs al rànquing d'innovació –i no ho dic jo, ho diu la Comissió Europea– en els últims anys. I crec que tampoc veiem aquesta llei..., o almenys a nosaltres ens agradaria centrar-nos molt en aquest concepte. Com he dit abans, nosaltres creiem que aquesta llei ha de centrar-se sobretot en la transferència d'aquesta recerca, d'aquest coneixement a la societat, en el retorn no només social, sinó també econòmic del que nosaltres invertim en recerca, i també una part importantíssima es deurà a la millora dels nostres índexs o taxes d'innovació. Per nosaltres la innovació és important perquè al final la innovació és l'inici d'aventures d'emprenedoria. Per tant, hi ha un altre concepte com és l'emprenedoria que també hem de treballar. És evident que això són conceptes que no han d'estar directament en aquesta llei, però sí que hem d'almenys definir l'entorn on ens trobem, on podem col·locar aquesta llei. S'ha parlat també d'això, que és important. Jo he dit abans que volíem una llei per fer aquesta ordenació de tot el sistema de recerca dels òrgans de governança. Els òrgans de governança al final són òrgans de coordinació interdepartamental. Jo crec que podríem ser més creatius i introduir també en aquests òrgans de governança, diguéssim, experts científics i tot aquell personal o tots aquells que són protagonistes realment de la recerca a Catalunya. Aquells que estan fora del sistema més polític. Jo crec que ho podríem fer: uns òrgans independents amb una certa capacitat. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] S'acaba el temps. Jo crec que tindrem temps de parlar molt d'aquesta llei, crec que és una llei que nosaltres hi donarem suport. No s'ha de votar, però que donem suport al seu text amb moltes visions. I crec que una visió diferent, des del nostre punt de vista, però també hem de millorar moltíssim amb el que hem comentat de la recuperació del talent, que el nostre talent no marxi. Hem de treballar en què les condicions laborals dels nostres treballadors a tot el sistema de recerca sigui l'adequat. I, finalment, jo crec que hem de pensar en quina serà la inversió o com ho pagarem, tot això. Crec que és insuficient. Estem molt lluny encara de la mitjana europea d'inversió en recerca i en innovació. Ho torno a dir, crec que és importantíssim. I això veurem si som capaços de fer tot això que ara estem dissenyant en futurs pressupostos i en futures accions. Res més, gràcies, diputats i diputades, presidenta.
A continuació, i en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Primer de tot, afegir-me a les salutacions al Joan Gómez Pallarès i a la resta d'autoritats i agents del món de la innovació a Catalunya avui presents en aquest Parlament. I una primera consideració: nosaltres afrontem aquest debat amb voluntat constructiva. Efectivament –s'ha dit aquí–, la ciència ha sigut sempre extraordinàriament important a Catalunya i, en un passat relativament recent, aquí les coses es van fer bé, i no tinc cap recança en reconèixer aquest fet. Fa vint anys, Andreu Mas-Colell, en aquesta matèria, va fer les coses bé. Per cert, temps era temps, amb complicitat d'un govern del Partit Popular, entre el període 2000-2003, que es van crear les condicions favorables a una Catalunya líder en innovació. El mateix Arcadi Navarro –antic secretari del Govern en la matèria– resumia en un article d'opinió fa un temps les claus d'aquell èxit: centres de contractació flexible, competitivitat científica, creació de la Institució Catalana de Recerca i Estudis Avançats –l'ICREA–, i programes –com el Serra Húnter– amb vocació de fitxar els millors professors per a les universitats catalanes: contractació flexible, competitivitat, fitxar els millors. Sé que per a molts pot sonar massa neoliberal, però és el que funciona. També en l'àmbit de les polítiques públiques, per paradoxal que pugui semblar. Doncs bé, l'èxit d'aquella etapa, encara a l'any 2017, permetia que els centres Cerca aglutinessin el cinquanta-sis per cent de les convocatòries europees en el marc del programa Horitzó 20-20 al conjunt d'Espanya. Feia referència també a aquestes dades la consellera. Però la feina mal feta, des de l'inici de la bogeria que per a moltes coses ha significat el procés, comença a tenir conseqüències molt preocupants. I no ho dic jo, ho diuen veus molt més autoritzades que no pas un servidor. Ahir mateix, el mateix Andreu Mas-Colell publicava un article a La Vanguardia on feia referència i deia que Catalunya ha estat superada per la Comunitat de Madrid en l'índex d'innovació de la Unió Europea. És cert que la diferència és mínima. També feia referència Mas-Colell que la diferència és mínima, cert, però s'ha perdut lideratge. Això és indiscutible. Ni que la diferència sigui mínima, s'ha perdut lideratge. I això era inimaginable fa pocs anys. Estem davant d'una dècada perduda –com la qualifica Aleix Pons, de la Fundació Cotec Innovació. «Dos darrers governs de Catalunya, catastròfics, assenyala Jordi Camí, del Parc de Recerca Biomèdica de Barcelona. Crítiques esteses i que arriben fins i tot per part del rector de la Universitat de Barcelona, Joan Guàrdia, entre d'altres. He fet esment a quatre persones, podria fer referència a moltes més, totes elles poc sospitoses de pactar amb mi –president del Partit Popular de Catalunya– cap tipus de missatge polític per fer la guitza avui aquí a la consellera. És el que pensen. I, senyora consellera, hauria de prendre nota del que pensa la comunitat científica sobre el que ha passat aquí a Catalunya en els darrers anys. Doncs bé, aquesta llei hauria de servir per recuperar lideratge, i d'aquí la nostra actitud constructiva avui en aquest debat i també quan es tramiti, quan s'avanci en el seu debat. Algunes premisses fonamentals com a criteri de les coses que es podrien millorar, algunes referides al redactat inicial que avui es debat i d'altres com a consideracions més genèriques sobre l'estat de la ciència a Catalunya. En faré esment a sis. U. Convivència entre els centres d'investigació i universitats. Això es pot perfilar millor del que diu el text, crec que es pot millorar. Dos. Aprofitament real dels fons europeus. Estem molt preocupats, la comunitat científica, també. Massa opacitat als governs de Catalunya i a Madrid també, però aquí també; a Madrid i a Catalunya. Sé que en aquest tema té més responsabilitat el Govern d'Espanya, però aquí també estem vivint episodis d'opacitat que ens preocupen. Tres. Transferència tecnològica i repercussió econòmica, s'ha explicat també en intervencions anteriors. Continuem bé quan parlem de classificacions de patents i de publicacions, molt pitjor en transferència. És una cosa, en fi, que no només passa a Catalunya, és un signe de les mancances del conjunt de la ciència a Espanya, però que aquí també ens passa. Quatre. Cooperació institucional. La ciència catalana pot tornar a liderar? Per descomptat que sí, les condicions les tenim de sobres, però no es farà mai des del conflicte permanent del Govern de Catalunya amb tothom. Un Govern de Catalunya barallat amb tothom, això és impossible que permeti al sistema científic català progressar. Cinc. Correspon al Govern de Catalunya una difusió més intensa de l'excel·lència científica a Catalunya. Això és una cosa que se'n parla poc i que a mi m'han explicat gent que s'hi dedica. A Catalunya es fa una difusió per part del Govern de Catalunya entusiasta de determinades expressions culturals, cosa que em sembla molt bé. Es fa una difusió mediàtica entusiasta de determinades qüestions polítiques, que, com es poden imaginar, aquestes a mi no m'agraden tant. Però és cert que no es fa mai difusió dels èxits en matèria científica que ha tingut Catalunya, i això sí que dona prestigi, no las andanzas de Waterloo; això sí que dona prestigi a Catalunya, i d'això, vostès, el Govern, no en parla mai. I sis. Cal una proposta més clara de finançament basal per als centres de recerca. Els centres europeus, com els de Max Planck, arriben a un noranta per cent; nosaltres estem en un vint per cent. Jo ja sé que no arribarem a un noranta per cent, perquè això seria, en fi, fer volar coloms, però, va, un punt intermedi, perquè el que tenim ara és una autèntica misèria, i no es pot competir en aquestes condicions. Fetes aquestes sis consideracions, en faig una de darrera, que és més estrictament personal: entre els anys 2011 i 2015 vaig tenir l'oportunitat de ser portaveu al Congrés dels Diputats del meu partit en aquesta matèria, en ciència i innovació, i vaig tenir l'oportunitat de visitar molts centres d'innovació a tot Espanya, però sobretot a Catalunya. Els conec raonablement bé i sé que esperen de nosaltres responsabilitat i un suport seriós, i, per tant, no els podem decebre, aquesta vegada, no. Gràcies.
A continuació, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Honorable consellera, benvolguts diputats i diputades... Benvolguda Alícia Romero, jo també t'esmentaré algunes vegades en la intervenció d'avui. A veure, és un plaer per mi ser avui aquí parlant i representant el grup de Junts per Catalunya en aquest debat d'un avantprojecte de llei de la ciència de Catalunya que esperem culminar en els propers mesos i, doncs, que pugui anar en benefici de tota la comunitat científica i del sistema de recerca de Catalunya. També agrair especialment a les autoritats que avui són presents a l'hemicicle..., recuperem la normalitat una vegada més que anem superant el covid-19; això és també molt bona notícia. Bé, jo els podria parlar, doncs, de fins a quin punt aquesta llei de la ciència de Catalunya neix d'una voluntat reiterada del Parlament de Catalunya, manifestada en diverses lleis, especialment la Llei 7/2011, per dotar-nos d'un model propi de ciència. Aquesta llei neix a l'empara de la competència exclusiva de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, de l'article 158. Aquesta competència exclusiva és concurrent amb la competència que té també l'Estat, però tenim una doctrina constitucional que dona llibertat d'iniciativa, tant al Govern central com al Govern català, per tirar-les endavant. I, en aquest sentit, doncs, també podria referir-me a que la llei de la ciència de Catalunya, quan s'aprovi, completarà el sistema..., el mapa de lleis de l'activitat del coneixement a Catalunya –que ja tenim la llei de l'educació i la llei d'universitats–; per tant, és un pas molt important. I, en aquest sentit, doncs, agraeixo molt el to de les intervencions de tots els grups; és molt bona notícia que no hi hagi cap esmena a la totalitat, i això ho valorem molt positivament, i, per part nostra, hi ha la mà estesa per tal de que aquest sigui un debat realment molt enriquidor, en benefici de tota la comunitat científica, acadèmica i universitària de Catalunya. I, pel que fa a mi, doncs, jo que vaig ser conseller l'anterior legislatura per deu mesos, vull valorar especialment que diferents grups parlamentaris de l'oposició a l'anterior legislatura van fer que, per exemple, la llei de les APEU o la llei de facilitació econòmica i administrativa obtinguessin 119 i 106 vots, respectivament. Per tant, doncs, això penso que és un bon senyal. El mes de desembre passat, a l'últim Ple, és veritat que vam anar molt de pressa, però la urgència que teníem ens va fer avançar en un gran consens. I, en aquest sentit, és bo recordar, per exemple, que quan el Govern va aprovar el pacte nacional per a societat del coneixement doncs, algunes esmenes que es van presentar en aquesta cambra, ja fossin dels comuns o del PSC, van ser aprovades per unanimitat. I és amb aquest esperit amb el qual nosaltres avui, des de Junts per Catalunya, volem estendre la mà a tots els grups de l'oposició –a tots els grups de l'oposició–, per tal de que aquesta llei sigui en benefici de tot el sistema universitari i de recerca de Catalunya. Bé, la diputada Romero ha fet referència al tràmit d'urgència; i, en aquest sentit, nosaltres, després de valorar, no només des de Junts, sinó també amb Esquerra i CUP, que és la majoria del cinquanta-dos per cent que hi ha en aquesta legislatura, vam entendre que, precisament perquè portem tants anys, diguem-ne, tant les universitats, com també alguns diputats, com també els investigadors, donant voltes a aquesta llei, entenem que podem... la situació, el debat està prou madur com per ara fer un tràmit ràpid d'aquesta llei. Un tràmit d'urgència vol dir escurçar terminis, no pas eliminar-los; per tant, totes les esmenes que es vulguin presentar podran ser presentades, totes les compareixences que es vulguin proposar, dintre d'un ordre quantitatiu raonable, podran ser substanciades. Per tant, per part nostra, no hi haurà cap limitació en aquest sentit, no? Reduir terminis no vol dir reduir debats, ni reduir el nombre d'esmenes, vol dir anar més de pressa; perquè, clar, jo no sé si vostès, comuns i PSC, tenen el..., no sé si senten el mateix que nosaltres sentim en aquesta altra banda del costat de l'hemicicle: per exemple, potser d'aquí sis mesos el president Aragonès és inhabilitat per un tribunal; esperem que no sigui així, però podria passar. És a dir, quan..., aquesta llei de la ciència ja estaria aprovada si el president Torra no hagués estat inhabilitat. Ho repeteixo, eh?, perquè això pot passar desapercebut, però per mi és una frase important: si el president Torra no hagués estat inhabilitat, aquesta llei hauria entrat el mes de gener, perquè la teníem molt madura, perquè havia superat tots els tràmits. Els tinc aquí apuntats els tràmits que havia superat: aprovació de la memòria preliminar, elaboració de la memòria general, memòria d'avaluació d'impacte, informe jurídic preliminar, tràmit de consulta interdepartamental, tràmits d'audiència i informació pública, i aprovació del dictamen del Consell del Treball Econòmic i Social de Catalunya. Per tant, estava a tres setmanes de ser presentada, aquesta llei, d'haver entrat en aquesta cambra, i l'hauríem aprovat, posem..., al març-abril ja la tindríem en funcionament. Hi ha hagut una inhabilitació i n'hi poden haver més. I quan vam dir: «Aquesta doctrina Torra – doncs, que molta gent va mirar a un altre costat– «s'aplicarà també als grups que governen a Madrid..., ara hem vist que ha passat, i la setmana passada hi ha hagut una crisi molt intensa de govern, entre PSOE i Podemos, arran de que s'ha inhabilitat un diputat de Podemos per una cosa que havia fet quan no era diputat, de la qual no hi han proves, però que ha servit per treure-li l'escó. I tant de bo m'equivoqui i sigui l'última vegada que això passa a l'Estat espanyol. Però, bé, en aquesta banda, és a dir, no estem en una situació normal. Un cinquanta-dos per cent dels votants que van anar a les eleccions en aquest país, a les últimes eleccions, tenen també aquesta sensació. I potser, a les properes eleccions, aquí hi ha un seixanta per cent de diputats independentistes. Potser no. O potser sí. Perquè, diguem-ne, com deia Camilo José Cela, en cuestión de separatismos, siempre fueron muchos más los separadores que los separatistas. I a Madrid n'hi ha molts, de separadors. Per tant, doncs, en aquest sentit, nosaltres entenem que està prou madur el debat, a tots els nivells, eh?..., d'alguns diputats que fa anys, en aquesta cambra, que segueixen aquest tema, de la comunitat científica i acadèmica, com perquè puguem procedir amb una certa rapidesa pel que fa a tots els tràmits que hem de dur a terme en aquesta..., per culminar amb èxit l'aprovació d'aquesta llei. Bé, llavors, jo també tenia algunes anotacions d'alguns comentaris que s'han fet aquí, perquè van realment al moll de l'os, no? És a dir, per mi no té explicació racional que Catalunya avui tingui la posició que té en l'àmbit de la recerca, perquè som un 0,1 per cent de la població mundial i generem l'u per cent de l'activitat científica mundial. Això no té explicació racional, perquè Catalunya és un país atrofiat des del punt de vista del sector públic, que és tan important en l'economia d'un país. Guillem López Casasnovas o Jacint Ros Hombravella fa vint anys escrivien: «Paguem impostos com un país socialdemòcrata, rebem despesa pública com un país liberal. Estem infrafinançats. I quan Madrid creix en innovació és perquè està buidant tot Espanya; no perquè Catalunya perdi –aquí venen més empreses, generem més producció científica...–, sinó perquè està buidant tot Espanya. Saben quin percentatge dels llicenciats universitaris d'Extremadura se'n van a Madrid a treballar? Té dos dígits i és molt alt: un cinquanta per cent. Madrid creix en volum, però perquè està buidant tot el que té a tres-cents quilòmetres a la rodona. No és el nostre model. Però bé, això és el que hi ha. I, en aquest sentit, parlàvem de l'autonomia universitària fa quinze dies, i Andreu Mas-Collell, que ha estat esmentat aquí fa poc, escrivia un article sobre la LOSU preocupant i sobre els decrets d'eliminació dels graus, i per tant..., parlava d'«autarquia contracorrent, no? És a dir, aquest Govern tan progressista que tenim a Madrid, que potser ja no hi serà d'aquí poc, o d'aquí un temps, doncs podria fer les coses diferents, però tant de bo ho faci, no? Perquè en moltes de les qüestions d'envelliment de professorat, de retenció de talent jove, que compartim, eh? –i en això, amb el diputat Lucas Ferro, totalment d'acord–, doncs una part de la solució també és a Madrid, no? I per això, per mi, té aquest aspecte de no explicació racional que, malgrat que el marc institucional i fiscal no és el millor, doncs, que l'economia catalana encara segueix excel·lint i donant aquestes mostres d'excel·lència és un tema que hem d'intentar tenir-ne molta cura i millorar-lo. I, òbviament, també els pressupostos van lligats amb el que podrem fer. La consellera Geis, doncs, també ha reclamat un salt en aquest proper pressupost. L'any 2010 el pressupost d'Ensenyament..., de Recerca i Universitats era el cinc per cent del pressupost de la Generalitat. Ha caigut això al 4,2 per cent. El pacte nacional per la societat del coneixement dibuixa una senda de recuperació d'aquest cinc per cent del percentatge, que tant de bo arribi més d'hora que tard; tant de bo li puguem donar un impuls molt important en aquesta tramitació, que farem les pròximes setmanes, del pressupost, i tant de bo tots els grups hi col·laborin. Per tant, doncs, amb moltes ganes de començar aquest debat. Esperem, des de Junts, les seves esmenes, amb totes les mancances que han identificat, que potser tenen raó; les esperem per enriquir el text i per fer la millor llei de la ciència de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, i en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies. Gràcies, presidenta. Diputades i diputats..., consellera, gràcies molt especials. Està molt bé que el projecte de llei de la ciència sigui el primer projecte de llei que aquesta nova Generalitat republicana fa arribar en aquest Parlament. Està francament bé. I, és clar, nosaltres també com a grup hi tenim molt a dir, com tothom, eh?, com tothom els que hem parlat aquí i els que en voldran parlar també fora d'aquest Parlament, enllà, en el país, al llarg de la seva tramitació. Hem d'agrair, doncs, en primer lloc, la feina feta, la que ens ha permès arribar a aquesta proposició, la que ens permetrà, doncs, concretar en aquest àmbit la transformació democràtica, social, ecològica i feminista que ens proposa el president Aragonès. Aquesta transformació, sense la ciència, no es faria, no es farà. I per això cal reconèixer aquest compromís en aquesta primera llei que tenim sobre la taula en el Parlament. En aquest camp, i crec que també ha sorgit al llarg de les intervencions, la realitat ha anat molt per davant de la regulació. També per això necessitem la llei. De fet, portem anys fent el debat d'aquesta llei, un debat previ, al sector, al conjunt del sistema, a l'interior del govern successiu, dels governs successius, en aquest mateix Parlament... Així que estem preparats, eh?, senyora Romero, no pateixi; estem preparats de sobres per tenir aquest debat i per fer-ho bé, i per fer-ho sense precipitació i amb eficiència de procediment parlamentari; és el que farem, eh? Bé, parlar de ciència no es fa sense parlar clar. De manera que assagem de parlar clar també nosaltres avui aquí, en aquesta primera oportunitat. A més de ser urgent i necessari, diguem-nos ho tot, aquest projecte de llei està lluny de ser el projecte de llei de ciència que voldríem com a país. No perquè no hàgim pogut o sabut fer-ho des del Govern o des d'aquest Parlament; perquè no pot ser, perquè l'ambició de Catalunya en aquest terreny molt explícitament no té cabuda en les capsetes en què l'Estat espanyol vol fer encabir la nostra ambició. I l'ambició de Catalunya va molt enllà de les nostres competències i dels màxims de regulació que se'ns permeten. A Catalunya la ciència ens dona un retorn a la societat ja avui molt per sobre de les seves possibilitats, diguéssim, eh?, com s'acaba d'esmentar també. No repetiré les dades que ens acaba de donar en la seva primera presentació la consellera. Espectaculars i prou explícites. Tant de bo tots els sectors de la nostra economia i de la nostra societat ens retornessin tant com