Jeg har først behov for å få en klargjøring fra representanten Kleppa, om det virkelig er tilfellet at representanten Meltveit Kleppa mener at det i 1998 og 1999, da vi hadde negativ realvekst i frie inntekter for kommunesektoren, var bedre enn det blir neste år, med en realvekst i frie inntekter og inntekter til kommunene på rundt 4 pst. Er det i Senterpartiets ånd at det er bedre med en negativ realvekst når de sitter med kommunalministeren, enn med en formidabel realvekst når Høyre sitter med kommunalministeren? Helt siden 1998 har arbeidsmarkedet årlig blitt svekket. Nå er ledigheten dessverre oppe i 110 000 mennesker. Det er en enorm sløsing med både menneskelige og samfunnsmessige ressurser. Hovedårsaken til denne økningen er internasjonalt svake konjunkturer. Samtidig har vi i Norge hatt høy kronekurs, høy rente og særnorske lønnsoppgjør. Kombinasjonen av disse har vært at konkurranseutsatt næringsliv i særdeleshet har hatt og fremdeles har problemer. Det er dette Regjeringens politikk er ment å takle. Denne regjeringen har som hovedmål å få ned arbeidsledigheten. Fokus på stramme budsjetter har hatt en misjon. Vi ser nå at Regjeringens politikk begynner å virke. Foliorenten fra Norges Bank er satt ned fra 7 til 2,5 pst. Kronen har blitt svekket, spesielt mot euroen i det siste. Tidenes største skatte- og avgiftslettelser er gitt, nesten 20 milliarder kr, i all hovedsak til næringslivet. Nå ser vi heldigvis at vi har fått en stagnasjon i arbeidsledigheten, de seneste to månedene sågar en liten nedgang. Det er viktig å presisere at det er langt igjen, og mye gjenstår. Men spørsmålet som må stilles, går først til Senterpartiet: Ville deres bruk av utallige flere pensjonsmilliarder og opposisjonsmilliarder gitt lavere rente, og dermed en svekkelse av den norske kronen? Til Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti: Ville deres skatteskjerpelser gitt økt lønnsomhet for landets bedrifter, og dermed medført flere ansettelser? Svaret er åpenbart. Det er det motsatte. Å få mennesker tilbake i arbeid er langt mer komplisert enn ensidig å fokusere på arbeidsmarkedstiltak. Det absolutt viktigste for å få ledigheten ned er å legge til rette for nye bedrifter og legge til rette for lønnsomhet blant de eksisterende. Det gjøres gjennom skattelettelser, gjennom en generell næringspolitikk og gjennom å legge til rette for lavere rente. I arbeidsmarkedet vil det dessverre alltid være mennesker som faller utenfor. Disse har det offentlige et sterkt ansvar for. Arbeid med bistand, varig tilrettelagt arbeid og arbeidsmarkedsbedrifter er viktig infrastruktur for dem som har det aller vanskeligst. Men for dem som på egen hånd ikke klarer å få seg arbeid, er Aetat det viktigste offentlige bidraget. For denne Regjeringen er det viktig at Aetat i større grad hjelper nettopp disse. Det gjelder spesielt innvandrere, ungdom og langtidsledige. Store økninger har funnet sted i Aetats budsjetter de siste to årene, spesielt for 2003, som for øvrig var den største satsingen på Aetat på ti år. Den retorikk som Arbeiderpartiet har brukt for å forsøke å fordele skyld når det gjelder arbeidsledigheten, er grovt misvisende. Vi vet at hovedgrunnen til norsk ledighet er internasjonale konjunkturer sammen med særnorske endringer og tiltak. Det har ikke medført riktighet at denne regjering har sittet passiv. Men i motsetning til Arbeiderpartiets retorikk vet vi at det tar flere år før vi ser endringer i ledigheten som følge av finanspolitikken. Det er også vårt fokus på en stram finanspolitikk som har lagt til rette for lavere rente og dermed lavere kronekurs. Det er takket være denne regjeringen at landet har fått tidenes skattelettelser. Man kan stille seg spørsmål om det hadde vært flere eller færre ledige dersom man ikke hadde fått tidenes skattelettelser, og dersom man ikke hadde hatt en stram finanspolitikk som hadde lagt til rette for lavere rente og lavere kronekurs. Til slutt er det fristende å minne det sosialistiske flertall om deres meget negative merknad i henhold til institusjonen BI – om det er tilfellet at BI ikke har den nødvendige legitimitet som skal til for å evaluere sider innen arbeidsmarkedet. Det kunne man ha et behov for klarhet i.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Til foregående taler kunne det være å bemerke at jeg ennå ikke har registrert mange fra regjeringspartienes kommunestyremedlemmer rundt omkring i landet som er særlig misfornøyd med det Arbeiderpartiet fikk regjeringspartiene med på, nemlig en økning på kommunebudsjettet på nær 2,5 milliarder kr. Jeg har i hvert fall registrert i min egen hjemkommune, Trondheim, at de borgerlige partiene, også regjeringspartiene, har brukt hver eneste krone livlig i den budsjettdebatten som har vært i ettertid, etter budsjettforliket i Stortinget. Jeg har en annen sak, som er omtalt i innstillingen på side 24, hvor flertallet i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, tar opp en sak som dreier seg om Tydal kommunes forhold til Finansdepar-tementet og staten. Tydal har egentlig mistet tre års naturressursskatt fordi det har vært en intern uenighet i likningsmyndighetene om hvem som skal betale skatten. Pengene har i sin helhet gått til statsskatt istedenfor naturressursskatt, fordi den regnes krone for krone mot statsskatten. Dette flertallet i komiteen synes det er «for gæli», for å si det på trøndersk, at en kommune skal bli skadelidende på den måten på grunn av rot hos likningsmyndighetene. Nå har jeg registrert tidligere at Fremskrittspartiet ofte har vært opptatt av at enkeltpersoner ikke skal bli skadelidende på grunn av rot hos likningsmyndighetene. Jeg lurer på hvorfor ikke Fremskrittspartiet er med i dette flertallet, om ikke de også er enig i at det bør finnes en minnelig løsning mellom staten ved Finansdepartementet og Tydal kommune, slik at heller ikke en kommune skal bli skadelidende når det er feil og rot fra likningsmyndighetenes side.
Eg er svært glad for at komiteen er så klar i sine merknader når det gjeld tiltaksplassar innanfor området varig tilrettelagt arbeid, arbeid med bistand og andre tiltak for yrkeshemma gjennom arbeidsmarknadsbedrift. Her får Regjeringa klar melding frå eit samla storting om å utgreie både økonomi og dimensjonering av slike tiltaksplassar i løpet av neste år. Eg er glad for den positive tilbakemeldinga som statsråden gav i sitt hovudinnlegg. Arbeidstilsynet har no fått fleire oppgåver. I tillegg er dette tilsynet særs viktig i forhold til intensjonen om eit inkluderande arbeidsliv. Eg vil òg minne om at det blir enda større utfordringar for Arbeidstilsynet i samband med at EØS-området blir utvida frå 1. april neste år. Arbeidarpartiet hadde gjerne sett at det hadde vore mogleg å auke løyvingane til Arbeidstilsynet neste år. I vårt alternative budsjett gjorde me framlegg om ei løyving på 10 mill. kr, men dette var det ikkje mogleg å einast om i budsjettdrøftingane med regjeringspartia. Eg vil òg på dette området be statsråden følgje nøye med og vurdere den reelle økonomiske situasjonen for Arbeidstilsynet i samband med revidert nasjonalbudsjett neste år. Heilt til slutt: Eg har fått veldig mange positive tilbakemeldingar frå Kommune-Noreg i samband med det budsjettforliket som Arbeidarpartiet og regjeringspartia inngjekk. Ei fordobling av dei frie inntektene til kommunesektoren har ført til at budsjettprosessen i kommunane blei mykje enklare, mykje lettare, for lokalpolitikarane våre ute i kommunestyra. Eg skal nemne eitt godt døme frå mitt eige fylke, frå Sauherad kommune. Kommunen fekk 1,8 mill. kr ekstra i samband med budsjettforliket. Det gjorde at dei kunne styrkje pleie- og omsorgstenestene sine med 500 000 kr, dei kunne styrkje grunnskulen med 300 000 kr, dei kunne styrkje kulturen med 200 000 kr, og kyrkja i kommunen blei styrkt med 75 000 kr, for å nemne enkelte område som er vel verde å bli styrkte. Sauherad kommune er ein av dei kommunane i Telemark som slit aller mest med økonomien. Eg tør ikkje tenkje tanken eingong korleis situasjonen hadde vore for denne kommunen dersom Regjeringa hadde fått gjennomslag for sitt opplegg.
Etter en del av de innleggene som har vært holdt, finner jeg det nødvendig å påpeke at SVs rammer for budsjettet i alle de foregående åra har vært akkurat slik som alle de andre partienes har vært. Vi har altså ikke brukt mer oljepenger enn andre. I år har SV valgt å bruke 2,3 milliarder kr mer for å få ledigheten ned. Det har vært til fornuftige investeringer, som vi mener hadde vært en bedre bruk av en del av de 3 milliarder kr i økning i dagpengene, som vi nå skal saldere opp i løpet av denne uka – rett og slett å gjøre nødvendige ting. Denne regjeringen har brukt 27 milliarder flere oljekroner når året er slutt, enn det man mente var helt nødvendig ved årets begynnelse. Ennå ser det litt lysere ut i norsk økonomi, det har ikke gått helt «på dunken». Da er det jo grunn til å spørre: Hvorfor har det gått slik? Hovedgrunnen til det er jo at sentralbanken altfor sent, men nå riktignok har satt renten ned. Det er det som har virket. Det er jo overhodet ikke den såkalte stramme finanspolitikken som har vært viktig. Jeg vil bare minne om at det er 55 milliarder kr i etterslep når det gjelder oppussing av norske skoler. Det hadde vært fornuftig å få gjort det nå når vi har ledig kapasitet økonomisk og ledige bygningsarbeidere, mange går nå på dagpenger eller er permitterte. Det er mangel på IT-kompetanse i skolen. Det hadde vært mye bedre å ha de unge, velutdannede IT-konsulentene på jobb i skolen enn at de går ledige. Det hadde vært bra både for barna og for dem. For det er riktig, som statsråden nå sier, at det er veldig skadelig når man faller ut av arbeidslivet, og ikke får den kompetansehevingen som det er å stå i jobb. Så sier representanten Skovholt Gitmark at Regjeringen ikke har vært passiv. Nei, det skal være visst! De har vært veldig aktive i å kutte, spesielt når det gjelder de yrkeshemmede. Nå sier statsråden at man har inngått en ny intensjonsavtale. Det er vel og bra, men hva med praksis? Hvor i statlig virksomhet skal folk med yrkeshemming nå få jobb? Det er arbeidsplasser med høykompetanse Regjeringen og Arbeiderpartiet nå har kuttet muligheten til å få utdanning til. SV vet at det er veldig mange av de yrkeshemmede som kan, hvis de får muligheten. Den muligheten er nå sterkt begrenset. Hvilke kommuner er det som vil ha råd til å ansette yrkeshemmede, når de allerede er så presset at arbeidsmiljøet er slik at folk blir syke av å jobbe der? Jeg bare spør. Det må være lov å spørre om det når man har en målsetting om at yrkeshemmede skal få jobb. Et eller annet sted må de jobbe. Det er tøft i det private næringsliv om dagen. Det er like tøft i det offentlige.
La meg først gripe tak i den ufordringen som jeg fikk fra representanten Giske, vedrørende tapt naturressursskatt for Tydal kommune. Man kan jo si at det er beklagelig at vi ikke er med på flertallsmerknaden, så kunne jeg ha vært både kort og konsis i min uttalelse. Denne saken er litt problematisk, men én ting er helt klar. Det er ingen uenighet om at sakens kjerne er at det er uenighet likningsmyndighetene imellom om hvem som skal betale denne skatten – det er det som er problemet. Det er ingen uenighet om at Tydal kommune etter loven har krav på denne skatten. Derfor vil det også være rimelig at Finansdepartementet, eller Regjeringen, finner fram til en minnelig ordning med Tydal kommune, selvfølgelig uten at det betyr at vi skal bruke av en skjønnspott. Det blir urimelig at andre kommuner skal belastes for den urett som er begått overfor Tydal kommune. Jeg håper det skal være mulig for Regjeringen å finne disse midlene under andre poster. Det er trist hvis man ikke finner fram til en minnelig ordning her, og at Stortinget blir nødt til å fremme egne forslag for å yte rettferdighet overfor Tydal kommune. Så vil jeg igjen utfordre statsråden i forhold til det både undertegnede og representanten Meltveit Kleppa etterlyste i hovedinnleggene i dag. Det gjelder den flertallsmerknaden som står på side 23. Der vises det til de fire kommunene som har rapportert feil, og da på en måte ikke har fått de rettmessige utbetalingene i forhold til psykisk utviklingshemmede. Hvis statsråden allerede i dag hadde kunnet signalisere klart og tydelig at disse fire kommunene også skal få kompensert det resterende tapet, ville det ha ryddet opp litt. Så vil jeg også – bare for å få kortet ned debatten litt – få lov til å gi signal om at jeg i mitt hovedinnlegg gav uttrykk for at vi ville stemme imot innstillingens V, som for øvrig skulle være IV. Det er selvfølgelig ikke nødvendig, da Fremskrittspartiet skal stemme imot rammen. Jeg vil også signalisere at Fremskrittspartiet subsidiært ønsker å stemme for det rammeuavhengige forslag nr. 13, når eventuelt forslag nr. 7, fra Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, måtte falle.
Statsråd Solberg var usikker på korleis ho skulla tolka tre forslag til vedtak i innstillinga. Lat meg difor klargjera det. For det fyrste når det gjeld asylmottak: Fleirtalet ynskjer ei eiga sak til komiteen. Vi synest vi då får ei heilt anna anledning til å behandla det spørsmålet, enn vi får ved ei melding i revidert. For det andre, kompetansemottak: I det legg vi mottak der tilsette har kompetanse til å skapa tryggleik både for psykisk sjuke og andre bebuarar, for dei tilsette sjølve og for omgivnadene. Det tredje spørsmålet gjaldt vergeordning. Der trur eg statsråden misforstår. Det er eit forslag til ei generell ny vergeordning med faste honorar og med styrkt opplæring. Så har det vore diverse spørsmål til Senterpartiet i debatten. Fyrst til spørsmålet frå Høgre – samanlikninga mellom 1998 og 2004. Det som er poenget for Senterpartiet, er at det er samsvar mellom dei oppgåvene kommunane har, og dei midlane som er til disposisjon. Vi registrerer at på to år har kommunesektoren fått svekt sine moglegheiter med 12,8 milliardar kr. Framstegspartiet meinte at Senterpartiet syter for mykje om alt det som skjer i kommunane! Eg synest det er vedunderleg at Framstegspartiet har oppdaga alt det gode som skjer i kommunane rundt omkring. Det er difor Senterpartiet meiner at kommunane er dei beste til å løysa utfordringane lokalt, anten vi snakkar om skule eller om omsorg. Om Framstegspartiet har kome på betre tankar, og ikkje hyler på at staten skal løysa alt, er det veldig bra. Venstre var snurt over Senterpartiet sine merknader. For meg ser det ut som om Venstre ikkje følgjer heilt med på kva deira folk gjer i regjering – støttar Høgre når det gjeld konkurranseutsetjing og endra kommunestruktur. Så etterlyste Kristeleg Folkeparti ein verdidebatt, og dei etterlyste faktisk òg hurrarop frå Senterpartiet. Det er altså Kristeleg Folkeparti som er med på å redusera talet på kvoteflyktningar til det halve, som tek norskopplæringa vekk frå mange som treng det for ein god integreringsprosess, som legg fram ein handlingsplan mot fattigdom som sjuke og ledige må betala, og som lar forskjellane auka i dette landet. Lat meg seia: Den dagen det går opp for Kristeleg Folkeparti at dei som i dag tek ut skattefritt aksjeutbytte, er andre enn dei lokale gründerane som investerte i eigne bedrifter og for lokalmiljøet, den dagen Kristeleg Folkeparti går inn for skatt på aksjeutbytte, og òg går inn for ein fleirårig opptrappingsplan for kommunesektoren, slik at vi kan sikra skule og omsorg, då skal det ikkje mangla på hurrarop frå Senterpartiet.
