Molt bon dia. Comencem el Ple. [[Manifestació de condemna de la violència homòfoba]] Però abans de començar la sessió, i arran de les intolerables agressions LGTBIfòbiques que s'han produït en els darrers dies, voldria mostrar la meva condemna més absoluta davant d'aquests fets, que no tenen, no han tenir cabuda dins de la nostra societat. Recordar que, en data 1 de juny, aquesta cambra va aprovar, amb el suport de tots els grups parlamentaris menys un, una declaració de rebuig de les agressions LGTBIfòbiques que s'havien produït l'anterior cap de setmana. Tot just ha passat un mes; un mes, d'aquells atacs. I amb els episodis violents que hem viscut, segons l'Observatori contra l'Homofòbia, des de l'inici de 2021, ja s'han comptabilitzat cent tretze incidències d'aquesta mena. Siguem conscients de la greu realitat que hi ha darrere d'aquestes dades, del patiment que hi ha darrere d'aquests cent tretze casos. Ens interpel·la a tots, a tota la societat, però especialment a nosaltres, com a representants electes que som de la ciutadania. Siguem conscients del nostre paper, del nostre capteniment, de les nostres opinions públiques expressades, perquè no puguin tenir conseqüències com aquestes. Comprometem-nos a fer tot el que estigui a les nostres mans per revertir aquesta tendència salvatge i inhumana i que mai més ningú hagi de ser víctima d'agressions, menysteniments ni opressions de cap tipus. I, per tant, que ningú hagi de tenir por per ser qui és i estimar com vulgui i a qui vulgui. Que puguem viure tots i estimar en llibertat. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] També de conformitat amb la Moció 111/XII, del Parlament de Catalunya sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, els informo que, segons les dades de l'Organització Internacional de les Migracions, també des de l'inici de 2021 s'han comptabilitzat 898 persones que han perdut la vida a la Mediterrània. I abans de començar amb l'ordre del dia, els recordo que la llista de les preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier del Ple. I d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. [[Interpel·lació al Govern sobre les infraestructures aeroportuàries (posposada)]] [[300-00018/13]] Així mateix, els faig avinent que el Grup Mixt, de conformitat amb el Govern i d'acord amb allò que estableix l'article 160.6 del Reglament, ha sol·licitat que la seva interpel·lació relativa a les infraestructures aeroportuàries, el punt 6 de l'ordre del dia d'aquest Ple, no sigui substanciada en aquesta sessió plenària. I, per tant, aquesta interpel·lació quedaria ajornada per la propera sessió. També els faig avinent, a l'apartat de delegacions de vot, que, de conformitat amb l'acord de la Mesa i la Junta de Portaveus sobre la celebració en format reduït encara de les sessions plenàries, ateses les circumstàncies actuals de pandèmia per la covid, seixanta-cinc diputats han delegat el seu vot per avui, dimecres. Per tant, passem ja al primer punt de l'orde del dia, que són les preguntes amb resposta oral. També en aquest apartat els faig avinent que el Govern ha sol·licitat, un cops informats tots els grups parlamentaris, que les tres preguntes que s'adrecen al conseller de Salut puguin ser substanciades al final d'aquesta sessió de preguntes orals al Govern. I, atès que tots els grups han manifestat la seva conformitat amb aquest canvi, si no hi ha cap objecció, les preguntes que corresponen als números 6, 12 i 5 seran substanciades al final, seguint aquest mateix ordre. Per tant, comencem amb les preguntes al Govern. [[Pregunta al Govern sobre el desplegament de la Llei 19/2020, d'igualtat de tracte i no-discriminació]] [[310-00060/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre el no desplegament de la Llei 19/2020, d'igualtat de tracte i no-discriminació. Formula la pregunta la diputada senyora Najat Driouech, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia. Fa pocs mesos, en aquest hemicicle jo mateixa em posava com a exemple de persona que ha patit discriminació. I en continuo patint. De fet, em posava com a exemple de la mostra vivent que la societat catalana és diversa i inclusiva, però que encara existeixen moltes discriminacions que hem de combatre. Som moltes les persones que vivim discriminacions pel simple fet de ser com som i no volem que les nostres filles i fills hagin de patir ni la meitat del que hem hagut de patir nosaltres. Per això, la passada legislatura el Parlament de Catalunya va blindar la diversitat aprovant per unanimitat i, per tant, amb el consens polític de tots els grups de la cambra, la llei d'igualtat de tracte i no-discriminació. Ara, malauradament, aquest consens en aquest Parlament no seria possible. Aquesta llei, objecte de pregunta d'avui, ha experimentat un llarg procés fins a la seva culminació, amb una alta participació del sector i de la ciutadania. I que ara, permet dotar-nos dels instruments de prevenció, detecció, abordatge i implementació de polítiques públiques contra aquells comportaments que, sense incórrer en il·lícits penals, són discriminatoris. Com saben, la lluita contra la discriminació és una lluita en defensa dels drets fonamentals de tota la ciutadania. I que, per tant, esdevé una eina útil per protegir tota la diversitat del nostre país; protegir-la de pràctiques discriminatòries per raó d'origen, sexe o identitat de gènere, edat, ideologia, origen ètnic, llengua, conviccions religioses, condició social, discapacitat, estat de salut, aspecte o qualsevol altra raó. L'objectiu està clar: que cap discriminació quedi impune. Des del nostre grup parlamentari, teníem una aposta clara, pionera i transversal per reforçar la defensa dels drets humans a Catalunya i per avançar en la prevenció i erradicació de la discriminació. Una llei que afecta tots els sectors de la ciutadania. En conseqüència, una llei reivindicada, esperada i molt necessària. Per tot això, des del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana voldríem saber quines són les actuacions de la conselleria d'Igualtat i Feminismes respecte al desplegament efectiu de la Llei 19/2020, d'igualtat de tracte i no-discriminació.
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. El Govern assumeix el desplegament de les lleis d'igualtat en tota la seva potència. I, en primer lloc, la pròpia creació de la conselleria n'és un exemple, n'és un clar exponent. Comptem amb una secretaria d'igualtats, que té entre les seves funcions planificar l'estratègia d'igualtat de tracte i no-discriminació. I es farà, principalment, a partir de tres direccions generals que tenen..., que el seu nom és una mostra ben clara d'intencions també: la Direcció General per a la Promoció i Defensa dels Drets Humans, la Direcció General de Polítiques Públiques LGTBI+ i la Direcció General de Migracions, Refugi i Antiracisme. En segon lloc, properament nomenarem la persona titular de l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i No-Discriminació, que preveu la llei. I els podem anticipar que la responsable d'aquest organisme serà una dona d'un dels col·lectius que més discriminació ha patit al llarg de la història. Així mateix, començarem a elaborar, en breu, el decret de regulació de l'organisme, per establir-ne l'estructura, el funcionament, la coordinació amb la Direcció General de Promoció i Defensa dels Drets Humans i seleccionarem també la xarxa d'entitats i de persones expertes que prestaran assessorament o que intervindran en els procediments d'instrucció i de sanció que es duguin a terme des d'aquest organisme. En tercer lloc, comptem amb un esborrany del reglament sancionador de la Llei 19/2020, el qual desplega el reglament sancionador previst en la disposició addicional quarta de la Llei 11/2014, de drets LGTBI i per erradicar l'LGTBIfòbia. És a dir, el reglament sancionador de la Llei 11/2014 és el reglament de la 11/2019, que mantindrà evidentment l'especificitat LGTBI. I recordem a tots els grups parlamentaris que no es pot tractar com una infracció administrativa allò que és una agressió o un delicte d'odi. Per tant, evitem la confusió entre instruments. En quart lloc, el Govern ha iniciat un treball interdepartamental entre Igualtat, Interior i Justícia, que inclou el disseny d'un model d'intervenció integral davant dels delictes d'odi. Tots els delictes d'odi. L'ampliació del paradigma d'atenció de les oficines d'atenció a la víctima en el marc de les novetats introduïdes per la Llei 19/20, l'elaboració de campanyes per adreçar la infradenúncia dels delictes d'odi i la impartició de formació sobre igualtat de tracte i no-discriminació al conjunt del personal de l'Administració, incloent el personal judicial i de cossos de seguretat. I finalment, estem planificant campanyes de sensibilització per tractar els factors estructurals que estan a la base de les diferents formes... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Se li ha acabat el temps, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les darreres actuacions de la Inspecció de Treball]] [[310-00061/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre les darreres actuacions de la Inspecció de Treball. Formula la pregunta el diputat senyor Jordi Albert, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellers, conselleres, president, bon dia. Conseller Torrent, la Inspecció de Treball ha proposat una sanció de 328.460 euros a la cooperativa Cidac, amb seu a Cornellà de Llobregat, on el passat 30 d'abril va morir un treballador de dinou anys, atrapat entre la màquina i el material que manipulava. La proposta de sanció és el resultat final de la investigació portada a terme per la Inspecció de Treball, iniciada el dia en què es va produir l'accident mortal, així com per la denúncia que prèviament va rebre la inspecció sobre les presumptes irregularitats en matèria de seguretat i salut laboral a Cidac. La investigació ha finalitzat i determina clarament la responsabilitat de l'empresa en l'accident mortal, per incomplir normes de prevenció de riscos laborals tipificades com a infraccions molt greus. En el decurs de la investigació, la Inspecció de Treball ha detectat irregularitats com, per exemple, el caràcter permanent dels riscos laborals, el risc de contacte mecànic, les condicions de treball i obligacions en seguretat i salut laboral que incomplia com la informació, la formació o vigilància i equips de protecció individual. Per tot plegat, la inspecció ha constatat la gravetat dels fets i, per aquest motiu, ha proposat una sanció de 328.460 euros i ha traslladat tota la documentació a la fiscalia. Dada molt rellevant. Ara la fiscalia haurà també d'intervenir en aquesta resolució. De nou, cal recordar l'obligació ineludible de les empreses a l'hora de vetllar per la seguretat i la salut laboral de les treballadores i els treballadors en el compliment de les normes per evitar accidents laborals. Aquesta sanció és exemplar, però cap sanció pot compensar una vida. Els treballadors i les treballadores són l'actiu més important de qualsevol empresa. La millora de les condicions laborals i la qualitat del treball ha de ser un objectiu prioritari i estratègic per a tota direcció empresarial. I la Inspecció de Treball és clau, i, tot i els seus recursos limitats, està desenvolupant una tasca imprescindible en la protecció i la defensa dels drets laborals de les treballadores i els treballadors del nostre país. Conseller, quines seran les línies d'actuació del Departament d'Empresa i Treball en l'àmbit de la Inspecció de Treball?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Diputat, efectivament, cap sanció compensa cap vida. La mort d'en Xavi Cayuela –de només dinou anys, recordem-ho–, el passat 30 d'abril, va ser un fet colpidor; dolorós per a la família i indignant per a tots plegats. La investigació de la Inspecció de Treball, com bé ha dit, va certificar la responsabilitat per part de l'empresa Cidac, eh?, per l'incompliment permanent de molts dels preceptes de la llei de riscos laborals tipificats com a molt greus. Les irregularitats eren diverses, tenien a veure amb el risc d'atrapament –com vostè també ha dit–, risc d'incendi, risc elèctric, risc de caiguda i també, amb la deixadesa respecte les obligacions de formació, de vigilància en la salut i la seguretat laboral. Un cop constatada tota la gravetat dels fets, que són variats i que, efectivament, estan tipificats com a molt greus, la Inspecció de Treball va proposar aquesta sanció de 328.460 euros, que també vostè comentava. I el que ens ensenya el cas de Cidac, el cas malaurat d'en Xavi, és l'obligació que tenim tots plegats per vetllar per les condicions de seguretat, de salut en l'àmbit de treball. I aquí hi ha una responsabilitat empresarial, certament, però també una tasca a nivell governamental. I per fer-la, per desenvolupar-la, necessitem eines; eines que s'han d'actualitzar, perquè, efectivament, són eines pensades i dirigides i creades en uns moments determinats i ha canviat, evidentment, el paradigma en el marc de l'activitat laboral, especialment, en determinats sectors. Per tant, ens hem proposat elaborar i implementar una estratègia catalana per la seguretat i la salut laboral amb el termini 2021-2026. Aquest ha de ser un element estructural, un element estratègic fonamental. Però, al mateix temps, hauríem de poder actualitzar la Llei 9/2014, de seguretat industrial, que ha quedat, en certs aspectes, molt desfasada. I encara està més desfasada... –i aquí hauríem de fer una reflexió, i jo crec que l'hauríem de fer el conjunt de grups parlamentaris, especialment, òbviament, aquells que tenen representació al Congrés dels Diputats–, de reforma de la llei de riscos laborals, que és del 1995. Per tant, actualitzar les eines per fer que, efectivament, el dret a treballar no comporti cap risc per la salut, no comporti cap risc per la vida dels treballadors i les... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, conseller. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les prioritats del Departament de Cultura en política lingüística]] [[310-00062/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les prioritats del Departament de Cultura en política lingüística. Formula la pregunta la diputada senyora Raquel Sans, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. Consellera, celebrem que, en la nova estructura del Departament de Cultura, la Direcció General de Política Lingüística esdevingui secretaria sectorial. Això permetrà reforçar les polítiques públiques relacionades amb la política lingüística; ajudarà, i molt, en el treball per la normalització del català, i garantirà que la ciutadania pugui disposar de l'ús real de la llengua catalana en tots els àmbits. A Catalunya es parlen prop de tres-centes llengües; un plurilingüisme que és un dels principals valors col·lectiu, i també una font d'oportunitats. És important que al català, l'occità i la llengua de signes catalana, com a llengües pròpies de Catalunya, se les doti de les eines adients perquè es preservin a tot el territori i se'n garanteixi la seva continuïtat. El català ha de ser, com ha estat sempre, la llengua de cohesió del conjunt de la ciutadania. El català ha de ser un dret garantit per a tota la ciutadania. La recuperació de rang de secretaria ha de venir acompanyada de la recuperació, també, de l'ambició. L'última secretaria republicana de política lingüística va suposar un punt d'inflexió; va impulsar iniciatives pioneres, com la llei del cinema, la llei de consum, la llei de l'occità i també la llei de la llengua de signes catalana, o campanyes tan exitoses com el «Parla'm en català. També va implicar l'obertura d'oficines de garanties lingüístiques i la posada en marxa de la Casa de les Llengües. I també es va donar un impuls al català com a llengua vehicular de l'escola, amb les aules d'acollida i els plans educatius d'entorn. Iniciatives que, amb fermesa i garantint drets per a tothom, s'asseguraven que el català era el vehicle d'expressió de la nostra societat, el tret característic de la nostra cultura i patrimoni també dels habitants no catalanoparlants del país. És imprescindible, per tant, tenir un lideratge proactiu. Els nomenaments de la conselleria apunten a aquest lideratge: fresc, agosarat, ple d'expertesa i ganes de posar fil a l'agulla. És per tot això, consellera, que volem conèixer quins reptes identifica, quines accions prioritzarà per tal de fer front a l'actual situació de la llengua i, sobretot, quines solucions proposarà a través de la nova Secretaria de Política Lingüística.
Gràcies. Per respondre, té la paraula la senyora Natàlia Garriga, consellera de Cultura.
Gràci... [[Per raons tècniques, no ha quedat enregistrada la intervenció de la consellera. Pausa.]]
Sí, sí, parla, parla. Consellera, parla.
Sí? Ara? [[Pausa.]] Gràcies, presidenta. Diputada Sans, diputades, diputats, la diversitat lingüística dels territoris catalanoparlants és una de les línies de treball principals del Departament de Cultura. La nostra intenció és posar sobre la taula, en un debat obert, la situació de totes les llengües que es parlen a Catalunya, amb dades a la mà i garantint el present i el futur del català, l'occità i la llengua de signes catalana, sempre partint de la base que Catalunya és plurilingüe. Amb la Transició, vam arribar a tres acords. Primer, que el coneixement actiu de la llengua catalana havia de ser compartit per la totalitat de la societat catalana. Segon, que el català havia d'esdevenir una llengua completa, que s'emprés normalment en tots els àmbits socials. Tercer, que calia potenciar la integració entre la població d'origen autòcton i la població arribada, en aquell moment, des de la resta de l'Estat. Quaranta anys després, ens trobem a una distància considerable d'haver assolit aquells mínims. Continuen havent-hi percentatges elevadíssims de persones que no saben la llengua, existeix un perill real d'extinció digital, la producció audiovisual en català recula, l'ús del català al sistema judicial se situa a nivells residuals i copsem mostres abundants d'estrès sociolingüístic i d'inseguretat lingüística en les persones. Per tant, treballarem en tots els aspectes de la llengua, posant especial èmfasi en el camp digital, que és majoritàriament audiovisual. Farem una anàlisi prospectiva de l'evolució sociolingüística de Catalunya per als propers quinze o vint anys, per tal de poder planificar les actuacions que cal prendre en matèria de política lingüística. I també establirem un pla pluriennal de política lingüística i revisarem el funcionament dels mecanismes de promoció i protecció de la llengua. Hem de ser realistes amb la situació de la llengua catalana. Per això, hem d'obrir un debat constructiu amb tots els agents socials i polítics que culmini en un pacte nacional per la llengua. L'hem d'acordar i l'hem de fer junts. Com ja vaig fer divendres passat a la compareixença a la Comissió de Cultura, interpel·lo tots els grups parlamentaris a treballar per la normalització del català. Diputats, diputades, està en les mans de tots construir una societat lingüísticament diversa i rica, i promoure aquelles llengües que més riscos corren, com la catalana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la prestació d'avals i garanties del Departament d'Economia i Hisenda. [[Pregunta al Govern sobre la prestació d'avals i altres garanties del Departament d'Economia i Hisenda]] [[310-00063/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Martín, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Conseller, ayer conocimos el plan, ese fondo que ustedes quieren dedicar para que los condenados por sedición y malversación –en este caso, por los delitos de malversación– y aquellos a los que el Tribunal de Cuentas les exige el pago de una fianza de 5,5 millones de euros van a ser, digamos, van a contar con el respaldo público de la Generalitat a través de este fondo que ustedes van a crear. Y usted, que es un hombre perspicuo y hábil en el uso el lenguaje, nos explicó ayer, con un lenguaje difícilmente inteligible, cómo van a llevar a cabo esa martingala, esa treta, para favorecer a los autores del golpe a la democracia del año 17. ¿Nos podría dar algún detalle más que garantice que ustedes, desde la Generalitat, no van a destinar ni comprometer ningún recurso público de todos los catalanes en el beneficio de aquellos que dieron un golpe a la democracia y de los cuales los catalanes somos víctimas por sus excesos?
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Sí, sí que puc donar-ne algun detall més.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Martín.
Vaya, señor Giró, esperaba un poco más de prolijidad en sus explicaciones, pero en todo caso ya le digo yo lo que la inmensa mayoría de los ciudadanos catalanes y del resto de los españoles consideramos sobre esta decisión, esta treta, esta martingala que ustedes intentan llevar a cabo para favorecer a sus amiguetes, para favorecer básicamente a aquellos que dieron un golpe a la democracia en el año 17. Lo que ustedes están haciendo, efectivamente, es comprometer dinero público de todos los catalanes, de aquellos que padecimos los excesos del separatismo en el año 17, que somos las víctimas de aquel golpe a la democracia y, además, ahora vamos a tener que ser los paganos; vamos a tener que ser quienes les paguemos la fiesta a ustedes, porque ustedes desde el Gobierno de la Generalitat han decidido incurrir en lo que el Tribunal de Cuentas ya les ha advertido muy probablemente: en un fraude de ley, seguramente en una prevaricación y probablemente en otra malversación de fondos públicos. Creemos sinceramente, señor Giró, a pesar de que el Gobierno de España les dice a ustedes que hay que desempedrar el camino, etcétera, que lo que ustedes están haciendo es una nueva tomadura de pelo a los ciudadanos de Cataluña. Nos parece absolutamente inadmisible que las víctimas de sus excesos, las víctimas de la malversación, aquellos que padecimos que el dinero público de todos los catalanes vaya destinado a los delirios separatistas y no a lo que realmente interesa a los ciudadanos de Cataluña –a la sanidad, a la educación, a los servicios sociales–... Ese dinero estaba destinado a funciones sociales para todos los catalanes y ustedes lo destinaron a sus delirios separatistas. Por tanto, si ahora el señor Mas, el señor Junqueras, el señor Puigdemont, pretenden decirnos que son insolventes y que no pueden pagarlo, que se las compongan. Pero la Generalitat no puede comprometer el dinero de todos los catalanes en el pago de estas... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Miri, senyor diputat, aquest decret llei que vam aprovar ahir i que avui està sortint ara del DOGC, però encara que avui surt publicat veig que ja tothom opina sense haver-lo llegit, jo intentaré resumir-li breument. És tot el contrari a la malversació; és un decret llei que el que pretén és donar tutela judicial i protecció i suport a tots els funcionaris públics, càrrecs i ex-alts càrrecs de la Generalitat, de la mateixa manera que fa qualsevol administració pública de qualsevol democràcia del món, de la mateixa manera. Fins que hi hagi una sentència ferma, fins que hi hagi un sentència ferma d'una administració judicial, se li dona protecció i se li dona tutela judicial a qualsevol país occidental democràtic del món. I quan hi hagi una sentència judicial suposadament que sigui en forma de culpabilitat en aquesta administració comptable o de qualsevol tipus jurisdiccional, si és culpable, la Generalitat, pel dret públic que té, recuperarà tots els diners que s'hagin involucrat en aquesta gestió. I li dic una altra cosa. Miri, la Generalitat de Catalunya, amb aquest decret llei, no avala directament, no fa..., no hi ha cap traspàs patrimonial, no perd la titularitat dels diners en cap moment, i és només un fons públic complementari de riscos, de riscos que fins ara, per les raons que sigui, la Generalitat no tenia coberts i que ara cobrirem, i que ho farem en favor dels funcionaris actuals i dels futurs. I una última cosa. Miri, això és un mecanisme per cobrir les sancions que demana el Tribunal de Cuentas. Però més enllà d'aquest mecanisme és una altra cosa molt més important; és un instrument per restablir l'espai de llibertat per fer l'acció política a Catalunya, per poder fer acció política a Catalunya sense la por, sense l'angoixa de saber que vindran a embargar-te la teva casa, la teva pensió i els teus estalvis –no, no; no cal que rigui– sense haver estat escoltat, sense haver tingut cap judici i sense cap sentència. Això és recuperar la llibertat. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la valoració del Mobile World Congress. [[Pregunta al Govern sobre la valoració del Mobile World Congress]] [[310-00065/13]] Formula la pregunta la senyora Irene Negre, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. President, vicepresident, consellers i conselleres, diputats i diputades, és un honor dirigir-me a vostès des de l'hemicicle del Parlament de Catalunya, on rau la sobirania del poble català, com a diputada ebrenca, encetant una nova etapa personal. Vicepresident, la setmana passada va tenir lloc a Barcelona el Mobile World Congress. Amb aquest congrés el sector digital català va estar de celebració, perquè, setze mesos després de la cancel·lació del Mobile World Congress a causa de la pandèmia de la covid-19, el congrés tecnològic i de negocis més important del món va tornar a la Fira de Barcelona, situant de nou el nostre país com l'epicentre mundial de les tecnologies digitals. La crisi de la covid ens va obligar a fer tot tipus de canvis a les nostres vides, tant a nivell personal com professional; canvis que van passar per veure'ns obligats per motius de salut a confinar-nos adoptant nous hàbits, com per exemple el del teletreball. Però també ens vam veure obligats a anul·lar o paralitzar temporalment tot el que feia referència a fires i congressos o a la impossibilitat de fer o rebre turisme. Durant aquests mesos de canvis hem pogut viure de primera mà com d'important és el sector tecnològic i digital. Les noves tecnologies ens han permès continuar amb una certa i diferent normalitat, com per exemple amb el teletreball; també ens han ofert noves maneres de distracció, així com l'oportunitat de comunicar-nos amb els nostres familiars sentint la proximitat de les seves mirades i podent acompanyar els malalts que passaven dies ingressats sols als hospitals. Podem dir que hem descobert com d'important és el món tecnològic i digital en el nostre dia a dia. Últimament comencem a veure una certa i relativa normalitat, i, en concret, la recuperació del Mobile n'és un exemple. Amb aquesta edició, ja en són quinze les edicions del Mobile a Barcelona, però aquesta –la de la setmana passada– ha estat una molt especial, ja que ha suposat la reactivació de les grans fires de negocis a Catalunya i arreu del món, i, per tant, de la recuperació d'una de les activitats amb més impacte sobre la projecció internacional de Catalunya com a hub tecnològic. Per tant, esdeveniments com el Mobile són importants pel nostre país, no només perquè posiciona Catalunya al món, sinó també perquè genera un impacte directe i indirecte sobre la nostra economia, una economia tocada per la covid i que esdeveniments com aquests propicien la seva recuperació. Per aquest motiu, vicepresident, avui li vull demanar quina valoració es fa des del Govern d'aquesta quinzena edició del Mobile World Congress a Barcelona i quin ha estat l'impacte per al teixit tecnològic català. Moltes gràcies.
Per respondre té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Gràcies, senyora presidenta. Diputada, diputats. Evidentment, aquest ha estat el millor Mobile possible que podíem fer, eh? No ha estat el millor Mobile de la història, eh?, el repetíem des de feia molts anys, malgrat que, evidentment, doncs, cada any i durant una seqüència d'anys, almenys des que jo me n'he hagut d'ocupar, la pressió des de Madrid, eh?, cada any per anar a la caça del Mobile, doncs, cada cop que ho deien resulta que, en fi, fèiem el millor Mobile, eh? Cada any superàvem les xifres. Per tant, a vegades quan escoltem des de determinats llocs de l'Estat determinades opinions sobre la situació de Catalunya i qué mal todo, etcètera, doncs, potser hem de començar a relativitzar aquest tipus d'opinions, que són sempre interessades i que no es corresponen amb la realitat com s'ha pogut demostrar en el cas del Mobile, que al final ha hagut de ser un virus el que ha posat no diré a la picota, però en serioses dificultats aquest esdeveniment, que fins i tot vam haver-lo de cancel·lar. Però he de dir que el Govern de Catalunya des del principi va entomar el repte de la recuperació del Mobile. Vull recordar que poc més de quinze dies després de la cancel·lació –jo vaig participar en aquella reunió de la cancel·lació–, es va convocar una reunió al Palau de la Generalitat on ens vam comprometre tots els agents i actors econòmics i socials del país per recuperar el Mobile com abans millor. I ho hem fet aquest any. I és més, no només l'hem recuperat, sinó que hem ampliat el contracte del Mobile un any més. Per tant, el tindrem fins al 2024. Si aquí a Catalunya diem allò que «el Barça és més que un club, doncs, «el Mobile és més que un congrés. I ho demostren les xifres. Les xifres econòmiques que ens repercuteixen a l'economia catalana el Mobile són claríssimes. En els darrers cinc anys, per posar un exemple, el percentatge de creixement de l'ocupació a Catalunya en el sector TIC ha estat del deu per cent anual. El sector TIC en si mateix, pel que fa a start-ups i empreses, ha crescut un set per cent en els darrers tres anys. Per tant, estem davant d'una eina de país, una eina per a l'economia del país. Ens situa en el mapa del món, ens situa com un hub digital de referència internacional. I el món que ve, el món que està venint és aquest món que està transitant des de la industrialització a la digitalització. I, per tant, necessitem eines com el Mobile i necessitem cuidar-les. I, per això, l'esdeveniment que es farà el mes de febrer serà clau per saber el futur i cap a on va el futur del Mobile a casa nostra. Moltes gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre les mesures punitives als servidors públics. [[Pregunta al Govern sobre les mesures punitives als servidors públics]] [[310-00066/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre les mesures punitives als servidors públics. Formula la pregunta el diputat senyor Jordi Munell del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades i diputats, consellers i conselleres. Tot i que s'ha parlat ja anteriorment, per primera vegada celebrem que el Govern hagi acordat defensar i protegir les persones que en l'exercici de les seves responsabilitats polítiques o tècniques puguin estar preventivament afectades sense resolució judicial per un procediment com el que va instar el Tribunal de Cuentas. De fet, l'estatut del funcionari públic, com ja es va anunciar després del Govern d'ahir, és una normativa espanyola que regula que qualsevol servidor públic té dret a una tutela i ha de poder ser acompanyat per l'Administració. Això ve a comptes del Tribunal de Comptes, que va instar el 2017 a aquesta fiscalització a petició de la Comissió Mixta Congreso-Senado de relacions amb el Tribunal de Cuentas el desembre del 17. Per tant, una instància política. I que aquest informe, aquesta resolució, no té caràcter de sentència judicial, és una instància administrativa, com així també va anunciar el president del Govern, Pedro Sánchez. Diu: «aquest és un pas previ, que després haurà de seguir una demanda formal i arribar a un judici, perquè en aquesta resolució no es dirimeix si hi ha o no responsabilitat comptable, és només un coneixement previ i provisional. Malgrat tot, aquest tribunal inicia la reclamació d'aquests 5,4 milions d'euros i pot arribar a l'expropiació o l'embargament de béns. Per tant, entenem que aquí no hi ha cap sentència judicial ferma, que és una instància administrativa per un tribunal que, a més a més, té una composició política i actua a instàncies polítiques. De fet, la fiscalia del Tribunal de Comptes depèn funcionalment del Fiscal General de l'Estat que, a més a més, el senyor Pedro Sánchez ja va dir un dia que «ya sabemos de quién depende la fiscalia del Estado. Per tant, una instància polititzada. A més a més, fins i tot hi ha discrepàncies dins el tribunal mateix. O, fins i tot, hauríem de recordar la Sentència 42/2014 del Tribunal Constitucional que reconeix el dret de Catalunya a exercir política exterior. I, per tant, això avala els poders públics, tècnics i polítics. Per tant, conseller Giró, reitero el que hem dit, celebrem que per primera vegada el Govern defensi la presumpció d'innocència, la llibertat d'expressió i representació dels càrrecs polítics i tècnics de la Generalitat. I, hi insistim, quines són aquestes mesures que el Govern de la Generalitat ha aprovat per preservar i donar cobertura a la situació que afecta, en aquest cas, trenta-quatre persones, a les quals el tribunal exigeix sense pronunciament... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. Per respondre té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Miri, senyor diputat, ahir el Govern vam aprovar un decret llei. Aquest decret llei permet tenir un fons complementari de riscos, com he dit abans, per poder cobrir una sèrie de riscos que no estaven degudament contemplats. I un d'ells respon, com vostè deia, al principi d'indemnitat, que és aquell que exigeix a qualsevol Administració pública poder estar al costat del funcionari o de l'excàrrec o càrrec públic que es vegi sotmès en l'exercici del seu càrrec, en l'exercici del seu càrrec, a un procediment administratiu o judicial. Llavors, li he de dir dues coses. Una, hem intentat protegir amb la feina que han fet conjuntament, doncs, tot el Govern, crear una norma que protegeixi el funcionari, però, al mateix temps, fer-ho de tal manera que no entrem en cap irregularitat, perquè es tracta de fer les coses i es poden fer d'una manera que siguin sòlides jurídicament i que permetin que tinguin una defensa jurídica allà on calgui. I, per tant, puguin ser, doncs, molt fermes i duradores en el temps. Amb això tenim garantit que puguem fer front, doncs, a les fiances que ara es demanen, però no és només per a això, hi insisteixo, va molt més enllà del tema del Tribunal de Cuentas, que esperem, doncs, que serveixi i estic segur, com vaig dir ahir –hi ha gent que ho va interpretar amb ironia, però jo ho dic de veritat–, estic segur que si es miren avui el decret amb calma ho tindran molt difícil per no acceptar-ho. Per tant, confio que ho acceptin, que ho vegin, i veuran que és una cosa que realment s'ajusta totalment a llei. S'ajusta a llei. En segon lloc, com també abans avançava. Miri, no és només per a això; és també un instrument per poder restablir una cosa que s'ha perdut, que és l'exercici de l'acció política sense por. En aquests darrers anys hem tingut molta por. Hi ha por al país. I crec que això és una conculcació de les llibertats. Han tingut altres conculcacions. Les sabem tots: presons, exili…, però també ho és aquesta. Quan tothom… [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el criteri per al nomenament del director general d'Afers Penitenciaris]] [[310-00070/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el criteri per al nomenament del director general d'Afers Penitenciaris. Formula la pregunta el senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari de Vox.
Gracias, presidenta. ¿En qué se ha basado para nombrar al nuevo director general d'Afers Penitenciaris, señora consellera?
Per respondre té la paraula la senyora Lourdes Ciuró, consellera de Justícia.
Gràcies, presidenta. Diputat, diputades, doncs perquè té les capacitats necessàries i perquè té la confiança d'aquesta consellera. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula el senyor Garriga.
Mire, señora consellera, usted ha nombrado director general de Asuntos Penitenciarios, jefe de prisiones, a un agente de los Mossos d'Esquadra, el señor César Galván. ¿No se podía nombrar un perfil técnico con experiencia entre los cinco mil profesionales penitenciarios? El señor Galván es un mosso d'esquadra que no tiene experiencia penitenciaria. Es como si de major de los Mossos hubiese nombrado a un bombero. Los sindicatos critican fuertemente esta decisión por la falta de experiencia en materia penitenciaria del señor Galván. Sinceramente, los trabajadores están muy indignados. Escúchelos, señora consellera. ¿No será amigo suyo de su trayectoria de Castellar o de Sabadell? ¿No responderá a un ejercicio de enchufismo por su parte, señora consellera? ¿Va a ser el nepotismo, el colocar amigos y familiares, su manera de hacer política? Mire, señora consellera, hay muchos problemas en prisiones. Muchos; demasiados. Poca ratio funcionario por interno: uno por cada cuarenta. Hay prisiones que no hay ni tres funcionarios por más de cien presos. Demasiadas agresiones en las prisiones. Incrementos de hasta el trescientos por ciento en algunas prisiones. Agresiones sexuales a funcionarias. Tres muertes en poco más de una semana. Han fracasado ustedes en sus medidas de seguridad y de seguimiento. Por ejemplo, John McAfee se suicida el día que la Audiencia Nacional decreta su expulsión. Eso sí: han dado un trato de favor y de privilegio para los golpistas presos, esos sí, que han podido entrar, han podido salir, han podido conceder entrevistas a doquier… Han estado como un prison relais. Tremendo. Y, por supuesto, la muleta socialista del separatismo les ha dejado libres, causando un grave perjuicio al resto de presos y causando un grave juicio al conjunto de los catalanes. Señora consellera, exigimos el nombramiento de un perfil técnico para director de prisiones y que deje atrás los enchufismos y el nepotismo. Muchas gracias.
Per respondre té la paraula la consellera de Justícia.
Gràcies, presidenta. És evident que no té arguments i recorre a les injúries, les calúmnies i aquesta consellera no li respondrà el seu mal to. Sí que vull aprofitar aquesta sessió de control per agrair la tasca del secretari sortint. El secretari sortint, de Mesures Penals, de Reinserció i Atenció a la Víctima, perquè ha hagut de fer la seva feina en unes condicions extremadament difícils. Primer, amb un 155; després amb presos polítics, i ara, darrerament, després d'haver sofert o patit una gestió d'una pandèmia mundial, que encara ens afecta. Per tant, el meu agraïment al secretari sortint i des del convenciment que a les presons s'ha de fer molta feina. Hem de tornar a posar el focus en les presons, sovint les grans oblidades del sistema. Unes presons que aquesta consellera està visitant, fet excepcional –no hi havia hagut mai cap conseller o consellera que ho hagués fet–, per parlar amb tothom, cosa que és evident que vostè no fa, perquè els funcionaris ens expliquen què és el que passa. Els funcionaris agraeixen el tarannà dialogant del nou director general, agraeixen la capacitat de mediació que ha exhibit, en aquest cas, per resoldre conflictes veïnals a la meva ciutat. Una persona que té una solvència contrastada per la matèria que ha d'abordar, que és evident, pel que vostè manifesta, que són valors que cotitzen a la baixa en el seu grup polític. Per tant, des d'aquí, agrair la feina, com dic, al secretari sortint perquè volem construir, a partir d'ara, equips polivalents amb visions noves, que encarin el repte que tenim a presons d'una manera integral, d'una manera col·laborativa, d'una manera que posi sobre la taula la renovació del conveni, de l'acord laboral, que des del 2009 ningú ha tocat, cosa que afecta sobre manera la capacitat de treball dels funcionaris; que, a més a més, posi en valor la formació per a aquests funcionaris per assumir amb garanties professionals la seva tasca diària a unes presons que tenen greus problemes de salut mental, que tenen greus problemes de capacitació dels interns per poder-los reinserir a la societat i, permetin-me que acabi posant en valor el sistema penitenciari del nostre país. Un model basat en la reinserció, no en el càstig ni en la pena, que volem aprofundir, que volem seguir treballant i que, sens, dubte compto amb tots els diputats i diputades de bona voluntat que ajudin la comissió a fer millor aquesta feina i, també, de retruc, aquesta consellera. Moltes gràcies a tots. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el ple sobre les funcions dels serveis jurídics del Govern. [[Pregunta al Govern sobre les funcions dels serveis jurídics del Govern]] [[310-00058/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Lorena Roldán, del Grup Mixt.
Sí. Gràcies, presidenta. Señora Vilagrà, el lunes la Generalitat catalana ultima la argucia legal para avalar las fianzas del Tribunal de Cuentas. Fuentes legales, conocedoras del dictamen que están preparando los servicios jurídicos de Presidencia, explican que la maniobra pasaría por pleitear contra las aseguradoras. Y ayer el Govern crea un fondo de 10 millones de euros para las fianzas del Tribunal de Cuentas. Señora consellera, ¿ha tenido usted a los servicios jurídicos estudiando la manera de zafarse de estas fianzas del Tribunal de Cuentas?
Per respondre té la paraula la senyora Laura Vilagrà, consellera de la Presidència.
Sí. Gràcies, presidenta. Senyora diputada, efectivament, el Departament de Presidència, a banda d'altres moltes funcions, té adscrit el gabinet jurídic en aquest sentit, té tasques òbviament d'assessorament en dret i de representació i defensa jurídica del Govern i la Generalitat de Catalunya. Per tant, tot el que fem està ajustat a dret. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Roldán.
Gracias. Bueno, es que esto es el colmo de los colmos. Mire, dos cosas, señora consellera. La primera, si Junqueras, Puigdemont, Romeva y compañía necesitan abogado, que se lo paguen ellos. Estos señores, junto con otros altos cargos, tienen una causa abierta por malversación de 5,4 millones de euros, ¿y encima pretenden que los catalanes les sigamos pagando la fiesta? Insisto, si necesitan abogados, que se los paguen ellos de su bolsillo. Y lo segundo, con las finanzas, tres cuartos de lo mismo. ¿A santo de qué la Generalitat se tiene que hacer cargo de estas finanzas? ¿A ustedes no les da vergüenza tener a pymes, autónomos, a sus familias con el agua al cuello, arruinados, mientras ustedes crean un fondo de 10 millones de euros para ayudar a los suyos? ¿No les da vergüenza que aún les deben la paga del 2017..., la paga extra a los funcionarios? ¿No les da vergüenza no estar pagando el cien por cien de las DPOs al personal sanitario con todo el esfuerzo que están haciendo? No les da vergüenza, porque ustedes no tienen vergüenza. Mire, ese dinero con el que pretenden crear ese fondo no es suyo, señora Vilagrà. Eso es dinero público de todos los catalanes. Es que esto es la malversación de la malversación. Ojalá ustedes hubieran repartido ayudas entre los restauradores tan rápido como se las dan a los malversadores. Vamos, se salta la ley, malversa millones de euros, se cargan la convivencia, los indultan y ahora también se van a ir de rositas con el dinero de todos. Se ve que la concordia era esto: llevárselo crudo mientras las multas te las pagan los demás. Desde luego que, si ustedes tuvieran decencia, lo que tendrían que están haciendo es reclamando ese dinero malversado y no ayudando a los malversadores. Y ya le digo, señora consellera, que no se van a salir con la suya. Si ustedes se atreven a seguir adelante con esta maniobra, nosotros lo vamos a llevar ante la justicia, porque los catalanes estamos hartos ya de pagar los platos rotos de sus ilegalidades.
Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència.
Em barreja naps amb cols. Pretén que en dos minuts i mig li respongui coses, doncs, molt complexes realment, de fet, que necessitarien més profunditat i serenor. De fet, hi ha altres mecanismes parlamentaris que podríem utilitzar per parlar-ne amb més tranquil·litat, però en qualsevol cas la Generalitat de Catalunya protegeix a tots els servidors públics, siguin mossos d'esquadra, siguin metgesses, siguin professors, siguin alts càrrecs. I el Gabinet Jurídic té encomanada la defensa d'aquests servidors públics, sempre amb proporcionalitat als fets. En aquest sentit, aquests dies estem parlant molt del principi d'indemnitat, que el que pretén és que cap servidor públic pugui veure's afectat, perjudicat, per l'exercici de les seves funcions, per l'exercici legítim de les seves competències. I no ho diem la Generalitat de Catalunya, no ho diu aquest Govern, ho diu l'estatuto básico del empleado público, és a dir, la llei, la norma que regula la llei bàsica de la funció pública. En aquest sentit, també la jurisprudència del Tribunal Suprem parla del dret a la defensa jurídica, del dret a la protecció a l'Administració. En aquest sentit, m'agrada que parli del Tribunal de Cuentas, perquè efectivament és un tribunal polititzat, un tribunal que el seu partit instrumentalitza políticament. Per exemple, ara cal la seva renovació, després d'un mandat de nou anys i, en aquest sentit, el seu partit ho bloqueja, per no perdre la majoria conservadora. Per tant, no hi ha separació de poders –és una anomalia a Europa–, deu ser perquè encara pretén allò de que «se lo afinen. En tot cas, Europa ha advertit en diverses ocasions l'incompliment d'aquesta separació de poders. De fet, avui surt una notícia que diversos jutges a l'Estat espanyol denuncien la no renovació del Consejo General del Poder Judicial i ho volen portar a Estrasburg. I, escolti, ara li parlo com a politòloga, parlant de separació de poders, si Montesquieu aixequés el cap, evidentment, després de tres-cents anys d'haver gestat aquest concepte polític de «separació de poders, que són la base d'una democràcia representativa, li diria que l'Estat espanyol necessita millorar, i molt, en separació de poders. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre l'empresa Circuits de Catalunya. [[Pregunta al Govern sobre l'empresa Circuits de Catalunya]] [[310-00071/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Eulàlia Reguant, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Conseller, ara que ha estat nomenat president del Circuits de Catalunya SL, què pensa fer amb les irregularitats sistemàtiques recollides a l'Informe de la Sindicatura de Comptes 4/2021 sobre aquesta empresa?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Diputada, jo soc president de Circuits, efectivament, en continuïtat amb la passada legislatura. En aquest sentit, prenc el relleu del conseller Tremosa i esperem que aquesta sigui una situació purament transitòria, perquè justament el que estem cercant és un perfil que pugui desenvolupar les funcions d'aquesta presidència encarant allò que necessita el Circuits en aquests moments, que és un pla estratègic que vinculi el model d'explotació i el model d'infraestructura als valors més actuals i més exigibles en el sector de l'automoció del motor esportiu, de competició, però sobretot també amb vocació industrialitzadora. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Reguant.
