Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre foreslår presidenten at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg er veldig tilfreds med å få legge fram forslaget til ny minerallov til behandling i Odelstinget i dag. For bergverks- og mineralnæringens del er dette en meget etterlengtet lov. Ny minerallov har vært etterspurt faktisk helt fra siste halvdel av 1980-tallet. Jeg takker også komiteen for et godt samarbeid i behandlingen av lovforslaget. Etter min oppfatning har komiteen gjort en ryddig jobb, og vi har invitert til åpen høring og et eget møte med Sametingsrådet. Vi har også arrangert et seminar med deltakelse fra næringen, forvaltningen, NGU og akademia, noe som også frambrakte mye nyttig informasjon. Lovforslaget representerer en betydelig forenkling ved at bergverksloven, industrikonsesjonsloven, kalkstensloven, kvartsloven og mineralavståingsloven avløses av én ny lov. Det er bra opprydding! Samtidig gjøres det tilpasninger i annet lovverk med endringer i plan- og bygningsloven og konsesjonsloven, slik at disse lovene er tilpasset den nye mineralloven. Loven er ikledd en moderne språkdrakt. Bergvesenet er blitt til Direktoratet for mineralforvaltning. Ikke mutbare mineraler er blitt grunneiers mineraler. Mutbare mineraler er blitt statens mineraler. Skillet mellom grunneiers og statens mineraler defineres ved mineralets egenvekt. Men det gjøres ikke endringer i gjeldende rett når det gjelder hva som er grunneiers og statens mineraler. Nytt i loven er imidlertid at det innføres krav til driftskonsesjon også for grunneiers mineraler. En selvsagt forutsetning for å få driftsgodkjenning er at driver har de nødvendige rettigheter til forekomsten. Kanskje det aller viktigste med den nye loven er at den skal stimulere til økt aktivitet og næringsutvikling. Samtidig skal loven ivareta samfunnets behov for kontroll med at driften skjer på en bergmessig forsvarlig måte, og at miljøhensynene blir ivaretatt. Det er en utfordring at det ikke har vært mulig å komme til enighet med Sametinget om forslaget til ny lov. I den forbindelse viser jeg til komiteens merknader som vektlegger at dette først og fremst er en bransjelov, og som jeg for egen del vil understreke at næringen har ventet på i 20 år. Det haster, derfor må den legges fram nå. Dernest er det et poeng at flere bestemmelser i loven sikrer at samiske organer deltar ved behandling av mineralsaker. Dette omfatter retten til å bli hørt og til å klage til Kongen i statsråd. Det er også forlenget varslingsfrist ved leting i Finnmark, og foretakene blir pålagt et utvidet dokumentasjonskrav for å belyse mineralvirksomhetens konsekvenser for samisk kultur og samisk næringsvirksomhet. Alt i alt er samiske interesser godt ivaretatt i så måte. Alle partiene i næringskomiteen, unntatt Fremskrittspartiet, har i en merknad vist til at næringen etterlyser større innsats fra statlige institusjoners side for å utløse det potensialet som ligger i økt utvinning og foredling av norske mineraler. Vi understreker også betydningen av at det statlige virkemiddelapparatet fokuserer på den betydning denne næringen kan ha for å utvikle nye arbeidsplasser. Jeg vil videre understreke hvor viktig det er at vi får utviklet en nasjonal politikk også på dette området. Ved starten av oljeeventyret tok vi som nasjon politiske grep for å sikre en bærekraftig forvaltning. Det samme bør gjøres når det gjelder ressursene på land. Strukturert samarbeid mellom de forskjellige kompetansemiljøene, næringen og staten må til for å sikre tilstrekkelig bevissthet og kunnskap om mulighetene og dermed grunnlag for at mineralnæringen i sterkere grad kan bidra til aktivitet og bosetting i hele landet. Jeg mener at den nye mineralloven kan være et første, men viktig skritt i så måte.
La meg starte med å takke saksordføreren for en godt gjennomført jobb. Jeg vet at pågangen fra enkelte interessenter har vært relativt stor, og jeg synes saksordføreren har gjort en god jobb i å samle komiteens merknader. Mineralloven, slik den nå er fremlagt av komiteen, blir et viktig verktøy for å ta i bruk mer av de mineralressursene som landet er rikt på. Den nye loven innebærer en vesentlig forenkling av lovverket og er ment å øke interessen for å lete etter drivverdige mineralforekomster. Selv om Fremskrittspartiet i stor grad er enig i lovforslaget, er det likevel enkelte punkter vi ønsker å endre på. Fremskrittspartiet er opptatt av å ivareta grunneiernes interesser, og et statlig og faglig ønske om økt mineralutvinning må ikke gå på bekostning av de rettighetene. Vi foreslår derfor å stramme inn § 9, slik at grunneier skal underrettes om leteaktivitet på sin eiendom hvis dette medfører inngrep av betydning. Samtidig mener vi at varslingen om leteaktivitet skal være skriftlig. Slik lovforslaget nå foreligger, der man kan begrense varslingen til kun å være muntlig, åpnes det for mistolkninger og misforståelser, noe som kan medføre unødvendige runder i rettsapparatet om hva som faktisk er varslet. Vi frykter ikke at dette kan medføre noen stor ulempe for leter, men mener derimot at det er det minste man kan forlange når det faktisk er snakk om aktiviteter på annens eiendom. Samtidig vil vi vise til vår understrekning av at ekspropriasjon kun skal brukes unntaksvis, og at det skal ytes full økonomisk kompensasjon i de tilfeller der ekspropriasjon blir brukt. Men det som Fremskrittspartiet absolutt ikke liker ved det nye lovforslaget, er den forskjellsbehandlingen loven legger opp til. Fremskrittspartiet mener at mineralloven skal gjelde likt for hele landet og for alle befolkningsgrupper. Vi ser ikke behovet for å gi enkelte befolkningsgrupper eller områder særlige rettigheter eller reguleringer som kan gjøre mineralutvinning vanskelig å få gjennomført. Vi vil derfor stemme imot lovforslagets punkter som gir særlige rettigheter for samer eller Sametinget, og som vi har vist til i våre merknader. Dette er en oppfølging av vårt standpunkt i forbindelse med behandlingen av finnmarksloven, der vi understreket at borgere i landet skal ha de samme rettigheter og plikter. De advarslene vi den gang kom med om interessekonflikter som ville bli forsterket gjennom de særlige rettighetene som flertallet den gangen gikk inn for i finnmarksloven, har i ettertid vist seg å være berettiget. Å gi Sametinget nye særrettigheter gjennom mineralloven vil derfor bare øke mulighetene for nye konflikter og derigjennom motvirke det som var intensjonen i lovforslaget, nemlig å øke interessen for og utvinningen av mineralforekomster i Norge. Til slutt vil jeg ta opp de forslag som Fremskrittspartiet er med på i innstillingen.
Representanten Kåre Fostervold har tatt opp de forslag han viste til.
Jeg vil starte med å takke saksordfører Arne L. Haugen for godt utført arbeid med denne innstillingen. Mineralloven har vært etterlyst i lang tid fra en samlet bergverksnæring, og nå er den omsider på plass. Høyre er positiv til at loven blir vedtatt. Høyre har god tradisjon for å støtte tiltak som bedrer rammebetingelsene, og som forenkler regelverket for næringslivet. For mineralnæringen er den nye mineralloven nettopp et slikt virkemiddel – en lov som skal erstatte fem lover, to av dem så gamle som nesten 100 år. Det har lenge vært et sterkt ønske fra aktørene i næringen om å få på plass en ny lov. Det vil bl.a. bidra til økt verdiskaping, fjerne konkurransevridning, og det vil gjøre det enklere å lete, ta vare på miljøet og ikke minst gi bedre tilgang til både grunn og forekomster. Arbeidet har tatt lang tid, men har resultert i en lov som det langt på vei er bred tilslutning til, både blant partiene på Stortinget og blant aktørene i næringen. Vi omgir oss med mineraler hver eneste dag, alt fra blyanten vi skriver med, til veiene vi kjører på, og husene vi bor i. Norge har store mineralforekomster og lang tradisjon for å utvinne og foredle disse. I 2008 ble det solgt mineralske råstoffer for godt over 11 milliarder kr. Det er særlig i kystområdene vi finner mange av de nesten 700 mineralbedriftene som gir arbeid til nesten 5 000 personer. Potensialet er stort. Det er i dag kjente mineralressurser til en verdi av over 1 000 milliarder kr, med ulik grad av utvinningspotensial. For meg sier det mye om hvor viktig denne næringen er, og kommer til å bli i framtiden, og hvorfor det er avgjørende at en har forutsigbare og gode rammebetingelser. Mineralloven gjør det altså mulig å utnytte potensialet bedre og gir større muligheter for næringen til å vokse. Men en ny minerallov kommer også med nye forpliktelser. Med bedre tilgang til grunn og forekomster følger et ansvar for god sikring og opprydding. Av hensyn til mennesker og dyr som ferdes i områder hvor det foregår leting, eller hvor det utvinnes mineraler, er det viktig at sikkerheten blir ivaretatt på en god måte. De siste årene har staten tatt en betydelig del av kostnadene ved sikring av nedlagte gruver. I den nye loven blir det lagt opp til at forpliktelsene til sikring og opprydding langt på vei skal utføres fortløpende, og når aktiviteten avsluttes. Dette er også viktig for grunneier. For Høyre er eiendomsretten sentral. Det innebærer bl.a. at grunneierne har kontroll med forvaltningen av egne ressurser. Derfor har Høyre foreslått at det i § 10 første ledd skal stå: «Varsling skal skje skriftlig.» Vi mener at dette også vil føre til at vi unngår konflikter som baserer seg på tvil om hvorvidt varslingsplikten er oppfylt. De samiske områdene er blant de mest geologisk interessante områdene i Norge. Jeg har merket meg den brede oppslutningen om ny minerallov. Departementet har til tross for et betydelig arbeid ikke kommet til full enighet med Sametinget, til tross for at departementet selv hevder at loven styrker de samiske interessene. Den uenigheten vil i realiteten bety at det blir vanskelig for næringen å starte opp letevirksomhet og utvinne eventuelle mineralforekomster i dette området. I praksis får Sametinget en blokkerende posisjon, og det synes jeg er urovekkende. Mineralnæringen har vært positiv til å tilpasse seg de samiske interessene og finne fram til løsninger som ivaretar disse på en best mulig måte. Jeg forventer at departementet vil fortsette arbeidet med å finne en god løsning på denne situasjonen.
Minerallova utgjer ei vesentleg forenkling av regelverket. Det er Kristeleg Folkeparti positiv til. For Kristeleg Folkeparti er det avgjerande at den nye lova skapar føreseielege og gode rammevilkår for norsk industri, og at ho medverkar til modernisering av regelverket. Kristeleg Folkeparti legg òg vekt på at det gjennom forslaget vert stimulert til auka aktivitet for næringa. Noreg er eit land med store mineralske ressursar og med lang erfaring og høg kompetanse innanfor gruveverksemd. Utvinning og foredling av industrimineral er ei næring i vekst. Sjølv om det norske fastlandet har store mineralressursar, er det betydeleg lågare leiteaktivitet i Noreg enn i andre nordiske land. Kristeleg Folkeparti er oppteke av å leggja til rette for nye moglegheiter for industriverksemd. Mineralutvinning er ein viktig nisje, og norske mineralressursar representerer eit stort potensial for industrielle moglegheiter i Fastlands-Noreg, ikkje minst i distrikta. Under høyringa vart det gjeve fleire positive tilbakemeldingar til endringane som er føreslegne i minerallova. Samstundes har Kristeleg Folkeparti merka seg at Noregs Skogeigarforbund hadde synspunkt der viktigheita av at grunneigar kan ha kontroll med forvaltinga av eigne ressursar, vart understreka. Noregs Skogeigarforbund peikar også på at grunneigarar skal varslast i samband med leiting, og at bergindustribedrifter bør inngå avtalar med grunneigarar før dei kan setja i gang undersøkingar og utvinning. Dette støttar Kristeleg Folkeparti. Eg vil elles visa til at departementet vurderer ulike ordningar for å sikra finansiering av opprydding både i samband med undersøkings- og driftsfasen og ved avslutning av verksemd. Kristeleg Folkeparti støttar Norsk Bergindustri, som i si høyringsfråsegn viser til at det er viktig at dette vert vareteke på ein god måte. Me ser at det kan vera vanskeleg å stilla tilstrekkeleg sikkerheit i oppstartsfasen. Difor ber Kristeleg Folkeparti Regjeringa om å vurdera ein kombinasjon av bankgaranti og oppbygging av eit fond til dette formålet.
Frå Frostatingslova kjenner vi omgrepet «med lov skal landet byggjast» – og regulerast, siviliserast og strukturerast, og frå fjellova veit vi at det er viktig at lovene vi lagar, skal vere i samsvar med tida og tilhøva. Alt dette peikar fram mot dagens tekst. Denne nye minerallova syter for eit viktig, betra og meir føreseieleg rammeverk for ei gammal, spennande og framtidsretta norsk næring. Lova avløyser fem tidlegare lover, på eit vis som nettopp speglar av tida og tilhøva, men dette spegelbiletet peikar samstundes framover, og det er positivt og progressivt. Denne saka har teke si tid. I tilrådinga frå komiteen står det at meir enn 15 år har gått, og det høyrer òg med til soga at Stortinget hadde eit tidlegare framlegg til handsaming heilt på tampen av Bondevik I-regjeringa si styringstid. Dinest trekte Stoltenberg I-regjeringa saka. Den gong då var stortingsgruppene til sentrumsregjeringa skeptisk til lovframlegget frå si eiga regjering. Kvifor det? Jau, eit viktig ankepunkt var at interessene til andre grunneigarar enn staten var stemoderleg handsama. Senterpartiet er både tilfreds og nøgd med at det ikkje lenger er sakleg grunnlag for ein slik kritikk. Vi har fått ei lov som tek omsyn til deira interesser, på same tid som utvida leiterett opnar opp og legg gunnlaget for fleire funn, større verdiskaping og meir aktivitet, ikkje minst i Distrikts-Noreg, der minerala har markert ein geografisk tendens til å finnast. Lat meg òg nytte høvet til å streke under at slik leiting, drift og ikkje minst opprydding må skje på skånsamt vis både når det gjeld natur og omgjevnader elles. Det er ikkje minst både viktig og framtidsretta at departementet skal vurdere ulike ordningar for å sikre finansiering av opprydding ved avslutning av drift og verksemd. Driftspause, driftskvile og mellombels driftsstans kjem inn i biletet her, og Senterpartiet er nøgd med at minerallova inneheld klåre reglar for nettopp dette. Disse reglane er òg pragmatiske, dei tek omsyn til både samfunnsmessig forsvarleg forvalting og gjev rom for næringa til å tilpasse seg marknadstilhøva. Avslutningsvis vil eg seie at leiting etter mineral har vore viktig og er viktig for landet no og i framtida. Så må vi leggje til at det er sterke og gode fagmiljø, mange års erfaring og bokstavleg talt djup geologisk kunnskap m.m. som har gjort det lettare å finne minerala etter kvart. Det er viktig då at ein har ei lov som samsvarar med den tida vi lever i, og dei tilhøva som eg her har skissert.