Fremskrittspartiets fraksjonsleder og komiteens nestleder, Per Sandberg, stilte i sitt siste innlegg et spørsmål til kommunalministeren som hun hittil har valgt ikke å besvare. Jeg vil derfor gjerne gjenta spørsmålet, som jeg skjønner også er stilt tidligere i debatten. Det gjelder en flertallsmerknad på side 23 i innstillingen, som dreier seg om en feilmelding fra fire kommuner om antall psykisk utviklingshemmede som de skulle ha refusjon eller betaling fra staten for. Meg bekjent er det en bagatellmessig feil. Det er feil person som har undertegnet en ellers korrekt søknad. Disse utbetalingene ligger innenfor rammene i statsbudsjettet for 2004, for man kan vel ikke budsjettere med at det kan være feil person som underskriver et korrekt utfylt formelt skjema. Pengene må altså være der. Regjeringen har sagt at den skal utbetale først 50 pst., og så senere muligens 80 pst. av dette, men ikke 100 pst., har jeg blitt fortalt. Man skal altså i realiteten straffe psykisk utviklingshemmede i en kommune fordi man i administrasjonen har gjort en relativt liten slurv med en formell undertegnelse. Det er et flertall i komiteen, og derved i Stortinget – ingen av partiene som er med på flertallsmerknaden, har hatt noen som har sagt at de er uenige med sitt parti – som ber om at departementet sørger for at det gis 100 pst. kompensasjon, slik meningen var. Tidlig i perioden stilte jeg statsminister Kjell Magne Bondevik et spørsmål om hvorledes Regjeringen ville forholde seg til flertallsmerknader. Han uttrykte en klar holdning fra Regjeringens side: Der hvor det var et flertall i Stortinget som gav uttrykk for noe, og det ikke gikk ut over budsjettrammene – hva det ikke kan gjøre her – ville man være innstilt på å følge det. Jeg vil gjerne ha en bekreftelse av kommunalministeren på at hun overfor sitt embetsverk vil gi de nødvendige instrukser, slik at ikke en byråkratisk, bagatellmessig feil gir seg utslag i mindre overføringer til disse fire kommunene, og at man altså vil respektere stortingsflertallet i denne saken. Jeg ber kommunalministeren om å bekrefte at denne flertallsmerknaden vil bli gjennomført i praksis, slik at den usikkerhet disse fire kommuner har, blir eliminert.
Bare noen korte merknader til tre konkrete saker ved avslutningen av debatten. For det første viser jeg til representanten Meltveit Kleppas innlegg når det gjelder presisering av forståelsen av merknadene fra et flertall, ikke bare i komiteen, men i salen, vedrørende innvandringsområdet, herunder spørsmålet om verger, hvor det er en omforent forståelse av det som representanten Meltveit Kleppa her la til grunn. For det andre viser jeg til innlegget fra representanten Carl I. Hagen om disse fire kommunene som har rapportert feil vedrørende psykisk utviklingshemmede. Her er komiteens flertall, som også her er flertallet i salen, ikke til å misforstå. Det er en helt klar merknad, som slår fast at det skal være 100 pst. kompensasjon. For det tredje viser jeg til innleggene fra representantene Giske og fra Sandberg, som gjorde det klart at Fremskrittspartiet sluttet seg til den merknad som er i innstilingen fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet når det gjelder naturressursskatt for Tydal. Jeg har vanskelig for å forstå at det skulle være store problemer forbundet med å finne en rimelig løsning for kommunen. Dette er fullt mulig å avregne mot sekkeposten for skatteinntekter. Her beror det på en vilje fra Finansdepartementets side til å finne en løsning. Etter innlegget fra representanten Per Sandberg er det avklart at et flertall i salen anmoder om en slik avklaring. Jeg forutsetter at Regjeringen følger opp den vilje som Stortingets flertall her har uttrykt, på alle disse områdene.
Det er med litt forbauselse jeg konstaterer at Stortinget har begynt å behandle skattetvistsaker direkte i en innstilling. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at det er relativt uvanlig. For øvrig ligger det ikke under mitt konstitusjonelle ansvar å svare på den delen av det. Når det gjelder vedtakene i Finansdepartementet, må man forholde seg til finansministeren. Dette er altså en klagesak som har gått den veien, og det er en av de første gangene jeg har opplevd at Stortinget faktisk behandler en embetsbehandling av en sak i plenum, uten noen saksforberedelser, for så å si hvordan man skal løse en sak som alternativt ville gått for retten. Fra Kommunaldepartementets side har vi åpnet for at vi gjennom skjønn skal kunne gi Tydal mulighet til å klare det likviditetsproblemet som vedtakene innenfor jusen har medført, og har sagt at de må søke oss om det. Vi har hatt møter med dem innenfor det som er den normale måten å behandle kommuner på, som av ulike grunner, det være seg på grunn av skattemyndigheter eller annet, har kommet ut i plutselig inntektssvikt, slik som Tydal kommune har. Det har altså Kommunaldepartementet hatt en åpen holdning til. Hvis det gjelder skjønnsmessige vurderinger her, er det vi som er ansvarlig for det. Jeg er litt forbauset over at man mener at man kan sitte på all kompetanse til å skjære igjennom i en skattesak rett i salen i Stortinget. Når det gjelder spørsmålet om de fire kommunene, eller fem kommunene – så vidt jeg har oversikt over nå – har jeg vært så lenge i Stortinget at jeg vet hva en flertallsmerknad betyr. Men jeg har lyst til å si litt om bakgrunnen. Det er ikke slik at det bare er én feil som er gjort. Systemet for behandling av innrapportering av funksjonshemmede er først slik at man foretar en innrapportering, og da er det visse lovmessige krav til det. Så er det slik at en rekke kommuner blir gjenstand for kontroll, fordi vi skal ha kontroll med de pengene som betales fra statens side. Så viser det seg at en del av kommunene ikke har hatt dokumentasjon på at disse psykisk utviklingshemmede faktisk er psykisk utviklingshemmede. Så sendes disse kontrollrapportene fra revisjonen til kommunen, hvor man altså ikke har rettet opp feilen. I tillegg sendes et rundskriv, hvor alle tallene rapporteres, i slutten av august, hvor de samme kommunene har hatt mulighet til å rette opp feil i sine tall. Det har altså ikke bare vært én feil. Det har vært to klagemuligheter før dette har blitt fastsatt. Dette inngår som et kriterium for fordeling av alle penger. Alle pengene som er avsatt til dette, er nå fordelt til andre kommuner. Det betyr at den eneste måten vi nå kan gå inn og gjøre noe med det på, hvis vi ikke skal ta en ny refordeling av pengene mellom kommunene på de ordinære tildelingene, er å gå inn og gjøre noe i forhold til skjønn. Jeg har lyst til å minne om at vi har vært sjenerøse. Tidligere regjeringer har ved denne type tilfeller ikke gitt noe i kompensasjon.
Senterpartiet sin representant har sett opp nokre føresetnader for sine moglege hurrarop. Det hjelper ikkje med ein historisk stor auke i kommuneøkonomien, det hjelper ikkje med utflytting av statlege arbeidsplassar, det hjelper ikkje med sikring av tunge brukarar, det hjelper ikkje med fattigdomspakke, og det hjelper i det heile ikkje. Vi må skatta utbytte hardare enn rente, som jo også er ei form for utbytte, og slik flytta all risikovillig norsk kapital inn i bankane, og eg skal fortelja: Det hjelper ikkje gründerar som har ein god idé, men inga kredittverdigheit. Eg synest Senterpartiet skal gle seg litt no fram mot jul.
Jeg tolket statsrådens siste innlegg som veldig positivt i forhold til de fire kommunene, at de da skal få sin kompensasjon. Men det jeg primært ønsket å ta ordet for, var det litt overraskende innlegget statsråden hadde i forhold til Tydal kommune. Jeg ser ikke at den merknaden som Fremskrittspartiet har sluttet seg til når det gjelder Tydal, har noe å gjøre med å vurdere skattemessige sider. Det vi ber om, er at Regjeringen retter opp en urimelig feil som er begått overfor Tydal kommune. Vi kunne gjerne ha gått inn i debatten om hva som har skjedd her tidligere, men poenget er at krangelen om hvem som er skatteansvarlig, har pågått over så lang tid at Tydal har blitt den skadelidende part. Det er ingen tvil om at Tydal kommune, uansett hvem som måtte få pålegg om å ha ansvaret for skatten i dette tilfellet, må få sine inntekter. På grunn av at en ikke har kommet fram til en beslutning, er det altså slik at Tydal har blitt den tapende part. Og det er jo det vi ber Regjeringen rette opp gjennom en rimelig ordning.
Det er utvilsomt viktig hvilke økonomiske ressurser vi bruker for å nå en vellykket integrasjon i vårt samfunn, og ikke minst hvordan vi anvender disse ressursene. SV legger ikke skjul på at vi ikke er imponert over budsjettet slik det kommer til å bli vedtatt. I budsjettet tar en ikke innover seg at det er over 100 000 arbeidssøkere uten fast arbeid i landet, og arbeidsledigheten er mye større blant minoritetene enn blant majoriteten. Det legges ikke opp til klare og treffsikre tiltak for å redusere arbeidsledigheten. Det samme gjelder språkopplæringen. Vi tar ikke innover oss den realitet at det kommer veldig mange mennesker fra EØS-landene til landet neste år, og at de trenger språkopplæring og opplæring i samfunnsforhold i Norge for å bli integrert i samfunnet. Når jeg først er på talerstolen, har jeg lyst til å si at effekten av all økonomisk innsats fort kan bli ødelagt dersom ikke samfunnsaktørene er bevisst på hvordan vi fører debatten på dette feltet. Premissleverandørene må vite at hvert ord er med på å bestemme om debatten går i konstruktiv retning. I denne sammenhengen kan det trygt sies at statsråd Erna Solbergs utspill i det siste har vært klart uheldige. For eksempel uttalte hun til Aftenposten et par uker tilbake at muslimer må begynne å bidra i dette samfunnet, underforstått at de ikke gjør det. Dette er ikke en heldig måte å føre debatten på. Noen dager etter «gled» hun pent inn i en høyst tvilsom reportasje i Dagsavisen, hvor hun var med på å sementere et inntrykk som på feilaktig grunnlag ble forsøkt dannet. Det ble sagt at det var en menighet som bruker vielsesattester fra utlandet. Det er avvist. Jeg er veldig enig med statsråden i innholdet, at vi skal rydde opp i de forholdene som vi mener er tvilsomme, og som begrenser kvinners – det være seg hvilken som helst religion – rettigheter. Men jeg er veldig uenig med statsråden i måten denne debatten nå etter hvert føres på, og jeg er veldig i tvil om det gir oss muligheter til å rydde opp i de misforståelsene som allerede er der. Vår innsats skal være med på å rydde opp i misforståelsene, ikke skape flere, slik jeg opplever at statsråden har vært med på i det siste.
Presidenten ønsker ikke å gjenta den anmodning han kom med da møtet startet, men ber hver enkelt representant tenke igjennom hva som gjenstår å debattere i løpet av dagen.
Bare en kort merknad i forhold til det statsråd Solberg var inne på i forhold til Tydal. Nå gav representanten Sandberg en helt korrekt framstilling av hva saken gjelder, nemlig en tvist mellom staten og Tydal kommune. Skatteobjektet Trondheim Energiverk er ikke noen sak i den striden. De har betalt sin skatt, men de pengene har havnet hos staten istedenfor i kommunen. Jeg er hundre prosent enig i at denne saken skulle være unødvendig å ta opp i Stortinget. Det er helt korrekt, det statsråd Solberg sier, at den skulle ha vært løst for lenge siden på en minnelig måte mellom Finansdepartementet og den aktuelle kommunen. Derfor håper jeg at Regjeringen tar til etterretning at det er et flertall som her sier at det må skje, så slipper vi å ta opp denne saken flere ganger her i salen.
Magnhild Meltveit Kleppa har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Eg skal aller fyrst berre seia at eg klargjorde desse tre forslaga på vegner av fleirtalet i komiteen. Så er eg glad for at statsråden har stadfesta det som alle veit at ho bør kjenna frå før, nemleg kva ein fleirtalsmerknad inneber. Så vil eg retta søkjelyset på eit tema som eg hoppa over i innlegget mitt. Statsråden var sjølv oppteken av flyktning-, innvandrings- og integreringsspørsmål i store delar av sitt innlegg. Det er ein komitemerknad der ein meiner det hastar med ei supplerande stønadsordning for personar med for kort busetjing i Noreg til å ha tent opp fulle trygderettar, og vi håpar at den saka kjem fort til Stortinget, for den handlar òg om busetjing. Så etterlyser eg oppfølging av delstillingar og den arbeidskraftreserven som vi har i kommunesektoren.