ho fa la recerca i la ciència. Però som davant d'un exemple que jo crec que és rellevant, i que jo crec que, en part, senyor Tremosa, és l'explicació racional que vostè demanava: és un exemple de complicitat estat-societat, el que ha succeït en la ciència d'aquest país, amb la iniciativa pública com a factor decisiu, eh? I crec que això s'ha de recordar i s'ha de proclamar. A Catalunya la ciència ens envia un missatge clar de com podem transformar, crear, construir país, inclús en circumstàncies d'ofegament competencial i econòmic com les que defineixen el nostre present. El que ha fet Catalunya amb la ciència fins ara, en els últims vint, vint-i-cinc anys, és la millor evidència del que volem i farem en el futur si apliquem amb plena llibertat i responsabilitat el criteri de suma intel·ligent de recursos i capacitats aportats des de les institucions i des de la mateixa societat. És a dir, si som estat amb totes les conseqüències. Aquest retorn que ens fa la ciència no ha estat fruit de l'atzar; és resultat d'una feina, d'un compromís de llarga durada que ens ha permès transformar Catalunya en un dels sistemes de recerca més exitosos d'Europa, i, sens dubte, fins ara el més potent de tot l'Estat, fent front a inèrcies, buscant escletxes dintre del mur d'uniformitat i centralisme de l'Estat, defugint de la tradició centralitzadora, burocratització, jeràrquica, endogàmica i resistent a la internacionalització, contrària a l'obertura, flexibilitat i mestissatge que necessita qualsevol sistema de recerca. Davant d'això, Catalunya ha apostat per un model propi de recerca amb quatre bases, que, fent de la necessitat virtut, ens han permès impulsar-nos. Primer persones, després projectes, hem decidit –és a dir, atreure talent que ens assegura la captació de projectes–; grans infraestructures científiques que ancorin la recerca al territori; lean Administration, Administració lleugera, flexible, per facilitar la tasca acadèmica, i fomentar-ne la creativitat. I tot això amb un principi d'autonomia sempre en risc, però sempre fomentada. Persones i no projectes, infraestructures científiques, Administració lleugera, autonomia; són aquests quatre puntals els que ens han permès construir un model de recerca d'excel·lència. Ja hem escoltat també les dades de patrimoni amb què avui comptem, la consellera ens ho explicava en la seva primera intervenció, en aquest terreny, en termes de centres, d'equipaments, d'universitats, etcètera. Doncs bé, què ha de suposar la llei de la ciència per a tot aquest sistema? Jo crec que es pot reduir..., es pot resumir en tres consideracions: legislar les escletxes, consolidar la singularitat, dibuixar un horitzó de futur. És clar que una llei de ciència amb totes les competències es podria centrar no només en dibuixar aquest horitzó, sinó en concretar-lo i en definir-lo amb absoluta ambició. No és aquest l'escenari en el que estem; al davant tenim el que pot suposar la llei espanyola en termes de recentralització i de reforçament del model estatal de ciència: burocràtic, esgotat, etcètera, i al darrere tenim la consciència, la memòria del que ha suposat per les institucions científiques el lawfare de l'Estat contra la Generalitat de Catalunya. No fem victimisme; constatem simplement que l'amenaça constant d'accions legals ha enfortit encara més l'encotillament administratiu de la ciència a Catalunya. Aquesta llei és també un reconeixement del camí recorregut fins ara. No rectifica; afegeix. No corregeix errors; confirma i enforteix els encerts. L'activitat científica no es pot regular com qui regula licitacions d'infraestructures; ni és el mateix ni requereix el mateix. Res més lluny de la realitat que a vegades traiem o podríem treure de la lectura d'informes de la Sindicatura de Comptes, que semblaria que ens diguessin que els centres de recerca són un cau de mala gestió. És tot el contrari, eh? Els centres compleixin escrupolosament..., els síndics compleixin escrupolosament amb la seva obligació de comprovar si l'Administració pública de Catalunya compleix amb la legalitat financera i comptable, i és aquí on rau el problema, en el xoc entre una legalitat pensada per a l'Administració pública i la realitat investigadora dels nostres centres. A l'hora de consolidar, doncs, aquesta singularitat, la llei també busca, efectivament, protecció, com s'ha dit i repetit avui; busca protegir-se d'una legislació estatal, que correm el perill, com ens advertien la consellera Geis i els rectors en comissió fa ben poc, de tornar a caure en la sobreregulació de l'activitat universitària i en un model funcionarial obsolet i antiquat. Doncs bé, una part essencial d'aquesta llei consisteix també, i espero que hi estigui d'acord, consellera, en abordar la convivència i relació entre els centres Cerca i les universitats. Llegint el text, apareix un cert risc, una possible interpretació de que aquesta convivència es resolgui per la via de –segons com es podria entendre–aigualir els centres Cerca. És un dels punts; jo crec que mereix que hi treballem més en ponència i en comissió. Ho farem i estic segur que trobarem la bona resposta. La llei estableix..., desplega tot l'establert en el pacte nacional per la societat del coneixement i ho fa creant, enfortint estructures centrals com la Comissió Interdepartamental de Recerca i Innovació i el Consell per la Recerca i la Innovació de Catalunya. Fonamentals. També s'ha explicat. No en tenim prou amb això, amb tot això, anem enllà, volem protegir, però també volem desplegar, créixer, dotar d'ambició legítima el nostre sistema de recerca i innovació. Som conscients de les dificultats que qualsevol projecte de llei travessa a Catalunya; les haurem de saber afrontar. No és una excusa per legislar a la defensiva, al contrari, hem de ser més ambiciosos que mai: hem de continuar dibuixant un model republicà en tots els àmbits, també en el de la ciència. Hem de basar en aquesta llei, evidentment també, la reconstrucció o, diguéssim, la transformació de l'economia catalana, i parlem d'indústria, de sostenibilitat, de competència amb valor afegit, i no en costos laborals, etcètera. Ho deia el Joseph Stiglitz, Nobel d'Economia: «L'autèntica font de riquesa d'un país i conseqüentment la clau per augmentar la productivitat i el nivell de vida és el coneixement, l'aprenentatge i els avenços en ciència i tecnologia. Aquest és segurament un dels objectius que haurem d'assolir, consellera, en aquesta tasca parlamentària: enfortir, ampliar, fer visible i eficient el pont i els circuits de trànsit imprescindibles entre recerca bàsica, recerca aplicada i innovació. Hem de construir d'una vegada per totes aquest triangle virtuós, i ho hem de fer ja. Molt probablement, la definició clara d'aquest pont d'aquests circuits demanarà una posterior i complementària legislació que desenvolupi, des del punt de vista de la innovació del sistema econòmic, el mateix concepte, completi el pont i el faci imbatible i permanent. El Parlament de Catalunya, consellera, no desaprofitarà l'oportunitat que ens brindeu, que ens brinda el Govern. Haurem de tramitar aquesta llei amb ambició i amb celeritat. Però aquesta celeritat no serà excusa per limitar el debat. Protegim-nos davant de l'amenaça de funcionarització, reforcem les figures pròpies de contractació, dotem els investigadors d'estabilitat i seguretat, sortegem l'encotillament de la legislació administrativa, tant espanyola com, en part, catalana. Mirem endavant. Fem encara més èmfasi en els mecanismes de transferència i innovació. Dotem els centres i universitats de més autonomia en la seva gestió. Siguem, doncs, responsables de la nostra tasca i de la nostra responsabilitat avui. Ens toca a nosaltres, a tots els grups amb representació en aquesta cambra, evitar la política de baixa volada i conjurar-nos per assegurar que d'aquest Parlament surti una llei de la ciència que es converteixi en clau de volta d'una economia i una societat més verda, més inclusiva i més sàvia; una societat més intel·ligent i un país més equipat per entendre la complexitat del món en què vivim. I més fort per governar-la. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Doncs, acabat el debat, i tenint en compte que no s'han presentat esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa continuarà la seva tramitació. Suspendrem ara la sessió fins a les quatre de la tarda. Em permeto fer-los el recordatori que a partir d'un quart de quatre hi ha la previsió de la creació d'algunes comissions, inclosa la que vam traslladar ahir sobre salut mental. Moltes gràcies.
Comencem la sessió de la tarda amb el debat a la totalitat sobre la proposició de llei per a la internalització del transport sanitari. [[Proposició de llei per a la internalització del transport sanitari (debat de totalitat)]] [[202-00018/13]] D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, per presentar aquesta iniciativa legislativa té la paraula, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Eulàlia Reguant, per un temps màxim de quinze minuts.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Volia començar amb una prèvia: avui s'acabava el judici d'«els nou de Lledoners. Celebrem que s'hagi absolt sis dels nou acusats, però és indispensable que la Generalitat es retiri de totes les acusacions, que s'acabi d'una vegada per totes la doble penalització. Sí, avui s'han retirat de sis; però en queden tres a qui els demanen cinc anys. Per tant, una abraçada a totes les companyes d'«els nou de Lledoners. [[Aplaudiments.]] I per continuar, una salutació a les companyes i companys treballadors del transport sanitari que avui estan a fora. Aquest matí, senyor Argimon, no ha passat a saludar els treballadors del 061, que estan en vaga indefinida i que porten mesos esperant que vostè es reuneixi amb ells i avui vostè ha passat per davant i no s'ha parat ni a saludar. Entenem que, malgrat que siguin treballadors d'empreses externalitzades, l'última responsabilitat la té la conselleria de Salut. I que, per tant, estaria bé que en algun moment es dirigís a aquests treballadors que fa anys que estan reclamant millores en les seves condicions laborals i que fa anys que estan reclamant que el transport sanitari passi a ser de gestió pública en mans del SEM. Perquè els serveis públics i, per tant, el sector públic català és l'eix vertebrador perquè qualsevol societat pugui tenir una actuació positiva amb relació a remoure els obstacles que suposa una realitat socioeconòmica profundament desigual i que moltes vegades –massa– expressa discriminacions. La sanitat i tantes altres expressions dels serveis públics de la societat no es poden entendre sense l'impuls del poder públic. El transport sanitari es transforma, en moltes ocasions, en la primera porta d'entrada del sistema sanitari. Per tant, un transport sanitari públic, universal i gratuït és un element determinant per a una sanitat pública de qualitat. També el sector públic és un motor econòmic i social fonamental, tant directe com indirecte. Segurament l'expressió de la crisi de la covid-19 ha fet veure de la manera més crua la importància dels serveis públics i la necessitat que tinguem un sector públic català fort. I en aquest sector públic, si hi ha una peça clau o essencial als serveis públics són els treballadors i les treballadores que en formen part. No hi ha sector públic català sense treballadores i treballadors, perquè no existiria el sector públic. I difícilment hi pot haver sector públic de qualitat en base a treballadors i treballadores precàries. El model de gestió coordinat pel Servei d'Emergències Mèdiques, superant l'anterior realitat en la qual el transport sanitari no urgent era coordinat pel Servei Català de la Salut, però no l'urgent, no ha estat un problema, sinó un encert. En això, hi estem d'acord. La coordinació conjunta de l'urgent i del no urgent és un encert. El que sí que ha estat un fracàs ha estat el model de gestió per empreses privades del transport sanitari urgent i no urgent. Sens dubte són diferents les perspectives que ens porten a veure una realitat de model de gestió insuficient, ineficient i perjudicial per a usuàries i treballadores. Hem pogut veure com el servei com a tal s'ha desenvolupat, per la majoria de les empreses, incomplint els plecs i el contracte que els atribuïa la gestió. Podríem expressar-ho de diverses maneres, però una de les que utilitzem per expressar-ho és quantitativament, després d'analitzar les dades que el mateix Departament de Salut ha facilitat. Increment d'un 78 per cent de les reclamacions d'usuàries; manca de coordinació entre unitats centrals i territori; empitjorament del sistema d'assistència; envelliment de la flota de vehicles i mala gestió de les rutes programades. Si a això, a la vegada, també hi afegim el reconeixement que fa el Departament de Salut sobre les penalitats imposades a les empreses adjudicatàries, tindríem simplement, per un període que va des de final de 2015 fins a final de 2018, vuitanta-vuit penalitats derivades de seixanta-set expedients, un valor de més d'1 milió d'euros en multes i el que això arriba a significar respecte el grau d'incompliments. I hauríem de tenir clar que en aquests incompliments no hi són tots, no?, sinó que és la suma dels que se n'han derivat actuacions per part del Departament de Salut. Per tant, hi podem trobar molts més incompliments, perquè les irregularitats han estat i són moltes més. I quan parlem d'irregularitats, per tenir clar a què ens referim, hem de parlar d'insuficiències i ineficiències en el servei públic de transport sanitari gestionat per empreses privades que repercuteixen o poden repercutir en la salut de les persones i el funcionament del sistema sanitari públic. Hem de parlar també d'un alt nivell d'inequitat de la prestació del servei, si fem la comparativa entre diferents territoris de Catalunya. En especial, podem mirar les Terres de l'Ebre on, en alguns supòsits, fins i tot han estat o s'ha donat el servei a través de taxis o d'altres sistemes de transport per la incapacitat de les empreses que els gestionen de dur a terme el servei en condicions. Però, pel que fa a les condicions laborals dels treballadors i treballadores que presten el servei, també hem d'observar o observem baixos salaris, ritmes de treball no desitjables i incompliment de la normativa laboral de manera sistemàtica. Aquestes circumstàncies han obligat els sindicats a convocar diferents vagues al llarg dels darrers anys, davant dels múltiples incompliments i les insuportables condicions laborals. Aquí i ara cal fer un reconeixement i un agraïment als treballadors i a les treballadores del sistema o del transport sanitari urgent i no urgent, que, més enllà dels incompliments empresarials, elles i ells han desenvolupat el servei públic amb la màxima professionalitat. Però no és el primer cop que aquí al Parlament parlem de la problemàtica que suposa l'externalització del transport sanitari. Arribem aquí després d'haver-ne parlat diverses vegades les darreres legislatures. Hi ha hagut preguntes i seguiments de la conselleria, però hi ha hagut també mocions, resolucions, al llarg dels darrers anys. A l'onzena legislatura trobem mocions i resolucions on s'insta el Govern a avançar cap a la gestió, titularitat i provisió públiques del transport sanitari. Mocions i resolucions aprovades. A la dotzena legislatura, el Parlament de Catalunya també va aprovar una moció on s'especificava que s'havia de preparar el procés d'internalització de la gestió dels serveis de prestació del transport sanitari i que, una vegada finalitzades les adjudicacions actuals, s'havia d'iniciar –si no s'havia fet efectiu abans–, la gestió i la provisió públiques. Arribem a les portes dels processos de renovació d'algunes d'aquestes adjudicacions. Per tant, una vegada més, mocions incomplertes. Però és que aquesta legislatura, fa alguns mesos, vam aprovar també una moció on s'instava el Govern a internalitzar el 061 i el transport sanitari –mes de juliol. Per tant, aquí al Parlament de Catalunya s'ha acordat que la gestió privada indirecta havia de finalitzar i passar a gestió i provisió públiques. Perquè el transport sanitari és una prestació que s'ha de dur a terme de forma coordinada i integrada amb el funcionament del sistema sanitari. Perquè el transport sanitari s'ha de portar a terme mitjançant els procediments i protocols que garanteixin la correcta ordenació de la demanda, idònia utilització dels recursos, respecte al principi d'igualtat en l'accés i l'ús adequat i responsable, i la no utilització abusiva o desviada. Perquè, sens perjudici del que preveu la cartera de serveis comuns al transport sanitari, pel que fa al transport sanitari no assistit i al transport sanitari assistit, a l'efecte de l'accés a la prestació del transport sanitari en l'àmbit del CatSalut, el transport sanitari es classifica en transport sanitari urgent i en transport sanitari no urgent. Per tant, no té sentit classificar-lo o pretendre gestionar-lo de manera separada. El transport sanitari s'ordena amb aquesta classificació, però el transport sanitari és un: l'urgent i el no urgent. No s'hi val a fer separacions, perquè si el transport sanitari urgent és necessari, molt sovint, per entrar a l'hospital, el transport sanitari no urgent és necessari per sortir de l'hospital. I perquè hi hagi entrades hi ha d'haver sortides. I, per tant, parlem de transport sanitari en general. Però és que en data 3 de febrer –per fer una mica d'història– de 2014, es va formalitzar un encàrrec de gestió del CatSalut a l'empresa pública SEM, amb l'objecte de portar a terme la gestió, la coordinació, el control i el seguiment del servei del transport sanitari a Catalunya. El SEM, que és mitjà propi instrumental, el que va acabar fent va ser subscriure amb CatSalut el corresponent encàrrec de gestió, pel qual el primer encarrega al segon; CatSalut encarrega al SEM la gestió íntegra d'aquest servei públic de transport sanitari a Catalunya, així com el control de la gestió dels contractes. Aquesta segona part, hem vist al llarg d'aquests anys que s'ha fet de manera insuficient i massa sovint a posteriori, després de les irregularitats, i no a priori. A aquest encàrrec de gestió del 2014 s'hi va afegir el 2015 una addenda, referent al seguiment de la facturació i a l'abonament de la prestació dels serveis, que es va prorrogar fins al desembre del 2015. És a partir d'aquell moment on es van subscriure contractes entre CatSalut, el SEM i empreses mercantils privades per la realització de la gestió dels serveis de transport sanitari en la modalitat urgent i no urgent; diversos lots, repartits arreu del territori que, des de 2017, han costat o hem pagat més de 630 milions d'euros. Entre 2015 i 2018 hi ha penalitats per valor d'1 milió per irregularitats comeses per les empreses. Però mentrestant CatSalut i el SEM han seguit pagant religiosament més de 630 milions per un servei que el propi SEM i CatSalut reconeixen que té irregularitats i que, a més a més, els treballadors, de manera sistemàtica, han denunciat vulneracions de drets laborals. Són aquests, els elements als que hem fet referència ara i portem anys fent-hi referència, que ens porten a portar aquesta proposició de llei aquí. Però hi afegim també la voluntat d'exercir expressions de sobirania, de recuperar gestió pública com a eina de construcció de sobirania, i la necessària aposta per la millora del servei públic de transport sanitari el que porta, com deia, aquesta llei: la internalització del transport sanitari de Catalunya en modalitat urgent i no urgent, de la qual l'empresa pública SEM té l'encàrrec de CatSalut per dur a terme la gestió, la coordinació, el control i el seguiment, i que es gestiona, actualment, de manera indirecta a través d'empreses privades. Avui comença el procés de tramitació d'aquesta llei. Esperem poder millorar-la, però esperem sobretot que ningú intenti ni dividir treballadores –que és allò típic que es fa quan es veu que hi ha els treballadors organitzats a les portes dels llocs reclamant els seus drets– i que, sobretot, tothom tingui clar que allò important és preservar un sistema de salut públic que sigui realment universal, que garanteixi drets laborals, però que garanteixi, sobretot, que tothom té les mateixes condicions d'accés a un dret fonamental com és el dret a la salut. I això passa perquè el SEM, perquè el Govern, perquè la conselleria assumeixin la seva responsabilitat en la gestió d'un servei essencial com és el transport sanitari. I això passa perquè ens comprometem en aquest Parlament d'una vegada per totes perquè es deixi d'utilitzar el sistema sanitari per transferir de manera directa i indiscriminada diners públics a empreses privades que el que busquen amb això és maximitzar beneficis i que no tenen en compte el servei que estan prestant. Em queden dos minuts. Gastaré deu segons per dir que no penso contestar el grup de l'esmena a la totalitat. No contestaré l'extrema dreta des d'aquest faristol. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup VOX, té la paraula la senyora María Elisa García, per un temps màxim de quinze minuts.