Miri, conseller, l'empresa pública Circuits de Catalunya es va crear el 2011, després de l'extinció del consorci. Des de llavors, sobresous, contractacions irregulars d'ETTs, adjudicacions anòmales de contractes menors, càrrecs del RACC pagats amb diner públic, descontrol en el regal d'entrades perquè les grades no es vegin buides. Aquest escàndol va fer que la conselleria d'Economia el 2020 no li aprovés els comptes a l'empresa pública, però això ha fet recapacitar el Govern sobre la continuïtat del Circuits? No, vostè mateix ho acaba de dir. La Generalitat és accionista del vuitanta per cent de l'empresa pública i hi injecta cada any milions d'euros malgrat la fallida total i les pèrdues; pèrdues acumulades des de fa més d'una dècada situades vora els 100 milions d'euros i mai quadren els comptes. El 2019 es preveien guanys i, finalment, van tenir 4 milions de pèrdues. La Sindicatura de Comptes destapava com el RACC, fa uns mesos, ingressava indegudament per publicitat no autoritzada i assessorament sense cap contracte, a més de no fer des de fa anys l'aportació que li toca. La Generalitat paga tota la festa amb quasi 80 milions d'euros a l'any, si a banda de l'aportació directa de 41 milions dels pressupostos, li sumem els dòlars de la Fórmula 1, els rescats d'Avançsa i moltes inversions indirectes. Aquí només paguem nosaltres? Fora dels grans premis, la resta de més de tres-cents dies l'any és activitat extremadament auxiliar i no genera cap mena de benefici a la gran majoria del país. I no, tampoc ajuda a la indústria. Només aporten a nivell de màrqueting i publicitat de l'automoció. Que el motor esport no té res a veure amb la indústria es demostra amb la nul·la R+D traslladable als models de carrer, com reconeixen els propis fabricants. Conseller, apostar pel motor de competició va en sentit contrari d'afrontar la crisi climàtica i és un perjudici social, econòmic i ambiental. Arribats a aquest punt i en el moment en el que estem, pensen derogar el PDU del circuit? Deixaran de salvar de manera sistemàtica amb diners públics el despropòsit del lobby del motor?
Per respondre, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Diputada, és cert que no sempre s'han complert les expectatives respecte als projectes que s'han dibuixat en el circuit, certament. Però per nosaltres l'abandonament no és una alternativa. Al contrari, volem aprofitar tota la potencialitat d'aquesta infraestructura, que és polivalent i que en un any normal, diguéssim –per tant, no un any de pandèmia–, té una ocupació del noranta per cent; fins i tot el 2020 el va tancar amb una ocupació del cinquanta-set per cent. I els fets relatius a la gestió que vostè descriu, i que són, òbviament, coneguts per aquest Govern i el conjunt de la cambra, perquè floreixen en l'informe de la Sindicatura de Comptes, són uns fets que tenen, hi insisteixo, a veure amb la gestió. Però això no té res a veure amb l'equipament, amb la infraestructura i la potencialitat que té des d'un punt de vista econòmic, des d'un punt de vista de coneixement, des d'un punt de vista d'industrialització. L'impacte econòmic és positiu, molt positiu. I, evidentment, el que volem fer és associar-lo a uns valors que, efectivament, no són els del segle XX, han de ser els del segle XXI. I, per tant, per nosaltres el circuit és i continua sent una oportunitat també per ajudar en la transformació, per fer de tractor en la transformació d'un sector que és imprescindible per al país. Jo no sé –i dubto que cap diputat o diputada ho sàpiga– com evolucionarà el món de les curses del motor en el futur, certament. I nosaltres, en qualsevol cas, hi volem ser, perquè, hi insisteixo, continua sent un tractor. Ara, la nostra feina, la nostra tasca és generar un pla per al circuit que permeti vincular-nos a la sostenibilitat, a la innovació i a la voluntat d'industrialització en un sector, ho torno a repetir, imprescindible.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la T-Mobilitat]] [[310-00068/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la T-Mobilitat. Formula la pregunta el diputat senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Senyor vicepresident, parlar de la T-Mobilitat és parlar d'un projecte que no arriba mai, que no acaba d'arribar mai. Ens podria explicar per què no s'ha tirat endavant el contracte que es tenia signat amb el Mobile per posar a prova la targeta? I quina anàlisi fa de com ha funcionat la targeta en les proves privades que han fet i quin percentatge d'errada ha donat?
Per respondre, té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Gràcies, presidenta. Diputat, sí que arriba la T-Mobilitat, eh? I ja li vaig dir en la compareixença que arribarà aviat i que aquest vicepresident ha agafat el compromís, que no té cap excusa en aquesta legislatura, com a conseller de Polítiques Digitals i també responsable del transport, per tant, de Territori, doncs que la targeta, la T-Mobilitat, el nou sistema, diguéssim, doncs de mobilitat a Catalunya s'implanti ben aviat en aquesta legislatura. Respecte a la prova pilot que em comentava, miri, els vam oferir, en aquest cas, a la GSMA, poder..., que la proba pilot fos per als congressistes, però, després d'avaluar-ne les possibilitats, es va quedar en que es faria una prova pilot per a voluntaris, en aquest cas, doncs, amb unes xifres que, per part del Govern i per part d'aquesta vicepresidència, donem per satisfactòries atès que no hem tingut incidències importants.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Terrades.
Juliol del 2012, el conseller Recoder, en seu parlamentària, explica que la T-Mobilitat va endavant; desembre de 2014, el secretari Ricard Font explica en seu parlamentària que el 2015 és l'any d'entrada en funcionament –però no–; gener de 2019, el conseller Calvet, també aquí en seu parlamentària, ens diu que ara sí, que sí, que això d'aquí dos dies entrarà en funcionament; juliol del 2021, constatació d'un desastre, vicepresident: ni tenim T-Mobilitat ni tenim el nou model tarifari que el Parlament va instar el Govern a tenir per a finals del 2020. La T-Mobilitat no la tenim. Sí que sabem que els increments dels costos han pujat un quaranta-u per cent respecte a l'adjudicació inicial, tot i constatar la poca transparència en referència als costos i indemnitzacions o rescabalaments, perquè no hi ha forma d'accedir als contractes. El retard és innegable. De fet, l'organització del Mobile, davant d'un desplegament poc fiable, no va voler fer experiments, en una fira tecnològica, la fira digital per excel·lència –abans ho deia vostè mateix. Senyor vicepresident, estem davant d'una mala planificació tecnològica. Les empreses que s'han unit a la UTE SocMobilitat no han estat a l'alçada. Avui, la T-Mobilitat ja no té res d'innovadora; més aviat, naixerà obsoleta, si és que neix. Després de nou anys, la tecnologia ha avançat més ràpid que el projecte. Ciutats europees, per exemple, Berlín ja està desenvolupant la mobilitat com a servei, servei integral de porta a porta. Fins i tot Renfe ho està experimentant i posant a prova l'AVE Barcelona-Madrid. Tres preguntes directes, vicepresident: una data de posada en funcionament, digui'ns quan això entrarà en funcionament i tots els catalans i catalanes en podrem gaudir; quants recursos públics portem gastats en aquest projecte, després de nou anys, i si ens pot garantir que la UTE SocMobilitat no està en fallida tècnica o econòmica. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Sí, diputat, és evident que té raó en la qüestió de que portem molts anys parlant de la T-Mobilitat, eh?, i, per tant, com he dit, no tenim excusa per posar-la, doncs, com més aviat millor en funcionament. I ja li dic que he agafat el compromís personal de que en aquesta legislatura –i, per tant, no faci que li digui una data exacta, eh?–, com més aviat millor, la T-Mobilitat es posarà en funcionament. De fet, hem posat en marxa una prova pilot, eh?, per tant, una prova pilot en aquest cas en concret amb 4.500 usuaris que han estat validant la tecnologia i que han fet 22.000 viatges. No hem tingut cap incidència destacable. I no comparteixo el que vostè comentava sobre l'obsolescència tecnològica de la solució. Crec que la solució que posarem en marxa, i que estem en aquests moments, doncs, pilotant, és una solució moderna que incorpora, evidentment, també l'ús del telèfon mòbil. Però, sobretot, el més important de la T-Mobilitat serà la possibilitat, evidentment, de tarifar diferent, eh?, els usuaris. I, per tant, per ús, però també, evidentment, per un ús intensiu, en aquest cas, del servei, i també perquè les dades que generi aquest sistema de mobilitat ens permetin oferir nous serveis i ens permetin també ser molt més eficaços i eficients en la seva gestió. Per tant, la meva voluntat és accelerar aquest desplegament i espero que ben aviat li pugui donar informació més concreta sobre dates, en aquest cas, del projecte en si.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la política de transparència. [[Pregunta al Govern sobre la política de transparència]] [[310-00069/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Esther Niubó, del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Sí, bon dia, gràcies, presidenta. Honorable consellera Alsina. La Llei 19/2014, de transparència, accés a la informació pública i bon govern estableix en el seu article 9.1 l'obligació de les administracions de fer pública la informació sobre els resultats de les avaluacions de qualitat de les polítiques públiques. També parla del dret a una bona administració i a uns serveis públics de qualitat, i fonamenta el govern obert en diversos principis que, de ben segur, vostè coneix molt bé, entre els quals la millora continuada de la qualitat dels serveis. Consellera, quin és el capteniment del seu Govern respecte a la qualitat dels serveis públics a Catalunya?
Per respondre, té la paraula la senyora Victòria Alsina, consellera d'Acció Exterior i Govern Obert.
Moltes gràcies, presidenta. Diputada, el compromís d'aquest Govern cap a la transparència i al govern obert és total, també el de la meva conselleria. I, a més a més, ho volem fer amb una visió omnicomprensiva que, com vostè ha mencionat, englobi i connecti la transparència amb les altres dimensions del govern obert.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Niubó.
Gràcies, consellera, per la seva resposta. Li fèiem aquesta pregunta perquè, com deu conèixer, fa poques setmanes es feia públic l'European Quality of Government Index, que és un índex que elabora la Universitat de Göteborg per a la Comissió Europea des de 2009, que mesura la qualitat del govern de les regions europees, definida com «la qualitat de la prestació dels serveis públics juntament amb la corrupció. I no analitza pròpiament aquests serveis, sinó que és la percepció que té la ciutadania dels serveis que reben. Doncs bé, malauradament, aquest indicador, en aquesta darrera edició, ha tornat a posar de manifest que a Catalunya la seva ciutadania té una percepció molt negativa de la qualitat de les seves institucions públiques. I per bé que, com deia, ens movem en el terreny de les percepcions, evidencia un descontentament molt important i acostuma a relacionar-se amb problemes de cohesió social i, fins i tot, amb un suport social significatiu a forces polítiques populistes. I ens podem preguntar, doncs, què ha passat a Catalunya aquests últims anys per tal que sortim tan malparats en aquesta enquesta, per sota de la mitjana d'Europa, a la cua d'Espanya, juntament amb Andalusia i Canàries, molt a prop de Sicília o de Romania, i a anys llum de Dinamarca. Alguns ens volien convertir en la Dinamarca del sud i fixi's que hi estem a anys llum. Per tant, jo no valoraré si tenim una educació o una sanitat o una seguretat o uns serveis socials pitjors que molts països de l'est, o que a la resta d'Espanya, però el que està clar és que tenim que aquest Govern té un problema. La transparència i un bon govern van molt vinculats amb la qualitat dels nostres serveis públics i institucions i, per això, consellera, li demanem que, com a experta que n'és, prengui nota, treballi accions decidides per recuperar la confiança de la ciutadania en les nostres institucions i serveis públics. Això també és fer país. Ja sabem on ens han portat aquests deu anys de procés. Per tant, centrem-nos ara en millorar el benestar de la ciutadania, aturin la politització de les administracions, recuperin el temps i el prestigi perdut i, sobretot, no deixin passar més oportunitats de progrés. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula la consellera d'Acció Exterior i Govern Obert.
Moltes gràcies, diputada. Aquest és un tema –crec que puc parlar en nom de tot el Govern– sobre el qual treballarem. Els nivells de desafecció política són molt alts a tot el món, són alts a Europa, són alts també a Catalunya, i això reafirma la importància de tenir una acció centrada en el govern obert que sigui transversal i que, a més a més, no es conformi amb transparència, sinó que la connecti amb tot el món de les dades obertes. La Generalitat també té capacitat, no només per treballar des de les conselleries, sinó també per ajudar el món local. Aquesta és una línia que a mi m'agradaria molt poder fer en col·laboració de la mà amb les diputacions i els municipis de Catalunya. Amb el temps que tinc ara, no puc entrar en detall en totes les línies d'actuació que tenim previstes en aquest àmbit. Tot i així, jo crec que, en aquest context específic, en el qual a més a més arriben els fons Next Generation que estan centrats en la digitalització, en la sostenibilitat, però també en el bon govern, aquest Govern té una oportunitat per fer-ho i el pla és exactament així. Hi posarem recursos i hi posarem energies. Hi ha bones notícies quant als passos que ja s'han fet. Jo m'he trobat una secretaria de govern obert que havia fet bona feina, tenim les bases per seguir avançant. Catalunya s'ha sumat com una regió a l'Open Government Partnership, que és un òrgan multilateral que agrupa cent governs nacionals, regionals i locals d'arreu del món. Catalunya s'hi suma; s'hi suma amb un compromís que, a més a més, es farà de manera col·laborativa i participativa amb els ciutadans i la societat civil. I, en el marc de tots aquests objectius, doncs, el Pla de govern obert de la Generalitat de Catalunya es vol centrar en la perspectiva de gènere, en crear ecosistemes de participació que es distribueixin pel territori, vol oferir les dades obertes al servei dels ciutadans –en aquest sentit, portar les dades als ciutadans i no els ciutadans a les dades, facilitar-ho– i, finalment, seguir lluitant contra la corrupció. Moltes gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la situació amb relació a la covid-19. [[Pregunta al Govern sobre la situació amb relació a la covid-19]] [[310-00064/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Anna Feliu, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Molt bé, moltes gràcies, molt honorable presidenta. Honorable conseller, sabeu millor que ningú que els indicadors de l'evolució de la pandèmia són altament preocupants, amb una Rt sensiblement per sobre del 3, amb un nombre de casos diaris semblant al dels pitjors moments de la pandèmia i la positivitat de les proves diagnòstiques disparada per sobre del deu per cent, amb una especial afectació al col·lectiu més jove. Tot el país, i aquest Parlament també, com no pot ser d'altra manera, està preocupat davant aquesta tendència en les xifres epidemiològiques. Tot plegat, afegeix tensió i estrès a un sistema sanitari que arrossega mesos i mesos de sobreesforç –mai no prou ha agraït i reconegut–, que hi ha de sumar a les tasques ordinàries també l'esforç de la campanya de vacunació, però que tots sabem que la vacunació és la gran eina que tenim com a resposta a la pandèmia i, en aquest sentit, cal alegrar-nos de les bones dades que tenim al respecte. La setmana passada es van posar a Catalunya més de 723.000 vacunes, entre primeres i segones dosis, sumen ja un total de 7 milions de dosis administrades, aconseguint així que un quaranta-u per cent de la població tingui ja la pauta completa i més del cinquanta-cinc per cent hagi administrat ja almenys una dosi. Xifres que demostren no només el compromís i l'esforç dels professionals, sinó també la clara aposta de la ciutadania per vacunar-se. Però aquests dies, com deia, ens preocupa, i molt, l'expansió de la pandèmia, sobretot en les franges d'edat de les persones més joves, que són justament les que tenen les pautes de vacunació encara més endarrerides. Des de Junts per Catalunya tenim per ben segur que sabreu respondre amb determinació, precisió i urgència al que és, o sembla que és, una cinquena onada –sisena, a Lleida–, que comporta un impacte considerable en la salut comunitària, en les perspectives dels sectors econòmics més sensibles, ja prou castigats, en un moment que semblava que la sortida de la crisi podia donar aire al conjunt del país. Conseller, us encoratgem a prendre les mesures que siguin necessàries i convenients en aquest moment. Sabem que han de tenir un alt grau de precisió per afectar l'estrictament imprescindible, protegir la població sense criminalitzar cap col·lectiu i seguir protegint la moral pública en un temps especialment delicat. És per tot això que ens agradaria saber quines mesures i quina estratègia té el departament.
Per respondre la paraula el conseller de Salut, senyor Josep Maria Argimon.
Gràcies, presidenta. Diputada, estem, sí, certament preocupats i estem davant d'una onada que té característiques diferents a les que hem tingut anteriorment. La primera característica diferent –vostè l'ha comentada– és el fet de que el grup d'edat és molt molt més jove que no lo que ens trobàvem en onades anteriors. Hi ha també un altre fet diferencial, que és el fet que a les onades anteriors els grups més desafavorits socialment i econòmicament són els grups que havien estat o que estaven sent més colpejats per tota la pandèmia. En aquests moments els contagis es donen més en els grups més benestants; hi ha una relació de tres a u en relació amb els grups més desafavorits socialment i econòmicament. Per tant, aquesta és una altra diferència. Una altra diferència important també –i vostè l'ha comentat– és el fet de que aquesta onada agafa amb una pauta de vacunació ja prou avançada. I des d'aquesta perspectiva també fa que les persones que en aquests moments estan ingressant a les unitats de cures intensives siguin d'un perfil també diferent a les anteriors; són persones entre quaranta i seixanta-nou anys, principalment, sense pauta de vacunació i/o només amb una sola dosi. Estratègia? L'estratègia primera i principal, evidentment, és com ens relacionem nosaltres. Tots sabem com es contagia el virus i, per tant, com socialitzem. Important: normalitzar la nostra vida, però també des d'aquest punt de vista és important que ho fem amb les mesures de prevenció i de protecció que tots coneixem. Segona. Des del punt de vista de poder apropar molt més aquesta vacunació als grups més vulnerables, als grups que tenen més dificultat per poder, doncs, rebre aquesta vacuna, ahir vam presentar una iniciativa dels sis camions –de moment, seran sis; esperem que puguem augmentar-los, mentre, doncs, avaluem si va bé–, amb una vacuna, que és Janssen, que és una vacuna d'una sola dosi que ens permet també que, a aquesta gent més vulnerable, amb una sola dosi puguem ja d'alguna manera tenir pauta completa a les poques setmanes. Això ho posarem en..., ho farem itinerant i ho posarem en aquells llocs on més necessitat hi hagi d'increment de vacunació i amb un horari molt ampli. De moment, fins a les deu de la nit, però si és necessari vacunarem també de nit. I ja, per últim, remarcar que no són més vacunes. Tenim les vacunes que tenim, però sí una estratègia diferent d'administració d'aquestes vacunes. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre la situació sanitària. [[Pregunta al Govern sobre la situació sanitària]] [[310-00067/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Conseller, la pandèmia no s'ha acabat –ho deia vostè ara–: cinquena onada, risc extrem i xifres desbocades. La vacunació de moment fa que no tinguem tanta pressió hospitalària i per sort han disminuït dràsticament el nombre d'èxitus. Però comencem a tenir reinfeccions entre professionals i entre les residències de gent gran. La previsió de creixement a les properes setmanes ens indica que ens esperen dies difícils. La vacunació avança i nosaltres compartim que cal acabar pautes, que cal abordar els més joves i, sobretot, els sectors amb cobertures més baixes. No volem criminalitzar cap grup, això està clar, però sí que volem fer crides a la prudència i prendre les mesures necessàries per passar de la mitigació a la contenció. Conseller, el Grup Socialistes i Units per Avançar està lleialment al costat del Govern, el d'abans i el d'ara, donant suport a les mesures. I, a pesar de la poca correspondència, ens hem mantingut, perquè el que realment ens importa és la sortida de la covid. Jo mateixa li vaig enviar una proposta de pacte de sortida de la pandèmia. Estic a l'espera de la seva resposta, però ja abordàvem, com ho vam fer aquell llunyà 10 de març de 2020, dos aspectes molt importants, que eren el col·lapse i la poca capacitat de resposta de l'atenció primària i el 061. Avui, cinc onades després, tenim l'atenció primària que ens està alertant de la seva saturació i el 061 que aquest cap de setmana va rebre en un dia cinquanta-set mil trucades, quaranta mil eren per covid, i no són..., perquè no ho poden saber, quantes trucades es van perdre. Conseller, quines són les mesures immediates que prendran?
Per respondre té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Les he anunciat, és cert que, en aquest sentit, l'atenció primària ha estat..., el nivell d'atenció, que durant tota la pandèmia ha tingut un element, doncs, de contenció d'aquesta pandèmia, de diagnòstic, de tractament, de seguiment i que a la vegada això en aquesta nova onada, per sort, de moment –per sort de moment– no està afectant els centres hospitalaris. Els canvis són fonamentalment canvis a nivell de protocol i canvis de també tractament i concepció d'aquesta nova onada, que, com deia, té trets diferencials.
Per repreguntar té la paraula la senyora Escarp.
Gràcies, presidenta. Els CAPs ens alerten de nous col·lapses i del col·lapse... A les portes del CAP trobes els que es van a vacunar, els que es van a fer la PCR, els que tenen sospita de covid, els que han passat pel Canet Rock i les visites no covid. Durant la primera onada, la primària va fer de mur de contenció, després van donar suport als centres hospitalaris. Potser seria el moment que els centres hospitalaris donessin suport als CAPs en aquest moment. Dilluns vostès van adaptar el protocol, però hi han molts dubtes sobre això d'alleugerir la tasca a la primària en detriment de la contenció de la pandèmia. Estem sent abanderats de nou, de no fer seguiment de casos i, sobretot, de no fer proves als contactes estrets ja vacunats. Se m'està acabant el temps, conseller, però sí que li voldria dir, entre altres coses, que ens cal abordar... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut. [[La presidenta riu.]]
Diputada, disculpi. No, des d'aquest punt de vista, l'atenció primària està rebent, també, el suport dels hospitals. Des de dos punts de vista, des del punt de vista de la vacunació, perquè els centres hospitalaris són centres vacunals, per un cantó, i també professionals de l'hospital estan en els equips de vacunació; primer element. Segon, en aquests moments, també ja durant aquesta setmana, esperem ja poder posar diferents punts al voltant de la ciutat de Barcelona i l'àrea metropolitana, punts de PCR, o bé test d'antigen ràpid, en els hospitals. Per tant, els hospitals..., i aquí jo crec que ha estat una de les bones decisions i una de les bones pràctiques que hem tingut durant tota la pandèmia, és aquesta comunió i aquesta coordinació entre les dos xarxes, la d'atenció primària i la d'hospitals. Evidentment, el protocol..., quan vostè em parla dels contactes estrets amb gent... –contacte, eh?, no dic cas, que és el de reinfecció i que en tenim–, en persones vacunades, no hem de fer... No hem de fer... És a dir, no és que, en aquest sentit, estiguem rebaixant el nivell d'atenció, sinó que no l'hem de fer. El que sí que nosaltres rebaixem, des d'un punt de vista amb una situació anterior, és que, amb una persona jove, a on tu, d'alguna manera, no tens..., aquesta persona jove, no té una malaltia de base..., no hem de fer el mateix seguiment que amb una persona de cinquanta-cinc anys, diabètica i que té un risc d'emmalaltir molt més greu. Això, en el fons, ja es feia així; l'únic que ara, en aquests moments, és que el gruix dels malalts que tenim, de les persones contagiades que tenim, és aquest de perfil jove que li comentava.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre el garantiment dels drets relatius a la salut a tot el territori. [[Pregunta al Govern sobre el garantiment dels drets relatius a la salut a tot el territori]] [[310-00059/13]] Formula la pregunta al senyor David Cid, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Bon dia, conseller. El passat 25 de juny entrava en vigor la llei de l'eutanàsia, una llarga reivindicació de moltes entitats com per exemple l'Associació del Dret a Morir Dignament, però també del conjunt del Parlament de Catalunya. És una llei que no només comporta la despenalització de l'eutanàsia, sinó que la converteix, en aquest cas, en una nova prestació de la sanitat pública, és a dir, en un dret que la Generalitat ha de garantir. I, de la satisfacció, hem passat a la preocupació davant d'aquest manifest d'ordes religiosos, també catalans, que gestionen recursos i hospitals públics, que diuen que no volen, que no volen complir aquesta llei. Aquesta preocupació i indignació se suma també a una situació que vivim a Catalunya. És que moltes dones, de molts territoris, no poden accedir, en aquest cas, a la interrupció voluntària de l'embaràs. I nosaltres li volem preguntar, des del nostre grup parlamentari, des d'En Comú Podem, com pensa garantir el Departament de Salut el compliment de lleis fonamentals com són la llei de l'eutanàsia i la llei del dret a l'avortament.
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Gràcies, diputat. En la compareixença de l'altre dia, ja vam estar comentant, precisament, aquests elements. Vostè ha fet un esment dels ordes religiosos que fan un manifest. També haig de fer esment que es fa també públic un manifest, que em fan arribar primer a mi, però que es fa arribar també a la premsa, des del punt de vista clar de dir: «Escolti, això és llei –una. Dos, és un dret que té la ciutadania, i que, per tant, el Departament de Salut, el Servei Català de la Salut, ha de garantir. I recordar un element importantíssim, l'objecció de consciència és de les persones, mai –mai– de les institucions.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Cid.
Conseller, no ens ha respost el com. Però, en tot cas, aquests ordes religiosos poden dir missa. Mira, li posaré un exemple, conseller...
Ja en fan. [[Rialles.]]
Sí. Una dona de Manresa, per exemple, també del Bages, no pot accedir a un avortament quirúrgic en el seu territori perquè, per exemple, en el seu hospital de referència hi ha el seu patronat, l'Orde Hospitalari de Sant Joan de Déu, i, per tant, no acaba podent accedir a aquest dret. Vostè creu que és just que cinc-centes dones a Catalunya s'hagin hagut de desplaçar del seu territori per accedir al dret a l'avortament? Vostè creu que és just que hi hagin divuit comarques de Catalunya, divuit, en les quals no s'hagi realitzat, l'any 2018, cap avortament? Vostè creu que és just que a hospitals del Servei Català de la Salut, públics, com, en aquest cas, l'Hospital Arnau de Vilanova de Lleida o també el Verge de la Cinta de Tortosa, no es puguin fer intervencions quirúrgiques de l'avortament? Vostè creu que és just que el 97,8 –el 97,8– dels avortaments quirúrgics es facin en centres privats? Nosaltres creiem que els 3 milions que vostès destinen a acords amb la sanitat privada haurien de servir, per exemple, perquè s'augmentés la mobilitat de personal sanitari perquè es pogués accedir a aquest dret en hospitals públics de Catalunya. I a nosaltres el que ens fa por, i l'hi traslladem, és si per accedir a una mort digna al final haurem d'acabar anant a un hospital privat. I jo... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Gràcies, presidenta. Diputat, la resposta és: no és equitatiu, clarament; no és equitatiu. La resposta..., no li'n puc donar una altra. Perquè, d'alguna manera, sí que el dret està garantit –el dret està garantit–, però no equitativament, territorialment equitativament. I, per tant, no li puc dir que sí. És..., la resposta a tot el que vostè em deia és no, no és equitatiu, clarament. I, per tant, en això també, vostè ho sap, ens vam comprometre a treballar per això. I, des d'aquest punt de vista, però, també li haig de recordar un element, que és el que he recordat abans i que és substantiu, que és que l'objecció de consciència també és un dret. Si a l'Arnau, per posar un exemple, tinc que tots els professionals i totes les professionals són objectores, jo no puc, des d'aquest punt de vista, aconseguir... Sí, bé, aquest és un element, si vostè vol, més organitzatiu, però que en podem parlar i que en podem parlar; en podem parlar i veure quins elements té d'avantatges i també de cons, de contres. Però, des d'aquest punt de vista, sí, recordar: el dret està garantit –perquè l'hem de garantir–, no equitativament, des del punt de vista territorial. No l'hi puc dir d'una altra manera.
Moltes gràcies. Preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment de les sentències judicials sobre el model lingüístic educatiu]] [[317-00033/13]] Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre l'actual situació política. Té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Mixt.
Gracias, presidenta. ¿Tiene intención de cumplir las sentencias lingüísticas sobre el modelo educativo en Cataluña?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, a Catalunya no hi ha cap problema lingüístic de convivència entre diverses llengües, i evidentment el Govern de Catalunya sempre actua d'acord amb la llei.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Fernández.
Gracias, presidenta. Las sentencias de Constitucional, Supremo y Tribunal Superior de Justicia de Cataluña en materia lingüística son ya muy numerosas. A la obligación que todo demócrata tiene de acatar las sentencias judiciales, merece la pena añadir un debate sobre la cuestión racional y sin tabús; insisto, racional y sin tabús, porque la inmersión ni es sagrada ni es indiscutible. Ustedes dicen que es un modelo de éxito, nosotros decimos que no, pero, aunque lo fuera, en democracia podemos y debemos debatir sobre ello sin ningún tipo de problema. Tanto es así que incluso los supuestos amigos de Puigdemont en Flandes no lo aplican en su país. Por algo será. De hecho, hay tres modelos para abordar la confluencia de dos o más lenguas en las comunidades plurilingües: el primero, la libertad de elección con líneas paralelas, que, por cierto, es el que llevaba Jordi Pujol en su programa electoral del año ochenta –debía ser facha por aquel entonces; el segundo, la conjunción lingüística, que es el que señalan la Constitución española y las sentencias a las que me refería, y, en tercer lugar, la inmersión lingüística, que solo se aplica aquí en Cataluña y en Groenlandia. Que no es oro todo lo que reluce lo reconocieron ustedes mismos en octubre del año 2018. Fue a través del informe titulado «El modelo lingüístico del sistema educativo en Cataluña, el denominado informe Bargalló. ¿Y qué señalaba, dicho informe? Básicamente dos cosas. En primer lugar, que en las comarcas del interior se observaban severas carencias en castellano y, por otro lado, que en las comarcas del área metropolitana se observaban severas carencias en catalán. ¿Cómo se resuelve eso? Pues justamente con la conjunción lingüística. Hasta sus propios técnicos lo decían, pero se vieron obligados a eliminar dicho informe cuando las hordas Koiné más hiperventiladas empezaron a acosarles en las redes sociales, a decir que eran ustedes unos traidores y unos botiflers. Queda patente, pues, que la conjunción lingüística aúna cumplimiento de la ley, sentido común y garantía de los derechos lingüísticos de todos los catalanes. Todo en uno. Y lo saben ustedes perfectamente. Pero su propio fanatismo les impide reconocer los informes de sus propios técnicos. En definitiva, cumpliendo las sentencias judiciales se harán un favor a ustedes mismos, lo saben perfectamente, pero sobre todo le harán un favor a miles y miles de alumnos catalanes y a los derechos que les corresponden. Muchas gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, l'objectiu en matèria lingüística del sistema públic d'educació a Catalunya és que els estudiants del nostre país acabin el que són els seus estudis amb el coneixement de la llengua catalana, però també de la llengua castellana i, evidentment, d'una llengua estrangera, si no dues, i per tant totes les actuacions que estem portant a terme van en aquesta línia. La normativa és clara, en aquest sentit. La pròpia llei d'educació de Catalunya, també els canvis en aquesta matèria que s'han fet a nivell de la normativa bàsica estatal donaran plena cobertura i validesa al sistema lingüístic que tenim a les escoles del sistema d'educació de Catalunya. La immersió lingüística és el model que garanteix l'aprenentatge, precisament, de les tres llengües i descansa sobre els projectes educatius de cada centre. Per tant, són els projectes educatius de cada centre, a través dels professionals, a través dels docents, que són els qui tenen l'expertesa i la professionalitat per poder aplicar aquests projectes educatius, que, també, en funció de la realitat sociolingüística de cada municipi, de cada territori i de cada barri, al final de la pròpia comunitat educativa, són els que acaben adaptant, dins del marge general establert en la normativa, quins són els percentatges d'estudi en cada llengua. Però jo el que voldria remarcar-li és que si és evident que hi ha un dèficit d'aprenentatge lingüístic a Catalunya és amb relació no a l'ús social del català, sinó sobretot al coneixement del català amb prou garanties per poder-se desenvolupar professionalment i amb totes les capacitats, també, al país. Per tant, també és important, específicament en aquest moment, que reforcem els programes de suport en matèria de política lingüística a les escoles, perquè el que cal..., i hi torno, el que cal aquí no és posar, introduir elements ideològics i polítics a l'ensenyament, com vostè estava fent ara, sinó garantir que els alumnes de Catalunya acaben el seu cicle educatiu amb ple coneixement de la llengua catalana, de la llengua castellana, de l'aranès a l'Aran i també de dues llengües estrangeres. Aquest és l'objectiu i per això treballa tot el sistema públic d'educació a Catalunya.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre si té la impressió que el referèndum de secessió de Catalunya es farà amb el suport del president del Govern espanyol]] [[317-00036/13]] Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor president, usted sabe, porque lo dice el artículo 1 de la Constitución española, que la soberanía reside en el pueblo español, y también sabe que el artículo 2 de la Constitución dice que España es indivisible. Y, a pesar de ello, usted fue a hablar con el presidente Sánchez el martes de la semana pasada para pedirle un referéndum de secesión junto con la amnistía. Y a mí, como catalán, me preocupa que el presidente del Gobierno no le dejara claro que las cuestiones que están clarísimas en la Constitución no son susceptibles de negociación. Por un lado, las ambiguas declaraciones del señor Illa, del señor Iceta, de la señora Calvo y del propio Sánchez no nos dejan tranquilos en absoluto a los catalanes que vivimos bajo la opresión de los sucesivos gobiernos separatistas. Y, por otro lado, ustedes mismos parecen convencidos de que el referéndum se realizará. Lo ha dicho la señora Forcadell y también se lo espetó el señor Rufián al señor Sánchez. Y mi pregunta, señor Aragonès, es, si después de esa reunión del 29, y visto el panorama por el Partido Socialista y por sus correligionarios de Esquerra Republicana, si usted sí que tiene la impresión, como Rufián y como Forcadell, de que ese referéndum lo van a realizar en Cataluña de la mano de Pedro Sánchez.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
El referèndum d'autodeterminació, el referèndum sobre la independència de Catalunya és inevitable i és la solució política inclusiva que permet que la ciutadania d'aquest país pugui pronunciar-se amb tota llibertat sobre el futur polític i la relació que desitja tenir amb l'Estat espanyol.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carrizosa.
Yo le he preguntado por la sensación que sacó después de la visita del pasado día 29 con el señor Sánchez, y usted marea la perdiz, pero lo cierto es que su Gobierno tiene una fecha de caducidad, impuesta por sus socios, de dos años. Dos años para que traiga bajo el brazo dos objetivos ilegales, que son ese referéndum ilegal y la amnistía debajo del brazo. Son dos años bajo su chantaje, dos años en los que vamos a ver nuevos abusos como el de los diez millones del fondo para pagar el dinero que nos estafaron los dirigentes separatistas. Y yo le digo, durante estos dos años nosotros vamos a proteger a los catalanes de estos abusos, desde luego, y plantaremos cara. Pero también le digo que es que hay otro camino que esos dos años con un final incierto y con más sufrimiento para toda Cataluña, que es el dejar de hostigar a la otra mitad de los catalanes con peticiones irrealizables, el que vayamos por el camino de la convivencia que yo le sugerí el pasado día 1 de julio. Reflexione sobre las propuestas de Ciutadans y trabaje por una Cataluña más prospera en la que los ciudadanos se sientan más libres.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, nosaltres anirem a defensar l'obertura d'un procés de negociació amb l'Estat, que no serà fàcil, que serà un procés extremadament complex, però que ha de permetre una solució política al conflicte que es viu entre Catalunya i l'Estat. I en les democràcies madures, segures de si mateixes, aquesta solució només pot venir per la via de les urnes. I, per tant, cal posar els instruments per permetre que aquesta via de les urnes, la via democràtica per resoldre els conflictes, com s'ha de fer, no amagar-los, no resoldre'ls mitjançant la imposició, no resoldre'ls o pensar que els resolts mitjançant la repressió, perquè així no es resolen. Per tant, s'han de resoldre i la solució ve, precisament, per l'articulació de mecanismes democràtics perquè la ciutadania deliberi, decideixi i s'expressi clarament a les urnes. I aquest és el meu objectiu, aquest és l'objectiu del Govern. I això és el que anirem a negociar amb el Govern de l'Estat. I sí, defensarem l'amnistia. Sí, perquè hi ha una repressió que afecta desenes, desenes, centenars de persones a Catalunya perseguides per la seva defensa política, perseguides, precisament, per la defensa dels seus principis polítics i de la seva ideologia política. Perquè sinó, què és l'obertura de causes que s'han fet contra alcaldes i alcaldesses? Què és, sinó, la persecució de tot tipus de pronunciaments públics. També el que són les exigències de responsabilitat comptable –i no ho dic jo, ho diu una magistrada del Tribunal de Cuentas– pel que són meres declaracions, el que són activitats accessòries. O, fins i tot, acusacions basades, sense cap mena de documentació comptable, només en retalls de premsa. Davant d'aquesta repressió: amnistia. I li vull recordar una cosa, senyor Carrizosa, l'amnistia és tan legal a l'Estat espanyol que hi ha una llei d'amnistia vigent que impedeix perseguir els torturadors del franquisme. Per tant, si aquesta llei d'amnistia és vigent, hi ha d'haver també una llei d'amnistia per als que han defensat la democràcia i que Catalunya té dret a decidir el seu futur. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el reforçament de l'atenció primària amb més personal i més recursos]] [[317-00034/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jéssica Albiach, del Grup d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. President, estem en plena cinquena onada, els contagis ja sabem que estan disparats. Ahir podíem escoltar el Govern de la Generalitat anunciar el tancament de l'oci nocturn, però sí que voldríem saber si, més enllà d'aquestes restriccions i de seguir demanant sacrificis a la ciutadania –hi ha sectors econòmics que ja estan molt colpejats–, vostès pensen reforçar la primària amb més personal, amb més recursos, perquè sabem que està al límit.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora diputada, des de l'inici de la pandèmia s'ha reforçat l'atenció primària amb més de tres mil professionals, tant des del punt de vista de professionals en l'àmbit sanitari com també professionals que fan tasques auxiliars des del punt de vista administratiu. La nostra voluntat no és només reforçar la primària, sinó el conjunt del sistema. I, evidentment, estem en un moment complicat. Vull aprofitar aquesta oportunitat que vostè em dona per fer una crida a la responsabilitat de tota la població i també per fer palès el nostre compromís en dues línies. La primera, en accelerar, dins de totes les possibilitats que tenim, el que és el procés de vacunació. El conseller Argimon ho ha explicat, ja no només ho fem a partir dels CAP, no només als grans centres de vacunació, sinó que anem a buscar la gent amb aquests vuit punts mòbils que hi haurà al territori per a actuacions específiques. També el compromís, des de tot el punt de vista organitzatiu, de treure tota la càrrega possible de l'atenció primària. I, també, un tercer compromís, més enllà de l'àmbit sanitari, que és seguir donant suport a tots els sectors afectats com hem estat fent.
Per repreguntar té la paraula la senyora Albiach.
Sí, president. És cert que han arribat reforços, però no és suficient, no és suficient. És que la primària atén el vuitanta per cent dels casos covid. I no només això, estan fent el seguiment als malalts crònics, que sabem que en els moments més durs de la pandèmia va baixar la diagnosi de malalties greus en un trenta per cent, precisament, perquè es van desprogramar visites. I ara veiem amb preocupació que s'estan començant a desprogramar. Però no només això, estan fent vacunació –que sabem que és, com vostè ha dit, l'eina principal per lluitar contra el virus– i també estan fent proves PCR. I tot això en un escenari de manca de personal per les maleïdes retallades. Falten milers de professionals a la primària, a l'hospitalària i a tot el sistema. Ara mateix el sistema de rastreig ha saltat pels aires. Tenim un sistema que està esgotat i tensionat. I el més greu de tot és que la privada, una vegada més, està fent negoci amb el col·lapse de la pública. I, per això, nosaltres li demanem coses molt clares, no tan senzilles, però sí molt nítides i, sobretot, imprescindibles. La primera és: més personal, més personal. Ja s'ha dit abans que hi havia personal de l'hospitalària a la primària. Necessitem que encara n'arriben més. I si cal incorporar més voluntaris jubilats, s'ha de fer. Necessitem, també, més pressupost. L'altre dia, la setmana passada, entitats i ciutadania van sortir a prop de cinquanta punts de Catalunya a demanar que el vint-i-cinc per cent del pressupost de Salut vaja a l'atenció primària. En tercer lloc, i també és molt important, obrin expedient per investigar si hi ha pràctiques abusives per part de la privada en l'increment de preus de les proves diagnòstiques, perquè estem en un moment d'extrema necessitat. I per acabar –i això no és només per al Govern, és per a totes, és per als mitjans de comunicació, és per a tothom, deixem de criminalitzar la gent jove, perquè senzillament ells no estan vacunats, elles no estan vacunades i nosaltres, sí. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Aquesta onada s'està centrant en gent jove no pel fet de ser joves, sinó pel fet que no estan vacunats. I crec que això ho hem de deixar molt clar i cal repetir-ho. El jovent del nostre país ha fet un esforç molt gran des de l'inici de la pandèmia. Han sacrificat la seva vida social que es produeix fora de l'àmbit familiar per protegir el seu entorn. Per tant, ara també és el moment d'accelerar la vacunació per protegir-los també a ells i, alhora, també fer un recordatori a tots, a tota la població, que cal actuar de forma responsable. Els dèficits que vostè ha situat són dèficits estructurals del sistema. Si fos tan senzill com que el conseller d'Economia pacta amb el conseller de Salut i la resta del Govern, doncs, evidentment, també, que necessitem, posem, cinc mil professionals més i els poguéssim tenir un dia per l'altre, ja s'hauria fet. Hi ha un dèficit de professionals i els professionals tarden anys a formar-se, per això són molt importants mesures estructurals del sistema. Per poder fer aquestes mesures estructurals del sistema, que inclouen també la carrera professional, tot el que és el foment de noves vocacions, més enllà de seguir col·laborant amb les facultats de medicina i d'infermeria perquè vagin ampliant les places, necessitem enfortir el que és el finançament del sistema de salut del nostre país. Per molt que puguem abocar recursos de la resta de departaments a l'àmbit de la salut, només poden venir els recursos per part de qui recapta. Per tant, també és important que l'Estat s'impliqui, perquè no només serà bo per a Catalunya, sinó que serà bo per al conjunt…
Pregunta al president de la Generalitat per respondre oralment en Ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures extraordinàries per a fer front a l'increment de la pobresa infantil que comporta l'arribada de l'estiu]] [[317-00040/13]] Formula la pregunta la senyora Dolors Sabater, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Moltes gràcies, presidenta. President, la pregunta és per saber quines mesures, en aquest cas no estructurals sinó extraordinàries, ha previst al seu Govern per fer front a l'increment del perill sobre la pobresa infantil que suposa l'arribada de l'estiu. Perquè ja sabem que la pobresa infantil és un tema estructural que necessita mesures estructurals per resoldre's, però l'estiu, amb les escoles tancades, menjadors tancats, cap política preventiva respecte a la vacunació dels monitors i les monitores de lleure, que ha fet que es tanquessin la majoria de casals, campaments i colònies, i amb problemes per evitar..., saber les hores que estan tancats els centres educatius que no permeten a la majoria d'infants –estem parlant d'entre el trenta i el quaranta per cent de les criatures del Principat– que pateixen pobresa infantil i no tenen –amb les escoles tancades– moltes vegades un espai salubre on poder viure i on poder passar les hores, el que jo li demano és quines mesures extraordinàries han previst per posar en marxa aquest estiu.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, des d'aquí vull també llançar un missatge de confiança en el sector del lleure educatiu del país, que cada any fa un esforç extraordinari per poder, també, durant els mesos d'estiu, garantir l'educació i l'acompanyament dels infants i joves més enllà del que és el curs escolar. Amb les dades d'ahir, i em remeto a les paraules de la mateixa associació professional en l'àmbit del lleure educatiu, estàvem parlant d'uns quaranta-sis casos detectats sobre 250.000 que participen en tota la varietat d'activitats de lleure educatiu. Aquests quaranta-sis casos han portat a un confinament per contacte estret de diversos centenars. Estem parlant, si no ho recordo malament, d'unes quatre-centes persones. És probable que aquestes xifres, a mesura que la pandèmia i aquesta onada tingui una incidència molt més gran en el conjunt de la població –els casals no són un àmbit precintat i tancat al buit, són porosos a la societat i, per tant, malgrat que es posin totes les mesures de seguretat–, és probable que aquestes xifres puguin augmentar. Vull recordar, també, que una part important dels monitors i dels directors d'activitats de lleure educatiu són professionals de l'educació i que, per tant, ja estan vacunats. Per tant, confiança en el sector del lleure educatiu, que l'any passat va fer un esforç molt gran i que va superar-ho amb èxit. Aquest any el repte és molt més gran. Probablement hi haurà més dificultats, però estarem al seu costat. Segona idea, pel que fa a les actuacions sobre la pobresa infantil i sobre la vulnerabilitat dels infants del nostre país. En els darrers anys s'han estat impulsant beques, precisament en l'àmbit del lleure educatiu, especialment per a l'àmbit d'estiu, i, evidentment, aquest any també se n'han impulsat –si vol les dades, l'hi podem donar amb més detall després. Però també crec que és important que la política estructural és garantir la renda de les llars i de les famílies. En aquest sentit, la renda garantida de ciutadania aquest any tornarà a batre rècords de despesa, perquè, malauradament, hi ha rècords de demanda. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula la senyora Sabater.