Først må jeg rette opp en feil på side 17 i innstillingen, der Venstre ved en inkurie har falt ut av en merknad om aktivitetsplikt for tiltakshavere både ved drift på statens og på grunneiers mineraler. Venstre støtter flertallet i at driften «skal igangsettes innen fem år etter at driftskonsesjon er gitt, og driften kan ikke innstilles i mer enn ett år uten tillatelse», og at en «gjennom bestemmelsene om driftshvile sikrer en samfunnsmessig forsvarlig forvaltning av bruk av mineralressursene i samsvar med prinsippet om en bærekraftig utvikling og verdiskaping, samtidig som næringen gis rom for å tilpasse seg markedsforholdene». Den merknaden skulle Venstre ha støttet. Det gjorde vi ikke på grunn av en inkurie. Dette er en interessant sak, antakelig spesielt både for meg og ikke minst for ordføreren for saken. Begge kommer vi fra tidligere store gruvekommuner, så vi har jo på mange måter fulgt den utviklingen over tid, selv om saksordføreren antakelig har fulgt utviklingen med gruvedrift i sin kommune lenger enn det jeg har gjort. Venstre mener uansett at det er svært viktig at vi har fått på plass en ny minerallov, og vi mener at Regjeringen har gjort et godt arbeid med utarbeidelsen av loven, som er en betydelig forenkling av tidligere regelverk. Men noen få bemerkninger til loven som den foreligger: For Venstre er det viktig at grunneiere skal ha kontroll med hvordan forvaltningen av egne ressurser blir utført. Grunneiere må varsles i forbindelse med leting, og bergindustribedrifter må inngå skriftlige avtaler med grunneierne før de kan sette i gang undersøkelse og utvinning av betydning. Venstre mener, som de andre opposisjonspartiene, at man snarlig må finne en løsning på hvordan man skal finansiere opprydding i forbindelse med undersøkelser og driftsfaser og ved avslutning av virksomhet og utvinning av mineraler. Vi har i dag mange nedlagte gruvevirksomheter hvor det fremdeles gjenstår et betydelig oppryddingsarbeid. Det er avfall fra gruvevirksomheter som kan være miljøskadelige, og som i dag utgjør en betydelig miljøtrussel. Dette kan vi unngå for framtiden. Venstre ber derfor Regjeringen støtte en løsning med en kombinasjon av bankgaranti og oppbygging av fond for opprydding. Avslutningsvis vil jeg bemerke at vi som kommer fra slike gruvekommuner, nok også har sett at opprydding i en del sammenhenger har tatt litt lang tid, så behovet er absolutt til stede.
Representanten André N. Skjelstad har rettet opp det som står i innstillingen på side 17, første spalte, fjerde avsnitt. Det blir da korrigert.
Når Odelstinget nå skal behandle forslaget til ny minerallov, markerer det – som flere har vært inne på – en milepæl i prosessen med å lage en moderne og god lovgivning. Arbeidet startet da minerallovutvalget ble nedsatt i 1993, og har pågått i over 15 år. Det har lenge vært behov for en ny og moderne lov til erstatning for fem til dels svært gamle lover. Loven er dessuten et utmerket eksempel på Regjeringas innsats for regelforenkling. Med den nye mineralloven moderniserer vi regelverket, forbedrer det språklig, gjør det enklere, mer oversiktlig og lettere tilgjengelig. Samtidig tetter vi hull i det eksisterende lovverket og sørger for at alle deler av mineralbransjen blir regulert og får like konkurransevilkår. Å sørge for gode rammevilkår for mineralnæringa er både god næringspolitikk og god distriktspolitikk. Mineralloven er et viktig bidrag til Regjeringas målsetting om satsing på distriktenes egne ressurser, lokal verdiskaping og arbeidsplasser i nærområdene. Vi er opptatt av at mineralnæringa er, og skal være, en framtidsrettet næring. Norsk mineralnæring er usedvanlig viktig for næringsutviklinga i Distrikts-Norge. Regjeringa vil legge til rette for at en næring med bortimot 5 000 ansatte og mer enn 10 milliarder kr i omsetning har forutsigbare og gode rammevilkår. Gjennom mineralloven vil vi stimulere til økt kartlegging av mineralressursene i Norge. Det gjør vi bl.a. ved å utvide leteretten. Norge er rikt på mineralressurser, ikke bare olje. Etter beregninger som Norges geologiske undersøkelse har foretatt, har vi i Norge kjente mineralressurser til en potensiell verdi på mer enn 1 000 milliarder kr. Jeg tror ikke det er så mange som tenker på det, i hvert fall ikke utover de som arbeider med disse spørsmålene. Det er viktig for Regjeringa å fremme en minerallov som også tar vare på grunneiers interesser når det skal letes og utvinnes mineraler. Grunneiernes kontroll over eiendomsretten videreføres derfor i den nye loven. Det er et viktig prinsipp at grunneieren har frihet sjøl til å inngå avtaler med mineralselskapene. Regjeringa har vært opptatt av at miljø- og samfunnsinteressene må ivaretas bedre i den nye mineralloven enn hva tilfellet er i dagens lovgivning. Derfor blir det stilt krav til driftskonsesjon og kompetanse for å sikre bergfaglig forsvarlig drift på Norges mineralressurser. Vi innfører regler om tilsyn for alle aktører. I tillegg vil den nye loven stille strengere krav til opprydding, som flere har vært inne på, og sikring og en økonomisk garanti som sikrer miljøhensyn i tilfelle konkurs hos bedriften. Departementet skal utarbeide forskrift om en økonomisk garantiordning, og vi vil i samarbeid med næringa utarbeide ordninger som både bedriftene og samfunnet kan leve med. Forskriften vil på ordinær måte sendes på høring før fastsettelse. Minerallovens regulering av såkalt driftshvile har vært gjenstand for to spørsmål fra komiteen. Dette vil jeg derfor kort kommentere. Vi er opptatt av at den nye loven skal stimulere til aktivitet på mineralforekomstene – det er viktig. Samtidig må det være en balanse i regelverket, slik at bedrifter, når det er behov for det, kan ta en pause i driften. Vi har derfor laget et system der bedriften må søke Direktoratet for mineralforvaltning dersom driften skal innstilles i mer enn ett år. Regjeringa har vært opptatt av at den nye loven skal ivareta samiske interesser ved mineralvirksomhet. Regjeringa ser det som viktig – i motsetning til hva Fremskrittspartiet har gitt uttrykk for – å følge Norges folkerettslige forpliktelser og å ivareta urfolksinteressene i Norge på en god og balansert måte. I så måte er også dette lovforslaget en oppfølging av de tanker som er nedfelt bl.a. i finnmarksloven. I motsetning til representantene fra Fremskrittspartiet, som ikke ønsker regler som ivaretar samiske interesser, som etter min oppfatning ville skape store folkerettslige problemer for oss, og også andre typer problemer, tar Regjeringa urfolksinteressene på alvor og foreslår derfor regler som styrker samiske interesser sammenlignet med i dag. Under lovarbeidet har vi hatt flere konsultasjonsmøter med Sametinget. Vi har blitt enige på flere punkter, uten at det har lyktes å bli enige om helheten i loven til slutt. Etter Regjeringas mening er det viktig med en grundig behandling av innstillinga fra Samerettsutvalget II før det tas endelig stilling til regler utenfor Finnmark. Å sørge for gode rammevilkår for mineralnæringa er både god næringspolitikk og god distriktspolitikk. Når vi nå etter mange år endelig er kommet dit at Odelstinget skal vedta mineralloven, er det med glede jeg konstaterer den brede enigheten lovforslaget har fått i Stortinget. Det gir trygghet for at vi nå får på plass en lov som kan skape gode og forutsigbare rammebetingelser både for mineralnæringa og samfunnet i lang tid framover.
Det blir replikkordskifte.
Jeg merket meg at statsråden i innlegget sitt kom inn på problematikken rundt Sametinget og de forpliktelsene Norge har i så måte – det kjenner jo statsråden meget godt til fra tidligere. Men jeg registrerer jo også at Sametinget mener at denne loven strider mot folkerettens regler om urfolk og minoriteter. Sametinget er altså heller ikke enig med Regjeringen her, og jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på akkurat det området. I tillegg vil jeg utfordre statsråden på at Sametinget mener at retten til land og vann i de samiske områdene tilhører det samiske folket. Er statsråden enig i det?
Til det siste: Det er vanskelig å være enig i at en rett innebærer at eiendom tilhører det samiske folk. Hele intensjonen bak finnmarksloven, og også hele intensjonen som ligger i dette lovkonseptet, er jo nettopp at de som har rettigheter opparbeidet over tid, skal få nyttiggjøre seg rettighetene. Det er jo slik at det bare er på ett område hvor Fremskrittspartiet ikke aksepterer eiendomsrett og rettigheter som folk har opparbeidet seg, og det måtte jo være i Finnmark. Tar man et norgeskart og ser hvordan eiendommene fordeler seg i Norge, vil man se at den private eiendomsretten har vunnet igjennom gjennom hevd og alders tids bruk overalt ellers i Norge, men ikke i Finnmark. Finnmarkseiendommen skulle bøte på det, slik at det samiske folk også fikk ta del i en del av eierrettighetene. Dette lovforslaget bygger veldig god opp under det. Så formoder jeg også at det ikke er slik at man alltid er enig med Sametinget i forhold til hva slags folkerettslig forståelse man har, og jeg formoder da at Fremskrittspartiet ikke mener at dette forslaget er i strid med ILO-konvensjonen. Snarere tvert imot: Vi mener det er klart innenfor, ut fra hva som er Regjeringas vurdering av det.
Jeg kan bare gjenta den første delen av spørsmålet siden statsråden ikke svarte på det. I tillegg skal han få en ny utfordring. Hvorledes definerer statsråden det som går på samiske områder, som Sametinget er veldig opptatt av? Jeg vil gjerne høre statsrådens definisjon av det, men svar gjerne først på den første delen av spørsmålet.
Jeg skal svare så langt jeg rekker, for det er omfattende spørsmål. Når det gjelder det første spørsmålet, er det åpenbart at når Sametinget og noen andre utenfor Regjeringa og utenfor de politiske partiene hevder at lovforslaget skulle være i strid med f.eks. ILO-konvensjonen, betyr ikke det at Regjeringa nødvendigvis er enig i det. Vi har lagt fram et forslag som vi mener absolutt er innenfor de folkerettslige forpliktelser som Norge har påtatt seg. Jeg mener og vil hevde at Norge har gått veldig langt i å anerkjenne de rettigheter som det samiske folk har. Så er det jo slik at både finnmarksloven og også arbeidet med Samerettsutvalget II har gått i retning av at man skal bort fra begreper som «samiske områder», men at man skal identifisere rettigheter knyttet til bl.a. alders tids bruk. Sånn sett handler det jo egentlig om at samer og andre får de rettighetene som alle andre har fått i Norge. I så måte mener jeg at finnmarksloven er en god konstruksjon, og jeg håper også at Samerettsutvalget II og oppfølgingen av det vil bibringe det samme gode resultat.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk. Fleire har heller ikkje bedt om ordet i sak nr. 1.[[Votering, sjå side 636]]
Etter ønske frå næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at blir gjeve anledning til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå hovudtalarane frå kvar gruppe og tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare foreslår presidenten at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Siden sakens ordfører, Ola Borten Moe, ikke er medlem av Odelstinget, er det mitt ansvar å framlegge saksordførerens innlegg. Innstillinga er sjeldent avklarende på den måten at en viser stortingspartienes ulike ideologiske grunnsyn i et av samfunnets viktigste spørsmål, nemlig eiendomsrettspolitikken, eiendomsretten til landbruksarealer. Fra regjeringspartienes side er det lagt vekt på en oppdatering og modernisering av hele lovverket knyttet til eiendomsrettsforholdene i landbruket, og de viktigste tre lovene er odelsloven, jordloven og konsesjonsloven. Regjeringspartiene fører videre sitt grunnsyn om kobling mellom eiendomsrett og eiendomsplikter samt et lovverk som gir langsiktig trygghet for dem som oppfyller pliktene. Odelsloven er spesielt viktig for gårdbrukernes langsiktige forvaltning av landbruk på tross av skiftende økonomiske forhold – økonomiske forhold som i perioder setter framtidstrua på svært krevende prøver for å sikre videreutvikling av gården, slik at den overleveres i en bedre stand. Det var en stor revisjon av tilsvarende lovverk i 1974, og det er mange paralleller mellom innstillinga den gangen, og debatten da, og det som skjer i dag. Den gang anførte opposisjonen med Høyre, Libertas og Anders Lange sin kritikk av pliktene knyttet til lovverket mot en sentrum–venstre-allianse i norsk politikk. Det er vanligvis eiendomsretten det appelleres til hver gang bønder og bygdefolk skal kurtiseres til samarbeid med Høyre. Taktikken er da å snakke om forsvar av eiendomsretten uten å si eiendomsrett for hvem. Det er konkurranse om å eie jord. De som arbeider på den, vil eie den, og de som har penger til å eie, vil eie den. Her må man treffe et valg. Man løser ikke konflikten mellom gårdbruker og spekulant som begge ønsker å erverve samme eiendom ved å si at flest mulig fra begge parter skal eie jord. Man må velge. Man må bygge opp et vern til fordel for den man velger. Dette vernet er den samfunnsmessige vurderingen, konsesjonssystemet og odelsloven. Jeg har ikke noe sted sett Senterpartiets syn på eiendomsrett så godt uttrykt som i det Adler-Falsenske grunnlovsutkast, der det i sin tid het: «Eiendomsret er den Ret som enhver Borger har, til at nyde og raade over sit Gods, sine Indtægter, over Frugterne af sit Arbeide og sin Flid.» Den eiendomsretten er ikke av det samme slaget som godseiernes eiendomsrett lenger sør i Europa, den er mer beslektet med arbeidernes rett til å rå over fruktene av sitt arbeid. Retten til å eie andres arbeidsplass og fruktene av andres arbeid må ikke forveksles med retten til å eie sin egen. Vi må trenge lenger inn i ordet «eiendomsrett», inn til de politiske realiteter. Det er familiebruket som er den norske realitet. Enhver framskrittspolitikk i Norge må basere seg på sjøleiende bønder, familiebruket. Erfaringer fra kollektiv overtagelse av godseierne under Stalin og matvarekjedenes overtakelse av råderetten over jord i USA viser dette til fulle. Motstanden mot framskrittspolitikk kommer i Norge ikke fra kollektiviseringsfolk, men fra høyresida, som kan tenke seg jorda omgjort til spekulasjonsobjekt. Innstillinga i dag viser at Fremskrittspartiet er konsekvent. De ønsker å ta vekk både odelslov, jordlov og konsesjonslov – alt er veldig enkelt. Det interessante i innstillinga er at partiet Venstre har nærmet seg partiet Høyre ved at en både ønsker å ta vekk odelsloven og ønsker å ta vekk boplikten som en nasjonal plikt og overføre den til kommunene. Høyre står på sitt tradisjonelle standpunkt om ingen personlig boplikt, ingen prisregulering – og undergraver også bopliktene i odelsloven. Det som er viktig i denne innstillinga, er at det fra regjeringspartienes side er lagt opp til en oppmyking av jordlovens delingsparagraf, § 12. Regjeringspartiene går i merknader inn for å åpne opp for å fradele deler av en landbrukseiendom til nabobruk i særlige tilfeller, hvor det ut fra arronderingsmessige hensyn ligger til rette for det. Fradelingssøknader med det formål å etablere store fritidseiendommer uten odel og konsesjonsplikter, er ikke ønskelige. Flertallet i komiteen ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med nærmere vurdering av den praktiske utforminga. Det må være nødvendig balanse mellom hensynet til gårdbrukernes behov for stabile eier- og bruksforhold, hensynet til bosetting og hensynet til lokalsamfunnets livskraft. Poenget med en vurdering av oppmyking av delingsforbudet i jordloven § 12 er å legge til rette for frivillige, arronderingmessige forbedringer av bruksstrukturen, slik at knappe naturressurser – jord, skog og utmark – gir et bedre langsiktig inntektsgrunnlag for dem som bebor og arbeider på disse arealene i bygdene. Et annet viktig punkt er prisvurderingene. Det legges opp til et større påslag på boverdien, noe som vil kunne lette forholdene ved salg av eiendom.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Lundteigen tar som vanlig full sats på hoppkanten, og lander med et brak! I innlegget sitt sa representanten Lundteigen at denne saken viser godt partienes ideologiske syn på eiendomsretten. Det er jeg helt enig i. Dette er en sak hvor det går et betydelig skille mellom venstrepartiene på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre når det gjelder respekten for eiendomsretten. Derfor er det beklagelig at Senterpartiet er blitt et gjennomsyret sosialistisk parti, som gjennom lovverket skal frata bonden all form for eiendomsrett. Hvordan vil representanten Lundteigen bidra til at også Senterpartiet blir et parti som styrker bondens eiendomsrett?