Jeg har ikke tenkt å gå nærmere inn på Tydal kommune, siden det ikke er en sak for undertegnede, ei heller en sak under mitt konstitusjonelle ansvar, annet enn at vi har stilt oss åpne for å hjelpe Tydal hvis det blir likviditetsproblemer knyttet til akkurat det vedtaket som er fattet. Men det er etter mine begreper ganske forbausende når man har gjort avgrensninger av juridisk art med hensyn til hvilket ansvar som ligger der, at en slik sak så raskt og enkelt, som en enkeltsak, havner i en diskusjon direkte i Stortinget. Jeg synes at grensegangen her mellom lovgivende og utøvende makt blir litt rar hvis enhver sak kan ankes inn og ikke saksforberedes bedre enn ved en merknad i kommunalkomiteens innstilling. Så til spørsmålene som Akhtar Chaudhry tar opp. For det første kjenner jeg meg ikke igjen i noe av det han mente jeg skulle ha sagt. Jeg har vært veldig opptatt av at de muslimske menighetene skal bidra i det norske samfunnet for å dempe de konfliktene som andre generasjons eller første generasjons nordmenn faktisk opplever mellom sin kulturelle bakgrunn, sine foreldre og det norske samfunnet. Og det jeg har sagt knyttet til det, er at da må man også se på hvem som er toneangivende i de muslimske menighetene, og hvilken kunnskap de har om det norske samfunnet. Det oppfatter jeg som en utfordring, som dette stortinget har diskutert i betydelig grad tidligere, og som også er en viktig del av det å dempe denne typen uttalelser. Jeg opplever mer at noen har ønsket å fortolke hva jeg har sagt, enn faktisk å ha hørt hva jeg har sagt. Når det gjelder spørsmålet om at man i muslimske menigheter i ekteskapspapirer har strøket ut muligheten til å gi kvinner lik skilsmisserett, må jeg si at når det kommer opp som en problemstilling, har jeg svart at jeg synes det blir meget feil hvis det har skjedd, ikke minst på bakgrunn av at jeg forsøker å forvalte et stortingsvedtak knyttet til at ekteskapslovgivningen er endret på dette området, hvor det er et pålegg, og hvor vi i øyeblikket har ute til høring en sak om å begrense familiegjenforeningen – ikke fordi vi har initiert det, men fordi et enstemmig storting har initiert disse sakene. Og det er klart at hvis man ikke ønsker at vi skal ha lovgivning på disse områdene, men derimot forsøke å få til gode løsninger som ivaretar de intensjonene vi har om at kvinner, uansett religion, skal ha muligheten til å få skilsmisse og ha like rettigheter, så er kanskje den beste måten å få dette til på at man fra de muslimske menighetene selv viser positiv tilslutning og aktivitet. I så måte synes jeg det er et trist tilbakesteg at det blir rapportert om den typen utstrykning av opplysninger i ekteskapskontraktene.
Presidenten vil for sin del si at det er komiteene som er det saksforberedende organ for Stortinget, og de saker som er behandlet og forberedt for behandling i Stortinget av en komite, må for Stortingets del anses å ha vært en sluttført saksbehandling. Deretter vil presidenten si at jo mer intenst han oppfordrer folk til å besinne seg, jo flere er det som tegner seg på talerlisten, så kanskje presidenten skal tie stille. Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
La meg først slutte meg til den første delen av presidentens understrekning av at Stortingets komiteer selvsagt gjør sitt arbeid på en seriøs måte. Statsråden trakk i tvil forholdet mellom storting og regjering. La meg minne om at Stortinget også fører tilsyn med Regjeringen. Saken om Tydal er meget spesiell. Det er bakgrunnen for at et flertall i komiteen har en merknad om den. Jeg konstaterer at et flertall i Stortinget har stilt seg bak denne merknaden, og jeg bare minner om følgende, hvor flertallet uttaler at man «ber om at saka blir vurdert på ny med sikte på å komme fram til ei løysing som Tydal kommune kan godta, og at det blir gjort nærare greie for saka i kommuneproposisjonen for 2005». Det er for så vidt Stortinget uvedkommende hvordan man avgrenser arbeidet mellom Finansdepartementet og Kommunaldepartementet, og fordelingen her, men jeg forutsetter at Regjeringen samlet sett håndterer saken i tråd med Stortingets ønske, og at man kommer tilbake og orienterer Stortinget i kommuneproposisjonen, slik man har bedt om.
Jeg skal være veldig kort, jeg vil bare kvittere ut spørsmålet fra Magnhild Meltveit Kleppa om deltid. Det er riktig, som statsråd Solberg var inne på tidligere, at Regjeringen har nedsatt et partssammensatt utvalg for å se på alle sider ved spørsmålet om ufrivillig deltid. Vi må huske på at deltid er en veldig god mulighet for mange arbeidstakere i Norge. Samtidig er det ikke tvil om at både arbeidskraftsundersøkelsen og andre undersøkelser viser at det er et stort antall deltidsarbeidende som ønsker seg større stillingsbrøk. Årsakene til at disse ikke får større stillingsbrøk, er mange og sammensatte. Det kan gå på alt fra turnusplanlegging, som kommunalministeren var inne på, til praksis og holdninger i arbeidslivet, til reglene for overtidsbetaling og til lovverket rundt ulike typer stillinger. Utvalget skal ta for seg alle disse tingene, og vi vil komme tilbake til spørsmålet på bakgrunn av dette. Samtidig har jeg lyst til å minne om at Arbeidslivslovutvalget også ser på de juridiske sidene knyttet til både regulering av deltidsarbeid og mulige juridiske stengsler for et større innslag av heltidsarbeid i Norge i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 1340]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1351]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1352]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1352]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering se side 1352]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Ein kan venta at dette vert ein kort debatt. Saka gjeld at Arbeids- og administrasjonsdepartementet i denne proposisjonen føreslår endringar i løyvingane for 2003 innanfor området Aetat, arbeidsmarknadstiltak, venteløn, dagpengar, statsgaranti for lønskrav ved konkurs og ytingar til yrkesretta attføring. Rekneskap har stort sett mindre merksemd enn budsjett, men rekneskapen avslørar også utviklinga, og han viser at verkelegheita har vorte annleis enn vi planla. Ein samla komite stiller seg bak dei føreslåtte endringane, men peikar på ein del forhold som har kome fram under sakshandsaminga i komiteen. Ytinga til yrkesretta attføring vert redusert med 54 mill. kr, og ein samrøystes komite understrekar at yrkesretta attføring er eit viktig verkemiddel for å få folk tilbake i arbeid. Komiteen viser til at regjeringa Stoltenberg skjerpa inn kravet om at attføring skal vera forsøkt før det vert gjeve uførepensjon. Denne linja er følgd opp av Samarbeidsregjeringa. Det er viktig at gjennomstrøyminga av personar på attføring er god, og at flest mogleg av dei ferdig attførte kjem tilbake i arbeid. Komiteen var av den grunn uroa over reduksjonane i budsjettet til dette føremålet, men årsaka til reduksjonen er ikkje at det er færre på attføring enn føregåande år – tvert imot. Veksten i talet på personar på attføring dei første ti månadene i 2003 er på heile 7,5 pst. Dersom vi seier det i tal, er det ein vekst frå 2002 til 2003 på 1 150 mill. kr. Reduksjonen kjem derfor ikkje av at det er færre på attføring, men av at veksten har vore noko mindre enn det som opphavleg vart lagt til grunn i budsjetthandsaminga. Som ordførar for saka vil eg også nemna at fleirtalet i komiteen, Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet, viser til at tilretteleggingstilskotet i regi av Aetat er ein viktig del av intensjonsavtalen om eit meir inkluderande arbeidsliv. Det er vi vel eigentleg ikkje ueinige i. Løyvinga var disponert ved utgangen av juni 2003, og med heimel i sysselsetjingslova stilte Arbeids- og administrasjonsdepartementet 50 mill. kr til disposisjon. På bakgrunn av utviklinga så langt i år er det forventa eit mindre forbruk på 9 mill. kr, som i denne proposisjonen vert overført til kapitlet for sjukepengar. Ordninga med tilrettelagt arbeid er naturlegvis framleis viktig for å gjera det mogleg for tilsette med helseproblem å koma tilbake igjen i jobb. Utover dette har ikkje komiteen merknader og rår Stortinget til å slutta seg til dei føreslåtte endringane i proposisjonen.
Det er ordningen med tilretteleggingstilskudd, som er en viktig del av intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv, som er grunnen til at jeg tar ordet i denne saken. Det ble altså kjent i mai at pengene, som var et av de viktigste redskapene for at intensjonsavtalen skulle kunne fungere, var brukt opp. Det var jo gledelig, for det viste at dette virket. Men hva gjør Regjeringen da? Omtrent samtidig, da de skal legge fram revidert nasjonalbudsjett, forteller de Stortinget at her mangler vi penger til noe av det som er kjerneoppgavene i det som vi nå holder på med, nemlig å få syke og funksjonshemmede tilbake i arbeid? Nei. Det de gjør, er at de setter en stopp for dette, og så lager de en intern pengeflytting i departementet og tar penger fra yrkeshemmede, fra det som Stortinget har satt av til yrkeshemmede, som om det skulle være mindre behov for penger til yrkeshemmede i år, når vi vet at det er 20 000 flere av dem som nå ved årets utgang står uten jobb. Dette mener vi i SV og et flertall i Stortinget er kritikkverdig. Det er altså ingenting i situasjonen som skulle tilsi en slik handlemåte. Det hadde vært fullt mulig for Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett å komme til Stortinget og få de nødvendige midlene, uten at de pengene hadde vært tatt fra de yrkeshemmede. Vi i SV mener at dette tydelig viser at Regjeringen ikke tar arbeidet med intensjonsavtalen fullt ut på alvor. Dette skapte stor uro i sommer. Det er selvfølgelig bra at man etter hvert fikk på plass noen penger, men de kom fra feil sted. Det burde vært et annet sted å hente de pengene enn hos de yrkeshemmede. I tillegg til det har vi i denne saken sett hvor mye dagpengene øker. Det kommer mer om det i en sak som skal behandles i Stortinget senere i denne uken. Det burde også ført til en raskere satsing på aktiviteter som kunne fått folk i jobb, istedenfor passive utbetalinger til dagpenger.
Jeg synes bare det er riktig å korrigere det feilaktige inntrykket som representanten Andersen og flertallet i komiteen har gitt når det gjelder spørsmålet om tilretteleggingstilskudd. Det som er klart, er at ordningen med tilretteleggingstilskudd var meget vellykket. Dette var en veldig god måte å sørge for at folk med redusert arbeidsevne kunne beholde eller få en tilknytning til arbeidslivet. Pengene som var bevilget, var brukt opp. Samtidig så vi at vi under posten tiltak for yrkeshemmede arbeidssøkere kunne få gjennomført de måltallene som vi hadde satt for Stortinget for antall personer, med mindre penger enn det som var bevilget. Da mente vi – og mener fortsatt – at som en samlet politikk for å hjelpe yrkeshemmede i forhold til arbeidslivet måtte det være riktig både å sørge for at minst like mange personer som planlagt skulle komme på arbeidsmarkedstiltak, og samtidig hjelpe flere til faktisk å få eller beholde en tilknytning til arbeidsplassen. Som jeg har sagt tidligere i salen her i dag: Hovedproblemet for de fleste yrkeshemmede er ikke å få den nødvendige opplæring. Det er å ha kontakt med arbeidsplassen. Det er der tilretteleggingen må foregå. Det er der man må akseptere at funksjonshemmede har en plass. Det er der vi må overvinne alle de tradisjonelle barrierene som gjør at yrkeshemmede med alle de kvalifikasjonene som trengs, allikevel normalt ikke slipper til. Derfor mente vi det var riktig å prioritere arbeidet med tilrettelegging i bedriftene, gitt at vi samtidig kunne nå det måltallet Stortinget hadde satt for antall personer som skulle på arbeidsmarkedstiltak i gruppen Spesielle arbeidsmarkedstiltak.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er ingen feilaktig framstilling av saken som har blitt gitt. Det som flertallet her er opptatt av, er at Regjeringen skal informere Stortinget når en så viktig sak mangler penger. Statsråden sa at man hadde nådd måltallene når det gjelder de yrkeshemmede. Det er altså 20 000 flere som er utenfor arbeidslivet nå, enn det var i fjor. Jeg har aldri hørt at Stortinget har sagt at det er et måltall. Her hadde det vært et flertall på Stortinget som hadde støttet statsråden i å få mer penger til å sørge for at intensjonsavtalen kunne virke som den var ment, nemlig at det skulle være færre og ikke flere arbeidsløse når året var omme. I tillegg mangler det også stillinger i trygdeetaten, som ikke er denne statsrådens ansvar, som var en del av avtalen om inkluderende arbeidsliv, som heller ikke er på plass. Det er mange biter som mangler her, og håndteringen av denne saken viser det vi fryktet, nemlig at Regjeringen er mer opptatt av å spare penger enn av å få yrkeshemmede i arbeid.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 1352]]
I statsbudsjettet for 2004 gir Regjeringen en omtale av Statsbudsjettutvalgets utredning, som i denne innstillingen er blitt viet betydelig oppmerksomhet fra komiteens side. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det Regjeringen foreslår i budsjettet, går i riktig retning. Vi slutter oss selvfølgelig til alle de forslag Regjeringen kommer med, men vi skulle ønske at man kunne gå noe lenger. Det å innføre et periodiseringsprinsipp er et viktig skritt. Vi mener at de samme prinsippene burde gjøres gjeldende også for statsregnskapet og statsbudsjettet. Det burde i hvert fall være slik at en omlegging medfører at styringsfokuset blir endret fra utbetalinger til kostnader, som i større grad bidrar til å synliggjøre ressursforbruk, og derved også bidrar til en mer effektiv bruk av ressurser. Et forhold som det ble pekt på i den offentlige utredningen, var at dersom man besluttet å legge om føringsprinsippene, burde man også vurdere en reform for kommunal forvaltning. Det er ikke veldig lett å se at Regjeringen har brukt noe særlig tid på det spørsmålet i sin omtale til Stortinget. Sist regnskapsreglene for kommunal sektor ble revidert, ble endringene begrenset av at staten benyttet kontantprinsippet. Etter Fremskrittspartiets vurdering er det nå et bedre grunnlag til stede for at også kommunal sektor blir vurdert i forhold til en omlegging av regnskapsreglene. Det betyr at man i større grad får en harmonisering av regnskapsreglene mellom statlig, kommunal og privat sektor, noe som bør gi større og bedre grad av sammenlignbarhet. Et annet forhold som er grundig omtalt av Statsbudsjettutvalget, er flerårige budsjetter. Når det gjelder flerårige budsjetter, er det et spørsmål som burde ha vært belyst i betydelig større grad av Stortinget. Fremskrittspartiet fremmer sammen med et mindretall i komiteen et forslag om at det blir nedsatt et utvalg i Stortinget som bruker noe mer tid på å vurdere alle de forhold, alle de spørsmål, som er tatt opp av Statsbudsjettutvalget gjennom denne store utredningen. Vi mener det ville vært betydelig mer forsvarlig, og ikke minst interessant, for Stortinget å få vurdert ikke bare regnskapsprinsipper på en slik måte, men også muligheten for i større eller mindre grad å gå over til flerårige budsjetter på områder der det er egnet. Man kan tenke seg mange metoder for å gjøre dette, og mange områder man kunne prøve ut prosjekter på. Uansett er det i hvert fall vårt ønske at det blir satt ned et utvalg i Stortinget som ser nærmere på det. Det kan være mye som taler for det, og det kan selvsagt sikkert være mye som taler mot det. Men gjennom en lang, hektisk budsjettbehandling, hvor det er enormt mange spørsmål som skal avgjøres, mener vi det hadde vært betydelig klokere om Stortinget brukte noe mer tid på en så vidt omfattende utredning som Statsbudsjettutvalget her har lagt frem. Vi vet også at det er varierende praksis rundt omkring i en del andre land, både hva gjelder regnskapsprinsipper, og hva gjelder flerårige budsjetter. Det kunne det vært interessant å ha viet noe mer tid. Min påstand er i hvert fall at det er mye av grunnen til at vi ofte ender opp med ikke å gjennomføre vedtak denne salen fatter. Eksempelvis er det slik at vi fatter fireårsplaner for Forsvarets rammer. Vi fatter fireårsplaner og opptrappingsplaner når det gjelder samferdselsbudsjetter. Samtidig stiller vi oss i den situasjonen at når vi skal vedta budsjettene, ender vedtakene opp med å bli salderingsposter, nøyaktig de samme vedtakene som denne salen fattet bare noen få måneder før. Det er et styringsproblem. Det skaper usikkerhet, uforutsigbarhet og utrygghet hos dem som burde kunne forvente at den type avtaler, som skal strekke seg over tre–fire–fem år, blir holdt. Derfor hadde det vært fornuftig at man brukte noe mer tid på dette, for å blinke ut områder hvor det helt åpenbart ville vært fornuftig at man budsjetterte for en lengre periode av gangen, og holdt seg fast til det. Alle de prinsippene burde vi diskutert under en litt annen omstendighet enn når vi må knives om de samme kronene innenfor en budsjettbalanse. Det ville, tror jeg, bidratt til å styrke statsbudsjettets renommé. Det ville bidratt til å styrke det vi alle er opptatt av uansett i hvilke debattfora vi er, nemlig vår evne til å være forutsigbare når vi budsjetterer. Jeg skal ikke dra dette særlig lenger, vel vitende om at det ikke er flertall i komiteen for å sette ned et slikt utvalg. Jeg vil likevel ta opp det forslaget som mindretallet fremmer. Utover det vil jeg bare henvise til Fremskrittspartiets øvrige merknader og også ta opp de andre mindretallsforslagene vi har i innstillingen.