Gracias, señora presidenta. Señores diputados, en esta proposición de ley los señores de la CUP proponen la internalización de todos los servicios de transporte sanitario, tanto urgente como no urgente, y que sea el Servicio de Emergencias Médicas, es decir, el SEM, la empresa que se haga cargo de tal tarea. ¡El SEM! Nada más y nada menos. Icono, en los últimos años, de despilfarro, chanchullos y agencia de colocación de amiguetes. Podemos empezar por cómo el señor Adrià Comella coloca, en el 2018, a su íntimo amigo de Esquerra Republicana, el señor Antoni Encinas, de gerente del SEM, médico sin experiencia alguna en emergencias sanitarias y sin ninguna noción de gestión. Y cómo éste gasta cantidades ingentes de sobresueldos, amplía sus altos cargos con bonus de hasta setenta mil euros anuales, hoteles de lujo mientras los técnicos del SEM carecían de una triste mascarilla para protegerse del covid, compra en plena pandemia hospitales de campaña por valor de 1 millón de euros vacíos que jamás pudieron usarse y una superflota de vehículos para sus cargos intermedios; cargos a los que, por cierto, durante su mandato también duplicó. Sí, señores de la CUP, ya vemos por dónde van ustedes y cómo se suman al comunismo de alfombra roja y fiestas de gala, y cómo pretenden, con este intento de internalización, poner su granito de arena para que se perpetúe el sistema corrupto que supone la Generalitat de Cataluña. Dicho de forma coloquial, que lo único que pretenden es hacerse con un trozo del pastel. Pero empecemos por el principio, porque lo cierto es que la proposición de ley está plagada de inexactitudes, por no llamarlas burdas manipulaciones de la realidad. Hablan ustedes del fracaso del transporte sanitario no urgente, porque supongo que será el de fuera de Barcelona, ¿no? Recordemos que, en Barcelona, el transporte urgente con soporte vital avanzado, en la ciudad, corre a cargo ya del SEM. Bueno, para justificar su fracaso, hablan de las quejas de los usuarios. Si nos remitimos al CatSalut, y en concreto a la encuesta Plaensa, publicada en su web, nos aclaran de forma objetiva cuáles son los parámetros de satisfacción con el transporte sanitario no urgente en Cataluña. Podemos decir que, de más de mil quinientos encuestados –que es una muestra estadísticamente significativa, dado que el número de transportes ronda los aproximadamente 2 millones y medio anuales–, las personas usuarias del servicio de transporte sanitario no urgente puntúan la satisfacción global con un ocho y medio sobre diez, y el noventa por ciento de los consultados manifiesta que, de poder escoger, volverían a utilizar la misma empresa para desplazarse. Pero, seguimos. En el SEM, de los 869 trabajadores que hay, ochenta y cinco son técnicos de transportes sanitarios. Esto supone el diez por ciento de todos los trabajadores del personal del SEM. ¿Saben ustedes cuántos altos cargos y cargos intermedios hay en esta empresa? El siete por ciento de todo el personal del SEM. Existe el mismo número de cargos intermedios y altos cargos en el SEM que médicos que se encuentran en la central de coordinación. ¿Les parece a ustedes un ejemplo de gestión eficaz? ¿O les parece más bien una agencia de colocación de afines al partido que lo gestione? Por otra parte, para trabajar en el SEM se requiere un título de técnico de emergencias sanitarias, el famoso TES; experiencia laboral previa como técnico de transporte sanitario en unidades de soporte vital avanzado, como mínimo dos años, y habilitación para la conducción de vehículos urgentes, entre otros. Por otra parte, como cualquier otro concurso de trabajo público, se valoran otros conocimientos, como cursos de conocimientos de las urgencias y emergencias más frecuentes en el entorno con dispositivos de riesgo previsible y en situaciones excepcionales; cursos de técnicas de autoprotección, seguridad activa y pasiva; cursos de mantenimiento y utilización de equipamiento y material logístico; cursos de técnicas de soporte a afectados y familiares en situaciones excepcionales, es decir, una formación específica que a final de mes se traduce en un complemento de retribución, si lo comparamos con otros técnicos de transporte sanitario que no han accedido a estas plazas. Esto no solamente pasa en las plazas públicas de técnicos de transporte sanitario, ocurre en todas las plazas del sector sanitario público. Así vemos como para acceder a un puesto de médico del ICS es requisito sine qua non la formación como especialista vía MIR. Este requisito no se solicita para trabajar como médico en centros privados o concertados. ¿Qué significa esto? ¿Que unos son mejores que otros? Pues no necesariamente. Lo único que significa esto es que para acceder a determinados puestos de trabajo la Administración pública intenta hacer un ranquin de formación que normalmente garantiza una objetividad. Como ustedes saben, hasta la aprobación del Real decreto 836/2012, del 25 de mayo, por el que se establecen las características técnicas, el equipamiento sanitario y la dotación de personal de los vehículos de transporte sanitario por carretera, existía un vacío legal en la exigencia de la titulación especifica de los técnicos de transporte de urgencias y emergencias, y muchos de los trabajadores que ya formaban parte de este colectivo, se adhirieron al convenio que les fue otorgado por experiencia, no por cursos. Con respecto a este punto, la ley que ustedes proponen afectaría a unos 5.200 trabajadores. Esto supone el ochenta y cinco por ciento de todos los trabajadores de las empresas privadas que se dedican al transporte sanitario urgente y no urgente en Cataluña, muchos de ellos sin los estándares de formación solicitados por el SEM para el concurso de su empleo público. ¿Piensan ustedes igualar salarialmente a todos los técnicos independientemente de la formación, experiencia o méritos, e incluirlos en el convenio SEM, o piensan ustedes discriminar entre técnicos de primera, con un salario específico, y técnicos de segunda, sin formación, con un salario más bajo? Por otro lado, está todo lo que no son recursos humanos: la flota móvil y las bases. Según su proposición de ley, en el artículo 4 especifican que el SEM y por ende la Generalitat podrá adquirir, si se le antoja, los bienes que estas empresas privadas han utilizado para ofrecer servicio, y cito literalmente, «así como cualquier otro bien. Miren ustedes, señores de la CUP, vivimos en un estado de derecho donde se debe respetar la propiedad privada. Así lo dice el artículo 33.1 de nuestra Constitución y el sentido común. Claro que, a la vista de las actuaciones de su formación y sus afines cada vez que salen a la calle, ocupación de viviendas privadas, destroce de mobiliario urbano, aniquilación de comercios y hostelería..., asumimos que no están familiarizados con el concepto de respeto a la propiedad privada; a no ser que se trate de su propiedad privada, eso sí, que como buenos comunistas, como cualquier comunista que se precie, lo suyo es suyo y lo demás también es suyo. En fin, que mal que les pese, por el momento el tema del intervencionismo estatal, en este caso autonómico, sobre bienes de empresas privadas, no está contemplado. Y, por último, y más importante, ¿han pensado ustedes de dónde van a sacar el capital para crear un nuevo sistema de transporte sanitario a nivel autonómico? ¿Pretenden ustedes cerrar empresas privadas, que son las únicas que generan riqueza y crecimiento económico en Cataluña para dar la gestión al Departamento de Sanidad, que es lo más parecido que hay a la cueva de Alí Babá? ¿Pretenden pagar esta nueva ensoñación exprimiendo a los catalanes con nuevos impuestos que determinarán en meses futuros? Miren a las islas Baleares y aprendan de su experiencia. El Gobierno del PSOE y Podemos quiso hacer lo mismo. El resultado, dos años después: un déficit añadido de más de 6 millones de euros, según una auditoría externa, todo invertido en más y más altos cargos sin objetivo de eficiencia o mejora, un eufemismo para hablar de una red clientelar. Es decir, en una sola palabra: despilfarro a costa del bolsillo de los ciudadanos de estas islas, un modelo público basado en decisiones políticas que soportan los ciudadanos, bajo el espejismo de un mejor servicio, exactamente igual que la gran mentira de su proposición de ley. Verán, la colaboración público-privada en materia de sanidad es una activo fundamental que nos permite mejorar la eficiencia y la eficacia de la prestación sanitaria, ya que mejora y favorece la competitividad, lo que indiscutiblemente lleva a la mejora de avances tecnológicos, individualización de los productos de acuerdo a la preferencia de los consumidores, libertad de elección –repito, libertad de elección–, incremento de la transparencia, ampliación de la cobertura sanitaria y excelencia en la gestión. La izquierda nunca ha entendido que la universalización de un servicio no significa hacer que ese servicio sea público, sino que todo el mundo tenga acceso a un determinado servicio o prestación siempre que lo necesite. Nosotros estamos convencidos de que la excelencia solo se puede conseguir mediante un diálogo entre entidades públicas y privadas, entendiendo las fortalezas y las debilidades de cada uno, y complementándose mutuamente. La experiencia y las bases económicas dicen que es así, y, atendiendo a esto, es lo que nosotros proponemos: colaboración público-privada, y facilitar los recursos materiales a las empresas privadas para que puedan realizar su trabajo de forma óptima, por el bien de los trabajadores, por el bien de los pacientes y por el bien de la economía catalana. Y como me sobran a mí tres minutos, señora Reguant, le diré que yo y cualquiera de mi grupo hablará con cualquier persona que se ofrezca a un dialogo, porque de eso se trata la democracia. Muchísimas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per expressar el seu posicionament, té la paraula en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Mario García.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats... No és tan difícil, diputada de VOX; no és tan difícil utilitzar bé el llenguatge. Miri, és la primera vegada que tinc l'honor de parlar en aquesta cambra, per tant, entenc que és prescriptiu que em presenti. Em dic Mario García, i després d'escoltar molt atentament les seves intervencions en aquest plenari i en les diferentes comissions a les quals ha estat, tinc ben clar que provinc d'una realitat desconeguda de Catalunya per a aquest Parlament; una realitat que es diu «barris de Barcelona, barris que hem estat abandonats pel Govern de la Generalitat durant deu anys i que ni vostès ni les seves polítiques han fet res per nosaltres. Ràpidament, permeti'm que els faci dues recomanacions. La primera, que quan entrin a Barcelona, no entrin directament per la ronda a aquest Parlament, sinó que passegin pels nostres barris. Veuran així com impacten les desigualtats a la ciutat de Barcelona i com vostès porten deu anys sense fer res per tal de corregir-les. Hi ha més de dos-cents punts de diferència entre barris de la nostra ciutat. Sobre una mitjana de cent, dels setanta-tres barris de Barcelona, tenim a Ciutat Meridiana amb un trenta-vuit i el barri de Pedralbes amb 248. I les desigualtats, senyors consellers, impacten i molt en temes de salut. La segona, quan parlin de Catalunya i les necessitats dels catalans i de les catalanes, quantifiquin també mentalment des de quina Catalunya parlen. Mirin, a Nou Barris, per exemple, som 174.000 catalans i catalanes, gairebé igual que a Sant Andreu i a Horta. Treguin vostès les seves conclusions. I mirin, entro en matèria. Mirin, vostès, de què estem parlant, aquí? Estem parlant bàsicament de la millora dels serveis essencials del sistema sanitari que a hores d'ara resten externalitzats i privatitzats, i que els volem integrats i públics. I ho fem amb la mirada posada, per tant, en el futur i no pas en el passat. Prou ja de mirar el passat; d'allò que es tracta és de com volem viure en el futur i de com volem millorar des d'aquest Parlament les condicions de vida de la nostra gent; condicions de vida que, en aquest cas, giren al voltant de la necessitat d'un sistema sanitari fort i racionalment ordenat, que la pandèmia ha posat de manifest. Perquè si una lliçó ens ha donat la pandèmia és la necessitat de tenir un sistema sanitari àgil, potent i interconnectat amb la resta de sistemes sanitaris, tant d'Espanya com de la resta d'Europa. Per tant, no donarem pas suport a l'esmena a la totalitat que, curiosament, presenta el Grup de VOX, els que no creuen en un sistema sanitari públic fort, els que defensen el copagament sanitari, els que sempre van en contra dels treballadors i treballadores, tot refugiant-se en banderes i eslògans puerils. Miren, señores de VOX, cuando les observo allí sentaditos diciendo que quieren cerrar este Parlamento, que quieren acabar con los derechos de los catalanes y catalanas, que quieren recentralizar las competencias en sanidad, y que lo hacen mientras cobran un buen sueldo de esta misma institución, no sé si estoy asistiendo realmente a una broma de esas de cámara oculta. Sus planteamientos son, por tanto, anticatalanes, pero lo son también antiespañoles, porque ya se lo dije en comisión y se lo repito aquí, señora diputada, nuestra autonomía y nuestro sistema competencial sanitario viene avalado por nuestra Constitución, y no existe ninguna España ni ninguna Cataluña al margen de nuestra Constitución. Ir en contra de las competencias de Sanidad en Cataluña es ser profundamente antiespañol. Menos banderas y más competencias que comporten derechos, señores de VOX; menos banderas y más derechos. Mirin, el nostre posicionament és diametralment oposat al seu. Ans al contrari, considerem que cal tramitar la llei i obrir un procés de treball i de debat conjunt amb el que ens hem compromès moltes vegades diferents grups en aquest plenari. Ho hem fet en la passada legislatura i també en aquesta. Cal preguntar-nos si realment calia fer-ho per llei o per cartera de serveis, però entenem que la llei és l'únic camí que ha quedat viable, donada la inacció del Govern al respecte. El millor aquí és fer una mica d'història. Mirin, any 2014, just abans de les eleccions del 2015, «el Govern dels millors, el d'Artur Mas, qui va posar el cap de la patronal a gestionar el sistema públic, el senyor Boi Ruiz, va treure a concurs el transport sanitari urgent i no urgent, un dels concursos de quantia més elevada que es van treure i en el qual es van adjudicar tots els lots. Aquestes noves contractacions ja des del primer dia van ser un niu de problemes, amb incompliments constants, tant en les condicions com en els serveis, i van estar lluny, des del primer dia, d'allò que establia el plec de condicions. Només cal recordar que no teníem ni actes de les comissions de seguiment, i que fins i tot es va retardar la posada en marxa de la nova contractació per manca de temps de les empreses per donar el seu servei. Així, en la legislatura del conseller Comín, es van anar denunciant les disfuncions, fins al punt que el propi conseller va encarregar una auditoria a l'Aquas, que, de fet, va ratificar el que tothom veia, que era un desastre. Val a dir que van ser molt poques les sancions que es van imposar. I val a dir també que des del primer moment van ser els treballadors i les treballadores els primers que van denunciar les deficiències i els incompliments, com els que resten ara a la porta i que aprofito, que aprofitem des del nostre grup, per saludar cordialment. Cal recordar també que en la presentació dels pressupostos del 2020, els de prepandèmia, el powerpoint que va fer l'actual president de la Generalitat deia: «Nova proposta per al transport sanitari, proposta que mai vam veure. Però en temps de pandèmia les coses es van agreujar. Només exemples: els treballadors i treballadores van patir pel material i els EPIs i moltes vegades havien de rentar-se ells mateixos la roba de feina. Les condicions de treball entre els que treballaven al SEM i els de les contractes eren i són molt diferents, cosa que es va agreujar, i molt, en temps de covid. Tot i ser un servei essencial, alguna empresa –cal recordar-ho– va intentar tramitar un ERO, cosa que vam denunciar i el CatSalut ho va parar. La diferència entre SEM i els altres és abismal, i una de les reivindicacions ha estat sempre l'equiparació salarial: els i les professionals van estar cinc mesos de vaga demanant l'equiparació, sense sentir cap resposta ni de les patronals ni del CatSalut ni del departament. La vaga es va desconvocar després que els representants sindicals i diversos grups parlamentaris firmessin l'acord de crear una taula per abordar l'equiparació salarial. S'ha de dir que, en compliment d'aquest acord, la taula s'ha creat i s'hi està treballant, potser no al ritme que voldríem, però va avançant i estem pendents d'una nova convocatòria de reunió. El meu grup sempre ha entès que estem parlant de dues coses: primer, el transport sanitari urgent i no urgent forma part dels serveis sanitaris i és un servei essencial, i que cal treballar en els dos processos oberts, tant en l'equiparació salarial dels professionals del SEM i de les empreses concessionàries, com en la decisió d'exercir el servei en gestió directa. Per tant, no continuar traient aquest concurs a servei. Aquest segon aspecte és el que ara recull la proposició de la llei que presenta el Grup de la CUP - Un Nou Cicle per Guanyar. Per això preguntàvem a l'inici si això s'ha de fer per llei o forma part de les decisions que hauria de prendre el Govern en compliment dels mandats del propi Parlament, i, per tant, presentar aquí una proposta de gestió directa del servei, un cop acabada la concessió; proposta que hauria d'anar acompanyada d'un model d'emergències mèdiques i del transport sanitari com a servei. I és a falta d'aquesta proposta i de la inacció del Govern en aquesta qüestió que ha estat la iniciativa d'un grup la que obre aquest debat en la forma de proposició de llei. Mirin, no serà pas el nostre grup qui impedeixi treballar en la millora d'aquesta situació de present ni de poder treballar en l'escolta activa de totes les veus, valorar totes les possibilitats i enriquint allò que sigui necessari al text que avui se'ns presenta. I ho fem tenint clar dues vessants: la millora sostenible del sistema sanitari català i la millora de les condicions laborals dels treballadors i treballadores. Per tant, no donarem pas suport a aquesta esmena a la totalitat que presenta VOX. I, per acabar, senyors de VOX, no és la pàtria l'única defensa dels treballadors, com vostès proclamen, l'única defensa dels treballadors i les treballadores és el dret laboral, és l'Estatut d'autonomia i és la Constitució espanyola. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid.