Sí, president, vostè no m'ha donat cap dada, i no cal, perquè el Síndic de Greuges s'encarrega de donar-nos-les any rere any. Són dades molt precises, que aviat deixen clar quina és la magnitud de la tragèdia. Vostè no m'ha donat cap resposta respecte a l'alimentació. Fins i tot en el tancament de les escoles i dels menjadors escolars, una mesura tan senzilla com les targetes moneder –millorable, evidentment, però que, com a mínim, garanteix el dret a l'accés a una alimentació bàsica a la majoria d'aquesta població amb risc per a la pobresa infantil– resulta que també s'interromp quan arriben les vacances. No m'ha donat resposta respecte a això ni com s'estan enfortint els equips col·lapsadíssims de serveis socials, que estan treballant encotillats per un contracte programa de l'any 19, que no té encara en compte les conseqüències de la covid. I que l'estructural, ja hi comptem que vindrà, però és que estem parlant de l'emergència de l'estiu, que posa en risc la vida i la salut mental i física de la majoria d'aquestes criatures.
Per contestar té la paraula el president de la Generalitat.
Com li deia, diputada, per dades exactes li podem facilitar la informació, sense cap problema, només faltaria. Voldria recordar algunes coses. En el darrer any hem fet complements del contracte programa, en matèria de serveis socials municipals, que han permès dotar de molts més recursos, especialment per al que és l'àmbit de les urgències provocades per la pandèmia. Per tant, hi ha hagut aquest suport als ens socials i crec que, com deia abans, també és vital reforçar els ingressos de les famílies. Per això hem fet mesures per a treballadors en ERTO, reforçament de la renda garantida de ciutadania i mesures…
Pregunta el president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre les sancions als encausats pel Tribunal de Comptes. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les sancions dels encausats pel Tribunal de Comptes]] [[317-00039/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, del Grup Parlamentari de VOX.
¿Pretenden pagar con el dinero de todos los catalanes las sanciones a los separatistas encausados en el Tribunal de Cuentas?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. El Govern de Catalunya treballarà, evidentment, i prendrà les mesures necessàries per a donar cobertura als treballadors públics, funcionaris i alts càrrecs, que en l'exercici del seu càrrec i havent actuat d'acord amb la normativa, hagin d'assumir responsabilitats. Vull recordar que hi ha presumpció d'innocència. Vull recordar això. Vull recordar, també, que mesures de suport als treballadors públics, com ha fet aquest Govern, els fan molts altres governs. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Garriga.
Los responsables del golpe de estado del Uno de Octubre fueron condenados por los crímenes políticos más graves de nuestra democracia y además por robar el dinero de todos los catalanes. Nos robaron la libertad, alentaron la división y favorecieron el enfrentamiento. Nos robaron Cataluña y muchos millones de euros. El Tribunal de Cuentas ahora les reclama más de 5 millones de euros de fondos malversados en contratos con lobbys para difundir falacias sobre España, viajes de negocios, embajadas en el exterior, informes del Consejo Europeo y una lista interminable de chiringuitos y entidades separatistas. Y ahora, pretenden cargarlo todo a la cuenta de los catalanes honrados y trabajadores. Quieren que les financiemos, una vez más, su farsa; que el dinero para pagar la fiesta separatista salga del bolsillo de todos los catalanes. Es decir, que todo lo que robaron sus predecesores lo paguen los sufridos ciudadanos, que llevan más de un año sin poder trabajar con normalidad. Pues miren, no lo vamos a permitir. Y la mayoría de catalanes, tampoco. Ni siquiera van a poder seguir engañando a todos sus votantes. Ustedes han convertido el separatismo en la agencia de colocación más rentable de la historia de la democracia en España; una agencia al servicio del bienestar de unos pocos, que utiliza la división política para vivir de todos los catalanes. Pero se les ha terminado la función; su caja de resistencia está vacía y ahora tienen que devolver todo lo que han robado. El Tribunal de Cuentas saben que es implacable e independiente, un resorte más y garantía de nuestro estado de derecho. Por eso llevan semanas victimizando a los delincuentes, paseándolos por toda Cataluña con esos relatos lacrimógenos, hablando de los embargos y de lo que sufrirán. Pero en esta cámara y en toda Cataluña, cualquier ciudadano sabe que quien se salta la ley, la paga. Ahora han anunciado la creación de un fondo de diez millones de euros para cubrir las fianzas que les exigen. Ese es su concepto de Cataluña; poner todo lo común de los catalanes al servicio de unos pocos. Pero ni la señera les pertenece, ni el catalán les pertenece, ni los presupuestos que salen de los bolsillos de todos los catalanes les pertenecen. Señor Aragonès, usted miente y el señor Giró miente. La creación de ese fondo complementario no tiene por objeto proteger a los cargos públicos, su único objetivo es financiar las causas judiciales de los golpistas y utilizar el dinero público para blindar a quienes promueven el odio y la división, porque su única preocupación es evitar que los delincuentes que se saltaron la ley paguen por lo que hicieron. Nosotros ni nos vamos a quedar parados ni nos vamos a quedar callados. Acudiremos a los tribunales. Vamos a recurrir su decreto ley y vamos a presentar una querella por malversación de fondos públicos. Señor Aragonès, ha empezado su cuenta atrás como presidente. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bé, una nova amenaça de l'extrema dreta en aquest Parlament. Ara «el compte enrere. No sé si em posen en el mateix lloc que a l'editor d'El Jueves també, que amenacen públicament, i al que des d'aquí envio tota la nostra solidaritat (aplaudiments), perquè fins i tot també quan se'n riuen de nosaltres defensem la seva llibertat d'expressió. Jo no sé si comença el meu compte enrere, en tot cas, això sempre ho decidirà aquest Parlament, no ho decidiran vostès. No pensin vostès que ho decidiran. Vostè ha fet algunes afirmacions que, bé, a part, doncs, del seu to habitual de perdonavides, crec que contenen unes falsedats que estaria bé que les poséssim en relleu. Ha parlat de recursos públics destinats a que es facin informes del Consell d'Europa? Està dient que l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa ha rebut diners de la Generalitat de Catalunya per pronunciar-se clarament en contra de la repressió? Bé, primer, jo ja li asseguro que no els ha rebut, però, en tot cas, vostè està dient que l'Assemblea de Parlamentaris del Consell d'Europa estarien disposats a ser subornats per elaborar un informe d'aquestes característiques? Crec que s'hauria de repassar una mica les seves paraules. Vostès el que precisament generen és odi i divisió, i ho intenten fer sempre, en aquest Parlament. I porten fent-ho..., i porten amenaçant-nos contínuament des del primer dia amb falsedats, amb acusacions... La decisió que vam prendre ahir és una decisió del decret llei, que és d'acord amb la legalitat. És el que fan també, mitjançant assegurança, també, molts altres governs, a alguns dels quals vostès hi donen suport. La Junta d'Andalusia té una pòlissa que cobreix la responsabilitat comptable. No una garantia d'un aval, no, no: que paga, que paga la responsabilitat comptable si un alt càrrec del seu Govern resulta que ha d'assumir aquest tipus de responsabilitat. I vostès donen suport a aquell Govern. Per tant, quan ho fan vostès és... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, president... [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al president de la Generalitat sobre sobre la negociació dels pròxims pressupostos generals de l'Estat]] [[317-00037/13]] Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en Ple sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política. Formula la pregunta el senyor Albert Batet, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Honorable president, molt honorable president, conselleres, consellers. Diputats, diputades. Iniciem aquesta intervenció amb una mostra de suport i amb una condemna. Junts per Catalunya expressem la nostra solidaritat amb els dos agents del Cos dels Mossos d'Esquadra que ahir van declarar a l'Audiència Nacional, que s'enfronten a tres anys de presó per acompanyar el president Puigdemont. Són un exemple de servei al país, de dignitat i de coratge. I volem manifestar que estem al seu costat. [[Aplaudiments.]] I també volem manifestar el nostre total rebuig a les agressions contra el col·lectiu LGTBI+ que s'han produït en els darrers dies a l'Estat espanyol, però també a Catalunya. L'odi, la discriminació, la intolerància no poden tenir cabuda en la nostra societat. Volem i treballem per un país perquè tothom tingui plena llibertat. Fet aquest preàmbul, president Aragonès, voldríem saber quina és la seva posició sobre la negociació dels pròxims pressupostos de l'Estat, si creu que és convenient fixar una estratègia conjunta de l'independentisme, amb una mirada compartida de país, o si considera que és una qüestió que cada partit ha de tractar per la seva banda. El posicionament de Junts per Catalunya és molt clar: sabem que quan anem junts, quan unim esforços, som més forts per defensar els interessos de Catalunya i de la seva ciutadania. Encara que els pressupostos de l'Estat, evidentment, no tenen cap mena de relació amb una taula de negociació per a l'amnistia i l'autodeterminació, pensem que totes aquelles decisions estratègiques que adoptem des de l'independentisme s'han de prendre des del consens i amb una decisió i una mirada compartida. Ens hem de fer valdre amb les accions que tenen força, i uns pressupostos de l'Estat..., i la posició política dels grups independentistes en els pressupostos de l'Estat és evident que és una acció de força. És imprescindible coordinar l'acció institucional en les diferents cambres parlamentàries, com figura a l'acord de govern entre Esquerra i Junts per Catalunya. I en aquest sentit, president Aragonès, voldríem saber la seva opinió al respecte. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, en primer lloc m'adhereixo a les seves paraules de suport als dos agents dels Mossos i també de condemna dels atacs i de les agressions contra el col·lectiu LGTBI de les darreres setmanes a Catalunya i arreu. D'una forma ben clara i ben nítida: la mesa de negociació per a la resolució del conflicte polític amb l'Estat ha d'avançar independentment de quina sigui la posició dels grups parlamentaris independentistes catalans a Madrid. Això no es tracta de negociació a canvi d'uns pressupostos generals de l'Estat. La negociació que afrontarem és una negociació complexa, difícil, però absolutament necessària. Per tant, crec que és clar separar les dues coses. Per preservar el que ha de ser la claredat, netedat d'una negociació i evidentment també per poder defensar els interessos de la ciutadania de Catalunya. Vostè avui ens ha dit aquí que el seu grup parlamentari està disposat a negociar i a pactar els pressupostos generals de l'Estat, entenc. Crec que és..., si a partir d'aquí, vostès volen una posició compartida, crec que és bo que es pugui treballar a través del consens, a través de propostes que siguin compartides i que, per tant, es podrà fer amb molta més força. A partir d'aquí, trobarà la meva predisposició total a facilitar que això sigui així, entenent també que hi ha uns grups parlamentaris al Congrés dels Diputats, que són als que els correspon, però, en tot cas, sempre ho facilitaré. I complint l'acord d'investidura, en aquest sentit, que establia aquesta voluntat de coordinació des del consens, hi posaré totes les facilitats, en aquest sentit. Perquè, precisament, al costat de la negociació sobre el conflicte polític, hi ha elements clau que hem d'anar a batallar amb la màxima ambició. No és incompatible una qüestió amb l'altra. No és substitutiva, la negociació, de la defensa dels interessos de Catalunya arreu pel que fa a les inversions, pel que fa a les transferències que puguin venir dels pressupostos generals de l'Estat, pel que pugui venir, acords que puguin incorporar de cara a poder millorar les condicions de vida de la ciutadania de Catalunya. Per tant, trobarà la mà estesa, per part meva, a facilitar el que es la coordinació en tots els àmbits, per poder anar amb molta força a tot arreu a defensar els interessos de la ciutadania de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'actuació del Govern davant la repressió del Tribunal de Comptes]] [[317-00035/13]] Formula la pregunta el senyor Josep Maria Jové, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, que la repressió no desapareixerà fins que es resolgui el conflicte polític entre Catalunya i l'Estat, ja ho sabíem. Molts de nosaltres en som coneixedors en primera persona, però ho assumim sense renúncies i de cara. Que hi ha una causa general contra l'independentisme que no s'atura és una evidència, però un moviment legítim i democràtic com aquest no es rendeix ni claudica. Aquests darrers dies, però, hem vist com s'aprofundia la petja, com una altra de les peces d'aquest engranatge repressiu, el Tribunal de Comptes, perseguia trenta-quatre famílies més. És l'execució d'un pla perfectament dissenyat i que ara passa per estrangular econòmicament i per la mort civil, per insistir en la venjança, perquè tenen por al debat, a la democràcia. 5,4 milions d'euros més sobre la taula són, ras i curt, els aparells reaccionaris de l'Estat que es despleguen enfurismats, sense vergonya, impunement. És aquesta una altra via repressiva, l'econòmica. Massa desconeguda. És una via menys visible que la presó, que l'exili, que els macrojudicis, però és duríssima i implacable. Avui, trenta-quatre famílies tenen el futur estroncat per un fals tribunal que condemna sense judici, que exonera els que són amics d'Aznar, que fa els ulls grossos a Rajoy, que resta immòbil davant la indemnització milionària a Florentino, però que persegueix per ideologia l'Acció Exterior de la Generalitat; una acció exterior que tenim dret a fer, per promoció, per protecció i per llei. Amb aquests 5,4 milions, el Tribunal de Cuentas ja ha espoliat amb més de 15 milions a desenes de famílies. I la xifra arriba als vint-i-dos, si hi afegim les fiances dipositades de manera, fins i tot duplicada, en altres jutjats. I tot per defensar el dret a votar, a expressar-se políticament. Estem parlant de xifres astronòmiques, inassumibles en quinze dies. Injustificables. Fixades per un organisme corrupte i carregat de nepotisme, dominat per la dreta reaccionària més espanyolista, hereva directa del franquisme. I davant de tot això, per aquestes trenta-quatre famílies i pels que vindran, de solució només n'hi ha una i és política i democràtica: amnistia i autodeterminació. I de manera immediata, la solidaritat, que mai mai ens ha fallat. Però també la determinació per part del Govern, perquè la repressió ens interpel·la a tots, a ciutadania i a Govern. I ens alegrem que es passi de les proclames als fets, dels simbolismes a les concrecions, quan del que es tracta és de defensar la democràcia i la dignitat dels servidors i servidores públiques. En aquest sentit, president, com actuarà el seu Govern en aquest nou cas de repressió?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, nosaltres defensarem el que és el dret dels treballadors públics de la Generalitat de Catalunya, el dret dels funcionaris i de tot el personal vinculat a la Generalitat, també dels alts càrrecs, a fer la seva feina. I a fer bé la seva feina i a no ser perseguits per haver fet bé la seva feina, haver-la fet d'acord amb l'ordenament jurídic i d'acord amb el que són les seves funcions i els encàrrecs que li fa aquest Parlament. Per tant, ahir vam aprovar un decret llei, que crea aquest fons complementari de riscos, que permet fer la mateixa funció que fan les pòlisses d'assegurança dels treballadors públics, que fan les pòlisses d'assegurança que tenen altres administracions públiques que cobreixen també aquestes responsabilitats. Amb el mateix esquema; un esquema que és evident que davant d'una repressió que utilitza tots els viaranys possibles, tergiversant les lleis i capturant els organismes de poder a l'Estat, segurament serà una via que, malauradament, no podrà ser completa ni per sempre, ho sabem. I per tant, té unes limitacions, però clarament ha estat un pas endavant, perquè creiem que no només es tracta dels casos que hi ha ara, sinó també dels casos que pugui haver-hi en el futur. Els treballadors públics no han de tenir por de fer la seva feina, ben feta, d'acord amb el que permet la llei i d'acord també amb el que s'estableix al Parlament de Catalunya i en el programa de Govern. El decret llei que hem impulsat ve precisament de diversos manaments legals, no només de la Llei 13/2015, que estableix l'obligatorietat del Govern de Catalunya de garantir la responsabilitat civil d'alts càrrecs i de treballadors públics. També la Llei 5/2020, que modifica la llei de funció pública de la Generalitat de Catalunya, que obliga la Generalitat a garantir la responsabilitat també en aquests casos, no només dels treballadors que estan en l'Administració estricta, sinó també en el sector públic. No hi ha desplaçament patrimonial en cap cas. De fet, la cobertura que es dona de risc és molt menor a les cobertures que tenen assegurades, per exemple, Galícia, Castella i Lleó, Andalusia, Castella - la Manxa o el mateix Govern de l'Estat pel que fa referència a la responsabilitat comptable. No s'assumeix directament la responsabilitat comptable; es garanteix l'aval, perquè es pugui, doncs, protegir davant d'aquesta responsabilitat comptable. Per tant, no és una solució completa, però evidentment nosaltres, determinats a defensar les competències de la Generalitat i la bona feina dels treballadors públics... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva assistència a la conferència de presidents autonòmics]] [[317-00038/13]] Formula la pregunta el senyor Salvador Illa, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, fa escassos minuts, en resposta al portaveu de Junts per Catalunya, el senyor Batet, vostè ha dit literalment –si no m'he equivocat al prendre nota– la seva predisposició, ha dit, per anar a defensar a tot arreu els interessos de la ciutadania de Catalunya. Senyor president, assistirà vostè, com és la seva obligació, a la conferència de presidents autonòmics que es celebrarà aquest mes de juliol a Salamanca per tractar, entre altres qüestions, del pla de recuperació, transformació i resiliència i de l'arribada dels fons europeus? Gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, com ja vaig dir, a hores d'ara no tinc previst anar-hi per una raó molt clara, perquè en fotos no ens hi trobaran; en reunions de treball efectives, sí. I la reunió de treball efectiva estic convençut que serà la Comissió Bilateral Estat-Generalitat que celebrarem abans d'acabar aquest mes, tal com es va comprometre el president del Govern espanyol.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Illa.
En va fer disset de fotos, el seu predecessor, segons les seves pròpies paraules, disset. Miri, a Catalunya no cal que ho fem tot a mitges: hi vaig, però no hi vaig; hi soc, però no hi soc; vull anar-hi però no se'm noti, però que no se'm vegi. Catalunya, senyor president, mereix un president sense complexos, que defensi on calgui els interessos de Catalunya, sense complexos, amb fermesa, amb convicció, amb arguments, amb lleialtat i amb aliances, per exemple, amb el president de la Comunitat Valenciana, Ximo Puig, o amb la presidenta de les Illes Balears, Francina Armengol. Senyor president, cal ser als llocs. Aquesta reunió que se celebrarà a Salamanca és important. No anem bé a Catalunya en matèria de fons europeus. Per cert, li vaig estendre la mà per fer un pacte en aquest capítol. Espero resposta. Vostè pot triar, només faltaria, el camí que vulgui, però torno a reiterar la mà estesa per arribar a un acord en una matèria, vostè ho sap, en què no anem bé a Catalunya. La política de la cadira buida, senyor president, mai ha donat bons resultats enlloc, tampoc a Catalunya. La relació bilateral és molt important, i vostè té el meu suport en defensar una relació bilateral, la que preveuen les lleis de Catalunya o Espanya. Però ho sap tothom, també vostè, que això no exclou les relacions multilaterals. I més després del que hem vist en matèria de la pandèmia. Senyor Aragonès, porta ja gairebé cinquanta dies com a president de la Generalitat, quaranta-set si no em fallen els números; cinquanta dies gairebé governant. Deixi, si us plau, de ser el Govern, de presidir un govern només per mig país i deixi, si us plau, de ser un president a mitges. Assisteixi, defensant els interessos, com vostè ha dit, de tot Catalunya a la conferència de presidents autonòmics. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, miri, el que no li accepto és que digui que nosaltres governem per mig país, de cap de les maneres. Quaranta-set dies, en quaranta-set dies, mesures clares, no trobades, no diplomàcia, no, no, mesures clares: 993 milions d'euros en ajudes a empreses, sumats a 61 milions d'euros a treballadors en ERTO, sumats a 917 milions d'euros que beneficiaran 500.000 catalans i catalanes, entre els quals 25.000 joves que traurem de l'atur i que inserirem directament en el mercat de treball. En total, 2.000 milions d'euros en quaranta-set dies. Ja no li parlo, des d'inici d'any, no, no; des de la meva investidura, 2.000 milions d'euros en quaranta-set dies, destinats a tot el país –a tot el país. I, per tant, venen precisament, senyor diputat, de recursos que són nostres, perquè resulta que els recursos de la Unió Europea són només del Govern de l'Estat? Oi que són també del Govern de la Generalitat? Doncs els executarem tots. [[Aplaudiments.]] Quina concepció tan patrimonial que tenen vostès de determinades administracions..., i després venen a dir-nos que nosaltres hem de treballar per a tothom, quan, escoltin, els hi he citat mesures que serveixen per a tothom? Nosaltres, en aquests quaranta-set dies, hem fet, en quaranta-set dies, trobada no només amb els grups parlamentaris... –excepte amb els que vostè vol en aquesta taula de partits, perquè amb l'extrema dreta no ens hi reunirem per parlar de solucions, perquè és impossible–, ens hem reunit amb tots els grups parlamentaris, amb l'Ajuntament de Barcelona, Consell General d'Aran, agents econòmics i socials, les dues patronals i els dos sindicats, amb el Govern de l'Estat, i continuarem, evidentment, en les properes setmanes per liderar el conjunt del país. I també, en referència als fons europeus, per aconseguir la cogovernança efectiva dels fons, perquè el que no podem trobar-nos és amb una centralització en la que no hi ha informació de les convocatòries i en la que es decideix des dels ministeris i nosaltres simplement haguem de fer aquí d'oficina de tramitació. No, no; la Generalitat no és una oficina de tramitació, la Generalitat ha de poder decidir també en l'àmbit de fons europeus, perquè ens hi juguem el futur de la indústria, el futur també d'una economia pròspera i d'una riquesa compartida i també el futur de la digitalització i la transició verda al país. Per tant, evidentment que ho defensarem arreu, però evidentment cadires efectives, no cadires buides. [[Aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia, la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, una vegada elegides les meses de les comissions, la seva composició ha de ser comunicada al Ple. La composició i l'elecció dels membres de les meses de les comissions està inclosa al dossier del Ple que ha estat distribuït a tots els diputats i, per tant, els prego que se n'eximeixi la lectura. [[Pausa.]] [[Compareixença del president de la Generalitat per a debatre sobre la desjudicialització del conflicte polític entre Catalunya i Espanya]] [[350-00005/13]] Si això pot ser així, faríem ara el següent punt de l'ordre del dia, que ja és la compareixença del president de la Generalitat davant del Ple per debatre sobre la desjudicialització del conflicte polític entre Catalunya i Espanya. D'acord amb l'article 172 del Reglament, atès que el president de la Generalitat ha sol·licitat comparèixer davant del Ple del Parlament per debatre sobre la desjudicialització del conflicte polític entre Catalunya i Espanya, té la paraula el president de la Generalitat, molt honorable senyor Pere Aragonès i Garcia.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta del Parlament. Vicepresident del Govern, conselleres i consellers, diputades i diputats, bon dia. I, abans d'entrar en matèria, sí que voldria fer un petit apunt per mostrar la meva preocupació per l'evolució de la pandèmia de la covid-19 en aquests darrers dies a Catalunya i per poder, doncs, situar clarament el que ha de ser un repte de país, que és superar aquesta onada en aquests mesos d'estiu. I la idea és clara, a transmetre, que és que no anem bé; sigui per la virulència de la variant delta o sigui perquè després de massa mesos i amb la fi de l'estat d'alarma hi ha hagut un procés de relaxació, el cert és que no anem bé. Les dades les coneixem: el risc de rebrot i la velocitat de transmissió s'han incrementat de forma destacada en els darrers dies; els centres d'atenció primària estan notant una pressió immensa, i aquesta pressió es comença a notar als hospitals, especialment en les hospitalitzacions no crítiques, encara no als llits de crítics, trencant, doncs, la tendència a la baixa que s'havia estat produint després de moltes i moltes setmanes. La campanya de vacunació avança a bon ritme, però, i aquesta és una de les notícies positives i és el camí que ens indica clarament per poder donar la volta a aquesta situació. Tenim més de la meitat de la població vacunada amb la primera dosi, i amb la pauta completa supera més del quaranta-u per cent. Però el que ens demostra tot plegat és que la pandèmia no s'ha acabat, el virus no ha marxat, i que és cert que tothom n'està molt cansat, que els primers que n'estan cansats és el personal sanitari i assistencial, però que, malgrat aquesta situació, malgrat el que ens ofereix el procés de vacunació, no es pot abaixar la guàrdia perquè la covid continua tenint la capacitat d'aturar-ho tot, de paralitzar-ho tot. Per tant, cal frenar com sigui la nova onada de covid-19 perquè amenaça de tornar a sobrepassar el sistema sanitari i posa en risc la reactivació social i econòmica que tant ha costat recuperar. I això depèn de totes i de tots, d'actuar sempre amb responsabilitat, amb sentit comú, amb sensatesa, per haver d'evitar fer més passos enrere que ningú vol fer, però que, si les circumstàncies ens hi obliguen, com hem fet en el cas de l'oci nocturn, haurem de fer per preservar la salut del conjunt de la ciutadania. Disculpin aquest apunt inicial, que no és motiu de la compareixença, però crec que la situació és prou delicada, prou alarmant per fer una crida a la responsabilitat. Entrant en matèria, he sol·licitat comparèixer davant del Ple del Parlament, on tots els catalans i catalanes hi són representats a través dels diferents grups parlamentaris, per debatre sobre la desjudicialització del conflicte polític entre Catalunya i l'Estat espanyol; per debatre amb tots vostès, que representen la diversitat d'opinions existents al si de la societat catalana, com superem una etapa de judicialització i de repressió i tornem a la política. Per tant, com posem fi a la repressió, que només agreuja la situació, i obrim una via democràtica per resoldre d'una vegada el conflicte polític entre Catalunya i l'Estat espanyol. És l'hora del diàleg, és l'hora de la negociació i és l'hora de l'acord per obrir una via democràtica per trobar una solució que permeti a tothom recuperar la seva llibertat i que permeti als catalans i catalanes votar amb llibertat quin ha de ser el futur polític del país, que permeti, per tant, també votar sobre la independència de Catalunya. Aquest és un dels grans objectius de la nova etapa que estem obrint, una transformació democràtica que, conjuntament amb la transformació verda, feminista i social, forma part dels compromisos que vaig adoptar quan fa poc més d'un mes em van fer confiança per ser escollit president de la Generalitat de Catalunya. Des d'aquell moment crec que hem fet passos, i sobretot crec que és evident que hi han algunes coses que s'han començat a moure. En primer lloc, els presos i les preses polítiques han recuperat la seva llibertat, i, gràcies a això, avui, el president Puigdemont i el vicepresident Junqueras es podran retrobar, conjuntament amb altres membres del seu Govern, després de més de tres anys i mig allunyats per la repressió, allunyats per l'exili i per la presó. En segon lloc, el Consell d'Europa ha aprovat en la seva assemblea parlamentària un informe que demana a l'Estat espanyol que posi fi a la repressió, que retiri les demandes d'extradició contra exiliats i exiliades i que aturi la persecució de representants polítics i de servidors públics en l'exercici del seu mandat. I, en tercer lloc, hem desencallat la taula de negociació amb l'Estat, l'espai on es reconeix que hi ha un conflicte de naturalesa política entre l'Estat espanyol i Catalunya i que cal una negociació de govern a govern per arribar a un acord que haurà de comptar amb l'aval de la ciutadania de Catalunya a través del vot. Per tant, s'han fet alguns passos, han canviat algunes coses, però hi ha coses que no canvien. És evident que la repressió no s'atura. La causa general contra l'independentisme, amb centenars de persones pendents de judici o sota l'amenaça del Tribunal de Cuentas pel seu compromís democràtic, continua activa. Cal trobar una sortida i cal trobar una solució. I per nosaltres la sortida és clara: llibertat i democràcia, amnistia i autodeterminació. Aquesta és la voluntat majoritària de la ciutadania de Catalunya expressada a les urnes el passat 14 de febrer; aquesta és la voluntat majoritària que reflecteix aquest Parlament i que se li ha de donar forma a través d'un gran acord nacional que aglutini tots els suports entorn d'una llei d'amnistia i un referèndum d'autodeterminació per reforçar la posició de Catalunya a la taula de negociació. Hem de recuperar i enfortir la gran aliança entre institucions, partits, societat civil i ciutadania que ens ha permès avançar per fer inevitable l'amnistia i per fer inevitable l'autodeterminació. Per això, per començar a donar forma a aquest acord nacional, properament convocarem els partits que van donar suport a la investidura per presentar l'acord abans de la propera reunió de la mesa de negociació, per tant, abans de la setmana del 13 de setembre. Vull un acord inclusiu, que busqui la complicitat de tots els que es fan seus els principis més bàsics de democràcia i llibertat, de drets humans i dels drets civils i polítics. Per això parlarem amb tothom, buscarem la complicitat de tothom, amb el compromís perquè Catalunya voti sobre el seu futur polític en un referèndum. Aquesta és una proposta clarament inclusiva. La proposta de referèndum és la més inclusiva de totes perquè no obliga ningú a renunciar als seus plantejaments i, en canvi, ens obliga a tots, als que amb tota l'ambició defensem la república catalana i els que prefereixen mantenir-se dins l'Estat espanyol, ens obliga a tots a convèncer la ciutadania de quina és la millor opció per al futur del país. Ens obliga a tots a acceptar el resultat. De tot això és del que vull parlar amb vostès com a representant de la ciutadania de Catalunya, avui aquí. Vull parlar dels indults i de com aquests només poden ser un primer pas, perquè en cap cas solucionen la causa general contra l'independentisme que continua actuant. Els vull demanar que acompanyin en l'exigència de l'Estat que doni compliment urgentment al dictamen del Consell d'Europa per posar fi a la repressió. I els vull parlar de l'Acord nacional per l'amnistia i l'autodeterminació, per començar-nos a dotar d'eines polítiques que reflecteixin els grans consensos de país. Comencem. El passat 23 de juny, crec que bona part del país va viure un dia profundament emocionant, probablement dels més emocionants col·lectivament dels darrers anys. No en tinc cap mena de dubte. Després de tres anys i mig de presó, la presidenta Forcadell, el vicepresident Junqueras, els consellers Turull, Romeva, Rull i Forn, la consellera Bassa i els dirigents de la societat civil, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, van sortir de la presó. Hi van entrar amb la certesa de no haver fet res malament, amb la tranquil·litat de no haver comès cap delicte, i en surten amb el convenciment que l'única solució al conflicte entre l'Estat espanyol i Catalunya passa per escoltar la ciutadania, perquè decideixi la ciutadania. Passa per donar la paraula als catalans i catalanes per tal que escullin amb llibertat quin ha de ser el futur polític del país. A tots ells, sempre els ha mogut la voluntat de contribuir a millorar la vida de la ciutadania. Per això, estan compromesos amb el benestar, la prosperitat i la llibertat dels ciutadans del nostre país. Per això, defensen –i defensem– que Catalunya esdevingui una república en el marc europeu, per construir un futur més just, més pròsper, més verd, més feminista. I, per això, nosaltres ens fem nostres les seves idees, perquè compartim aquesta voluntat de fer més fàcil, amable i feliç la vida de la ciutadania. Avui, després de molt de temps, després de massa temps, aquests nou companys i companyes poden abraçar de nou els seus amics, les seves famílies, les persones més properes al seu entorn. Sense cap mena de dubte, també aquestes persones han patit aquests tres anys de repressió. I, per tant, aquest fet ens omple d'alegria. Perquè és un alleujament per a ells i el seu entorn, però també és un alleujament per al conjunt de la ciutadania de Catalunya que, de forma molt àmpliament majoritària, portava tres anys i mig exigint l'alliberament dels presos i de les preses polítiques. Però no ens enganyem. Podem estar contents, però no satisfets, perquè amb els indults no s'acaba res. Amb els indults per si sols, no es resol el conflicte. Que no s'enganyi ningú. Els indults han de ser un pas important que han de donar crèdit a la via de la negociació i l'acord per resoldre el conflicte amb l'Estat. Amb els indults, per tant, es reconeix que les condemnes van ser injustes, i això ajuda a impulsar la via democràtica per resoldre el conflicte polític. I els indults poden ajudar a que hi hagi una negociació més equilibrada, però també, tan cert com això, ho és que els indults no acaben amb la repressió i la judicialització del conflicte polític. I acabar amb la repressió és un pas imprescindible per resoldre el conflicte. Els indults no acaben amb les inhabilitacions que continuen patint els condemnats pel Tribunal Suprem. No se'ls hi restitueixen plenament els drets civils i polítics. I algú que no disposa plenament dels seus drets civils i polítics no és plenament lliure. Els indults no resolen la situació de les exiliades i els exiliats, perseguits per la mateixa causa dels presos polítics, per la mateixa causa que estaven condemnats. No dona una solució al conjunt d'exiliats, ni amb el president Puigdemont tampoc al capdavant. No els permet tornar a Catalunya com a ciutadans lliures sense por de ser perseguits per la justícia ni de ser empresonats. Els indults no aturen les causes obertes contra demòcrates per haver fet possible el referèndum de l'octubre del 2017. No aturen la causa general contra l'independentisme que, malgrat els passos que s'han fet, continua ben activa. I l'últim exemple el tenim amb el Tribunal de Cuentas, un òrgan polític que obeeix a directrius polítiques. Un tribunal ideològic que ens persegueix pel que pensem i no pel que hem fet. Per això, persegueix l'acció exterior de la Generalitat dels darrers deu anys, simplement perquè qui la fa és independentista. De política internacional, Catalunya n'ha fet sempre. I tenim competències al respecte, com la tenen altres territoris de l'Estat que també fan acció exterior. La diferència és que no són independentistes, els altres. Se'ns persegueix per opinar i per tenir una posició política que no es comparteix per part dels poders de l'Estat. I això és un acte contra el pluralisme polític. Podem parlar de tot a l'estranger menys de la independència de Catalunya. Segons el criteri de la instructora del Tribunal de Cuentas, com a president de la Generalitat puc anar a l'estranger a donar suport a una empresa catalana, respondre totes les preguntes de l'entrevista menys la pregunta que fa referència a la independència de Catalunya. Absurd, sí. Com la repressió, que és absurda. I s'arriba a l'absurd que es persegueix per feina feta abans del 2015, abans que ningú sabés que l'octubre del 2017 es faria un referèndum. Tot això genera absoluta indefensió. No et pots defensar davant d'un tribunal ideològic en què no hi ha presumpció d'innocència, sinó que hi ha presumpció de culpabilitat. Tots i totes els que són perseguits pel Tribunal de Cuentas es van limitar a executar una obra de govern fiscalitzada per aquest Parlament, per la Sindicatura de Comptes. I en bona part de les despeses ja havia estat fiscalitzada anteriorment pel Tribunal de Cuentas sense haver-hi cap reparament. Es van limitar, doncs, a executar un pressupost de la Generalitat aprovat per aquest Parlament. Les despeses van passar tots els filtres. No va haver-hi cap advertència del Tribunal Constitucional. Per això, és injust que avui es vegin obligats a respondre amb el seu patrimoni. Per què no se'l jutja perquè s'hagin saltat les normes, se'l jutja per la intencionalitat de les seves idees polítiques, per la intencionalitat que hi ha darrere del pensament polític de la majoria de govern. I se'ls jutja interpretant extensivament que és i que no és competència de la Generalitat. El Tribunal de Cuentas passa a fer de Tribunal Constitucional. S'apropia de la capacitat de decidir sobre el que és competència i no és competència de la Generalitat de Catalunya. Per tant, el Govern de la Generalitat de Catalunya, com fan tots els treballadors públics, també en aquest cas, donarà la protecció per tal que els treballadors i treballadores de la Generalitat vegin garantida la seva presumpció d'innocència. Perquè confiem en la innocència de totes les persones perseguides per aquest tribunal. Perquè qualsevol servidor públic té dret a ser defensat per la seva Administració. Per tant, s'ha fet una solució que és d'emergència però que és de cobertura general per tal d'evitar que les persones perseguides hagin de respondre amb patrimoni particular unes fiances que són indecents i, per tant, aquesta actuació permet guanyar temps per trobar una resposta adequada i per, evidentment, que s'aturi la causa del Tribunal de Cuentas. Per tant, cal garantir la presumpció d'innocència. Mai abans la Generalitat havia adoptat una decisió com aquesta, però davant de decisions arbitràries, actuacions decidides i d'acord amb la llei, que cobreixen a tothom; davant de la irracionalitat, racionalitat i fermesa. Cal protegir els servidors públics, que han actuat en tot moment amb un inqüestionable compromís amb la ciutadania del país. Es fa amb una eina, amb un decret llei, que dona cobertura als servidors públics. Davant l'arbitrarietat del Tribunal de Cuentas, seguretat de la Generalitat als servidors públics per poder garantir que s'exerceixen les competències de la Generalitat en plenitud. No tinc cap dubte que aquesta actuació del Tribunal de Cuentas tan patriòtica certifica que la fi de la repressió passa per l'amnistia i no pels indults, que és imprescindible una llei d'amnistia que restitueixi els drets i les llibertats de totes les persones perseguides, que posi fi a totes les causes judicials obertes i que permeti el retorn de les exiliades i els exiliats amb total llibertat. I això és el que exigim des del Govern de la Generalitat, i això és el que exigim una àmplia majoria d'aquest Parlament en representació de la ciutadania de Catalunya. I en bona part això també ho recull l'informe que l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa va donar a conèixer ara fa quinze dies i al qual des del Govern de la Generalitat exigim a l'Estat espanyol que hi doni compliment de forma urgent. Estic convençut que una immensa majoria de nosaltres coincidim en la defensa dels drets humans i de les llibertats fonamentals, principis bàsics que compartim com a demòcrates, com a europeistes i que queden recollits en textos tan importants com la Declaració universal dels drets humans, el Pacte internacional de drets civils i polítics o la mateixa Convenció europea de drets humans, aprovada a Roma el 4 de novembre de 1950 i ratificada per l'Estat espanyol el 1979. Una convenció que és el fonament jurídic del Consell d'Europa, una organització internacional que actualment agrupa quaranta-set estats europeus amb la finalitat de defensar els drets humans, les democràcies parlamentàries i les relacions pacífiques dins d'Europa. Es tracta d'una de les primeres organitzacions clarament europeistes, impulsada pel moviment europeu, que es van començar a articular després de la Segona Guerra Mundial per assegurar el progrés de la democràcia i dels drets humans. Per això el 1954 aquesta organització va crear el Tribunal Europeu de Drets Humans, per vetllar pel compliment de la Convenció europea de drets humans que l'Estat espanyol va signar el 1979. Per tant, que ningú menystingui el Consell d'Europa. Ja sabem que no és la Unió Europea, no cal fer una classe de dret comunitari ni de dret internacional, però tots els membres de la Unió Europea són membres del Consell d'Europa, i les institucions europees estan també en el mateix règim d'inspecció i avaluació que els estats membres del Consell d'Europa. D'aquí la importància de la Resolució 2381/2021, que respon a la pregunta: «Should politicians be prosecuted for statements made in the exercise of their mandate? Es pot perseguir els representants públics, els polítics, per pronunciaments fets en l'exercici del seu mandat? Aquesta resolució ha estat aprovada per majoria absoluta dels membres de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa presents en el Ple del passat 21 de juny de 2021. Una importància que ningú hauria de gosar rebaixar ni passar per alt si creu fermament en la defensa dels drets humans, les llibertats fonamentals i els compromisos internacionals, als quals voluntàriament s'ha assumit, s'ha sumat l'Estat espanyol. Aquesta resolució afirma –cito–: «Tothom, i en particular els polítics, té dret a fer propostes la implementació de les quals pugui requerir canvis en la Constitució, sempre que els mitjans defensats siguin pacífics i legals i els objectius no siguin contraris als principis fonamentals de la democràcia i els drets fonamentals. I la resolució continua dient: «Això inclou les convocatòries per canviar una constitució centralista per una de federal o confederal, o viceversa, o per canviar l'estatus jurídic i les competències de les entitats territorials locals i regionals, també per atorgar-los un alt grau d'autonomia o fins i tot d'independència. Pel que fa a les referències directes a l'Estat espanyol, vull destacar que la resolució assenyala que el delicte d'organització d'un referèndum il·legal, castigat amb fins a cinc anys de presó, va ser abolit el 2005 i que en aquella reforma del Codi penal el delicte de sedició, castigat amb fins a quinze anys de presó i que requereix un element de violència, es va mantenir sense canvis. Com tots sabem, els organitzadors del referèndum de l'1 d'octubre del 2017 van ser condemnats per sedició i, com tots sabem, en cap moment va existir l'element de violència que es requereix per condemnar per sedició. Així ho assenyala la resolució del Consell d'Europa quan diu –i torno a citar–: «És indiscutible que cap dels polítics en qüestió va demanar violència. Al contrari, la fiscalia reconeix que van demanar als manifestants que s'abstinguessin de qualsevol acte violent. De fet, en diverses ocasions, centenars de milers de manifestants es van presentar sense que es produís cap incident violent, gràcies també a la contenció que van exercir la major part del temps les forces de seguretat catalanes i espanyoles, que també eren desplegades en gran nombre. I acabo la cita: «Per tant, de forma clara i diàfana el Consell d'Europa conclou que es té el dret de preguntar sobre la independència de Catalunya i que no es va utilitzar violència per organitzar el referèndum. I, per tant, les condemnes per sedició són injustes. Davant d'aquesta realitat, la mateixa resolució posa sobre la taula un conjunt de recomanacions que exigim a l'Estat espanyol que compleixi. El Consell d'Europa aposta per reformar el delicte de rebel·lió i de sedició, perquè no puguin ser reinterpretats per castigar l'organització d'un referèndum il·legal, que va ser despenalitzat en la reforma del Codi penal del 2005, ni per imposar sancions desproporcionades davant d'actes no violents. El Consell d'Europa demana l'alliberament dels presos polítics catalans condemnats pel seu paper en l'organització del referèndum del 2017 i renunciar als procediments d'extradició dels polítics catalans exiliats. El Consell d'Europa demana que s'aturin els processos que resten oberts per l'organització del referèndum del 2017 i que s'abstingui de sancionar persones per accions simbòliques que només expressen la seva solidaritat amb els detinguts. El Consell d'Europa demana que el delicte de malversació s'apliqui de manera que la responsabilitat sorgeixi només quan es puguin establir pèrdues reals, quantificades al pressupost o als actius de les administracions. I, finalment, el Consell d'Europa demana que l'Estat obri una via de diàleg i negociació amb Catalunya per resoldre el conflicte. La conclusió és clara, la sentència del Tribunal Suprem que condemnava els organitzadors del referèndum a cent anys de presó és totalment injusta. Nou persones han estat tancades a la presó gairebé quatre anys de forma injusta. Van ser condemnades per un delicte que exigeix, perquè es pugui aplicar la seva pena, una violència que mai va existir. I encara clama més al cel que les tinguessin en presó preventiva durant dos anys acusades per rebel·lió. Malgrat que per oportunisme polític alguns el vulguin minimitzar, és evident l'impacte polític que té la resolució del Consell d'Europa sobre el prestigi de l'Estat espanyol, a nivell internacional, com a democràcia. Alhora, aquesta resolució és evident que no passa inadvertida al Tribunal Europeu de Drets Humans per la seva vinculació amb el Consell d'Europa. Per tant, aquest organisme internacional, del qual l'Estat espanyol en forma part, ha evidenciat el que tots i totes ja sabíem, que voler que la ciutadania decideixi el seu futur polític de forma lliure, democràtica i pacífica mai pot ser un delicte. I ha evidenciat la repressió judicial contra aquelles persones que es van comprometre a fer possible que la ciutadania votés. I aquí vull agrair la feina feta per moltes persones que s'hi han implicat, per institucions que han estat presents, que han fet informes que han servit també de base i que han facilitat la informació i la tasca dels membres del Consell d'Europa. També per part de la Sindicatura de Greuges de Catalunya o per parlamentaris de la pròpia Assemblea del Consell d'Europa, com la senadora Laura Castel, que han seguit de molt a prop la preparació de la resolució; una resolució que obre un abans i un després en la supervisió jurídica a nivell internacional de les causes contra el procés d'independència. Per tant, senyores diputades i senyors diputats, Europa ens convida, ens indica la necessitat d'obrir una nova etapa. Fem-nos nostra la resolució del Consell d'Europa i obrim pas a una via negociada amb la seguretat que ens dona saber que tenim el dret a decidir sobre la independència de Catalunya i que, en cap cas, cap de les persones perseguides van cometre un delicte. Amb aquesta convicció i des d'una discrepància i des d'una divergència evidents, la setmana passada vam acordar amb el president Pedro Sánchez que cal reactivar sense més dilació els treballs de la taula de negociació per resoldre el conflicte polític entre Catalunya i l'Estat. Un espai de negociació de govern a govern, que reafirma l'existència d'un conflicte polític entre l'Estat espanyol i Catalunya, i que cal resoldre políticament a través del diàleg, de la negociació i amb un acord que haurà de comptar amb l'aval de la ciutadania de Catalunya a través del vot. La taula, doncs, de negociació es reunirà la setmana del 13 de setembre a Barcelona, i durant les properes setmanes caldrà treballar per acordar la metodologia de treball i l'ordre del dia d'aquesta trobada. Com no ens hem cansat de reivindicar, el Govern de Catalunya hi defensarem l'amnistia i l'autodeterminació. Ho farem per conviccions democràtiques, perquè recollim la voluntat de la ciutadania expressada a les urnes el passat 14 de febrer. I ho farem encara amb més convicció perquè comptem amb arguments que provenen d'una de les principals institucions de garantia dels drets humans a Europa. Sabem que l'amnistia i l'autodeterminació, la llibertat dels presos, el lliure retorn dels exiliats, que ningú més hagi d'entrar a la presó o hagi de ser perseguit econòmicament, administrativament o amb privació dels seus drets civils i polítics, i un referèndum per resoldre el conflicte entre Catalunya i l'Estat són propostes que generen un ampli consens en el si de la societat catalana. I és una proposta, la del referèndum, que és inclusiva, que inclou tothom, independentment de què voti. Inclou, evidentment, els qui volen defensar que Catalunya continuï dins de l'Estat espanyol i que ho defensin a les urnes. El referèndum els inclou. Inclou, evidentment, també els qui volem que Catalunya sigui una república catalana independent. Ens inclou també. I inclou la decisió final de la ciutadania de Catalunya. Per tant, és una proposta susceptible de generar un amplíssim consens en aquest Parlament com ja ho genera en el si de la societat catalana. Cal impulsar, doncs, una gran aliança d'institucions, partits, societat civil i ciutadania en defensa de l'amnistia i de l'autodeterminació, de la llibertat i de la resolució democràtica. Una aliança que recuperi l'esperit del pacte nacional pel dret a decidir i el pacte nacional pel referèndum. Un gran acord nacional per l'amnistia i l'autodeterminació que doni forma a aquesta proposta política i aglutini tot el suport polític i social entorn de la proposta de Catalunya per resoldre el conflicte polític amb l'Estat i que ens doni la força per anar-ho a defensar. I que ha d'anar molt més enllà, evidentment. Ha d'anar molt més enllà del que ha de ser només donar suport i cobertura i empènyer per darrere el que ha de ser una posició negociadora. Ha de donar suport també a aquest acord nacional amb un posicionament clar, ferm i decidit de la ciutadania catalana en defensa de l'amnistia i de l'autodeterminació. Aquesta mesa de negociació i la defensa en aquest espai i en tots els espais possibles de l'amnistia i l'autodeterminació, conjuntament amb la lluita contra la covid-19 i la recuperació econòmica social i emocional del país, seran la meva prioritat al llarg de les properes setmanes i dels propers mesos. L'objectiu, doncs, és que aquest acord sigui possible abans de la reunió de la mesa de negociació. I per fer-ho possible, doncs –com ja hem acordat en aquesta ronda de grups parlamentaris–, treballarem amb els grups que van permetre la investidura, per tal de, amb la màxima celeritat, fer una primera trobada per tal que comenci a caminar. A partir d'aquí, la meva voluntat –perquè aquest compromís el tenim amb les forces de la investidura– és obrir-ho a la resta de forces parlamentàries. És obrir un diàleg amb totes les forces polítiques que s'hi vulguin sumar, però també amb tots els agents socioeconòmics, amb tots els representants de la societat civil, d'institucions i del món municipal. Per això entenc l'acord nacional per l'amnistia i l'autodeterminació com una crida al conjunt de la societat catalana, com una crida al conjunt del país a mobilitzar-se per fer inevitable l'amnistia, a mobilitzar-se per fer inevitable l'autodeterminació. Vull un acord inclusiu que sigui capaç de representar la pluralitat i la diversitat de la societat catalana al marge del seu posicionament sobre la independència de Catalunya. Cal un acord capaç d'aglutinar també a tots aquells que no volen la independència de Catalunya, però que defensen que tenim dret a decidir si volem esdevenir una república independent, si volem esdevenir una república dins d'Europa, que tenim dret a decidir quina volem que sigui la relació amb l'Estat espanyol. Com els deia, no tinc cap dubte que el referèndum és l'opció més inclusiva de totes, és la que representa tothom, perquè, precisament, no exclou que ningú pugui obtenir el que defensa: els qui defensen la continuïtat dins d'Espanya, amb un referèndum poden guanyar, s'han d'atrevir a guanyar; els qui defensem la independència de Catalunya, amb un referèndum podem guanyar i estem atrevits i decidits a guanyar. Però també s'ha d'estar disposat a perdre, si també la ciutadania de Catalunya així ho decideix. Per tant, el referèndum és inclusiu, no hi ha una altra opció que sigui inclusiva com aquesta. No hi ha una altra opció que davant del conflicte que tenim amb l'Estat permeti que tothom defensi, en un procediment acordat i reconegut, la seva posició. És la que permet, doncs, posicionar-se en igualtat de condicions: no obliga ningú a renunciar al seu posicionament; no obliga, evidentment, a renunciar als seus plantejaments. Quan no obligues a renunciar, quan tots podem trobar en aquesta proposta política la papereta que ens representa, aquesta esdevé la solució més democràtica. I els referèndums no són divisius, com les eleccions tampoc són divisives i cadascú tria la seva opció i n'acceptem els resultats. És una contraposició democràtica d'idees i projectes, com fan les societats modernes i avançades, i on tots els diputats aquí presents hi podran dir la seva, i tota la ciutadania, amb llibertat i igualtat de condicions. Per tant, aquesta és la feina que tenim com a país al llarg de les properes setmanes i els propers mesos. Específicament, en les properes setmanes, construir aquesta gran aliança entorn de l'amnistia i l'autodeterminació o entorn, si volen anar al que representa això, de la llibertat, la fi de la repressió i la democràcia i el referèndum. És l'hora de transformar l'ampli consens existent en una eina efectiva, en una eina política que reforci també..., entre altres qüestions, aquesta eina ha de permetre també reforçar la posició defensada per la majoria d'aquest Parlament a la taula de negociació amb l'Estat. Cal donar pas a la política. És el que ens diu el Consell d'Europa. El Consell d'Europa ens diu: «Facin política, obrin el diàleg. Facin política, debatin i decideixin. Cal que l'Estat posi fi a la judicialització permanent. Cal posar fi a tota forma de repressió. Cal que ens enfortim també en la proposta política que permet que totes les propostes es puguin defensar, que és aquesta proposta política base perquè totes es puguin defensar, és la que defensem, l'amnistia i l'autodeterminació. I a partir d'aquí, obrir una via democràtica per resoldre d'una vegada el conflicte polític amb l'Estat. No ens enganyem, serà la negociació més difícil que haurà fet la Generalitat de Catalunya a la seva història contemporània i serà la més difícil perquè el Govern no renunciarem a defensar el que és un ampli consens. Seria fàcil si hi renunciéssim, però no hem vingut a renunciar; hem vingut a defensar els grans consensos i les eines i els instruments que permeten que tothom tingui l'oportunitat, que tothom s'hi senti representat. Estic convençut que amb la complicitat d'un gran acord, a l'entorn d'un gran acord tindrem la força per defensar-ho amb tota la fortalesa, amb tota la convicció i representant els grans consensos de la societat catalana. Els demano que en aquesta negociació, que serà, com els deia abans, la més complexa, la més difícil, perquè és la més ambiciosa que haurà fet el Govern de la Generalitat de Catalunya en la història contemporània, m'hi acompanyin, ens acompanyin i anem a defensar els grans consensos de país: amnistia i autodeterminació. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. A continuació intervindran els representants dels grups parlamentaris per un temps màxim de deu minuts cada un. Té la paraula, en primer lloc, el senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, jo també vull començar parlant de la pandèmia per dir quatre coses. En primer lloc, expressava preocupació, molta preocupació per la situació de la pandèmia: 492,89 casos per cent mil habitants en els darrers catorze dies. És a dir, en els darrers catorze dies a Catalunya hi han hagut 38.349 persones contagiades de covid. I a set dies, 378,33. És a dir, molt probablement, gairebé segur, d'aquí a finals de setmana que ve, a principis de la que ve, la incidència acumulada a Catalunya estarà per sobre dels 750 casos per cent mil habitants. Poca broma. I parlem de no criminalitzar col·lectius? Que és que no podem dir a la gent que ha de ser responsable? Que és que no podem dir a la gent que no s'ha vacunat que no es pot anar de festa en locals tancats? La segona qüestió és justament això, fer un crit d'alerta. No en el curt termini, també, però quan haguem assolit un nivell de vacunació de setanta per cent, perquè el virus ja ens ha ensenyat que sempre s'ha d'estar alerta i que ens ha donat massa sorpreses. En tercer lloc, per expressar la confiança en el procés de vacunació, que està funcionant bé, tal com alguns vam dir –no ho pot dir tothom això. I la quarta cosa, per seguir manifestant el meu suport al Govern sempre que es condueixi, com ho està fent, fent cas als criteris dels tècnics i de la ciència. Vaig oferir un pacte de la covid, ho vaig fer per convenciment, no per tacticisme; ho seguirem fent. Vull constatar que he demanat una reunió que no s'ha produït. I això marca el to d'un govern i marca el to de la seva presidència, senyor president. I aquí ho deixo. Per convenciment, no per tacticisme, seguirem estant al costat del Govern, tot i que m'hagués agradat tenir ja, a hores d'ara, una reunió presencial, el meu grup, el principal de la cambra, amb vostès. Anant al tema d'avui, vull fer un avís preliminar: primaré la claredat a la cortesia, avui. Crec que em podré expressar amb correcció, però vull que se m'entengui i no tinc massa temps per desgranar les meves idees, no? La seva intervenció, president, ha estat la intervenció d'un portaveu de grup polític, no del president de la Generalitat. M'ha decebut (alguns aplaudiments) –m'ha decebut–, perquè vostè, com a president, s'ha d'adreçar a tot el país, no a una part del país; això ja ho fem els portaveus dels grups. I m'ha decebut. I m'ha decebut sap per què? Perquè esperava de vostè..., esperava una actitud diferent. La compareixença d'avui..., el títol de la compareixença és un títol erroni, si més no incomplet; parla de desjudicialitzar i del conflicte polític de Catalunya-Espanya. Anem a pams. «Desjudicialitzar; clar que la política té el seu àmbit i clar que la judicatura té el seu àmbit. Cap democràcia –cap democràcia– que es preï del seu nom no té un sistema de separació de poders que delimiti els àmbits de la política i els àmbits de la judicatura. I a Catalunya, la justícia ha actuat perquè alguns van trencar l'àmbit propi de la política i van actuar vulnerant el marc de l'estat de dret, el marc de convivència que ens havíem donat. I cap democràcia que es preï d'aquest nom no permet que es traspassi la línia de l'estat de dret. I alerta amb donar lliçons de democràcia, deixi'm ser molt clar, ho he dit al principi, que vostè és l'únic que aquí va intentar suspendre unes eleccions quan no tenia competències per fer-ho; alerta amb donar lliçons de democràcia. (Alguns aplaudiments.) Jo no en dono, però no me'n donen; i menys vostè a mi, hi insisteixo, que va suspendre, va intentar..., bé, va suspendre –va suspendre– unes eleccions. El 6 i 7 de setembre de 2017 es va vulnerar l'estat de dret i per això es va haver d'actuar. Y esto justamente marca el camino que hay que seguir si queremos recuperar que la política ocupe el espacio de la política, que es el respeto como línea roja –en este nuevo tiempo que se abre en Cataluña–, el respeto al marco de convivencia y al estado de derecho, que es justamente la fuente de su legitimidad como presidente de la Generalitat y la de los que estamos aquí como representantes de la ciudadanía de Cataluña. Un marco de convivencia en el que se puede defender cualquier proyecto político, también uno que yo no comparto y que combato, que es el de la independencia; un marco de convivencia, voy más allá, que se puede cambiar, pero por los procedimientos que tiene establecidos y contando con todo el mundo. Y, por cierto, solo basta ver los índices de audiencia del partido de la selección española de ayer, en la que hay cinco catalanes que jugaron, para ver que en Cataluña esto de separarse de España más bien goza de poca popularidad. [[Remor de veus.]] I un marc de convivència..., y un marco de convivencia que hay que respetar y que si no se respeta va a volver a actuar para asegurar que todos tenemos nuestro espacio para poder decidir conjuntamente el futuro de Cataluña. I en base, justament, a aquest estat de dret, el Govern d'Espanya, el 22 de juny, dimarts, va prendre una mesura, que està contemplada en l'estat de dret, una mesura que s'adreça a tot Catalunya i tot Espanya i que vol ajudar a obrir un nou temps polític. S'adreça a tot Catalunya i a tot Espanya més que no pas a persones concretes i que vol obrir un nou temps polític, girar full de deu anys que no han estat bons, amb el límit del respecte a l'estat de dret, amb el diàleg, la negociació i el pacte com a mètode; i nosaltres demanem que amb dues regles de conducta que intentem autoexigir-nos, que són les de dir la veritat, no fer promeses i incomplir-les, com les que vostè ha fet avui aquí, i fer plantejaments que uneixin i que no divideixin el poble de Catalunya. I per obrir aquest nou temps, efectivament, cal reconèixer que hi ha un conflicte entre Catalunya i Espanya, que ha de ser abordat, però també que hi ha un conflicte entre catalans, que és el que vostè es nega a reconèixer. Per això és el president de mitja Catalunya, i li dic més, d'una meitat que cada dia escoltant-lo a vostè es fa més petita, perquè no s'adreça al conjunt de la ciutadania. Vostè ha parlat del dictamen del Consell d'Europa. Jo recomano a tothom que se'l llegeixi sencer, perquè vostè ha obviat algunes parts, però n'hi ha una que m'importa especialment avui; l'hi diré en anglès, potser així ens entrarà més bé. El Consell d'Europa recomana «an open constructive dialogue with all political forces in Catalonia –in Catalonia– «including thus opposing independence. As mine –com la meva. I vostè, que parla tant de diàleg i tant de diàleg i de dialogar i de fer un plantejament inclusiu, reunint només aquells que estan d'acord amb vostè, es nega a obrir un diàleg a Catalunya, i pretén ser el president de tot Catalunya. Senyor Aragonès, per favor. Devia estar més segur dels seus arguments el senyor Torra, que va reunir aquesta mesa de diàleg la passada legislatura. (Alguns aplaudiments.) Dos vegades la va reunir. És cert que molts no van voler-hi anar, ells mateixos –és autodefinitori no assistir a una mesa de diàleg–, però vostè té l'obligació de convocar-la. Jo no em sento representat pels plantejaments que avui ha fet vostè aquí; els respecto, com demano a vostè que respecti els meus, i li demano que ens asseguem i que els puguem debatre entre tots i que puguem buscar un punt de consens a la societat catalana. Ho deia el president Tarradellas: «Catalunya és prou gran com perquè hi capiguem tots i és massa petita com perquè hi sobri ningú. I vostè avui m'ha decebut, perquè he fet un plantejament immobilista, amb un to que crec que no és el que correspon a un president que volem que sigui de tots, proposant-nos un monòleg amb els que pensen com vostè i negant-se, fent bandera del diàleg..., negant-se a reunir-se amb aquells que pensem diferent. L'hi torno a dir: no sigui un president a mitges, de mitja Catalunya; sigui un president sencer, actuï amb totes les seves competències, vagi als llocs on s'ha d'anar a defensar els interessos de Catalunya, i de tota Catalunya, no només d'una part, de tota Catalunya. I si està segur dels seus arguments, com jo n'estic dels meus, seguem en una taula, en el marc del Parlament de Catalunya, si vol, i contrastem els punts de vista que tenim, contrastem les raons, contrastem els arguments, contrastem els fulls de ruta. I jo crec que podem trobar un punt de consens, que a mi no em satisfarà al cent per cent, molt probablement, però que a vostè tampoc el satisfarà al cent per cent, però d'això es tracta, no? Perquè, senyor Aragonès, vivim junts i decidim junts, suposo, no? També aquí a Catalunya? Hem de comptar amb tots, no? Doncs, escolti'ns, com a mínim. Miri, és a temps de corregir –és a temps de corregir. La decisió que va prendre el Consell de Ministres el 22 de juny no és fàcil, vostè ho sap, perquè ja porta alguns anys en política i té experiència acumulada. Però va ser una decisió per moure's, per obrir, per contribuir a obrir un nou temps a Catalunya, que fugia de l'immobilisme, que reconeix que hi ha molts problemes i moltes qüestions a millorar en una democràcia plena, com és l'espanyola, però com tota democràcia plena, imperfecta. Jo li demano que vostè no es quedi quiet, que es mogui, i que ho faci pensant en tota Catalunya, no només en una part. Si ho fa, tindrà el meu suport; si no, em tindrà enfront. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Illa. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula al senyor Ignacio Garriga.
Gracias, señora presidenta. Señor Aragonès, ustedes se pasan las veinticuatro horas del día mintiendo a los catalanes. Utilizan las instituciones, una vez más, a su antojo y convocan una comparecencia para debatir sobre la desjudicialización del conflicto político y, como le he dicho, suben a esta tribuna para repetir una y otra vez permanentemente los mantras de siempre. Y yo me veo obligado a decirle por enésima vez, señor Aragonès: no existe un conflicto de ningún tipo entre Cataluña y España. Ni el separatismo ni los golpistas representan a Cataluña. Por tanto, el problema –su problema, señor Aragonès– no es de los catalanes, es estrictamente de ustedes, de quienes han delinquido y persisten en delinquir; de quienes han subvertido el orden constitucional y persisten en subvertir el orden constitucional. Y, por último, como le he dicho esta mañana, de quienes han robado y persisten en robar el dinero de todos los catalanes. Y sí, por robar; por robar el dinero de todos los catalanes. Lo hemos dicho esta mañana: 5,15 millones de fondos públicos que fueron entregados a una red exterior catalana. Una cantidad que se suma a los desviados por el señor Mas por la consulta ilegal del 9 de noviembre, a los 4,1 millones del señor Puigdemont. En definitiva, unos 15 millones de euros robados del bolsillo de todos los catalanes para financiar embajadas ilegales, una red de «lobistas en el exterior, como le he dicho, con el único objetivo de dañar la imagen de España, que no lo olvidemos: no es más que dañar la imagen de toda Cataluña. Pero el problema, insisto, no es entre Cataluña y España, es un problema de ustedes que traen a esta cámara y que no tiene más objeto que salir indemnes de sus delitos, porque se creen superiores al resto de catalanes. Ese es el verdadero problema. Y yo le pregunto, señor Aragonès, qué le hace creer que están por encima de quienes cumplen las leyes y con sus obligaciones cívicas. ¿Qué les hace a ustedes distintos? No respetan la ley, son contrarios al estado de derecho, justifican y promueven la violencia, malversan fondos públicos e incluso han llegado a auspiciar la quema de comercios. Cualquier español, señor Aragonès, del norte, del sur, del este o el oeste, de todo el territorio nacional que se comporte como ustedes, delictivamente, es condenado y cumple sus penas. Y esto es así porque en los sistemas democráticos –y escúcheme bien–, todos, absolutamente todos somos iguales ante la ley. Y les voy a decir una cosa: el hecho de contar con la complicidad del Gobierno ilegítimo del señor Sánchez, de unos obispos que han abandonado a sus feligreses o de las palabras del secretario general de un organismo supranacional como el de la ONU que acoge a regímenes totalitarios no va impedir que les combatamos ideológicamente y les retratemos ante los catalanes como lo que son, unos delincuentes. [[Alguns aplaudiments.]] Y repito: nadie va a venir a decirles a los tribunales españoles como deben tomar sus decisiones. Nadie. Los indultos son un paso más en el acuerdo suscrito entre el Gobierno de Pedro Sánchez y los líderes separatistas. Un acuerdo basado en la traición al conjunto de los españoles, que tenía por objetivo inicial garantizar la investidura de Sánchez y lograr que los golpistas salieran cuanto antes de prisión. Una vez más, el separatismo antes que los catalanes corrientes. Los indultos eran parte del acuerdo, pero un objetivo inicial, no el último. Pedro Sánchez ha dado alas al separatismo y hará cualquier cosa por permanecer un minuto más en La Moncloa. Cuatro años después del Uno de Octubre, del golpe de estado perpetrado por el separatismo, volvemos a la casilla de salida. No existen razones jurídicas ni políticas para indultar a los golpistas. Su indulto solo responde a un acuerdo suscrito en los grandes despachos y alejado del interés general de los catalanes que solo traerá más división y más enfrentamiento para Cataluña. A su salida de prisión los golpistas aseguraron que lo volverían a hacer, y yo hoy les digo, desde esta tribuna, desde el Parlament, que nosotros también lo volveremos a hacer. Y que los catalanes estoy convencido que también lo volverán a hacer, y por eso, como ya le he anunciado esta mañana, interpondremos un recurso a su decreto ley y una querella por malversación o prevaricación de caudales públicos. [[Alguns aplaudiments.]] Recuerden, en 2017 que VOX no tenía representación parlamentaria, y aun así logramos, con el apoyo de muchísimos valientes, personarnos como acusación popular y sentamos en el banquillo al señor Oriol Junqueras y al resto de líderes separatistas. Hace unas semanas presentamos un recurso contra los indultos, y como le he dicho, haremos todo cuanto esté en nuestras manos para que sean revocados. Le decía: lo volveremos a hacer. Y ustedes..., y desde aquí les digo: nunca más los catalanes van a estar solos ante esta mafia separatista que actúa, como le he dicho, de espaldas a la ley, traicionando su cargo y utilizando los recursos de todos los catalanes para el beneficio de unos pocos. Y lo volverán a hacer, le decía, los catalanes honrados que salieron a las calles para defender, hace unos años, su patria chica y su patria grande, para defender la unidad de España y para decir alto y claro que ustedes no representan a Cataluña. Señor Illa, ¿en qué lugar ha quedado usted? ¿Cómo va a mirar a la cara los socialistas que se la jugaron enfrentándose a los abusos del separatismo y le votaron creyendo en sus promesas? Y ahora el señor Sánchez, sin que usted haga nada, les traiciona. ¿Qué piensa usted, señor Illa, cuando el señor Rufián se ríe de ustedes en el Congreso y les desafía? A usted, señor Illa, lo han humillado, y han convertido todas sus promesas en papel mojado, en promesas falsas, en más mentiras. Usted dijo en el debate de investidura que jamás habría referéndum ni amnistía. Pero todos sabemos que, del Partido Socialista, del PSC, los catalanes no pueden esperar nada, salvo que mienten a los votantes, debilitan la democracia y hacen de botones del separatismo. Señor Aragonès, tengo que decirle: sus continuos desprecios a Felipe VI son una falta de respeto al pueblo de Cataluña. Cuando ustedes trataron de llevar a Catalunya al conflicto civil fue nuestro rey el que con su discurso impecable defendió la legalidad y el ordenamiento constitucional. Antes le decía que vamos camino de otra legislatura perdida; en mitad de una grave crisis económica y social, ustedes y sus consellers están más pendientes de si Junqueras pide una nueva amnistía o de una reunión con Puigdemont en Waterloo que de atender las necesidades de los catalanes. Y sus problemas, señor Aragonès, no se solucionan con la amnistía ni con el referéndum ni con la apertura de más embajadas de república ficticia en el exterior. Ustedes permanentemente hablan de problemas que le afectan solo a ustedes, pero ustedes olvidan que son responsables de la ruina de millones de catalanes, que son responsables de la salida de miles de empresas, de la pérdida de cientos de miles de puestos de trabajo, que son responsables del empobrecimiento de los trabajadores, responsables de vulnerar la libertad de los padres para educar a sus hijos de acuerdo a sus convicciones, que son responsables de la inseguridad en las calles, alentando la inmigración ilegal y financiando a las mafias. En definitiva, ustedes son responsables de la imposibilidad de tantísimos jóvenes para acceder, por ejemplo, a una vivienda y son responsables de la degradación de los barrios, permitiendo que los okupas puedan actuar con impunidad, propiciando el aumento de narcopisos y llenando nuestras calles de casas de apuestas. Su modelo de Cataluña es el modelo del paro, los impuestos, la inseguridad, el adoctrinamiento en las aulas, las mafias, las casas de apuestas y la inmigración ilegal. Su modelo para Cataluña es el modelo del Raval, cuyos vecinos nos suplican que les devolvamos su barrio. Señorías, Cataluña merece algo mucho mejor que ustedes, se lo dije hace unas semanas, y por eso vamos a trabajar para reconstruir nuestra tierra y le vamos a devolver el esplendor y la prosperidad de épocas pasadas. Otra Cataluña es posible, a pesar de ustedes. Una Cataluña donde la conversación no sea permanentemente de indultos ni del paro ni de los impuestos que ustedes ponen a los trabajadores ni de los precios de la vivienda o la inseguridad permanente en las calles. Es la Cataluña que desean la mayoría de los catalanes y esa es la Cataluña que defendemos desde VOX, una Cataluña unida, libre y próspera. Una Cataluña con empleos de calidad y salarios dignos, que atraiga a empresas, nuevos puestos de trabajo. Una Cataluña sin impuestos abusivos, con seguridad de las calles, con libertad en las aulas. Una Cataluña con viviendas a precios asequibles para los más jóvenes, sin casas de apuestas, como le decía, ni okupas. Señor Aragonès, yo le aseguro que más pronto que tarde ustedes serán un mal sueño para los catalanes, una pesadilla de la que nunca querrán regresar, un recuerdo de un pasado decadente. Trabajaremos hasta la última gota de nuestro aliento para que cuando hablemos a nuestros nietos del señor Puigdemont, del señor Junqueras, les podamos contar que fueron los responsables de llevar a Cataluña al precipicio, pero que perdieron y que los catalanes honrados vencieron. Cada vez ustedes son menos y cada vez van a tener menos apoyos, porque ustedes ni quieren ni defienden ni respetan a Cataluña; solo se quieren a sí mismos, defienden sus privilegios y solo representan a los suyos. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular – Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bon dia. Gràcies, presidenta. President, pocs minuts abans que vostè comencés la compareixença amb el títol de la desjudicialització de la política, a Girona detenien un company, un noi, per manifestar-se durant les protestes per les sentències en els talls de la Jonquera i de Salt. Des d'aquí, li volem enviar una abraçada a l'Òscar i a totes les persones pendents de detenció per desobeir les citacions injustes d'una justícia i d'un sistema, en el fons, que segueix perseguint la dissidència política, que segueix perseguint el dret a manifestació, que segueix perseguint el dret de protesta, malgrat alguns s'entestin a parlar de concòrdia. I és que la negació del dret a l'autodeterminació i l'amnèsia política imposada són dues de les llavors sembrades durant la Transició els fruits de les quals han estat recollits pels successius governs espanyols. Des dels anys vuitanta fins als dos mil, va haver-hi un equilibri entre la política del «peix al cove convergent i l'assimilació del PSC dins del PSOE a Madrid. Al mateix temps, a Catalunya es va consolidar una pax autonòmica basada en el repartiment territorial entre la «sociovergència, que va saltar pels aires com a model després de la sentència de l'Estatut. I és que l'Estat, que podria ser pal de paller de garanties democràtiques i socials, és radicalment el contrari: és una institucionalitat exclusivament al servei de la protecció dels privilegis i els poders de l'oligarquia contra els drets democràtics i de la majoria. I d'exemples en tenim molts, i no cal anar massa enrere, podem anar fa unes setmanes, perquè mentre el Govern de l'Estat intenta vendre una nova pax romana amb els indults, envia la llei de regulació dels lloguers al Constitucional sota el pretext competencial, que, en el fons, el que fa és intentar obviar que avantposa el mercat, que expulsa la gent de casa seva, al dret fonamental a tenir una llar digna on viure. I això també és repressió. Això també és la repressió del règim del 78 contra la gent treballadora d'aquest país. Això és el conflicte entre catalans que vostès es neguen a reconèixer, el de les elits contra les classes populars, el de les elits que s'omplen les butxaques a costa del treball i la suor de milers i milions de persones en aquest país. L'any 2019, en el marc del debat de política general, el Parlament aprovava, a instàncies de la CUP, una resolució que parlava o que instava a impulsar un acord nacional per l'amnistia, l'autodeterminació i els drets civils i polítics, i que plantejava la necessitat de treballar i assentar els consensos necessaris per assolir l'amnistia de totes les persones perseguides per l'exercici de drets polítics, civils i socials, i per fixar les vies per concretar l'exercici del dret a l'autodeterminació en el termini més breu possible. I aquí estem. Han passat pràcticament dos anys, unes sentències del Tribunal Suprem, més encausades per defensar el dret a l'autodeterminació, una pandèmia, més encausades per defensar el dret a l'autodeterminació. I van passant coses pel mig, però sempre hi ha més encausades per defensar el dret a l'autodeterminació. Parlàvem abans del company detingut aquest matí en les protestes del Tsunami, però estem parlant de més de tres-centes persones perseguides per això; estem parlant dels companys del Govern perseguits pel Tribunal de Cuentas; estem parlant de les desenes de persones perseguides en les mobilitzacions en defensa de la llibertat de les preses polítiques i del retorn de les exiliades o de persones que es manifestaven en favor del dret a protesta; estem parlant del Joel, a qui li demanen divuit anys de presó per contribuir a que l'U d'Octubre fos una realitat. Aquest és el conflicte i aquesta és la repressió que no s'acaba. Com deia, proposem i hem proposat i hi ha un acord per treballar per un acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia, un acord que sigui obert a tots els agents polítics i socials i culturals. Però no ens equivoquem, no pot ser només l'eina de pressió per una mesa de diàleg; és també l'eina que ha de construir l'alternativa quan l'Estat es negui a reconèixer l'amnistia i es negui a posar data per un referèndum d'autodeterminació. És aquesta la realitat. Perquè l'acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia ha de ser també l'eina que acompanyi i que treballi per la mobilització, l'eina que treballi i acompanyi tots aquells col·lectius que busquen un horitzó de garantia de drets, per aquells que volen la independència, però per aquells que no la volen però que volen tenir un habitatge garantit, que volen que aquest Parlament pugui legislar lliurement en favor d'un dret fonamental com és el dret a l'habitatge, que volen que es legisli i que es garanteixi la igualtat de drets entre homes i dones –que hi ha qui s'entesta a portar al Tribunal Constitucional–, que volen que es pugui regular i fer polítiques en contra del canvi climàtic. L'U d'Octubre mostrava un camí, però cal que tinguem present que aquest acord nacional ha de servir..., s'ha de basar en la idea que la construcció d'una república independent és un objectiu legítim i que és un objectiu cada vegada més desitjat per ciutadans i ciutadanes d'arreu dels Països Catalans. I aquí és obligació de totes les forces polítiques i socials democràtiques, o que es diuen ser democràtiques, construir i articular els més amplis consensos. Però també és cert que el 3 d'octubre mostra també una dimensió imprescindible, una dimensió imprescindible per l'èxit dels nostres objectius polítics: la vaga general com l'instrument fonamental de lluita i de mobilització. Aquesta vaga general que hi ha qui s'entesta en perseguir, perquè segueixen reprimint aquells que van sortir el 8 de novembre en el marc d'una vaga general que defensava drets fonamentals. I aquí tenim el Garrobo, el Moisès i molta altra gent perseguida administrativament també pels Mossos d'Esquadra per sortir al carrer i defensar la llibertat de presos i preses polítiques. Per tant, cal que aquest espai, aquest debat que s'ha d'engegar tingui clar que ha de preparar l'alternativa, que ha de preparar la resposta. Perquè, de moment, tot el que hi ha al davant és una paret; és una paret que fa anys que existeix, i és legítim que hi hagi qui vulgui negociar o, bàsicament, fer un diàleg –a vegades és una mica un diàleg de sords–; és legítim. Però sobretot tinguem clar que no són dos anys i després ens hi posem; és des de ja que cal treballar per garantir tots els drets dels ciutadans d'aquest país: el dret a l'habitatge, com dèiem, però també el dret a ciutadania; molts altres drets que el règim del 78 es nega sistemàticament a reconèixer. Fa pocs dies recordàvem que Eva Serra havia mort fa tres anys, i nosaltres la volem recordar aquí avui. Ella deia: «Sense rebel·lia no hi haurà història, i la identitat catalana és una manifestació continuada de resistència i rebel·lia que explica que encara hi siguem a inicis del segle XXI. La identitat històrica dels catalans no és la història d'uns poderosos sinó la història d'uns resistents; no és la història del poder sinó la història d'unes resistències. I aquí estem i aquí seguim. I l'Eva Serra ens recordava que el conflicte ve de lluny i que es manifesta de múltiples maneres, especialment en un context de fortíssima crisi econòmica i social. I és aquí, en aquest marc i en aquest precís moment, en què el referèndum i l'amnistia són consensos amplis, uns consensos amplis que no són bescanviables, que no són bescanviables per l'Estatut 2.0, que no són bescanviables per preguntes trampa que el que fan és evitar el debat de fons: independència, sí; independència, no. I és que la independència no encaixa en l'entramat constitucional espanyol, i sabem que per arribar-hi caldrà desobeir i caldran contrapoders. I és aquí on per nosaltres el debat s'hauria de centrar: com construïm aquests poders?, és l'Estat el límit?, és l'Estat qui ens marcarà el límit?, o construïm i treballem per generar el marc necessari per quan sigui el moment? I acabo amb un missatge per aquells que estan tan preocupats amb si volem subvertir o no l'ordre constitucional. Sí, el volem subvertir; el volem subvertir perquè un ordre constitucional que nega el dret a l'habitatge, que protegeix la màfia de les elèctriques i que protegeix els borbons corruptes cal subvertir-lo des del precís moment en què ho denunciem. I volem subvertir-lo per crear un marc més democràtic, un marc més ampli en drets, un marc més democràtic i més ampli en drets també per aquells que no volen subvertir l'ordre constitucional. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots novament. President, sobre la covid, dos apunts molt ràpid, que senzillament és insistir en dos idees que li he dit aquest matí a la sessió de control. La primera, necessitem més personal i més reforços per la primària, que està al límit, i la segona –important–, obrir un expedient per investigar la privada, si està practicant, per si està fent pràctiques abusives amb l'increment de preus de les proves diagnòstiques en una situació d'extrema necessitat. I ara ja entrant en el debat que ara ens ocupa, començaré dient que m'ha sobtat el to, el to que ha tingut vostè i el to també que ha tingut el senyor Illa. I ho dic perquè m'ha semblat més que era un to que pertanyia a un altre temps, perquè en realitat les coses van avançant. I, per tant, vostès han tingut un to duríssim quan, en realitat, estan bufant vents de canvi. Està obrint- se un nou temps per al diàleg, un nou temps per a la desjudicialització, un nou temps per deixar enrere la confrontació. I amb això no estic dient que no seguim patint les conseqüències de la judicialització del conflicte, que és evident que les seguim patint. Amb això el que estic dient és que totes plegades, com a país, tenim l'oportunitat de deixar enrere el govern dels jutges i donar-li pas a la política. Un espai del qual mai hauríem d'haver sortit. Per tant, com li dic, m'ha semblat un to duríssim del senyor Illa i del senyor Aragonès que crec que forma més part del teatret i de parlar als seus, que en realitat dels moments que està travessant ara mateix la relació entre Catalunya i Espanya. Però, dit això, també vull dir que si les que estem aquí creiem en el diàleg, el primer que hem de fer és cuidar-lo. I ja s'ha demostrat que els indults són útils i també que només són un primer pas. I, per tant, ara el que necessitem és seguir avançant. I, per nosaltres, ja saben que ara el següent pas natural és la reforma del Codi penal, perquè els costos de no resoldre la situació de conflicte que patim són inassumibles. I tanmateix hem de tindre clar –i aquí crec que també és important que remarquem aquesta idea– que els resultats no seran immediats i que les dates límit no ens porten a res bo, perquè quan comencem a generar expectatives i després no es compleixen, l'única cosa que fem és generar frustració. Portem molts anys arrossegant un conflicte que té unes arrels profundes i, per tant, hem de tindre clar que no resoldrem aquest conflicte ni amb dos, ni amb tres, ni amb quatre reunions de la taula del diàleg. Ja ens agradaria. Però em temo que, malauradament, no serà així. I ser conscients d'aquesta realitat és condició de possibilitat per entomar aquest nou temps amb més força i amb millors condicions que fins ara perquè, al final, del que es tracta senzillament –que no és poc– és de tindre més sobirania per cuidar més i millor la nostra gent. En aquest sentit, jo li he de dir, president, que sí que confie en que les seves paraules són sinceres quan diu que vol transitar la via del diàleg però, com vostè sap –ho sap–, les paraules se les emporta el vent. I per això necessitem que es vagin convertint en fets. I per això ens sembla fonamental que enfoquem aquesta taula del diàleg com una eina agregativa, sense aspiracions partidistes, i que puga ser assumida com un èxit col·lectiu del conjunt dels catalans i de les catalanes que se la facin seva. I seguint aquesta lògica, des d'En Comú Podem vam proposar, li vam enviar una carta, ho vam explicar també quan vam tindre la reunió presencial, i avui volem tornar a insistir en cinc consensos bàsics que sí que existeixen al nostre país i a partir dels quals hauria de partir aquesta taula del diàleg. El primer –i aquí segur que coincidim– és acabar amb la judicialització del conflicte polític. Li comentava que per nosaltres el següent pas natural és la reforma del delicte de sedició. I sí que vull dir que si el Partit Socialista segueix allargant aquesta reforma del Codi penal, que nosaltres considerem que és bàsica, que és imprescindible, no només per als independentistes sinó també per a qualsevol ciutadà i qualsevol ciutadana que vulgui exercir el seu dret de protesta, de manifestació, aquest serà un dels punts que nosaltres portarem a la taula del diàleg, encara que el Partit Socialista vulga seguir allargant aquesta reforma. Perquè si l'objectiu és desjudicialitzar el conflicte –hi insisteixo– el següent pas natural als indults ha de ser la reforma el delicte de sedició. El segon punt: reconeixement de la realitat nacional catalana. I sabem quina és la correlació de forces actual al Congrés dels Diputats. Però això es pot fer de diverses maneres i es pot fer per fases. Per què dic això? Doncs perquè nosaltres començaríem des de ja amb una declaració política aprovada al Congrés dels Diputats per tal de reconèixer Catalunya com a nació, per arribar a una reforma de la Constitució que, sense anar més lluny, l'altre dia el ministre Iceta reconeixia que calia, que calia reformar-la, i per nosaltres el que s'ha de fer és una disposició addicional específica a la Constitució perquè Catalunya sigui reconeguda en la seua singularitat nacional i la seua voluntat d'autogovern. La tercera, el tercer punt que nosaltres veiem que és un consens i que s'ha de portar a la taula del diàleg: millora de l'autogovern, blindatge i creixement competencial. Està clar, i jo crec que això ho dubta ja molt poqueta gent, que l'actual model autonòmic està superat i ha quedat desfasat i necessitem reformes necessàries per cuidar –com deia– més i millor la nostra gent, i també per fer aquesta transformació, aquestes transformacions que volem fer en clau feminista, verda i social a Catalunya. Per tant, desenvolupar competències que a hores d'ara no s'estan desenvolupant i m'estic referint, per exemple, a les beques universitàries, a oficines d'ocupació, a formació laboral, però també impulsar la transferència de competències, que ara mateix estan en mans de l'Estat i que nosaltres considerem que és important que estiguin a Catalunya, començant per habitatge, perquè és cert que la Generalitat té competències en habitatge, tot el que forma part de l'habitatge públic està en mans del Govern de Catalunya –i aquí nosaltres tornem a insistir en que s'ha de tirar endavant un parc públic d'habitatge de lloguer més potent del que tenim, perquè és irrisori– però, per un altre costat, les clàusules dels contractes estan encara en mans de l'Estat. Per tant, això hauria de ser transferit a Catalunya, però no només això: les infraestructures ferroviàries o l'acollida de persones migrades, també. En quart lloc: una hisenda pròpia i solidària per a Catalunya, un nou sistema de finançament que tenim caducat des del 2014 i que és profundament injust. Per això necessitem una hisenda pròpia solidària amb el ple desenvolupament de l'Agència Tributària de Catalunya, cosa que no passa ara. Amb tres objectius: el primer és assolir la plena capacitat de decisió sobre els tributs de Catalunya, el que vindria a ser, en definitiva, decidir sobre la nostra cistella tributària. Per què? Doncs perquè volem disposar dels recursos econòmics per tirar endavant polítiques públiques, socials, econòmiques que ens permetin –i torno a insistir en aquesta idea– cuidar més i millor de la nostra gent i, a més, garantir la lleialtat institucional sense arbitrarietats. I aquest sistema –i aquí també vull detindre'm un segon–, aquest sistema ha de ser coherent amb el principi de solidaritat territorial, perquè la gent de tot l'Estat tinga coberts o puga accedir als serveis públics bàsics, però també amb dos principis més que l'han d'acompanyar: el primer és el principi d'ordinalitat, això vol dir que s'ha de mantenir l'ordre de qui aporta i de qui rep. I, en segon lloc, justícia fiscal. No tindria sentit que a Catalunya estem fent un esforç fiscal important i que altres territoris no ho estiguen fent. Per tant, no tindria sentit aquesta desincentivació fiscal mentre Catalunya sí que fa un esforç. I, en últim lloc, el cinquè punt és que l'acord òbviament que surti de la taula del diàleg ha de ser votat pels catalans i per les catalanes. I perquè aquestes propostes es puguen construir de manera transversal, es puguen construir veritablement com a consensos, que, hi insistim, nosaltres estem segures que ja existeixen al carrer, s'ha de treballar des de la taula de partits. I, si a vostè el que no li agrada de la taula de partits és que no vol que en forme part VOX, no es convida VOX. I ja està. Miri, si aquest és veritablement el problema, la solució també és fàcil. Per què demanem nosaltres la taula de partits? Doncs ho demanem perquè la màxima oposició a la taula del diàleg està dins del Govern, i no és cap novetat. I, per tant, això fa que els consensos que s'hagin de treballar per portar a la taula de diàleg entre governs s'han de treballar des d'un altre lloc. Perquè, si no, és difícil, per no dir impossible, transitar la via del diàleg amb els seus detractors asseguts al seient del copilot. I vaig acabant, i vull acabar amb una idea. El conflicte català no és només una qüestió relacionada entre Catalunya i Espanya; a la base del conflicte català en el fons el que hi ha és el trencament del pacte territorial del 78. Totes, o moltes de les que estem aquí, sabem i ens posaríem d'acord en assenyalar qui són els responsables del trencament d'aquest pacte territorial del 78. Però ara, més enllà d'assenyalar-los, el que hem de fer és fundar un nou pacte territorial, un nou acord. I aquí n'ha de formar part Catalunya, el País Valencià, les Illes Balears i tots aquells territoris que estan patint les conseqüències d'un model centralista, i no només centralista, sinó també recentralitzador, que ara mateix encarna en la seua mateixa persona Isabel Ayuso. Per tant, treballem per teixir aquesta alternativa per un nou pacte territorial on totes ens sentim a gust i on puguem avançar en l'autogovern de Catalunya, perquè el que volem –i torno a insistir en aquesta idea– és més sobirania per cuidar més i millor la nostra gent. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Muy bien. Gracias, señora presidenta. Señor Aragonès, mire, se lo digo claramente después de su intervención: si ustedes vulneran otra vez la Constitución española y pisotean los derechos fundamentales de los diputados o de los ciudadanos, nosotros nos iremos al Tribunal Constitucional; si ustedes vuelven a dar algún golpe a la democracia, vuelven a promover la sedición, vuelven a hacer malversación, nosotros nos iremos al Tribunal Supremo; si cualquiera de ustedes distrae dinero y hay que cuantificarlo, de la Administración, nosotros nos iremos al Tribunal de Cuentas, y si alguien incendia calles, rompe cajeros o amenaza a personas y lo hace todo ello auspiciado o en el entorno del independentismo, como si lo hace en cualquier otro entorno, nosotros querremos que actúen los jueces y los tribunales. Por eso, esto no es judicialización, es defenderse de aquellos que vulneran las leyes. Cuando alguien vulnera las leyes, aquellos que son perjudicados por los abusones tienen derecho a pedir el amparo de los jueces y de los tribunales. Quien judicializa la política es entonces quien vulnera las leyes y abusa de los derechos de los demás, y la consecuencia lógica es que eso acabe en los juzgados, como la consecuencia lógica de que, si uno roba dinerito público..., la consecuencia lógica es que hay que determinar cuánto y el Tribunal de Cuentas es el competente para hacerlo. Aquí hay algo muy claro: ¿quiénes piden desjudicialización? Los cienmileuristas poderosos. ¿Contra quién? Contra la gente indefensa que necesita de los jueces y tribunales para que les defienda. Esto es así. Tenemos una oligarquía forradita que detenta todo el poder de la autonomía y que abusa de ese poder. Nuestro único límite, ya que el Gobierno de España parece no dispuesto a ponerlo, es, desde luego, el Tribunal Constitucional, el Tribunal Supremo, los órganos jurisdiccionales, el Tribunal de Cuentas y, en definitiva, el armazón del estado de derecho, señor Aragonès. Es muy sencillo. Si quieren desjudicializar la política, yo les digo la fórmula: en vez de hostigar a los jueces, cumplan con la ley. Ya está, ¡qué fácil! Es muy fácil. No traten de blindarse vergonzosamente. Ese fondo de los 10 millones que ustedes ahora están intentando hacer –y veo que el señor Giró se ha ausentado. Me hubiera gustado mirarle a la cara cuando yo digo esto. A ver, o sea, ¿me quieren ustedes decir...? Bueno, vamos a contar la verdad –vamos a contar la verdad. Lo que hace el Tribunal de Cuentas no es cuantificar ni sanciones ni cosas... Lo que hace el Tribunal de Cuentas es que la sentencia del procés dejó que determinasen las cantidades que los líderes de la sedición y de la malversación defraudaron a los catalanes. Eso lo dice la sentencia. Oiga, mire, el punto 9 del fallo. Váyanse a la sentencia, cogen el fallo y miran el punto número 9. Y eso fue a petición de la Abogacía del Estado con el respaldo de la fiscalía. El Tribunal Supremo no dijo: «Se debe tanto. Dijo: «Lo que ustedes han defraudado lo va a decir el Tribunal de Cuentas. Y el Tribunal de Cuentas lo está contando, está pidiendo que ese dinero se pague. Y ese dinero los catalanes no lo vamos a tener que pagar otra vez, no lo podemos afianzar con dinero de los catalanes. Si a uno le roban cien euros y el juez dice «le robaron a usted cien euros lo que no puede hacer el juez es decirle: «Y por si no le paga este señor ahora coja usted cien euros y le avala con cien euros por si él no le paga. Esto es lo que ustedes están intentando hacer. Y esto es absolutamente intolerable. Se están intentando ustedes blindar. Lo que decía el señor Giró: «no tenemos que ejercer la política con miedo, bueno, claro, es que la política no habría que ejercerla con miedo si cumpliésemos todos con los preceptos legales. Hay que ejercerla con respeto por la ley y el que incumpla las leyes tiene que pensar que puede tener consecuencias. Es muy fácil que paguen los demás. Cuando uno lo que ha hecho le toca pagarlo a él, ostras, entonces viene el crujir de huesos y el rechinar de dientes. Y ustedes, los cienmileuristas del procés, pues no quieren que les afecte a su patrimonio, prefieren que quien pague sea la gente que no tiene trabajo, que le cuesta salir adelante, que está administrada por ustedes. Eso es, de eso se trata, ni más ni menos. Pues oiga, a mí, la verdad, eso me cuesta admitirlo. Mire, el otro día estuvimos con la señora Ciuró, en la comparecencia de la consellera, la primera comparecencia, y la portavoz de Esquerra Republicana, la señora Ana Balsera, dijo: «També volem fer un esment al company Pol Serena, que té el pròxim judici el dia 18 de juliol. Li demanen vuit anys de presó per haver participat a la vaga general de 2019. Per tant, des d'aquí, aquestes paraules i tot el nostre suport i escalf. Lo que yo le decía: impunidad. Pero quién se puede creer –y estoy seguro de que la señora Ana Balsera no se lo cree, no se lo cree, pero lo dice–, por participar en la manifestación de la vaga general, ocho años de prisión. ¿Qué habrá hecho el angelito? [[Rialles.]] ¿Qué habrá hecho el angelito para que le pidan ocho años los fiscales y que ese juicio salga para adelante? Pero no, los jueces y los fiscales son malvados y un señor que ustedes probablemente no conocen de nada, por el hecho de ser independentista, pues está reprimido por los jueces y tribunales. Y el señor Aragonès viene aquí a decir que se desjudicialice la política. Venga ya, hombre. Venga ya. Es pueril. Es pueril, en un estado de derecho. Es peor que pueril: es totalitario. Es antidemocrático lo que ustedes están haciendo. La señora Ciuró se negó a decir lo que cualquier demócrata desde que se murió Franco repetía una y otra vez por la tele: «Oiga, yo respeto las sentencias judiciales. Eso lo aprendimos de los padres de la democracia en España los que estamos vivos a partir de 1975, lo que hacía un político cuando le hablaban de una sentencia judicial, decir «yo la respeto. ¿Por qué? Porque tú eres un político y los otros son el poder judicial y ustedes son el poder legislativo y el ejecutivo. Y ya está. Y ya está. Pero es que aquí nos hacen comulgar con ruedas de molino. Arrinconar al poder judicial es antidemocrático, señor Aragonès. Porque el poder judicial es el freno natural a los desmanes de un poder ejecutivo desbocado. Y es el poder... Es esa su misión cuando el poder ejecutivo se desboca. Por eso existe el derecho administrativo y por eso existe el derecho penal. Por eso, que el derecho administrativo que establece la responsabilidad económica de los gestores públicos que distraen el dinero o que lo hacen con manifiesta negligencia. Y es derecho administrativo. Y el derecho penal es cuando ya te has pasado cuatro pueblos y ya entras en el Código penal. Y eso lo entiende cualquier demócrata. Ustedes..., es algo pasmoso que además me citen, en un contexto como el europeo, en que estamos presenciando algo tan anómalo como lo que pasa en Cataluña..., y usted cita lo del Consejo de Europa como siempre, con todas las mezclas de medias verdades, de mentiras, de inexactitudes y de bulos con los que el separatismo mantiene su hegemonía en Cataluña. Mire, ese informe del Consejo de Europa..., si lo gestaron aquí, si vino el diputado letón autor del informe, que no nos quiso ni ver a nosotros y solo se entrevistaba con ustedes, con el señor Torrent. El señor Torrent le ha visto la cara al diputado letón, yo no. Yo no. No quiso –no quiso. Y yo era entonces el jefe de la oposición, el partido más votado de Cataluña. No quiso, hizo el informe y luego, pues entre la inacción del Partido Popular en el Consejo de Europa, bueno, o de los populares, y la incuria de los socialistas, pues salió adelante ese informe que no es una resolución judicial. No se nos visitan de Mandela, de Rosa Parks, de Luther King porque no nos pueden dar ningún tipo de lección de democracia. Y ya para acabar. Señor Illa, la señora Albiach le ha dicho lo que yo también pensaba. Vaya teatrillo que ha hecho aquí con el señor Aragonès. La culpa de lo que estamos padeciendo es por haberles dado por su comer a los separatistas. Mire, si es que de salida lo ha dicho el señor Aragonès: con los indultos se reconoce que las sentencias fueron injustas. Ustedes han menoscabado nuestra democracia y nuestro poder judicial para nada, porque ellos siguen donde estaban. Mire, yo le digo una cosa, señor Illa, si el Partido Socialista no hace los deberes desde el Gobierno, el Gobierno tiene el deber de hacer cumplir la ley también y cuando el Gobierno falla, han de entrar los jueces y tribunales. Y nosotros, con todas las herramientas políticas, haremos que estos señores cumplan con las leyes [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] y si no lo... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps.