Representanten Siv Jensen har tatt opp de forslag hun refererte til.
I likhet med komiteens leder vil jeg også knytte en del kommentarer til oppfølgingen av Statsbudsjettutvalgets utredning. I den merknaden og den omtalen av denne saken som er gitt i innstillingen, er Arbeiderpartiet og regjeringspartiene mye på linje. Når det gjelder statsbudsjettet og statsregnskapet i dag, føres det som kjent etter kontantprinsippet. Statsbudsjettutvalgets anbefalinger er at man går over til periodiseringsprinsippet. Hvis vi ser på utvalgets begrunnelse for å anbefale bruk av periodiseringsprinsippet, er den at dette prinsippet på mange måter – kan man si – synliggjør kostnadene ved statlig aktivitet bedre enn det nåværende kontantprinsippet. Periodiseringsprinsippet gir bedre oversikt over statens eiendeler og forpliktelser enn dagens kapitalregnskap. Regnskapet ført etter periodiseringsprinsippet vil selvfølgelig gi grunnlag for å vurdere kostnader opp mot aktiviteter og produkter. Det synes vi også er bra. Det er òg videre av stor betydning at staten kan føre en aktiv finanspolitikk, og at dette best ivaretas dersom Stortingets budsjettvedtak knytter seg til kontantstrømmene. Det er derfor vi er enige med Regjeringen i at Stortingets budsjettvedtak fortsatt bør baseres på kontantprinsippet. Vi mener at det er ønskelig med økt fokusering på bruken av ressurser i offentlig sektor, og at det er et argument for å innføre periodiseringsprinsippet. Hvis vi tar et eksempel i andelen av eldre i befolkningen, som vil øke sterkt fram til 2020, vil utgiftene til pensjoner og omsorgstjenester i den perioden også øke kraftig. Den økningen som vi ser innenfor denne sektoren, øker selvfølgelig behovet for stadige forbedringer og effektiviseringer i offentlig sektor. Periodiseringsprinsippet bør først innføres på områder der det er mest å hente. Det vil si at det er en omlegging i informasjonen som kan brukes til å fatte viktige beslutninger om hvordan virksomheten skal drives framover. Prinsippet bør derfor innføres skrittvis, etter vår oppfatning, og nytten av omleggingen bør vurderes underveis. Staten benytter seg av en rekke ulike organisasjonsformer for sin virksomhet, fra forvaltningsorganer til alminnelige aksjeselskap. Disse virksomhetene har ulike muligheter til å fatte beslutninger om bl.a. investeringer, vedlikehold og drift. For disse vil periodiseringsprinsippet gi en bedre informasjon som grunnlag for en del av beslutningene, bl.a. om investeringer. Det er dermed hensiktsmessig at en omlegging til periodiseringsprinsippet vurderes sammen med eventuelle endringer i tilknytningsform, finansieringsform, delegering av beslutningsmyndighet, eller andre endringer i vårt styringssystem. Jeg ser ikke bort fra at det på lang sikt kan ligge store kostnadsbesparelser i å avvikle ordninger som det ikke lenger er behov for, eller reformere dem, slik at de blir mer treffsikre i forhold til de problemene de i utgangspunktet skulle løse. Men dette er en type informasjon som ikke følger av mer fokusering på kostnadseffektivitet, eller av å legge om til periodiseringsprinsippet. Det er viktig å ha et langsiktig perspektiv i utarbeidelsen av et statsbudsjett. En slik langsiktighet er helt nødvendig for å forebygge problemer som kan vokse seg store over en viss tid. Det kan f.eks. gjelde å forberede seg på store demografiske endringer, som jeg var inne på tidligere, som flere eldre og mangel på arbeidskraft, og en må iverksette reformer som krever systematisk satsing over tid. Men jeg vil understreke at selv om et av målene med langtidsbudsjettering er å sikre kontroll med utviklingen i offentlige utgifter og underskudd i budsjettbalansen, kan resultatet lett bli det motsatte. Jeg vil peke på at for alle sektorer vil det være en fordel å være omfattet av en opptrappingsplan eller et vedtak som gjør at sektoren automatisk blir prioritert på årets budsjett, og at en dermed, som en skriver i innstillingen, slipper unna den årlige «kampen om kronene» dersom det formelt sett i større grad åpnes for beslutninger med budsjettkonsekvenser. Men jeg legger ikke skjul på at det er viktig å få en god oversikt over mange områder i skatte- og avgiftspolitikken, både når det gjelder vekst i utgiftene, ulike ordninger som blir vedtatt, osv., og når det gjelder å se helårsvirkningene av store tiltak på inntekts- eller utgiftssiden som iverksettes etter styrke ut i budsjettåret. Fordelen ved å se konsekvenser av vedtak over flere år er også at det motiverer til å foreslå økte utgifter til ett budsjettår som vil gi reduserte utgifter eller økte inntekter i årene framover. Ett eksempel på en økt utgift er tiltak for et mer inkluderende arbeidsliv. Hvis tiltakene lykkes, vil det gi reduserte utgifter til bl.a. uføretrygd o.l. Et annet eksempel er at økt bruk av ressurser til kontroll av skatte- og avgiftsetatene over tid vil føre til mindre skatte- og avgiftsunderslag, og dermed økte inntekter. Stortingets presidentskap må, etter vår oppfatning, se nærmere på Stortingets egne rutiner for å behandle forslag som kan ha budsjettmessige konsekvenser utover budsjettåret. En måte å gjøre dette på kan være at fagkomiteene på Stortinget oversender slike forslag på høring til finanskomiteen, som vurderer disse forslagene i forhold til de samlede forpliktelsene de påfølgende årene. Dette forutsetter at Stortinget holder oversikt over alle vedtak med konsekvenser for statsbudsjettet, både i budsjettåret og i de påfølgende årene. Jeg tar opp de forslag der Arbeiderpartiet er medforslagsstiller. Jeg vil henlede oppmerksomheten på spesielt ett av disse forslagene. Det gjelder Småbåtregisteret. Småbåtregisteret er, vil mange si, en bagatell, men det har vært en gjenganger i Stortinget gjennom mange år. Nå foreslår man på ny en omorganisering av Småbåtregisteret. Jeg vil be: La det nå ligge i Fredrikstad, der det ligger, noen år til.
Representanten Nordtun har tatt opp de forslag han refererte til.
La meg si at jeg er hjertens enig med representanten Nordtun i at nå må det være slutt med dette tullet rundt Småbåtregisteret. La det få ligge i Fredrikstad, og la det få lov til å leve sitt liv der. Man må ikke i ethvert tilfelle finne en årsak til å konkurranseutsette. Dette drives faktisk trygt og godt av en offentlig etat. Det som jeg skal bruke mesteparten av tiden i dette relativt korte innlegget på, er å omtale det samme Statsbudsjettutvalget som både komiteens leder og Arbeiderpartiets talsmann har snakket om. Det som er kjernen i dette, hvis en ser bort fra de vanskelige ordene som ofte kommer i forbindelse med slike forhold, er hvordan vi skal legge til rette for mer langsiktig tenking, langsiktighet i budsjettering, og hvordan man skal legge til rette for at man faktisk over mange år kan se konsekvensen av de vedtak som her gjøres – både på godt og vondt. Det betyr ikke, slik som vi ser det, eller ønsker det, at det skal ligge forpliktelser ut over hvert enkelt budsjettår, men at det i større grad skal synliggjøres hva konsekvensen av Stortingets vedtak er. Konsekvensen er, etter vårt skjønn, at det vil lettere framstå både som helhetlig og presist, både helhetlig i budsjettet, og også for hver enkelt sak som behandles. Det vil gi grunnlag for, tror vi, en bedre innsikt, en bedre forståelse og et bedre grunnlag for den økonomiske politikken som føres her i huset, og ikke minst også en politikk som over tid er bærekraftig. Jeg tror det er relativt åpenbart for de fleste at de fleste vedtak som her fattes, fattes med en langsiktighet i seg. Det betyr at konsekvensen er for det enkelte budsjettår, men selvfølgelig er konsekvensen mer langsiktig enn som så. Men det er viktig å tenke igjennom hvordan dette blir, også for å imøtegå litt av det som sies å være en motforestilling mot det å bruke periodisering som prinsipp, at Stortinget selvfølgelig skal gjøre budsjettvedtak hvert enkelt år. Hvis en tenker igjennom alle de områdene som det er mulig å tenke seg at man skal måle økonomisk effekt på, f.eks. på litt lengre sikt enn bare det bevilgningsvedtaket som blir fattet, er det veldig klart at dette kan ha mye for seg. Ta helse som et eksempel. En kan tenke igjennom hva bevilgninger til helse kan medføre eller ikke medføre. En kan tenke igjennom hva helse kan bety av sparte kostnader i neste omgang, ved at vi har en friskere befolkning, mindre sykmelding, mindre uføretrygding. Det finnes altså mange måter å tenke seg framskriving av budsjett på, som kan ha stor økonomisk konsekvens. Eller ta det storstilte vedtaket som vi har gjort om barnehageutbygging og lavere barnehagepriser i Norge. Hadde Stortinget fattet vedtak om dette for hvert enkelt år og lagt noen planer framover, ville man på en måte ha startet en slags periodiseringstankegang i det vedtaket, og det hadde vært fornuftig og forstandig av Stortinget også å tenke barnehageutbygging i en langsiktig sammenheng og også tenkt på hvilke gevinster dette gir samfunnet. Ta arbeidsledighet som et annet eksempel på et samfunnsfelt der det er viktig at man tenker langsiktig. Det betyr at man har muligheten til å tenke både økonomisk gevinst og menneskelig gevinst. Det betyr at det å tenke forebygging – noe som ofte framstår som nesten håpløst i stortingssammenheng – som i første omgang framstår som en utgift, kanskje på noe lengre sikt kan framstå som en inntekt, eller i hvert fall en mindre utgift, simpelthen ved at man har gjort noe klokt. Det som i helsesammenheng ofte kalles forebygging, kan tenkes overført til mange andre samfunnsområder, noe som vil gi mindre utlegg litt lenger fram i tid. Denne typen tenking er det nesten umulig å få til, fordi det fokuseres på budsjettbalanse, som blir en hellig strek man ikke skal bevege seg over. Det betyr at i det øyeblikket man ønsker å satse på noe, må man satse mindre på noe annet. En langsiktighet i den type tenkning tror jeg ville ha vært til stor gunst for Stortinget og for Stortingets anseelse. De fleste av oss tenker faktisk slik i hverdagen, at hvis vi ikke pusser litt på husene våre innimellom, vil husets verdi forringes. Det betyr at vi maler litt ekstra og pusser litt ekstra, både fordi vi har glede av det selv, og også fordi husets verdi ikke skal forringes. Hvis man ser på budsjettarbeidet som et hus som forringes, kan dette være en måte å tenke langsiktig på, for vi skal bo i dette huset i mange, mange år. – Dette var ikke et forsvar for «Det norske hus», men et forsøk på å skape et bilde av hvordan langsiktighet faktisk kan bety økonomisk innsparing og gevinst. Vi ønsker en trinnvis innføring av disse prinsipper. Vi tror det kan være klokt at vi tenker helhetlig ut fra denne vurdering, og jeg tror også det hadde vært klokt at Stortinget hadde tenkt igjennom hvordan vi ønsker å gå videre. Et utvalg under Stortinget, som vi er medforslagsstiller på, kunne ha vært fornuftig. Jeg registrerer at det ikke er flertall for dette, men jeg syntes å registrere i representanten Nordtuns innlegg noen tanker om hvordan han så for seg at Presidentskapet skulle gå videre i behandlingen her i huset av dette, og eventuelt spille tilbake til både finanskomite og andre komiteer. Hvis dette var et slags modifisert forslag av det vi har ønske om, hadde det vært klokt. Jeg håper i hvert fall at jeg oppfattet representanten Nordtun rett i så måte. La meg fort bare nevne noen få andre forhold i innstillingen som det er viktig å legge vekt på. Vi har gjort en omdisponering fra Finansdepartementet til styrking av kampen mot svart arbeid. Dette er et kjempeviktig og sentralt område. Vi synes det er vanskelig å forstå hvorfor ikke flertallet i større grad ønsker å ta tak i dette. Omfanget av svart arbeid er veldig stort, og det vil kunne være selvfinansierende hvis man styrket tolletaten og skatteetaten. Småbåtregisteret var kort nevnt. La meg også ta opp alle de forslagene som ligger på 90-poster – Husbanken, Lånekassen og mange andre viktige områder som vi har egne forslag på. Også her ligger det som heter «Ryan-fondet», disse 400 millionene til distriktsfondet ligger til bevilgning her i dag. Det er SV meget tilfreds med.
Representanten Øystein Djupedal har tatt opp de forslag han refererte til.