Gràcies, presidenta. Ahir, en nom del meu grup parlamentari, vaig tenir ocasió d'assistir a la conferència que feia el conseller de Salut que, si no recordo malament, es deia «Transformacions del sistema de salut, present i futur, que va ser inspiradora en molts aspectes, no? Però, en tot cas, deia la Lídia Heredia, que compartia amb el conseller, diguéssim, espai i també protagonisme, que un possible titular dels darrers anys de la sanitat catalana és que hem diagnosticat molt, però hem fet poc. Jo crec que una mica de raó tenia; de fet, el conseller crec que també una mica de raó li donava. De totes maneres, també nosaltres creiem que hi ha alguns errors de diagnòstic o com a mínim errors o oblits; potser podríem parlar d'errors de diagnòstic o d'oblits sobre la societat catalana. Oblits i errors que nosaltres també vam trobar a faltar ahir. Perquè hi ha un element que, per nosaltres, és fonamental que té a veure amb el model, i amb el model de gestió moltes vegades. I ahir deia el conseller –i jo crec que amb raó, i aquí també té el nostre compromís– que la sanitat catalana necessita més recursos. I espero i desitjo que el proper pressupost de la Generalitat sigui un pressupost de rècord en salut. D'instruments en té; estem parlant de molts recursos, recursos, per cert, que a vegades s'oblida –ja sé que se'n demanen sempre més, però– que també arriben de l'Estat, i aquest any arriben molts recursos de l'Estat. Per exemple, uns pressupostos generals de l'Estat, que el seu grup rebutja, malgrat que arriben transferències, com per exemple el retorn de l'IVA, que en el seu moment el Partit Popular va retallar a Catalunya. Per tant, crec que evidentment necessitem més recursos, però també necessitem discutir sobre el model de gestió, perquè nosaltres creiem que el model sanitari català té forats que generen ineficiència i ineficàcia, i, al final, el que hem de discutir, i nosaltres també ho hem plantejat diverses vegades, és si la sanitat pública catalana pot ser un espai de negoci o ha de ser una pota fonamental de l'estat del benestar i ha de ser un veritable servei nacional de salut. I aquest és l'element fonamental. Perquè se'n parlava ara, no?, és a dir, «és que el servei sanitari a Balears és deficitari, són 6 milions d'euros. Bé, vostè també ho explicava ahir que, no sé si deficitàriament o no –nosaltres creiem que en defensa de la salut pública de Catalunya–, ens gastem 30 milions d'euros al mes en proves PCR, per exemple. O potser, per a algú, també és un problema tots els diners que hem gastat en la vacunació pública a Catalunya, que jo celebro que, evidentment, tinguem un sistema de salut, a diferència del que passa en molts països del món, en el qual la vacunació és una vacunació pública, i que ens ha protegit i que ens ha fet superar, no sense dificultats, però superar més ràpid que altres països, per exemple, la situació de pandèmia. I, al final, quan es parla en salut de col·laboració publicoprivada, es parlava ara de col·laboració mútua, estem parlant d'això, estem parlant de les mútues. I, al final, avui ha quedat clar que l'extrema dreta representa el partit defensor dels interessos de les mútues en el Parlament de Catalunya, i això té a veure amb l'esmena a la totalitat que es presenta. I el debat sobre el transport sanitari i la seva internalització té a veure amb això. Jo vull recordar que el juliol d'aquest any es va aprovar una proposta de resolució impulsada per En Comú Podem que parlava de que s'havia d'internalitzar el transport sanitari i el 061, que també està en vaga, per la seva situació d'esgotament i amb unes condicions laborals que són cada vegada més complicades. I a nosaltres ens van preocupar les declaracions que vostè va fer el mes d'agost dient que, del 061 i el transport sanitari, la seva internalització, no estava a l'ordre del dia. De fet, nosaltres li hem demanat la seva compareixença a la Comissió de Salut per poder-ho debatre a bastament, contrastar models; va ser aprovada, i esperem que la puguem tenir aviat. No sé si el debat que tenim avui..., també la votació del seu grup és una esmena a la totalitat a la seva posició, en aquest cas espero que sigui així, no? Perquè, al final, el sistema de salut català, nosaltres tenim la impressió que malauradament –i ahir crec que també vostè en parlava– se sosté en molts casos sobre l'esforç dels professionals sanitaris, però també especialment sobre una voluntat de reduir els costos laborals dels treballadors i treballadores. I al final tenim una situació en què els treballadors i treballadores... Jo, aquests dies, que estic visitant..., vaig estar amb el Consorci Sanitari del Garraf, vaig estar al Consorci Sanitari de Vic, tothom expressa les desigualtats que existeixen en les condicions laborals, no només a nivell salarial –que també– sinó, per exemple, també sobre càrregues de treball. Jo crec que ahir també el propi conseller ho reconeixia, no? I perquè la gent de casa també ens entengui, que estem parlant avui de la internalització, per exemple, de treballadors i treballadores. Que la gent, a casa seva, quan veu una ambulància i veu algú vestit amb una armilla que hi posa «servei d'emergències mèdiques, creu que són treballadors del SEM, però en realitat són treballadors i treballadores d'una empresa privada, que, a més a més, tenen unes condicions laborals diferents que tenen, per exemple, els treballadors del SEM, no? Per exemple, per començar, jo crec que la primera cosa que és més rellevant, és a dir, al final tenen un conveni del transport. No tenen un conveni, per exemple, com la resta de treballadors del SEM o no tenen el conveni del Siscat, quan en realitat durant la pandèmia han actuat com a treballadors del sistema de salut català i, evidentment, han estat considerats..., perquè han hagut d'anar a treballar, amb unes condicions que també en podríem parlar, no equivalents, per exemple, a les dels treballadors i treballadores del SEM pel que fa a protecció d'EPIs o de PCRs, però en definitiva han estat considerats treballadors i treballadores essencials, i, per tant, també estem parlant d'això. Amb unes condicions laborals, com deia, molt diferents, que han arribat a provocar que estiguessin –per exemple, el transport sanitari no urgent– en vaga durant cinc mesos; vaga que la majoria de la societat catalana desconeix, entre altres coses perquè se'ls hi apliquen serveis mínims del cent per cent, perquè són considerats un servei essencial. Però, a la vegada, no tenen les mateixes condicions que la resta de companys i companyes, no? Com deia, amb unes condicions de treball durant la pandèmia que han estat clarament..., des d'un punt de vista de riscos laborals, no complien, com a mínim, les mateixes condicions a les quals es trobaven treballant els treballadors i treballadores del SEM. I, a més a més, ens traslladen que estan arribant, com a tercer element, a una situació límit pel que fa a estrès laboral, o fins i tot amb la diferència que tenen en la cobertura d'hores extres. I, per tant, per nosaltres és insostenible i és inacceptable mantenir un model bàsicament que està basat..., i ja seria insostenible si només estigués basat en unes condicions laborals que clarament són diferents, però és que, a més a més, és que el servei no és bo, si és que en paraules allò, col·loquials, és que el servei és un quadre. Perquè de manera reiterada ens expliquen casos, no anècdotes, sinó casos concrets, per exemple, d'una persona que ha d'anar a l'hospital o a un centre hospitalari per rebre un servei de diàlisi, que triga pràcticament dos hores d'anar i dos hores de tornar, perquè hi ha com una espècie de volta infinita per la manca de disponibilitat de servei. O també se'ns expliquen casos com per exemple altes hospitalàries que no es poden donar perquè han d'esperar quatre o sis hores a que els vinguin a recollir per poder-los traslladar de l'hospital o del centre hospitalari al seu domicili. I al final, per què passa això? Doncs passa això perquè estem parlant d'empreses que no només presten servei al Servei d'Emergències Mèdiques de Catalunya, sinó que també tenen els seus contractes amb mútues. I que prioritzen, per exemple, serveis que tenen a veure amb el seu compromís amb el món privat, que no amb el servei públic català. I, evidentment, aquesta situació genera una desigualtat, que és en funció de qui es pot pagar una mútua i de qui no es pot pagar una mútua, cosa que jo crec que hauríem d'afrontar des del propi Departament de Salut i que, en tot cas, fa també aquest projecte de llei. En definitiva, el nostre compromís és ferm, des d'En Comú Podem, amb la internalització del transport sanitari i treballarem per fer-lo possible al més aviat possible, valgui la redundància, i, per tant, rebutjarem aquesta esmena a la totalitat. En definitiva, per tres motius. Perquè nosaltres creiem que el model català de salut no pot ser..., o no pot continuar on tindran espais que són de negoci, és a dir, hem de decidir si volem que la salut sigui un espai de negoci o sigui una pota fonamental de l'estat del benestar. En segon lloc, perquè no pot ser que tinguin condicions laborals diferents a la resta de treballadors i treballadores del sistema de salut. I, en definitiva, perquè volem un servei a la ciutadania de primera i de primer nivell, igual per tothom, independentment del seu nivell, del seu nivell de renda. I aprofito aquests trenta segons que em queden, evidentment, per traslladar tot el suport als treballadors i treballadores del transport sanitari, i també del 061, perquè nosaltres també reclamem que el 061 sigui internalitzat per part de la Generalitat. En definitiva, com deia, és a dir, encertar en el diagnòstic és fonamental, i crec que aquí també hem de parlar sobre el model i quin model de sistema de salut català volem. Moltes gràcies.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Gràcies, presidenta. Bé, jo, en el poc temps que porto en aquest Parlament, me'n faig creus del bé de Déu de mocions, propostes de resolució i no sé quants artefactes legislatius més que s'aproven, total, perquè no se'n parli mai més, ni per anar gaire més enlloc. Ja s'ha parlat avui aquí de la Moció 13 de la legislatura XIII –XIV para los amigos– del Parlament de Catalunya, sobre les línies d'acció per dur a terme la transformació del model econòmic. Parlem del passat mes de juliol, efectivament. Comuns, socialistes, juntaires, cupaires i esquerres aproven, entre altres coses, iniciar un procés d'internalització dels serveis bàsics de salut, com els serveis del 061, i del transport sanitari. Iniciar, senyors de la CUP, iniciar; no ens intentin vendre que ja tenen el peix al cove perquè vista l'experiència això pot durar més que les obres de la Sagrada Família. Del 061, encara en parlàvem a l'última Comissió de Salut, que no hi havia manera de posar-se d'acord de si perquè sigui gratuït només pot ser regional –nacional, que dirien vostès–, o es podrien tenir mires territorials més extenses i ambicioses. Moció 17 de la legislatura XI, sobre el transport sanitari i l'atenció de les urgències i emergències mèdiques. Corria l'any 2016. Aquesta moció era nostra, era de Ciutadans. Va incorporar esmenes de la CUP, d'allò que en aquella època encara se'n deia Catalunya Sí que es Pot, Socialistes i juntaires. Un dels punts aprovats demanava ajustar, en espera d'un consens, el model establert el novembre de 2015 amb el desplegament territorial fruit de la contractació de transport sanitari vigent i avançar cap a un model de gestió, titularitat i preferentment provisió pública. Una mica críptic, no els dic que no, eh?, però no em negaran que certa intenció d'anar per feina hi era. Resolució 285, legislatura XI, sobre les actuacions per un nou model de gestió del sistema d'emergències mèdiques. Seguim a l'any 2016. Això era una proposta cupaire, amb esmenes juntaires, que reclamava repartir la implantació del nou model del sistema d'emergències mèdiques i avançar cap a un model de gestió, titularitat i provisió públiques. A la legislatura XII, ho van tornar a demanar, i sembla que ens podem tirar així tota la vida. Aquest Parlament, per moments, sembla el teler de Penélope, la dona d'Ulisses, desteixint de nit allò que teixia de dia, donant voltes com esforçats hàmsters sempre al voltant dels mateixos temes sense assolir mai consensos operatius ni efectius. Sembla que sovint aquesta cambra només serveix per confrontar models teòrics, no propostes de gestió concretes. Aquesta proposició de llei de la CUP té coses bones i força ben tirades, sobretot a l'exposició de motius. Tenen tota la raó quan denuncien la inequitat de la prestació del servei si fem la comparativa entre diferents territoris de Catalunya, especialment si la comencem a fer a les Terres de l'Ebre. També és força innegable que tenen raó quan denuncien les condicions laborals de la gent que presta aquest servei, que sovint s'han d'enfrontar a salaris baixos, horaris infernals i poca o cap expectativa de veure respectats els seus drets laborals i gairebé humans més elementals. Tanmateix, altres reflexions, jo diria que són de tot menys reeixides. Es poden i s'han de fer crítiques, fins i tot moltes crítiques, però d'això a qualificar de fracàs tot el model de gestió per empreses privades del transport sanitari va la diferència entre filar fi o que se te'n vagi l'olla. També va la diferència entre escalfar el cap a la gent o fer-los creure que la internalització resoldria tots els seus problemes i totes les seves injustícies. Quan a la gent se la converteix en carn de canó de l'activisme s'assumeix una greu responsabilitat política, sobretot quan se'ls prometen coses que saben que vostès no aconseguiran canviar. En fi, sembla ser que no hi ha manera de parlar d'aquests temes sense caure en el maniqueisme entre els que es volen carregar el tradicional model de sanitat catalana concertada a favor de la pública total, com incansablement demana la CUP, o els que volen tirar cap a la privada sense filtres ni manies, com sembla que agradaria als senyors de VOX. Han estado ustedes acertados pintando el pasaje del terror, bueno, de la mala gestión de la pública. Pero por lo mismo también podríamos auditar la gestión de algunas empresas privadas. O sea, aquí yo creo que no se salva nadie, que realmente habría que hilar muy fino. En fi, segurament, com deia Aristòtil, la virtut és una disposició voluntària adquirida que consisteix a triar el terme mitjà entre dos extrems dolents. Aquí el terme mitjà, com el dijous, és on tossudament sempre ens trobaran a nosaltres, fugint dels extrems que neutralitzant-se mútuament provoquen una suma zero, fatalment estèril. És igual quantes vegades els treballadors del transport sanitari ens vinguin a veure, es reuneixin amb els grups parlamentaris o es manifestin, mentre aquí dins no deixem de fer activisme per començar a fer política. Si no passa això, aquest mal pot durar cent anys i encara mil anys més. Va quedant clar, suposo, que nosaltres votarem en contra de l'esmena de VOX a la totalitat d'aquesta proposició de llei, però que també som profundament escèptics sobre la proposició en ella mateixa. Sens dubte el tema del transport sanitari és massa delicat per fer experiments amb gasosa, perquè afecta la primera línia de la salut de moltes persones. Com ens explicaven els representants de Tècnics en Lluita quan ens van venir a veure i com ens han explicat aquesta tarda a la porta del Parlament, que nosaltres sí que ens hem aturat a saludar, la diferència entre un servei d'ambulàncies àgil i un de no tan àgil pot ser la diferència entre la vida i la mort per les víctimes d'un accident o d'un infart. Està clar que no podem funcionar amb conductors d'ambulància que treballin com si fossin riders de Glovo. Dit això, la solució als problemes sindicals d'aquests treballadors i els problemes socials i sanitaris de les persones que atenen és convertir a tots els conductors d'ambulància en funcionaris –«sanitat privada caca, i ja està– o hem de buscar el terme mitjà, la difícil virtut filosòfica i fins i tot política que predicava Aristòtil? En política, el «pide lo imposible y si lo dan avísame de vegades té conseqüències criminals. A nosaltres, a Ciutadans, sempre ens trobaran a favor de la sanitat concertada i alhora sempre ens trobaran amb un ull obert, vigilant tant els partidaris de rebentar el model com aquells que potser se n'aprofiten per fer alguna martingala imperdonable, sigui amb el transport sanitari, amb el 061 o amb les dietes dels directius de l'ICS. Com els deia, doncs, intentem deixar-nos de punyetes, deixar-nos d'activismes, fem feina i fem política, i a veure si aquest cop aconseguim algun resultat que no acabi criant pols i malves en algun calaix o en algun gag del Polònia. No sé si han vist l'últim que els han dedicat. Diu: «La CUP diu així i fa aixà. Que no és per res, però vostès es passen el dia queixant-se –amb raó– de les retallades sanitàries d'aquest Govern, però donen suport a aquest Govern. Una i altra vegada, a la Comissió de Salut, vostès i nosaltres som els que més enèrgicament protestem; cada vegada ens queixem..., i cada cop que s'intenta des de reobrir el CAP del Poblenou, a Sabadell, fins recuperar un servei ginecològic aquí o una pediatria allà, posem, per què ho demanen vostès, nosaltres, els comuns, els socialistes o el PP –VOX me'ls salto perquè entre cordons sanitaris i altres criaturades vostès no els votaran mai res a la vida, proposin el que proposin–... Si un día a ustedes les un mal aire y proponen una DUI tengo curiosidad por ver qué pasaría. [[Rialles.]] Doncs això, que cada cop que qualsevol grup intenta aconseguir més recursos, més quartos per la sanitat, invariablement venen les esmenes del Tío Gilito, de Junts i d'Esquerra, per rebaixar tot el tema i assegurar-se que tot quedi en re, en zero «patatero, que ni un duro, vaja. Vostès s'han fet un fart de denunciar-ho, això; nosaltres també. Però després vostès li donen corda a aquest Govern. Per què? Ja els dic que fins al Polònia se'n riuen, que «la CUP diu això i fa aixà. I, ja que hi som, ahir el conseller de Salut, el senyor Josep Maria Argimon, va inaugurar els «Vespres sanitaris de la temporada amb una conferència de «campanilles; hi era tothom –tots els consellers de sanitat de les últimes dècades, l'expresident Artur Mas, representants del sector, molts portaveus de la Comissió de Salut...–; jo també hi era, i vaig prendre bona nota que el doctor i conseller Argimon deia –amb molt bones paraules i molta finor, com és ell– que o li donen molts més recursos dels que té ara o es compromet una part sensible dels fons Next Generation, per exemple, per a l'atenció primària, o no ens en sortirem. És clar, hi ha qui dorm molt tranquil pensant que la culpa de tot la té Madrid, però tots aquí sabem que és més aviat un problema nostre, de mala gestió d'aquí. Senyors de la CUP, si de debò tenen tan clar que aquest Govern gestiona la salut i fins i tot el transport sanitari, extern o intern, amb els peus, per què, en lloc de provar d'enfonsar la sanitat concertada i de voler-ho arreglar tot convertint tothom en funcionari, no proven de recolzar un govern millor? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Bueno, yo seré breve en algunas de las cuestiones, porque pues estoy de acuerdo con muchas de las cosas que se han explicado aquí, pero, además, porque es un tema del que hemos hablado ya ampliamente en anteriores legislaturas, y algunos de los diputados que me han precedido han citado incluso pues las múltiples mociones que hemos aprobado en este Parlamento, pero también propuestas de resolución, que las han llevado a la Comisión de Salud, preguntas en la sesión de control al Gobierno... Es decir, es un tema que nos preocupa porque es un tema que venimos arrastrando desde hace muchísimo tiempo. Quiero aprovechar, ya que estoy aquí, para agradecer la labor de los trabajadores del SEM, también del 061, que además estaban manifestándose hace un rato a las puertas del Parlamento –no sé si siguen ahí–, que necesitan que alguien les escuche porque son reclamaciones que, insisto, venimos arrastrando desde hace muchísimo tiempo. De hecho, desde el año 2015, con aquel pues macroconcurso del conseller Boi Ruiz de 2.000 millones de euros, con esa adjudicación a diez años, que se ha demostrado que no funciona; es un modelo que, de momento..., es una gestión que ha fracasado. Yo no sé si el problema es que ha fracasado la gestión o el problema es un problema de modelo. Nosotros no estamos de acuerdo con lo que propone hoy la CUP con esta propuesta de ley, porque, evidentemente, tenemos concepciones distintas. Nosotros no queremos renunciar a la colaboración público-privada, y menos aún en el sistema sanitario, y sobre todo después de la experiencia que hemos vivido pues en los peores momentos de la pandemia. Yo creo que hay que utilizar todos los recursos que tengamos a nuestro alcance; el problema es cómo se utilizan esos recursos. Es decir, es cierto que esas adjudicaciones, ese contrato que se hizo en aquel momento pues, evidentemente, trajo muchas de las complicaciones que traen este tipo de macroconcursos: al final, las empresas pequeñas no pueden competir, no pueden hacer ofertas competitivas, y esas adjudicaciones las acaban ganando pues empresas mayores y que tienen otro tipo de recursos y que funcionan de otro tipo de maneras. Y es cierto que se incrementaron las quejas de los usuarios, es cierto que hubo una disminución también de la capacidad de gestión y de resolución, sobre todo en zonas rurales. Habla la proposición de ley en la exposición de motivos de la inequidad territorial, y además cita Terres de l'Ebre, que lo conozco perfectamente. Y ahí estamos de acuerdo, hay desigualdades. Seguramente, estas empresas que operaban anteriormente pues estaban más adaptadas a la realidad del territorio, la conocían más, y de ahí también pues esos problemas derivados del concurso. También ha habido quejas no solamente de los usuarios sino también de los trabajadores –y se han expresado desde esta tribuna esta tarde–, quejas sindicales, pues desde uniformes que no cumplían con los requisitos que sí marcaban los pliegos de condiciones; se explicaba también que incluso se les obligaba a ellos mismos a hacer la higiene, a lavar estos uniformes. No me quiero imaginar, en pleno covid, pues esto lo que podía suponer, con un virus altamente contagioso. Evidentemente, eso no es lo que se espera de un servicio de estas características. Las bases operativas donde descansan entre esos turnos interminables que han hecho, pues también estaban sin acondicionar; esos turnos, que les digo, interminables; sueldos bajos, además sin equiparar con trabajadores del SEM y otras concesionarias; menos vehículos, también, operativos nos hemos encontrado en algunas situaciones de los que estaban contratados. En definitiva, una serie de quejas que, insisto, venimos repitiendo ya desde este Parlamento durante mucho tiempo. Parece que a veces nos ponemos de acuerdo, pero luego, sin embargo, pues el Govern no hace absolutamente nada. Quiero recordar también –y también se ha hablado aquí– del informe del Aquas, que ya detectó este tipo de irregularidades y que, sin embargo, pues aquellas conclusiones de ese informe tampoco se solventaron. Empresas concesionarias, también, que han estado sometidas a inspecciones de trabajo; en algunas de ellas, por ejemplo, pues encontrábamos incumplimientos normativos como, por ejemplo, trabajadores que llevaban años trabajando y desempeñando su labor en el sector y que, sin embargo, habían pasado a tener un contrato en prácticas, con la correspondiente sanción, pero, claro, habían estado y habían pasado por esa situación. Y el problema es que el SEM se ha lavado las manos con todo esto. Entonces, esto no es de recibo para los trabajadores y esto no es de recibo para un servicio que además es esencial –son los primeros en llegar. Tenemos que cubrir de la mejor de las maneras. Ahora, ¿la mejor de las maneras es cambiar el modelo? Como este no nos gusta porque no funciona, pues entonces lo cambiamos y vamos a un modelo de internalización. Yo no creo que sea eso. El modelo público-privado puede funcionar, pero el Gobierno tiene unas responsabilidades; el Gobierno tiene que mirar... Bueno, primero tiene que hacer unos pliegos de cláusulas y unos pliegos de condiciones que sean lo más estrictos posible y que recojan todos los casos que nos podemos encontrar. Y, segundo, tiene que haber un control por parte del Gobierno. Es decir, si hay un incumplimiento de esos pliegos de condiciones, tiene que haber una sanción. Y si, además, el incumplimiento es reiterado o es excesivamente grave, como estos que hemos visto, pues incluso hay que plantearse la rescisión de ese contrato y, además, también, pues que esa empresa en cuestión, esa concesionaria pues luego esté sometida a las propias penalizaciones que vienen recogidas ya en la ley de contratos, como es no poder volver a presentarse a pues concursos de estas características. El problema es que ha habido una dejación de funciones; no podemos venir aquí a decir: «Oye, no, es que el modelo este no funciona, volvamos al de antes. No. Vamos a ver por qué no funciona, qué es lo que ha pasado. Insisto en que nosotros creemos que el modelo óptimo es el de la colaboración público-privada pero que, evidentemente, pues no se ha hecho bien, es un fracaso en la gestión de este modelo. Nosotros, insisto, no estamos de acuerdo con este texto de la ley, pero sí que es cierto que creemos que hay que empezar a hablar de lo que está pasando, y si para ello es necesario que abramos hoy, pues, esta ponencia y que podamos hacer enmiendas al articulado, que ya le digo que seguramente serán bastantes, y probablemente, al menos desde nuestro grupo, el texto resultante, pues, sería bastante diferente. No creemos que haya que presentar una enmienda a la totalidad, porque al final quienes salen perjudicados de nuevo son los trabajadores. Mientras nosotros no nos pongamos de acuerdo en cómo tiene que ser ese modelo, en cómo se debe prestar, en si tiene que ser con más colaboración o menos, si tenemos que ir a todo público, a toda colaboración privada, etcétera, los trabajadores están ahí esperando a que nos pongamos de acuerdo. Hay cosas también de la ley que yo creo que sobran, es decir… y ustedes mismos incluso lo reconocen, no por nada, sino porque ya vienen recogidas en la normativa laboral vigente, como, por ejemplo, con el tema de las subrogaciones. Ya sabemos que esos trabajadores tienen que quedar subrogados. Por tanto, legislar sobre lo legislado a mí me parece un poco perder el tiempo. Insisto que no es el texto que nosotros hubiéramos presentado, ni muchísimo menos. Insisto que no es el modelo que nosotros defendemos. No nos parece el mejor modelo, y menos aún con la situación sanitaria tan complicada que estamos viviendo. Vamos a hacer una abstención a esa enmienda, simplemente porque queremos abrir esa ponencia, porque queremos presentar enmiendas y porque queremos de una vez por todas atajar todos los problemas que venimos arrastrando desde el 2015. Gracias.