Jeg er glad for at vi er enige om at det er et betydelig ideologisk skille mellom Høyre og Fremskrittspartiet på den ene side og regjeringspartiene på den annen side. For Senterpartiet er det en lang tradisjon. Det er en tradisjon som har sin basis i det gamle Venstre rundt 1910 og konsesjonslovene, videre i lovverket med jordloven i 1928, jordloven i 1955, konsesjonsloven i 1974 og nå endringene i 2009. Senterpartiet har hele tida stått på en konsekvent linje, som jeg her beskriver. Det er ikke noe nytt. Jordbruket i Norge har utviklet seg i positiv retning med denne holdningen, i motsetning til i de land som ikke har plikter knyttet til eiendomsretten. Det er et eksperiment som Fremskrittspartiet står for, som vi heldigvis har unngått i Norge – og det er med stor glede jeg kan se at det vil bli slik framover også.
Jeg synes det var ryddig av representanten Lundteigen så til de grader å slå fast et rent sosialistisk, ideologisk grunnlag for disse eiendomsbegrensningene for norske bønder. Det vi ser i forhold til det faglige, i forhold til utredning av effekt av prisregulering og boplikt, er at dette har omtrent null effekt for de jordbrukspolitiske og distriktspolitiske målsettingene. Lundteigen var inne på begrepet «selveiende bønder». Statistikken viser at 40 pst. av jordbruksarealet i Norge nå er blitt leiejord. Vi har 180 000 bruk og under 50 000 aktive bønder. Ser ikke Lundteigen – som selv er gårdbruker – at denne statistikken viser at disse eiendomsreguleringene er totalt mislykket med tanke på å sikre en positiv utvikling av landbruket?
Det er ganske oppsiktsvekkende at en representant for Høyre, som i andre sammenhenger definerer seg som konservativ, ønsker å legge til rette for en eiendomsrettspolitikk med en så radikal eiendomsreform at eiendomsstruktur og bruksstruktur blir det samme i en tid hvor det økonomiske fundamentet forsvinner for de mange – som følge av Høyres ideologi. Det som Senterpartiet står for, er sjølsagt prisregulering basert på bruksverdi på arealene, kostnadsverdi på bygningene og at man kan legge til en boverdi som er større enn den som i dag er på 500 000, slik at man dermed kan få en høyere pris på enkelte eiendommer, noe som vil gjøre det lettere for yngre folk å overta ved at den eldre garde da kan kjøpe seg et hus et annet sted, og dermed få en fin avslutning på sin yrkeskarriere.
Det er bare å konstatere at representanten Lundteigen nå fremstår som en av Stortingets fremste sosialister. I regionreformen og i denne saken blir nå fylkeslandbruksstyrene fjernet. Og fylkeslandbruksstyrene har hatt en viktig rolle i å ivareta skjønnsmessige vurderinger fra folkevalgte. Nå blir det fylkesmannen – altså byråkratene – som ene og alene skal styre lovverket og også dette med innsigelsesbruken. Hvordan mener representanten Lundteigen dette er med på å styrke folkevalgtes innflytelse?
Det viktigste i den replikken var poenget om at Senterpartiet står for en sosialistisk politikk. Det er ganske spesielt å høre at Fremskrittspartiet ikke har lest sin Marx såpass godt at man vet at sosialisme i sin egentlige forstand innebærer det motsatte av privat eiendomsrett, nemlig statlig eiendomsrett – offentlig eiendomsrett. Senterpartiet er den fremste forsvarer av privat eiendomsrett – en type privat eiendomsrett som har bred forståelse ute i samfunnet, og som kan videreutvikles, i motsetning til den eiendomsrett som vi har sett lenger sør i Europa, eller i USA. Der er det store konflikter knyttet til eiendomsretten, fordi folk ikke finner fellesskapet til den. I Norge står familiebruket for en eiendomsrettstradisjon som er langsiktig og fornuftig.
Replikkordskiftet er slutt.
Eiendomslovgivningen i landbruket er både omfattende og komplisert. Det vi skal ta stilling til her i dag, er Regjeringens forslag til endringer i odelsloven, jordloven og konsesjonsloven. Samlet legger bestemmelsene i disse lovene viktige rammer for hva den enkelte kan gjøre med eiendommen sin, samtidig som det har betydning for gjennomføringen av den landbrukspolitikken et bredt flertall i denne salen stiller seg bak. Bakgrunnen for proposisjonen er et ønske om å forenkle og samordne samtidig som endringene skal gjøre landbrukslovgivningen mer målrettet og effektiv, slik at den på en bedre måte enn i dag kan bidra til at vi når våre landbrukspolitiske målsettinger. Det blir også gjort endringer i arealstørrelsene i odelsloven og konsesjonsloven for å unngå at odelsrett, boplikt og konsesjonsplikt knytter seg til eiendommer som har mer karakter av å være boplass eller fritidseiendom enn landbrukseiendom. Endringene som her blir gjort, er basert på grundige utredninger først og fremst gjennom Odelslovutvalgets arbeid, men også gjennom forvaltningsreformen og endringene i forvaltningslovgivningen. Høringen som departementet gjennomførte, gav bred støtte til endringsforslagene. Vi har gjennom mange år av forskjellige grunner hatt en betydelig nedgang i antall driftsenheter i landbruket. Selv om denne avgangen nå er i ferd med å stagnere, er det blitt færre aktive gårdbrukere, men vi har tilnærmet samme areal og dyretall i produksjon nå som for 20 år siden. Vi ser at landbrukseiendommene blir drevet og også bebodd etter at selvstendig drift opphører. Det er liten tvil om at bo- og driveplikten er en viktig årsak til at vi har greid å opprettholde bosetting i distriktene og et levende landbruk med selveiende bønder. Samspillet mellom jordloven, konsesjonsloven og odelsloven bidrar i sterk grad til at vi her i landet har et bredt og mangfoldig landbruk som balanserer behovene for langsiktig og bærekraftig ressursforvaltning med matproduksjon og næringsmessig utnyttelse av de samme ressursene. I Nationen kunne vi i går lese at flertallet i næringskomiteen har skrevet merknader i denne innstillingen som kan innebære både prishopp for landbrukseiendommer og en klar liberalisering dersom de blir tatt til følge. Ja, det kan kanskje bli slik. Jeg tror det er viktig at vi har et lovverk som er tilpasset de ulike rammevilkårene ulike steder i landet vårt. Proposisjonen peker på at prisrundskrivet bør åpne for at en offentlig myndighet kan avklare spørsmålet om pris i forkant av salget, noe flertallet, som Arbeiderpartiet er en del av, støtter. I og med at dagens konsesjonslov legger opp til at priskontrollen skal foretas etter at et salg har funnet sted, har flere brent seg på at prisen blir nedjustert i etterkant. Denne usikkerhetsfaktoren vil vi kunne fjerne dersom konsesjonsprisen kan avklares på forhånd. Da vil både kjøper og selger vite hva de har å forholde seg til. Vi har derfor bedt departementet gjøre en vurdering av om ikke konsesjonsprisen som en hovedregel skal kunne avgjøres på forhånd i forbindelse med arbeidet de skal gjøre med prisrundskrivet. Når det gjelder odelskretsens omfang, viser praksis enkelte uheldig utslag. Arbeiderpartiet er derfor med i en flertallsmerknad der vi ber departementet se nærmere på odelskretsens omfang. Vi ser at det er store forskjeller rundt om i Kommune-Norge når det gjelder praktisering av regelverket om fritak fra boplikt. Mulighetene for å få fritak avhenger av hvor i landet du bort, og jeg mener at det kan være riktig. Når vi nå innfører arealgrenser og de skjønnsmessige kriteriene bortfaller, vil vi nok få en noe mer enhetlig praktisering av denne bestemmelsen. Det har imidlertid vært viktig for oss at lovverket fortsatt skal kunne åpne for lokalt skjønn, siden vi her i landet har variert naturgrunnlag og svært ulikt inntektspotensial. Det er vel også slik at vettet er noenlunde jevnt fordelt rundt om i kommunene, og at lokale tilpasninger kan være på sin plass. For oss er det avgjørende viktig at regelendringene skal bidra til at boplikten fungerer etter hensikten, som er å få folk til å bo på gårdene, og at vi får næringsutvikling og aktivitet i bygdene.
Det blir replikkordskifte.
Regjeringspartiene har en flertallsmerknad som går på delingsforbudet i jordloven § 12. Representanten Lundteigen var også inne på den merknaden, og han sa at dette bare skulle praktiseres i tilfeller der det arronderingsmessig lå til rette for en bedre struktur. Det står det ingenting om i denne merknaden. Jeg forstod representanten Haugen dit hen at flertallet legger til grunn at det her kan skje en betydelig liberalisering i forhold til fradeling av tun og jordvei for salg av jord til andre bønder som ønsker å utvide sin virksomhet. Hvordan er denne merknaden å forstå?
Undertegnede forstår denne merknaden som den er formulert, slik at i deler av landet kan det være en veldig hensiktsmessig løsning å dele fra tun og selge dyrket jord til nabobruk og dermed få en boplass og kanskje en høyere verdi. Andre plasser i landet kan det være veldig hensiktsmessig å selge slike mindre eiendommer udelt, da det viser seg å være et attraktivt salgsobjekt.
Jeg oppfatter dette som en betydelig liberalisering av jordloven § 12. Det vil bli interessant når Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med denne saken. Det som er underlig her, er at regjeringspartiene ikke fremmet dette i forbindelse med lovarbeidet. Det finner jeg svært merkelig. Jeg vil anta at det har vært press fra velgergrupper som har sagt: Hør på Fremskrittspartiet, de har mye fornuftig å komme med! Man har da hatt et press på seg for å bidra til liberalisering av praktiseringen rundt jordloven § 12. Da vil jeg bare spørre representanten Haugen om dette påtrykket har vært så stort som undertegnede tror det har vært.
Jeg kan si at det har det definitivt ikke vært. Dette er et resultat av at rød-grønne politikere i næringskomiteen har jobbet godt sammen og fått fram forslag som peker framover.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Næringskomiteen har i løpet av denne stortingsperioden, som nå nærmer seg slutten, hatt veldig mange debatter rundt de problemstillingene som denne saken er knyttet til. Vi har hatt saker knyttet både til odelsloven, til jordloven og til konsesjonsloven. Resultatet av de debattene har vært at regjeringspartiene og de to landbruksministrene som har vært fra Senterpartiet i denne stortingsperioden, har gitt negative tilbakemeldinger på det å bidra til noen form for liberalisering og forenkeling av dette lovverket. I de debattene har det blitt vist til at de skal komme med en revisjon av lovverket i løpet av perioden. Så får vi denne saken. Det blir i media fremstilt fra regjeringspartiene slik at dette bidrar til en liberalisering av lovverket. Det vil jeg ta sterkt avstand fra. Man har i stor grad bidratt til en ytterligere innstramning av lovverket rundt eiendomslovene i jordbruket. Fremskrittspartiets oppfatning er, som jeg har sagt ganske mange ganger, at dette lovverket er med på å begrense utviklingsmulighetene i landbruket. Landbruket i dag er noe helt annet enn landbruket var da disse lovene ble innført i Norge. I dag har ungdommen som vokser opp på landbygda og på gårdsbruk, alle muligheter til å velge seg bort fra landbruket hvis de ønsker det. Det å ha odelsrett til en landbrukseiendom føles i mange tilfeller som en tung byrde å bære og en tung forpliktelse å føre videre. Det kan også bidra til at yngre søsken som har mer interesse for og bedre forutsetninger for å drive landbruk, ikke slipper til. Lovverket bidrar også til at vi nesten ikke har utbud på markedet av drivverdige landbrukseiendommer. Odelsloven bidrar til sitt ved at fjernere slektninger kommer og tar eiendommer på odel. Konsesjonsloven bidrar på sin måte ved at prisene på landbrukseiendom holdes nede, helt stikk i strid med hva som er vanlig på eiendomsmarkedet. Det bidrar til at eiere av landbrukseiendommer ikke ser seg tjent med å selge fordi man ikke får betalt for de verdiene som eiendommen representerer. Fremskrittspartiet ønsker å gjenreise eiendomsretten i landbruket. Vi ønsker at landbruket skal få de samme spillereglene som annen type eiendomsmarked. Det tror vi vil slå positivt ut for landbruket, for eiendomsretten og for dem som i dag har sin formue plassert i landbrukseiendommer. Flertallet har en merknad hvor de ber om at man ser på praktiseringen av jordloven § 12. Det er vanskelig å forstå denne merknaden som noe annet enn at man kommer opposisjonen i møte ved at man nå, i tolvte time, har snudd i forhold til den holdningen man viser tidligere i innstillingen, og som man har vist i andre saker som vi har behandlet i denne perioden. Det som er merkelig, er at man ikke benytter anledningen når vi først har denne saken til behandling, for det hører med til sjeldenhetene at vi får den typen revisjon av dette lovverket som det vi har hatt nå. Vi ønsker heller ikke at fylkeslandbruksstyrene skal legges ned. Fylkeslandbruksstyrene ivaretar, så lenge vi har dette lovverket, det folkevalgte skjønnet, og det er det viktig å styrke, ikke svekke. Jeg tar opp de forslag som Fremskrittspartiet står bak.
Representanten Hans Frode Kielland Asmyhr har teke opp dei forslaga han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Fremskrittspartiet, sammen med Høyre, mener boplikten er et for kraftig inngrep i den private eiendomsretten og underbygger dette med Bygdeforsknings spørreundersøkelse om boplikt, som viser at 95 pst. av dem som bor på eiendommer med boplikt, ville ha bodd der uansett. Er ikke det en bekreftelse på at boplikt ikke føles som en innskrenking av eiendomsretten?
Jeg ser på dette som en bekreftelse på at vi ikke trenger dette lovverket. Det viser at folk vil bo på landsbygda, på landbrukseiendommer, av egen fri vilje, uten at man skal ha et stramt lovverk som på en måte skal tvinge folk til å gjøre det. Men jeg synes det er interessant at regjeringspartiene ikke ønsker å stimulere folk til å bo på landsbygda, men man ønsker å ha et lovverk som tvinger folk til å bo på landsbygda, og det er noe som vi tar sterkt avstand fra.
Som jeg sa i innlegget, står Fremskrittspartiet for en sjeldent ekstremistisk politikk i eiendomsrettsspørsmål. Det er pengene som skal bestemme alt, ingen andre ting avgjør hvem som skal eie landbruksarealene. Regjeringspartiene legger opp til to justeringer. Det er boverdien i prisvurderingene, at det legges mer vekt på boverdi – som er klokt – og en legger opp til at Regjeringa skal se nærmere på jordloven § 12 om delingsforbudet, sånn at det i særlige tilfeller kan legges vekt på andre hensyn enn det som er tilfellet i dag. Det jeg ønsker svar på, er: Noe av det viktigste som Regjeringa gjør, er å stramme kraftig inn i den personlige boplikten. Det er vel det som Fremskrittspartiets talsperson her legger mest vekt på når han sier at det er ikke noen liberalisering fra regjeringspartienes side, det er tvert imot en innstramming av den viktigste plikten, nemlig den personlige boplikten, og det er for Fremskrittspartiet en stor byrde å måtte erkjenne.
Først vil jeg ta avstand fra at Fremskrittspartiet på dette området står for noen ekstremistisk politikk. Fremskrittspartiet har et synspunkt på dette området som støttes av folk flest her i landet. Jeg må bare referere til det jeg sa i svaret på replikken fra representanten Arne L. Haugen, at en innstramming av boplikten er feil virkemiddel. Man skal altså tvinge folk til å bo på landsbygda istedenfor å komme med positive virkemidler som gjør at folk ønsker å bo og virke på landsbygda. Man kan jo stille seg spørsmålet hvordan representanten Lundteigen og regjeringspartiene har tenkt å følge opp at folk virkelig ivaretar boplikten. Det vil bli gjennom dyneløfting, antageligvis. Det er en politikk som vi tar sterkt avstand fra.