Senterpartiet foreslår å øke bevilgningene til skatteetaten også for neste år med 25 mill. kr for å ansette flere kontrollører. Bakgrunnen er de stadige rapportene om det enorme omfanget av svart økonomi. Vi er bekymret for statens inntektstap på et tosifret milliardbeløp, for smitteeffekten når så få blir oppdaget og straffet, og for den umulige situasjonen som oppstår for dem som driver lovlig innenfor de bransjer som er mest rammet. Bakgrunnen er også henvendelser fra ansatte i skatteetaten. De forteller om en vanskelig hverdag for dem som skal kontrollere, på grunn av store nedbemanninger. I perioden 1995-2002 er 800 årsverk blitt borte ved ligningskontorene og fylkesskattekontorene. NTL-Skatt, som organiserer 55 pst. av de ansatte i skatteetaten, påpeker at stramme budsjetter gjør at mange etatskontorer i distriktene står i fare for å bli nedlagt. Manglende kontrollkapasitet har som naturlig konsekvens at kontroller både i bedriftene og av de rapportene som kommer inn, må begrenses. Forskerne Pape og Reichborn har beregnet at et ekstra kontrollårsverk i skatteetaten er verdt 4,6 mill. kr. I tillegg til de direkte økte inntekter som følge av at skatte- og avgiftsunndragelser blir avdekket, kommer effekten av at skattyternes atferd endrer seg når de som jukser, blir tatt. Jeg ønsker at folks skattemoral skal bli styrket. Det skjer ved hjelp av økte kontroller. NTL-Skatt har også påpekt at gevinsten ved å utvikle og ta i bruk nettbaserte kontrolltjenester kan være betydelig overvurdert. Jeg er skuffet over finansministerens og Regjeringens passive holdning, som går fram av de svar som er gitt på spørsmål om kampen mot svart økonomi. Regjeringen burde ta imot med åpne armer ethvert tilbud om å øke samfunnets inntekter og høyne skattemoralen ved å sette skatteetaten i stand til å utøve sin jobb på en bra nok måte. Senterpartiet har i tilknytning til Statsbudsjettutvalgets innstilling fremmet forslag om å endre budsjetteringsrutinene slik at de store gevinster ved forebygging kan hensyntas på en bedre måte enn i dag. Det finnes mange områder der vi vet at bevilgninger i dag gir store innsparinger og forbedringer både for samfunnet og for den enkelte på sikt, men der ettårsperspektiv og streng fokus på det enkelte budsjettområde setter effektive stoppere for at forebygging prioriteres. La meg nevne forebygging av trafikkulykker som eksempel. De koster oss 25 milliarder i året i dag i tillegg til menneskelig lidelse og smerte. Ifølge Vegdirektoratet koster ett dødsfall i trafikken 21 mill. kr, en gjennomsnittlig personskade 1,8 mill. kr. Trygg Trafikk sier at vegbelysning reduserer antall dødsulykker i mørke med 65 pst. Midtdeler på firefelts veg reduserer sannsynligheten for å bli drept med 40 pst. Et sammenhengende gang- og sykkelvegnett i norske byer har en samfunnsnytte som er minst fire-fem ganger høgere enn kostnadene. Likevel vil det i mange fylker kunne ta 100 år før behovet for gang- og sykkelveger er dekket. Det forteller litt om manglende hensyn til forebygging. Senterpartiet mener at samfunnet ikke har råd til ikke å tenke forebygging på en langt mer offensiv og seriøs måte enn i dag. Vi må bort fra festtalene og over på praktisk handling for å bidra effektivt til å redusere antall ulykker, helseskader, miljøødeleggelse og vold. Vi må tenke langsiktig og på tvers av sektorgrenser når vi budsjetterer. Vi må endog greie å se hele samfunnsnytten av det vi gjør, og det som ikke gjøres. Det er det vårt forslag som legges fram i dag, legger opp til. Senterpartiet er tilfreds med at vi nå får en diskusjon om mulighetene for en mer langsiktig budsjettering generelt. Budsjettvedtakene er svært viktige for mange, ikke minst for næringslivet. Stabilitet og forutsigbarhet må derfor tilstrebes. Senterpartiet er opptatt av at vi skynder oss langsomt og ikke innfører regler som innebærer økt byråkratisering, og systemer som blir mer ressurskrevende. Det er derfor positivt at det er bred enighet om at budsjettvedtakene fortsatt skal baseres på kontantprinsippet. Senterpartiet har i innstillingen pekt på at dagens budsjetteringspraksis i Stortinget er unødig begrenset av praktiseringen av handlingsregelen, som er ettårig, og kravene om den strenge oppdelingen i budsjettrammer ved fagkomiteenes budsjettarbeid. Senterpartiet mener at finanspolitikken må få et nytt overordnet siktemål, nemlig å stimulere til økt bruk av tilgjengelige arbeidskraftreserver. Når arbeidskraften er beregnet å ha 14 ganger større verdi enn oljeformuen, bør det bli en selvfølge at det i hvert nasjonalbudsjett gis en oversikt over tilgjengelige reserver og tiltak som sikter mot å la alle som vil, få delta i verdiskapingen, ut fra sine forutsetninger for å delta. Senterpartiet mener samfunnet her har enorme gevinstmuligheter, og at det vil bli helt nødvendig å hente ut disse gevinstene, ut fra de prognoser som foreligger for aldersfordelingen de neste tiår, og de økte pensjonsforpliktelsene. Jeg vil få sette fram Senterpartiets forslag.
Representanten Morten Lund har tatt opp de forslag han refererte til.
I Gul bok for 2005 vil Stortinget få synliggjort, gjennom helhetlige fremskrivninger av budsjettets utgifter og inntekter for tre år fremover, en del slike økonomiske konsekvenser. Om man liker dem eller ei, skal jeg ikke kommentere på det nåværende tidspunkt, men la meg si det slik at det har jo ikke manglet på budsjettmessige fremskrivninger av vedtak Stortinget har ønsket å fatte. Jeg husker senest debatten om G-regulering i folketrygden. Det manglet ikke på langsiktige økonomiske fremskrivninger av vedtakene, men det hjalp jo ikke noe. I høst skulle Pensjonskommisjonens innstilling kommet, men den kommer nå rett over nyttår. I Pensjonskommisjonens innstilling er det all grunn til å tro at man vil få tilstrekkelig med langsiktige økonomiske fremskrivninger, som i seg selv skulle si mye om mangel på budsjettmessig rom i årene som kommer. Om det vil gjøre noe inntrykk, vet jeg heller ikke, men det mangler ikke på slike fremskrivninger. Statsbudsjettutvalget har jo vurdert dette ganske grundig. Det var et utvalg som var nedsatt av den forrige regjering – bredt sammensatt både faglig og politisk. Det har vurdert slike spørsmål og sett på erfaringer også fra andre land. Har det nyttet noe særlig med bindende budsjettrammer for en periode fremover, tre–fire år, som man f.eks. har i Sverige? Svaret er vel egentlig, og det står i innstillingen, at det har ikke virket noe særlig godt. Rammene holdes ikke, og man bruker også teknikker for å unngå dem, bl.a. skjønnsmessige anslag på regelbundne utgifter – altså å synse om regelbundne utgifter, som jo undergraver den samlede prioritering som følger. Men det skal ikke mangle på slike fremskrivninger dersom Stortinget ønsker det – og det har jeg forstått at mange ønsker – uten at slike fremskrivninger er bindende. Regjeringen vil istedenfor et langtidsprogram for neste periode legge frem, i tillegg til Skatteutvalgets innstilling som en melding, Pensjonskommisjonens innstilling som en melding, og der vil mange fremskrivninger fremgå. I tillegg til det vil man legge frem en helhetlig økonomisk perspektivanalyse for en lengre periode. I en slik perspektivanalyse vil man jo se den handlefrihet man har i årene fremover. Det vil være fremskrivninger som kan legge grunnlaget for realistisk politisk programmering i den perioden som da gjenstår. Til slutt må jeg bare si at jeg undrer meg over én ting: De som tar sterkest til orde for bindende rammer for perioden fremover, burde jo overveie de konsekvenser det gir for finanspolitikken. For de som sterkest tar til orde for å bruke finanspolitikken til konjunkturstyring, bør være særdeles forsiktige med langsiktig bindende rammer. Det kan jo tenkes at konjunkturene faktisk forandrer seg i en tre- eller fireårsperiode.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 1353]]
Jeg vil i min redegjørelse legge hovedvekten på Norges samlede innsats i Afghanistan og Irak. Men jeg vil også benytte denne anledningen til å redegjøre for de avveininger Regjeringen gjør når det gjelder deltakelse i internasjonale operasjoner mer generelt. Med i en slik gjennomgang hører en vurdering av det internasjonale trusselbildet vi står overfor, FNs rolle som fredsbevarende organ og det folkerettslige grunnlaget for Norges deltakelse i internasjonale operasjoner. Også Regjeringens avveininger og prioriteringer ut fra de behov som foreligger, og de ressurser vi har til rådighet, hører med i en slik gjennomgang. La meg imidlertid innledningsvis knytte noen kommentarer til helgens dramatiske hendelse i Irak – pågripelsen av Saddam Hussein. Det er gledelig at koalisjonsstyrkene har pågrepet Iraks tidligere diktator. Saddam Hussein kan nå stilles til ansvar for de alvorlige overgrepene han står bak. Ikke minst gjelder dette bruken av masseødeleggelsesvåpen, både mot naboland og mot Iraks egen sivilbefolkning. Det er nå vårt håp at pågripelsen av Hussein på sikt vil lede til at terrorhandlingene i Irak opphører eller i det minste klart reduseres. Det er vesentlig for at gjenoppbyggingsarbeidet kan komme videre, til beste for den irakiske befolkningen. Det er også viktig med tanke på den fremtidige politiske utviklingen i Irak. Det er viktig at straffeforfølgelsen av Saddam Hussein skjer gjennom en troverdig og rettferdig rettergang. FNs sikkerhetsråd har enstemmig i resolusjon 1483 krevd at tidligere medlemmer av det irakiske regime «blir stilt til ansvar for sine forbrytelser og grusomheter». Det bærende prinsipp i folkeretten er at det er vedkommende stat som beholder hovedansvaret for å straffeforfølge alvorlige forbrytelser. Det er således fullt ut i samsvar med folkeretten at Saddam Hussein stilles for en irakisk straffedomstol. Vi forutsetter imidlertid at en rettergang vil tilfredsstille folkerettens krav til uavhengighet og rettssikkerhet. Det irakiske styringsrådet har nylig kunngjort at det vil bli etablert en slik institusjon. Videre signaliserte medlemmer av styringsrådet rett etter pågripelsen av Saddam Hussein at man tar sikte på at saken hans føres for en irakisk domstol. Når dette vil skje, er det for tidlig å ha noen formening om. Etter avslutningen av den kalde krigen har et nytt konfliktmønster vokst frem, preget av interne og regionale konflikter og samspillet mellom dem. Gjennom det meste av 1990-tallet hadde vi en slik situasjon på Balkan og i deler av Afrika. I dag er liknende konfliktmønstre enda mer utbredt i Afrika og enkelte steder i Asia. Et annet vesentlig trekk ved utviklingen er at vi nå står overfor et nytt – og globalt – trusselbilde. Terroranslagene i USA i september 2001 viste at de alvorligste utfordringene mot vår felles sikkerhet nå kommer fra internasjonal terrorisme og spredning av masseødeleggelsesvåpen. Bare ved en besluttsom og felles internasjonal innsats kan kampen mot disse nye sikkerhetsutfordringene lykkes. Derfor er det viktig at vi deltar aktivt i bestrebelsene med å opprettholde den brede globale koalisjonen som ble dannet i etterkant av terroranslagene i 2001. I arbeidet med å bekjempe disse nye sikkerhetstruslene legger Regjeringen avgjørende vekt på den rolle FN kan – og skal – spille. Det er FNs sikkerhetsråd som har det primære ansvaret for å opprettholde internasjonal fred og sikkerhet. Vi må støtte opp om FNs rolle og ansvar som fredsbevarende organ, og vi må bidra til at FN får de ressurser organisasjonen trenger for å ivareta sine funksjoner. Erfaringene har vist at det er behov for et bredt sett av virkemidler i tilknytning til fredsoperasjoner for at disse skal lykkes. Militær tilstedeværelse er ofte avgjørende for å sikre den stabiliteten som er nødvendig for en positiv politisk og økonomisk utvikling. Men også politiressurser, bidrag til oppbygging av rettsvesen, humanitær bistand og utviklingsbistand er viktige elementer i mer helhetlige bestrebelser på å skape langsiktig fred og forsoning. Når det gjelder rammene for norsk deltakelse i slike operasjoner, er det et klart krav: Et norsk engasjement skal være i samsvar med folkeretten. Dette innebærer at eventuell maktbruk må forankres folkerettslig, enten i samtykke fra partene, i retten til individuelt eller kollektivt selvforsvar eller ved et mandat fra FNs sikkerhetsråd i henhold til paktens kapittel VII eller VIII. Uten en slik forankring er det ikke grunnlag for militære bidrag som innebærer utøvelse av tvangsmakt. Norge har i en årrekke bidratt vesentlig til ulike krisehåndteringsoperasjoner for å hindre menneskelig nød og lidelse. Våre bidrag har vært rettet inn mot å fremme positiv politisk og økonomisk utvikling som har fred, sikkerhet og stabilitet som sine viktigste forutsetninger. Erfaringene viser at disse målsettingene bare kan oppfylles ved et bredt internasjonalt engasjement, politisk, humanitært og sikkerhetsmessig, i samarbeid med lokale krefter. Det er bred enighet, både i og utenfor denne sal, om det medansvar vi har for å bidra til å opprettholde internasjonal fred og sikkerhet. Den brede oppslutningen det er om denne delen av Norges internasjonale virksomhet, er etter mitt syn medvirkende til den rolle vi er i stand til å spille i freds- og forsoningsarbeid, og den tillit vi blir med møtt med. Norske frivillige operasjoner yter viktige bidrag til dette arbeidet. Regjeringen er derfor opptatt av at vi også i tiden fremover kan trekke på disse organisasjonenes ressurser og innsikt i arbeidet med å avhjelpe nød og lidelser i konfliktområder. Slik situasjonen ser ut i dag, er det liten tvil om at Afghanistan, Irak og Kosovo kommer til å være de tre områder hvor den alt overveiende del av det norske internasjonale militære nærværet kommer til å være konsentrert neste år. Selv om mye av debatten dreier seg om Irak og Afghanistan, vil jeg få minne om hva NATOs innsats har hatt å si for stabiliteten og utviklingen på Balkan. Vi er ennå ikke i mål i Kosovo, de underliggende problemer og motsetninger er langt på vei uløste. Jeg ser derfor for meg et fortsatt betydelig internasjonalt nærvær i Kosovo og i Bosnia-Herzegovina. La meg så gå over til å redegjøre nærmere for grunnlaget for vår planlagte innsats i Afghanistan og Irak neste år. Sikkerhet og stabilitet er også der viktige forutsetninger for en positiv politisk og økonomisk utvikling. Utfordringene er betydelige og krever et langvarig og bredt internasjonalt engasjement. Mange positive resultater er oppnådd på kort tid i Afghanistan. Et land som lå i ruiner etter flere tiårs borgerkrig og vanstyre, er nå langsomt i ferd med å bli bygd opp igjen, ikke minst takket være et omfattende internasjonalt bistandsengasjement. I stedet for det undertrykkende Taliban-regimet er det igangsatt en inkluderende politisk prosess for å opprette et representativt styre i landet. Innen undervisningssektoren, helsevesenet og andre deler av forvaltningen pågår det et omfattende reformarbeid. Men svært mye gjenstår. De uløste problemene, og fremfor alt den urovekkende sikkerhetssituasjonen, krever et langsiktig internasjonalt engasjement i landet, både militært og politisk, for å skape økonomisk utvikling. Bonn-avtalen, som ble fremforhandlet under FNs overoppsyn i desember 2001, står sentralt i dette arbeidet. Avtalen setter opp rammene for etableringen av en