[[No me puedo creer que me haya cortado.]]
Senyor, senyor... No, no. [[Remor de veus.]]
[[¿Me ha cortado el micro?]]
No. Li he dit que se li ha acabat el temps i he parat el temps a vuit.
[[No, no, no. Es preceptivo que usted me haga avisos durante una intervención.]]
Sí, i és lo que he fet.
[[Y no me ha hecho ninguno.]]
No, li he dit que s'ha acabat el temps. [[Remor de veus.]] El temps el té aquí i li he parat ara. Al pitjar jo el micròfon s'ha aturat el micròfon, però jo li he parat el temps, en aquest moment, i li he dit que s'ha acabat el temps.
[[Vale, pues yo acabo mi intervención.]]
Acabi. Acabi.
[[Que se coarte la libertad de expresión de los diputados... (Remor de veus.) Es que en este Parlamento nos estamos acostumbrando...]]
Li he donat la paraula perquè acabi, senyor Carrizosa.
Sí, sí, sí.
Gràcies.
Bueno, pues les decía que si el Gobierno de España, si el Gobierno de España no defiende la legalidad, que nosotros sí que lo haremos, acudiendo, si es necesario, a los jueces y tribunales. Precisamente eso que quieren evitar estos señores del Gobierno de Cataluña que hacen hoy esta comparecencia precisamente para demostrar que ellos quieren estar por encima de las leyes, que son comunes a todos los ciudadanos. Nada más. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Mixt, el senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Voldria començar aquesta intervenció plantejant una esmena a la totalitat als conceptes de l'enunciat de la compareixença: no hi ha un conflicte Catalunya versus Espanya; el que tenim és un conflicte dintre de Catalunya entre catalans. Vostè, senyor Aragonès, vol apartar i vol fer invisibles la meitat dels catalans. I aquest és el veritable conflicte. I no em parli del cinquanta-dos per cent perquè quan eren quaranta-set a les urnes, deia exactament el mateix. En qualsevol cas, punt amunt, punt avall, estem gairebé davant dues meitats pràcticament simètriques que fan impossible i d'una profunda deshonestedat política parlar de conflicte Catalunya-Espanya. En qualsevol cas, el conflicte que hauria de resoldre, la reconciliació que hauria de fomentar és la reconciliació entre catalans, que veient alguns dels mitjans públics catalans és més necessària que mai. Segona qüestió del seu enunciat: la llei s'ha de complir i ja està. No hi ha massa..., és Barrio Sésamo, o sigui, no cal masses explicacions, ho pot entendre vostè perfectament: la llei s'ha de complir, sense més afegits. Això és la veritable democràcia; el contrari és impunitat i desprotegir la democràcia. Vostè està traslladant un missatge molt perillós, i és que la llei no importa, que el governant pot fer-ho pel seu caprici sense cap tipus de límit legal només pel fet de tenir una majoria parlamentària. Això és la característica fonamental –la senyora Vilagrà, que també ha dit abans que és politòloga...– dels règims autoritaris. De fet, el que vostès van aprovar els dies 6 i 7 de setembre era el característic marc legal d'un règim autoritari, perquè feien el senyor Puigdemont màxima autoritat del poder judicial. I encara, senyora Vilagrà, ha tingut la barra avui de criticar que els altres no defensem la separació de poders. Vostès amb la llei de transitorietat van nomenar Carles Puigdemont màxima autoritat judicial de tot Catalunya i encara parlen de separació de poders! Vostès no volen complir la llei, però bé que multen i sancionen cada mes milers de catalans, de vegades per motius lògics, d'altres per motius inacceptables. Vostès no volen complir la llei, però bé que exigeixen obediència a la ciutadania, de vegades de manera lògica, de vegades de manera inacceptable. Segona qüestió: malgrat els jocs malabars dialèctics que ha fet vostè per no acabar d'explicar el tema del fons –i el senyor Giró ha fet exactament el mateix–, el que vostès plantegen amb aquest fons és una malversació de la malversació, un doble atracament als catalans. Els malversadors condemnats que es paguin de la seva butxaca les fiances i la defensa jurídica, com fa qualsevol català, qualsevol espanyol, qualsevol ciutadà normal i corrent. És el que s'ha de fer. I, per tant, aquesta qüestió també és primària, no calen masses més debats. En qualsevol cas, sí que he d'afegir una cosa, i és que amb la conjuntura actual de necessitats sanitàries i d'ajuts directes als sectors més afectats per la pandèmia –estic parlant de restauració, d'oci, etcètera– és especialment immoral el plantejament econòmic que estan fent. I avisem –ho ha fet la senyora Lorena Roldán en nom del nostre grup en la sessió de control– que anirem a la justícia per evitar-ho. Tercera qüestió –aquesta és una qüestió reiterativa i que repetiré les vegades que faci falta, perquè si vostè repeteix mil mentides, jo hauré de repetir mil veritats. I també li hauré de demanar explicacions sobre una qüestió: vostè s'ha omplert molt la boca –ho feia també quan era vicepresident– de la paraula «transparència com un leitmotiv de la seva acció de govern, i estem en una situació amb la seva presidència menys transparent encara que amb la presidència del senyor Torra. M'explico. Tenim un Consell per la República, una mesa de diàleg i el paper indefinit del senyor Puigdemont sense llum i taquígrafs, degradant el parlamentarisme, perquè està fora del control parlamentari, i, en conseqüència, amb opacitat i manca de qualitat democràtica. Vostè no vol respondre una sèrie de qüestions molt concretes, que, per cert, l'acord de govern que va fer president el senyor Quim Torra sí que ho feia. El senyor Torra se sotmetia en el seu acord de govern voluntàriament al Consell per la República i deia que estava jeràrquicament per sobre d'ell, com a mínim, tenia l'honradesa de dir-ho. Era una autèntica bestiesa, una autèntica bogeria, però com a mínim ho reconeixia. El senyor Torra reconeixia públicament que ell estava sotmès a l'autoritat del president, segons ell, legítim, Carles Puigdemont. Què farà vostè? Però respongui, si us plau, acceptarà l'autoritat del Consell per la República i de Carles Puigdemont per sobre de la seva? Sí o no? No respondre a aquesta pregunta posa en entredit el caràcter democràtic d'aquest Govern. Pero quisiera acabar esta intervención dirigiéndome al señor Salvador Illa. Asegura el señor Salvador Illa que le ha sorprendido el tono agresivo del señor Aragonès. Asegura el señor Illa que le ha sorprendido que se haya venido arriba, que se le haya subido a las barbas. No se podía saber, ¿verdad?, señor Illa. No se podía saber. Nos dijeron ustedes que con los indultos vendría la distensión y la reconciliación. Pues menos mal, señor Illa, pues menos mal. Pero lo peor todo es que nos llamaron fachas, intolerantes y pájaros de mal agüero a los que avisamos de lo que ocurriría hoy, y hoy ha empezado a ocurrir, que sus indultos no solo no traerían distensión, sino que lo que traerían inmediatamente es un aumento de la tensión. Menudo papelón, señor Illa; menudo papelón, señor Pedro Sánchez. A los separatistas, mimitos durante estos meses y a los constitucionalistas, que advertíamos de lo que iba a ocurrir desde hoy mismo, rechazo constante. Hoy se ha empezado a ver y a comprobar su legado, señor Illa, pero sobre todo el legado, el único legado del sanchismo: subastar los derechos de millones de catalanes constitucionalistas no separatistas para aguantar dos miserables años más en La Moncloa. Menuda vergüenza, señor Illa.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el senyor Albert Batet.
Molt honorable presidenta del Parlament, molt honorable president de la Generalitat, consellers, conselleres, diputats i diputades, molt bon dia a tothom. Som on som, com va dir el Pedro Sánchez fa dues setmanes a Barcelona, i, evidentment, no som on voldríem ser i on voldríem estar, perquè formem part d'un estat que no respecta la nostra voluntat de ser, formem part d'un estat que menysté que Catalunya pugui decidir el seu futur com a país, que atonyina els ciutadans quan voten en un referèndum, un estat que empresona i obliga a exiliar-se líders polítics per posar urnes, un estat que pretén arruïnar servidors públics per explicar Catalunya al món, un estat que persegueix més de tres mil persones per defensar els seus ideals, per treballar a favor de la independència de Catalunya. I la llista podria ser interminable, perquè l'Estat espanyol és una piconadora de repressió que trepitja drets i llibertats sense complexos. Ho hem vist durant tots aquests anys. I amb la complicitat del Partit Socialista des del primer dia. No hi hauria presó i no hi hauria exili si no s'hagués aprovat el 155; si el Partit Socialista conjuntament amb el Partit Popular no haguessin dissolt el Parlament de Catalunya, no haguessin cessat el Govern, i, per tant, els seus membres no haguessin perdut l'aforament. Vostès van ser còmplices perpetuadors que el Govern legítim de l'U d'Octubre anés directe a la presó perquè els hi van treure l'aforament, i el dia 2 de novembre, cinc dies després del 27 d'octubre, vostès els van posar a la presó amb la fiscalia i la senyora Lamela a l'Audiència Nacional. Per tant, en són plenament còmplices. Precisament per aquest motiu, Europa intenta frenar l'Estat espanyol. Des de fa més de tres anys i mig, la pressió política i judicial a l'exili ha aconseguit destapar les vergonyes de l'Estat, que no respecta els valors fundacionals de la Unió Europea. En l'àmbit judicial, la feina de l'exili queda més que contrastada amb el fracàs de les euroordres del senyor Llarena, amb la victòria del president Puigdemont a Alemanya, a Schleswig-Holstein, el reconeixement de les actes del president Puigdemont i els consellers Comín i Ponsatí, malgrat la Junta Electoral Central i malgrat els partits espanyols al Parlament Europeu votant en contra de la immunitat del president Puigdemont, és a dir, del Partit Socialista, del Partit Popular i de Ciutadans; malgrat la sentència favorable del conseller Lluís Puig a Bèlgica, diputat d'aquest Parlament, clau per aconseguir les victòries també al Parlament Europeu. Però també en l'àmbit polític i institucional, amb posicionaments com el del grup de treball de les Nacions Unides, com Amnistia Internacional, com la recent resolució del Consell d'Europa. Estem convençuts que l'Estat espanyol seguiria perseguint i reprimint amb mà de ferro, amb tota la impunitat, si no fos per la tasca d'internacionalització que fan els exiliats, amb el president Puigdemont al capdavant. De fet, que Pedro Sánchez anunciés els indults el mateix dia de la resolució del Consell d'Europa no és per casualitat, sinó que és per causalitat. La posició del Consell d'Europa significa un revés històric per al Regne d'Espanya, perjudica greument la seva imatge; a Espanya li toca compartir informes sobre drets humans amb Turquia –amb Turquia–, un país que no és paradigma de respecte dels drets i les llibertats de la ciutadania. Però, sobretot, la resolució del Consell d'Europa representa una esmena a la totalitat de l'Estat espanyol en la causa contra l'independentisme. Europa ha ensenyat el bastó a Pedro Sánchez i li ha dit clarament: «Així no, senyor Sánchez; així no. Si vol concòrdia o retrobament, el Consell d'Europa li ha donat una lliçó magistral del que s'ha de fer: llibertat als presos polítics, retorn dels exiliats, fi de la repressió, una amnistia de facto. I és evident, doncs, que Pedro Sánchez no ha concedit els indults per convicció, no ho ha fet per convicció; ho ha fet per obligació, per obligació i per la pressió que li ve d'Europa. Si no, perquè no s'hauria hagut de fer abans? Perquè, clar, vostès han tingut temps de sobres. Han estat..., porten al Govern fa més de tres anys, i, escolti'm, la sentència del Tribunal Suprem va sortir a la tardor del 19; ja som a l'estiu del 21. I durant aquest temps què han fet? Sinó per l'obligació que ha vingut d'Europa de fer aquesta situació política, aquests indults. I l'autoanomenat «Govern espanyol més progressista de la història intenta ara, d'aquesta manera, maquillar la seva deriva. Evidentment, ens en alegrem, que s'hagi acabat el patiment de nou líders polítics que no haurien d'haver trepitjat mai, ni un minut, els tres anys i mig de presó que han patit, però els indults són una solució personal, perquè la resolució del conflicte polític entre Catalunya i l'Estat espanyol només serà possible amb l'amnistia i amb l'exercici del dret d'autodeterminació. Com hem dit abans, els indults només són un rentat de cara; si no, com s'entén que l'Estat indulti els presos polítics i la mateixa..., no –no–, la mateixa setmana –la mateixa setmana– pretengui la mort civil de trenta-quatre servidors públics del Govern de la Generalitat de Catalunya? Avui, senyor Illa, amb la seva intervenció m'ha recordat perfectament el senyor Iceta, les intervencions que feia aquí al Parlament de Catalunya, i li he de dir que m'ha decebut profundament. Un dia t'alliberen i l'endemà t'arruïnen, una de freda i una de calenta, una de cal y una de arena. I d'això el PSOE en sap bastant i de fa anys. El Tribunal de Comptes és un tribunal de passar comptes. I ja m'entenen. Perquè no oblidem que el Tribunal de Comptes és un tribunal sense jutges, que emet les sentències sense judici. Made in Spain. En aquest sentit, celebrem que el Govern avaluï i aturi els embargaments de trenta-quatre servidors públics que havien fet front, afrontat el 21 de juliol..., com ha explicat molt bé el conseller Giró, que és una excel·lent notícia, per la Generalitat, que es posi al costat dels afectats i que salvi de la mort civil, evitant per primera vegada –per primera vegada– els embargaments dels seus habitatges, dels seus estalvis i de les seves nòmines. I tanmateix l'Estat espanyol també tindrà problemes per defensar aquest nyap a nivell internacional. La prova més evident és la carta que han signat trenta-tres –trenta-tres– premis Nobel, trenta-tres, i vint destacats economistes de suport al conseller Andreu Mas-Colell, els quals han posat el crit al cel davant aquest escàndol. L'única manera que Pedro Sánchez faci efectiu un retrobament amb Catalunya és que faci un retrobament amb la democràcia, no aplicant cent cinquanta-cincs ni amb tribunals de cuentas. El senyor Pedro Sánchez ja ha dit que no acceptarà mai un referèndum d'autodeterminació. Però el conflicte entre Catalunya i l'Estat és d'arrel democràtica, de respecte democràtic, d'unes diferències legítimes. Vostès volen continuar formant part de l'Estat espanyol. Nosaltres, no; volem la independència de Catalunya. I això l'única manera és de dirimir-ho a les urnes, perquè puguem decidir el nostre futur com a país i com a nació. L'autodeterminació i l'amnistia són element nuclear de la taula de negociació. I aquesta és la clau de volta de la resolució del conflicte; aquesta és la voluntat del cinquanta-dos per cent dels catalans que van expressar en les últimes eleccions al Parlament de Catalunya i per la qual es va facilitar la investidura seva, president Aragonès, i aquesta és la voluntat i el compromís del Govern. President, necessitem actuar amb màxima coordinació i amb tota la força –amb tota la força– i amb totes les eines que tinguem a l'abast per exercir aquesta força de pressió al Govern del Partit Socialista i dels comuns en la negociació de l'Estat. Perquè, com sempre, només amb unitat podrem guanyar la independència. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I a continuació, en el darrer torn d'aquestes primeres intervencions, té la paraula la diputada senyora Marta Vilalta, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Bon dia. Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades, molt honorable president, és molt senzill: prou repressió, amnistia i autodeterminació. Aquests no són uns mantres que ens agradi repetir perquè sí, sinó que són les demandes ciutadanes que generen més consensos al nostre país, aquí a Catalunya. I representen uns consensos perquè vol dir que unes àmplies majories de la ciutadania les aporten com a solucions, i si les han de proposar com a solucions és perquè hi ha de partida uns problemes, un conflicte. A diferència del que intenten fer creure els de la bancada més extrema o fins i tot de vegades el PSC, no hi ha un problema de convivència al nostre país, sinó que el que hi ha és la voluntat reiterada, avalada a les urnes de forma repetida, de voler decidir el nostre futur col·lectiu; el que hi ha és un compromís tan gran amb els drets humans i drets fonamentals i una estima tan gran a la democràcia, que simplement defensem les urnes com a instrument per escoltar la ciutadania i dirimir les decisions que han de marcar el nostre futur. Davant d'això, si aquí s'ha generat un conflicte és perquè aquesta voluntat reiterada, aquest compromís tan ferm, aquest idil·li amb les urnes, des de l'Estat, i mani qui mani, sempre..., doncs no ha estat escoltat. No només això, sinó que ha estat resposta, aquesta voluntat reiterada de voler decidir el nostre futur col·lectiu, ha estat resposta a través de les males arts repressives, d'intentar guanyar per les vies no democràtiques allò que a través de les urnes no es pot guanyar. I certament, som aquí. Perquè quan aquest Parlament va aprovar el nou Estatut, ja fa uns anys, amb 120 vots a favor, de 135, després va ser ribotejat, recorregut i retallat per part dels aparells de l'Estat. Perquè quan aquest Parlament va decidir amb majoria absoluta articular el dret a decidir el 2014, demanar la transferència de la competència per poder convocar un referèndum, quan després vam tornar a guanyar unes eleccions i vam voler convocar un referèndum l'1 d'octubre, l'Estat va tornar a respondre amb dèficits democràtics i en aquest cas amb un pas més encara, amb la violència policial, amb l'aplicació de l'article 155, amb l'empresonament dels líders polítics i socials del procés, amb exili, amb l'orquestració d'una causa general contra l'independentisme. Perquè quan, després de tornar a guanyar a les urnes el passat 14 de febrer amb més del cinquanta per cent dels vots i d'haver guanyat, per tant, l'últim cicle electoral des de l'independentisme, l'Estat torna a respondre amb els seus tentacles, doncs, amb la judicialització i actua ara a través del Tribunal de Cuentas, del Tribunal de Comptes. I vostè, abans, senyor Illa, parlava de decepcions? Veient tot aquest historial de la resposta de l'Estat, que només ha sabut respondre a aquesta voluntat reiterada de la ciutadania a base de repressió i de judicialització? A Catalunya hi ha, doncs, per tant, un conflicte, que té naturalesa política, que alguns l'han volgut judicialitzar, per dir-ho de forma fina, per resoldre'l –per tant, cosa que vol dir esborrar l'adversari per guanyar–, però que nosaltres sabem que només té una solució, que és democràcia i més democràcia. I, per tant, allò que proposem és molt simple –abans ho deia–: escoltar la ciutadania. I quins són els grans consensos, què és allò que diu la ciutadania de forma majoritària al nostre país? Que per resoldre el conflicte polític cal que s'acabi la repressió, i això passa per una amnistia. Que per resoldre el conflicte polític s'ha de deixar de negar la realitat, i és que els conflictes polítics es resolen votant, a través de les urnes, com han fet a Escòcia, com van fer al Quebec. I, per tant, nosaltres no tenim por de les urnes. No sé si algú aquí té por de les urnes, nosaltres no. I per això defensem que la solució segur que no pot passar pel Tribunal de Cuentas, sinó que ha de passar per les urnes; la solució no pot passar per l'exili o per la presó com havia estat fins ara, sinó que ha de passar per les urnes; ni pot passar per més de tres mil encausats i persones perseguides sinó que ha de passar per les urnes. Per l'amnistia i per les urnes. És molt senzill. Escoltar la ciutadania vol dir també ser conscients i reconèixer que l'independentisme va guanyar les eleccions per un cinquanta-dos per cent al Parlament de Catalunya les últimes eleccions del 14 de febrer. Però aquells que som independentistes de soca-rel abans de ser independentistes som demòcrates, i, per tant, no volem imposar la independència a ningú, no en tenim prou amb guanyar amb el cinquanta-dos per cent per imposar la independència, sinó que volem poder-la decidir, volem poder votar-la, volem poder posar el futur del nostre país a mans de la ciutadania de tots, de totes les persones d'aquest país. I no som nosaltres només que diem això. Tres de cada quatre catalans, i això ho recull el CEO, estan a favor de poder votar el nostre futur en un referèndum acordat. Tres de cada quatre catalanes també estan en contra de la repressió, dades del mateix CEO. Fins i tot els que són partidaris del no a la independència, de no arribar a una república catalana, en aquest cas, el cinquanta-tres per cent dels qui votarien no en aquesta consulta defensen el dret de poder celebrar aquest referèndum acordat, i més de la meitat dels votants del PSC també estan d'acord en poder-lo celebrar. Així doncs, és claríssim, el referèndum és el mínim comú denominador de la política catalana, perquè és l'instrument que aplega a tothom, és el més inclusiu i el que genera més consens i, a més a més, és possible. Només depèn de la voluntat política i de referir-nos als tractats internacionals i a la carta de drets polítics que l'Estat també va signar ja fa més de quaranta anys. És des d'aquest convenciment que la repressió no pot ser mai la resposta i que la batallarem òbviament amb tota la fermesa i amb la solidaritat. I que..., ja ha quedat evidenciat que la presó no ensorrarà les idees o que cada vegada que descarrilin i que vulguin portar el conflicte cap als jutges, nosaltres l'intentarem situar una altra vegada a la taula política. És des d'aquest convenciment, per tant, que nosaltres sí defensem el diàleg, la negociació per aconseguir trobar aquesta solució democràtica. No pensem regalar la bandera de la paraula, la bandera del diàleg a ningú. Ens fem nostre, de fet, aquell verb tan genuí i català com és «enraonar: «Usar la raó. Parlar escoltant l'altre. Deliberar i intentar arribar a conclusions de forma raonada, de forma constructiva. Un verb que, per tant, no existeix amb els mateixos matisos en castellà, potser seu ser per alguna cosa. Tenim una oportunitat, per tant, nosaltres ara, al nostre abast, i no la volem desaprofitar. El repte d'aquells que defensem justament aquests grans consensos, amnistia i autodeterminació, és..., el repte que tenim ara, per tant, en aquest moment, en aquest context, és coordinar-nos al màxim i aglutinar la màxima fortalesa per anar a defensar aquestes propostes que generen tant consens, entre un setanta-cinc i un vuitanta per cent, a la taula de negociació davant del Govern de l'Estat. Per això, president, ens posem a disposició del país per contribuir a articular aquest acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia per forjar aquests consensos. I un missatge, en aquest sentit: si bé és cert que sense força és possible que el diàleg no funcioni, també és cert que una manera de tenir més força és justament apostant pel diàleg, per la via dialogada i negociada, perquè ens ajuda a guanyar credibilitat i legitimitat tant a nivell intern com a nivell internacional. I justament és en l'àmbit internacional des d'on arriben les principals bufetades a l'Estat i des d'on sabem que acabarà arribant la justícia que fins ara aquí no s'ha trobat. El passat 20 de juny era el Consell d'Europa, ja se n'ha parlat a bastament, doncs el Consell d'Europa va tornar a fer visible la vergonya democràtica que suposa l'Estat espanyol per als països del seu entorn. I, encara que van intentar frenar-ho, ni les esmenes ni les pressions van aconseguir frenar el que és una obvietat irrefutable a tot arreu: hi havia presos polítics i s'havien d'alliberar; cal que es retirin els càrrecs contra les persones exiliades i, per tant, que puguin retornar; l'U d'Octubre no hi va haver violència per part de la ciutadania i es proposa, per tant, per la via del diàleg i la resolució democràtica. El camí és el que ens marca aquest Consell d'Europa, l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa. Faria bé, per tant, en el seu conjunt, l'Estat, d'escoltar Europa i de deixar de posar-se d'esquena, sobretot la seva judicatura, als drets i les llibertats i a les garanties democràtiques més bàsiques. Perquè, de fet, emprendre el camí de la repressió, que és el que ha transitat els últims anys l'Estat espanyol, emprendre el camí de l'autoritarisme només serveix per abonar el terreny on després hi creix l'extrema dreta i el discurs de l'odi. És cert que fa uns dies s'han produït els indults. Benvinguts. Estem contents de poder tenir entre nosaltres altra vegada els companys i les companyes i, per tant, que estiguin fora de la presó, on no haurien hagut d'entrar mai. De fet, en una democràcia plena no hi haurien hagut d'entrar ni un sol moment. Creiem que els indults poden ajudar, poden aportar garanties en el procés de negociació, però els indults no són la solució definitiva, perquè la repressió segueix. Hi ha persones exiliades, polítiques encausades, si abans t'ho afinava la fiscalia, ara t'ho reafina el Tribunal de Comptes, amb aquesta persecució obsessiva a persones per fer allò que tenen tot el dret a fer, acció exterior. Estem davant, per tant, de pur càstig, pura venjança i també potser, qui sap, d'un avís per a futurs navegants. Quina és, per tant, novament la resposta a la situació actual? Doncs justament amnistia per acabar amb aquesta repressió econòmica, per acabar amb les causes que estan al jutjat d'instrucció número 13, número 18, del Tribunal Superior de Justícia. I mentrestant, president, i davant d'aquesta barbaritat, tota la solidaritat, certament, i tot el suport al Govern per aquest mecanisme, aquest fons complementari per defensar els servidors públics. Acabem amb la nostra..., amb refermar-nos en aquesta nostra voluntat de treballar a bastament [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , de treballar de forma compromesa, per forjar aquests grans consensos que sabem que són la solució al conflicte polític que existeix al nostre país. I això és amnistia, això és autodeterminació i sabem que és inevitable.
Ha acabat la paraula, diputada.
Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Ara, un cop han intervingut tots els... Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
A veure si tinc sort, presidenta [[rialles]] , per l'article 90 per una observança, per una fidel observança al Reglament, de l'article 233, concretament, que parla de les regles de comportament al debat.
Perdoni, però l'article 233, que parla de les regles de comportament en el debat, és potestat de qui dirigeix el debat d'aplicar-lo. Quina observança em vol fer sobre aquest article?
Sobre aquest article, la pronunciació, el pronunciament d'expressions inconvenients contra el decòrum.
El decòrum, sí.
Contra el decòrum, sí. O sigui, si em concedeix un moment...
Però això ho he de considerar jo per treure o donar la paraula.
Jo li demano a la seva consideració i és vostè qui decideixi si em dona la paraula o no.
Li dono trenta segons perquè em digui per què hauria hagut d'aplicar aquest article.
Doncs, miri, a mi realment que la senyora Vilalta parli del verb «enraonar en català, del qual em sembla molt bé que se'n senti cofoia i orgullosa..., però que digui que deu ser per alguna cosa que el castellà no té un equivalent del verb «enraonar, a mi em sembla realment vomitiu. Em sembla impresentable que en un parlament com aquest es digui...
Senyor Martín Blanco. Senyor Martin Blanco, ja ha passat els trenta segons, però és evident que fer semàntica comparada de les llengües no és una expressió contrària al decòrum d'aquesta cambra.
També ha dit que els castellanoparlants són menys democràtics...
Senyor Martín Blanco...
És impresentable...
Senyor Martín Blanco, no té la paraula. [[Pausa.]] Gràcies. En aquest punt, havent intervingut tots els grups parlamentaris de la cambra, té la paraula per fer la seva rèplica el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Vicepresident, conselleres, consellers, diputades i diputats... Voldré, doncs, dedicar els minuts d'aquesta rèplica a poder fer algunes reflexions que m'agradaria compartir amb tots vostès, no? La primera és sobre el concepte del diàleg que hem d'afrontar en els propers mesos, i de manera molt intensa en les properes setmanes. Jo soc un ferm compromès amb el diàleg i la negociació; ho seré sempre, fins i tot quan al davant hi tingui qui no ho vulgui –sempre. En tot cas, crec que ha de partir d'unes premisses. En primer lloc, el diàleg arreu, també el diàleg a dins de Catalunya, no pot substituir el resultat electoral; no podem substituir el resultat electoral del 14 de febrer, no es pot adulterar. Per tant, parlem, enraonem, discutim, si cal, doncs, trobem punts d'acord, però no podem adulterar el resultat electoral, que crec que és clar, en aquest sentit, és manifestament clar: cinquanta-dos per cent dels vots a les eleccions del 14 de febrer a favor de candidatures independentistes, i això no es pot adulterar. En segon lloc, un diàleg honest és aquell que no exclou cap proposta. Perquè, clar, si la qüestió és: «Escolti'm, seiem a dialogar, parlem, però d'entrada, escolti'm, del que vostè planteja no en parlarem. No. És a dir, ha d'entendre totes les propostes; jo estic disposat a escoltar-les totes. Però una reflexió: potser la proposta que vostès plantegen també és divisiva, eh?, senyor Illa. Perquè, per alguna cosa no ha obtingut la majoria en aquest Parlament. [[Veus de fons.]] Potser... [[Veus de fons.]] Puc parlar o no? Perquè crec que és imprescindible en el diàleg que quan un parla l'altre escolti. Jo els he escoltat atentament i no els ha interromput. Gràcies. Per tant, no es pot excloure cap proposta. Aleshores, si la qüestió és d'entrada de dir: «–Miri, aquí hem de seure tots a parlar, hem de fer... –D'acord, sí, sí, sí. –Catalunya és un país divers, però la seva proposta, no, perquè és divisiva. –Ah, i per què és divisiva? –Ah, perquè només té el cinquanta-dos per cent. Jo tinc el vint-i-dos i vint-i-tres, però la meva no és divisiva. Llavors, vaja, jo crec que aquí hi ha un problema de lògica que hauríem de poder aterrar. Per tant, no es pot excloure cap proposta. Jo el que dic és: pactem els procediments. De fet, ara que es parla del Diplocat i del Tribunal de Cuentas, recordo que en un dels debats aquests –que deu estar perseguit i hi deu estar inclòs el cafè que va costar, que ens van convidar–, en un debat amb un diputat del seu grup, present en aquesta cambra, i a la Mesa, més concretament, vam discutir davant de diputats estrangers sobre les diferents opcions. I recordo perfectament que aquell dia els deia: pactem els procediments. És a dir, amb quins procediments i en quines condicions vostès consideren legítim que aquest país esdevingui un estat independent? Perquè si d'entrada ja no ho és mai, aleshores crec que el diàleg..., el que vostès busquen, llavors, és silenciar els posicionaments d'aquesta majoria a favor, del cinquanta-dos per cent. I jo crec que també posar com a condició que ha d'haver-hi tots els grups parlamentaris, quan tenim clarament una extrema dreta en aquest Parlament que rebentarà qualsevol diàleg, crec que és realment que no hi ha voluntat de que sigui un diàleg honest. Al final, la discussió és: Catalunya és un subjecte polític que pugui decidir lliurement el seu futur o no? Jo sempre he cregut que sí. L'Estatut actual no va tenir el meu vot en el referèndum, perquè creia que era insuficient, però des del moment en què ho va decidir la ciutadania de Catalunya va passar a ser el meu Estatut. Estan disposats els contraris a la independència a pactar un procediment? Perquè aquesta és la fórmula, jo crec, pactem un procediment. I, la veritat, de diàleg n'hem fet. És a dir, en quaranta-set dies ens hem reunit amb tots els grups parlamentaris que tenen vocació de treball democràtic; ens hem reunit..., hem recuperat les relacions bilaterals amb l'Ajuntament de Barcelona, amb el Consell General d'Aran, amb el president del Govern d'Espanya –tenim acordada la data de la bilateral i data de la mesa de diàleg–; ens hem reunit amb els agents econòmics i socials, patronals i sindicats. En quaranta-set dies. Per tant, de voluntat de diàleg n'hi ha. Si bàsicament el que hem fet és estar dialogant aquests dies. I si la pretensió d'aquesta taula de partits és menystenir la legitimitat de la posició de la Generalitat perquè no té un consens unànime del Parlament de Catalunya, crec que ens equivoquem. Perquè jo no demano al president del Govern d'Espanya que vingui amb un consens del Congrés de Diputats, no ho demano, perquè és un govern que està escollit amb unes majories, és una negociació de govern a govern i, evidentment, té tota la legitimitat per venir a la mesa de negociació i fer el seu plantejament. No li demano que ho acordi amb el Partit Popular. Per tant, crec que és evident que el Govern de Catalunya té tota la legitimitat per fer el seu plantejament. I em deia: «Vostè potser no està prou segur dels plantejaments per afrontar-ho en una taula de partits. Per cert, gràcies per reivindicar el president Torra. Crec que això és una novetat, que vostè no ho havia fet fins ara, i, per tant, gràcies per reivindicar el president Torra i les reunions que es van produir en aquesta taula. Però nosaltres estem convençuts dels nostres plantejaments. De fet, si vostès estan convençuts dels seus, votem. I, si tan convençuts estan, evidentment que estaran en disposició de convèncer a una majoria de la ciutadania de Catalunya. Per tant, crec que hem de fer un diàleg dins de Catalunya –sí, evidentment–, però no pot substituir el mandat electoral, no es pot excloure cap proposta i ha de permetre ser un diàleg inclusiu. La proposta de referèndum és la que permet a tothom, independentistes i no independentistes, pronunciar-se. El problema és que potser es té por del resultat. Però, si es té por del que vol la ciutadania de Catalunya, aleshores es té por del diàleg i dels acords. Per tant, la proposta de referèndum és la proposta que permet a tothom votar, defensar, i que la ciutadania decideixi. En tot cas, la intervenció de VOX es pot resumir en que el problema seu és que hem guanyat les eleccions, i que l'independentisme ha guanyat. I, a partir d'aquí, ens treuen tota la legitimitat. Però és que hem guanyat, i això vostès no ho podran canviar. I, per tant, doncs, escolti'm, a partir d'aquí, continuïn en la seva línia, continuïn amb les seves amenaces, però a nosaltres no ens aturaran, en aquest sentit, perquè tenim la majoria. I ho farem, escolti'm, amb la voluntat d'arribar a acords, evidentment, amb tothom. Amb vostès, evidentment, no hi ha marge possible per als acords, com és notori. La intervenció de Candidatura d'Unitat Popular. Estic d'acord en que l'acord nacional per a l'autodeterminació i l'amnistia no pot ser només una eina per recollir el que són els plantejaments que el Govern ha de portar a una mesa de negociació. Ha d'anar molt més enllà, això s'ha d'abordar, s'ha d'abordar conjuntament i, per tant, totalment d'acord que no s'ha de limitar a això. Però sí que crec que és imprescindible que, atès que afrontarem una de les negociacions més difícils –jo crec que la més complicada, perquè serà la més ambiciosa– que ha afrontat la Generalitat, és bo poder-hi anar amb tots els suports i, com a mínim, si hi ha un plantejament en què coincidim àmpliament, que és l'amnistia i l'autodeterminació, anar amb tota la força a defensar-ho. Una reflexió per als comuns. Ha fet referència a la correlació de forces. Diu: «Ara no hi ha la correlació de forces. I la meva pregunta és: a l'Estat, si ara que hi ha un govern de coalició, PSOE i Podemos, que no hi havia estat mai, amb una majoria de la investidura que inclou l'independentisme català però també l'independentisme basc, que inclou sobiranistes d'arreu de l'Estat, si aquesta correlació de forces no ens permet avançar suficientment, quina ens permetrà avançar?, perquè no me n'imagino una que sigui gaire millor que aquesta, com a mínim possible en els propers anys. Per tant, aprofitem-la ara i posem-hi tota l'ambició –posem-hi tota l'ambició. Pel que fa a Ciutadans, bé, senyor Carrizosa, vostè té una confusió respecte al Tribunal de Cuentas. És a dir, els avals que es demanen ara, les fiances que es demana dipositar no són els avals de la responsabilitat civil derivada de la sentència del Tribunal Suprem. Són els avals que es demanen per un informe del Tribunal de Comptes sobre l'acció exterior. Per tant, no són uns diners que es reclamin per una sentència ferma. Per tant, són dues coses diferents. I, per tant, el que nosaltres avui hem denunciat amb insistència és que no hi ha una sentència ferma. Per tant, són dos procediments absolutament diferents. Quan algú es mira la repressió de lluny, és probable que li costi d'identificar. Nosaltres que la patim, tenim bastant clar el que és cada cosa. I després crec que també aquí hem de poder dir tota la veritat, respecte al relator de l'informe a l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa, i m'ho han ratificat diferents parlamentaris i responsables parlamentaris que hi eren en aquell moment. Va venir al Parlament i es va voler reunir en una reunió amb tots els grups parlamentaris, i vostès i el Partit Popular no hi van voler anar. Però no digui que no es va voler reunir amb vostè, sinó que, diguem que el sentit és el contrari, van ser vostès que no van voler participar en aquesta reunió. Escolti'm, són lliures de participar en les reunions que vulguin, però en tot cas siguem honestos, perquè és una persona que no està aquí i que, per tant, no ho pot rebatre, però hem confirmat..., sí que hi havien diputats del Partit Socialista presents en aquella reunió i suposo que deurien explicar el seu punt de vista al respecte. El Partit Popular sempre fa la mateixa pregunta, sobre la meva autoritat a qui la sotmeto. Doncs a qui m'ha atorgat la confiança, que és aquest Parlament. I ja li he respost cinc vegades, en diversos debats, i cada vegada m'ho pregunta. Suposo que és un ús retòric que li deu permetre omplir els discursos i, bé, sortir aquí amb una mica més de gràcia, però... [[el president de la Generalitat riu]] , escolti'm, jo..., el meu límit és la confiança d'aquest Parlament que és qui me l'ha atorgada en la investidura, i no és cap altre, i és al Parlament, al que em sotmeto. I, finalment, per a Junts i Esquerra, crec que tenim aquests grans consensos a favor del referèndum d'autodeterminació i de l'amnistia, que hem d'anar a defensar; que ho hem de fer amb la fermesa de saber que tenim al darrere una majoria electoral que es va expressar clarament el 14 de febrer; que ho hem de fer també sent conscients que serà d'una altíssima complexitat, i que hi hem d'anar amb tota la voluntat de guanyar. I que no és una qüestió només d'anar a constatar les dificultats, perquè això ja ho sabem ara, sinó que anem a intentar trencar les barreres que ens trobem. I, per tant, aquí hem d'anar-hi amb tota la força, i estic convençut que els consensos que hem estat capaços de forjar ens donaran encara molta més força per avançar en els nostres objectius, perquè el que defensem és, com deia la diputada Vilalta, senzill, però alhora evidentment ambiciós, que és que aquest país decideixi i que ningú vagi a la presó per defensar que aquest país té el dret a decidir. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per espai de cinc minuts, els representants dels grups parlamentaris poden exercir el seu dret a rèplica. Per tant, en primer lloc, té la paraula el senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, Fídies va ser l'escultor més famós de Grècia, de la Grècia clàssica. Va viure al segle V abans de Crist, contemporani de Pèricles, el gran governant grec. Les seves escultures van sorprendre tant els seus contemporanis, que es pensaven que estaven en moviment. I Plató, en un dels seus diàlegs, no recordo quin –potser la molt honorable presidenta, que coneix més bé que jo la literatura clàssica me'l podrà recordar llavors–, menciona en un dels seus diàlegs..., un dels protagonistes es refereix a un dels seus contradictors dient: «No sé on ets. Els teus arguments són com les estàtues de Fídies, es mouen constantment. I això em passa una mica a mi amb vostè, jo ja no sé on som: si estem culminant la independència, si hem de tornar a votar, si hem votat i no servia... No sé on som. Jo li dic on som nosaltres, on crec jo que som, eh? Estem obrint un temps nou a Catalunya, i vostè té un paper clau en aquest nou temps a Catalunya, perquè és el president de la Generalitat de Catalunya, que va obtenir la confiança d'aquesta cambra, tot i no guanyar les eleccions, i jo ho respecto, això. I li estic demanant que faci de president de tots els catalans, de tots els catalans i totes les catalanes, i que ajudem a obrir aquest nou temps a Catalunya. Crec que el Govern d'Espanya, el Consell de Ministres, va fer un pas important, arriscat. A ningú se li escapa escoltant les intervencions d'alguns grups d'aquest Parlament o veient el debat polític d'algun dels diputats. Arriscat, fruit de la convicció, no de cap exigència. M'és igual el que diguin, m'és igual. Jo estic per sobre d'això, m'és igual. M'interessa obrir un temps nou a Catalunya. M'interessa això, i crec que s'ha fet un pas. Jo li demano que es mogui el Govern de la Generalitat, que es mogui vostè. Li demano que obri una taula de diàleg a Catalunya. President, una taula de diàleg no és reunir-se amb els presidents dels grups parlamentaris. No és això. Això està molt bé que ho faci. Estaria bé també que es reunís amb el cap de l'oposició. Però és igual; si no ho fa, és igual –sí, ho dic com a cap de l'oposició–, però és igual, és que és igual, m'és igual. Un diàleg és diferent, i vostè ho sap –i vostè ho sap. I no he sigut jo ni el meu grup el que ha posat un termini de dos anys. Això serà difícil, clar que serà difícil. Molt. I lent. Però a Catalunya tenim visions diferents i ens hem de posar d'acord, a Catalunya, i també els governs de Catalunya i d'Espanya. Però ara li diré una cosa que vostè sap perfectament: ni el Govern d'Espanya ni el de Catalunya –suposo que vostè no té aquesta intenció– pot prendre cap decisió que no correspongui al seu marc d'actuació. El Govern d'Espanya té el mandat que té. I hi han coses que no pot decidir el Govern d'Espanya. Pot tenir voluntat política, però no li correspon decidir res. Té un mandat, com el té vostè com a president de la Generalitat. Perquè la seva font de legitimitat naturalment que és la majoria..., la confiança que va obtenir d'aquest Parlament, que no va comptar amb la del meu grup, però també són l'Estatut i la Constitució, que fan que vostè pugui prendre decisions transcendentals per a la vida dels catalans. Aquest és el missatge principal que jo volia donar. I algunes consideracions molt ràpides, perquè, si no, la presidenta em cridarà l'atenció. Un cop més Tarradellas. No fem el ridícul. No l'ha fet vostè –no l'ha fet vostè–, però el voregem quan diem que els fons..., que sí, que el Govern d'Espanya ha decidit donar a les comunitats autònomes..., ho ignorem, això. Jo recordo aquí quan es parlava de que «Espanya no ens dona vacunes, ara, quan arriben, no les mencionem. Si venen d'Europa. Si això..., és que no ens fem cap favor. Al final, els diners clar que surten dels ciutadans, dels ciutadans i del deute –i del deute– perquè tots els estats –tots, tots, tots, tots– s'han endeutat, i han fet bé –tots–, per poder en un moment determinat estimular les nostres economies i que ningú quedi endarrere. Dos. Hi ha un problema d'actitud. Jo el veig a vostè amb el desig... I això és bo –i això és bo–, perquè s'han de prendre decisions valentes, però no ens envalentim excessivament. Si no, perdem de vista el principi de realitat. Hi ha un marc jurídic i s'ha de respectar. Podem canviar-lo? Sí, tots junts –tots junts. I la veu del meu grup ha de ser escoltada, i ha de ser escoltada la veu del Partit Popular, i ha de ser escoltada la veu de tothom que els ciutadans de Catalunya han votat. Última consideració. És molt important l'encaix de Catalunya a Espanya, però és molt important també el dia a dia: la pandèmia, l'ampliació de l'aeroport, la renovació de la Fórmula 1 –de Barcelona, Catalunya, Espanya, a Montmeló–, els fons europeus... Estan més preocupats per qui decideix que no què decidim fer. Amb tot això vostè sap que hi ha una política de mà estesa, de moment vostè no n'ha volgut fer ús, però aquí està. L'hi torno a reiterar. I dues consideracions molt ràpides finals. Jo no reivindico el president Torra. Estic molt allunyat del seu pensament polític, però el respecto. El vaig respectar quan era president, vaig tractar amb ell en la meva funció de ministre de Sanitat i el segueixo respectant, tot i estar allunyadíssim del que ell defensa. No el reivindico, el respecto. S'han referit –i ho agraeixo–, molts portaveus, a les meves intencions. No em dona temps de respondre. Només vull dir una cosa al senyor Alejandro Fernández, del Partit Popular. Potser el Govern de la Generalitat no es mou, però Catalunya s'està movent. L'última enquesta de l'ICPS diu que només un vint-i-tres per cent veuen una solució amb un referèndum i que la majoria vol abordar el tema del finançament. Abordem-lo. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Illa. Gràcies. A continuació, té la paraula el senyor Ignacio Garriga, en nom del Grup Parlamentari VOX.