På vegne av regjeringspartiene er jeg veldig stolt av innstramminga i den personlige boplikten. Jeg er veldig stolt av at det nå er lagt til rette for et system som er det motsatte av dyneløfting. Det er folkeregistrering i den enkelte kommune, og det er helt sentralt i et spørsmål hvor det altså er et knapt gode som skal fordeles – et knapt gode som det er utrolig mange tusener av ungdommer som vil overta. De ungdommene ønsker at det skal være plikter, slik at en dermed kan vise at en ønsker å yte noe tilbake. Men mitt spørsmål er knyttet til det ekstremistiske, og spørsmålet går konkret på: Hvilke partier i Det norske storting har noen gang fremmet forslag om at en skal oppheve både odelsloven, jordloven og konsesjonsloven? Hvilke partier er det som har vært så ekstremistiske noen gang i Det norske storting?
Jeg synes det er interessant at representanten Lundteigen, av alle, beskylder Fremskrittspartiet for å være ekstremistisk. Hvis man spurte det norske folk om det var Fremskrittspartiet eller representanten Lundteigen en oppfattet som ekstremist, tror jeg svaret på det hadde vært rimelig tydelig. Fremskrittspartiet ønsker å styrke eiendomsretten gjennom de grep vi foreslår i denne loven. Vi fratar da ingen eiendomsretten med de forslag vi fremmer!
Da er replikkordskiftet er avslutta.
Ot.prp. nr. 44 for 2008–2009 inneholder på den ene siden en modernisering og oppdatering av det omfattende regelverket vi har for eiendom i Norge, særlig på landbrukssiden. Det kan for så vidt være positivt uansett at bestemmelser blir enklere og tydeligere. Proposisjonen gjør endringer i ikke mindre enn åtte lover som berører eiendomspolitikken, og er basert på et relativt omfattende lovmessig utredningsarbeid i forkant, særlig når det gjelder odelsretten og åsetesretten. På den andre siden får innstillingen til denne proposisjonen fram en meget klar forskjell i politikken for eiendomsrett i Norge. Riktignok står de rød-grønne partiene inne på en merknad som taler varmt om eiendomsretten og det personlige eierskapets betydning i et langsiktig generasjonsperspektiv, men denne festtalen om eiendomsrett er dessverre en ren avledningsmanøver i forhold til realitetene i denne saken, som er en videreføring og en til dels kraftig innskjerping av lover og regler som svekker bønders og andre grunneieres og boligeieres rettigheter til egen eiendom. La meg bare slå fast innledningsvis at Høyre ønsker en kraftig kursendring når det gjelder eiendomsrett. Vi mener at det vil styrke verdiene i distriktene, det vil øke bøndenes inntektspotensial, det vil gjøre landbruksnæringen i Norge mer robust og tilpasset framtiden samt styrke den enkeltes private eiendomsrett. Det siste er for Høyre et prinsipielt viktig og selvstendig mål. Denne saken handler altså om odelsretten, åsetesretten, boplikten, delingsforbudet og prisreguleringen på gårdsbruk gjennom konsesjonsloven. Høyre er for en modernisering og videreføring av odelsretten, selv om også denne er gjenstand for debatt, sett opp mot eiendomsrett. Årsaken til at Høyre viderefører odelsretten, er at dette gir forutsigbarhet ved generasjonsskifte og et bidrag til et langsiktig, personlig eierskap. Jeg ser likevel paradoksene som ligger i at odelsretten segmenterer eiendomsstruktur og begrenser friheten i omsetningen av gårdsbruk. Når det gjelder offentlig prisregulering ved kjøp og salg av privateide norske gårdsbruk, er Høyre av den oppfatning at dette er et totalt urimelig, gammelsosialistisk arvegods. Vi har solid erfaring for at voksne privatpersoner selv er fullt ut i stand til å avgjøre hva som er en fornuftig pris ved omsetning av boligeiendom så vel som av all annen næringsvirksomhet i Norge. Da virker det helt underlig at man skal ha et eget, statlig prisreguleringssystem for gårdsbruk. At folk som har bygget opp gårdsdrift og boligeiendom gjennom generasjoner, skal få redusert en ferdig forhandlet salgspris fordi landbruksbyråkratiet mener at prisen er høyere enn det et teoretisk driftsgrunnlag på gården tilsier, er etter min mening helt urimelig. Dette innebærer en ren overføring av verdier fra selger til kjøper og kan betraktes som en slags statlig konfiskasjon av private verdier. De negative effektene av dette er opplagt: Nedregulering av pris hindrer omsetning av gårdsbruk, og det hindrer nyinvesteringer i årene foran et eventuelt salg. Prisregulering gjør at norske bønder som går ut av næringen, blir fratatt store verdier hvis de som følge av omstilling i jordbruket må gå ut av næringen og finne seg en vanlig bolig i et fritt boligmarked uten prisregulering. Her registrerer jeg at saksordføreren i den offentlige debatten rir to hester og prøver å dobbeltkommunisere Senterpartiets politikk når det gjelder prisregulering av eiendom. Det er bare å konstatere at denne saken slår fast fortsatt statlig priskontroll for norske bønder. Boplikten er et tilsvarende håpløst inngrep i eiendomsretten, og det er ganske graverende at Regjeringen utvider boplikten til også å gjelde arveoppgjør for landbrukseiendom og boliger med kommunal boplikt. Realiteten er at staten legger boliger ut på tvangssalg dersom folk ikke bruker huset slik politikerne vil. Med dagens endring vil boliger som i dag er fritidseiendom, kunne bli tvangssolgt ved arveoppgjør dersom arvingene ikke vil gjenoppta bruken av eiendommen som helårsbolig. Det står 35 000 tomme gårdshus rundt omkring i Norge. Vi har 40 pst. andel leiejord i norsk jordbruk. Det er om lag 180 000 landbrukseiendommer, men under 50 000 aktive bønder. Det er etter min mening opplagt at de norske eiendomsreguleringene har negativ effekt, ikke bare for tusenvis av familier og privatpersoner, men også for norsk landbruk og for utviklingen i norske kommuner. Skal vi få til en dynamikk og en utvikling i jordbruket, må vi akseptere en markert deregulering av eiendomslovene, herunder fjerning av delingsforbudet i jordloven. Jeg registrerer at regjeringspartiene kommer løpende etter Høyre med noen signaler når det gjelder delingsforbudet og leiejordproblematikken, men signalene er svake og uten konkret innhold. Alt i alt er denne store lovsaken en videreføring av en mislykket del av norsk landbruks- og distriktspolitikk. Den er ikke basert på faglig dokumentasjon og kunnskap om hva som er bra for norske bønder og grunneiere, men på politisk ideologi og nostalgi. Jeg vil ta opp Høyres forslag i innstillingen – de som vi har fremmet alene eller sammen med andre.
Da har representanten Torbjørn Hansen teke opp dei forslaga han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Høyre, sammen med Fremskrittspartiet, mener at prisen på landbrukseiendommer skal fastsettes i markedet, og at det ikke skal være noen begrensninger på hva en landbrukseiendom skal kunne omsettes for. Myndighetene skal holde seg langt unna, markedsliberalismen skal få virke fullt ut og uforstyrret av reguleringer. Når en nå ser markedsliberalismens kollaps i land etter land verden over, er det ingen bekymring i Høyre over eventuelle konsekvenser dette kan få i forhold til eiendomsomsetningen innenfor landbruket?
Det er jo fristende å trekke en parallell tilbake til en sak vi behandlet tidligere i dag, i Stortinget, om Entra Eiendom, som opererer i dette fullt ut markedsliberalistiske systemet hvor man kan sette priser fritt og handle, kjøpe og selge som man vil. Det er fri prisfastsettelse på all annen eiendom i Norge – det er full frihet til å fastsette pris på all annen næringsvirksomhet i Norge. Jeg synes det er helt utrolig at Arbeiderpartiet mener at det er skadelig i forhold til jordbruket at en kjøper og en selger av en gårdseiendom blir enige om en pris, en pris som står i forhold til driftsgrunnlag, en pris som står i forhold til boligeiendom, en pris som står i forhold til beliggenheten på gården. Denne frykten for fri prisdannelse på gårdsbruk, mekanismer som man har på alle andre områder i samfunnet, er komplett uforståelig, og jeg kan ikke se at dette er noe annet enn en ren ideologisk hang-up i forhold til et område som burde vært deregulert for lenge siden.
Jeg gikk tilbake og refererte det Adler-Falsenske grunnlovsutkastet. Jeg kunne referert odelsloven, som er forankret i Grunnloven. Når da representanten fra Høyre kommer med «gammelsosialistisk arvegods», er den beste karakteristikken min av det: historieløst. Det er riktig at Regjeringa legger opp til priskontroll – takk og pris – bruksverdi på jord, kostnadsverdi på bygninger, og at boverdi kan tillegges mer vekt – flott. Partiet Høyre legger opp til at en skal styrke inntektspotensialet ved frasalg. I beste fall er vel det engangsinntekter, men det er jo Høyres måte å løse inntektsproblemet i jordbruket på. Spørsmålet mitt går på at Høyre sier at en skal styrke bøndene. Når eiendommer skal selges, er det et valg mellom en bonde og en som har penger, en som har penger som ikke vil bo og ikke vil drive. Kalles den som ikke vil bo og ikke vil drive, for en bonde?
Det er mye man kan ta tak i i disse tiradene fra representanten Lundteigen. Jeg vil si at den politikken som vi har på dette området, er basert på kunnskapsløshet. Man har ingen faglig kunnskap om de konsekvenser som følger av prisregulering, boplikt og delingsforbudet. Det eneste vi ser av statistikken, er at dette sementerer eiendomsstrukturen. Vi har 180 000 gårdseiendommer i Norge, kun 50 000 aktive bønder, og at representanten Lundteigen mener at dette systemet er bra for norske bønder, er helt uforståelig. Tvert imot ville det være bra for aktive bønder som vil satse for framtiden, at de får muligheten til å kjøpe mer areal, og kan drive ut fra egen eiendom. Det som vi ser er konsekvensen her, er mange små bruk, man får mye leiejord og et jordbruk som i liten grad er framtidsrettet.
Prisspørsmålet er i odelsloven forankret i åsetesretten og skal sikre at den som overtar en odelseiendom, skal få inntekt av sitt arbeid. Det som nå er diskusjonen, er konsesjonslovens prisbestemmelser. Så refereres det til små bruk. Regjeringa har sagt, og komiteen har sagt, at en skal legge vekt på bruksverdi på jord og kostnadsverdi på bygninger, og at en skal legge mer vekt på boverdien. Dermed kan mindre eiendommer få en høyere boverdi og dermed bli solgt til en høyere konsesjonspris. Det vil øke utbudet og gi mulighet for ungdom. Er ikke dette en forbedring?
Da høres det jo ut som at representanten Lundteigen argumenterer med at hvis konsesjonsprisen nærmer seg markedspris, da er det en forbedring. Men da vil det jo være en mye større forbedring bare å fjerne hele prisreguleringen og sørge for at markedet setter det som er riktig pris – at selger av et bruk og kjøper av et bruk blir enige, og at staten ikke blander seg inn i det.
Da er replikkordskiftet over.
Jeg viser til merknadene fra de rød-grønne i innstillinga, men jeg skal prøve å løfte blikket og supplere litt i forhold til det som står der. For det er riktig som det blir sagt fra flere her, at landbruket er en veldig regulert næring. Det skal den også være, det er faktisk rett at landbruket er en regulert næring. Det er fordi landbruket skal ivareta noen av de viktigste målene som Stortinget har satt for landet. Da må det være en regulert næring. Vi ser f.eks. gjennom finanskrisen hva som skjer med næringer som ikke er regulert. Vi kan ikke ta sjansen på at landbruket kan komme i en liknende situasjon når det ivaretar så viktige funksjoner for det norske folk. Og det aller viktigste er at landbruket skaffer oss mat. Vi må sørge for at vi tar vare på matjorda, at matjorda blir tatt vare på på en slik måte at den står seg over lang tid – i evig tid skal vi bruke denne matjorda – og slik at vi produserer mat overalt. Vi har for lite matjord i Norge. Folketallet øker jevnt og trutt, vi nærmer oss 5 millioner innbyggere, og med den utviklinga vi ser i forhold til det, vil det etter hvert bli mindre og mindre av den maten vi trenger, som vi produserer sjøl. Det gjør at vi må slå ring om matjorda, vi må sørge for at vi har gode lover, gode reguleringer som gjør at matjorda blir godt ivaretatt. Et annet viktig mål, som alle partier med unntak av Fremskrittspartiet har fastslått mange ganger på Stortinget, er at man ønsker å bevare dagens bosettingsmønster. Norge er et av de beste landene i verden når det gjelder å ha en aktiv distriktspolitikk. Statsminister Göran Persson sa da han var i Norge etter at han hadde gått av som statsminister i Sverige, at han var imponert over det Norge hadde fått til i forhold til å ta vare på spredt bosetting, i motsetning til den politikken som f.eks. Sverige hadde ført. Ja, det er viktig å ta vare på spredt bosetting, men da er vi også avhengige av å ha et landbruk i hele landet, en regulert næring som gjør at det bor folk over alt. Derfor er den innskjerpingen av boplikten som har kommet, etter mitt syn, og etter SVs syn, veldig, veldig rett. Boplikten var i ferd med å utvannes, og denne innstrammingen tror jeg vil gjøre at det blir slutt på at folk opplever at det ikke er lys i husene, at flotte eiendommer faktisk ikke er bebodd, men at det faktisk er noen innom nå og da. Jeg mener at familiebruk har vært en suksess i Norge. Familiebruket er en suksess. Det er tradisjon for at man skal ta vare på bruket og helst overlate det i bedre stand enn da man selv overtok det. På den måten sørger man for at nettopp denne matjorda som jeg snakker om, og disse flotte eiendommene, blir bra både i forhold til matproduksjon, og ikke minst i forhold til at vi har et land som lever, et land som vi er stolte av alle sammen. Så har jeg registrert i debatten at man diskuterer hvem som er ekstremister osv. Og det er jo ingen tvil om at det er store ideologiske forskjeller mellom de rød-grønne på den ene siden, og Fremskrittspartiet og Høyre på den andre siden. Det er veldig greit å få fram det. I en eventuell meningsmåling blant det norske folk, tror jeg man ville vært stolt over norsk landbruk, og at man faktisk ville ønsket at landbruket skulle fortsette slik som i dag, med den begrunnelsen som jeg gav tidligere. Så det å kalle representanten Per Olaf Lundteigen for en ekstremist, syns jeg er merkelig. Han er ekstrem i én forstand, representanten Lundteigen: Han har vært ekstremt flink til å slåss for norsk landbruk og for norske distrikter gjennom mange år, og det står det stor respekt av. Mitt parti, og jeg sjøl, syns at Lundteigen fortjener alt annet enn kritikk for den jobben han gjør. Han er en ekte varm talsmann for norsk landbruk og for norske distrikter, og slike folk trenger vi på Stortinget.
Det blir replikkordskifte.
Jeg må ta sterkt avstand fra de påstandene som kom fra representanten Inge Ryan om at det er enkelte som ikke ønsker å ha et landbruk over hele landet, og som ikke ønsker å ha en spredt bosetting. Det er helt feil. Det jeg skulle spørre representanten Inge Ryan om, var: I det forrige replikkordskiftet mellom representanten Hansen og representanten Lundteigen fikk vi høre at prisreguleringer var viktig, for ellers ville bare de rike kjøpe eiendommer. Det vi ser i dag, er nettopp at det er de rike som får kjøpt eiendommer. Vi har saken om Øvre Vilberg gård, hvor Stein Erik Hagens datter fikk kjøpe en eiendom, selv innenfor det gjeldende regimet. Vi har også en sak nå i Vestby, hvor shippingarvingen Petter Olsen får kjøpt en eiendom til flere titalls millioner kroner. Bekymrer det representanten Inge Ryan at det nettopp er de rike som i dag får kjøpt?
Aller først til Fremskrittspartiet og dette med bosetting og landbruk over hele landet: Når man i program og i forslag ønsker å redusere overføringene til landbruket så kraftig som Fremskrittspartiet ønsker, når man sier at man på sikt skal avvikle landbruksstøtten, skjønner vi alle sammen at det å skulle kunne ha landbruk i Sogn og Fjordane og i Indre Namdal, der jeg kommer fra, vil være umulig med Fremskrittspartiets politikk, da det vil føre til en dramatisk avfolking av Norge. Det er ikke bare det at man sier det, man foreslår det også i Stortinget. Nei, jeg ønsker ikke at rike skal få adgang til å kjøpe eiendommer. Det er klart at det fins eksempler på at rike folk får kjøpt eiendommer, og det kan ikke vi sette oss imot, for sjøl om det er reguleringer på prisene, er det naturligvis sånn at noen ganger er det rike folk som får tak i disse eiendommene, andre ganger folk som er mindre rike. Så jeg ser ikke det med prisregulering som bestemmende for om det er rike eller mindre rike som får kjøpt eiendommer.