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Jordi Fàbrega.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats. Avui debatem l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de VOX amb aquesta proposició de llei per a la internalització del transport sanitari a Catalunya. Ja els avanço que, com no pot ser d'una altra manera, el Grup de Junts per Catalunya votarà en contra de l'esmena a la totalitat presentada. Per qui l'ha presentada, òbviament, i perquè no ens oposem a que aquesta llei iniciï el seu tràmit parlamentari, i així puguem debatre, tranquil·lament, sobre quin és el model del transport sanitari que necessitem a Catalunya, amb la idea d'aconseguir un ampli consens per a oferir als ciutadans de Catalunya el millor servei sanitari possible; en aquest cas, el millor transport sanitari possible. Perquè no desviem el focus. Per a nosaltres –i entenc que per a una part molt important de la població de Catalunya– el debat no és la titularitat d'aquest o d'algun altre servei públic. El debat ha de ser sempre el servei que oferim als ciutadans, i quina és la manera d'aconseguir l'excel·lència amb aquest servei que oferim. En les intervencions anteriors, sobretot del grup proposant de la llei i dels grups que sembla que li donen suport al mateix redactat, he sentit la paraula «titularitat en sis ocasions, i, en canvi, paraules referides a la millora del servei, a la qualitat del servei pensant en els usuaris, només en dues ocasions. No estarem posant el focus on no toca? Volem el millor transport sanitari possible o volem un transport sanitari de titularitat pública, independentment de la seva gestió, independentment dels resultats en salut, que són el més important? Això no vol dir que el servei que ara s'estigui prestant no tingui mancances, eh?, ni molt menys, però també és cert que no totes les empreses concessionàries presenten resultats idèntics, de la mateixa manera que no tots els CAPs de l'ICS presenten resultats idèntics, ni tots els hospitals presenten resultats idèntics en diferents malalties, siguin hospitals de l'ICS o siguin hospitals del Siscat. Alguns els presenten millors, alguns els presenten pitjors. De cap manera, tots els serveis de titularitat pública presenten millors resultats que els centres concertats. Hi ha de tot a tot arreu. Amb això vull dir que no totes les deficiències i no totes les mancances, que n'hi ha, es resoldran màgicament amb la internalització dels serveis per part del Govern, ni tampoc elaborant lleis que retornin a lo públic serveis, ja siguin essencials o no. Prendre una decisió d'aquestes característiques obre la porta i assenta un precedent que pot tenir un difícil retorn i un seguit de conseqüències en tot el sistema de salut. Un sistema de salut –recordem– que és fruit d'un ampli consens d'aquest arc parlamentari, que l'any 1990 va aprovar la LOSC, perquè estem parlant del sistema sanitari urgent i del no urgent, de la consulta telefònica, sanitària i d'emergències, i a la llarga, de tot el nostre sistema sanitari. Des de Junts per Catalunya insistim que el debat no ha de ser la titularitat dels serveis en general, sinó la qualitat dels mateixos. La internalització del servei per si sol, en cap cas garanteix que aquest sigui més qualitatiu. Afirmar això també seria negar la qualitat del servei que han ofert el teixit empresarial en nom de les administracions públiques. La proposició de llei presentada per la CUP considera que el transport sanitari ha esdevingut un fracàs en el model de gestió i menciona manca de coordinació entre les unitats centrals i territori, empitjorament del sistema d'emergència, envelliment de la flota de vehicles, mala gestió de les rutes, etcètera. No obviem, eh?, que tot el transport sanitari, tant l'urgent com el no urgent, el gestionat pel SEM i el gestionat per altres empreses concessionàries, ha patit durament la pandèmia com la resta del sector sanitari. Les dificultats, el desconeixement, la manca de protocols, la manca de material i la incertesa han afectat a tots per igual, independentment de la seva titularitat. I deixeu-me aprofitar aquest moment per fer un reconeixement a tots els treballadors i treballadores del transport sanitari per la tasca duta a terme durant els mesos més crus de la pandèmia. Sigui l'empresa que sigui qui pagui la nòmina. [[Aplaudiments.]] Tornant al tema que els ocupa, eh? Una de les demandes més justes i necessàries per ser atesa ha estat i és el gran... –ho desconeixem– el gran greuge comparatiu entre treballadors del transport sanitari prestat per empreses concessionàries i per treballadors del SEM. Només la titularitat de la prestació del servei no és motiu suficient per a evidenciar aquestes diferències en l'àmbit laboral, perquè aquestes diferències no només es palpen els drets laborals i en el salari dels treballadors, sinó que amb el temps desgasten i desmotiven a tots ells. Per això, la taula d'equiparació salarial del transport sanitari és un gran pas endavant. És una taula que ens ha de portar la igualtat en l'àmbit laboral del sector, de la mateixa manera que ha d'anar acompanyat de millores en l'àmbit formatiu de tot el col·lectiu de treballadors. Tots els grups parlamentaris van participar en aquesta primera taula. En vam veure el calendari i en vam veure els objectius fixats. Des d'aquesta primera reunió del 22 de setembre, ja s'han celebrat tres reunions de treball, internes, més. Si no vaig errat, la tercera, avui mateix. I es treballa conjuntament departament, SEM, sindicats i patronal per trobar un full de ruta que ens ha de portar a esmenar aquestos greuges i solucionar així les desigualtats laborals entre els diferents treballadors del transport sanitari. Si es compleix el calendari marcat, a principi d'any hauríem de tenir l'acord i es podria començar a aplicar amb els pressupostos de l'any 22. Si cal millorar la coordinació entre la part central i territorial, considerem que el SEM, amb el seu model de gestió i actuant com a eix directriu de tot el transport sanitari de Catalunya, pot impulsar els canvis necessaris i millores que vagin encaminades a incrementar aquesta coordinació. Parlem de la qualitat de l'assistència. Cal dir que en l'àmbit de salut hi ha molts serveis externalitzats i que aquesta externalització, en cap cas, vol dir pitjor qualitat assistencial. Hi ha casos on inclús podem parlar de millor gestió i millor qualitat de servei. No confonguem els termes «privats amb «pitjor; no confonguem els termes de «gestió privada amb «afany de lucre. Alguna de les empreses concessionàries que presten aquest servei, per exemple, són una cooperativa. Sobre l'envelliment de la flota de vehicles, alguna consideració. La normativa europea considera que el temps de vida útil d'una ambulància és de deu anys. La internalització del sistema de transport no garanteix que els vehicles es renovin amb més freqüència. Podem mirar altres serveis públics per veure que la renovació de flotes de vehicles no és tan freqüent com voldríem. Hi ha altres serveis de titularitat cent per cent pública que també arrosseguen un dèficit en la renovació de vehicles; per exemple, els bombers. Per tant, tenim bastantes certeses que la internalització no és garantia de renovació de flota amb més freqüència, que existeix una capacitat inspectora que s'ha de tindre en compte per mantenir els vehicles en el millor estat possible i que la legislació atorga als vehicles una vida que en cap cas pot ser superada. Respecte a la subrogació dels treballadors, també en tenim dubtes, perquè qui ens assegura que els actuals treballadors acabarien sent funcionaris del SEM? La proposta de llei ens parla de subrogar els treballadors tal com vagin vencent els convenis. Perfecte. Però caldria subrogar-los com a interins. Per tant, després, caldria que esdevinguin funcionaris passant per un concurs d'oposició. Estem segurs que tots ells aconseguirien la plaça? Es podrien presentar molts més tècnics, eh? Potser d'altres empreses que encara no estiguin internalitzades. Vigilem que no, volent millorar condicions laborals, acabem perjudicant els treballadors. I, sobretot, si la taula d'equiparació dona els seus fruits i, en termes laborals i formatius, ja els tenim equiparats. Respecte a la gestió territorialitzada. Qui ens assegura que una gestió centralitzada des del SEM no empitjori la coneixença del territori i la gestió des de la proximitat? Jo vinc d'una zona d'on, quan es truca el SEM des d'una masia aïllada, tenim seriosos dubtes de què l'ambulància arribi al lloc on toca. Aquesta Catalunya, senyor diputat Garcia, també existeix i nosaltres pensem en tota ella, també en aquesta i també en els barris de Barcelona. Per cert, SEM, com tots sabem, vol dir Sistema d'Emergències Mèdiques. Per tant, gestiona directament les emergències, no pas el transport no urgent. No sé si caldria encomanar-ho directament al SEM o fer una empresa que gestioni el transport no urgent. També la neutralitat pressupostària de la proposició de llei és discutible. És difícil de concebre la possibilitat de millora d'aquestes condicions laborals dels treballadors, de millora de la qualitat del servei, sense un increment del finançament. Entenc que un projecte de llei d'aquest calat ha d'anar acompanyat d'una corresponent memòria econòmica. I, evidentment, no podem deixar de parlar d'aquesta necessitat en la millora del finançament del sistema sanitari català, quantificat en aquestos 5.000 milions d'euros en els propers cinc anys. Com veuen, tenim molts dubtes en el redactat actual de la proposició de la llei, però estem disposats a parlar-ne i compartir-los tots. Afrontem el debat, escoltem el sector, escoltem totes les posicions del sector, busquem solucions, busquem consensos i treballem en una llei en què tots i totes ens puguem sentir orgullosos i, sobretot, que millori l'assistència del transport sanitari, urgent i no urgent, que oferim als ciutadans. Crec que cal asseure'ns, cal veure quins han estat els efectes del concurs del 2015, perquè de ben segur que podem treure conclusions del que cal mantenir del que cal millorar. De no fer-ho, només traslladarem els mateixos errors amb un canvi de titularitat, i aquest no és un bon exercici. Potser cal que no pensem tant en la titularitat del servei i sí que entre tots pensem com fer que Catalunya compti amb el millor sistema de transport sanitari, professionals formats i igualtat de drets laborals, flotes cuidades, renovades, equipades, segures, per seguir construint un model d'èxit. Perquè, siguem sincers, l'excel·lència no ve de la mà de la titularitat, sinó del contingut, de l'esforç, de la planificació, de la millora, de la formació i, especialment, de les persones que fan possible l'assistència amb la qualitat humana que els caracteritza. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Juli Fernàndez.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, bona tarda. Permetin-me començar amb un record per a la diputada Estrada. La diputada Estrada segur que avui hauria xalat presentant aquesta proposició de llei –així ho deia l'últim dia a la Comissió de Salut– i, per tant, a la companya Estrada, un record per la feina feta i que l'hora sigui curta. (Alguns aplaudiments.) Per nosaltres, poder debatre avui al voltant del transport sanitari urgent, del transport sanitari no urgent, del model de transport sanitari en aquest país és una oportunitat. És una oportunitat perquè, segurament, moltes vegades, quan a casa nostra arriba una ambulància o un vehicle, ja sigui un vehicle medicalitzat, ja sigui un vehicle d'intervenció ràpida, ja sigui qualsevol tipus de vehicle, habitualment de suport vital bàsic, moltes vegades no pensem en tot el que hi ha darrere. No pensem en quin tipus de gestió hi ha darrere. No pensem en els professionals que hi ha a darrere, sinó que donem per fet que és un servei essencial i que arreu és així i que sempre ha estat així. I a mi m'agradaria recordar quan jo era petit –segur que molts i moltes de vostès també n'eren–, però això no era així. El sistema de transport en aquell moment era beneficència, si m'ho permeten dir així, fora del sistema i amb els anys els passos que hem anat fent quins han sigut? Han sigut anar incorporant el transport sanitari, tant l'urgent com el no urgent, a la capacitat de gestió del sistema públic de salut. Fins al 2006, el Servei d'Emergències Mèdiques només coordinava el transport urgent; el CatSalut, el no urgent, i, a partir del 15, jo crec que una qüestió que tots i totes hem compartit aquí, el canvi en la coordinació dels dos tipus de transport per tal del SEM és un canvi positiu. Estem en un servei públic, en un servei sanitari, on el transport sanitari urgent són gairebé 900.000 o una mica més de 900.000 intervencions el darrer any, i on el sanitari no urgent són una mica més de 2 milions, 2.160.000. Per tant, una activitat diària al servei de la nostra població brutal. Aquesta evolució del servei de transport sanitari urgent jo l'he pogut viure també en primera persona, quan a l'Hospital Taulí de Sabadell s'hi va traslladar la base del servei sanitari aeri, perquè tenim quatre mitjans aeris, quatre mitjans aeris que fins a l'any 14 eren gestionats pel RACC, i que van ser incorporats al SEM l'any 16 i això va fer que la base es traslladés també de l'Hospital General de Catalunya a l'Hospital Parc Taulí de Sabadell. Per tant, un passet en el sentit del que aquesta proposició de llei ens planteja: una part del servei sanitari en aquell moment ja el vam passar a gestionar directament, en aquest cas, l'aeri. Per tant, davant de la proposta d'esmena a la totalitat de VOX, és evident que hi votarem en contra, és evident que hi votarem en contra perquè el model públic és un model basat en idees. Això és el que passa a tot arreu del món on hi han democràcies, i per tant nosaltres, amb la nostra visió ideològica, creiem que la qualitat i la gestió pública són indestriables, la qualitat i la gestió pública ens permeten tenir més capacitat i garantir més precisament el que perseguim, que és aquesta qualitat, que és que els nostres ciutadans i ciutadanes tinguin el millor servei. Els processos d'internalització no són senzills, els processos d'internalització són llargs, els processos d'internalització generen moltes reticències. N'he pogut viure algun a la meva ciutat, compartit amb el diputat Pellicer, per exemple, on vam poder internalitzar serveis quan compartíem govern amb la seva formació política, i es generen moltes, moltes expectatives que cal explicar, sempre i de manera clara, que no són fàcils de complir, però que amb el compromís i el treball i la capacitat de generar consensos i de generar majories, que per cert avui, amb l'aferrissada i fervent aferrissada i fervent defensa de la internalització que ha fet el diputat García, del Partit dels Socialistes de Catalunya, veig molt a prop que en aquesta cambra hi sigui, perquè fins ara no l'havia sentit mai d'aquesta manera. Per tant, amb la construcció de majories, amb la construcció i el treball amb tots els agents que formen part d'aquest servei de transport sanitari comencem el treball, i és en això en el que voldria posar l'accent. Abans la diputada Reguant ho feia i crec que és d'agrair la no generació d'expectatives, ni de situacions diferents a la realitat. Avui comencem la tramitació d'aquesta llei. Comença un camí, per tant, comença un treball per tal que tots i totes les diputades dels grups parlamentaris treballem per construir consensos majoritaris que, des de la nostra visió, han d'avançar, tal com tenim signat amb el Grup de la CUP - Un Nou Cicle per Guanyar, cap a la titularitat pública del servei, garantint-ne una millor qualitat, tenint una major capacitat de fiscalització del diner públic: 2.500 milions d'euros en deu anys –2.500 milions d'euros en deu anys– és una xifra brutal. Tenir major capacitat de fiscalització del diner públic és evident que amb la gestió directa d'aquesta part és indiscutible, i sobretot –sobretot– tenir el millor servei per als nostres ciutadans i ciutadanes. És evident –és evident– que les condicions laborals dels treballadors i treballadores del transport sanitari urgent i no urgent són molt importants, però crec que anem molt més enllà d'una subrogació de treballadors i de condicions laborals. Tenim un context amb la taula d'equiparació, amb l'escenari dels propers anys amb possibles pròrrogues del servei, per debatre i construir el model, el model de transport sanitari del nostre país, fer una altra passa, fer una passa més de totes aquelles que hem fet fins ara. Per tant, el compromís d'Esquerra Republicana de Catalunya per treballar en aquest sentit. Moltes gràcies, diputats i diputades. [[Alguns aplaudiments. Pausa llarga.]]