rettsstat og for den politiske prosessen fremover. Som et ledd i denne prosessen er det nedsatt en grunnlovskommisjon som har lagt frem et grunnlovsutkast som skal drøftes av et storråd, en såkalt Loya Jirga. Dette grunnlovsgivende storrådet møtes i disse dager. I Bonn-avtalen er det forutsatt nasjonale valg sommeren 2004. Det er ennå ikke avklart om disse vil omfatte valg på både president og nasjonalforsamling. Det fremlagte grunnlovsutkastet åpner for at valgene ikke nødvendigvis må holdes samtidig. Det regnes derfor som mest sannsynlig at det først vil bli valgt en president, og at nasjonalforsamlingen velges senere. For å få gjennomført denne prosessen med den nødvendige grad av legitimitet i befolkningen er den internasjonale sikkerhetsstyrken, forkortet ISAF, av sentral betydning. Væpnede grupper med tilknytning til Taliban og Al Qaida arbeider aktivt for å destabilisere president Karzais overgangsregjering. Krigsherrer og regionale ledere søker å undergrave Bonn-prosessen. Lokale klanledere synes i mange tilfelle lite interessert i at sentralregjeringens makt skal nå ut til deres områder. Narkotikaproduksjonen, som igjen øker, bidrar til å forsterke destabiliseringen. Til tross for NATOs overtakelse av ISAF-operasjonen og videreføring av den amerikanskledede operasjonen mot de gjenværende terroristcellene i Afghanistan, har det vist seg svært vanskelig å trygge sikkerheten utenfor Kabul. Overgangsregjeringen har da også liten reell kontroll i resten av landet. De regionale krigsherrenes sterke stilling er en vesentlig forklaring på dette. NATOs beslutning om å overta ledelsen av ISAF er et klart uttrykk for det ansvar alliansen har påtatt seg for sikkerheten og stabiliteten i Afghanistan. Dette er en vanskelig og krevende oppgave. Samtidig er det en oppgave alle alliansens medlemsland må ta på alvor. Vi har ikke råd til å mislykkes. Vi må derfor være forberedt på at NATO og Norge, som medlem av alliansen, vil måtte være i Afghanistan i lang tid. Den forestående gradvise utvidelsen av ISAFs mandat utover Kabul og etableringen av de såkalte Provincial Reconstruction Teams, forkortet PRT, i ulike deler av landet har som formål å bidra til å styrke overgangsregjeringens muligheter for myndighetsutøvelse. PRT-teamenes viktige oppgave er å skape stabilitet og sikkerhet i de områder hvor de er utplassert, og dermed direkte og indirekte styrke overgangsregjeringens og dermed sentralmaktens innflytelse – direkte ved å trygge forholdene og dermed sentralmaktens innflytelse, indirekte ved å skape stabilitet som grunnlag for annen virksomhet, og da i første rekke for økonomisk gjenoppbygging og forbedringer i levevilkårene for den afghanske sivilbefolkningen. Samtlige PRT vil ha et sivilt element for bl.a. kontakt med afghanske myndigheter og internasjonale hjelpeorganisasjoner. Størrelsen på det sivile elementet i det enkelte PRT vil avhenge av situasjonen i området. De drøftinger som nå pågår i NATO med sikte på å øke antallet PRT-team, har vist at det er bred tilslutning til denne ideen. Det er også bred enighet om at de fremtidige PRT-ene skal være en del av ISAF-styrken. President Karzai har tilskrevet NATOs generalsekretær og uttrykt sterk støtte til de planene som foreligger om utplasseringen av flere slike PRT-styrker. Fra norsk side har vi signalisert at vi er innstilt på å delta i et nordisk-britisk PRT-team som er under planlegging, forutsatt at det legges til rette for at PRT-teamene får de nødvendige sikkerhetsmessige støttefunksjoner. Tryggingen av sikkerheten i Afghanistan fordrer et aktivt samspill med afghanerne selv. Så langt har det bare vært en begrenset fremdrift i arbeidet med å bygge opp en nasjonal hær, politistyrke, grensepoliti og et fungerende rettssystem. Det er således behov for å intensivere den internasjonale støtten på dette området. I denne sammenheng er det helt avgjørende at Afghanistans naboland bidrar positivt og aktivt. La meg så si litt om dagens norske innsats i Afghanistan. Norge deltar aktivt i de militære operasjonene i Afghanistan. I dag bidrar vi med en medisinsk-kirurgisk enhet og en sivilmilitær samarbeidsenhet i ISAF. Disse bidragene planlegges avsluttet i februar 2004. I tillegg har vi nylig utplassert et norsk vakt- og sikringskompani i forbindelse med avholdelsen av det konstitusjonelle Loya Jirga- møtet, som jeg var inne på. Dette bidraget er blitt møtt med stor anerkjennelse fra afghansk side og fra det internasjonale samfunn. Vi har tidligere deltatt i operasjon «Enduring Freedom» med bl.a. spesialstyrker og jagerfly. Det folkerettslige grunnlaget for Norges militære deltakelse i Afghanistan er for «Enduring Freedom»s vedkommende bygd på utøvelsen av kollektivt selvforsvar, som bekreftet i Sikkerhetsrådets resolusjon 1368. Når det gjelder deltakelsen i ISAF, bygger denne på autorisasjon av Sikkerhetsrådet i resolusjon 1386 samt samtykke fra regjeringen i Kabul. Det er mitt håp at arrestasjonen av Saddam Hussein på sikt vil lede til at terroristangrepene mot både sivile og militære mål i Irak vil reduseres eller opphøre. Samtidig er det viktig at vi erkjenner at situasjonen i landet fortsatt vil stille oss overfor betydelige problemer og utfordringer i tiden fremover. Dette blir vi dessverre minnet om nesten daglig. Sikkerhetssituasjonen er ytterst alvorlig. Terroranslag rettes både mot sivile irakere og det internasjonale sivile og militære nærværet. Det at også FN, det internasjonale Røde Kors og andre humanitære organisasjoner utsettes for terroraksjoner, demonstrerer kanskje tydeligere enn noe annet alvoret i situasjonen. La meg i den forbindelse minne om at Regjeringens holdning til de militære aksjonene som ble igangsatt i vår, er vel kjent: Regjeringen mente at det ikke forelå et tilstrekkelig folkerettslig grunnlag for å gå til militær aksjon mot Irak. Et nytt vedtak om dette i FNs sikkerhetsråd ville i tilfelle være nødvendig. Vi gikk i stedet inn for at Hans Blix og hans våpeninspektører skulle få fortsette sitt arbeid. Imidlertid gikk det ikke slik. Problemstillingen nå er imidlertid hva som skal til for å bringe landet på fote igjen. Det må ta utgangspunkt i situasjonen slik den nå er. Vår oppgave må være å bidra til å stabilisere situasjonen i Irak og å ta vår del av ansvaret for gjenoppbyggingen av landet, økonomisk så vel som politisk, slik det to ganger er oppfordret til av Sikkerhetsrådet i resolusjonene 1483 og 1511. Uansett årsak er derfor den primære utfordringen å få etablert en akseptabel sikkerhetssituasjon. Uten at vi får volden og terroren under kontroll, vil vi ikke få lagt forholdene til rette for en positiv politisk og økonomisk utvikling. De terroristaksjoner som nesten daglig finner sted, og som like gjerne rammer sivile som militære, kan ikke på noen som helst måte forsvares. Det er ikke akseptable virkemidler for å nå politiske mål. Vi har mislyktes hvis vi ikke klarer å skape en sikkerhetssituasjon som gjør at FN, ikke-statlige organisasjoner og humanitære hjelpearbeidere kan drive sin virksomhet til beste for den irakiske befolkningen. Jeg vil samtidig understreke at en stabilisering i Irak også vil kunne ha positive virkninger for situasjonen i Midtøsten mer generelt. På den politiske siden er det tatt skritt for å legge til rette for et irakisk selvstyre. Dette er en utvikling vi fortsatt vil støtte. Regjeringen er opptatt av at myndighetsoverføring fra den midlertidige koalisjonsmyndighet under amerikansk ledelse til en irakisk regjering skjer så raskt som mulig. Den tidsplan som den amerikanskledede interimsadministrasjon og det midlertidige irakiske styringsrådet er blitt enige om, legger til grunn at en overgangsregjering skal være på plass 1. juli 2004, og at en permanent ny grunnlov skal være utarbeidet to år senere. Med pågripelsen av Saddam Hussein er det grunn til å håpe at det vil bli en ny giv i demokratiseringsprosessen. De mange irakere som har dukket seg i angst for Saddam Hussein, kan nå rette ryggen og gå aktivt inn i arbeidet med å skape et nytt og fritt irakisk samfunn. Like viktig som at utviklingen skjer raskt, er det at den er vel forberedt, og at den har nødvendig legitimitet hos den irakiske befolkningen. Uten det vil de nye politiske ledere i Irak vanskelig kunne opptre med nødvendig autoritet og myndighet. Kofi Annan sier i sin rapport om Irak fra sist onsdag at det er sannsynlig at landet vil trenge bistand i form av betydelig militært nærvær i flere år fremover. Det irakiske folk må etter generalsekretærens syn få forsikringer om at stater også utenfor den amerikanskledede koalisjonen vil være rede til å bidra med militære styrker dersom en ny irakisk regjering ber om det. Annan understreker også at de økende sikkerhetsproblemene i Irak ikke kan løses med militære midler alene. En politisk prosess er nødvendig. Når det gjelder vår militære deltakelse i den internasjonale stabiliseringsstyrken i Irak, består den av to komponenter: et ingeniørkompani utvidet med mine- og eksplosivryddere i det britiske ansvarsområdet og et mindre antall stabsoffiserer i den polsk-ledede divisjonen. De norske militære bidragene til stabiliseringen av Irak har hele tiden vært i samsvar med Sikkerhetsrådets resolusjon 1483 av 22. mai i år. Bidragene er av en slik karakter at de folkerettslig ikke medfører at Norge får status som okkupasjonsmakt. Premissene for de norske bidragene er også kommet klart til uttrykk i avtaleverket som ligger til grunn for deltakelsen i henholdsvis britisk og polsk ansvarsområde. FNs sikkerhetsråd vedtok 16. oktober 2003 ytterligere en resolusjon, 1511, om situasjonen i Irak. Selv om det tidligere allerede forelå et klart folkerettslig grunnlag for norske bidrag til stabilisering av Irak, må vi nå ta utgangspunkt i situasjonen slik den er definert i resolusjon 1511. Den slår fast at en forsterket internasjonal militær og politifaglig innsats er avgjørende for å ivareta Iraks stabilitet og sikkerhet, slik at man kan få lagt det nødvendige grunnlaget for fremtidig irakisk selvbestemmelse og trygge FNs virksomhet i landet. Resolusjonen inneholder dessuten en autorisasjon til nødvendig maktanvendelse for å sikre stabilitet og sikkerhet i Irak. Derved gis også et folkerettslig grunnlag for et bredere spektrum av internasjonale militære bidrag. Vi har i den senere tid fått flere anmodninger fra nærstående land om ytterligere bidrag til de militære operasjonene i både Afghanistan og Irak, herunder norsk medvirkning til etableringen av et senter for opplæring av irakisk politi i Jordan. Henvendelsene er også kommet fra FN, NATO og EU, bl.a. har FNs sikkerhetsråd i resolusjon 1511 oppfordret til internasjonale bidrag til politisektoren. Det er selvsagt viktig at vi fra norsk side fortsetter å ta vår del av ansvaret for å sikre en positiv politisk, økonomisk og sikkerhetsmessig utvikling i Afghanistan og Irak. Det vil imidlertid ikke være mulig å imøtekomme alle de anmodninger om bidrag som vi har mottatt. Vi må derfor foreta selvstendige vurderinger og prioriteringer, basert på de foreliggende behov og tilgjengelige ressurser. I Irak og Afghanistan tar vi sikte på å videreføre vårt internasjonale militære engasjement i første halvår i 2004 omtrent på samme nivå som i dag. Forsvarsministeren vil om litt redegjøre nærmere for dette. La meg imidlertid få peke på at Regjeringen innenfor politi-/sikkerhetssektoren har besluttet at Norge vil legge opp til en viss økning av sin støtte til opplæringen av det afghanske sivilpolitiet og grensepolitiet. Hva gjelder vår deltakelse i annet halvår 2004, er dette et spørsmål Regjeringen vil måtte komme nærmere tilbake til. Dette vil bl.a. måtte ses i lys av behovene og hva andre land vil bidra med. I vurderingen vil vi likeledes måtte ta hensyn til våre øvrige internasjonale forpliktelser, herunder deltakelsen i NATOs nye innsatsstyrke. De samlede gjenoppbyggingsbehovene i Afghanistan og Irak er av FN, Verdensbanken og Det internasjonale valutafondet frem til 2007 anslått til henholdsvis 210 milliarder kr for Afghanistan og om lag 235 milliarder kr for Irak. Vårt utviklingssamarbeid med Afghanistan blir intensivert når landet fra neste år får status som samarbeidsland. I vår bistand neste år vil vi fortsatt ha en helhetlig tilnærming med støtte til den politiske prosessen, til å bedre sikkerheten og til å lindre nød og bidra til gjenoppbygging. Det er viktig at våre tiltak er i samsvar med afghanske prioriteringer. Den planlagte bistanden vil i all hovedsak gå til oppbygging av offentlige institusjoner, utdanning, demokratibygging og menneskerettigheter. Når det gjelder bistanden til Irak, tilkjennegav Norge under den internasjonale giverlandskonferansen i Madrid i oktober et samlet bidrag på 537 mill. kr for perioden 2003–2006, hvorav 297 mill. kr vil bli benyttet i inneværende år. De norske bidragene vil i første rekke gå til humanitær bistand og gjenoppbygging, i all hovedsak gjennom det multilaterale giverfondet for Irak. Den samlede bistanden til Afghanistan vil for 2004 være på om lag 300 mill. kr og på inntil 80 mill. kr til Irak. Norge deltar i dag med mer enn 800 personer i ulike utenlandsoperasjoner. På denne måten bidrar vi til regional og global stabilitet og sikkerhet med sikte på å skape grunnlag for å finne politiske løsninger på konflikter. Men ressursene når det gjelder mannskap, utstyr og økonomiske midler, setter grenser for vår mulighet til å besvare alle henvendelser og bidrag positivt. Det er derfor en viktig oppgave for oss å prioritere innsatsen mellom ulike operasjoner og geografiske innsatsområder. Den generelle linjen Regjeringen har lagt opp til, er at vi først og fremst bør delta i FN- og NATO-ledede operasjoner. Vi bør videre være rede til å ta et ansvar for å bidra i operasjoner i tilknytning til freds- og forsoningsprosesser som vi er involvert i. Et slikt tilfelle er Sri Lanka. Et annet er Sudan, hvor det er klare forventninger om at Norge vil følge opp den rollen vi har hatt for å legge til rette for en fredsavtale. Hvis det blir en fredsavtale i Sudan, vil Regjeringen positivt vurdere deltakelse av norsk personell i en FN-ledet styrke når eventuelle behov og finansiering er klarlagt. Vi må fortsatt være rede til å bidra til FNs operasjoner i Etiopia og Eritrea, i Sierra Leone og i Liberia. I Midtøsten vil vi søke å videreføre vår ledende rolle i den internasjonale observatørgruppen i Hebron på Vestbredden. Det er viktig å være oppmerksom på at oppgavene på Sri Lanka, i Sudan og de andre stedene i Afrika hvor vi er engasjert, er av en annen karakter enn f.eks. i Kosovo. På disse stedene er det ikke tale om å delta i fredsskapende militære operasjoner, men i overvåkings-, kontroll- og politioppgaver. Dette krever andre typer kvalifikasjoner og ressurser. Når det gjelder Balkan, vil vi fortsatt delta med militært personell i Kosovo. Når NATOs operasjon i Bosnia etter planen blir overtatt av EU høsten 2004, tar vi likeledes sikte på å yte et sivilt bidrag. Forsvarsministeren vil gå nærmere inn på hvordan vi vil innrette norsk deltakelse i internasjonale militæroperasjoner i 2004 samt ressursbehovene og sikkerhetssituasjonen for de norske styrkene. Hun vil også går nærmere i detalj om hva vi tar sikte på å bidra med i form av militære styrker til Afghanistan og Irak.