Når jeg hører på Inge Ryans innlegg, opplever jeg at det er gode intensjoner, det er ønske om å få lys i husene i distriktene, og at det er det som på en måte er drømmen bak disse eiendomsreguleringene, men det er jo lett å se at dette er illusjoner, som ikke er basert på fakta. Hvis man ser på forholdet til boplikten, som er det store verktøyet i denne sammenhengen, og som er et grovt inngrep mot mange, viser jo en stor undersøkelse at 20 pst. gir blaffen i boplikten. De lar bare være å oppfylle den. Men de som da faktisk bor der, ville jo bodd der uansett. Så det viser at boplikten ikke har noen effekt for hvor mange som utøver en helårsbosetting ute i distriktene. Hvordan kan man da påstå at dette er et virkemiddel som sikrer lys i husene rundt omkring i Norge?
Grunnen til at jeg syns boplikten er viktig, er at de mange naturperlene som gårdbrukere i dag disponerer, er en del av landet som man har fått disposisjonsrett over, og det går i arv. Det blir feil at man skal disponere den type eiendommer hvis man ikke velger å være bosatt der, og ta vare på det, og bidra til det miljøet som man da bor i. Jeg vet at det er betydelig frustrasjon mange steder der boplikten omgås, fordi disse fine eiendommene på en måte bare halvveis blir utnyttet. Det er feil. Når man har fått tilgang til den type eiendom, skal man også bo der fullt og helt, og bidra til det lokalsamfunnet som man da er en del av. Jeg tror at en innskjerping av boplikten vil gjøre at det blir mindre forsøk på å omgå de reglene som har vært fram til i dag.
Det er interessant å høre på argumentasjonen fra representanten Inge Ryan når han sier at vi er helt avhengige av å ha dette stramme lovverket for å sikre at folk bor ute i distriktene, bl.a. i Nord-Trøndelag, hvor representanten Inge Ryan kommer fra. Da sier han også indirekte at hvis vi fjerner dette lovverket, vil folk flytte i store strømmer, bl.a. fra Nord-Trøndelag. Det finner jeg merkelig at en representant fra Nord-Trøndelag kan si. Det vi i næringskomiteen har fått beskjed om når vi har reist over hele landet, bl.a. i Nord-Trøndelag, er jo at det er en betydelig fraflytting fra distriktene og inn til sentrale strøk i dag. Det merker jo jeg, som representerer Akershus fylke, hvor det er en betydelig tilflytting. Er representanten Inge Ryan stolt av den fraflyttingsstrømmen som de rød-grønne bidrar til?
Den rød-grønne politikken bidrar til mindre fraflytting enn om Fremskrittspartiet hadde sittet med makta. Det er jeg ganske overbevist om. Det at vi har sentralisering i Norge, det at Norge sklir mot Oslofjorden, betyr ikke at vi skal ha mindre politikk. Det krever jo mer politikk. Vi må ha mer distriktspolitikk, for det er et uttalt ønske fra dette parlamentet at vi skal ha bosetting over hele landet. Og andre land kikker til Norge fordi vi har vært flinke til å klare å ivareta hele landet på en god måte, men ikke godt nok, ikke godt nok, og derfor skal vi ha mer distriktspolitikk og ikke mindre distriktspolitikk. Kommer Fremskrittspartiet til makta, får vi ingen distriktspolitikk, og da vil det bli dramatisk i forhold til den utviklinga.
Replikkordskiftet er avslutta.
Kristeleg Folkeparti er uroa for fråflyttinga frå gardsbruk her i landet. Utan buplikt er me overtydde om at det vil opna seg ein marknad for at landbrukseigedomar vert store fritidseigedomar for kapitalsterke investorar som berre vert buande i korte periodar, som i feriar og liknande. Det er ikkje dette Kristeleg Folkeparti oppfattar som levande bygder eller som ein framtidsretta landbrukspolitikk. Ei undersøking frå i fjor stadfestar at buplikta gjev meir stabil busetjing. Ni av ti søkjer aldri om fritak frå buplikta, og blant desse er det over 90 pst. sannsynlegheit for at dei bur på garden i over 40 år etter innflytting. Har gardbrukaren søkt om fritak, er sannsynlegheita mykje større for at garden vert fråflytta etter at fritaksperioden er over. Kristeleg Folkeparti meiner i likskap med Bondelaget at det framleis bør vera lengre buplikt ved odelsløysing. Me meiner denne bør vera ti år, framfor fem år ved anna overdraging. Kristeleg Folkeparti føreslår difor eit nytt andre punktum i konsesjonslova § 5 andre ledd, som seier: «Ved odelsløsning må erververen bebo eiendommen i minst 10 år.» Kristeleg Folkeparti har merka seg forslaget om å oppheva odelslova § 29. Dette kan medverka til at andre som har rett på odel, ikkje får varsel når kommunen pålegg eigaren å søkja konsesjon. For det offentlege fører dette til mindre arbeid, men for den som har rett på odel, kan det føra til rettstap. Kristeleg Folkeparti meiner difor at dei som har rett på odel, må få varsel i ein slik situasjon. Me føreslår difor ein ny § 29 i odelslova som seier: «Ved overdragelse av odelseiendom skal kommunen varsle de øvrige odelsberettigede.» Kristeleg Folkeparti støttar opphevinga av § 78, slik at det vert full likestilling mellom kvinner og menn, også når det gjeld menn som er fødde før 1965. Samstundes er det ein del menn som er fødde før 1965, og som har eldre systrer, men som har førebudd seg på å overta foreldra sin landbrukseigedom. Desse har gjerne teke landbruksutdaning og busett seg på eller i nærleiken av eigedomen. For dei som har busett seg på eigedomen, har kommunar i nokre tilfelle nekta frådeling av tomt til dei oppførte husa. Dersom det ikkje vert sett i verk særskilde tiltak, kan konsekvensane for desse personane verta store og negative, ikkje minst økonomisk. Eg er skuffa over at regjeringspartia ikkje støttar Kristeleg Folkeparti sitt forslag på dette punktet, om å tilby desse mennene særskilde tiltak og ei kompensasjonsordning for det tapet som dei lir. Til slutt vil eg fremja Kristeleg Folkeparti sine forslag som går fram av innstillinga.
Representanten Ingebrigt S. Sørfonn har teke opp dei forslaga han refererte til.
Odelstinget sluttbehandler i dag en sak som har gått over veldig mange år. Det var vel sentrumsregjeringen som nedsatte Odelslovutvalget, med utvalgsleder Falkanger. Arbeidet fortsatte under Stoltenberg I-regjeringen, og under Bondevik II-regjeringen fikk utvalget, under Venstres ledelse av Landbruksdepartementet, et utvidet mandat til også å vurdere selve odelsretten. Grunnen til dette er jo at de fleste vestlige nasjoner for lengst har fjernet odelsretten. Da Odelslovutvalget leverte sin innstilling, var denne delt i forhold til selve odelsretten. Et flertall ønsket å beholde den, mens et mindretall – inkludert utvalgsleder, professor Falkanger – ønsket å fjerne odelsretten, men beholde åsetesretten. På et mer folkelig språk innebærer det å fjerne arverekkefølgen til gården, men beholde den retten som man kan kalle en arverabatt for å drive en gård, en avgjørende rett for at det skal være mulig å overta en gård innen familien. Venstre støtter dette utvalgets mindretallssyn. I en liberal, demokratisk stat mener vi at det ikke skal være arv og genetikk som avgjør et menneskes muligheter. Jeg kan være fristet til å låne Sosialistisk Venstrepartis slagord: «Ulike mennesker. Like muligheter». For Venstre er det et ideologisk og prinsipielt standpunkt at posisjoner ikke skal gå i arv. Odelsretten var jo i sin tid en god måte å organisere køen av arvinger og slektninger på som gjerne ville overta noe av det aller mest verdifulle en kunne ha, nemlig en gård. I dag er køen borte, og derfor mener Venstre det er på tide å fjerne det kølappsystemet odelsretten innebærer. I tillegg til det rent prinsipielle er det også landbrukspolitiske argument for å fjerne selve odelsretten. Dagens odelsrett kan hindre at de mest motiverte får muligheten til å leve av og bo på en gård. Anslagsvis 80 pst. av landbrukseiendommene med dyrket jord og store skog- og utmarksområder er i dag odelsjord. Det innebærer at det gjennom fødsel er en svært snever krets av personer som får en fortrinnsrett til disse verdiene, og det er vanskelig for andre å få kjøpt en landbrukseiendom. Etter Venstres syn er dette et direkte hinder for å rekruttere motiverte og nytenkende mennesker til en næring som dessverre mange steder forvitrer. Venstre er overbevist om at det landbruket og distriktene trenger, er motiverte og virkelystne mennesker som er drevet av lyst, ikke plikt. Odelsretten har etter Venstres syn gått ut på dato. Jeg skulle derfor ønske at vi dag hadde en grunnleggende debatt om odelsloven som ikke bare dreier seg om flikking på og justeringer av dagens lov, men om loven, slik hovedinnretningen er, spiller en ønsket rolle i et moderne samfunn. Etter Venstres syn gjør den ikke det. Mange av de såkalte fordelene som flertallet, som vil beholde dagens lovgivning, påberoper seg, kan utmerket godt ivaretas på en prinsipielt riktigere og en mer systematisk og effektiv måte gjennom andre virkemidler, som f.eks. konsesjonsloven og åsetesretten i dagens odelslov, som Venstre vil beholde. Hvis odelsretten hadde blitt opphevet, ville bøndene fått nøyaktig de samme rettighetene som i dag. I tillegg ville de fått en rett til: retten til å disponere over sin eiendom på samme måte som alle andre, til selv å bestemme hvem som skal overta gården etter dem. Venstre vil derfor stemme imot romertall I §§ 1–50 og §§ 58–79. I tillegg vil forslaget, som jeg tar opp på vegne av Venstre, om å avvikle statlig boplikt og gi kommunene adgang til å innføre boplikt i hele eller deler av kommunen, styrke lokaldemokratiet og gi en mer aktiv bosettingspolitikk for de landbrukseiendommene som i all hovedsak er et sted å bo.
Representanten Alvhild Hedstein har teke opp det forslaget ho refererte til. Det blir replikkordskifte.
Jeg er veldig glad for det som ble sagt om at vi måtte legge økt vekt på nytenkende og motiverte mennesker som skal overta gårdsbruk. Det gir jeg min fulle støtte. I alt mitt arbeid har jeg jobbet for det, og det har også Senterpartiet gjort. Når det imidlertid blir sagt at posisjoner ikke skal gå i arv, og at det ikke er arv og genetikk som skal avgjøre menneskers framtid, er det en grov fordreining, for det er et fritt valg å overta en odelseiendom eller ikke. Det er ingen plikt. Til overmål er det sånn at alle mennesker i Norge, enten de er etniske nordmenn eller ikke, kan erververe odel. Det er et flott system som ikke ekskluderer noen. Jeg hadde satt veldig pris på en grunnleggende debatt om odelsloven, om hvordan vi skulle ivareta fordelene som ligger i odelsloven, hvor ett av instituttene er å overlevere garden i bedre stand enn da en overtok. Men spørsmålet mitt er: Det ble sagt at vestlige land for lengst har fjernet odelsretten. Hvilke land er det som har fjernet odelsretten?
Jeg sitter ikke med oversikt over hvilke land, men jeg vet det er få land som har odelsrett slik den praktiseres i Norge i dag. For Venstre er det viktigste at de som har lyst, skal få en mulighet til å overta. Representanten Lundteigen har helt rett i at det ikke finnes en formell plikt til å overta, men det er en kjensgjerning at mange føler dette tyngende. Siden du har referert litteratur fra langt tilbake i tid i dag, kan vi jo referere til ganske mange gode norske forfattere, Garborg og andre, som har brukt mye av sitt liv på å komme seg gjennom den odelsretten som de selv opplevde som en svært tyngende plikt i sitt liv. Venstre vil ha bolyst og ikke boplikt.
Presidenten vil minne om at all tale skal gå gjennom presidenten.
Det står da vitterlig i innstillinga at Venstre går inn for boplikt, kommunal boplikt endog, men det er kanskje feil forstått? Det er riktig at mange forfattere har skrevet om jord og boforhold på gårdsbruk og det som der er, og slik vil det sikkert være framover, for det er noe sjarmerende og fascinerende over det som inspirerer mange unge mennesker. Men jeg vil følge opp spørsmålet mitt om de landene som har fjernet odelsretten. Så vidt jeg vet, er det ikke andre land i Europa som har hatt eller har odelsrett, så det er ingen land som har fjernet odelsretten. Når vi i Norge har hatt en odelsrett, har vi gjennom den sikret en langsiktig forvaltning av landbrukseiendommer, vi har sikret spredning av eiendommer, som er en viktig forutsetning for et demokrati og for fordeling av makt. Jeg forstår ikke at det gamle Venstre, som var en varm forsvarer av det systemet, nå skal få en videreføring av sin politikk i det norske storting som minner meg mer om høyrepolitikk.
Venstre er et parti som tør å vurdere sine standpunkt mot nye realiteter. Da odelsretten ble innført, var det en kø av folk som ønsket å overta eiendom. Den køen er i dag borte, og for oss er det ulogisk å beholde et kølappsystem til en kø som ikke finnes. Derfor mener vi at odelsretten har overlevd seg selv, og at det er på tide å fjerne den.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Norge har i dag et levende landbruk over hele landet. Fire av fem gårdsbruk er bebodd, og det drives næringsvirksomhet på de fleste landbrukseiendommer enten de er store eller små. Det er verdifullt. Jeg er opptatt av at det også skal være tilfellet i framtiden. Forutsetningen for å lykkes med det er et samspill mellom eierne og samfunnet – en samfunnskontrakt. Eierne må på sin side være seg bevisst sitt forvalteransvar for gårdens ressurser, og samfunnet må på sin side være bevisst på og ha vilje til å bidra både med juridiske og økonomiske rammevilkår, slik at kulturlandskapet, næringen og lokalmiljøet kan opprettholdes. Endringene som behandles i dag, tar sikte på å styrke de juridiske virkemidlene, slik at de gode resultatene også kan oppnås i årene framover. Etter min vurdering er det et betydelig lovarbeid som sluttføres i dag. Arbeidet bygger på flere prosesser som har pågått over flere år. Jeg vil særlig fremheve Odelslovsutvalgets arbeid i denne sammenheng, og viser i den forbindelse til NOU 2003:26. Odelsretten har stått sentralt i Norge gjennom århundrer, i mer enn tusen år. Den har vært sterkt medvirkende til desentralisering av makt, til å unngå et adelsvelde, og den har bidratt til å gi oss en selveiende bondestand som i sin tur har vært med på å forme det norske samfunnet. Odelsretten har også bidratt til at landbrukseiendommer ofte har vært eid av samme familie i flere slektsledd. Stortinget la i 2008 til grunn at odelsretten fortsatt skal ha et eget vern i Grunnloven. Lovforslaget bygger på dette. Odelsretten har gjennom mange slektsledd skapt holdninger som har ført til langsiktig og personlig eierskap knyttet til landbrukseiendom. Proposisjonen inneholder mange ulike forslag om endringer. Et viktig forslag er at boplikt bl.a. bare skal gjelde eiendom over en viss størrelse, og bare eiendom som er bebygd med bebyggelse som er eller har vært brukt til boligformål. Et annet svært viktig forslag er at arealgrensen for boplikt og odelsrett heves, slik at færre eiendommer i framtiden vil bli omfattet av disse reglene. Dette kan innebære at nær 19 000 flere eiendommer enn i dag på landsbasis kan komme på salg i et mer åpent marked. Gjennom denne todelingen får kommunene styrket sine muligheter til å legge enda bedre til rette både for næringsliv og for bosetting. Lovgivningen fastsetter en del reguleringer knyttet til det å eie en landbrukseiendom. Det mener jeg er riktig og nødvendig. I et uregulert marked vil ungdom som har lyst til å bo på bygda og satse på næring, lett tape i konkurransen. Mange er opptatt av vilkårene for dem som vil selge, de som vil ut av landbruket. Jeg er mer opptatt av dem som vil kjøpe, de som vil inn i landbruket. I de aller fleste tilfeller vil norsk landbruk og norske bønder være tjent med dette perspektivet. De vil derimot ikke være tjent med et frislipp, som er det grunnlaget forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet bygger på. Et slikt frislipp vil kunne endre strukturen i norsk landbruksnæring fullstendig. Representantene fra Høyre har i mange sammenhenger gjort et poeng av at vi har en stor leiejordandel i Norge i dag, og at boplikt og priskontroll er årsaken til det. Den analysen vil jeg sette et stort spørsmålstegn ved. Deler av Nederland og deler Tyskland er eksempler på land med langt høyere leiejordandel enn det vi har i Norge. Dette er land som verken har boplikt, priskontroll eller for den saks skyld odelsrett. Etter min mening er følgelig spørsmålet om utvikling av leiejordandelen et mye mer sammensatt spørsmål enn det representantene fra Høyre gir uttrykk for. Lovforslaget inneholder også endringer knyttet til en tredje hovedgruppe eiendommer som ikke har vært så mye omtalt i dag. Det er de rene boligeiendommene. Reglene om nedsatt konsesjon, de såkalte 0-grenseregelene, må ikke forveksles med regelverket for landbrukseiendom. Jeg har registrert at også en rekke kommuner hvor kommunestyret har flertall fra opposisjonspartiene, har valgt å ha slike forskrifter, og at det har vært et sterkt lokalt engasjement for å beholde forskriftene, f.eks. i Hvaler og på Nøtterøy. Boplikt på boligeiendom er et spørsmål om steder som Røros og Hvaler skal være levende lokalsamfunn året rundt, eller om de skal bli døde kulisser for feriefolk noen uker i året. Gjeldende regler åpner for at mange helårsboliger rent faktisk blir brukt til fritidsformål fordi nær slekt kan overta konsesjonsfritt. Et stort flertall av de kommunene som har uttalt seg, har ønsket en løsning hvor også nær slekt må søke konsesjon dersom slik eiendom ikke skal brukes til helårsbolig. Her åpner vi – gjennom denne lovendringen – for at kommunene får økt styringsmulighet og økt mulighet til å påvirke bosetting på helårsbasis.