Gracias, señora presidenta. En primer lugar, celebro, señor Aragonès, que sea consciente de que con nosotros no hay absolutamente ningún tipo de margen de acuerdo. Efectivamente. Porque nosotros jamás nos vamos a sentar a dialogar con totalitarios disfrazados de demócratas, con malversadores o con personas como las que forman su Gobierno, que lo único que pretende es socavar todavía más el bienestar y la prosperidad de los catalanes. Y sí, voy a tener el profundo honor de ser el único presidente de grupo parlamentario del Parlament que no tiene la foto con usted en su despacho, porque ya lo he dicho, y se evidencia, en este Parlament y en Cataluña, que solo queda VOX como oposición frontal frente a sus políticas totalitarias y sectarias. Hablaba de diálogo. Mire, me lo oirá repetírselo a lo largo de esta legislatura, que ya le auguré que sería corta, no auguro más de dos años, pero diálogo sobre la unidad nacional, jamás. La unidad nacional ni se discute ni se vota, se defiende, señor Aragonès. Y ya sé que a usted esto le puede generar cierto sarpullido o cierta tensión, pero es nuestro ordenamiento constitucional, son nuestras reglas del juego. Y le aseguro que, por mucho que ustedes lo repitan y mientan a sus palmeros y hagan manifestaciones el Once de Septiembre, vayan aquí o vayan allá, nunca conseguirán romper la unidad nacional. [[Alguns aplaudiments.]] Ni por mucho que se asocien con un traidor como pueda ser el señor Sánchez. Por tanto, el único diálogo que debe haber en Cataluña y en España, y especialmente en Cataluña, es el que afronte el único y verdadero conflicto, que es el conflicto social que ustedes han creado a lo largo de las últimas décadas. Un conflicto social que, por ejemplo, nos lleva a tener que abordar, por ejemplo, los 20.000 barracones que tenemos en Cataluña, los 73.000 catalanes que están esperando para recibir la prestación por dependencia o los más de 230.000 catalanes que esperan a ser atendidos por un especialista médico. Estas son las verdaderas necesidades de los catalanes y son los verdaderos problemas que deberían estar copando el debate político en Cataluña, y no sus delirios ideológicos y su permanente voluntad de generar ese intento, porque... –digo «intento porque, repito, jamás lo lograrán–, de romper la unidad nacional y nuestra convivencia. Usted ha elevado, como si de un sacrosanto se tratara, el panfleto del informe del Consejo Europeo. Pero, señor Aragonès, es un informe sectario, falaz y que lo único que pretende es dinamitar nuestra soberanía nacional. Y por eso desde aquí les decimos a los burócratas europeos que respeten nuestra soberanía nacional y que dejen de entrometerse en nuestra querida España. [[Alguns aplaudiments.]] Porque usted sabe tanto como yo que ese informe, pagado por ustedes al señor letón, que le pasearon por aquí como si de una marioneta se tratara, no se sostiene desde ningún punto de vista ni político ni jurídico ni procesal. Usted lo sabe perfectamente. Es un panfleto que lo único que pretende es justificar los indultos del traidor Sánchez. Eso es verdaderamente el informe del Consejo Europeo. Y, para terminar, le quería decir a la representante de la CUP, y también lo puedo hacer extensivo al señor Aragonès y al resto de miembros del Govern, ustedes, y usted lo ha dicho claramente: «Sí, nosotros vamos a subvertir el orden constitucional. Pues fantástico. Yo a todos aquellos que tengan la voluntad de subvertir el orden constitucional les doy un consejo: vayan haciendo las maletas, cojan buenos libros porque acabarán todos en prisión, que es de donde no deberían de haber salido algunos. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Bé, gràcies, presidenta. Després de les intervencions de tothom, president, el que queda clar és que el marc de l'Estat és acabar amb el conflicte sense resoldre'l. És obviant la resolució pel que planteja el senyor Illa amb què l'encaix de Catalunya i Espanya s'ha de resoldre en base a les grans infraestructures –règim del 78 en estat pur–, però també davant d'aquells que parlen de correlació de forces, que en el fons parlen de la correlació de forces a Madrid, no dels grans consensos de país. Perquè què hem de fer quan aquí hi ha un gran consens al país per regular el preu del lloguer, però en canvi la correlació de forces a Madrid diu que no? Què és? No regulem el lloguer aquí, perquè la correlació de forces a Madrid no existeix. Trist, i ho dic amb profunda tristesa, haver vist com finalment els grans consensos de país passen en funció de la correlació de forces del que es pot o no es pot legislar al Congrés dels Diputats. És per això que nosaltres seguim insistint que per resoldre el conflicte el que cal és canviar de marc i canviar de marc vol dir promoure una revolució democràtica. Cal abordar des d'aquí el debat. L'hi preguntava abans. Vostè planteja uns objectius de país que tenen a veure amb referèndum i amnistia. Com es creen les condicions davant d'aquesta realitat? L'hi torno a preguntar: és l'Estat qui marca el límit o estem disposades, ens posem a treballar per utilitzar totes les eines que tinguem a l'abast? Les que vostè defensa, però també les que defensen d'altres. Hi ha un altre element que ens preocupa. Ens preocupa que torna a haver-hi una aparent confiança total en les institucions europees i en una certa voluntat de que seran les institucions europees les que faran modificar la voluntat del Govern espanyol. Una profunda confiança en aquesta idea de democràcia liberal que és neutral davant dels conflictes. Hem vist al llarg de la història com la democràcia liberal mai és neutral davant dels conflictes. I és que, a més a més, aquesta idea de democràcia liberal s'ensorra, s'ensorra amb l'auge a nivell internacional de les propostes feixistes arreu que estan al servei de les classes dominants i per tant que aquí també hem de posar atenció i parar atenció a l'hora que parlem de resolució del conflicte, quan parlem d'autodeterminació, quan parlem de necessitat de decidir el futur lliurement d'aquest poble. Per tant, nosaltres insistim. La qüestió és articular un poder polític que pugui confrontar l'Estat, que pugui confrontar-lo a partir d'aquells drets que aquí sí que són de consensos de país malgrat que la correlació de forces a Madrid no existeixi. I que en base a aquesta confrontació i per tant en base a aquesta garantia de drets aquí, sostinguem una pulsió política suficientment potent que sí que sigui la que faci inevitable o que pugui forçar l'Estat a acceptar un referèndum d'autodeterminació com a culminació final. No partim de que només amb el diàleg el forçarem. I per anar acabant. Ens preocupa també la sensació de que aquest és un debat d'un escenari no real de negociació. No és un debat amb l'atenció que entenem que comportaria una negociació real que porti a la ruptura amb el règim del 78, sinó que malgrat que hi hagi algun estirabot més alt o que hi hagi alguna paraula més altisonant, és més propi d'un temps d'impàs. I és aquí on correm el risc de convertir en un fetitxe l'autodeterminació, que es converteixi en un horitzó etern, com quan aquí durant molts anys hi havia qui defensava l'autogovern i l'utilitzava com a un horitzó futur. L'autodeterminació és un consens de país amb un ampli espectre de població que el defensa i és una necessitat no per caprici, sinó per poder garantir drets i per treballar per una societat més justa i un país lliure, just i social. És aquí on cal que l'Acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia es posi a treballar, però és aquí també on cal que el Govern treballi en avançar en la garantia d'aquests drets, que són els que ens faran avançar també per autodeterminar-nos completament i per tant construir el país que deia, lliure. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, presidenta. Sí, senyora Reguant, correlació de forces. Correlació de forces aquí i allí, perquè em vol dir que si en lloc de tindre nou diputades la CUP en tingués trenta-cinc hagués acceptat el mateix acord d'investidura amb l'actual Govern, que manté, per exemple, el Hard Rock? Doncs no. Segurament si en tinguessin trenta-cinc i no en tinguessin nou, doncs vostès tindrien la presidència de la Generalitat i tindríem un govern anticapitalista. És el que hi ha i se'n diu correlació de forces. I ara al senyor Aragonès, clar, correlació de forces, si n'hi ha una correlació de forces, millor, al Govern central, i és que Unidas Podemos i En Comú Podem tinga més diputats, més diputades, més ministres que el Partit Socialista. Correlació de forces, ens agrade o no. Anant a la desjudicialització. Totes sabem que la resolució del conflicte no serà ràpida, no serà fàcil i que almenys ara, perquè si no, seria mentir, dir el contrari seria mentir, ara no serà de màxims. Ho sabem. Precisament, hi torne: per la correlació de forces. I crec que és important no generar expectatives que no passaran. I crec que també és important dir que es pot avançar i que l'única cosa que no podem fer és quedar-nos de braços creuats. I, per tant, hi insisteixo, avançar en sobirania i en cuidar més i millor la nostra gent. Referèndum? Sí, i tant. Ja saben que nosaltres sempre hem defensat el referèndum, a diferència de vostès; nosaltres sempre hem dit que era l'eina. Ara, referèndum sí i diàleg també. Una cosa no pot anar sense l'altra. I dic això perquè sap vostè que alguns membres, que suposadament formaran part de l'acord nacional que vostè proposa no creuen en el diàleg. I per això, jo, hi insisteixo, taula de partits, taula de partits principalment amb aquelles forces que sempre han defensat el diàleg. I torno a l'acord nacional, l'Acord nacional per l'amnistia i l'autodeterminació. Em sembla molt bé, però és que no pot ser l'excusa per no convocar la taula de partits. És així de fàcil. I al final, aquest acord nacional sembla més que serà un òrgan de coordinació de l'espai independentista –a veure si vostès finalment aproven els pressupostos del Govern central o no– que realment de consensos transversals en la societat catalana per resoldre el conflicte polític. I vaig acabant. Vull recordar els cinc punts que nosaltres considerem que han de ser punt de partida per a la taula del diàleg: desjudicialitzar, reconeixement nacional de Catalunya, creixement competencial, hisenda pròpia i solidària, i un acord que ha de ser votat pels catalans i les catalanes. Hi torne a insistir, si vol transitar la via del diàleg, esculla bé els companys de viatge, i per això taula de partits. I per últim, i també és important, vostè està deixant Catalunya fora de les aliances mediterrànies, i ja l'hi dic, nosaltres treballarem amb les Illes Balears, amb el País Valencià per defensar les causes comunes: corredor Mediterrani, fons europeus, sistema de finançament i tantes i tantes causes comunes que hem de treballar plegades, precisament, per fer front a aquest model centralista i recentralitzador que ens imposen des de Madrid. Per tant, prou ja que Catalunya estiga d'esquenes a la resta de pobles de l'Estat, principalment a tots aquells que també es veuen perjudicats per aquest model actual, i treballem en aquesta aliança mediterrània per tindre una república plurinacional, justa, verda i feminista. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Carrizosa.
Gracias, señora presidenta. Miren, hay razones por las que la política a veces se mezcla con los tribunales, y es cuando anida la intolerancia y el abuso en la política y alguien se tiene que defender y alguien tiene que defendernos. Y yo se lo digo porque hemos tenido un ejemplo en este debate, de abuso y de comentarios supremacistas. Precisamente, la persona..., de la portavoz señora Vilalta. Sí, señora Vilalta, usted ha dicho que en castellano no tenemos un verbo equivalente al verbo catalán «enraonar y que por alguna cosa será. Bueno, pues ese comentario es clarísimamente supremacista a nuestro juicio. Sí, porque supone que hay un catalán atávico dialogante frente a un español atávico opresor. Y, digamos, esa concepción de lo español y a la vez de lo catalán es profundamente reprochable en una democracia. Aquí estamos acostumbrados a que se hable de bestias taradas, de «ñordos, de los que gritan y ponen recursos. Señora Vilalta, ese tipo de discurso de que enraonar, por alguna cosa, no estará en español es precisamente el fundamento de muchos de ustedes de esta bancada de aquí, de la bancada extremista, es precisamente el fundamento de que ustedes hagan muchas cosas de las que hacen. Y, además, oiga, consulte el diccionario –consulte el diccionario– que enraonar es exactamente lo mismo que «hablar, conversar, platicar, debatir y expresarse con la palabra. Y ya está, es lo mismo. Será que su aversión al bilingüismo impide que tengan ustedes claras las equivalencias semánticas, señora presidenta, entre las palabras en castellano y en catalán. Seguramente será por eso. Y, bueno, por eso le digo que no nos hablen de desjudicializar a nosotros. No nos hable de desjudicializar cuando hay una oligarquía gobernante con el poder, con todo el poder político y económico e ideas supremacistas mal disimuladas que afloran entre medio de los debates y en las propias redes sociales, entre sus correligionarios, la gente demócrata, libre, sin complejos, tan catalana como ustedes dice que por ahí no y que no nos vamos a dejar que ustedes abusen de nosotros y nos señalen y se refieran a los castellanos..., a los catalanes y españoles..., a los que nos sentimos catalanes y españoles como personas que no entendemos o que no tenemos verbos que designen lo que significa el diálogo. No, no conseguirán que seamos sumisos a ustedes; no lo conseguirán, señor Puigneró, no. Y Colón seguramente no era catalán y seguramente Santa Teresa tampoco. Y tantas otras cosas, ¿sabe? [[Remor de veus.]] Mire, señor Illa, yo le insisto: con los insultos el separatismo nacionalista se rearma a la vez que el constitucionalismo, la gente normal y corriente se desarma. De eso va este Pleno –de eso va este Pleno– de desarmarnos –de desarmarnos. Mire, yo me temo que los daños reales de estas conductas y de esta manga ancha con quienes nos quieren poner la bota en el cuello los veremos a medio y a largo plazo. Yo les anuncio aquí que Ciutadans, Ciudadanos ha pedido ya, por medio de nuestro portavoz, Edmundo Bal, que el presidente del Gobierno y la ministra de Hacienda intervengan las cuentas de la Generalitat de Cataluña, puesto –puesto– que están ustedes intentando destinar dinero a pagar a gente que se lo ha gastado del erario público, y eso es obvio que nosotros hacemos primero lo que se puede hacer en una democracia, que es, oiga, acudir a las instituciones. Gobierno de España, miren, aquí esto ya se hizo con Rajoy, esto es por medio de la ley de estabilidad presupuestaria, no hay necesidad del 155. Y, entonces, acuerden algo, acuerden una herramienta, señor Illa, dígaselo al señor Pedro Sánchez, a ver si ustedes para evitar que esto se judicialice, que el señor Sánchez tenga que recurrir un decreto, pues, vemos ya el talante del Gobierno de la Generalitat de Catalunya y tomamos ese remedio. ¿Y saben qué les digo? Que, entonces, ustedes ¿saben qué podrían hacer? Pues recurrir, judicializar. ¿O cuándo ustedes recurren no judicializan? Entonces, si no les gustase esta intervención que legítimamente se adoptase desde el Gobierno de España, a ustedes siempre les quedaría acudir a los tribunales.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari Mixt, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Sí. Muchísimas gracias, presidenta. En su intervención, los grupos de Esquerra Republicana y de Junts per Catalunya, nos han invitado generosamente a escuchar a Europa; «escuchen a Europa, nos han dicho. Bueno, pues yo les voy a invitar a ustedes exactamente a lo mismo: escuchen a Europa. Reconocimientos de la independencia de Cataluña por parte de estados miembros de la Unión Europea: cero reconocimientos; Parlamento Europeo: resolución contra la independencia, mayoría cualificada; Comisión Europea: declaración contra la independencia de Cataluña; Consejo Europeo –el importante, el de verdad, el que dirige la Unión, el que presidía Donald Tusk en aquel momento–: declaración contra la independencia de Cataluña. Es decir, los tres pilares de la Unión Europea se declararon contra la independencia de Cataluña. Decir que, por el informe del Consejo de Europa, toda Europa les ha dado la razón es tan absurdo como si yo dijera que con tres diputados he ganado las elecciones autonómicas en Cataluña. La diferencia es que yo acepto mi realidad aquí; les invito a ustedes a que acepten la suya en Europa, que viene a ser más o menos la misma. Gracias.
A continuació tindria la paraula el senyor Batet, en nom de Junts per Catalunya.
Bé, el senyor Illa i la senyora Albiach ens parlaven aquí d'uns nous temps, eh?, uns nous temps, uns temps de canvi, no? [[Veus de fons.]] I el senyor Illa també –i el senyor Illa també. Sí –sí. [[Veus de fons.]] Ara estic parlant jo, senyora Albiach. Tranquil·litzi's –tranquil·litzi's. Perquè parlarem dels seus temps de canvi, eh?, dels seus temps de canvi, dels nous temps..., que el senyor Illa deia: «Obrim un nou temps a Catalunya, no? Clar, i el dissabte llegíem a El País que el seu Govern està preparant una llei de seguretat nacional, i que aquesta llei de seguretat nacional, eh?, en aquests nous temps de canvi dels senyors comuns i dels senyors socialistes que s'obren a Catalunya, aquesta llei de seguretat nacional diu que l'Estat podrà cridar a files a tots els ciutadans majors d'edat –grans temps de canvi–, que l'Estat tindrà potestat per confiscar els estalvis i els béns materials, fins i tot intervenir les empreses –grans temps de canvi–, fins i tot que aquesta llei, sens dubte, en el que es converteix no és en una de seguretat sinó d'inseguretat de drets civils, individuals i polítics. [[Aplaudiments.]] Però aquests temps de canvis –aquests temps de canvis–... Clar, és que vostès ja fa tres anys i mig que governen... [[Veus de fons.]] Vostès una mica menys; ells una mica més. [[Veus de fons.]] Vostès porten ja temps governant, clar, i podien haver pres decisions, i el que han fet és, no?, escolta'm, decretazo digital, i encara continua vigent i coarten drets i llibertats, no només de la Generalitat de Catalunya i dels governs, sinó dels ciutadans, des del punt de vista d'òptica digital, i vostès en són còmplices. I, també, què han fet? Home, l'LRSAL, la famosa LRSAL, que tots tenien al programa electoral. «No; quan arribem la derogarem. Continua vigent, l'LRSAL. I què més han fet? Home, doncs el decret llei, reial decret llei, per la fugida d'empreses de Catalunya encara continua, i no l'han derogat, el que va fer el Partit Popular per facilitar que grans entitats financeres d'aquest país marxessin. I encara continua. I encara és vigent. Aquests són els grans temps de canvis i les noves finestres d'oportunitat. I què veiem, en aquestes noves finestres d'oportunitat? Home, que la llei de dependència, el seu finançament no es compleix, ara que és més necessària que mai; que quan es parla, com molt bé deia la companya de la CUP, al voltant del preu del lloguer, el que fan és anar en contra de la capacitat normativa del Parlament i de la Generalitat de Catalunya; que, a més a més, el sistema de salut continua amb el seu infrafinançament –grans temps de canvis, eh?, grans temps de canvi–, i que, a més a més, doncs bé, l'altre dia el conseller Giró parlava del dèficit fiscal, que ja arriba a 20.000 milions. Caram, quins canvis, tu, quins canvis! Perquè, justament, miri, el que no vam fer és, amb tot el respecte..., no vam fer un referèndum d'independència l'U d'Octubre per canviar el sistema de finançament. Aquest Parlament de Catalunya no va fer una declaració d'independència el 27 d'octubre per «mira, ara ho arreglarem amb una reforma del sistema de finançament per la porta del darrere, perquè ja sabem com acaben totes les reformes del sistema de finançament. I em sembla que el conseller Trias Fargas, fa molts anys, això ja ho vaticinava. Ja sabem com acaben. Saben com acaben? Pagant els catalans i les catalanes. Hi ha un cinquanta-dos per cent de catalans i de les catalanes que han dit prou, que ho van dir en les últimes eleccions al Parlament de Catalunya. I per això tenim aquest mandat. I no els vull enganyar: nosaltres no ens rendirem. I no ens hem rendit, perquè per això hi ha hagut presó, per això continua la lluita a l'exili, perquè no ens hem rendit ni ens rendirem. I, en aquest sentit, president, li vull deixar clar tot el nostre suport del nostre grup parlamentari per afrontar aquesta negociació que vostè diu que serà la més difícil de la història. I aleshores nosaltres li mantenim la reflexió que li hem fet aquest matí: si és la negociació més difícil de la història, no hem d'anar amb tota la força de la història?, no hem d'anar amb tota la unitat estratègica de l'independentisme?, no ens hem de fer valdre també amb l'aprovació dels pressupostos? Ha dit que sí, que tenia voluntat d'entendre i treballar. Agafem aquest guant, agafem les nostres forces i les fortaleses com a independentisme per afrontar aquesta situació, que ja veiem quina és la voluntat de l'Estat, del Partit Socialista, davant la llibertat, dels drets dels catalans i les catalanes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la senyora Marta Vilalta, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Moltes gràcies, presidenta. És curiós que de tot el que s'ha dit avui aquí al llarg del dia en aquest Parlament, el més perillós i que hagi cridat l'atenció d'alguns dels grups d'aquesta cambra hagi estat l'oda a la paraula i al verb «enraonar. És curiós. Senyor Carrizosa, sap què deia Ovidi Montllor? Li ho recordo: «Hi ha gent a qui no li agrada que es parle, s'escriga o es pense en català; és la mateixa gent a qui no li agrada que es parle, s'escriga o es pense. A nosaltres no ens fa por parlar, ni enraonar ni dialogar ni negociar. I, de fet, sobretot té sentit fer-ho amb els qui no tenim pràcticament res en comú. Però no deixarem de fer ho per molt que cridin. De fet, no deixarem de d'emplaçar-nos a enraonar, a parlar, perquè massa vegades, aquí, pels mitjans de comunicació, o, en fi, en diversos altaveus, només escoltem amenaces per part seva, o coaccions a la llibertat d'expressió. I no deixarem de fer una oda a la paraula i al diàleg i a la negociació perquè justament la repressió, que ha sigut fins ara la principal resposta de l'Estat cap al moviment independentista, cap a la voluntat de poder ser una república, justament, aquesta repressió el que busca és silenciar-nos. Per això, reiterem que no tenim por de parlar; de fet, que dialogant, negociant, certament, amb la màxima fortalesa, intentant representar i aglutinar i forjar els grans consensos de país, aquest és el camí per resoldre el conflicte polític de fons. Ara tenim l'oportunitat d'emplaçar-nos, de trobar-nos en aquesta mesa de negociació. Per tant, aprofitem, com dèiem abans, amb la màxima fortalesa, des del moviment independentista..., però no només, sinó representant els grans consensos del país, que reclamen poder votar sobre el nostre futur, que reclamen que s'acabi la repressió, i això només s'aconsegueix amb una amnistia, perquè els indults no solucionen el conflicte, la repressió de fons. Per tant, anem a defensar aquests grans consensos de país amb la màxima fortalesa possible, articulant també l'acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia, i anem a defensar al màxim aquestes posicions en la mesa de negociació. I sí, aprofitem també tota la resta d'espais, les bilaterals o el que faci falta, per tal de superar aquells dèficits estructurals que pateix el país, que són molts. En fi, per això volem ser una república, per a poder tenir totes les eines i les competències. Però anem a defensar les millores del dia a dia per la gent, per la ciutadania que està patint en aquest context de crisi. Ara bé, no s'equivoquin: millors infraestructures, en fi, alguna decisió vinculada a alguna competència, no resoldran el conflicte polític de fons, que és un conflicte que està basat en la voluntat de voler decidir, de tenir el dret a decidir el nostre futur col·lectiu en base al dret a l'autodeterminació i en base a poder posar urnes. Mirin, quan defensem la república catalana ho fem pensant en tothom, perquè sabem que justament és la millor manera de tenir les eines, les competències, els recursos per ajudar a tothom, a tota la gent, a tota la ciutadania, pensi el que pensi. Quan defensem la democràcia i que són les lleis que s'han d'adaptar a l'evolució de la societat, ho fem pensant en els drets de tothom d'aquest país. Quan defensem l'amnistia i que la repressió no pot ser mai la solució a res, no pot ser mai la resposta a res ni pot tenir cabuda, és perquè pensem en tothom, en els drets de tothom, perquè pot afectar tothom, si hi ha una raó d'estat al darrere que ho justifique. Sí. I quan defensem un referèndum és perquè tothom pugui votar, i voti el que vulgui. Tothom –tothom. I tothom voti el que vulgui. També treballem pels seus drets, senyor Martín Blanco –abans, que m'ha fet referència–, també treballem pels seus drets, perquè pugui dir tot el que vulgui en aquest Parlament. Per tant, no ens coarti a nosaltres la nostra paraula ni la nostra llibertat d'expressió. Els emplacem, doncs, també a tots aquells amb qui no compartim el destí, probablement, no compartim l'objectiu de la república catalana..., sí que els emplacem a que puguem treballar conjuntament per defensar els drets fonamentals i la democràcia. L'empatia, moltes vegades, és bona consellera. També els emplacem a que alcin la veu davant d'un tribunal de comptes que espolia el patrimoni de famílies innocents; que alcin la veu davant d'un tribunal suprem que castiga polítics pacífics mentre empara feixistes violents, que alcin la veu davant d'un tribunal constitucional que prioritza la raó d'estat en lloc de l'estat de dret, i que alcin la veu també davant de l'arbitrarietat, que massa sovint, doncs, està present a les nostres vides. Ha quedat clar que la judicialització ha estat un error. Ha quedat clar que la repressió no serveix per aturar un moviment pacífic i democràtic com és l'independentisme. Ara tenim l'oportunitat d'obrir la porta a la política per resoldre el conflicte en base als grans consensos: amnistia i autodeterminació. Som-hi. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vilalta. Senyor Illa, abans em deia Fídies; era Hípies, el diàleg de Plató on parla de l'escultura. Abans de que ens convertim tots en escultures per l'estona que portem aquí, aixecarem la sessió en l'horari que tenien previst. Com que hem avançat una interpel·lació, l'escurçarem, i, per tant, tindrem fins a dos quarts de quatre; reprendrem la sessió a dos quarts de quatre. El que sí que voldria, abans d'aixecar la sessió, és recordar –sobretot per l'afirmació que ha fet el president del Grup Parlamentari VOX, que ha fet una amenaça dient que acabaríem a la presó– que, en virtut de l'article 233, recordi que no es poden proferir expressions inadequades com aquestes. El Parlament és un lloc on s'hi ve a parlar i a fer política, no a fer amenaces. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Comencem, doncs. [[Proposta de resolució de declaració de Catalunya com a zona de llibertat per a les persones LGBTIQ]] [[250-00100/13]] El cinquè punt de l'ordre del dia és el debat i votació de la proposta de resolució de declaració de Catalunya com a zona de llibertat per a les persones LGTBIQ. Aquesta proposta ha estat presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el Grup Parlamentari d'En Comú Podem i el Grup Parlamentari de Ciutadans. Per tant, per presentar aquesta iniciativa iniciarem el debat amb els grups parlamentaris proposants. I a continuació, obrirem el torn de posicionament per a la resta de grups parlamentaris. Els torns d'intervenció recordin que seran de deu minuts per a cada un dels grups parlamentaris. Així doncs, en primer lloc té la paraula la diputada senyora Silvia Paneque, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Bona tarda diputades, diputats, consellers. De fet, aquesta és la meva primera intervenció des d'aquest faristol i m'honora fer-ho a l'entorn del debat dels drets i, en especial, dels drets LGTBIQ. Però el cert és que tinc un sentiment agredolç perquè no pensava que ho faria a poques hores de l'atac salvatge i de la mort de Samuel, a cops, entre crits homòfobs. Ni tampoc pensava ni hagués volgut, doncs, que aquesta primera intervenció es fes en un context on les dades ens indiquen que està havent-hi un augment d'odi i d'agressions LGTBIfòbiques arreu d'Europa, a Espanya i a Catalunya també. Pintades, crema de símbols, cops i insults i assassinats estan augmentant. Això està succeint, però, al costat d'altres persones que defensem els drets del col·lectiu LGTBIQ, amb veu més clara que mai. I que el col·lectiu es mostra, també, més fort que mai en l'impuls i la voluntat de viure en llibertat. La gran majoria del Parlament de Catalunya convé avui, convindrà que aquesta proposta de resolució té una immensa importància. Vivim un temps d'intensos processos de transformació. I quan la reacció és més dura i agra, és quan més falta fa que impulsem que les persones LGTBIQ tinguin els mateixos drets que qualsevol altra persona, a ser i a viure en llibertat. Perquè la llibertat no és quelcom banal, és molt més seriós i difícil que això, i exigeix respecte i un entorn adequat per part de les altres persones. L'exclòs, l'assenyalat, l'insultat, té la llibertat en la ment, però no troba una societat per poder viure plenament en llibertat. El futur és una incògnita per a tots els que estem aquí i, de fet, el progrés mai no ha estat ni un factor permanent, ni una constant per la humanitat. Però al futur, a diferència del present i del passat, hi podem dedicar esforços perquè sigui el més semblant possible a com l'havíem imaginat. I per aquest futur encara per conquerir, vull dir, de la manera més seriosa possible i apartant qualsevol emoció del discurs per centrar l'atenció només en la problemàtica més important, que Catalunya ha d'emprendre totes les accions necessàries per ampliar, enfortir i consolidar que totes les persones tinguem les mateixes llibertats. Els drets de les persones han estat definits en múltiples ocasions com a patrimoni de les persones, i per això hi insistiré: crec que els drets s'interpreten molt millor com un patrimoni individual. De fet, són allò més sagrat en política. I crec que en aquesta qüestió que debatem avui, aquests drets estan essent vulnerats. Els drets a la vida, a la llibertat, no són respectats quan no es permet ser a una persona allò que és. Els drets a la vida i a la llibertat apareixen, de fet, com a drets fonamentals per Hobbes, Locke, Rousseau, o en els drets humans universals de la Revolució Francesa, i, tal com diu la mateixa proposta de resolució, efectivament, en aquesta qüestió no només hi ha en joc el respecte a la vida i a la llibertat de les persones LGTBIQ, sinó també la fortalesa i la vigència del sistema democràtic. La guionista Lena Waithe, de la sèrie Master of None, durant els premis Emmy 2017 va dir: «Us veig a totes i a cadascun de vosaltres. Allò que ens fa diferents és el nostre superpoder. Cada dia, quan surts per la porta i et poses la teva capa imaginària, has d'anar pel carrer a conquerir el món, perquè el món no seria tan bonic si nosaltres no hi fóssim. Una idea semblant és la que va explicar el crític Roberto Enríquez –i escriptor–, més conegut com Bob Pop, que deia: «El Orgullo es una manifestación que no tiene que ver con la soberbia, tiene que ver con lo opuesto a la vergüenza. Y está muy bien que salgamos a enorgullecernos de quienes somos. Per tant, fer visible i normal les diferents realitats, des d'aquest punt de vista, és també reivindicar-nos com a éssers humans. Perquè els éssers humans, finalment, som així, diferents els uns dels altres. Aquest, de fet, és un argument de Hannah Arendt. Ella va ser atacada com a jueva pel nazisme i es va haver d'exiliar als Estats Units, com vostès saben, però va insistir molt al llarg de la seva vida a dir que la lluita per la igualtat de les dones o l'esforç per aconseguir la plena llibertat de la gent negra o, traslladat al que parlem avui, la reivindicació dels drets LGTBIQ, formen part, finalment, d'un mateix projecte, que és el respecte a la diversitat humana. Arendt explicava que els nazis, quan havien somiat un món d'ésser aris, en realitat somiaven amb l'exterminació de la pròpia humanitat, perquè si la humanitat té com a característica primera la diversitat, un grup d'aris vivint en el planeta serien qualsevol cosa menys humanitat. La humanitat és diversa. Portat al present, n'entenc doncs, d'això, que quan les veus del patriarcat i l'extrema dreta reivindiquen un món homogeni, pretenen canviar la realitat humana, diversa, per una voluntat autoritària, la que vol definir els altres segons els seus propis criteris. Insisteixo a dir, doncs, que aquest és un debat d'arrels –com veuen– antigues i molt més profund. El món de les llibertats, propi de la diversitat humana, no es pot permetre retrocedir davant discursos del passat que, malauradament, tornen amb força i que, lamentablement, ressonen també en aquest hemicicle. És una qüestió de respecte cap aquelles persones que reclamen legítimament la dignitat. Afecta drets bàsics. Finalment, qui es creu amb la potestat de dir com ens hem de vestir, o amb qui hem de tenir sexe i per què? La llibertat en l'àmbit privat ha de tenir plena llibertat també de vivència en l'àmbit públic, si no, no és llibertat. La proposta de resolució explicita paraules i accions polítiques a diferents països com Letònia, Polònia, Hongria o Bulgària, que vulneren els drets de les persones LGTBIQ i que els exclouen i els oprimeixen. Javier Cercas, un gironí però que transcendeix les nostres comarques, ha decidit que vivim en un temps on sembla que el passat s'hagi oblidat i reivindica que la memòria del passat segueix formant part dels nostres valors com a civilització. Hem oblidat que les paraules d'odi, els discursos d'opressió, o les voluntats autoritàries només condueixen a la barbàrie i el fracàs? És en aquestes circumstàncies que reivindiquem la raó i la moderació, com a eines molt superiors a la radicalitat i les emocions primàries. Els discursos fets des de les vísceres en escenaris polítics, es converteixen en insults, cops i violències al carrer. Si no hi ha respecte a les persones des dels àmbits públics, des d'aquest Parlament, per exemple, la societat pateix al desfermar-se de sentiments primaris més irracionals. La democràcia té com a punt fonamental la defensa, doncs, d'aquests drets més bàsics de les persones. I, ho repeteixo, poder viure en llibertat és allò més fonamental i més important. Carole Pateman va escriure que la construcció patriarcal va ser dividir entre els que tenien llibertat –els homes–, i les que havíem d'estar sotmeses. I quan la lluita feminista encara malauradament sabem que no s'ha acabat, el fil argumental de la lluita per totes les llibertats continua. I em sento particularment orgullosa d'haver pogut participar i d'haver pogut aportar el meu gra de sorra –el nostre gra de sorra–, des del grup parlamentari, a aquest impuls per totes les llibertats i contra totes les exclusions. Per tant, des del Grup Parlamentari del Partit Socialista de Catalunya - Units per Avançar, ens sentim orgullosos de participar en aquesta proposta de resolució del Parlament de Catalunya. Pensem que és hora d'emprendre totes les accions possibles per reivindicar els drets i les llibertats del col·lectiu LGTBIQ i esperem que aquest sigui un pas més cap al respecte bàsic a la seva dignitat plena. I que serveixi per empènyer cap una Catalunya, una Espanya i una Europa, cap a un territori digne per a les persones LGTBIQ. Si ho fem possible, haurem avançat en el camí cap al respecte a tots els drets. I, per tant, cap a tenir una democràcia més plena i més feliç per a tothom.