Regjeringen tar sikte på å videreføre Norges militære deltakelse i utenlandsoperasjoner i 2004 på høyt nivå. I forsvarsbudsjettet for 2004, vedtatt 4. desember, ble det avsatt 700 mill. kr til dette. Regjeringen tar sikte på å opprettholde vår deltakelse i de tre hovedoperasjonsområdene Afghanistan, Kosovo og Irak med relevante og etterspurte styrkebidrag. I tillegg vil Norge delta i FN-ledede operasjoner og enkelte andre utvalgte operasjoner. Forsvaret er midt i en radikal omstilling. Vi tilpasser Forsvaret til nye nasjonale og internasjonale rammebetingelser. Målsettingen er å ha styrker av høy kvalitet, med høy reaksjonsevne, som er relevante og effektive i forhold til oppgavespekteret, både hjemme og ute. Forsvarets bidrag til internasjonal krisehåndtering og stabilisering svekker ikke vår evne til å forsvare norsk territorium. Internasjonalt engasjement er tvert imot med på å styrke vår evne til å opprettholde et effektivt og relevant forsvar her hjemme. Det gamle mobiliseringsforsvaret var godt tilpasset den situasjonen det var utviklet for, men er ikke lenger i stand til å oppnå verken nødvendig reaksjonsevne, anvendbarhet, kvalitet eller fleksibilitet. Omstillingen til et forsvar med høyere reaksjonsevne er derfor først og fremst drevet av behovet for mindre og raskere tilgjengelige styrker i våre egne nærområder. For utenlandsoperasjoner vil vi aldri behøve å være raskere ute enn våre allierte. Det er her hjemme kravet til nasjonal reaksjonsevne først og fremst gjør seg gjeldende. En av hovedmålsettingene med etableringen av innsatsstyrkene – FIST – for både Hæren, Sjøforsvaret og Luftforsvaret er å gi en reaksjonsevne som kan brukes til å gi et bedre forsvar hjemme. Det meste av det norske forsvaret, som i dag utgjøres av nettopp innsatsstyrkene, vil til enhver tid være hjemme, klart til å reagere på ulike trusler og kriser, eller, ved behov, for å yte støtte til det sivile samfunn. Det er derfor ingen motsetning mellom strukturer for nasjonale og internasjonale operasjoner. I vår tids sikkerhetsbilde er kravene til begge deler av oppgavespekteret stort sett sammenfallende og gjensidig forsterkende. Interoperabilitet for militære styrker vedtas ikke, det utvikles over tid, gjennom å delta i NATO-fellesskapet med flernasjonal trening og øvelser, og i virkelige operasjoner. Forsvaret har allerede gjort mye for å møte de nye kravene. Vi er på rett kurs. Tilbakemeldinger fra NATO på våre styrkebidrag er meget positive. Våre bidrag er relevante og møter de krav moderne militære operasjoner stiller, fordi vi har omstilt hjemme. Innsatsen og kompetansen til det norske personellet holder svært høy standard. Dette underbygger Norges rolle som en troverdig alliansepartner. Det er likevel kritisk nødvendig å fullføre omstillingen som er påbegynt, dvs. styrking av operativ evne ved fortsatt fokus på reaksjonsevne, anvendbarhet, fleksibilitet og kvalitet. For å få dette til er samarbeid med allierte en avgjørende forutsetning. Vi må bidra til rett type militær evne gjennom samarbeid med våre allierte og partnernasjoner når det gjelder anskaffelser, logistikk, vedlikehold og opplæring/trening samt felles styrkebidrag til konkrete operasjoner. Kapabilitetstiltakene, PCC, som NATOs stats- og regjeringssjefer forpliktet seg til på toppmøtet i Praha i fjor, vil ha stor betydning for vår evne til å håndtere nye utfordringer. Formålet er å oppnå mer gjennom samarbeid enn det det enkelte land har råd til og kapasitet til alene. Dette realiseres ved valg av strategiske partnere, rolledeling samt nye kapasiteter anskaffet gjennom fellesfinansering. Norge spiller en aktiv rolle i PCC og leder derfor en høynivågruppe som skal bedre NATOs tilgang på strategisk sjøtransport. Norge satser spesielt på samarbeid med land som ligger oss nær både geografisk, politisk og kulturelt. Danmark, Tyskland, Nederland og Storbritannia er eksempler på det. Samarbeidet med disse nordsjølandene vil gi Norge både økonomiske besparelser og operative fordeler. Det øker vår evne til å bidra med relevante og etterspurte kapasiteter i utenlandsoperasjoner ved at mindre norske avdelinger kan «plugges inn» i større multinasjonale enheter. Samtidig vil disse multinasjonale styrkene bli nærmere knyttet til forsvaret av Norge. De forsvars- og sikkerhetspolitiske fordelene vi oppnår ved et nært samarbeid med disse europeiske NATO-landene, er meget betydelige. Etableringen av NATO Response Force, NRF, ble også vedtatt i Praha og er en katalysator for omformingen eller transformasjonen av alliansen. Oppbyggingen av denne flernasjonale styrken er sentral for NATOs fortsatte militære og sikkerhetspolitiske relevans. Vår deltakelse bidrar til å heve våre styrkers evne til operativt samvirke med allierte i flernasjonale operasjoner. NRF vil trolig i framtiden bli alliansens viktigste verktøy for deltakelse i krisehåndteringsoperasjoner både innenfor og utenfor alliansens område. Den skal med andre ord kunne settes inn både i Afghanistan og i Norge. Å delta er en sentral allianseforpliktelse og et viktig bidrag for å ivareta kollektivt forsvar og sikkerhet. Vi må derfor planlegge de forpliktelser Norge påtar seg i NATOs hurtigreaksjonsstyrke, parallelt og koordinert med vårt framtidige engasjement i utenlandsoperasjoner. Det betyr at de styrkeelementene Norge forplikter det enkelte halvår til NATO Response Force, ikke kan deployeres til andre formål i samme periode. Våre innmeldte kapasiteter til utenlandsoperasjoner i 2004 er derfor koordinert med våre forpliktelser i NATOs hurtigreaksjonsstyrke. Som følge av NATOs krav til beredskap og samtrening i forkant av operasjonsperioden på seks måneder vil styrkebidrag som inngår i NRF, normalt ikke kunne benyttes til andre oppdrag i den perioden de er bundet for NRF. Det enkelte medlemsland kan i prinsippet bare trekke innmeldte enheter ut av NRF ved akutte nasjonale behov. Norske bidrag til utenlandsoperasjoner hentes primært fra de stående styrker som inngår i Forsvarets innsatsstyrke. I tillegg utdannes enheter ved 6. divisjon som ved behov kan inngå i utenlandsoperasjoner. Dessuten kan personell med tidligere erfaring fra Forsvaret fortsatt rekrutteres til internasjonal tjeneste, men denne formen for rekruttering er mindre forutsigbar, og den krever betydelig større økonomiske ressurser og tid til oppøving og samtrening. Deltakelse innenfor fastsatt budsjettramme for utenlandsoperasjoner i 2004 vil derfor i hovedsak dimensjoneres ut fra kapasitetene i Forsvarets innsatsstyrke, FIST hær, FIST sjø og FIST luft. Samtidig vil de fleste av dagens kapasiteter i de enkelte forsvarsgrenene inngå nettopp i innsatsstyrkene. Norske militære enheter skal i prinsippet kunne reagere like raskt hjemme som ute, og det norske forsvaret består derfor i hovedsak av innsatsstyrker. Viktige unntak er bl.a. kystvakt og heimevern. Dette er altså premissene for hva vi kan stille med i hvilken operasjon. Norges deltakelse i utenlandsoperasjoner er basert på vilje til å bidra til fred og stabilitet i konfliktområder av betydning for vår egen så vel som internasjonal sikkerhet. Vi deltar i dag med over 1 000 kvinner og menn i ulike operasjoner. Norsk personell gjør en viktig innsats i internasjonale operasjoner. Gjennomføring av slike operasjoner er en forutsetning for positiv politisk og økonomisk utvikling. Det norske vakt- og sikringskompaniet i den internasjonale sikkerhetsstyrken, ISAF, i Afghanistan har en sentral rolle for å tilrettelegge for framdrift i den såkalte Bonn-prosessen. Beskyttelsen rundt gjennomføringen av den afghanske grunnlovgivende forsamling, Loya Jirga, er avgjørende for å kunne få på plass en ny afghansk grunnlov og gjennomføring av demokratiske valg neste år. Det norske ingeniørkompaniet i Irak har gjort en betydelig innsats for sivilbefolkningen i Basra og omegn. En forutsetning for stabilitet og håp om en bedre framtid er at befolkningens essensielle behov blir dekket, knyttet til strøm, gass, petroleum, vann osv. Ingeniørkompaniet har reparert og sikret kraftforsyningen etter at kriminelle organisasjoner har revet kraftlinjer for å stjele og selge kopperledningene. Strøm er en forutsetning ikke bare for sivilbefolkningen. De lokale raffineriene er helt avhengige av strøm for å opprettholde forsyningen av bensin, bl.a. til transportsektoren, samt gass til husholdningene. Eksplosivrydderne i kompaniet har destruert over 35 000 eksplosiver, som f.eks. miner, håndgranater, skudd til håndvåpen, missiler og torpedoer – udetonerte eksplosiver som utgjør en reell fare for sivilbefolkningen. En ny bro er bygd, og en annen bro er reparert og gjort kjørbar. Kompaniet har inspisert det lokale vanningssystemet for å kartlegge utbedringsbehov i hele den britiske sektor i Sør-Irak, et område tolv ganger så stort som Kosovo. To skoler i området er sikret og pusset opp. ABC-troppen kartlegger bruk og potensiell forurensning av industrikjemikalier i området samt bistår eksplosivrydderne i deres oppdrag. Sanitetstroppen støtter alle oppdrag og benytter ledig tid til å behandle lokalbefolkningen for sår, splint og andre småskader. Minefeltene er kjent og avmerket og ligger stort sett mot grensen og utgjør dermed en mindre akutt fare for sivilbefolkningen. Andre oppgaver prioriteres derfor høyere. Kompaniet har likevel destruert ca. 7 500 miner. Alle enheter tar sin del av vakt- og sikringsoppgavene, og personellet er til enhver tid benyttet ut fra hvor behovene er størst. Det er intet nytt at militære styrker driver denne type aktivitet, både for å avhjelpe akutt nød og for å vinne freden. Dette har norske soldater i internasjonal tjeneste lang erfaring i å gjøre, i Libanon, på Balkan, i Afghanistan og nå i Irak. Militær tilstedeværelse sammen med tradisjonell bistand og støtte til gjenoppbygging og etablering av sivile institusjoner er i en postkonfliktfase tre elementer som utgjør en naturlig helhet. Det er ikke et enten – eller. Vi trenger alle. Det er tidvis betydelig risiko forbundet med å delta i slike oppdrag, og sikkerheten for norsk personell har derfor alltid høyeste prioritet. Regjeringen legger stor vekt på at avdelingene som sendes ut, er trent og utrustet for egenbeskyttelse. Personellets velferd under og etter oppdraget står også helt sentralt. Sikkerhetstiltakene justeres til enhver tid i forhold til foreliggende trusselvurderinger. Vi er i denne sammenheng avhengige av en effektiv etterretningstjeneste og et godt etterretningssamarbeid. Både trusselvurderinger og sikkerhetstiltak for å beskytte personellet under tjeneste utformes i nært samarbeid med våre allierte og andre samarbeidspartnere i de forskjellige operasjonene Norge deltar i. Videre sørger vi for at avdelingene er utstyrt med ulike former for beskyttelsesutstyr, fra skuddsikre vester og hjelmer til pansrede kjøretøy. Ytterligere tiltak iverksettes ved behov, enten det dreier seg om bevegelsesrestriksjoner eller andre tiltak som øker styrkebeskyttelsen. Det er i tillegg avgjørende at de engasjementsreglene, «Rules of Engagement», styrkene opererer under, er robuste og gir styrkene fleksibilitet til å ivareta egen sikkerhet på beste måte. I Afghanistan er et fortsatt internasjonalt militært nærvær en forutsetning for en positiv politisk og økonomisk utvikling. Det er nå viktig å tilrettelegge for at den afghanske overgangsregjeringen blir i stand til å følge opp Bonn-prosessen og utvide sin innflytelse i provinsene. Etablering av et stabilt og demokratisk styresett i Afghanistan står helt sentralt for å forhindre at landet igjen skal bli et fristed for internasjonal terrorisme. Norge har så langt høstet stor anerkjennelse for sine bidrag til operasjonene i Afghanistan. Vi har vist at også små nasjoner er i stand til å stille med relevante bidrag, på kort varsel, til krevende oppdrag. Sikkerhetsutfordringene i Afghanistan er store. NATO overtok ledelsen av ISAF i august i år og har signalisert et langsiktig engasjement. Det er avgjørende at alliansen lykkes i sitt oppdrag i Afghanistan, som er den første NATO-operasjonen utenfor Europa. NATO er og vil være selve hjørnesteinen for norsk sikkerhet. Derfor må Norge delta aktivt i NATOs operasjoner for å bidra til å sikre at alliansen forblir relevant og sterk. Regjeringen tar sikte på å prioritere den norske militære deltakelsen i ISAF-styrken i 2004. Det er klart at en mer omfattende rolle for NATO i Afghanistan vil kreve at de allierte og våre partnernasjoner er villige til å bidra med flere styrker enn ISAF består av i dag, på ca. 5 500 personer. Så langt har det vært en utfordring å få oppfylt styrkebehovene for det eksisterende mandatområdet i og rundt Kabul. NATO har derfor gått inn for en gradvis utvidelse av operasjonsområdet for å sikre at ISAF har tilstrekkelig antall styrker og tilgjengelige kapasiteter for å ivareta oppdraget, uten at innsatsen i Kabul svekkes. Alliansen vurderer nå ulike muligheter for å styrke ISAFs rolle utenfor Kabul, bl.a. ved etablering av såkalte Provincial Reconstruction Teams, PRT. Formålet bak disse teamene er å bidra til utvikling av sikkerhet og stabilitet i provinsene. Sentralt står støtte til sikkerhetssektorreform og gjenoppbyggingsarbeid. Norge bidrar i dag i ISAF IV med en sivilmilitær samarbeidsenhet og en medisinsk-kirurgisk enhet. Disse bidragene avsluttes i januar 2004. I tillegg har Norge fra ca. 1. desember bidratt med et mekanisert infanterikompani som ISAFs sikrings- og reaksjonsstyrke. Denne styrken utfører nå oppdrag i forbindelse med gjennomføringen av den afghanske grunnlovgivende forsamling, Loya Jirga, og vil videreføres i ISAF V fram til august 2004. Oppdraget vil være av liknende karakter som i dag. I den aktuelle situasjonen i Afghanistan er det viktig å bidra til å utvide den afghanske sentralmyndighetens innflytelse i provinsene. Etableringen av PRT er et av NATOs fremste verktøy for å oppnå dette. Som utenriksministeren redegjorde for innledningsvis, ser Norge på muligheten for å bidra med personell til et nordisk-britisk team innenfor ISAF-rammen. Regjeringen vil arbeide videre med å utforme rammebetingelsene for å kunne delta i et eventuelt slikt PRT-samarbeid. Vi må ikke glemme bakgrunnen for det internasjonale militære engasjement i Afghanistan – terroranslagene mot USA 11. september. Norge bidrar også på andre måter til å styrke alliansens evne til å bekjempe internasjonal terrorisme. NATO-operasjonen Active Endeavour i Middelhavet vil fortsatt være en viktig arena for dette og utgjør et av de mest konkrete tiltakene NATO har iverksatt i forlengelsen av artikkel 5-vedtaket i alliansen rett etter 11. september. NATO revurderer i disse dager Operation Active Endeavour. Bakgrunnen er vanskelighetene med å få fylt opp styrkebehovene for operasjonen og ønsket om en klarere kobling til NATOs konsept for forsvar mot terrorisme. Derfor vil Norge også i 2004 delta rutinemessig med relevante kapasiteter i overvåkningen av skipstrafikken i Middelhavet. Våre militære bidrag vil også i fortsettelsen inngå som en del av NATOs stående flåtestyrker. Langvarig internasjonalt militært nærvær vil også være nødvendig for å bringe sikkerhet og politisk stabilitet til Irak. Opprettelsen av en multinasjonal stabiliseringsstyrke var nødvendig for å skape gode vilkår for gjenoppbygging av infrastruktur