Det blir replikkordskifte.
Statsråd Brekk sa i sitt innlegg at forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre ville bidra til en stor endring av eiendomsstrukturen i landbruket. Men så ser vi at regjeringspartiene har en flertallsmerknad hvor det står: «Flertallet mener likevel at det er viktig å legge til rette for en økt harmonisering mellom eiendomsstrukturen og bruksstrukturen, slik at mer av arealene kan bli en del av aktivt, og ikke passivt, eierskap.» Så her snakker statsråden mot seg selv, på en måte. Han har her fått et arbeidsoppdrag fra sine partier i Stortinget. Jeg kunne godt tenke meg å høre hvordan han ser på dette arbeidsoppdraget, og når han har tenkt å komme til Stortinget for å oppfylle ønsket med hensyn til endringer i jordloven § 12?
Delingsforbudet – jeg antar det er det vi nå snakker om – kom inn i lovgivningen i 1955 fordi mange eiere den gang stykket opp landbrukseiendommer ved deling, og uten forbudet har jeg grunn til å tro at situasjonen i dag ikke ville vært nevneverdig annerledes. Hvis det ikke er et forbud mot deling, tror jeg mange vil ønske å dele opp eiendommene, særlig i tilknytning til arv og skifte. Landbrukseiendommene i Norge er gjennomgående små, og om det blir fritt fram for å dele dem opp ytterligere, vil produksjonsmulighetene på eiendommene svekkes. Men, som det også er nevnt av flertallet i Stortinget, er det et behov for å se på delingspraksisen, slik at det i større grad enn i dag legges til rette for at en eier som ikke selv ønsker å bruke eiendommen til bolig og drive landbruksproduksjon, kan beholde bebyggelsen, men selge arealene som tilleggsjord til aktive bruk i området. Som sagt: Det er en problemstilling som næringskomiteen har bedt Regjeringen om å se nærmere på. Det ønsker jeg å gjøre, og jeg vil komme tilbake til Stortinget på en egnet måte så snart som mulig med vurderinger knyttet til drift og bosetting som den gjennomgangen må munne ut i.
Jeg har to spørsmål om boplikt. Det er boplikt i landbruket fra før av. 95 pst. av dem som overholder boplikten, ville gjort det uansett, sier de i en undersøkelse som Bygdeforskning har utført, mens 20 pst. som har boplikt, har oversett den og ikke oppfylt boplikten overhodet. Det betyr at boplikten har null effekt i forhold til bosetting på denne type gårdsbruk. Kan statsråden gi oss noen resonnementer om hvilke konsekvenser en fjerning av boplikten på disse gårdsbrukene ville hatt? Det andre gjelder det som statsråden var inne på om den slektskapsparagrafen som nå blir fjernet i forhold til 0-konsesjon. Det betyr jo at boligeiendom som har vært brukt som fritidseiendom i mange år, vil bli pålagt boplikt hvis man gjennomfører et generasjonsskifte. Og det betyr i klartekst at staten tvangsselger eiendom som familien har, om man skal gjennomføre et generasjonsskifte. Ser ikke statsråden at dette er ganske urimelig for dem som blir berørt?
Høyre og Fremskrittspartiet gir uttrykk for at boplikten tvinger landbruksbefolkningen til å bo på eiendommene sine. De viser samtidig til, som også representanten Hansen nå understreker, at reglene ikke virker fordi folk uansett vil bo på eiendommene sine. Jeg synes at tilnærmingen til dette spørsmålet synes å bygge på ideologi snarere enn en vurdering av faktiske forhold. Undersøkelsen fra Bygdeforskning, som representantene påberoper seg som grunnlag for påstanden om at boplikt ikke virker, viser at eierne ikke bor på eiendommen sin på grunn av tvang, men fordi de ønsker å bo der. Det er riktig. I tillegg viser undersøkelsen, som tilsvarende tidligere undersøkelser, at fire av fem eiere bor på eiendommen sin. Jeg er glad for at effekten av denne politikken viser at 80 pst. bor og driver egen eiendom. Forskernes konklusjon er likevel ikke at reglene er unødvendige, slik Høyre hevder. Forskerne uttaler: Avskaffelse av boplikt vil over tid svekke det lokale eierskapet og svekke den faste bosettingen. Jeg vil anta at forskerne er nærmere til å uttale seg om sitt eget materiale enn det Høyre er, og jeg har – som forskerne – tillit til at boplikt virker.
I denne saken fjerner Regjeringen bestemmelsene om fylkeslandbruksstyrene. Jeg har selv vært medlem av fylkeslandbruksstyret i Akershus og har sett at når man først har dette regelverket, er det viktig at regelverket ivaretas av folkevalgte som står til ansvar overfor folk i fylket. Det overrasker meg at Senterpartiet er med på dette. Men det er vel slik at Senterpartiet følger opp sin embetsmannstradisjon og ønsker å frata folkevalgte innflytelse over denne viktige delen av politikken?
I forbindelse med denne reformen overføres en del av det ansvaret fylkeslandbruksstyrene har i dag, til fylkeskommunen. Det er fritt fram for fylkeskommunen å etablere et organ eller bruke et organ til å ivareta landbrukspolitiske spørsmål. Det er også noe jeg har svart på i forbindelse med spørsmål fra Kielland Asmyhr tidligere. Det som står igjen til fylkesmannen, er behandling av klager og innsigelsesrett. Jeg mener det er riktig, fordi man ivaretar en nasjonal landbrukspolitikk gjennom det tiltaket.
Replikkordskiftet er avslutta. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Boplikten innskrenker den private eiendomsrett, og den virker ikke. Likevel legger de rød-grønne og flertallet fram en lov som strammer inn boplikten ytterligere. Situasjonen knyttet til landbruket og de 35 000 gårdshusene som står tomme, har vært behørig omtalt i debatten – så også undersøkelsen fra Bygdeforskning. Men spørsmålet statsråden aldri har besvart, er jo: Hvorfor er landbruksministeren fremdeles med på å bære havre til en død hest? For tallene er klare: Boplikten har minimal effekt for helårsbosetting på norske gårder, og regelverket brytes i stort omfang. Helårsbosetting må heller sikres gjennom at folk selv ønsker å bo på norske gårder. Skulle statsråden gjøre noe positivt for bosettingen, burde han gjøre det motsatte, nemlig å liberalisere eiendomsreguleringene, slik som Høyre foreslo i Dokument nr. 8:40 for 2006–2007. Når statsråden og Regjeringen i tillegg går inn for å fjerne slektsparagrafen, noe som gjør at man er med på tvangsselge eiendom ut av familien, eiendom som kunne ha vært en sentral del av familiens ferieliv og identitet over lang tid, slår man virkelig ikke noe slag for verken norsk landbruk eller norsk identitet og kultur. Det var underlig å høre på den siste biten av replikkordskiftet, da man sa at forskerne støtter opp om norsk boplikt. For Norges fremste autoritet på boplikt, professor Normann Aanesland ved UMB, er entydig i sin konklusjon. Regjeringen lever åpenbart etter den amerikanske historikeren Henry Brooks Adams' sitat: Politikk er kunsten å ignorere fakta.
Jeg opplever at representanten Gitmark veldig malerisk beskriver situasjonen når han hevder at denne regjeringen vil tvangsselge boligeiendommer på sørlandskysten eller der det er nullkonsesjonsgrense. Det er selvsagt ikke riktig. Det vi gjør, er å gi kommunene et virkemiddel for å ivareta bosetting. Det er et kjempeparadoks at representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet aldri nevner at størsteparten av de 66 kommunene som har nullkonsesjonsgrense, styres av de samme partiene som her er motstandere av ordningen. Det er de samme kommunene som i høringsrunden har uttalt at de ønsker å videreføre dette regelverket. Et flertall av dem ønsker endog å utvide det, med slektskapsunntaket. Det er et kjempeparadoks, synes jeg, at representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet, som har sine egne partikollegaer i mange av de kommunene det her er snakk om, ikke ivaretar disse kommunenes interesser, men på et ideologisk grunnlag tar tak i dette spørsmålet, og på et ideologisk grunnlag bidrar til at det ikke blir ivaretatt at folk skal bo framfor å ha døde feriekulisser store deler av året. Det er problemstillingen. Det er en ideologisk og ærlig diskusjon. Men det er en diskusjon som er fremmet av representanten Gitmarks egne partikollegaer i mange, mange kommuner.
Jeg må bare sterkt ta avstand fra at de udokumenterte påstandene som statsråden kom med her, at folkevalgte som representerer Fremskrittspartiet, går inn for boplikt. Det tror jeg ikke er tilfellet. Jeg må be statsråden dokumentere disse påstandene.
Jeg vil understreke det statsråden sa, at det vi opplever her i dag, er en grei diskusjon på et ideologisk grunnlag. Det er svært stor forskjell mellom Fremskrittspartiet og Høyre på den ene siden og regjeringspartiene på den andre siden i eiendomsrettspolitikken. Regjeringspartiene står på en trygg nasjonal tradisjon, som har vist seg å fungere svært bra, og som har ført til at vi har fått en spredning av makt gjennom en spredning av eiendomsrett. Vi har ungdom fra ulike samfunnslag som har fått det privilegium det er å overta en gårdseiendom. Vi har fått en forvaltning av våre naturressurser som i forhold til andre land er bedre, fordi vi har en eiendomsforståelse som inviterer til å samspille eiendomsrett og eiendomsplikter. Og vi har en tradisjon hvor pengeplassering er underordnet når det gjelder kjøp av eiendom og det å forvalte eiendommen aktivt gjennom bosetting og drift. Og takk for det. Det som er saken, er at boplikt virker. Det har vært mange eksempler på at regelverket brytes. Derfor har Regjeringa nå kommet med et enklere regelverk, men et mer kraftfullt og lettere oppfølgbart regelverk. Bondevik II-regjeringa, med en landbruksminister fra Venstre, underminerte, undergravde, bopliktregelverket, og vi fikk forskjellsbehandling, noe som nå heldigvis er rettet opp. Partiet Høyre har i disse spørsmålene sin forankring i ferielivet og ferielivsidentiteten, som representanten Gitmark snakket om. Det er greit, det er Høyres valg. Regjeringspartiene står i den tradisjonen at det er identitet knyttet til å bruke jorda. «Buandi», den som bor på og driver eiendommen, er for oss forbildet. Til slutt: Det ble fra Høyres side sagt at en av de fremste forskerne i Norge på disse spørsmålene var professor Normann Aanesland, min tidligere professor på Landbrukshøgskolen. Jeg syns nok kanskje det er å dra min kjære professor noe langt, når jeg veit ganske godt hvorfor han ble så sterkt engasjert i disse spørsmålene. Det var mer personlige forhold enn professorgjerningen som dannet grunnlaget for den ballasten som har fulgt professoren siden lovendringa om boplikt i 1974.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 645]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Lov til å fremja umsetnaden av jordbruksvaror – eller omsetningsloven, som den populært kalles – er en av jordbruksnæringas viktigste lover. Årsaken er sjølsagt at jordbruksvarer er en helt annen type varer enn døde varer. Det er varer som er helt nødvendige for mennesker, og som lett blir bedervet. De krever altså en annen forvaltning enn biler og spiker, for å si det enkelt. Omsetningsrådet, som er sentralt i loven, forvalter omsetningsavgiften på jordbruksvarer, en avgift som gårdbrukerne betaler ved salg av f.eks. mjølk og kjøtt. Og det er Omsetningsrådet som bestemmer størrelsen på omsetningsavgiften. Omsetningsavgiften som gårdbrukerne betaler, brukes til tiltak til eget og samfunnets beste. Det er altså et samsvar her mellom dem som betaler, og dem som får, og det avspeiler – som jeg skal komme nærmere inn på – sammensetninga av Omsetningsrådet. I tillegg til omsetningsavgiften forvalter Omsetningsrådet bevilgninger over statsbudsjettet, bevilgninger som går til tiltak på områder hvor det er vanskelig å innkreve omsetningsavgift, f.eks. tiltak som gjelder grønnsaker og honning. Dette er viktige spørsmål for en samlet jordbruksnæring, en samlet verdiskaping. Det norske markedssystemet er særpreget av to ting. Det ene er tollvernet, og det andre er markedsreguleringen. Tollvernet gir grunnlag for et nasjonalt marked, og det er også en markedstilpasning innenfor det nasjonale markedet. Som nevnt har jordbruksvarer en spesiell karakter som krever regulering, bl.a. fordi jordbruksvarer ved overproduksjon raskt er null verdt, mens de ved for lite tilbud raskt er uendelig mye verdt. Derfor er vårt system, som omsetningsloven og Omsetningsrådet er en del av, slik at det er en makspris på jordbruksvarer til gårdbrukeren gjennom målprissystemet i jordbruksavtalen, samtidig som det ikke er noe golv, slik at prisene ved overproduksjon kan falle ned til tilnærmet null. For å unngå det har vi altså markedsregulering, omsetningsloven og Omsetningsrådet. Til informasjon kan det nevnes at i Den europeiske union er det ikke noe tak på hvor høyt prisene på jordbruksvarer kan gå, samtidig som det er et golv for hvor langt ned de kan gå. EU har ikke noe omsetningsråd og ikke noe slikt markedssystem. Det kan sjølsagt vurderes om det fra forbrukerhold er mer fordelaktig å ha et system uten tak på matvareprisene, men med et golv for dem. Det norske systemet har fram til i dag vist seg å være fordelaktig. Det har vært strid om omsetningsloven og Omsetningsrådet i hele lovens historie. Høyresida i norsk politikk har aktivt arbeidet mot hele omsetningsloven og har arbeidet aktivt for en annen sammensetning av Omsetningsrådet, fra en sammensetning der det er den som betaler, som skal ha avgjørende innflytelse, til at det er handelsleddet som skal ha avgjørende innflytelse. Slik er det også i dag. I sin første periode var Omsetningsrådet og omsetningsloven i hardt vær, og den ble prøvd for Høyesterett. Heldigvis var det også den gangen en rød-grønn allianse som sikret at omsetningsloven «stod han av», som det heter i Nord-Norge. Det blir aldri fred omkring omsetningsloven og Omsetningsrådet, for det er en klassisk interessemotsetning mellom handelsleddet, representert ved høyrepartiene, og de som produserer og forbrukernes interesser, representert ved de rød-grønne partiene. Det som foreslås i dag, er en forenkling av Omsetningsrådet, ved at en går fra 19 medlemmer til 11 medlemmer. Det er en fordelaktig endring. Jeg har sjøl vært medlem i Omsetningsrådet i seks år. Det var et stort forum. Når vi nå får færre medlemmer, samtidig som de samme gruppene er representert – både jordbruket, staten, de private aktørene og Landsorganisasjonen – er det fordelaktig. Dette er i det hele tatt en naturlig modernisering, men hvor en beholder hovedprinsippene, at den som betaler mest til systemet, også har størst innflytelse, samtidig som en altså sikrer forbrukernes interesser.