Procedim, doncs, acabat el debat, a la votació de l'esmena a la totalitat, de retorn, de la proposició de llei. Comença la votació... [[Remor de veus.]] Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat rebutjada amb 11 vots a favor, 112 vots en contra i 7 abstencions. Per tant, aquesta iniciativa continuarà la seva tramitació. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre la gestió de les residències per a gent gran]] [[252-00010/13]] Passem al cinquè punt de l'ordre del dia, la proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre la gestió de les residències per la gent gran. [[Remor de veus.]] Els demano si us plau, als diputats que surten de l'hemicicle, que ho facin en silenci. Aquesta proposta ha estat presentada pel Grup Parlamentari d'En Comú Podem i el Grup Parlamentari de Ciutadans. A continuació, i en primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. En general, no ens resulta fàcil parlar de la mort. Portem uns mesos de pandèmia, però intentant, d'alguna manera, lamentar totes les morts que s'han produït durant aquesta maleïda pandèmia sense precedents. Entre aquestes morts, n'hem tingut almenys 9.300 que es van produir a residències, moltes d'elles absolutament inevitables per la força amb la que la covid-19 es va acarnissar contra les persones grans. Altres morts, però, van generar expedients en fiscalia per via penal, i encara més per la via civil, denunciant negligències, algunes arxivades a dia d'avui, impulsades per familiars, entitats, treballadores que tenim avui aquí; i que també queden recollides en un informe demolidor per part d'Amnistia Internacional que anuncia la violació de drets humans i de la salut, abandonament de la gent gran fins a la mort, problemes estructurals, manca de finançament, personal i control. Aprofitem per donar la benvinguda a aquest hemicicle a la Coordinadora de Residències 5+1, moviment de residències de Catalunya, treballadores, familiars de la residència Bertran i Oriola de la Barceloneta, que vaig tenir l'experiència també d'experimentar amb elles la pandèmia, i de la residència El Molí, del barri de la Prosperitat. Gràcies per ser aquí i per la dignitat i la rigorositat amb la qual lluiteu cada dia per buscar aquest dret a la veritat, a la reparació, a la justícia, causada també per la mort d'alguns dels vostres éssers estimats, i, sobretot, les ganes de no repetició d'aquesta tragèdia que van viure els geriàtrics del nostre país. [[Alguns aplaudiments.]] Gràcies. Entrant en matèria, el debat d'avui de la constitució de la comissió d'investigació de residències en el marc de la covid-19 se suposava que havia de ser un tràmit, una cosa molt ràpida, perquè s'havia aprovat per unanimitat en la legislatura anterior, i que va decaure. Això sí, a contracor dels partits de govern. Quedaven compareixences pendents, va acabar la legislatura, no s'havien assolit la totalitat dels objectius i hi havia el compromís de reprendre-la. Llavors, tindria tot el sentit del món tornar a reprendre aquesta comissió, oi? Doncs sembla que això no passarà avui. I com hem arribat fins aquí? Aquí una dada sobre la gestió de la Generalitat de Catalunya durant els últims anys entorn de la sanitat pública i els afers socials: hem tingut retallades de 5.135 milions d'euros entre 2009 i 2017, privatitzacions i externalitzacions de serveis, retallades a nivell de drets laborals, econòmics i socials al personal sociosanitari, un abast de residències antisocials amb el noranta..., gairebé noranta per cent de les places de gestió en mans privades, i, per descomptat, també amiguisme i portes giratòries. Tot això ha contribuït a l'afebliment dels serveis sociosanitaris tan greu que tenim avui. Res és casual, sinó causal. Aquest matí, per exemple, des de Junts per Catalunya, s'ha demanat una comissió d'estudi per estudiar el dèficit que l'Estat té amb Catalunya, i això ens sembla molt bé, però per quan una comissió que investigui i quantifiqui a fons cadascuna de les morts per negligències de directrius i protocols o les conseqüències que el sistema de residències, hipermercantilitzat i centrat en els beneficis econòmics, que tenim a causa de les retallades i polítiques neoliberals que des de Convergència es van protagonitzar durant l'última dècada i que Esquerra Republicana no va tenir la valentia de revertir? Quina relació va tenir això amb les polítiques..., en el col·lapse dels geriàtrics durant la pandèmia? Per quan demanarem una comissió per estudiar això? Però, bé, per què creiem nosaltres que cal continuar amb els treballs de la comissió d'investigació? Doncs perquè ara és el millor moment; ara no estem enmig de la crisi. Per Esquerra Republicana, en el seu moment, estar encara en plena crisi sanitària va ser el motiu per oposar-se a aquesta comissió d'investigació que es va engegar el maig del 2020. Però grups que van signar l'anterior comissió d'investigació ara se'n desmarquen, com el Partit Socialista, que, per cert, s'ha aliat amb Esquerra Republicana i Junts per fer el mateix que la dreta d'Ayuso està fent a Madrid, i és prohibir i no deixar que s'investiguin a fons i en profunditat i amb la rigorositat que cal el col·lapse que va haver-hi a les residències. Aquesta estratègia va molt en la línia del «passar pàgina que tant va dir el senyor Salvador Illa durant la campanya electoral. Doncs sembla que ara els partits de govern estan comprant aquest fet de passar pàgina de manera selectiva –per algunes coses sí i per altres no; no per les que impliquen assumir responsabilitats polítiques–, i, bé, suposo que mai sabrem per què passa això. Esperem que a la compareixença tingui l'oportunitat d'explicar-se. I el que estan plantejant el Partit Socialista i els partits de govern és un grup d'experts polítics designats, dient, a més, que va ser un fracàs la comissió de la passada legislatura, ja que –i aquí obro cometes– «van haver-hi algunes sessions on ni tan sols van haver-hi compareixents polítics o experts. El que voleu dir, des del Partit Socialista, és que les veus de plataformes tals com Llars per Viure, testimonis de famílies de la coordinadora..., o, bé, potser la Federació d'Associacions de Gent Gran de Catalunya, que recullen testimonis de la mateixa gent gran i persones residents, potser no tenen el pes o la rellevància suficient per tal de que ho considereu com un coneixement vàlid? A més, m'agradaria que, en la seva intervenció, el PSC, si vol, ens expliqui com s'incorporarà la veu de les famílies –que encara avui no s'ha fet cap exercici de reparació–..., i que aquestes sí que s'han tornat expertes, perquè la mateixa experiència de passar per un procés com aquest, d'absoluta desesperació, els ha fet ser rigoroses i tornar-se expertes en aquests temes, documentant negligències que a dia d'avui continuen vulnerant drets fonamentals, des dels protocols que des de Salut i el Departament de Drets Socials s'estan aprovant; encara avui dia es segueixen aïllant persones grans que estan sanes o es demana als familiars que demanin cita prèvia per treure els residents al carrer, una cosa que no té cap mena de sentit. Però, bé, llavors a partir d'aquí com seguim? Aquí deixem molt clar als familiars, a les entitats, a les treballadores que aquí no acabarà el compromís que tenim des d'En Comú Podem per esclarir la veritat sobre els vostres éssers estimats, per fer un exercici de reparació que encara us devem i per assentar les bases d'un nou model d'envelliment, de dependència i de cures que d'una vegada per totes posi la gent gran al centre. Creiem que sense avaluar amb rigor i amb transparència què ha passat i què ha fallat no es pot construir un nou model. Cal treure lliçons i evitar repetir errors, però cal actuar ja i amb celeritat, i per això les prioritats urgents que proposem haurien de ser: en primer lloc, encarregar una auditoria independent amb profunditat, per descomptat, sense avisar abans, ja que l'última va ser fa més de quinze anys, que analitzi tant la gestió de les residències en general com la gestió feta des del Govern durant la crisi sanitària de la covid-19, així com l'impacte que va tenir la pandèmia en aquests centres, i amb l'objectiu de millorar el model; suposo que això també serà un dels objectius dels grups. En segon lloc, accelerar el reforç de l'atenció primària als centres residencials. En principi, és quelcom a treballar des de l'agència sociosanitària que des del Govern s'ha dit que es crearà, però necessitem això per a abans-d'ahir, que es garanteixi que hi ha un referent de cada CAP i que cada persona resident té un referent professional de la salut, i deixar aquesta privatització també de la salut a les residències. En tercer lloc, les ràtios; establir una ràtio mínima d'una plaça de gericultor per cada quatre persones per cada torn, disposar d'un servei mèdic d'infermeria vint-i-quatre hores al dia, ampliació de les hores extra establertes per la resta del personal tècnic com fisioterapeutes, terapeutes ocupacionals, psicòlogues, educadores, etcètera, imprescindibles per una salut..., una noció de salut integral per a les persones residents. I, en quart lloc, formació. Per una adequada atenció als residents caldria almenys garantir, també des de la Generalitat, una formació reglada d'auxiliar d'infermeria amb especialitat en geriatria. Hem de treballar a marxes forçades ara mateix en quin model d'envelliment digne volem pel nostre país i per les nostres ciutats. La residència és un model que és vàlid per aquelles persones amb graus de dependència alt, però altres persones es queden fora, i hem de trobar un model més transitori i més adequat. Hem de caminar de manera coordinada i organitzada per construir un model d'envelliment digne, per fer que aquestes persones que s'han deixat la pell tota la vida per construir aquest país tinguin un final de vida digne, i per això lluitarem incansablement, de la mà de les famílies i de les entitats, per defensar la vida i la veritat. I aquí ens trobareu dempeus. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Gràcies, presidenta. Gràcies a les persones que ens visiten avui a la tribuna de convidats. Gràcies per donar-nos aquesta oportunitat. Senyors membres del Govern, diputats i diputades, ara que crec que ja ens anem coneixent, vostès i jo, i que jo vaig veient com les gasten molts de vostès, i potser fins i tot vostès ja van agafant una idea de com les gasto jo, deixin-me començar aquesta intervenció afirmant que hi ha dies que servidora està especialment orgullosa d'haver fet el pas d'entrar en política, i d'haver-ho fet en un partit com Ciutadans. M'omple d'orgull sortir avui al faristol d'aquesta cambra a defensar en nom del meu noble grup parlamentari aquesta proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre la gestió de les residències per a gent gran durant la pandèmia. També voldria felicitar el Grup d'En Comú Podem per ser-hi, en aquesta proposta, per no permetre que una cosa que la legislatura passada es va poder aprovar gràcies a que la majoria la tenia qui la tenia –però la vergonya també– doncs no hagi anat a parar a la paperera d'aquest Parlament i de la història, encara. Gràcies, comuns, per no haver-vos rajat. Gràcies per no pensar que nou mil morts a les residències catalanes de la gent gran valen menys que un pacte de govern, present o futur, o que un pacte de pressupostos. Abans que ens posem nerviosos, ningú no pretén aquí que totes i cadascuna de les nou mil morts a les residències de la gent gran durant la covid s'haurien pogut evitar. Segurament no, però n'hi ha prou amb que uns centenars, unes dotzenes, n'hi ha prou amb que un de sol sí que s'hagués pogut evitar fent les coses d'una altra manera per justificar la creació d'aquesta comissió una i deu mil vegades. La passada legislatura, la present legislatura, la que ve i totes les que calguin. I qui diu evitar morts, diu evitar el morir de mala manera. Que no es lo mismo bien morir que apagarse dejado de la mano de Dios, solo, desatendido, ahogándote porque que no tienes un respirador, ni los debidos sedantes y consuelo y sin poder ni despedirte tu familia. Yo era periodista y solo periodista, pero nada menos que periodista, cuando empezó a correr el secreto a voces de que la mala gestión de la covid estaba convirtiendo algunas residencias para gente mayor en corredores de la muerte. Que estaba fallando todo porque todo estaba mal. Un modelo de residencias obsoleto, en primer lugar, porque estaba pensado para cuando los mayores no llegaban a serlo tanto y no exigían cuidados médicos tan complejos durante tanto tiempo. Molta gent de bona fe es pensava abans de la covid que portar a l'avi a la residència era com tenir-lo mig hospitalitzat. Res a veure, o pitjor encara, tot el contrari, perquè el nostre sistema de salut cruelment infrafinançat, cobert amb fulles de parra per amagar unes retallades bestials, va haver de fer front al col·lapse, no només les residències de la gent gran no tenien els recursos necessaris, sinó que ser allà, ser en una residència suposava, de vegades, un greu obstacle per poder arribar a un hospital. Es van prendre decisions molt greus; també van ser molt greus altres decisions que es van deixar de prendre. Només faltava un govern de coalició mal avingut amb un partit gestionant Afers Socials i una altre Salut, barallats com gat i gos, disputant-se les competències –que no la responsabilitat–, desbordats per totes bandes, i al capdavall, amagant l'horror de la seva gestió sota una espessa capa de silenci que segueix viva, molt viva. En formen part tots i cadascun dels diputats dels tres grups parlamentaris que avui tindran l'estómac de votar contra la creació d'aquesta comissió d'investigació: Esquerra, Junts i el PSC. Què amaguen? Què els fa por que se sàpiga? Que hi havia gent gran aparcada, no atesa, amb les comunicacions amb la família interferides, quan no tallades en sec? Que hi ha famílies que per haver protestat, per haver gosat treure a la llum pública fosques circumstàncies, espantoses, que van envoltar la mort dels seus parents, s'han vist ells mateixos al capdavall denunciats a la policia, als Mossos d'Esquadra, com si ells haguessin desconnectat pel seu compte el respirador de l'avi o l'àvia? Preguntin-li a una advocada que molts de vostès coneixen bé, l'eminent senyora Olga Tubau, si coneix algun cas semblant, perquè jo sí que el vaig conèixer com a periodista, aquest i d'altres. Em van arribar històries tan esgarrifoses que no es podien ni publicar enlloc, per no augmentar el patiment de les famílies i perquè, diguem-ho tot, pocs mitjans de comunicació haurien gosat..., si és que hauria gosat algú. Va haver-hi dies, senyors i senyores que avui sou els meus companys de Parlament, que me'ls vaig passar penjada del telèfon trucant a tots els polítics del món que coneixia, m'era igual si eren de Ciutadans, del PSOE, del PP o de Podemos. A tots els que m'agafaven el telèfon els explicava el que estava passant, el que per aquí i per allà la gent m'explicava, i els pregava actuar abans que no fos massa tard, els suplicava fer alguna cosa. Bé. Ara som aquí, votant una cosa que en el fons és tan poca cosa com una comissió d'investigació en un Parlament autonòmic, i sembla que s'estiguin obrint les portes de l'infern. Una vegada més, gràcies als companys de Ciutadans per ser com sou, per no afluixar en aquest tema, gràcies als comuns per no afluixar tampoc, per no prestar-vos a la conspiració de silenci que hi ha perquè mai no sapiguem exactament què va passar, què va fallar a les residències de la gent gran. Algú ha de tenir l'esma i la dignitat que altres no tenen. Senyors del PSC, ja em perdonaran que ho digui així de clar: qui els entengui, que els compri. Miri, fent un gran esforç de maquiavel·lisme, jo puc arribar a entendre que Esquerra i Junts votin contra aquesta comissió d'investigació, perquè no crec que els faci ni una gota de gràcia que les vergonyes de la seva gestió quedin al descobert. Pero señor Illa que estás en los cielos, ya que aquí no, usted que ha sido ministro de Sanidad, nada menos, usted que debe saber, no sé si mejor que nadie, pero seguro que mejor que muchos de nosotros, el alcance de la responsabilidad y de la irresponsabilidad de la Generalitat en la gestión de la pandemia, que no me creo que no se dé cuenta de que ha sido nefasta, por muchas fotos que se haga con Alba Vergés diciendo lo contrario. ¿Tanto les costaría..., tanto les cuesta mantenerse firmes en este asunto? ¿Tanto les importa no incomodar a este Gobierno al que fingen hacer oposición, cuando en realidad se frotan las manos soñando con tripartitos y «tripuñetas, o por lo menos con mantenerle conectado el respirador político a Pedro Sánchez como para no poder marcar distancias con esta indignidad? ¿Es esto el PSC? ¿Es esto el famoso voto útil? [[Aplaudiments.]] Miren, que no se les pide ni que den por bueno que pasó nada malo, no se les pide ni que escuchen a les familias rotas por el dolor, la injusticia y en ocasiones, hasta la infamia. Basta con que no estorben a los que sí les queremos escuchar, con que nos dejen hacer el trabajo, el nuestro y el suyo, el que ustedes no quieren hacer. ¿Tan terrible sería crear una comisión de investigación, una mísera comisión parlamentaria de investigación, que tampoco estamos hablando de los juicios de Nuremberg? ¿Les parece presentable prestarse, ustedes y su mayoría, a intentar dar el cambiazo, a que en lugar de una comisión de investigación se haga algo así como un consejillo de expertos, evidentemente a buen recaudo y controlado por los de siempre? ¿Una especie de CAC como el de TV3? ¿El CAC de las residencias? [[Aplaudiments.]] Miren, cada vez que alguien en un debate público o donde sea trata de hacerme callar con el argumento de que Ciutadans ahora solo tiene seis diputados en este Parlament, cuando llegó a tener treinta y seis. Yo aguanto mecha, con toda la paciencia que tengo –que no es mucha, la verdad–, y cuando me harto al fin lo digo: que cuando Ciutadans tenía treinta y seis diputados algunos de por aquí tampoco le daban la razón, como tampoco nos la volverán a dar cuando tengamos mayoría otra vez. Lo mismo les digo yo hoy a ustedes: pasen el rodillo cuanto quieran, hagan alarde de soberbia cuando, por lo que cobran, es por hacer oposición. Pero teniendo ahora bastantes más diputados de los que tenían antes, cuando sí veían bien que esto se investigara, tienen mucha menos dignidad y mucha menos razón. ¿Qué pasa, que ustedes solo defienden las causas justas cuando dar la cara y plantar cara al Gobierno ya lo hacen otros, cuando no tiene coste político ni riesgo? Por lo menos els comuns, que tampoco le hacen ascos a un buen pacto de gobierno..., en aquest tema han sabut mullar-se. Sabem que no els ho han posat fàcil, com no ens ho han volgut posar fàcil a nosaltres. I deixin-me dir que això els fa mereixedors del nostre respecte i els honora. Gràcies també a tots els altres grups que, sigui quina sigui la seva relació amb el Govern, també han compromès el seu vot a favor. Y ahora, cuando llegue la hora de la verdad y de votar, quien lleve en el bolso, en la cartera una foto de su padre, de su madre o de sus abuelos, que la mire bien antes de darle al botón, y ya me cuentan qué se siente. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar el seu posicionament, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Raúl Moreno.