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per guanyar, té la paraula la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta. L'extrema dreta és culpable; és culpable de l'assassinat del Samuel al crit de «"maricon", la setmana passada, a una presó de la Corunya, a Galícia. És culpable de la pallissa a una parella al barri de Gràcia, a Barcelona, la nit de Sant Joan. És culpable d'una brutal agressió a la platja del Somorrostro, a la Barceloneta, a Barcelona, a dues parelles gais mentre els cridaven «"maricons" de merda. És culpable de que dos menors, de quinze i disset anys, apallissessin un altre noi de vint anys, a Sant Cugat, fins que va quedar estès a terra, sagnant i inconscient, mentre li cridaven «"maricon" de merda. És culpable de les agressions, de les centenars d'agressions LGTBIfòbiques dels últims anys, de les que només quatre-centes s'han registrat a Catalunya, entre el 2015 i 2019, perquè aquí no estem comptant aquelles que no han sigut denunciades, les quals són la majoria de dones i/o lesbianes i/o trans i/o migrades i/o racialitzades, que són col·lectius amb un greu problema d'infradenúncia per la violència institucional que revictimitza aquest tipus de col·lectius davant d'aquest tipus de denúncies. És culpable de les agressions racistes i xenòfobes que viuen cada dia centenars de veïns i veïnes de Catalunya, que no tenen accés als drets, perquè els hi són negats. Començant pel dret a la dignitat i a la pròpia defensa. I l'extrema dreta és culpable, perquè el que et criden mentre t'apallissen, importa; perquè el que et criden mentre et maten, importa. La propagació dels discursos d'odi i intolerants és perillosa, perquè en última instància provoca violència i mort, com estem veient aquests dies. Permetre que aquests discursos proliferin a l'àmbit públic, a l'audiovisual, als mitjans de comunicació, a la publicitat, als debats o als programes de televisió o de ràdio, inclús a les cambres parlamentàries de tot tipus, el que acaba fent és permetre que l'odi i la intolerància al diferent s'instal·li a la societat cada cop de forma més còmoda i desacomplexada. Els discursos d'odi són perversos perquè utilitzen els problemes urgents de les classes populars per enfrontar necessitat contra necessitat, vida contra vida. Diuen coses com que els de fora et treuen la feina, la casa i els recursos, com si la manca d'accés als recursos fos de qui també els necessita i no de qui els gestiona o, en el millor dels casos, es lucra. Diuen coses com que l'homosexualitat ataca la família i el futur de la humanitat, com si la família vàlida fos només un model de família concret. Generen una fractura social de la que neixen les violències i les morts que estem veient créixer en aquestes últimes setmanes, inclús anys. Perquè si ens matem entre nosaltres, ells ja no s'han de tacar les mans de sang. Fan servir la precarietat per supurar supremacisme. Fan servir la diversitat per confrontar famílies i veïnes. Des de l'odi i la intolerància, generen divisió per enfortir el seu projecte polític, social i econòmic explotador; explotador de les de sempre, explotador dels cossos precaritzats, dels cossos feminitzats, racialitzats i empobrits. I l'extrema dreta és culpable mentre els antifeixistes som responsables d'aturar-ho. Culpa i responsabilitat. Preocupar-los i ocupar-nos. Propostes de resolució com la que debatem i votem avui per declarar Catalunya zona de llibertat per persones LGTBIQ són desgraciadament encara necessàries per mostrar el compromís ferm d'una cambra que ha de ser contundent enfront els discursos intolerants i els discursos d'odi; contundent davant la responsabilitat legislativa que tenim de crear un marc jurídic amb eines clares i concises, per no permetre ni un sol bri d'aire al feixisme, l'odi i la intolerància; contundent davant la responsabilitat de donar resposta a un carrer mobilitzat que reclama els seus drets de vida digna i plena, a l'amor i a l'expressió d'aquestes dues sense condicions. Però també, i sobretot, un carrer mobilitzat que reclama els drets bàsics en matèria d'habitatge, sanitat, educació o laborals. Hem de ser contundents davant la incongruència d'un cos policial que, en comptes de protegir la integritat del cos i la manifestació i la protesta, reprimeix els manifestants que surten al carrer per defensar i expressar el dolor col·lectiu que implica l'assassinat del Samuel i allò que representa; un cos policial que persegueix la dissidència política del ser: del ser diferent a la norma, de desafiar el model de vida establert com a acceptable, de desafiar la intromissió del sistema capitalista, heteropatriarcal i supremacista blanc a les nostres vides sexoafectives i a les identitats personals que cadascú tingui. Aquesta responsabilitat política també la té aquesta cambra, des de totes les conselleries, especialment les conselleries d'Igualtat, d'Interior, sanitat o Educació, però també des de la presidència, que és la direcció política d'aquest país. Amb compromís i amb contundència. I aquest compromís i contundència és el que haurem d'expressar totes les diputades d'aquesta cambra, no només davant d'aquesta proposta de resolució per declarar Catalunya zona de llibertat per les identitats LGTBIQ, sinó també de qualsevol activitat o iniciativa política en la que puguem estar implicades dins i fora del Parlament, perquè no podem permetre que els discursos d'odi a través de les paraules o cartells feixistes i fascistillas que hem vist també per aquí aquesta cambra, continuïn «permeant en la societat catalana, que, recordem-ho, ens hem compromès en anteriors resolucions a construir-la diversa i cohesionada. Això implica un compromís en defensa dels drets humans i la vida digna en tota la seva extensió. Però això s'ha de veure, s'ha de palpar, no pot quedar només en paraules, perquè això està costant vides. És urgent i imprescindible no només que Catalunya sigui una zona de llibertat per les identitats LGTBIQ, sinó que aquesta llibertat sigui real, sigui tangible, amb mesures reals i materials, que reverteixin les vides precàries a les que la majoria d'identitats LGTBIQ estan abocades. Perquè la llibertat és tenir accés a una llar, sense que et discriminin perquè la teva aparença no sembli respectable o la teva família no sigui heteronormativa. La llibertat és tenir garantits els subministres bàsics de la llum, l'aigua i el gas. La llibertat és tenir garantit l'accés a l'atenció sanitària integral, incloses les atencions mèdiques a persones trans, i independentment de la seva situació administrativa. La llibertat és tenir garantida la igualtat de tracte i no-discriminació dels infants LGTBI a les escoles, a l'esport o als espais de lleure. La llibertat de circulació és també tenir accés garantit al camí cap a unes condicions de vida dignes. Per tant, contra l'LGTBIfòbia, més enllà de resolucions, per molt necessàries que siguin, el que calen són polítiques públiques que garanteixin els drets de vida digna per tots i totes. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, amb l'aprovació d'aquesta declaració de Catalunya com a zona de llibertat per a les persones LGTBIQ, fem un pas més en la defensa dels drets i la lluita contra la discriminació i la violència que pateixen estos col·lectius. Esta setmana, una nova tragèdia ha colpit la societat espanyola i la societat catalana amb l'assassinat del Samuel, un crim perpetrat per l'odi i atiat per les ideologies homòfobes. Catalunya no s'ha de resignar mai davant l'odi i la violència, ni davant les ideologies extremistes d'ultradreta que l'alimenten. Hem sortit al carrer en repulsa d'este crim, i esperem que la memòria del Samuel i la de tantes tantes altres persones assassinades ens mantingui sempre ferms i sense descans en la defensa dels drets i de les llibertats de les persones LGTBIQ. Efectivament, constatem un increment dels discursos de l'odi, amb una onada reaccionària que sorprèn i deixa sense respostes la societat. Després d'anys d'avenços, de progrés, d'avançar en drets i de fer passos contra les discriminacions, de nou ressorgeixen els monstres de l'odi, perquè el masclisme, perquè el racisme i perquè l'LGTBIfòbia són els monstres de l'odi. La resolució del Parlament Europeu a la qual avui ens adherim posa en alerta com la ideologia de l'odi ha arribat a les institucions d'alguns estats membres com Polònia, Hongria, Romania, de la mà de la ultradreta. Per sort, a l'Estat i a Catalunya els governs anem en la bona direcció. En este sentit, vull recordar que en pocs dies l'Estat aprovarà la llei trans, avançant en drets, i, per tant, sumant-nos a la llista dels estats membres que legislen per a protegir la identitat i l'expressió de gènere. Però estos avenços legislatius a casa nostra no ens han de fer vore una altra realitat que també estem patint. Los discursos fonamentalistes que carreguen contra la suposada ideologia de gènere estan també aquí desacomplexant els intolerants i canalitzant un odi contra les persones LGTBIQ. Este caldo de cultiu també el patim, per tant, aquí, amb les recents agressions a Barcelona, a Sant Cugat, a Terrassa. L'LGTBIfòbia no és nova. Ho sabem. L'estem i l'hem combatut durant dècades i l'hem patit totes les persones del col·lectiu. Però en són moltes, cada vegada més, les agressions. I, en aquest sentit, l'Observatori contra l'Homofòbia constata que hem passat en aquests últims anys de vuitanta-quatre agressions el 2016 a 189 el 2020; unes agressions que només la mitat han estat denunciades, perquè encara moltes de les persones que les patixen no les volen denunciar, siga per falta de recursos, per la desconfiança en les institucions o per la fatiga emocional, entre altres aspectes. A nosaltres mos preocupa que el Govern de la Generalitat no hagi estat a l'alçada d'acompanyar estes víctimes i que hagi deixat en mans de les entitats i de les organitzacions tot l'acompanyament en la denúncia i la reparació. A Barcelona, per exemple, existix un protocol pioner entre l'ajuntament i l'observatori que ha permès una intervenció ràpida des del moment de l'agressió, amb acompanyament psicològic i jurídic en la denúncia i amb el treball amb les víctimes per avançar cap a la reparació de l'agressió; un acompanyament que no veiem en el cas del Govern de la Generalitat, que sembla no reaccionar més enllà de les paraules i les declaracions. A més a més, la tragèdia del Samuel o l'augment de les agressions no són casos aïllats de l'homofòbia. Tots ho sabem. Hi ha un altre tema que no se'n parla, però que és també preocupant: la discriminació diària i continuada que encara patix el col·lectiu en moltes comarques de Catalunya amb menys població, en ciutats petites i mitjanes, on ser LGTBI és molt més difícil. Este és un tema que també hem de posar a l'agenda, que també s'ha de parlar, perquè també existix una discriminació soterrada que afecta territoris com el meu, les Terres de l'Ebre, o altres, els Pirineus, per posar altres exemples, on encara queda molt camí per recórrer i evitar que les persones LGTBI emigren a les grans ciutats per sentir-se lliures. Hem de saber construir, hem de ser capaços de construir una Catalunya on tothom pugui viure lliurement la seua condició, siga a Barcelona o a qualsevol part del país. De fet, avui cal recordar que la lluita i la constància del moviment LGTBI ha fet que aquest Parlament aprove en el passat lleis molt avançades i molt garantistes, com ho és, evidentment, la llei del 2014, una llei que va ser un triomf del moviment, però que el Govern de la Generalitat no ha desenvolupat en la seua totalitat, i encara hi ha molts aspectes –alguns ara els citaré– que s'han de desenvolupar, com per exemple el model no patologitzant trans, que en aquests moments encara només existix a Barcelona i a Lleida, i, per tant, no a la resta del país, o la reproducció assistida per a les dones lesbianes, bisexuals o sense parella masculina, que no està garantit territorialment, excepte a Barcelona. O tampoc s'ha desplegat cap estratègia per la inserció laboral de les persones trans. O tampoc s'han tirat endavant mesures per evitar discriminacions laborals en les persones LGTBI, tal com recull la llei. I, set anys després, seguim també sense haver aprovat el règim sancionador que reclamen moltes de les organitzacions. Per tant, és evident que cal seguir treballant, perquè encara avui dia les persones LGTBIQ pateixen moltes discriminacions i agressions físiques, psíquiques i sexuals en molts àmbits de la seua vida, des de l'escola a la feina; una discriminació que, a més a més, encara és molt pitjor per a les persones transgènere. En aquest sentit, també volem recordar que són molt preocupants les taxes de suïcidi entre els joves trans i el dolor que provoca, evidentment, a les seues famílies i a la societat tota aquesta intolerància. Per tot això, davant de l'amenaça que representen els discursos de l'odi, ens necessitem units a les institucions i fer-ho d'una manera ferma. Ens necessitem també units a tots els moviments socials, LGTBIQ i feministes, en aliança, perquè els drets LGTBIQ són drets humans. Les lluites LGTBI ens han fet ser millors com a societat. I per això Catalunya avui pren orgullosa aquest compromís per ser també terra de llibertat per a totes les persones i perquè combatre l'LGTBIfòbia i la ultradreta a Europa també és un deure per a aquest Parlament, perquè sempre esperem que l'amor guanye l'odi. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Anna Grau.
Gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats i diputades... Bé, el grup de Ciutadans s'ha adherit a aquesta proposta de resolució des del seu origen, ens hem sumat als grups proposants, i ho fem amb l'orgull de voler que sempre se'ns trobi en primera línia de la defensa dels drets i de les llibertats individuals, més com més amenaçats aquests drets i llibertats es trobin. Els drets no són figures abstractes. Els drets són els escuts de les persones, persones concretes de carn i ossos que necessiten aquest escut, els drets i la llei, contra la intolerància, l'escarni, l'agressió i, de vegades, fins i tot la mort, com ha estat el cas d'incomptables víctimes de la violència homòfoba i LGTBIfòbica al llarg de la història arreu del món. Des d'aquí, una abraçada a la família i als amics del jove Samuel Luiz, assassinat a cops a La Corunya al crit de «"maricon". Serà o no serà un símbol polític, però és una vida humana que hem perdut, una baixa en la lluita contra la intolerància. Una absència i un buit imperdonables. La mera sospita que en qualsevol moment a qualsevol lloc calgui defensar la vida humana de l'odi és motiu més que suficient per aprovar aquesta proposta de resolució i moltes més com aquesta. Dit això, també voldríem advertir que el nostre suport ple i de tot cor a la present proposta de resolució, no està exempt de reserves d'angoixa i de sentit crític. Cap reserva cap el que entenem que és l'esperit de la resolució en si i que tan exhaustivament i detalladament denuncia l'alarmant reculada de les llibertats individuals, sexuals i de gènere a diverses regions d'Europa, coincidint amb l'apogeu de determinats populismes de signe cada vegada més preocupant. En efecte, és motiu de gran preocupació veure que valors democràtics, civils i liberals que molts consideràvem consolidats fa segles trontollen, tornen a trontollar com feia temps que no ho feien, de manera més oberta, a més, des de les més altes institucions polítiques d'algunes regions i països, sense dissimular un ferotge biaix, un ferotge prejudici contra el dret a una vida humana lliure i digna. Com diria Bertolt Brecht, la bèstia que semblava derrotada torna a estar en zel i torna a estar disposada a parir monstres. És això nou o és vell com el món, com les més velles misèries de la humanitat? Sovint ens agrada pensar en la història, si més no en la història de les democràcies liberals occidentals, com una línia d'ininterromput progrés ascendent. Ens agrada veure com a superades determinades barbàries, pràctiques vexatòries, discriminatòries i fins i tot assassines que, admetem-ho, no només mai no han desaparegut del tot, sinó que en alguns llocs coneixen una renovada i terrible vigència. Curiosament, no sempre el progrés econòmic, cultural o polític va acompanyat del progrés de la llibertat, el respecte i la tolerància. La refinada Alemanya va engendrar l'horror del nazisme, la Revolució Russa que venia –o això deia– a redimir els pàries de la Terra va exterminar milions de dissidents, parts del món que es proclamen oprimides per l'imperialisme no vacil·len a oprimir molt més en el dia a dia les seves pròpies poblacions, lapidant adúlteres o penjant homosexuals de les grues, com passa per exemple Iran. Qui diu Iran diu Cuba. Aquí, per exemple, la representant de la CUP, ella, ho té molt clar: l'extrema dreta, l'extrema dreta és culpable. Bé, jo crec que és culpable l'extrema dreta, l'extrema esquerra i, en general, tothom que es considera superior als altres. Tothom que prediqui el supremacisme, l'odi i la divisió. Mal anem quan un s'ha de proclamar antifeixista, o sigui, ser antifeixista hauria d'anar de soi. Si fas proclames antifeixistes és que potser ets més feixista del que et penses. [[Veus de fons.]] Però això, en fi. És per això que acollim aquesta proposta de resolució amb por que no quedi en un de tants brindis al sol de la correcció política hipòcrita, o pitjor encara, en predicar directament el contrari d'allò que a la pràctica es tendeix a fer. És evident que nosaltres ens apuntem i ens apuntarem sempre a denunciar totes les formes de violència o discriminació contra les persones per raó de sexe, orientació sexual, identitat o expressió de gènere. Tantes vegades com calgui, explicitarem la nostra condemna de tots i cadascun dels crims LGTBIfòbics. També, sens dubte, reiterem i reiterarem la responsabilitat de totes les Administracions públiques en la protecció d'aquests drets, així com l'establiment de totes les mesures i polítiques necessàries per a la garantia de la igualtat i la diversitat. Ens sembla esplèndid adherir-nos a la resolució del Parlament Europeu per declarar la Unió Europea com una zona de llibertat per a les persones LGTBIQ, i dins d'Europa, Catalunya. Però jo pregunto: per què només Catalunya? Per què no també La Rioja? Per què no Andalusia o Cantàbria? Per què no Galícia? Per què no tota Espanya? Certament, som el Parlament català, que s'ocupa de Catalunya, però no només, atès que la sobirania nacional –diguin el que diuen alguns– la tenim compartida amb la resta de compatriotes espanyols i, quan escau, no ens cauen pas els anells d'elevar propostes de resolució al conjunt de tot Espanya. Ho ha recordat el representant d'En Comú Podem, que, com a mínim, bé, a part de posar en valor, diguem-ne, aquests vasos comunicants entre la política catalana i espanyola, ha fet una certa autocrítica també del que passa aquí. Fa no res, el passat 15 de juny, es va subscriure un acord de govern a favor d'instar la tramitació de la llei trans –que el company comentava– al Congrés dels Diputats; llei que, per cert, ha aixecat no poca polseguera. I jo pregunto: per què anem un dia a demanar que el Congrés es posicioni a favor de totes les persones trans que hi ha a Espanya i un altre dia ens conformem amb declarar Catalunya –i Catalunya i prou– zona de llibertat LGTBIQ? No n'hi havia prou a adherir-se a la resolució del Parlament Europeu que ho demana per a tota la Unió Europea per a fer el fet? Es tracta aquí realment de defensar les persones LGTBIQ o de pretendre que aquestes persones estan més ben defensades a Catalunya que a la resta d'Espanya? Ja veig algunes males cares només de dir això. Hi haurà qui fins i tot de bona fe, o de bona fe relativa, pensi que ens l'estem agafant amb paper de fumar, com en aquests temes li agrada dir al vicepresident senyor Puigneró. Hi haurà qui ens acusi de voler polititzar o treure punxa política a un tema que hauria de caure pel seu propi pes i universalitat. Tanmateix la nostra impressió és just la contrària, que un altre cop s'intenta disfressar de progrés ideològic, de puresa ideològica, en defensa d'un col·lectiu, en aquest cas les persones LGTBIQ, el que no deixa de ser un qüestionament, una causa general contra el conjunt de la democràcia espanyola, un intent d'enviar un missatge que és aquesta una democràcia deficient, de baixa qualitat, i que encara sort que sempre arriben els catalans com «vinga, vinga, vinga, arribava la Trinca a salvar la humanitat. I no em diguin, si us plau, que una cosa no té res a veure amb l'altra perquè fa anys que estem així. Fa anys que patim governs sencers que gasten ingents esforços econòmics i humans per llançar a Europa i al món el missatge que Catalunya és democràtica però la resta d'Espanya no tant. Que aquí hi ha presos polítics, que les persones homosexuals o lesbianes o transgènere que no tenen la immensa sort de viure a Catalunya estan automàticament dos graus per sota en termes de drets i llibertats. Vaja, com si la llibertat s'hagués inventat aquí i fos massa bona per exportar-la al conjunt d'Espanya, com no sigui en petites dosis. Quan ara mateix, senyors i senyores, Catalunya encapçala el rànquing de crims d'odi en tot el conjunt d'Espanya –ho reitero, el representant d'En Comú Podem ha fet autocrítica d'això. Crims d'odi, per cert, que abasten una variada gamma d'expressions, des de la llibertat sexual o de gènere fins a la de parlar una o una altra llengua oficial, o la d'estar a favor o en contra del separatisme i la segregació civil de tots aquells que s'hi oposen. En fi, que de supremacismes n'hi ha de tota mena. No em diguin, si us plau, hi insisteixo, que una cosa no té res a veure amb l'altra o que els fa vergonya barrejar els drets LGTBIQ amb els drets de les persones bilingües, com els hi hem arribat a sentir dir aquí, perquè, de fet, si hi hagués més respecte per la llibertat en general, no s'hauria de filar tan fi, no s'hauria, potser, de defensar les persones LGTBI, perquè ja estarien prou defensades en el conjunt d'una defensa integral de la llibertat. Perquè la llibertat no és un sudoku ni un cobrellit d'aquells que les nostres àvies feien cosint pedaços d'aquí o d'allà. La llibertat és d'una peça o no és; no pot ser a mitges, no pot ser «semi. Saben qui ho deia això que la llibertat no pot ser mai «semi? Una vella coneguda de vostès, la senyora Carme Forcadell, que va ser presidenta d'aquesta cambra fins que els cants de sirena a la república fantasma la van desproveir d'aquest honor, de poder ser anomenada així, i, fins i tot, la van menar a la presó. Però no perquè estigués oprimida, sinó perquè es va pensar que la llei se la podia saltar i se la podia fer i desfer a mida dels seus prejudicis, que és el mateix que es pensen molts populistes a Polònia, a Hongria o en altres països de la Unió Europea, on s'ha cregut que els drets de col·lectius sencers, siguin persones LGTBIQ, siguin constitucionalistes, poden ser monedes de canvi, es poden negligir, frivolitzar, es poden complir en una cantonada del carrer sí i a l'altra no. Resumint, assumim com a propi, de tot cor, el millor que té aquesta proposta de resolució, que votarem a favor en tant que liberals a ultrança, en tant que defensors que la llibertat individual és sagrada, i cap deliri col·lectiu la pot limitar, i per això calen el dret i la llei. Per això cal, sobretot, una voluntat infinita de ser millors i no pitjors cada dia; tornar a creure a fons en la fraternitat política i humana; defensar els drets humans, sense excepcions, sense recança i, sobretot, sense fronteres. Moltes gràcies.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Elsa Artadi.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller... Bé, acabem de veure com una PR en defensa dels drets dels col·lectius més vulnerables a Europa serveix per criminalitzar l'independentisme, per vexar i insultar la presidenta Forcadell, a qui, per cert, ningú li ha tret ni el títol ni molt menys la seva dignitat. [[Aplaudiments.]] I, certament, i les persones que m'han precedit ja han recordat en el context en què vivim, un context que s'ha accelerat, que en el moment en què es va signar l'entrada d'aquesta resolució potser no era tan visible, però ara, amb l'assassinat, sobretot, l'assassinat del dijous de la setmana passada del Samuel, un jove gai de només vint-i-quatre anys, està més en el centre de la discussió, no només arreu d'Europa, sinó també a casa nostra. Un assassinat del Samuel, que no només va passar en aquelles hores, o no només en són responsables els que ho van fer, sinó que al darrere d'aquest assassinat..., és del que parlem avui, perquè al darrere de la seva mort, del seu assassinat, de les persones que estan sent perseguides, discriminades, agredides i assassinades del col·lectiu LGTBI, hi ha molt més que els que van exercir la violència aquell dijous. En l'origen, en la realitat que hi ha, hi ha els discursos d'odi, hi ha els discursos que pretenen deshumanitzar col·lectius, hi ha els assenyalaments de persones perquè les considerem diferents i perquè alguns decideixen considerar-les inferiors, generant un context de creixent discriminació, estigmatització, vexació de tot el que és la diversitat sexual, de gènere i d'identitat. Uns discursos que inciten els que després executen els actes violents, discriminatoris, amb sensació d'impunitat. I també hi ha al darrere d'això, els que en les hores i els dies després de l'assassinat del Samuel han generat un debat immoral sobre si era un crim d'odi o no, si era un assassinat d'odi o no. Perquè el dilluns, que ens vam trobar amb la consellera i amb molts de vosaltres, érem molts i érem moltíssims en la concentració de les entitats LGTBI, de la plataforma, de la Federació d'Entitats de Catalunya, però hauríem d'haver sigut molts més. I al darrere de que no en fóssim més..., té a veure amb aquest debat, amb aquesta confusió i amb aquesta invisibilització d'alguns mitjans de comunicació arran de la mort del Samuel. Perquè el que estàvem condemnant era l'assassinat d'una persona, el que estàvem condemnant era l'assassinat d'una persona per ser com és. Va morir per la seva identitat. I, per tant, avui, crec que és molt important que denunciem que, malgrat tots els avenços, totes les conquestes, que sovint en parlem, de tot el patiment que ha fet la gent, que els ha costat tant d'aconseguir aquests avenços, i amb els qui estem en deute, ara ens hem de plantar i hem de confrontar-nos amb la preocupació que està generant la involució de drets a molts països i també a casa nostra. I aquesta involució de drets té un origen, i és el resultat de l'avenç de la dreta més radical. Una dreta més radical que està a institucions europees, que està a gairebé tots els parlaments europeus; que tenen entre ells, que estan units per la destrucció enfront de moviments i identitats que aspiren a una societat millor; que volen imposar la seva homogeneïtat cultural, racial i sexual davant de la diversitat, i, per tant, estan immersos en un negacionisme de la realitat de la condició humana; que fan una apologia de la jerarquia, i, per tant, estan en contra de l'igualitarisme, del dret a la igualtat, de la no-discriminació, que són trets fonamentals de la Unió Europea, valors europeus fundacionals, i que ens estan portant a aquesta deriva accelerada d'actituds i d'accions xenòfobes, racistes, LGTBIfòbiques i masclistes. Perquè el fet de que la ultradreta estigui a les institucions està provocant pèrdua de drets, està provocant un retrocés en mesures legislatives i està amenaçant organitzacions, entitats i persones que defensen els drets humans. Uns drets humans que no han de fer distincions entre persones, que són universals, que són inalienables, i que, sobretot, la defensa dels drets humans d'un col·lectiu, ningú els ha d'avantposar ni ha d'anar a l'expensa dels drets humans d'altres col·lectius. Però aquestes posicions reaccionàries de control de les llibertats com a forma de control social estan implantant un discurs aberrant del «jo soc jo, i tu no només ets diferent, sinó que ets inferior, i això és el que estem patint, elements també que estan caracteritzant aquesta onada repressiva amb una voluntat d'armarització del col·lectiu LGTBI, del «tu pot ser com ets, perquè mireu si soc generós, tu pots ser com ets, però sigues-ho a casa teva, que no ho sàpiga ningú, que pretén impedir que públicament la gent es mostri com és en la seva orientació sexual, en la seva orientació de gènere, intentant erradicar de la realitat, de la realitat pública, el que és la diferència, fent un espai públic insegur a través de la persecució, les amenaces i la violència, prohibint també el reconeixement legal de persones trans, persones no binàries, intentant invisibilitzar en els centres educatius i en els mitjans de comunicació per seguir perpetuant una societat opressora i unes estructures de poder injustes, quan tornar a l'armari no és una opció; a l'armari només hi hem de posar l'odi, la discriminació i la violència. I és que, fruit de la presència cada vegada major en l'escena pública, en la social, en la política, de persones que venen del moviment feminista, del moviment antiracista, de l'LGTBI, ha crescut un sentiment de por; de por d'aquells que heu mantingut uns privilegis de manera artificial i que us heu dedicat a oprimir altres persones. I ara, amb un moviment absolutament pervers, aquells que heu sigut actors d'aquest sistema opressor heu decidit victimitzar-vos amb una suposada cultura de la cancel·lació, pervertint el dret a la llibertat d'expressió i dient «censura al que són prohibicions del llenguatge ofensiu o discriminació cap a grups vulnerables. Però per mantenir una societat tolerant necessitem ser intolerants amb la intolerància. Perquè la defensa de la llibertat d'expressió sense límit a mitjans de comunicació i espais polítics, cosa que està passant, legitima violències estructurals, que tenen conseqüències en la desigualtat, en l'opressió i també, fins i tot, en la mort. I a l'Estat espanyol hi ha signes alarmants, més o menys evidents, de la voluntat aquesta d'invisibilitzar i d'anar enrere. Perquè quan tu no penges la bandera de l'orgull, estàs negant i estàs invisibilitzant el col·lectiu. Quan tu et negues a tramitar la llei trans –i de pas divideixes el moviment feminista– estàs negant i invisibilitzant el col·lectiu. Perquè quan parles de teràpies que curen l'homosexualitat, estàs generant discurs d'odi i violència. I quan la policia agredeix manifestants pacífics que es manifesten per l'assassinat d'un jove gai per delicte d'odi, estàs sent actor de l'estigmatització i estàs sent actor de la persecució de col·lectius. Però, també, quan trobes convenient pactar amb el feixisme per aprovar lleis, estàs blanquejant-lo. La setmana passada, amb la consellera, quan va fer la compareixença, de fet, vam començar fent aquesta veu d'alarma d'aquesta necessitat de redoblar els esforços que assegurin que seguim caminant cap a la igualtat, que fem polítiques valentes des de la Generalitat per abordar el creixement de la ultradreta i blindar els drets de la ciutadania. Perquè les amenaces són múltiples, la teranyina del feixisme penetra en totes les capes de la nostra vida quotidiana. I en una situació polaritzada, les lleis segueixen sent l'última línia de defensa, i, en aquest sentit, el règim sancionador és també..., que també en vam parlar. I és que avui vivim una crisi de violència –hi han fet referència algunes de les companyes– sobre el col·lectiu LGTBI. Hi vam ser algunes de nosaltres, a la presentació de l'observatori de les dades esgarrifants del creixement dels incidents contra el col·lectiu LGTBI. I, com aquest matí ens recordava també la presidenta Borràs, en el que portem d'any en són més de cent deu. Necessitem polítiques per aturar, no podem patir un mes de juliol com el mes de juny que hem tingut i com aquesta primavera. És inacceptable en la nostra societat. I si no prenem mesures en serem tots còmplices. I acabo. Els principis democràtics certament es basen en el pluralisme, però la ultradreta i el feixisme no són una opció política com les altres, són l'antipolítica. Les seves idees i els seus programes no són ni respectables ni legítims. La presència a la política, a les institucions, de la ultradreta i el feixisme ha deixat de ser residual. Crec que entre tots hem de fer un esforç més gran del que hem vingut fent per acabar de desengranar la seva capacitat de penetració i seguir treballant conjuntament per aturar-ho amb contundència; una contundència que fins ara, tot i que ho hem estat fent verbalment, crec que no hem sigut capaços de fer. De fet, en la passada legislatura, amb la diputada Segovia –ara no la veig, però–, en vam parlar; que calia que ens preparessin, que ens preparessin perquè això també passaria a casa nostra, que això també passaria. I jo no sé si vam acabar de fer tota la feina, però sí que crec que entre tots ens hem de conjurar per posar-hi fre. Perquè ens hi va la llibertat de tots; perquè no serem lliures fins que ho sigui tothom. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada Jenn Díaz.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. Jo voldria començar pel començament, que és que aquesta proposta no va d'amor. I ho dic perquè quan ens acostem al mes de juny i, especialment, doncs, s'acosta el dia 28, a tothom sembla que li preocupen molt els sentiments de les persones del col·lectiu LGTBI. I això no va d'amor. I ho dic perquè ja fa molt de temps que la lluita LGTBI no porta per bandera frases com «estima com vulguis o «love is love, i que, de fet, quan agredeixen persones del col·lectiu LGTBI ho fan per com són llegits per aquesta societat intolerant, no per com estimen ni a qui estimen. Perquè l'LGTBIfòbia pot actuar, no ho negaré, en situacions en què les relacions es fan visibles, és cert. Per tant, quan visibilitzem el nostre amor, podem patir aquestes situacions. Però som al 2021 i ja sabem que les agressions van més enllà de fer explícit o no el nostre amor. I les dades ho corroboren. I traslladaré aquestes dades fora de l'amor. Estem parlant d'una taxa d'atur més alta. Estem parlant, també, d'una atenció a la salut discriminatòria. Estem parlant de no tenir garantit el dret a l'habitatge. Estem parlant del dret a l'educació lliure de violències. Estem parlant d'una taxa de suïcidi més alta. I estem parlant de rebre discriminacions i agressions de manera individual i col·lectiva. Per tant, això no va d'amor. I crec que hem de començar, no?, a aprofundir el debat una miqueta més enllà. Perquè, de tot això que he dit, els drets fonamentals..., no va d'estimar ningú. I perquè hi ha gent que, sense obrir la boca, amb la seva sola existència, rep aquesta violència. I d'això va l'LGTBIfòbia, no de l'amor ni d'estimar. I voldria fer una mica de memòria, perquè darrerament sembla que la lluita LGTBIQ se centra sobretot en la ela i en la ge, que són unes violències que potser dècades enrere teníem més normalitzades, no?, i obviem algunes de les violències específiques que pateixen les persones trans, que mereixen, jo crec, un capítol a banda, i que quan parlem de la violència LGTBIQ tenim una tendència a uniformar tot aquest col·lectiu i, per tant, a utilitzar aquella idea del franquisme de «los vagos y maleantes i, per tant, tot el col·lectiu LGTBIQ és el mateix, i m'agradaria remarcar que quan parlem de violències homofòbiques som unes majories i quan parlem de violències transfòbiques en som unes altres. I crec que això és important que ho deixem ben remarcat, perquè hi ha un moviment global, que també el tenim aquí a Catalunya, que s'anomena TERF –per aquells que no el coneguin, són les feministes radicals transexcloents–, amb un discurs i uns arguments que s'assemblen molt al que han donat sempre les dretes conservadores i extremistes, però no són dretes conservadores i extremistes. I crec que aquí tenim un perill que també està normalitzant algunes violències, perquè molts d'aquests assenyalaments que patien els gais i les lesbianes, i que tornen a patir amb l'entrada i la normalització de l'extrema dreta, ara els reben, i ampliats, les persones trans. Ens deien que els gais i les lesbianes esborrarien el matrimoni, també semblava que esborrarien la família. L'hemeroteca ens ha generat una quantitat de titulars de càrrecs de la dreta i l'extrema dreta que esgarrifen: el matrimoni i la família estaven amenaçats amb la llei del matrimoni igualitari. També semblava que la llei del divorci acabaria amb la família, que, per cert, fa uns dies vam poder celebrar quaranta anys de la llei del divorci, que no només no ha acabat amb la família, sinó que ha acabat amb aquells matrimonis obligatoris per moltes dones d'aquest país que les submergien en un pou de infelicitat. I, per tant, aquesta llei no és que acabés amb la família, sinó que acabava amb les famílies infelices. Igual que la llei de l'avortament, que també acabaria amb la vida –ara, a més a més, tenim una altra llei, la d'eutanàsia. I és ben curiós que el partit que més ha parlat de llibertat darrerament sigui el que més limitacions vol posar a les vides de la gent. Però torno a la transfòbia, perquè penso que quan uniformem el col·lectiu LGTBI, estem invisibilitzant una violència específica. I ara les persones trans, però sobretot les dones trans, sembla que venen a esborrar-ho tot; el feminisme, les dones, la lluita per la igualtat, les lleis integrals de protecció i garantiment de drets del col·lectiu trans sembla que acabaran amb la humanitat, com una mena de apocalipsi. Algunes de les alarmes de la fi del món, que fa uns anys era aquest frau de llei, com en el cas del matrimoni igualitari, que deien: «Bé, ara es podrà casar tothom amb tothom, no?, o que ens deien que les lesbianes se suposava que ens havien de violar als vestuaris..., totes aquelles amenaces no s'han acomplert i totes les amenaces que ara aquest col·lectiu, les TERF, fan sobre les persones trans tampoc s'acompliran. Per tant, aquella violència que era l'homofòbia, no?..., que ara a més a més hem de poder diferenciar de la transfòbica, perquè crec que és important. Però mentrestant, mentrestant no s'acompleixen aquestes amenaces de la fi del món, han sembrat l'odi i han sembrat la por i la sospita i el dubte, i de la mateixa manera que l'extrema dreta i la dreta rància han generat una hemeroteca vergonyosa, ara les generen corrents transexcloents de partits i moviments que històricament han estat al costat del col·lectiu LGTBI. I és impossible no parlar avui d'en Samuel. Alguns volen fer-nos creure que l'assassinat no té res a veure amb l'LGTBIfòbia; són els mateixos que ens parlen de violència intrafamiliar i són els mateixos que no volen reconèixer que la violència té un gènere majoritari, i que quan a les dones ens agredeixen i ens maltracten i ens assassinen sempre hi ha qui ens vol fer creure que això no és masclisme i que no té res a veure amb el fet que som dones. I cada vegada que volen fer-nos creure que la violència és violència i que no té cognoms i que la violència masclista no existeix, l'únic que fan és no reconèixer-nos el dret a la reparació, perquè no ens identifiquem com a víctimes de la violència masclista, perquè jo mateixa vaig trigar anys en aquesta idea de que la violència és violència i no és masclista. Per tant, evidentment que la violència LGTBIfòbica que va patir el Samuel l'hem de polititzar. I tant que serà un símbol! I vull enviar un missatge a tots aquells que legitimen la violència LGTBIfòbica que estem patint les darreres setmanes que amb el seu discurs normalitzen l'odi, perquè nosaltres treballarem cada dia de la nostra vida per fer-los fora de les institucions. Cada dia. I l'extrema dreta, que sempre que parlem d'aquestes qüestions acaba demanant la paraula per al·lusions, ara té tota la raó de fer-ho. Efectivament, estem parlant del seu masclisme, del seu racisme, de la seva LGTBIfòbia i del seu odi. I ens costarà més o menys, però no descansarem fins que els fem fora de les nostres institucions. [[Aplaudiments.]]
Finalment, la resta de grups parlamentaris tenen un torn d'intervenció de deu minuts per posicionar-se. En primer lloc, té la paraula la diputada senyora Mònica Lora, en nom del Grup Parlamentari VOX. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Bien, buenas tardes. Esa propuesta es una clara muestra de la agenda ideológica que ustedes pretenden imponernos desde hace muchísimo tiempo. Presumen en la propuesta de una resolución del Parlamento Europeo que ataca directamente a la soberanía de varios estados miembros como son Polonia, Hungría, Letonia, Bulgaria o Rumanía. ¿Y saben qué? Que estos países lo que han hecho precisamente es blindar la patria potestad y proteger a sus menores, como por ejemplo han prohibido las manifestaciones de propaganda sexual pública al alcance de menores, sean de la orientación sexual que sean, aunque ustedes solo se fijen en las LGTBIQ, o las letras que ustedes quieran inventarse para seguir cobrando. Y también y aquí es donde llegamos al meollo de la cuestión, y es lo que ustedes también atacan. Se quejan de los países que han cortado el grifo a los chiringuitos ideológicos LGTBI. Pero, ¿qué esperar de ustedes, que buscan sexualizar prematuramente a los niños mediante el adoctrinamiento obligatorio en las escuelas? Y es que ustedes están empeñados en robar la inocencia a nuestros niños, a nuestros hijos. Y ahora, además, nos encontramos que, con la famosa ley trans, también quieren que los niños cuestionen el sexo con el que nacieron, y no solo eso, sino que, en la fase de inmadurez, que pasa por la niñez y por la adolescencia, puedan cambiarse de sexo, puedan hormonarse y también puedan mutilar sus genitales, de forma irreversible. Y es que nos encontramos con una incoherencia abismal, porque resulta que hoy en día en España una menor, una niña como Mireia, no puede comprar cigarrillos, no puede comprar alcohol, no puede votar ni conducir, pero sí podrá llamarse Manuel y cambiarse de sexo a los dieciséis años. Y es que, señores, no se puede legislar en función de las autopercepciones que tenga cada persona: degenera en fraudes de ley y en situaciones absurdas, injustas, incluso muy peligrosas, como por ejemplo, pues, que un hombre pueda declararse mujer para no salir perjudicado por la ley integral contra la violencia de género, que es una ley que claramente discrimina a los hombres. Y encima ustedes se escandalizan de lo que hace, por ejemplo, Hungría, porque, miren, mientras Hungría protege y apoya a la maternidad y a la familia, nos encontramos que en España se promueven leyes para favorecer la muerte, como es con la ley de la eutanasia o se impulsan leyes para desproteger a nuestros menores, como es con la famosa ley trans. Y, miren, nuestra legislación ni discrimina ni alienta la violencia contra personas por razón de sexo u orientación sexual. Si quieren eliminar la homofobia, la discriminación y la violencia contra personas con determinada orientación sexual, quizás deberían empezar de dejar de importar individuos a nuestra tierra que vienen de países donde se piensa que hay personas inferiores por su condición sexual. (Alguns aplaudiments.) Y ustedes, encima, les abren las puertas de nuestra casa. Y vienen aquí exactamente con la misma mentalidad. Y, encima, les regalan paguitas, les regalan vivienda y todo tipo de recursos, para quitárselos, sí, a los catalanes de toda la vida. Y no nos engañen: muchas de estas agresiones de que ustedes hablan y condenan, y que nosotros también condenamos, las agresiones de este tipo, en muchas ocasiones son promovidas precisamente por aquellas personas a las que ustedes abren la puerta de nuestra tierra. Y no votaremos a favor de esta propuesta, porque persigue claramente una agenda política de lobbies que está contaminando claramente nuestra legislación nacional y también autonómica, y pone en peligro a nuestros menores, y porque atenta contra la igualdad, creando discriminaciones de primera y de segunda. Y, miren, ¿saben la diferencia entre ustedes y nosotros? Que ustedes solo condenan aquellas agresiones de las que pueden sacar rédito político, y hoy se ha visto aquí, en el hemiciclo. Como ha pasado, por ejemplo, con Samuel, que ha tenido que salir su padre para decir que no se politice el asesinato de su hijo. A mí, si fuera ustedes, se me caería la cara de vergüenza. (Alguns aplaudiments.) En cambio, desde VOX, desde nuestro grupo parlamentario, como la gran mayoría de catalanes, lo condenamos absolutamente todo, sin mirar quién es la víctima ni el agresor. Así que, en este sentido, lecciones ni una, porque no vamos a aceptar ni una lección de ustedes. Y aquí sí que quiero dar un aviso, y no quiero mirar a nadie: vayan con mucho cuidado [[remor de veus]] , porque actuaremos..., sí, vayan con mucho cuidado, y no quiero mirar a nadie, porque actuaremos, desde nuestro grupo parlamentario, actuaremos legalmente contra quienes recurran a injurias y calumnias para vincular a nuestra formación política, a VOX, con algún tipo de delito. Vayan con mucho cuidado. [[Aplaudiments.]] Y es una advertencia. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Mixt, la senyora Lorena Roldán.