Jeg registrerer at representanten Lundteigen nå prøver å dra i gang en stor debatt om hele systemet rundt omsetningsloven. Det skal ikke jeg gjøre. Det var interessant å merke seg at Lundteigen heller ikke hadde et eneste ord om det denne saken dreier seg om, nemlig Omsetningsrådets størrelse og hvem som skal være medlemmer i Omsetningsrådet. Fremskrittspartiet ønsker en total gjennomgang av hele omsetningsloven og omsetningslovens rolle og funksjon. Det har vi fremmet forslag om. Da får vi ta den debatten når Regjeringen kommer til Stortinget med den gjennomgangen. Fremskrittspartiet stiller seg svært kritisk til den endringen som nå foreslås. Det viser hvor tette bånd Regjeringen og statsråden har til jordbrukets organisasjoner – Bondelaget, Småbrukarlaget og samvirkeforetakene – når man nå gjør Omsetningsrådet om til et rent samvirkeråd. Man kaster altså ut såkalte private aktører, og Omsetningsrådet vil nå stort sett bare bestå av bedrifter som er knyttet til norsk landbrukssamvirke. Hvis vi ser på kjøttsiden, er samvirket og de ikke-samvirkebaserte aktørene omtrent like store når det gjelder foredling av kjøtt. For å få en bedre balanse i Omsetningsrådet foreslår Fremskrittspartiet i forslag nr. 2 at man får tre representanter fra organisasjoner og foretak knyttet til Norsk Landbrukssamvirke, og at man får like mange representanter fra den ikke-samvirkebaserte industrien. Det er også viktig at forbrukerinteresser blir hørt i de viktige beslutningene som skjer i Omsetningsrådet. Vi foreslår derfor to representanter fra forbrukerorganisasjonene og to representanter fra handelen. Jeg tar opp de forslagene som Fremskrittspartiet har i innstillingen.
Representanten Hans Frode Kielland Asmyhr har tatt opp de forslagene han viste til.
Bare et kort innlegg fra Høyre om det denne saken faktisk handler om. Som det framgår av innstillingen, støtter Høyre at antall medlemmer i Omsetningsrådet blir redusert. Det er opplagt at et råd som består av 19 medlemmer, er lite effektivt, og Høyre er positiv til en modernisering av rådet. Men Høyre mener, i motsetning til regjeringspartiene, at det er viktig at det er balanse i sammensetningen av Omsetningsrådet. Regjeringen har foreslått et svært ubalansert opplegg, hvor sju av elleve medlemmer er fra jordbruket. Forbrukerhensyn er relativt fraværende. Det er kanskje ikke overraskende at Senterpartiet går inn for en slik vindskjev ordning, men jeg hadde kanskje trodd at de andre regjeringspartiene ville bringe dette ned på et mer moderat plan. Høyre, Framskrittspartiet og Venstre foreslår ulike varianter av et mer balansert opplegg for sammensetning av rådet. Høyres opplegg innebærer fortsatt en betydelig representasjon fra næringen og fra samvirkeforetakene: én representant fra Landbruks- og matdepartementet, én fra Norges Bondelag, én fra Norsk Bonde- og Småbrukarlag, én fra Tine, én fra Nortura og én fra Norske Felleskjøp. Dermed er det seks representanter fra landbruket, samvirkeindustrien og Landbruks- og matdepartementet. I tillegg vil Høyre ha ytterligere fem medlemmer: én fra Konkurransetilsynet, én fra privat kjøttindustri, én fra ikke-samvirkebasert næringsmiddelindustri, én fra Norges Frukt og Grønnsaksgrossisters Forbund og Norkorn og én fra HSH og Coop. Med Høyres opplegg vil Regjeringen stå på vippen mellom landbrukets organisasjoner, private aktører og konkurransemyndighetene. Et slikt balansert opplegg synes jeg også at de rød-grønne partiene burde kunne se nærmere på. Jeg vil med dette ta opp Høyres forslag i innstillingen.
Representanten Torbjørn Hansen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Ved en inkurie har det falt ut én representant i forslag nr. 4, fra Venstre. Det er representanten fra Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbund. Jeg ber om at dette blir rettet opp, slik at det blir elleve representanter. Venstre er enig med Regjeringen i at antall medlemmer i Omsetningsrådet for jordbruksvarer reduseres fra 19 til 11 medlemmer. Venstre er også stort sett enig med Regjeringen i sammensetningen av rådet, men med ett viktig unntak. Vi er kritiske til at landbruksorganisasjonene skal ha flertall. Vi vil derfor erstatte én av landbruksorganisasjonenes representanter med en uavhengig representant som skal oppnevnes av Landbruks- og matdepartementet. Vi mener at en slik sammensetning vil ivareta allmenne samfunnsinteresser på en god måte. Venstre fremmer derfor forslag om at Omsetningsrådet skal bestå av følgende medlemmer: Fellesrepresentant for Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag, Tine BA, Nortura BA, Norske Felleskjøp, Norsk Landbrukssamvirke som fellesrepresentant for potet-, grønt- og pelsdyrsektoren, Landbruks- og matdepartementet, Fornyings- og administrasjonsdepartementet, Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbund, fellesrepresentant for ikke-samvirkebasert næringsmiddelindustri, fellesrepresentant for handelen og en uavhengig representant oppnevnt av Landbruks- og matdepartementet. Jeg tar med dette opp Venstres forslag i innstillingen.
Representanten Alvhild Hedstein har tatt opp det forslaget hun refererte til. Representanten har også rettet opp en feil i forslaget.
Omsetningsrådet har hovedansvaret for markedsreguleringen av norske jordbruksvarer. Dette ansvaret omfatter alle de viktigste jordbruksvarene våre. Omsetningsloven gir rådet myndighet til å innkreve omsetningsavgiften og til å forvalte avgiftsmidlene for å balansere de ulike råvaremarkedene. Rådet har spilt en viktig rolle i norsk landbrukspolitikk opp gjennom årene. Med den framlagte proposisjonen ønsker Regjeringen å markere at vi vil beholde Omsetningsrådet som et verktøy for markedsreguleringen også i framtiden. For å oppnå dette målet er det imidlertid nødvendig med en forenkling og modernisering av organisasjonsformen. Dette vil sikre rådet som et vitalt og beslutningsdyktig organ – og dermed gjøre det vel egnet til å ivareta sine samfunnsoppgaver i tiden som kommer. Omsetningsrådets organisasjonsform har sitt lovgrunnlag helt tilbake til 1930-tallet. Siden opprettelsen har rådet gradvis økt fra sine opprinnelige seks medlemmer til hele 19 medlemmer i dag. Rådet er i dag for stort til at det kan ivareta sine oppgaver på en fullgod måte. Dette ble også påpekt av Omsetningsrådet selv i høringen forut for siste utvidelse av rådet, i 2001. Regjeringen foreslår for det første å redusere Omsetningsrådet fra 19 til 11 medlemmer. Med færre medlemmer vil rådets arbeidsform bli mer effektiv, og man vil oppnå større fleksibilitet. Færre medlemmer vil også kunne medføre at Omsetningsrådet i større grad blir en arena for viktige diskusjoner knyttet til gjennomføringen av markedsreguleringen, slik hensikten hele tiden har vært. Helt siden opprettelsen av rådet har jordbrukets faglige og økonomiske organisasjoner hatt flertall i rådet. Norsk jordbrukspolitikk hviler på at jordbruksorganisasjonene beholder dette flertallet. Jordbruket har selv det økonomiske ansvaret for overproduksjon, og det er derfor av avgjørende betydning at jordbrukets faglige og økonomiske organisasjoner fortsatt har en vesentlig innflytelse på de løpende markedsreguleringstiltakene. Jeg minner om at dette prinsippet også ble lagt til grunn da Stortinget sist vedtok å utvide rådet, i 2001, etter forslag fra Bondevik II-regjeringen. På dette området har jordbrukspolitikken endret seg lite siden den gang. I lovforslaget legges det opp til at jordbrukets flertall fortsatt skal være knappest mulig – med én representants overvekt. Når det gjelder hvilke organisasjoner som bør være representert i rådet, er det lagt avgjørende vekt på at rådet skal være bredt sammensatt, med representanter fra hele verdikjeden for mat. Dermed vil rådets sammensetning gjenspeile de ulike interessene rådet er satt til å ivareta. For å nå målet om færre representanter må imidlertid noen interesser akseptere å være indirekte representert gjennom en fellesrepresentant. Jeg er klar over at noen av organisasjonene er skeptiske til en slik indirekte representasjon. I enkelte tilfeller kan det kanskje bli krevende å fremme sin sak gjennom en fellesrepresentant. Like fullt mener jeg at dette hensynet må vike for behovet for å redusere rådets størrelse. Jeg er overbevist om at forslaget til utvelgelse av representanter sikrer at alle interessene i rådet er tilstrekkelig representert – enten direkte eller indirekte. En ren reduksjon i antallet medlemmer er imidlertid ikke nok til å imøtekomme behovet for forenkling og modernisering av rådets arbeid. Regjeringen foreslår derfor en rekke organisatoriske endringer for å gjøre arbeidsformen mer fleksibel og gjøre rådet bedre i stand til å løse sine oppgaver. Lovpålegget om å ha et arbeidsutvalg foreslås opphevet. Jeg mener at det må være opp til rådet selv å bestemme hvordan det ønsker å organisere seg for å oppnå en god arbeidsform. Videre foreslås det at rådet gis hjemmel til å kunne delegere saker av ikke-prinsipiell art til sitt sekretariat. På denne måten kan rådet frigjøre ressurser til å behandle sentrale markedsreguleringsspørsmål. Det foreslås også å oppheve ordningen med et eget tilsynsutvalg. Dette utvalget har utspilt sin rolle, ettersom kontrolloppgavene i dag for en stor del er ivaretatt av andre offentlige organer.
Det blir replikkordskifte.
Det er ganske utrolig å høre statsråden stå her i Stortinget og hevde at dette bidrar til en bred sammensetning av Omsetningsrådet. Alle som kan lese, ser jo at dette er et samrøre mellom Senterpartiet og norsk landsbrukssamvirke, hvor man gir enkelte aktører som er markedsregulatorer, men som også opererer i markedet i konkurranse med andre, fortrinnsrett foran andre aktører. Jeg beklager sterkt at det skjer. Vi har tidligere sett at Omsetningsrådet har opptrådt partisk i forbindelse med de beslutningene som er skjedd. For tre år siden, da det var overskudd på svinekjøtt, la man på ekstra avgifter på såkalt tung gris[[presidenten klubber]] [[presidenten klubber igjen]]
Taletiden er omme.
Representanten Kielland Asmyhr er jo uenig i at vi har et omsetningsråd og en omsetningslov. Det er også grunnlaget for den kritikken han nå fremmer i denne replikken, og for den kritikken han fremmet i innlegget sitt. Det som er utgangspunktet her, er at etter bestemmelsene i jordbruksavtalen har jordbruket selv det økonomiske ansvaret knyttet til overproduksjon av jordbruksvarer, og de ulike reguleringstiltakene som rådet kan sette i verk for å balansere de ulike råvaremarkedene, er i all hovedsak finansiert gjennom omsetningsavgiften, som pålegges produsentene. Derfor er det etter min mening av stor betydning at jordbrukets faglige og økonomiske organisasjoner har en vesentlig innflytelse på de løpende markedsreguleringsaktivitetene, og de vil derfor også i framtiden opprettholde det flertall i rådet som de har hatt tidligere.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 658]]
Odelstinget skal da votere i sakene nr. 1–3 på dagens kart.
Under debatten er det blitt satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Kåre Fostervold på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre forslag nr. 2, fra Kåre Fostervold på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre
Det voteres over kapittel 1 § 2 b, kapittel 2 § 10 annet ledd, kapittel 3 § 12 fjerde ledd, kapittel 4 § 13 fjerde ledd, § 17, § 18 annet ledd og § 20 annet ledd, kapittel 6 § 30, kapittel 7 § 40 tredje ledd, kapittel 8 § 43 fjerde ledd og kapittel 10 § 58. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot disse refererte kapitler og paragrafer.
Det voteres alternativt mellom innstillingens kapittel 2 § 9 annet ledd og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «§ 9 annet ledd skal lyde: Inngrep av betydning, kan ikke foretas uten samtykke fra grunneieren og brukeren av grunnen.»
Det voteres alternativt mellom innstillingens kapittel 2 § 10 første ledd andre punktum og forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «§ 10 første ledd andre punktum skal lyde: Varsling skal skje skriftlig.»
Det voteres så over resten av kapitlene 1, 2, 3, 4, 6, 7, 8 og 10 samt kapitlene 5, 9, 11, 12 og 13.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har det blitt satt fram 13 forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Hans Frode Kielland Asmyhr på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 4 og 5, fra Torbjørn Hansen på vegne av Høyre og Venstre forslagene nr. 6–9, fra Torbjørn Hansen på vegne av Høyre forslagene nr. 10–12, fra Ingebrigt S. Sørfonn på vegne av Kristelig Folkeparti forslag nr. 13, fra Alvhild Hedstein på vegne av Venstre Forslag nr. 5, fra Høyre og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utforme et nasjonalt regelverk som gir kommunene stor grad av fleksibilitet til å fastsette egne grenser for boplikt.» Forslag nr. 12, fra Kristelig Folkeparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å fremma forslag om særskilde tiltak og ei kompensasjonsordning for dei menn fødd før 1965 som vert skadelidande av opphevinga av § 78 i lov om odels- og åsetesretten.» Forslag nr. 13, fra Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utforme et nasjonalt regelverk som gir kommunene stor grad av fleksibilitet til å fastsette egne grenser for boplikt.» Disse forslagene blir i tråd med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget. Det voteres først over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Lov 12. mai 1995 nr. 23 om jord[[jordlova]] oppheves.» Forslag nr. 3 lyder: «Lov 28. november 2003 nr. 98 om konsesjon ved erverv av fast eiendom[[konsesjonsloven]] oppheves.»