og etablering av demokratiske institusjoner i landet. Det er bred internasjonal enighet om nødvendigheten av et sikkerhetsnærvær i Irak i postkonfliktfasen. Dette ble understreket nok en gang i høst ved vedtaket av FNs sikkerhetsråds resolusjon 1511, som oppfordrer medlemslandene til å bidra til den internasjonale stabiliseringsstyrken i Irak. Det er viktig at vi fra norsk side slutter opp om FNs oppfordring, og fortsetter å støtte opp under denne innsatsen i 2004. Regjeringen tar sikte på å videreføre deler av maskin- og konstruksjonskapasitetene fra Telemark ingeniørkompani i den britiske sektoren i Irak. Varigheten for bidraget er seks måneder. Videre legger Regjeringen opp til å forlenge Norges støtte til den polske divisjonsledelsen med et mindre antall stabsoffiserer. KFOR-styrken har siden 1999 hatt en sentral rolle for å tilrettelegge for en fredelig og demokratisk utvikling i Kosovo. Det er i Norges interesse å bidra med styrker gjennom NATO for å forhindre at Balkan igjen blir «Europas urolige hjørne». De sentrale sikkerhetsutfordringene er fortsatt interetnisk vold, organisert kriminalitet og politisk ekstremisme knyttet til kosovo-albansk nasjonalisme. Det ser likevel ut til å være en viss bevegelse i den politiske prosessen, og det er bl.a. igangsatt dialog og forhandlinger mellom Beograd og Pristina om Kosovos sluttstatus. Dersom sikkerhetssituasjonen tilsier det, vil NATO i løpet av 2004 gå over til et mer fleksibelt og mindre personellintensivt militært nærvær i Kosovo. Norges militære bidrag til KFOR vil reduseres i takt med denne utviklingen. Fram til sommeren 2004 vil det nåværende infanteribidraget videreføres. Regjeringen tar deretter sikte på å tilby et mindre antall helikoptre andre halvår av 2004. Helikoptre er en sterkt etterspurt kapasitet, og Forsvaret har også tidligere hatt helikoptre i KFOR. De siste ti årene har vi vært vitne til en vektforskyvning fra deltakelse i FN-ledede operasjoner til operasjoner ledet av NATO eller koalisjoner av villige. Dette er særlig blitt synlig etter at NATO engasjerte seg i fredsbevarende operasjoner på Balkan i begynnelsen av 1990-tallet og i forbindelse med koalisjonsoperasjonene i Afghanistan. Dette skyldes ikke minst at NATO besitter et velfungerende kommandoapparat og relevante styrker. Dette innebærer ikke at Regjeringen ikke prioriterer FN generelt eller deltakelse i operasjoner med FN-mandat. Også de ovennevnte NATO-operasjonene har et klart mandat fra FN. Norge bidrar også til en rekke FN-operasjoner. Vi har stabsoffiserer og observatører i Midtøsten, i Etiopia, i Eritrea og på Balkan. Vi har nylig utført oppdrag for FN i Kongo og Liberia, og Norge deltar også med militært personell i andre fredsbevarende operasjoner, som Multinational Force and Observers i Midtøsten og Joint Military Commission i Sudan. Jeg viser for øvrig til utenriksministerens redegjørelse om at hvis det blir en fredsavtale i Sudan, vil Regjeringen positivt vurdere deltakelse av norsk personell i en FN-ledet styrke. Det pågår for tiden uformelle konsultasjoner i FN om en eventuell styrke til Sudan, og Regjeringen vil, som utenriksministeren påpekte, komme tilbake til dette når eventuelle behov og finansiering er klarlagt. Regjeringen tar sikte på å videreføre vårt engasjement i FN-operasjoner på omtrent tilsvarende nivå som i 2003. Det er riktig at antallet personell som tjenestegjør direkte i FN-ledede operasjoner, i blå beret, er mye lavere enn for ti år siden. Det skyldes først og fremst at FN, i tråd med FN-paktens kapittel VIII, i økende grad har delegert fredsbevarende oppdrag til regionale institusjoner som NATO og EU. Ulike konflikter på 1990-tallet har vist FNs begrensninger i håndtering av internasjonale operasjoner. De militære operasjonene i Afghanistan og Irak krever et omfattende kommando-, kontroll- og etterretningsapparat. Dette er en type operasjoner som FN selv ikke er i stand til å lede. FN makter ikke alene å løse verdenssamfunnets problemer. Her er NATO en avgjørende samarbeidspartner. Jeg vil derfor framheve at samtlige utenlandsoperasjoner og andre oppdrag som Norge i dag deltar i, og planlegger bidrag til i 2004, finner sted under helt klart mandat fra FNs sikkerhetsråd. Det er viktig å understreke at andre institusjoner, som NATO og EU, ikke undergraver FNs rolle, men tvert imot søker å understøtte denne ved å lede operasjoner under FN-mandat. Dette er etablert norsk politikk og en målsetting som står fast. Derfor er FN fortsatt for Norge den viktigste aktøren når det gjelder håndtering av internasjonale kriser og konflikter.
Presidenten vil foreslå at utenriksministerens og forsvarsministerens redegjørelser om samlet norsk innsats i Afghanistan og Irak i 2004 samt Norges bidrag til operasjoner utenlands i 2004 legges ut for behandling i et senere møte i Stortinget – og anser det som vedtatt. Vi skulle da være ferdig med behandlingen av sakene nr. 1–8 på dagens kart.
Da er vi klare til å votere over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 32 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Karl Eirik Schjøtt-Pedersen på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet forslag nr. 4, fra Karl Eirik Schjøtt-Pedersen på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 5–9, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 10–21, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 22–32, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over mindretallsforslagene. Forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder:
Det voteres over forslagene nr. 22–32, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen nedsette et politisk uavhengig organ for å utrede de samfunnsmessige tap ved manglende integrering i Norge.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen trekke tilbake skriv av 5. juli 1993 fra Justisdepartementet, om at politiet ikke skal kunne gripe inn i kirker og bedehus for å hente folk ut.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette en informasjonskampanje overfor kommunene som forteller om mulighetene knyttet til kommunal utfordringsrett.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at kommunene får beholde eventuell merskattevekst for 2004.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber Regjeringen praktisk iverksette forsøk med å overlate fylkeskommunens oppgaver til kommunene og avvikle fylkeskommunen hvis et flertall av befolkningen og kommuner i et fylke ønsker å delta i et slikt forsøk.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innvilge forsøk med at kommuner overtar ansvaret for videregående skoler hvis enkeltkommuner ønsker dette.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utvikle forslag hvor enkeltkommuner og interkommunale samarbeidsorganer får overta rollen som regional utviklingsansvarlig, og dermed de virkemidler som tillegges fylkeskommunen knyttet til regional næringsutvikling.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette forsøk hvor kommuner som ønsker det kan få overta ansvaret for kollektivtrafikk og tilhørende midler.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede alternativ finansiering av de videregående skolene og institusjonene innen sosialomsorg, med basis i en stykkprisfinansiering.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber Regjeringen nedsette et hurtigarbeidende utvalg for å ta restansene på asylfeltet. Utvalget kan rekrutteres fra arbeidsledige med relevant kompetanse.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjennomgå rutinene for oppstart av sykehjem i sydlige land med finansiering i Husbanken med fokus på avbyråkratisering, samt øke informasjonsflyten til potensielle interessenter om den øremerkede rammen til formålet.»
Det voteres over forslagene nr. 10–21, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjeninnføre norskopplæring for voksne asylsøkere med kjent identitet med unntak av dem med antatt grunnløse søknader.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme et kommuneopplegg for 2005 som baseres på at kommunesektoren skal ha et netto driftsresultat på 3 pst.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at bruken av ODA- godkjente midler til bosetting av flyktninger og tiltak for innvandrere fases utover en periode på inntil 3 år.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringa i kommuneproposisjonen for 2005 å utgreie friare rett til skattlegging for kommunane.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringa i kommuneproposisjonen for 2005 om å leggje fram ei heilskapleg vurdering av dei økonomiske forholda til dei minste kommunane som er dei største taparane ved omleggingar i inntektssystemet, herunder ei vurdering av nivå og omfang av regionaltilskot og Nord-Noregs-tilskot.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringa gjennom skjønnstilskotet om å kompensere dei fylkeskommunane som taper på endringar i oppgåvefordeling på rus- og familievernområdet.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en utvidelse av dagens begrensede momskompensasjonsordning.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringa i Revidert nasjonalbudsjett leggje fram ei grundig utgreiing av omfordelingsverknadene mellom kommunane som følgje av nøytral momskompensasjonsordning og fremje forslag til ei revidering av uttrekket i rammetilskotet som no vert gjennomført.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og legge fram de distriktspolitiske konsekvensene ved alle omlegginger av all generell politikk.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utsette innføring av månedlig bostøtteutbetaling til det blir foretatt en helhetlig gjennomgang av bostøtten i forbindelse med boligmeldingen.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen lage handlingsplaner med klare måltall for rekruttering av funksjonshemmede og innvandrere til offentlige stillinger.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett for 2004 legge fram en plan for opptrapping av antall VTA-plasser opp mot full behovsdekking i løpet av 2 år.»
Det voteres over forslagene nr. 5–9, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at mottak for enslige mindreårige asylsøkere gis status som barnevernsinstitusjoner.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at enslige mindreårige asylsøkere automatisk skal være et ansvar for barnevernet og ha et tilbud på lik linje med norske barn under omsorg fra barnevernet.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av 2004 fremme forslag om gjeninnføring av en ordning tilsvarende 0,5 G i friinntekt for personer under yrkesrettet attføring.» Forslag nr. 8 lyder: «Kostnadstaket knyttet til utdanning som attføringsopplegg på 50 000 kroner pr. skoleår og 100 000 kroner for hele attføringsløpet fjernes.» Forslag nr. 9 lyder: «Kostnadstaket på tilskudd til nødvendig skolematerielle under yrkesrettet attføring fjernes.»
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at alle direkte bedriftsrettede tiltak som tildeles med grunnlag i fylkeskommunenes disponering av bevilgningene over kap. 551 post 60, skal forvaltes gjennom Statens nærings- og distriktsutviklingsfond/Innovasjon Norge.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å avstå fra enhver form for opprettelse av Shariaråd eller lignende i Norge.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme forslag om å øremerke tilskuddet til drift av – og opphold ved – leirskoler for elever i grunnskolen i forbindelse med revideringen av budsjettet for 2004.»
Det skal nå voteres over innstillingens forslag til vedtak under rammeområde 6.
Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Vi skal nå ta for oss rammeområde 7.
Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Da gjenstår det å votere over C. Rammeuavhengige vedtak.
Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen. Når det gjelder XII, har Høyre og Kristelig Folkeparti varslet at de vil støtte innstillingen.
Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti står bak innstillingen. Presidenten antar at Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet nå vil støtte dette romertallet subsidiært.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak innstillingen.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 28. november 2003: «Stortinget ber Regjeringa vurdera endringar i lov 25. september 1992 nr. 107 om kommuner og fylkeskommuner m.m. i lys av tilrådingane frå dei utvala som no er i arbeid på tilstøytande område.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 28. november 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag om opprettelse av en ordning for tilsyn med revisjon i kommunene. Regjeringen bes fremme forslaget i vårsesjonen 2004.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 28. november: «Stortinget ber Regjeringen vurdere forholdet mellom private revisorer og offentlighetsloven/forvaltningsloven etter at offentlighetslovsutvalget har avgitt sin innstilling.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak forslaget.
Komiteen hadde innstillet:
Under debatten er det satt fram ni forslag. Det er forslagene nr. 1 og 7, fra Øystein Djupedal på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 2, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 3, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet forslag nr. 4, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Kystpartiet forslag nr. 5, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 6, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 8, fra Morten Lund på vegne av Senterpartiet og Kystpartiet forslag nr. 9, fra Morten Lund på vegne av Senterpartiet
Det voteres over forslag nr. 9, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til å endre regelverket for budsjettarbeidet slik at de langsiktige gevinstene ved forebygging kan bli hensyntatt og at Stortinget derved kan bidra effektivt til å stimulere forebyggende virksomhet.»
Det voteres over forslag nr. 8, fra Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «På statsbudsjettet for 2004 bevilges under: Kap.PostFormål:Kroner2412Den Norske Stats Husbank[[jf. kap. 5312 og 5615]] [[jf. kap. 5325 og 5625]] [[jf. kap. 2412]]
Det voteres over forslagene nr. 1 og 7, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder:
Det voteres over forslag nr. 6, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «På statsbudsjettet for 2004 bevilges under: Kap.PostFormål:Kroner1520Statskonsult[[jf. kap. 4520]] [[jf. kap. 5312 og 5615]]
Det voteres over forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «På statsbudsjettet for 2004 bevilges under: Kap.PostFormål:Kroner5312Den Norske Stats Husbank[[jf. kap. 2412]]
Det voteres over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «På statsbudsjettet for 2004 bevilges under: Kap.PostFormål:Kroner2426SIVA SF[[jf. kap. 3961 og 5609]]
Forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet tas opp til votering. Forslaget lyder: «Det nedsettes et utvalg i Stortinget som får i oppdrag å evaluere og vurdere statsbudsjettutvalgets utredning.»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Finansdepartementet stanse arbeidet med å omorganisere driften av Småbåtregisteret.»
Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Sak nr. 8 er allerede ferdigbehandlet.