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, honorable consellera, representants de les entitats que ens acompanyen avui en aquest Ple del Parlament, la proposta que porten avui comuns i Ciutadans encerta l'objectiu: cal investigar, cal saber què és el que va passar a les residències al nostre país. I en això ens hi trobaran, ens hi han trobat sempre; sempre ens hi han trobat. Ens van trobar en els quinze primers dies després de l'inici de la pandèmia, quan vam advertir que era absolutament necessària la intervenció de Salut en la gestió de la pandèmia dins de l'àmbit residencial. Ens van trobar en la crítica ferotge de la nefasta gestió que va fer el Govern de la Generalitat del sistema residencial i de la covid a les residències. Vergonyosa gestió que va fer el Govern de la Generalitat. Ens van trobar també en el Ple monogràfic de residències que va impulsar el nostre grup parlamentari al mes de juliol, on es van posar a debat setanta propostes –setanta propostes, senyora González. Aquestes de l'auditoria ja estan votades. No és res de nou. Ja es va fer aquest treball. Vam dir quin era el nostre model residencial a la Comissió d'Estudi del Millorament de la Qualitat de Vida de la Gent Gran. Del model ja n'hem parlat moltes vegades, si estem d'acord en el model que s'ha de fer. I vam cosignar la Comissió d'Investigació de Residències que vam fer en el darrer semestre de l'any 2021. Per cert, una comissió d'investigació del model residencial, perquè es va canviar el títol a última hora; no de l'impacte de la covid, del model residencial. Una comissió d'investigació on, per cert, cap responsable tècnic del Govern va donar la cara –cap–, on els dos consellers que van venir ho van fer en la penúltima sessió, empentats pels grups de l'oposició, que vam exigir que vinguessin, abans de que acabés la comissió, a donar la cara. Una comissió d'investigació on es van proposar cent catorze compareixences –això vol dir dos anys de funcionament de comissió–; entre d'altres, persones tan rellevants, tan directament relacionades amb aquest tema com la consellera Carme Capdevila, de benestar social, de l'any 2006, o la consellera Marina Geli. Si no hi havia una intenció d'allargar això, a mi que vinguin i que m'ho expliquin. On, tot i la urgència del temps i la importància del tema i les cent catorze propostes de compareixença, va haver-hi dies en què no vam fer cap compareixença. I això ho va decidir la presidència de la comissió, de la CUP i dels partits independentistes, que eren els que formaven part d'aquella comissió d'investigació. Mirin, segurament algunes de les persones que aquí defensen la comissió d'investigació no hi eren. Nosaltres sí. I probablement, després d'aquella experiència, algunes de les persones que defensen la comissió d'investigació tal com és una comissió d'investigació potser canviarien d'opinió en aquests moments. Les conclusions que vam treure..., les poques que vam treure, perquè, efectivament, els familiars i alguns representants dels patronats van venir i van explicar..., ningú del Govern, ningú responsable directament. Què en vam treure? Que, efectivament, la gent gran no va ser traslladada a un hospital quan ho va necessitar; es van posar davant la barrera de la sanitat pública les persones que estaven a les residències. Que, efectivament, va haver-hi una descoordinació absoluta per part del Govern amb el propi sector, que un mes després de l'inici de la pandèmia hi havia dos-centes residències de les quals ni tan sols hi havia informació. Que l'arribada de Salut a les residències va ser positiva. Efectivament, aquesta també va ser una conclusió. Que hi havien desenes de protocols inconnexos, també. Mirin, no va haver-hi cap compromís de reprendre la comissió. No és veritat, no és cert. No existeix aquest compromís. La creació d'aquella comissió va ser pactada per tots i per totes els diputats i diputades. Aquesta no; la que vostès proposen, no. I, clar, fer aquest paral·lelisme que, si jo no aprovo la comissió d'investigació que proposen comuns i Ciutadans, és que no vull investigar què va passar..., como si esto fuese Barrio Sésamo, como si la gente que nos escucha no tenga dos dedos de frente, me parece que no está a la altura de lo que merece este Parlament, porque, además, no es verdad. Es mentira, y ustedes han jugado a esto, a la simplicidad, a la simplicidad de un argumento que no les va a llevar a ningún sitio más que a reconocer que ustedes lo que están haciendo es partidismo, justamente, con esta propuesta de creación de comisión. Y me explico por qué. Porque hay que ser un poco más serio, también a la hora de tratar qué es lo que ha pasado. Nosotros estamos de acuerdo con el objetivo, pero no estamos de acuerdo con el mecanismo, y le diré por qué. Estamos comprometidos en conocer hasta el final lo que sucedió en las residencias. Queremos hacer..., volem fer un mecanisme fet a mida, un mecanisme que fugi de partidismes, que vagi al centre del problema, que cerqui responsabilitats i, el que és més important, que posi les reformes perquè el que va passar no torni a passar. Volem saber què va passar. Per això fa setmanes que vam registrar la creació d'un grup d'experts i de diputats en un grup de treball, dins de la Comissió de Drets Socials, experts designats per cadascun dels grups parlamentaris, que, amb capacitat de treball autònom, ens facin arribar unes conclusions, en un termini de temps que establirem, per tal de saber què és el que va passar i per tal de que ens indiquin, els experts, què és el que hem de modificar –què és el que hem de modificar–, perquè, això, aquesta és la manera, sota el nostre punt de vista, millor per intentar que no ens tornem a trobar en una situació semblant a la que ens vam trobar. Un grup d'experts amb possibilitat de demanar documentació, que consideri oportú de veure's amb les persones, amb les entitats, amb els col·lectius, amb les persones del Govern que consideri adient, amb serveis d'emergència, professionals de l'àmbit de la salut... En això, tots vostès van estar-hi d'acord, tots. Comuns es va abstenir. Això ja ho van aprovar vostès al debat de política general. Proposta de resolució número 12. Tots els grups parlamentaris, amb l'abstenció de comuns. «El Parlament de Catalunya es compromet a crear un grup de treball dins de la Comissió de Drets Socials per analitzar l'impacte de la covid-19 al nostre sistema residencial per a persones grans i persones amb discapacitat, amb la participació d'experts i expertes que analitzin les mesures preses, identifiquin les febleses i proposin solucions destinades a enfortir el nostre sistema de cures. Tots ho van aprovar. Per tant, podem diferir en quin és el mecanisme, però posin-se vostès d'acord en quin és el mecanisme que volen. I algú dirà: «No, lo queremos todo. Sí, ya, ya. Però no pot ser. I, per tant, considerem que aquest, que és el majoritari –que és el majoritari–, és el que nosaltres hem d'intentar posar en marxa. Per tant, senyora Grau..., menos besos al pin, menos rezar y más leerse lo que ustedes han aprobado [[aplaudiments]] –más leerse lo que han aprobado. Y lecciones de dignidad... –con su voto favorable, absolutamente–, y sus lecciones de dignidad se las guarda, entre otras cosas, porque yo creo que lo que hemos venido aquí a hacer entre todos es a hacer un ejercicio de responsabilidad. Nos estamos conociendo, como dice usted, yo espero que entre todos nos reconozcamos, que es mucho más importante que conocernos, eso y que nos respetemos también, ¿no? Yo puedo estar absolutamente en desacuerdo con usted, lo único que le pido es el mismo respeto para nuestros diputados que el que yo tengo para ustedes, ¿eh? Podemos divergir, podemos tener diferentes opiniones, pero lo que hay que intentar hacer es respetarnos los unos a los otros. Nuestra fórmula ha sido ampliamente explicada. Ha estat àmpliament explicada. S'ha registrat al Parlament de Catalunya fa unes setmanes. Aquest registre, a més a més, ha estat transparent. Es veurà a la Comissió de Drets Socials. I, per tant, espero, entre altres coses, que aquells grups que consideren que aquest pot ser un mecanisme bo, tal com van afirmar al debat de política general, doncs, que es pugui votar. El mecanisme que vostès proposen de comissió d'investigació no sortirà endavant; si s'investiga –i s'investigarà– el que va passar a les residències serà amb aquest mecanisme, que és el que genera més majories en aquest Parlament. I per a temes tan delicats com aquest, per posar fil a l'agulla el que necessitem són majories, i no intentar fer oportunisme d'una proposta per registrar-la primer, per ser els primers, per dir que nosaltres sí que volem investigar i la resta no. I la resta no. No ho dic tant per vostè, però sí per l'argument que ha utilitzat la senyora de Ciutadans. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Ja acabo. Volem saber què és el que va passar. I ara, fora d'aquest acord, diguem-ne, al que hem arribat amb Esquerra Republicana i amb Junts, nosaltres com a Grup Parlamentari Socialistes, perquè volem arribar al fons de la qüestió, considerem que calen els millors experts i les millors expertes. I no podem fer un pool d'experts i expertes sense la veu dels familiars, la representació dels familiars. I, per tant, en aquesta comissió d'investigació, nosaltres proposarem que hi hagi una representació dels familiars [[remor de veus]] , que són els que han representat les persones que ens han deixat durant tots aquests mesos. Una cosa que, a la comissió d'investigació, vostè no podrà fer, que en formin part. És aquí la diferència del mecanisme, és aquí d'intentar filar prim per intentar aconseguir, de la millor manera, els objectius que nosaltres ens proposem. Per tant, aquesta és la nostra proposta, senyores i senyors diputats, esperem que sigui plantejada properament a la Comissió de Drets Socials i que, per tant, puguem arribar fins al final del que va passar a Catalunya en el sector residencial. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula la diputada senyora Mónica Lora.
Bé, gràcies. Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats. Les representants també de les entitats i les diferents plataformes que avui ens acompanyen en aquesta sessió plenària, benvingudes. Abans de tot sí que li prego a la senyora presidenta del Parlament que em deixi fer un petit esment de lo que ha succeït a Igualada..., y es que desde nuestro grupo parlamentario queremos mostrar nuestra repulsa más absoluta hacia la violación que ha sufrido una chica de dieciséis años en Igualada. Y espero que lo hagan todos sin excepción. Y desde aquí queremos mandar todo nuestro apoyo y cariño a esta víctima y también a sus familiares en estos duros momentos. Y que caiga todo el peso de la ley sobre estos agresores y que ojalá más pronto que tarde tengamos en España la cadena perpetua para este tipo de bestias, porque no tienen otro nombre. [[Aplaudiments.]] Gràcies. Segueixo i em centro en el punt de l'ordre del dia sobre la comissió d'investigació sobre la gestió de les residències de la gent gran. Bé, Catalunya segona comunitat autònoma d'Espanya amb més morts en residències, quasi deu mil morts, 3.370 contagiats. I només a Barcelona, amb data d'aquest any, hi ha 230 investigacions obertes per la gestió a les residències a Catalunya, nombroses denúncies per part de col·lectius de treballadors de les residències sobre la nefasta gestió del Govern de la Generalitat. De debò creuen des del Govern, des de Junts i des del Partit Socialistes, que aquestes dades no mereixen una investigació profunda? De debò creuen que per respecte a les víctimes, que per respecte als familiars de les víctimes i, en definitiva, per respecte al conjunt de la societat catalana aquest Parlament no té l'obligació moral d'aprovar aquesta proposta per a la creació d'una comissió d'investigació per saber precisament el que ha succeït a les hores més fosques durant la pandèmia a les residències de Catalunya? I és que el nostre deure i obligació, com a representants polítics que som dels catalans, és no passar pàgina així, sense més, sobre el que ha succeït a les residències a Catalunya. I és que el valor d'una societat es mesura precisament per com tracta els més vulnerables, i, en aquest sentit, també podríem dir que el valor de la política es mesura per com tracta els més fràgils i dependents de la societat. I s'ha de denunciar una vegada més, perquè s'ha de fer, la incapacitat de la Generalitat de Catalunya, com a màxims responsables de les residències de Catalunya, la incapacitat de protegir la nostra gent gran quan més ho necessitaven, enmig d'una pandèmia que ha sigut mortal per a molts d'ells. I és que el Govern va convertir les residències de gent gran en autèntiques morgues, i els van negar també atenció espiritual i el «carinyo d'un familiar en els seus últims moments i quan més ho necessitaven. I és que el que va succeir a les residències és una vergonya, és indigne i és una aberració. I considerem que aquesta comissió d'investigació és necessària per tres raons principals. Primer, perquè fa falta desenvolupar, formalitzar i documentar un diagnòstic no ideològic del que ha passat durant les hores més fosques de la pandèmia a les residències de Catalunya, amb dades específiques, actualitzades i auditades per entitats –molt important– no polítiques. En segon, perquè és un deure moral, és un deure moral poder oferir explicacions a les famílies afectades, però, sobretot, és un deure moral poder mirar a la cara d'aquestes famílies i poder-los dir que aquest Parlament ha fet tot el possible per depurar responsabilitats polítiques. I, en tercer lloc, perquè és la nostra responsabilitat assegurar que el que ha succeït no torni a passar. Per això, aquesta comissió d'investigació considerem que també ha de servir precisament com a projecció futura per provocar una reforma integral del sistema públic de residències i geriàtrics que garanteixi precisament el màxim benestar, dignitat i afecte possibles als millors de la nostra societat, que són la nostra gent gran. I estem segurs, inclús, que molts representants del partit del Govern segurament deuen opinar el mateix que nosaltres, però callen per militància política. Perquè, per sobre dels interessos dels ciutadans, ens trobem que existeixen, en aquest cas, al Govern, doncs els interessos del seu partit polític. I és que són experts en utilitzar caps de turc per externalitzar culpes i responsabilitats. I no és just, perquè no és just que es generalitzi i es doni la culpa a uns professionals i a uns treballadors que van estar en primera línia de la batalla en el pitjor moment de la pandèmia amb els pocs recursos que tenien. I el nostre plantejament per a la comissió tracta precisament, doncs, de buscar responsabilitats i les negligències polítiques, i no d'acusar els treballadors i els professionals que van estar en la primera línia de la batalla en la pandèmia. I saben quina és la causa estructural del problema de les residències a Catalunya? La direcció política del Govern de la Generalitat, perquè els importa un «bledo els problemes reals dels catalans, i ens ho demostren dia rere dia amb la seva inoperància. O què me'n diuen, per exemple, de les més de disset mil persones grans o amb dependència que estan a l'espera per poder accedir a una residència o a un centre de dia? Què me'n diuen, per exemple, a això, des del Govern de la Generalitat? Disset mil cinc-centes persones, per ser exactes. Però què esperar en aquest cas, no?, del Govern de la Generalitat, si ja ens ho han deixat ben clar amb les seves línies prioritàries del pla de govern presentat recentment: transformacions verdes, transformacions feministes, transformacions democràtiques, i, per decorar una mica i per maquillar la vergonya, també socials. I enfront de les seves transformacions verdes, les seves transformacions feministes i democràtiques es trobaran les nostres accions centrades en els problemes reals i quotidians dels catalans i el nostre amor i respecte i suport a les capes més fràgils de la nostra societat, com són la nostra gent gran. I, per acabar, els deixo amb unes paraules d'una representant d'un col·lectiu de residències de titularitat pública: «Als residents se'ls va deixar morir en unes condicions absolutament indignes. Senzillament, se'ls va considerar prescindibles. Ningú ha demanat perdó ni ha assumit cap responsabilitat, i és hora, senyors diputats, de demanar perdó i assumir responsabilitats. Jo crec que si tinguessin consciència, tota aquesta sala aprovaria aquesta proposta. I, després, sí que m'agradaria comentar-li al Partit Socialistes... –no el veia, disculpi–, al Partit Socialista jo li demanaria que es deixin de grups d'experts designats a dit precisament, doncs, pels partits que els han col·locat allà, perquè precisament aquests experts el que faran és dir, fer i desfer el que els diguin aquests partits de torn que els han posat en aquest grup de grups d'experts. Per tant, el que li demanaria és una mica més de serietat i respecte, tenint en compte del que estem parlant, per una qüestió de respecte a les víctimes i als familiars de les víctimes i a les entitats i diferents plataformes que avui ens acompanyen aquí, en aquesta sessió plenària. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, i en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta. Bé, amb dades de 2020, segons l'Idescat, 7.902 víctimes per covid a les residències; gairebé el trenta per cent de les víctimes mortals totals van ser majors de seixanta-cinc anys a les residències de tot el país. En aquest sentit, des del Parlament, la passada legislatura es van fer diverses coses. Es va fer, primer, una sèrie de mocions locals a través de les quals els regidors i regidores del país van trobar els consensos necessaris, demanant, per gairebé unanimitat a tots els municipis, investigació per part del Parlament i mesures per part del Govern de la Generalitat. Es va fer un ple monogràfic en aquesta mateixa cambra on es va discutir a bastament sobre la problemàtica i sobre el model de gestió i, específicament, les afectacions per covid. I també es va fer, derivat d'això, una comissió d'investigació, durant la passada legislatura, a la que, al final d'aquesta mateixa comissió, es va agafar aquest compromís –que sí, va existir– de reprendre aquesta comissió perquè no s'havien acabat les compareixences. I és per això que estem aquí avui, perquè hi havia aquest consens d'unanimitat. Què ha passat? Que tornem a tenir aquest debat sobre la taula i ens trobem diverses coses. Primer, unes presses que provoquen que no es tingui disponibilitat per tenir els debats necessaris per tenir els consensos a l'hora d'entrar una petició com aquesta. Perquè és molt fàcil voler-se fer la foto, que quedi tot molt bé, però s'han de tenir les converses polítiques necessàries a l'hora de presentar les propostes en aquesta cambra. Ens hem trobat també, sorprenentment, una aliança entre el Partit Socialista, Esquerra Republicana i Junts, que es veu que ja escalfen motors per acordar coses, i tenen, doncs, aquest acord per tombar una comissió d'investigació en la que van participar i van demanar a bastament en la passada legislatura. Per una banda, el Partit Socialista ens comenta que s'ha de filar prim, que les mesures i mecanismes han de ser acurats, que s'han de fer a mida. I tant que es fan a mida! Perquè la diferència entre una comissió d'investigació i un grup d'experts és, primer, que a una comissió d'investigació les compareixences no es poden escapolir tan fàcilment com en un grup de treball. Llavors, clar, quan no volem que el senyor Illa comparegui, doncs és molt millor fer-ho a través d'un grup de treball d'experts que en una comissió d'investigació. Una comissió d'investigació també dona eines a les famílies que, malauradament, estan en processos judicials per haver hagut de recórrer a aquesta mesura per la inacció institucional. És una eina que només dona també aquesta comissió d'investigació. Llavors, per determinar i depurar aquestes responsabilitats, per donar eines a les famílies que estan en processos judicials i per una reparació cap a aquestes famílies i una garantia de no repetició en estudiar-se també el model, l'eina específica és una comissió d'investigació. Parlem d'experts, en aquesta proposta que pels mitjans ens hem assabentat que fan aquests tres partits, que, recordem, fan aliances amb model d'assaig per acordar coses, eh? Trobem que parlen d'experts. Els experts són les treballadores que s'han «menjat aquesta crisi. Els experts són les famílies que s'han «menjat aquesta crisi i que encara estan plorant els seus morts i les seves mortes, i que, recordem, una altra vegada, han iniciat processos judicials davant de la inacció de les institucions tant locals com estatals i autonòmiques. No cal investigar gaire per això, per adonar-se de que el problema és el model de gestió; el model de gestió que ara mateix és bàsicament privat: de les 65.000 places disponibles al país, cinquanta mil estan en mans d'empreses i entitats privades. És una barbaritat. Perquè els onze grups empresarials que controlen la majoria d'aquestes places –com no pot ser d'una altra manera per ser empreses, per molt que siguin d'economia social i solidària i per molt que s'autoorganitzin en cooperatives– segueixen sent empreses, segueixen gestionant serveis públics sense un control i una fiscalització i un provisionament públic. Per tant, es regeixen pel lucre. Quan el lucre és el que centra aquestes decisions i no estem basant-nos ni en el benestar social ni en la vida digna ni en criteris de salut, el que tenim, doncs, és un resultat nefast. Podem investigar-ho molt, però el problema és el model de gestió. El lucre es fa a costa de, primer, rebaixar les condicions laborals de les treballadores a través de manca d'EPIs, baixos salaris, horaris abusius, manca de personal que fa que hagin de doblar torns i torns ad eternum i sense cap tipus de garantia de millora. I el lucre també es fa a través de degradar les condicions d'atenció cap a les persones residents, amb menys cura, amb menys higiene i amb pitjor alimentació, i perpetuant praxis tan sorprenentment nefastes com la reutilització de bolquers. Per favor, senyores i senyors, això s'ha d'investigar profundament. I no és una qüestió que vingui de la covid i de la pandèmia; això és una perpetuació de males praxis que les empreses privades fan perquè l'únic objectiu que tenen és rebaixar els costos per augmentar els seus beneficis. Les defuncions no són només fruit de la pandèmia, sinó el resultat de tractar les persones com a mercaderies. Per tant, cal un canvi de model de gestió, primer, que internalitzi aquesta gestió amb una provisió i gestió cent per cent pública i universal; que garanteixi el servei mèdic i d'infermeria les vint-i-quatre hores traient els equips d'atenció residencial de mans privades passant-los a mans públiques; que garanteixi unes condicions laborals dignes pels treballadors i les treballadores, amb salaris mínims de mil dos-cents euros en catorze mesades, amb ràtios mínimes d'un gericultor per cada quatre persones residents, considerant el personal d'atenció a les residències com a personal sanitari, per tant, adscrivint-lo al conveni del Siscat mentre no existeixi aquesta internalització del servei, i incloure totes aquestes mesures en els plecs de contractació de les concertacions mentre no es camina cap a aquest model d'assoliment cent per cent públic. Cal incrementar les inspeccions com a mínim a dos a l'any, i sense avisar, perquè, clar, si avisem de les inspeccions, no acaba de ser efectiu. Democratitzar els òrgans de participació dintre dels consells de participació de les residències. Prioritzar l'autonomia de les persones explorant altres alternatives públiques, com els pisos comunitaris i inclús intergeneracionals. Hi han moltes mesures que es poden explorar. Cal també un pla per la construcció de noves residències amb finançament, propietat i gestió cent per cent pública, i el que demanen les administracions locals, la transferència de competències als ens locals amb la dotació pressupostària corresponent. En definitiva, cal depurar responsabilitats, i això no ens ho dirà cap grup d'experts, això té els seus mecanismes, que és a través d'una comissió d'investigació, si volem que els resultats serveixin a les persones més expertes en aquest tema impossible, que són les treballadores del servei i les famílies dels usuaris i les usuàries. Ara, més que mai, cal apostar per una gestió pública amb participació de les administracions, de les treballadores i dels familiars, per garantir la vida digna dels residents, que ha de ser l'únic i prioritari focus, i la resta de qüestions, com les qüestions econòmiques, ha de quedar relegada a un segon pla. Això fins ara, a tenor de les mesures preses en la gestió d'abans, durant i després de la pandèmia, no ha sigut una prioritat real per cap dels partits que ha governat el país en els últims anys, que curiosament són els tres que s'han conxorxat per frenar aquesta comissió d'investigació. Cal depurar responsabilitats, perquè tant les famílies com les treballadores estan fartes de tanta burocràcia i tant cretinisme parlamentari, que l'única cosa que fa és escórrer el «bulto a conveniència dels partits de torn. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Eva Parera.