Det voteres over forslagene nr. 10 og 11, fra Kristelig Folkeparti. Forslag nr. 10 lyder: «I lov 28. juni 1974 nr. 58 om odelsretten og åsetesretten vert gjort følgjande endringar: § 2 første ledd skal lyde: Ein eigedom blir rekna som odlingsjord når fulldyrka eller overflatedyrka jord på eigedomen er minst 25 dekar, eller det produktive skogarealet på eigedomen er minst 500 dekar. § 29 skal lyde: Ved overdragelse av odelseiendom skal kommunen varsle de øvrige odelsberettigede. Dersom det er vanskelig å gi individuelt varsel, er det tilstrekkelig med kunngjøring i Norsk Lysingsblad og en avis som er alminnelig lest på stedet.» Forslag nr. 11 lyder: «I lov 28. november 2003 nr. 98 om konsesjon ved erverv av fast eigedom[[konsesjonsloven]] vert gjort følgjande endringar: § 4 første ledd nr. 4 skal lyde: 4. bebygd eiendom, ikke over 100 dekar, der fulldyrka og overflatedyrka jord utgjer mindre enn 25 dekar. § 5 annet ledd skal lyde: Ved erverv av bebygd eiendom hvor fulldyrka og overflatedyrka jord er minst 25 dekar, eller eiendommen består av minst 500 dekar produktiv skog, er konsesjonsfriheten etter første ledd nr. 1 og 2 betinget av at erververen bosetter seg på eiendommen innen ett år og selv bebor den i minst 5 år. Ved odelsløsning må erververen bebo eiendommen i minst 10 år. Som bebygd eiendom regnes her eiendom med bebyggelse som er eller har vært brukt som helårsbolig. Det samme gjelder eiendom med bebyggelse som ikke er tatt i bruk som helårsbolig, herunder eiendom med bebyggelse under oppføring dersom tillatelse til bebyggelse er gitt med sikte på boligformål. Erverver gjenlevende ektefelle eiendom fra sin avdøde ektefelle som eier eller ved uskifte, skal botiden gjenlevende har gjennomført før overtagelsen regnes mot plikttiden.»
Det voteres over forslagene nr. 6–9, fra Høyre. Forslag nr. 6 lyder: «I lov 28. juni 1974 nr. 58 om odelsretten og åsetesretten gjøres følgende endringer: Nåværende § 27 oppheves. Nåværende § 27 a blir ny § 27 og skal lyde: § 27 Utsetjing av sak om odelsløysing eller offentleg skifte ved søknad om fritak frå driveplikt Når det i samband med odelsløysing eller offentleg skifte blir søkt om fritak frå driveplikt, skal retten utsetje den endelege avgjerda i saka til fritaksspørsmålet er avgjort. § 28 skal lyde: § 28 Odelsløysing og tilbakesøkjing ved brot på driveplikt Dersom ein odelrettshavar ikkje oppfyller vilkår om driveplikt etter jordlova § 8, kan andre odelsrettshavarar innan fem år etter at overtakinga fann stad, søkje eigedomen løyst på odel utan hinder av om eigaren måtte ha betre odelsrett. Har eigaren fått eigedomen ved odelsløysing, kan også saksøkte i løysingssaka søkje eigedomen tilbake når vilkår om driveplikt ikkje blir oppfylt. Det same gjeld om eigaren, før tidsfristen etter første stykket er ute, avhender eigedomen til nokon som ikkje har odelsrett. Som avhending blir også rekna forpakting eller annan liknande total bruksrett. Krav om tilbakesøkjing etter dette stykket står tilbake for odelsrettshavarane sin løysingsrett etter første stykket. Når odelsløysinga eller tilbakesøkjinga er fullført, fell odelsretten for den tidlegare eigaren bort. Er odelsløysinga eller tilbakesøkjinga fullført av nokon som ikkje høyrer til den tidlegare eigaren si line, fell odelsretten bort også for denne lina. § 39 skal lyde: § 39 Bu- og driveplikt for attlevande For at attlevande skal ha vern som nemnt i §§ 34 til 36, må han seinast frå eitt år etter at han blei eigar, bu på eigedomen og bruke han som sin reelle bustad, og drive eigedomen i samsvar med jordlova § 8. Den styresmakta som kan gi konsesjon etter konsesjonslova, kan gi dispensasjon frå buplikta etter første punktum. Den styresmakta som kan gi fritak frå driveplikt etter jordlova § 8 a, kan gi dispensasjon frå driveplikta. Bruksretten fell bort om attlevande varig flytter frå eigedomen eller om eigedomen ikkje blir driven på forsvarleg måte. § 40 skal lyde: § 40 Frist for å gjere odelsretten gjeldande Retten til odelsløysing må gjerast gjeldande innan seks månader frå den dagen då dokument som gir den nye eigaren full heimel blir tinglyst. Dette gjeld også overgang ved arv. Ved tvangssal blir foreldingsfristen rekna frå tinglysinga av tvangssalskøyte. Reglane i første stykket gjeld likevel ikkje når ein eigar med odelsrett ikkje i dei fem første åra etter overtakinga oppfyller driveplikta etter jordlova § 8. Andre odelsrettshavarar som hadde odelsrett då eigaren fekk tinglyst heimel, kan i eit slikt tilfelle krevje å løyse eigedomen, dersom kravet blir sett fram innan fem år frå overtakinga. § 51 tredje ledd skal lyde: Reglane om driveplikt i jordlova § 8 første stykket gjeld tilsvarande når ein åsetesarving tek over jord.» Forslag nr. 7 lyder: «I lov 26. juni 1992 nr. 86 om tvangsfullbyrdelse gjøres følgende endringer: § 11-13 annet ledd oppheves. Tredje ledd blir nytt annet ledd.» Forslag nr. 8 lyder: «I lov 28. november 2003 nr. 98 om konsesjon ved erverv av fast eiendom[[konsesjonsloven]] mv. gjøres følgende endringer: § 5 annet ledd skal lyde: Første ledd gjelder tilsvarende for samboere i ekteskapslignende forhold. Som samboere etter bestemmelsen her regnes samboere som fyller vilkårene i arveloven § 28 a. § 5 tredje ledd oppheves. § 6 oppheves. § 9 første ledd skal lyde: Ved avgjørelsen av søknad om konsesjon for erverv av eiendom som skal nyttes til landbruksformål, skal det legges særlig vekt på: 1. om erververs formål vil ivareta hensynet til bosettingen i området, 2. om ervervet innebærer en driftsmessig god løsning, 3. om erververen anses skikket til å drive eiendommen, 4. om ervervet ivaretar hensynet til helhetlig ressursforvaltning og kulturlandskapet. § 13 tredje ledd skal lyde: Kongen kan sette en frist for erververen til å søke konsesjon dersom: 1. tidsgrensen for tvangsbruk etter § 3 annet ledd overskrides. 2. erververen unnlater å bygge innen 5 år i strid med § 4 annet ledd. 3. erververen foretar bruksendring i strid med plan i henhold til § 4 tredje eller fjerde ledd. 4. erverver som nevnt i § 5 første ledd nr. 5 ikke overholder fristen for videresalg. 5. kravet til bosetting etter § 7 tredje ledd jf. § 6 ikke overholdes.» Forslag nr. 9 lyder: «Lovvedtaket IX skal lyde: Loven gjelder fra den tid Kongen bestemmer. Kongen kan bestemme at de enkelte bestemmelsene skal gjelde fra forskjellig tid. I forbindelse med lovens ikrafttredelse gjelder følgende overgangsbestemmelser: 1. Endringene i odelsloven §§ 1, 2, 8, 12, 21, 40 til 48 og 78 får ikke virkning for forhold der det etter tidligere regler er oppstått anledning til å bruke odels- eller åsetesrett før endringen her tar til å gjelde. 2. Endringene i odelsloven §§ 6, 63, 69 og 70 gjelder bare der sak er reist etter ikrafttredelsen. 3. Ved samodling etter odelsloven § 15 tredje ledd siste punktum og fjerde ledd inngår også samodlingstid fra tiden før ikrafttredelsen. 4. Endringene i odelsloven §§ 20 til 20 c gjelder bare for tilbud som er satt fram etter ikrafttredelsen. 5. Endringen i odelsloven § 25 medfører ikke at avkall fra tiden før ikrafttredelsen blir virkningsløst. 6. Endringene i odelsloven §§ 34 til 39 gjelder ikke der en odelsberettiget eier er død før ikrafttredelsen. 7. Reglene om oppsigelse av leieforhold i odelsloven § 50 gjelder etter ikrafttredelsen selv om odelsretten kunne vært gjort gjeldende eller er gjort gjeldende før loven trer i kraft. 8. Er driveplikten etter gjeldende konsesjonslov § 5 annet ledd eller etter odelsloven § 27 brutt før loven trer i kraft, kan bruddet følges opp etter de nye reglene i jordloven. 9. Er en søknad om konsesjon, driveplikt eller odelsfrigjøring ikke endelig avgjort når loven trer i kraft, skal forvaltningens behandling av søknaden følge de nye bestemmelsene selv om søknaden er innsendt før loven trådte i kraft. Det samme gjelder melding sendt kommunen etter konsesjonsloven § 6 annet ledd. Søknaden anses som endelig avgjort dersom klage ikke er mottatt innen klagefristens utløp, eller dersom forvaltningen har fattet avgjørelse i klagesaken. 10. En eier som eier jordbruksareal ved lovens ikrafttredelse, har driveplikt i tråd med jordloven § 8. 11. Er ervervet som utløste boplikt skjedd før ikrafttredelsen, men det er søkt fritak fra boplikt, eller boplikten er under oppfyllelse eller er misligholdt på ikrafttredelsestidspunktet, faller plikten bort.»
Det voteres over forslag nr. 4, fra Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «I I lov 12. mai 1995 nr. 23 om jord[[jordlova]] gjøres følgende endringer: § 12 skal lyde: § 12 Deling Eigedom som er nytta eller kan nyttast til jordbruk, skogbruk eller hagebruk kan delast, eller det kan stiftast bruksrettar til del av eigedomen. Deling krev likevel samtykke frå kommunen om delinga vert råka av andre eller femte ledd, eller av forskrift etter § 13. Dyrka jord som er nytta eller kan nyttast til jordbruk eller hagebruk, kan ikkje delast eller frådelast eigedom utan kommunen sitt samtykke. Plikt til å søkje deling etter første ledd andre punktum gjeld også ved avtale om forpakting og liknande leige eller bruksrett til del av den dyrka jorda når retten er stifta for lengre tid enn 10 år, eller ikkje kan seiast opp av eigaren[[utleigaren]] 1. det er gitt samtykke til omdisponering etter jordlova § 9, og dette samtykket ikkje er forelda, jf. § 9 fjerde ledd, eller 2. formålet med frådelinga eller delinga er å overdra jorda som tilleggsareal til annan eigedom som er nytta eller kan nyttast til jordbruk eller hagebruk. Det er eit vilkår at det er oppretta skriftleg kontrakt der det går fram kva eigedom arealet skal leggjast til, og at arealet skal nyttast til slikt formål. Samtykke til deling etter andre ledd kan berre tillatast når samfunnsinteresser av stor vekt taler for det. Bygningar som ligg i eller nær tunområde kan ikkje frådelast eigedom som er nytta eller kan nyttast til jordbruk eller hagebruk utan kommunen sitt samtykke. Frådeling av bygningar som ligg i eller nær tunområdet kan tillatast når frådelinga ikkje vil føre til skade på kulturlandskapet, til konkret påreknelege driftsmessige ulemper av vesentleg betydning, eller dersom samfunnsinteresser av stor vekt taler for deling. Vedtak kommunen gjer etter andre og femte ledd kan påklagast til fylkeslandbruksstyret om ikkje departementet har fastsett ein annan klageinstans. Ny § 13 skal lyde: § 13 Lokale reglar om deling Etter søknad frå kommunen kan departementet innføre forskrift som inneber at eigedom som er eller kan nyttast til jordbruk, hagebruk eller skogbruk, ikkje kan delast utan kommunen sitt samtykke. Slik forskrift kan innførast når kommunen meiner forskrift er ønskeleg ut frå omsynet til driftsmessig gode løysingar eller omsynet til kulturlandskapet. Når det er søkt om deling etter lokale reglar, kan kommunen ved avgjerda berre leggje vekt på omsyn som låg til grunn for innføringa av reglane. Ny § 14 skal lyde: § 14 Eigedom som består av fleire registernemningar Søknadsplikta etter §§ 12 og 13 gjeld også for eigedom som består av fleire registernemningar dersom registernemningane er på same eigarhand. Ny § 15 skal lyde: § 15 Tvangsauksjon og jordskifte Begrensningane i §§ 12 og 13 gjeld ikkje når del av eigedom blir seld ved tvangssal. Det same gjeld dersom det i samband med offentleg jordskifte er nødvendig å dela eigedom. Ny § 16 skal lyde: § 16 Vilkår Samtykke til deling etter §§ 12 og 13 kan givast på slike vilkår som er nødvendige av omsyn til dei formåla føresegnene skal fremje. Ny § 17 skal lyde: § 17 Bortfall av delingssamtykke Dersom deling ikkje er rekvirert innan tre år etter at samtykke til deling er gitt, fell samtykket bort. II Endringane tek til å gjelde straks.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «I lov av 28. juni 1974 nr. 58 om odelsretten og åsetesretten gjøres følgende endringer: § 8 skal lyde: Utanom odlaren får barna odelsrett. §§ 13 og 14 oppheves. § 27 oppheves. § 27a oppheves. § 28 oppheves. § 30 oppheves. § 31 oppheves.»
Det voteres over komiteens innstilling til I § 1 til og med § 50 og § 58 til og med § 79. Fremskrittspartiet og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over komiteens innstilling til I §§ 51–57. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over komiteens innstilling til VI § 3 fjerde punktum. Fremskrittspartiet og Høyre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over komiteens innstilling til resten av VI samt IX. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over komiteens innstilling til VII § 4 første ledd nr. 4 til og med § 5 tredje ledd. Fremskrittspartiet har også her varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over VII § 7 og § 13 tredje ledd nr. 4 og 5. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over resten av VII. Fremskrittspartiet og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over II, III, IV, V og VIII.
Det voteres så over lovens overskrift og loven i sin helhet. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er – forslagene nr. 1 og 2, fra Hans Frode Kielland Asmyhr på vegne av Fremskrittspartiet – forslag nr. 3, fra Torbjørn Hansen på vegne av Høyre – forslag nr. 4, fra Alvhild Hedstein på vegne av Venstre Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en fullstendig gjennomgang av omsetningslovens rolle, funksjon og hvilke mål som ønskes oppnådd, og fremme sak om dette for Stortinget.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget. Presidenten vil først la votere over forslag nr. 4, fra Venstre. Forslaget lyder: «§ 2 første og annet ledd skal lyde: For å fremja fyremålet etter § 1skal det vera eit omsetningsråd med 11 medlemer. Departementet oppnemner medlemer med personlege varamedlemer for kvar av desse: Fellesrepresentant for Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag, Tine BA, Nortura BA, Norske Felleskjøp, Norsk Landbrukssamvirke som fellesrepresentant for potet-, grønt- og pelsdyrsektoren, Landbruks- og matdepartementet, Fornyings- og administrasjonsdepartementet, fellesrepresentant for ikke-samvirkebasert næringsmiddelindustri, fellesrepresentant for handelen og en uavhengig representant oppnevnt av Landbruks- og matdepartementet.»
Det voteres over forslag nr. 3, fra Høyre. Forslaget lyder: «§ 2 første og andre ledd skal lyde: For å fremja fyremålet etter § 1 skal det vera eit omsetningsråd med 11 medlemer. Departementet oppnemner medlemer med personlege varamedlemer for kvar av desse: Landbruks- og matdepartementet, Norges Bondelag, Norsk Bonde- og Småbrukarlag, Tine BA, Nortura BA, Norske Felleskjøp, Konkurransetilsynet, Fellesrepresentant for privat kjøttindustri, Fellesrepresentant for ikke-samvirkebasert næringsmiddelindustri, Fellesrepresentant for Norges Frukt og Grønnsaksgrossisters Forbund og Norkorn og Fellesrepresentant for Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon og Coop NKL BA.»
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «§ 2 annet ledd skal lyde: Departementet oppnemner medlemer med personlege varamedlemer for kvar av desse: 3 representantar frå organisasjonar og føretak knytte til Norsk landbrukssamvirke 3 representantar frå føretak knytte til ikkje-samvirkebasert industri 2 representantar frå forbrukarorganisasjonane 2 representantar frå handelen 1 representant for dei tilsette i føretaka Fornyings- og administrasjonsdepartementet og Landbruks- og matdepartementet verkar som sekretariat.»
Her har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme imot. Voteringstavlene viste at det var avgitt 62 stemmer for komiteens innstilling og 17 stemmer mot.[[Voteringsutskrift kl. 16.03.28]]
Jeg stemte feil.
Representanten Chaudry skal antakelig stemme for innstillingen?
Det stemmer.
Komiteens innstilling er da bifalt med 63 mot 16 stemmer. Det skal nå voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.