Moltes gràcies, presidenta. Jo voldria començar la meva intervenció amb un record per totes les víctimes que van morir en soledat, sense la companyia dels seus familiars, i també un agraïment als treballadors de les residències per haver afrontat una època molt molt complicada, i ho sé, ho conec de primera mà perquè el meu germà és un d'ells i la veritat és que el vaig veure plorar moltes vegades. El que va passar a les residències, a conseqüència de les decisions de govern, va ser una vergonya i va ser una aberració. Des de conselleria de Salut van elaborar un protocol que establia, i cito literalment, «que la presa de decisions havia d'estar basada en oferir els recursos a aquells pacients que més se'n puguin beneficiar en termes d'anys de vida salvats, i demanava evitar ingressos en «pacients amb escàs benefici –«pacients amb escàs benefici. Jo, de debò, és que no sé com van poder posar això ni per escrit. Van negar l'assistència mèdica a persones grans sabent que era una sentència de mort. Ho sabien –ho sabien–, i tot i així van redactar aquest document i el van circularitzar i van prendre aquestes decisions. Això és una vulneració de drets humans, senyors. Així de clar –així de clar. Els hi digui qui els hi digui, s'ho mirin com s'ho mirin. És una vulneració de drets humans. Han mort més de nou mil persones en les residències. Només entre març i abril del 2020 van morir prop de quatre mil persones grans que vivien en residències; un setanta-dos per cent d'aquestes morts es van produir dintre de la pròpia residència, perquè no van ser derivats a un centre hospitalari, perquè el Govern va donar ordres de que no es derivessin a un centre hospitalari. Les residències no són centres hospitalaris, no estaven preparades per frenar el virus, no els hi van facilitar EPIs per protegir ni els residents, ni els treballadors que afrontaven una pandèmia. No es controlava si es complien els tests periòdics als usuaris i els treballadors. No tenien prou recursos assistencials ni sanitaris. Hi havia una clara manca de personal, i quan algú es posava de baixa per malaltia allò era un drama, en aquella residència. Hi havia precarietat laboral, que avui encara hi és. Hi havia personal que anava de residència a residència, i, si estava contagiada i era asimptomàtica, portava el virus de residència a residència. Van negar l'atenció hospitalària als residents; van fer diferències entre residències públiques i residències privades, en un moment on tothom necessitava el suport de l'Administració; no hi havia coordinació entre administracions, i a més a més van declinar el suport de la sanitat privada, sense cap justificació. I probablement em deixo alguna barbaritat més. I ningú –ningú– va assumir cap responsabilitat política. L'únic que van fer va ser canviar les competències de mans dins del Govern i aquí no ha passat re. I a més a més amb una declaració tan absurda com la del president Torra dient: «És que no podem fer dimitir ningú ni podem cessar ningú perquè hem d'evitar tensions entre els socis de govern. Per favor! Era més important preservar la convivència entre socis de govern que rectificar i garantir la supervivència de la gent gran. Vergonya, molta vergonya. Hi ha una manca de transparència flagrant en tota la gestió de la pandèmia, començant per les decisions del Procicat. Hem demanat moltíssimes vegades, i ho hem demanat per escrit, que se'ns donin còpies de les actes del Procicat. Encara seguim esperant. Avui aquesta manca de transparència troba cobertura amb els partits que donen suport al Govern i, el que és pitjor, amb el partit que suposadament ha de fer d'oposició, i que sembla que ha decidit passar a ser un soci de govern a l'ombra. Que el cap de l'oposició, que era ministre de Sanitat quan el Govern va decidir tancar les residències i llençar-ne la clau per deixar morir els seus residents, avui es sumi a l'opacitat que vol mantenir el Govern és incomprensible. Aquest no és el vot útil que vostès prometien, em sap greu dir-los-ho. I l'excusa no pot ser que es crearà una comissió d'experts per millorar la gestió de les residències; no és incompatible una cosa amb l'altra, de fet, és complementari: hem de saber els errors comesos per no tornar-los a cometre. I sembla ser que, pel seu vot, això avui no passarà; no sabrem els errors comesos. Per favor, val reflexionar, cal rectificar, cal adoptar mesures per donar suport a les residències de gent gran que han donat la cara en un moment molt complicat, que han estat al costat dels residents veient com morien. O es creuen que no ho pateixen, això? Ploren cada una de les morts que han tingut allà dins; les ploren i els van deixar abandonats, i cal depurar responsabilitats. I per això avui nosaltres donarem el nostre vot favorable a aquesta proposta, malgrat i lamentablement que no prosperi. Gràcies.
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Ferran Roquer.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, públic que és aquí, la primera cosa que vull dir a tots aquests grups que han sortit aquí a parlar abans que jo és que nosaltres volem saber, igual que tots ells, el que va passar en les residències. I ho volem saber i per això hem presentat un instrument per saber-ho. L'instrument que presenta la majoria d'aquesta cambra no serveix per saber el que va passar a les residències; en canvi, l'instrument que no sortirà votat, no tindrà els vots favorables avui aquí, serveix. On s'ha vist, això? No ens poden dir vostès que nosaltres no volem saber la veritat. La volem saber –la volem saber– com ens sembli que la volem saber. Entre altres coses perquè de la nostra forma la sabrem més ràpida que si esperéssim una comissió d'investigació en la qual van passant persones, van passant setmanes i es va sumant a les altres comissions que té aquest Parlament. A ningú se li escapa tampoc la situació que hi havia en aquest país i a Europa Occidental el març del 2020. El març del 2020 hi havia una situació sanitària dramàtica, la protecció del dret a la salut va passar per sobre de drets fonamentals. No ens vam moure. Teníem por al desconegut, no teníem vacunes, no hi havia subministraments bàsics. Tot això, en les residències, hi va afectar amb molta major mesura que no va afectar la societat en general. Aquí, un reconeixement, de tot cor, a les professionals de les residències [[veus de fons i aplaudiments]] , sense l'abnegació de les quals no hauríem..., no tindríem..., tot hauria estat bastant més..., bastant més complicat. I també aquí, i els ho diu una persona que ha visitat moltes residències i que ha anat i que ha estat..., i que ha anat moltes vegades a residències i ha parlat amb molts de residents. El condol més sentit, meu, i del meu grup parlamentari, a totes les persones que no es van poder potser ni acomiadar dels seus familiars. Una situació dramàtica, injusta i immerescuda per a persones que ens han portat fins aquí, persones que havien patit ja la guerra, la postguerra, la dictadura, totes les crisis que van venir, i totes aquestes persones es van veure abocades a aquesta situació, sens dubte immerescuda, com acabo de dir. I d'aquestes, de totes aquestes residències que havia visitat, les que eren més petites les que eren més familiars, les que hi havia més interacció amb la comunitat potser són les residències en les quals s'estava millor, però en les quals va ser més difícil –en les quals va ser més difícil– trobar una solució a una pandèmia que en aquell moment tampoc es coneixia del tot. Unes residències que van ser creades en un moment en el qual anaven a viure les persones que voluntàriament s'havien quedat soles a casa, anaven a conviure amb altres persones i que quan apareix la llei de la dependència, canvien, canvien d'usuaris. I els vull donar algunes dels usuaris de les residències del període 2011-2017. El 2011-2017, les persones que vivien a les residències tenien una mitjana de deu anys més que les persones, de seixanta-quatre anys en endavant, que vivien fora de les residències. Tenien una taxa de mortalitat més elevada: 20,6 per cent de les persones, taxa de mortalitat anual, 20,6 de les persones que vivien en residències, 3,13 les persones de seixanta-quatre en endavant que vivien fora de les residències. El número de malalties cròniques, i especialment demències, es multiplicava per quatre. El 46,47 per cent de les persones que estan en residències tenien una demència. A les persones que estaven fora i tenien més de seixanta-quatre anys, aquesta dada era del 4,58. Més malalties, més cronificació, etcètera. Sortosament, la vacunació, el canvi de praxis dintre de les residències, ha fet que l'afectació de les successives onades fos molt més petita de la que hi va haver en un principi. De fet, la setmana passada hi havia vuit persones que vivien en residències ingressades i hi va haver zero exitus. Escolti'm, estem convençuts que es podien haver fet molt millor les coses, s'havien d'haver fet millor. S'havien d'haver fet molt millor. Passar les competències a Salut va ser un èxit. Va funcionar. De fet, la justícia està fent el seu camí i el Parlament ha de fer el seu, i no ens serveixen excuses, perquè ens podria servir l'excusa de dir: a l'Estat espanyol, les circumstàncies van ser similars. Tampoc ens serveix dir que a Europa van passar coses semblants, o que algú..., en algunes zones, s'han ocultat dades, o que la Generalitat de Catalunya assumeix el vuitanta-cinc per cent del cost de l'Administració per al tractament de la dependència, i que la llei de la dependència exigeix que aquesta assumpció sigui el cinquanta per cent l'Estat i el cinquanta per cent la Generalitat. O que això hagi donat un deute històric de 3.649 milions. O que el mínim garantit per a un resident de grau 3 en els pressupostos generals de l'Estat del 2022 sigui de 250 euros, quan una residència per a un dependent de grau 3 costa més de 1.900 euros. O que el 2022 els pressupostos generals de l'Estat no mantenen el fons covid, que han generat despesa recurrent a la Generalitat. Tot això ho podríem dir com a excusa, i no ho volem dir ni volem que serveixi d'excusa (veus de fons), però ho hem dit. (Rialles i aplaudiments.) Ens convé crear un nou model d'atenció a les persones en situació de dependència, un nou model que actuï proactivament; un nou model que compti amb les persones grans en el disseny d'aquest model; un nou model que compleixi l'article 19 de la Convenció internacional sobre els drets dels discapacitats, que diu que «les persones tenen dret a viure de forma independent a la comunitat i que tota persona ha de disposar de l'oportunitat d'escollir a on i amb qui vol viure, en igualtat de condicions que altres persones; o si cal viure a casa, o si no es vol viure en una casa, a l'únic lloc que es pot anar és a una residència?, no es pot anar a un pis amb serveis?, no es pot anar a un cohabitatge o un pis tutelat? Tot això ho ha de determinar un nou model d'atenció a les persones en situació de dependència. Els cuidadors, professionals o no, estan suficientment preparats per cuidar les persones en situació de dependència, ho estan?; estan suficientment remunerats?; estan suficientment valorats per la societat? Hem estat capaços d'aplicar les tecnologies de la informació i la comunicació per millorar l'economia de les persones? La pandèmia ha posat al descobert moltes mancances del nostre sistema, moltes. Actualment ja no tenim la pressió que teníem a les residències, perquè la malaltia ha afluixat, com hem explicat. Hi ha possibilitats de millora. Cal fer una anàlisi del que va passar; cal analitzar-ho a partir dels treballs fets, amb persones coneixedores del món sociosanitari, que s'entrevistin amb qui els sembli, amb qui creguin i estimin oportú per esbrinar les causes del que va passar, que avaluïn, que parlin. Ens sembla que una comissió d'investigació amb tot el que es va fer la dotzena legislatura, comissió d'estudi i comissió d'investigació i ple monogràfic, no és l'instrument més adequat, perquè no sé quant haurà passat des de la pandèmia fins que tinguem algun resultat concloent. Cal valorar aspectes tècnics amb professionals de mirada llarga –llarga, de mirada llarga. Des de Junts, creiem que aquest instrument és un grup de treball que faci una anàlisi acurada, amb perspectiva, que avaluï les causes de l'impacte que va tenir a les residències de la gent gran i les residències de discapacitats, que sàpiga quines febleses va tenir el sistema i que avaluï quins canvis s'han de fer perquè no tornin a succeir. Per tot això que he dit, per respecte a les víctimes i als seus familiars i per responsabilitat política, hem presentat una proposta de resolució per crear un grup de treball a la Comissió de Drets Socials que, en el termini de sis mesos –de sis mesos– aporti un document amb les solucions al nostre sistema. Creiem que és el que més pot contribuir a la millora de la societat. En matèria de residències, en matèria de persones grans, en matèria de persones, en matèria de drets socials, més arremangar-se i menys esbatussar-se; arremangar-se (aplaudiments) analitzant els dèficits i proposant millores en un grup de treball o esbatussar-se amb baralles partidistes en una comissió d'investigació. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Najat Driouech.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, .diputades..., també saludar les persones que avui ens acompanyen a l'hemicicle. Evidentment, un record a totes les víctimes; un, també, a les seves famílies, i, com no pot ser d'una altra manera, també a les treballadores i els treballadors que han estat, i ho han demostrat, en primera línia. Dit això, mirin, jo portava un discurs fet, el qual ara entraré a llegir, però és que vostès, els que han passat per aquí, m'han ofès molt amb els seus discursos, amb la seva demagògia i, sobretot, amb la poca responsabilitat. Perquè nosaltres, almenys des d'Esquerra Republicana, la proposta que hem signat amb Junts per Catalunya i amb el Partit Socialistes ve a respondre al següent: volem saber el que va passar, sí; volem saber com va passar, però també volem saber quina és la solució perquè no torni a passar. De la mateixa manera, tampoc volem estar aquí eternament, sinó que, per respecte a les famílies, a les víctimes, els hi volem donar una resposta al més àgil possible. I ja està bé de dir –ja està bé de dir– que hem d'estar a la comissió d'investigació i que si no hi votem a favor és que no hi estem d'acord. Mirin, des d'Esquerra Republicana, hem estat en tots els espais que hem aprovat en aquesta cambra en defensa dels drets de la gent gran, sempre; no com altres que avui han sortit a fer demagògia i que no han vingut mai a una comissió. D'acord? Home... (Alguns aplaudiments.) Dit això, saben que aquesta pandèmia, sense precedents, va entrar a totes les residències, fossin grans, fossin petites; públiques, privades; de ciutats grans, de ciutats més petites; va tenir un impacte mundial. Ara bé, deixeu-me recordar que no a tot arreu es va gestionar de la mateixa manera. I, en aquest Estat, a l'inici de la crisi sanitària, es va centralitzar el control de la gestió, canviant tota l'estructura organitzativa quan més se la necessitava rodada, allunyant el servei de proximitat i afectant la seva eficiència. Malgrat això, el Govern va mirar de reaccionar al més ràpid possible per poder-ho gestionar. Per tant, actuar sobre equipaments i serveis en coordinació amb altres departaments i equips, actors, agents socials, sindicats patronals; en definitiva, estenent la mà a tothom per mirar de reduir l'impacte de la pandèmia. És per això que de seguida es va poder prendre la decisió tan difícil com restringir visites, suspendre tot tipus d'activitats en els centres o restringir zones comunes, entre altres; en definitiva, prioritzant criteris sanitaris, sumant esforços amb Salut per donar una resposta als centres de gent gran, discapacitat, i també de salut mental. Per això..., però a més tot això va passar amb el percentatge de la població més envellida que ha tingut aquest país. El 2020 hi havia un divuit per cent de persones amb més de seixanta-cinc anys i amb un índex d'envelliment del 124,3 per cent, condicions que aplanaven en el camí perquè l'esclat de la crisi afectés de ple aquest col·lectiu, sumat a l'impacte de salut als professionals, les condicions laborals, etcètera. Saben perfectament que les residències són la llar de la gent gran i la llar d'una gran part de la gent gran del nostre país, i, a vegades, les persones grans són les més vulnerables davant de qualsevol adversitat, com també que l'impacte de la covid ha agreujat les dificultats. A tot això s'hi suma el fet que el sector social ja ho era, i ho és, un dels pilars més febles de l'estat del benestar. L'impacte de la pandèmia va rectificar totes les mancances que pateix el nostre sistema. Necessitem una actualització del model assistencial, patim dèficit de finançament, les retribucions i condicions dels treballadors no són les que voldríem, i el pes del sector privat segueix considerablement per davant del públic. Encara els diré més xifres, però és evident que necessitem un altre model. Quin és el model que necessitem, doncs? Nosaltres defensem –i ho hem defensat aquí, en aquesta cambra– que cal fer front a les desigualtats que afecten la salut de la població i necessiten una actuació pública transversal, buscant un sistema més resilient, flexible, amb capacitat d'adaptació, i pensat per a les persones. Repensem, doncs, com afrontar el repte de l'envelliment, com afrontar que el 2050 el trenta per cent de la població tindrà més de seixanta-cinc, anys gairebé una de cada tres persones. Necessitem fer un front comú tots i totes els que estem aquí de cara al futur. Creiem fermament, com ja ho va defensar el conseller El Homrani en el Ple monogràfic de la passada legislatura, que el nostre model ha de ser el de la qualitat versus el preu; el de la proximitat versus l'estandardització, i del projecte assistencial versus l'especulació. En definitiva, treballar per millorar un sistema en quatre eixos que es basi, primer, en l'atenció centrada a les persones, en l'equilibri territorial, és a dir, envelliment quilòmetre zero, l'impuls d'atenció domiciliària i en què integri l'atenció social i sanitària. I per tot això creiem que és necessari el grup de treball i allunyar les residències de la picabaralla política. Ara toca una altra fórmula, la de que ho analitzem tot un grup de treball a la Comissió de Drets Socials que es centri en seguir millorant el nostre sistema de residències, continuant amb l'anàlisi del que va fallar i els canvis que necessitem per millorar, aprofitant la feina feta i les persones expertes en el sector, i evidentment, les famílies, també, donant al país la revisió del model necessària i identificant, des d'un punt de vista objectiu, el camí que cal seguir i millorar-lo. Considerem que la passada legislatura es va debatre a bastament en aquesta cambra, a nivell polític o amb qüestió, diguem-ne políticament parlant, a la comissió d'investigació. Aquí, en aquest hemicicle, va comparèixer el president Torra, la consellera de Salut, en aquell moment Alba Vergés, o el conseller El Homrani, de Treball, Afers Socials i Famílies, sempre hem donat la cara. Això no ho pot dir, evidentment, ni el president Sánchez, ni el ministre, ni tampoc, diputada González, el senyor Pablo Iglesias o el vicepresident Pablo Iglesias. I també es va aportar material, com les conclusions del grup de treball de la taula d'experts a qui el departament va encarregar una revisió del sistema català d'autonomia i l'atenció de les persones que precisen suport. I aquesta feina l'hem d'aprofitar i hem d'escoltar el sector, perquè és evident que hi ha coses que fallen i que necessitem poder-ho modificar. En definitiva, caldrà fer front a les necessitats d'impuls de la cooperació publicosocial i augmentar el pes del sector públic, i així garantir un sistema que respongui a les necessitats: proper, flexible i adaptable a les mancances de la gent gran. Però, sobretot, és de justícia recordar, com els deia abans també, com també ho ha fet el company Roquer, l'incompliment de l'Estat espanyol en el finançament del sistema. Tenim un sistema molt dèbil, en això crec que coincidim tots, i aquí tenim també la responsabilitat de poder-hi treballar i anar fent aportacions que el millorin. Però sense recursos no tenim eines, per això les volem totes en forma de república. Nosaltres apostem pel model fratern del republicanisme, un model que acompanyi de forma digna les persones grans, més inclusiu, més autònom i amb més perspectiva de gènere. Un model que sigui garantia de drets socials i igualtat d'oportunitats. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Sí, senyora Grau? Per què em demana la paraula?
Bona tarda, presidenta. Li voldria demanar la paraula per l'article 87, per les al·lusions personals que ha fet en el seu parlament el diputat socialista, el senyor Moreno.
Senyora Grau, sap perfectament que la concessió de les al·lusions en el decurs del debat, quan s'al·ludeixen els oradors que estan parlant els uns dels altres, no està contemplada com a al·lusions, i, per tant, no li dono la paraula. Estaven parlant, tots dos eren oradors en aquest punt i, per tant, ell feia referència al seu discurs, al seu discurs i a la persona que l'estava duent a terme en el conjunt del que és el debat parlamentari. I l'article d'al·lusions sap perfectament que no té a veure amb aquest aspecte que vostè està dient avui aquí. Acabat el debat, doncs, procedim a la votació. Comença la votació. La proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre la gestió de les residències per a la gent gran ha quedat rebutjada amb 36 vots a favor i 96 vots en contra. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Gràcies també al públic que ens acompanya. Moltes gràcies.