Sí. Muchas gracias, presidenta. Buenas tardes. La verdad es que salgo a esta tribuna sin saber muy bien qué decir, después de algunas de las manifestaciones que he escuchado aquí en varias de las de las intervenciones. Y la verdad es que me pregunto cuál era el objetivo real de esta propuesta de resolución, insisto, después de escuchar algunos de los discursos que se han visto aquí, el afán por buscar culpables en lugar de buscar soluciones. Creo que ese no es el camino. Poner de ejemplo, señora Lora, a Hungría con esa ley anti LGTBI, que incluso la Unión Europea ya ha puesto en cuestionamiento, como no puede ser de otra manera, porque es que incluso ataca valores universales como el respeto a la diversidad, me parece que no ha sido el mejor de los ejemplos. El discurso que hacía la señora Artadi la verdad es que también me ha dejado un poco fría, en algunos aspectos. Me parece muy bien que ustedes reconozcan el impacto que algunos discursos tienen en la sociedad, porque aquí hemos escuchado discursos de todo tipo –de todo tipo. Ya que usted ha hecho una defensa, en este caso, de la señora Forcadell, en base a unas palabras que le decían desde el Grupo de Ciudadanos, pues yo, por ejemplo, he escuchado a la señora Forcadell decir que el Partido Popular de Cataluña no es pueblo de Cataluña. Eso fomenta el odio, señora Artadi. A mí, en este Parlamento, se me ha llamado «inhumana, se me ha calificado como «inhumana por un miembro de su bancada. Eso fomenta el odio. Ayer en TV3 vimos como desde un programa supuestamente de humor se decía que por qué no tirar piedras a la Guardia Civil. Eso fomenta el odio, señora Artadi. Entonces, está muy bien que ustedes reconozcan que hay determinados discursos que tienen un impacto en la sociedad. Y ojalá que podamos hablar también de estas cuestiones y podamos encontrar un consenso igual de amplio al que se ha encontrado para traer aquí esta PR. Y no me quiero detener más aquí porque lo que yo traía escrito no tenía nada que ver con otro tema que no fuera exclusivamente el de la propuesta de resolución, pero es que, insisto, hablar la última al final a veces tiene estas cosas, que escuchas de todo y te es imposible no pronunciarte al respecto. Es inevitable hoy, hablando de esta propuesta, acordarse de Samuel, evidentemente que sí. Decía la compañera del Partido Socialista que ella iba a intentar apartar las emociones del discurso. A mí me cuesta; a mí me cuesta porque está muy reciente. Es verdad que está bajo investigación. Veremos a ver qué es lo que pasa. Pero, tal y como escribía Begoña Gómez en La Vanguardia, lo que te llaman mientras te matan importa. Y a Samuel, mientras le agredían hasta matarlo, le llamaron «maricón. Y creo que eso nos tiene que hacer a todos reflexionar al respecto. Y, por supuesto, desde aquí quiero mandar un mensaje de cariño a sus padres, especialmente, a su familia, a sus amigos... Algunos de ellos tuvieron que presenciar el asesinato de Samuel. No me quiero ni imaginar el impacto que eso puede tener, además, en personas tan tan jóvenes. Y, por supuesto, mi mayor rechazo, condena y repulsa a este tipo de actuaciones. Espero que la justicia..., pues, confío en que atrapen a quien sea responsable y que le hagan pagar por ello. Pero sí que es verdad que este recuerdo que yo he querido tener lo he hecho desde el máximo respeto. Y aquí, señora Díaz, usted ha dicho: «I tant, que el convertirem en un símbol. Su padre, expresamente, nos ha pedido que no lo hagamos, que no quieren que su hijo sea símbolo de nada, que no quieren que se haga política con el asesinato de su hijo. Y, por tanto, creo que eso exige el mayor de los respetos por nuestra parte. Y evidentemente desde aquí hay que expresar ese apoyo, ese cariño y ese rechazo a lo que ha pasado, a la familia, y ese rechazo a lo que ha pasado, pero respetemos en todo caso la voluntad de sus padres. Me parece que eso es indiscutible en este momento. No solamente me quiero acordar de Samuel..., es verdad que es lo más reciente, aunque ayer o hoy mismo hemos conocido también que durante el fin de semana se ha producido también otra agresión homófoba, en este caso a una pareja, en Valencia; aquí en Cataluña hemos tenido también un repunte en los últimos meses, y hemos hablado ya de estos casos, ¿no?, de la pareja agredida en el barrio de Gracia, de la agresión también en Somorrostro, a Michael, con esa paliza brutal –brutal– que le dieron a él y también a la persona que le acompañaba. En definitiva, no quiero entrar en cada uno, porque según los datos que nos pasaban desde el Observatorio contra la Homofobia, en lo que va de 2021 llevamos más de cien incidentes homófobos solamente en Cataluña. Me parece que esto nos tiene que hacer reflexionar. Yo creo que hay un incremento de la inseguridad –de hecho, llevamos mucho tiempo denunciándolo–, de la inseguridad en general, y evidentemente de la inseguridad hacia ciertos colectivos en particular. Hay un incremento de las agresiones que se ceban especialmente contra algunos determinados colectivos, como puede ser en este caso el colectivo LGTBIQ. Y decía antes que creo que, más allá de intentar buscar culpables, creo que a lo que venimos aquí los políticos es a buscar soluciones. Y nos tenemos que poner manos a la obra. Y me parece que traer aquí esta resolución del Parlamento Europeo..., que habla de declarar Cataluña como zona de libertad es un paso, pero que no nos podemos quedar solo ahí. Es que al final estas... A veces hacemos declaraciones y aprobamos aquí propuestas de resolución que quedan muy bonitas sobre el papel pero que luego no se traducen en nada. Y pongo como ejemplo la ley del 2014, la ley para erradicar la homofobia, la bifobia y la transfobia, y también para garantizar los derechos del colectivo LGTBI, que fue una ley pionera en su momento, pero que ha quedado ahí. Es una ley que no se ha acabado de desplegar del todo. Y, por tanto, si nos ponemos a hacer leyes que, insisto, quedan muy bien sobre el papel pero que luego no tienen una traducción real en el día a día, pues, entonces no nos sirven de nada. Y, por tanto, desde aquí yo creo que hay que ponerse también manos a la obra con esta cuestión, a desplegar esta ley y a intentar, insisto, buscar estas soluciones. No solamente la ley, yo creo que también tenemos que centrarnos en el tema de la educación. Hablaba antes de valores universales como el respeto por la diversidad o el de la convivencia. Creo que sí que hay que educar en estos valores, evidentemente respetando, por supuesto, las convicciones morales de los padres, pero insisto que en hablar de convivencia y hablar de respeto de la diversidad, en esto nos vamos a encontrar todos. Hay que hablar también de la formación de los servidores públicos, especialmente en Mossos d'Esquadra, especialmente también a los servidores de Justicia, y en todos aquellos departamentos que están, pues, más directamente relacionados con este tipo de incidentes y que tienen que tratar después a las personas que desgraciadamente se han visto inmersas en una agresión por motivos de discriminación por razón de sexo u orientación sexual. Hay que hacer también más campañas de sensibilización. Hay que difundir los derechos que tiene el colectivo, los mecanismos que parten de esta ley de la que hablábamos. Mucha gente no lo sabe, mucha gente no sabe dónde tienen que acudir. Hay también un miedo a la estigmatización y, seguramente, de estas denuncias que estamos conociendo, pues, muchísimas de las agresiones se quedan ahí, ni siquiera llegan a la denuncia. Y, por tanto, yo me temo que los datos son mucho peores que los que tenemos encima de la mesa y que se nos están facilitando desde el Departamento de Interior o también desde entidades como, insisto, el Observatorio contra la Homofobia. Por tanto, hay que hacer más campañas de difusión en este sentido. Tenemos también que pensar en que hay que hacer acompañamiento, con estas denuncias, y creo que esto también es una labor de la Administración. Por tanto, ¿queremos que Cataluña sea una zona de libertad? Sí, nosotros por supuesto vamos a votar a favor de esta propuesta de resolución, como hicimos también ya –lo hicieron nuestros compañeros– en Europa, pero a esa zona de libertad hay que dotarla de contenido, hay que darle herramientas, hay que dar los mecanismos legales suficientes para que eso no se quede solamente en una propuesta sobre el papel, sino que, insisto, tenemos que hacer que sea efectivo y que sea real. Yo ya digo que tenía intención de hacer un discurso de otra manera, pero me parecía que había que bajar un poco a la realidad del asunto, que estamos ante una realidad muy grave, que se está produciendo este repunte, que la gente vuelve a manifestar que tiene miedo, especialmente la gente joven, que tiene miedo. Yo creo que hemos retrocedido unos diez años, en esta cuestión. No nos lo podemos permitir. Y, por tanto, creo que no podemos banalizar con según qué tipo de cuestiones. Creo que tenemos que ser muy conscientes todos de qué implican los discursos del odio, cualquier tipo de discurso de odio, se dirija al colectivo que se dirija, y evidentemente tenemos que tener en cuenta también la repercusión que tienen nuestras palabras, sobre todo desde las instituciones públicas. Ojalá –ojalá– que declarar Cataluña como esa zona de libertad para el colectivo LGTBI nos ayude a dar un pasito más adelante y sobre todo a rebajar estos niveles de violencia contra el colectivo que estamos viviendo. Muchas gracias. [[Pausa llarga.]]
Acabades, doncs, les intervencions, passem a la votació d'aquesta proposta. Procedim a la votació. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució ha estat aprovada per 118 vots a favor, 11 vots en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Passem al sisè punt de l'ordre del dia. Serien les interpel·lacions. Ja hem dit aquest matí que la interpel·lació al Govern sobre infraestructures aeroportuàries es veurà en el proper Ple. [[Interpel·lació al Govern sobre les bases per a la convivència i per a una Catalunya de tots]] [[300-00020/13]] Per tant, el setè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre les bases per a la convivència i per a una Catalunya de tots. La presenta el Grup Parlamentari Ciutadans, i té la paraula per fer l'exposició de la interpel·lació el senyor Carlos Carrizosa.
Gracias, señora presidenta. Señoras y señores diputados, como saben, nuestro grupo parlamentario les ha trasladado una carta, junto con ocho puntos, por la convivencia y una Catalunya de todos. Son ocho puntos, a nuestro juicio, básicos para convivir en concordia en cualquier región de cualquier país democrático. Son ocho puntos que no solamente los hemos redactado desde Ciutadans, sino que hemos tenido contacto con prácticamente todas las asociaciones más destacadas del mundo constitucionalista, algunas de ellas..., no citaré todas, pero Societat Civil Catalana, Impulso Ciudadano, S'ha acabat! y muchas otras que han visto cómo las reivindicaciones históricas del constitucionalismo quedaban sistemáticamente arrumbadas por el nacionalismo e ignoradas por los sucesivos gobiernos de la Generalitat y que nosotros hemos querido recoger y trasladarles. Señora vicepresidenta, su oferta para la sociedad catalana en los próximos años de legislatura es la amnistía, la autodeterminación y el referéndum. Y nosotros les presentamos..., y ya les presenté cuando tuve el placer de ir a reunirme con ustedes en compañía de nuestra portavoz adjunta, Marina Bravo, y secretaria general, y el presidente de la Generalitat y usted misma... Yo le di traslado de estas hojas [[l'orador mostra uns fulls]] con esos ocho puntos pidiéndoles que se los leyeran, pensaran en ellos y que nosotros los llevaríamos al Parlamento para discutirlos y para debatirlos. Estos ocho puntos se los enumero solamente y muy brevemente para que sepamos de qué van, porque con diez minutos, si me extendiese, no tendríamos..., todos ustedes lo tienen. Uno es el respeto a la ley. Dos, una persona, un voto. Tres, que se garanticen las condiciones para la inversión y el crecimiento. Cuatro, que se respete lo español. Cinco, la rehabilitación del castellano en Cataluña. Seis, TV3 y Catalunya Ràdio, plurales. Siete, instituciones catalanas para todos, de todos. Y, ocho, el cese de ataques a las instituciones del Estado. Esto es básicamente el contenido. Yo se lo voy a detallar brevemente..., alguno de estos puntos, cuatro de ellos, a modo de ejemplo y para introducir en el debate. Y querría que no solamente usted como vicepresidenta, sino también todos los representantes del resto de grupos parlamentarios a los que nos hemos dirigido, pues, nos escuchen y que después actuemos en consecuencia en los debates y votaciones que generará esta interpelación. Yo estoy seguro además... Y quería decirles esto a todos; a usted, vicepresidenta, pero también al resto de fuerzas políticas. Estoy seguro de que estas ocho reivindicaciones que presentamos en Ciutadans, estoy seguro de que ustedes cada día conocen a personas, se sientan con ellas, tienen amigos, tienen familiares que piensan justamente que hay..., que son ocho puntos muy básicos, muy sencillos y que muchísimos catalanes, miles de catalanes, cientos de miles de catalanes, millones de catalanes, estoy seguro de que querrían que ustedes hagan caso también a esa otra parte de Cataluña que no está involucrada en todo lo que supone el procés. Cuatro puntos. El primero, el respeto a la ley y a la separación de poderes. Miren, a nosotros nos parece muy importante tener un gobierno de la Generalitat confiable en el sentido de que no se vaya a utilizar el dinero de los catalanes para hacer cosas ajenas al servicio a los catalanes y que respete el principio de sometimiento a la ley. Y esta mañana mismo hemos tenido un debate en el que el objetivo del presidente de la Generalitat era precisamente sustraerse, digamos, a los controles de la democracia encarnados por el poder judicial. Esto trae un enorme descrédito para todos los representantes públicos. Ustedes, ahora, con el Tribunal de Cuentas están iniciando otra labor de desprestigio, de descrédito porque no respetan las instituciones de control, los modos de control. Ustedes quieren estar descontrolados. Y yo le digo: esto a muchos catalanes les parece fatal y lo ven una desigualdad, y que ustedes quieren ser impunes e inmunes a lo que el resto de los ciudadanos sí que tiene que hacer, que es cumplir con las leyes. Por eso, muchos catalanes piden que en esto ustedes cambien de rumbo. También en el respeto a lo español en Cataluña. Hemos visto a un monitor de esplai de la CUP, precisamente, pues, vanagloriándose por Twitter de que le había dicho a un niño que la camiseta de la selección española no la llevase al día siguiente a la escuela. El señor de la CUP ahora mira hacia abajo como si no oyera lo que estoy diciendo. A mí me gustaría que su grupo supiera reconocer que eso está mal y que lo dijera públicamente y que condenase que un simpatizante suyo fuese tan..., bueno, no sé ni cómo calificarlo, porque se metió con un niño que llevaba una camiseta de la selección. Y ustedes, como gobierno, miran a otro lado. Y ustedes, señora Vilalta, como partido, miran a otro lado. Y ustedes, de Junts per Catalunya, miran para otro lado. Y nosotros queremos que esa hispanofobia institucionalizada llamase la atención, y que cuando se dice «puta España en TV3, pues nos importase un poco a todos el que se esté extendiendo un discurso del odio de forma impune por parte de ustedes, quienes gobiernan. Eso a mucha gente en Cataluña le molesta y quisiera que cambiara. Como lo que ha hecho la señora Marta Vilalta hoy, por ejemplo. Es que el punto 5 es la rehabilitación del castellano en la vida pública. Son dos cosas que conectan: el desprecio a lo español, al español retrógrado, primitivo, antidemocrático, opresor, mientras que el catalán ya, genéticamente, es una persona que, bueno, que no es rubia, alta, porque no estamos ahí; no estamos ahí, pero estamos en otra cosa, ¿saben? Entonces, uf. Eso da mucho «yuyu y... La rehabilitación del castellano quiere decir que la señora Gemma Geis, por ejemplo, pues cumpla las resoluciones cuando le dicen que los alumnos no tienen por qué levantar la mano para pedir un examen en castellano. Eso es rehabilitar un idioma a la normalidad social o que no se ha proscrito en nuestra enseñanza con la inmersión lingüística. O las palabras de Marta Vilalta, que asocia el uso del idioma castellano a lo retrógrado. Eso a nosotros nos gustaría que ustedes esos dejes tan feos los reconocieran que existen en su territorio, en sus escaños de babor o de estribor, o de norte o de sur, no lo sé, pero que lo reconozcan. Mucha gente lo querría, mucha gente. Un TV3 y una Cataluña plural. Oiga, cobertura informativa que se dio al partido España-Croacia, con récord de audiencia en Cataluña, en TV3 no hubo imágenes. Fue para alucinar. Había imágenes de otros partidos, pero de ese, no. Una selección que está hecha por buenísimos jugadores catalanes y que, al final... Bueno, claro, como una selección lo que es es el compendio, la reunión del poderío futbolístico, deportivo de un país, pues ustedes, claro, eso va en contra realmente de la separación, la unión. Esa fuerza de la selección a ustedes no les convenía y no salió por TV3. Entonces, esta TV3 que no sintonizan muchos catalanes, pues yo creo que eso a muchos catalanes les molesta; que sea la suya, porque querrían que fuera de todos. Acabar con los ataques a las instituciones del Estado. Mire, ustedes hostigan a las fuerzas y cuerpos de seguridad en Cataluña, ustedes hostigan específicamente al rey. Oiga, yo comprendo que ustedes sean republicanos, pero, como decía aquí antes el señor Illa, ustedes acuérdense de que gobiernan para todos y no son solo Esquerra Republicana cuando están hablando. Entonces, puede que ustedes sean muy republicanos, pero es que decenas de miles de catalanes salieron a la calle el 8 de octubre del 2017, después de que el rey hiciera un discurso, que ustedes no han dejado de atacar desde entonces, pero en el que muchísimos catalanes se sienten representados. Entonces, ustedes no tienen derecho a hostigar en Cataluña a las instituciones del Estado, por mucho que sean republicanos, al rey o el título de la princesa de Girona o lo que sea. Pues ustedes no deberían hacer una militancia desde las instituciones de ataque contra estas instituciones. Y eso es lo que molesta a muchos ciudadanos. Y yo le pido hoy que usted tiene estos ocho puntos, sabe que le iba a hablar de esto, y muchos catalanes no separatistas no afectos a su bancada... Que ahora se vanaglorian del cincuenta y dos por ciento –que no es mucho, ¿eh?, un cincuenta y dos, pero, bueno, es el cincuenta y dos del cincuenta por ciento–, ustedes saben que no tienen mayoría en Cataluña, que no lo son, no son una mayoría, pues yo les pediría que hoy hablen pensando en esos otros catalanes. Por primera vez, no hablen tanto de la amnistía, autodeterminación y el referéndum, y háblennos, por favor, de esto que usted sabía que yo le iba a hablar hoy y que muchos catalanes querrán saber qué es lo que usted dice. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la consellera de la Presidència, senyora Laura Vilagrà.
Bé, gràcies, presidenta. Senyor diputat, avui ho ha tornat a fer, com a la compareixença, m'ha pujat la categoria a vicepresidenta; soc consellera de la Presidència. En tot cas, la gent que tinc al meu entorn sempre considera que veig el got mig ple i, en tot cas, quan vaig llegir el títol de la seva interpel·lació, vaig pensar que potser estàvem aterrant una mica a la realitat i que situaríem les grans preocupacions que té el país per solucionar el conflicte polític, per sortir d'aquesta greu crisi social, econòmica, sanitària a què ens ha provocat la pandèmia, però veig que amb vostès això és missió impossible i que segueixen ancorats en els seus discursos, mantres i tergiversant en certa manera la realitat. En aquest sentit, m'agrada que parli de l'ordenament jurídic i la separació de poders –abans n'he fet esment–, però, en tot cas, la separació de poders només existeix en algunes formes de govern i del que es tracta és que el poder legislatiu, executiu i judicial siguin independents. I aquesta és la qualitat fonamental de les democràcies representatives. Montesquieu argumenta que tot home que té poder s'inclina per abusar d'ell fins a trobar els límits. En aquest sentit, m'agradaria preguntar qui vigila els vigilants, qui vigila les tasques que desenvolupen els tribunals, uns tribunals polititzats, uns tribunals com el Tribunal de Cuentas, per exemple. I qui els vigila? Qui els controla? Doncs els partits majoritaris de l'Estat espanyol –això és el que passa a l'Estat. Un tribunal de cuentas que, de fet, aquest 23 de juliol, acaba un mandat de nou anys que hauria de renovar-se, per tant, doncs, les persones que formen part del seu Consell de Govern. I això no serà així, perquè el Partit Popular no vol perdre aquesta majoria conservadora, i, per tant, bloqueja i instrumentalitza aquest Tribunal de Cuentas. I, per tant, Europa ha advertit en múltiples ocasions d'aquestes males praxis en la justícia espanyola. I, en aquest sentit, un tribunal que sense procediment vol fer una liquidació provisional de 5,4 milions d'euros a persones que a la Generalitat de Catalunya en realitat han realitzat acció exterior, activitats incloses en l'Estatut. I que, en tot cas, se'n van retallar moltes, però aquestes el Tribunal Constitucional no les va retallar. Per tant, són plenament vigents. En aquest sentit, només per anunciar en un discurs les paraules «autodeterminació o «referèndum, doncs, s'han imposat en alguns casos fiances milionàries. I això és un tema fora de seny. En tot cas, també dir que aquestes persones no van ser advertides –el que en castellà es diu «apercibimiento, ho dic per traduir-ho correctament–, i, per tant, en aquest sentit un altre, diguem-ne, atropello, que diria vostè, de la justícia espanyola, un despropòsit, un fet injustificat, una inquisició econòmica contra les acusades i acusats i les seves famílies. Perquè, de fet, el greuge econòmic que poden causar és per molts anys. En tot cas, el Govern de la Generalitat el que fa és defensar els seus servidors públics, i ho fa en virtut del principi d'indemnitat, que és el deure de tota Administració de protegir els seus servidors públics; que està previst en l'estatut bàsic del empleado público –i, en aquest cas, l'hi llegiré en castellà, tampoc..., perquè no hi hagi dubte–, que diu el següent: «La garantía de indemnidad supone, en el campo de las relaciones laborales, la imposibilidad de adoptar medidas de represalia derivadas del ejercicio por el trabajador de la tutela de sus derechos. La importancia de esta garantía es que entronca directamente con un derecho fundamental contemplado en la Constitución, en concreto, el derecho de tutela judicial efectiva del artículo 24. Per tant, perquè no hi hagi dubte, ho llegim en la llengua original. En tot cas, en la seva entronitzada Constitució. En virtut d'aquest plantejament... –totes les administracions ho fan i l'Administració de la Generalitat també–, és en el que ens hem basat per fer aquest fons complementari de la Generalitat per cobrir la indefensió jurídica que tenen en alguns casos..., diguem-ne, no per resoldre uns casos concrets sinó, en general, la indefensió jurídica que puguin tenir servidors públics i alts càrrecs. En tot cas, ha parlat de la llei electoral, és un dels seus punts. Evidentment, jo també creuria que els grups parlamentaris s'haurien de posar a treballar per fer aquesta nova llei. Fins ara no hem trobat el consens, no hem trobat la manera de fer-ho. Però en tot cas entomem aquesta opció. Però una llei electoral, sí, però no només per millorar les seves expectatives electorals, sinó també per modernitzar el procediment, que és molt rígid, procediments consultius, per parlar del vot electrònic. I també aprofito per defensar la supressió d'una de les injustícies més flagrants que hi ha entorn del dret a vot, que és el vot pregat, és a dir, el fet que la ciutadania que viu fora a l'estranger no pugui votar en condicions normals. També ha parlat d'estabilitat política. I, miri, encara que no li agradi, tenim un govern fort, un govern compromès. I, en tot cas, qui es carrega l'estabilitat política i les regles del joc són els partits que pacten amb l'extrema dreta, o bé els moments que hem patit arran d'un 155 que ens ha dilapidat les institucions, o bé en el moment que un president, legítimament escollit com el president Torra, va ser inhabilitat per penjar una pancarta –això genera inestabilitat política. I, en aquest darrer cas, el Consell d'Europa ja va advertir que era molt greu inhabilitar un president per un gest simbòlic de suport als presos i les preses polítiques. I parlem del tema de l'odi, que vostè planteja. Miri, Catalunya no odia Espanya, de cap manera. Nosaltres volem construir un país millor per a tothom –això és evident–, però volem que Espanya sigui el nostre millor veí o veïna; volem tenir-hi una relació de tu a tu, de país a país. I, en tot cas, el discurs d'odi l'ha practicat qui ha deshumanitzat als presos i les preses polítiques, els exiliats i les exiliades represaliats, perquè amb la deshumanització es dona cobertura a sentències de presó fora de mida o a sancions econòmiques astronòmiques; perquè deshumanitzar és justificar la repressió. I represaliar perquè al que vingui darrere no li quedin ganes de tornar-hi. Per tant, nosaltres no entenem que hi hagi un conflicte de convivència ni un conflicte entre catalans i catalanes. En tot cas, sí un conflicte de legitimitat. I un conflicte, nosaltres entenem, entre Catalunya i Espanya en el sentit de contraposar valors, i a vegades s'han de contraposar valors. I els nostres valors, els nostres valors que inspiren la nostra proposta política, donen la veu al poble i donen i plantegen la llibertat, contraposats a valors d'imposició o sotmetiment. També ha parlat de pluralitat als mitjans de comunicació. Jo li anomenaré un informe del CAC sobre pluralitat en el que s'estableix que els informatius de TV3 van ser els que van recollir més diversitat de veus polítiques. Entre el setembre i desembre de l'any 2020 es va fer aquesta avaluació, i en concret els informatius de TV3 van donar la paraula a trenta-quatre agrupacions polítiques, i TV3 i Catalunya Ràdio van coincidir a equilibrar els temps de les formacions d'aquest Parlament. També parlem de respecte. Vostè parla de respecte a la Corona o al Govern espanyol; parla de respectar «el normal desempeño de las funciones de la Corona, el Gobierno y la Administración General del Estado –concretament, eh? I, en tot cas, li preguntaríem a què es refereix quan parla de «normal desempeño, si es refereix al discurs del rei del 3 d'octubre –quan tenia l'oportunitat de teixir ponts després d'una violència brutal de l'U d'Octubre, el seu discurs va generar encara més odi cap a Catalunya i odi cap a la democràcia–; quan parla del «normal desempeño, es refereix a limitar els drets fonamentals de la ciutadania aplicant la llei mordassa, per exemple, contra el moviment independentista o moviments socials? En tot cas, per nosaltres això no és normal. A nosaltres ens hi trobarà sempre posant les persones al centre, especialment les persones més vulnerables, i resolent reptes i fent avançar el país cap a la llibertat –aquí sí que ens hi trobarà. També ens parlava de la neutralitat institucional. I tampoc sé a què es refereix quan parla de que a Catalunya no hi ha neutralitat institucional. Vostès tenen els mateixos drets que la resta de partits. Però, en tot cas, òbviament, el Govern governa i governa amb una coalició independentista i amb suport independentista des de fora del Govern i aplica el seu programa. Però, evidentment, d'això se'n diu democràcia; això, diguem-ne, és el normal. En tot cas, vostès van guanyar les eleccions l'any 2017 i no van ser capaços de formar govern. Però ara li vull recordar, com he dit abans, que el Govern governa per a tothom, i només cal que posi alguns exemples. Per exemple, el fet que el Govern ha constituït un grup de treball pel dret a l'habitatge, que ha començat a treballar per, efectivament, aturar els desnonaments; o diverses activitats vinculades a aquest Parlament amb relació al dret a l'habitatge o a la renda bàsica universal, etcètera. És a dir, elements que, efectivament, donen suport als problemes de la ciutadania. Per exemple, el suport que hem pogut donar des del Govern a les persones que tenen ERTO, però malgrat això no se n'acaben de sortir perquè tenen, doncs, un suport molt just; o els ajuts als autònoms; o els 25.000 joves que estan aturats i que donarem un lloc de treball digne perquè es puguin desenvolupar. Per tant, nosaltres treballem per a tothom, treballem amb aquesta neutralitat institucional, i volem ser el Govern que doni respostes als grans reptes de país. I, en tot cas, de moment ho deixaria aquí, i continuarem seguidament. Gràcies.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Gracias, presidenta. Señora Vilagrà, claro, usted nos dice que esperaba por parte nuestras propuestas para solucionar el conflicto político de Cataluña y España y tal y cual. Claro, nosotros ya sabe que no reconocemos conflicto político entre Cataluña y España, sí entre catalanes, motivado, principalmente, por ustedes. Y yo le digo que sí, que estas son nuestras propuestas para solucionar el conflicto que tenemos entre catalanes. Es que a usted quizá no le cabe en la cabeza pensar que hay otra parte de Cataluña que considera que las cosas irían mejor si ustedes, todos o algunos, vaya, son muy esenciales, de estos puntos los pudieran abrazar, o los pudieran negociar o los pudieran considerar parte de la normalidad democrática en Cataluña. Y es por eso que se los vengo a usted a... Usted me dice: «Amnistía, autodeterminación, referéndum, y yo le digo: «Oiga, ocho medidas básicas de pulcritud democrática, eso, eso solucionaría el conflicto. Que muchos catalanes no nos viésemos, ostras, y ustedes mismos no se vieran envueltos en los problemas que frecuentemente se ven envueltos, pues, básicamente, porque alguno de estos puntos palmariamente no lo cumplen. Y dice usted cosas como: «¿Quién vigila al vigilante?, refiriéndose a los jueces. Oiga, desde luego ustedes no, que son el poder ejecutivo. A los «vigilantes, como usted los llama, que son el poder judicial, ellos están sometidos a la ley. Es la ley quien les obliga a ellos. Y luego hay una serie de garantías, como, por ejemplo, la doble instancia. Entonces, si un juez se equivoca, pues hay otro juez que le puede enmendar la plana, y ustedes lo saben muy bien, porque todos los pleitos habidos y por haber, ustedes siempre agotan cualquier tipo de instancia, que es muy legítimo, y yo como abogado siempre lo comprendo mucho. «Dicen que el Govern ha apelado, el penal ha apelado, no sé qué..., pues me parece muy bien que apele, pero al final, cuando salga lo que tenga que salir, pues ustedes tendrán que, supongo yo, que admitirlo. Usted, luego, se ha puesto a defender cosas como que hay que pagarles el dinero a los que han defraudado a la Administración, y que esto... bueno, estas cosas, claro, yo no las puedo admitir. Ya se ha puesto ahí ya usted a hablar de su libro y no del que yo le pedía que hablase por hoy, que era del nuestro, que le digo que se lo presento como el sentir de muchos catalanes..., como el sentir, sentir. Por eso he aludido a las cenas, a las comidas, a los conocidos, a los familiares, porque muchos catalanes lo pasan fatal; no solo ustedes, ¿eh? Mire, hoy voy a hartarme de citar a la señora Vilalta. A ver si llevo su frase apuntada. Ha dicho, señora Vilalta, usted, algo muy bonito, algo así como «una mica d'empatia, ¿eh?, que usted ha aludido a la empatía. Haga caso a la señora Vilalta y no nos despachen de esta forma, no nos despachen... Siempre hablamos de lo suyo, hoy hablen ustedes de lo que afecta o de lo que interesa, o la forma de resolver los problemas que otra parte de Cataluña les presenta. Ley electoral. A ver si es verdad esto, que yo me lo anoto esta propuesta que me dice usted de hablar de lo de la ley electoral. A ver si es verdad, si conseguimos, pues, que el voto de un habitante del área metropolitana valga un voto, y que el de algunas zonas de Cataluña no valga dos veces y media más que el de este habitante de la zona metropolitana. A ver si lo conseguimos y entonces igualamos un poquito, y el Parlamento este es un poco más similar a la realidad y no van a ustedes dopados electoralmente. Estaría bien. Yo se lo agradecería que ustedes hagan este gesto con muchos catalanes que están fritos de saber que ustedes parten siempre con ventaja, ¿eh? Después, dice usted: «Cataluña no odia a España, ya, ya lo sé eso, pero algunos de ustedes sí. Cataluña, como ente, no, y a España, como ente, no, pero algunos de ustedes sí odian lo español y les parece, pues, de inferior condición. Francamente, oiga, ¿para qué vamos a engañarnos? Esto ocurre, ¿eh? Y después, respecto al normal desempeño de las funciones de la corona. Mire, yo voy a acabar, porque me quedan treinta y cinco segundos. Era una cuestión también sentimental y de no ofender a aquellos que se sienten representados por la corona, que, además, tienen todo el derecho a hacerlo, porque esta es la arquitectura de nuestro Estado. Pero ya para acabar, yo lo que les diría es que estos ocho puntos quedan sometidos a su consideración, y que el Partido Socialista, a nosotros nos gustaría que también atienda, igual que el resto de partidos de este otro lado de la bancada, que no quieran darle siempre por su comer al separatismo en las tres soluciones que ustedes dan: la amnistía, la autodeterminación y el referéndum, sino que piensen también que la otra Cataluña también tiene sus reivindicaciones. Y a ver si aquellos que electoralmente obtienen los votos de la otra parte de Cataluña, también son capaces de entrar...
Senyor Carrizosa...
Gracias, señora presidenta; acabo ya.
Gràcies.
...son capaces de entrar en la negociación y voto de estos ocho puntos que propone Ciutadans. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula per fer la rèplica la consellera de la Presidència.
Bé, sense que serveixi de precedent, coincidim en una cosa, que és en el seu hashtag, quan parlava d'aquests punts, que deien «Cataluña de todos, jo diria «Catalunya de tothom; «tothom és un mot inclusiu. Evidentment, Catalunya és de tothom i des de la conselleria de Presidència som una conselleria pont entre els departaments per impulsar polítiques econòmiques, socials en tots els camps per millorar la vida de les persones d'aquest país i fer un país més pròsper, òbviament, eh? Però, certament, per altra banda, estem molt lluny en molts aspectes, òbviament. No els sorprendrà si afirmem que aquest Govern i els grups parlamentaris que l'han fet possible tenen l'objectiu d'assolir la independència i assolir la república catalana. Ningú pot negar que en les darreres eleccions al Parlament de Catalunya l'independentisme ha tingut una victòria important, d'aquest cinquanta-dos per cent i setanta-quatre escons. I, en tot cas, amb unes perspectives de creixement. És evident que Catalunya no és un bloc monolític pel que fa a la relació entre Catalunya i Espanya. Hi ha diverses visions contraposades, confrontades i existeixen opcions com la seva que, evidentment, respectem com a opció política, però que confrontem, que no compartim i que, evidentment, combatem des d'un punt de vista electoral. Però com que som independentistes i som demòcrates, òbviament respectem i defensem la pluralitat política existent en la societat catalana, és l'essència de la democràcia. Nosaltres som profundament demòcrates i, precisament per això, creiem que el dret a l'autodeterminació és l'única via democràtica capaç de resoldre aquest conflicte entre Catalunya i Espanya. I encara no li havia anomenat «autodeterminació i «amnistia, però ara sí. En tot cas, per resoldre aquest conflicte, entenem que l'autodeterminació és inclusiva perquè inclou la possibilitat d'expressió dels que són independentistes i dels que no, i, per tant, poder defensar públicament el seu vot. Però també aquest Govern sempre ha tingut la mà estesa al diàleg. I és evident i, potser, en el cas del Govern espanyol no sempre ha estat així. Ara tenim un govern que sembla que vol, diguem-ne, reconèixer l'existència d'aquest conflicte polític i vol resoldre'l políticament. Evidentment, estarem allà per fer una efectiva negociació que sigui profunda, que sigui fructífera. Però, en tot cas, nosaltres, el principal objectiu és fer front a la repressió i posar el futur de Catalunya en mans de la ciutadania. Són els dos grans consensos existents en aquest país i ho diu la demoscòpia i ho diem, ho expressem moltes vegades. I, per tant, quan anem a negociar, anirem amb aquests dos elements: amnistia i autodeterminació. Els independentistes tenim clar que és una opció inclusiva. En aquest sentit, és un dret, el de l'autodeterminació, que està, doncs, contemplat com un dels principals drets humans. En aquest sentit, aquest Govern està a favor que el poble decideixi i volem empoderar la ciutadania, volem empoderar-la per participar, perquè hi participin tots els agents implicats, perquè ningú és més que ningú i ningú ha d'estar sotmès a ningú. Volem treballar un gran acord per a l'autodeterminació i l'amnistia amb l'objectiu que el dret a l'autodeterminació el puguem debatre en aquesta taula de diàleg –aquesta taula d'un incipient diàleg fins ara–, perquè es reconegui efectivament per part del Govern espanyol aquesta possibilitat i, precisament, doncs, hi hagi un procés de negociació molt més profund. Per això treballarem en aquest acord, l'acord nacional per a l'autodeterminació i l'amnistia, ampli i plural. Però deixi'm que li faci una darrera reflexió –i ja acabo–: la Constitució espanyola no és un fi en si mateix. Va ser un pacte, efectivament, en el seu moment, l'any 78. Miri, però jo tenia dos anys, no la vaig votar, òbviament, i, de fet, només les persones de més de seixanta anys han votat aquesta carta magna que és la Constitució. Per tant, la immensa majoria de catalans i catalanes no ho han fet ni tampoc la immensa majoria de persones, doncs, de la resta de l'Estat. En aquest sentit, després de quaranta-dos anys, no creu que ja va sent hora de posar-la al dia, de sacsejar-la, de modernitzar-la? De fet, jo soc més partidària d'un sistema polític o jurídic com l'anglosaxó, que no té carta magna, que s'adapta, que són les lleis que es van adaptant als canvis socials i als canvis polítics. Per tant, crec que ha arribat el moment que l'Estat espanyol canviï aquest plantejament tan conservador i no posi com a excusa, doncs, una legislació tan rígida. En aquest sentit, el Govern català és un govern transformador, és un govern profundament democràtic que vol una solució política i que creu que aquesta solució política passa per un referèndum pactat. Aquí és on ens trobaran i és la nostra sortida política. Moltes gràcies.
Sí, senyora Vilalta, per què em demana la paraula?
Sí; presidenta, li voldria demanar la paraula, en virtut de l'article 87 del Reglament, per al·lusions.
Té trenta segons.
D'acord. Moltes gràcies. Primer dir que em sento afalagada per aquesta sobreatenció del senyor Carrizosa en aquest dia d'avui respecte a la meva persona. Però, sincerament, el que també li demanaria al senyor Carrizosa, en aquest sentit, és que deixi de difamar i d'acusar-nos, perquè està dedicant tot el dia d'avui a fer-nos dir allò que nosaltres no hem dit, només per poder alimentar el seu discurs de la confrontació. I aquí a nosaltres no ens hi trobaran. No ens trobaran alimentant el discurs de la confrontació ni fomentant cap supremacisme ni fomentant cap nacionalisme excloent. Al contrari, sinó que justament treballem pel respecte per totes les llengües, treballem per la cohesió social d'aquest país, treballem per aquesta «Catalunya, un sol poble amb tota la seva diversitat i molt orgullosos de seguir fent-ho d'aquesta manera. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Sí, senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per què creu vostè, senyora presidenta? Per al·lusions de la senyora Vilalta. Per respondre les al·lusions de la senyora Vilalta.
Un moment. Li donaré trenta segons, però, com vam dir a la Junta de Portaveus, els torns d'al·lusions són per respondre les al·lusions al voltant d'una de les interpel·lacions, no per anar obrint un debat intercalat al voltant de les al·lusions. Perquè vostè ara no sé què dirà –un moment, no li he donat la paraula–, però li recordo que vam dir que no obriríem aquests torns d'al·lusions un respecte de l'altre. Vostè ha fet ús de la paraula i ho ha repetit en aquesta intervenció i en l'anterior. Són dues vegades que es reitera sobre això. Per tant, li donaré trenta segons.
Sí. Gracias, señora presidenta. En un sistema parlamentario lo que la gente espera es que enraonem y que parlem, ¿no? Entonces..., exactamente. Yo lo que quería recordar es que la señora Vilalta lo que ha dicho es que «enraonar no tiene un verbo equivalente en castellano y que por algo será. Y que eso tiene mucha gravedad, señora Vilalta. Eso es lo único que le digo.
Ja està. És una evidència que «enraonar no té traducció al castellà en el mateix sentit que té la paraula «enraonar en català. Ja està, és una evidència, no és una qüestió que tingui un rerefons de cap mena. El que s'ha dit... [[Veus de fons.]] No, un moment, un moment. No té la paraula, senyor Carrizosa. I no estic duent a terme un debat amb vostè. Només constato el fet de que el verb «enraonar, des d'un punt de vista lingüístic, no té una traducció al castellà en el mateix sentit. Hi ha molts sinònims de la paraula «parlar, en castellà, però no el té el... En altres llengües romàniques sí que existeix; en italià existeix el verb «ragionare, que ve de «raó. En francès existeix el verb «causer, que ve de «posar la causa [[aplaudiments]] , però no existeix en castellà. Això és una evidència lingüística i filològica. Punt. A continua... (Carlos Carrizosa Torres continua parlant sense fer ús del micròfon.) Senyor..., senyor Carrizosa, li he dit que no entaularia un debat amb vostè. (Veus de fons.) No. L'hi he dit. Li he donat un torn de paraules. (Veus de fons.) No, però jo li he dit que no li donaria un debat amb... (Veus de fons.) No estem fent... (Veus de fons.) No estem fent un debat, senyor Carrizosa. Li he donat una paraula per al·lusions, que ja li havia dit que en la Junta de Portaveus havíem dit que no faríem al·lusions de les al·lusions, i jo he dit, abans de fer aquesta apreciació de caràcter lingüístic, he dit que no obriria un debat amb vostè. Per tant, no li donaré la paraula per tenir un debat amb vostè al fil del verb «enraonar. Ha quedat clar. Hi ha hagut quatre intervencions sobre el verb «enraonar. No farem un debat. [[Interpel·lació al Govern sobre el pla de xoc en polítiques actives d'ocupació per a superar l'impacte de la covid-19]] [[300-00019/13]] Continuarem endavant la sessió amb el vuitè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre el pla de xoc en polítiques actives d'ocupació per a superar l'impacte de la covid-19. La presenta el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana i per fer l'exposició de la interpel·lació té la paraula el diputat senyor Jordi Albert.
Enraonem, no? (Pausa llarga.) Gràcies, presidenta. Bé, doncs enraonem. Conseller, consellera... Avui, conseller, estem fent doblet, eh?, pregunteta pel matí, ara una interpel·lació... En qualsevol cas, parlant de polítiques laborals, parlant del mercat de treball i sobretot i en essència parlant de problemàtiques importants per al nostre país. I problemàtiques importants que venen amb herència, venen amb herència perquè la covid el que ha fet ha estat accentuar una situació molt greu en el mercat del treball, una situació molt greu ja en el marc de la classe treballadora. I crec que és bo que en parlem, d'això, que enraonem, que analitzem, que dialoguem i que sobretot posem sobre la taula les diferents necessitats i les diferents solucions que cal abordar per a gran part de la ciutadania del nostre país, que és, sense cap mena de dubte, la classe treballadora. Les dades són realment preocupants i la covid el que ha fet ha estat accentuar-ho. Entre els vint-i-cinc i els trenta-quatre anys la taxa d'ocupació és d'un 74,9 per cent. Entre els trenta-cinc i els cinquanta-quatre anys la taxa d'ocupació és d'un vuitanta per cent. És aquesta etapa de la nostra vida on tenim més opcions laborals i alhora també tenim tota la nostra etapa formativa pràcticament completa, tot i sempre tenir present l'etapa de formació continuada, però on segurament traiem un major rendiment, on també des de l'àmbit empresarial veuen que tenim una major capacitat de treball. A partir dels cinquanta-cinc anys, la davallada és brutal. La taxa d'ocupació per als majors de cinquanta-cinc anys és de cinquanta-nou per cent. Això vol dir que hi ha un atur del quaranta-u per cent. I amb els menors de vint-i-cinc anys la taxa d'ocupació és només del 27,7 per cent. Són dades que ens haurien no només de fer reflexionar; ens haurien d'obligar a prendre decisions de forma immediata. Són dades que ens haurien d'obligar a transformar, ens haurien d'obligar a liderar la transformació necessària que mereix aquest país. Un 27,7 per cent d'ocupació en els joves de menys de vint-i-cinc anys és una xifra ridícula i no serveixen les excuses, les excuses de que s'estan formant i per això no poden treballar, de que estan ocupant altres espais, de que encara no ha arribat l'hora que entrin al mercat laboral, perquè molts d'aquests joves precisament no es poden emancipar fins que no arriben a aquesta taxa dels trenta-cinc anys. Molts d'ells encara no poden comprar-se un habitatge, perquè els preus del lloguer estan pels núvols; molts d'ells no poden comprar-se un habitatge perquè tenen feines precaritzades, perquè tenen feines que amb prou feines, precisament, arriben a 1.200 euros. Aquests salaris fan que sigui insostenible viure fora de la llar materna. Aquests salaris fan insostenible que puguin emancipar-se. Aquests salaris els obliguen a acceptar feines precaritzades. Aquests salaris els obliguen en molts casos a renunciar a la seva formació per intentar ser pluriempleats. Els joves del nostre país no s'ho mereixen. Per això és tan important el pla de xoc que ha anunciat el Govern en aquests darrers dies, en aquesta setmana. Per això és tan important que aquest pla de xoc posi la mirada sobre la vulnerabilitat; que aquest pla de xoc no busqui, amb mirada existencialista, posar una bena en una ferida, sinó que aquest pla de xoc ha de ser l'impuls transformador per canviar l'estructura del mercat de treball. Un pla de xoc que posa en el focus els majors de cinquanta-cinc anys, un pla de xoc que posa en el focus els joves i un pla de xoc que posa en el focus les dones i aquelles feines de major precarització. Mentre els homes tenen una taxa d'atur de l'11,9 per cent, les dones tenen una taxa d'atur del 14,2 per cent. Sempre les dones –sempre les dones– pateixen molt més que els homes. I pel que fa a l'estructura del mercat de treball i pel que fa a l'estructura de la contractació, hi ha una dada que també ens ha de fer reflexionar en profunditat: el 2007 els contractes que no arribaven a un mes de durada, per tant contractes de curta durada, eren del disset per cent; el 2017 els contractes que són de curta durada arribaven al quaranta-dos per cent. Això –això– no vol dir ocupació; els contractes de curta durada és precarització. Els contractes de curta durada no permeten el disseny d'una trajectòria vital, no permeten l'emancipació, no permeten que ens puguem desenvolupar com a persones, no permeten que puguem continuar la nostra formació. Els contractes de curta durada només fan que maquillar les xifres de l'atur. Un atur del 12,9 per cent al nostre país, segons les darreres dades. I amb aquestes 89.448 persones que actualment a data d'avui tenim en situació d'ERTO, a totes aquestes persones que a data d'avui estan més fora que dins del mercat laboral, quines solucions hi podem aportar? Doncs aquest pla de xoc també del Govern –i per això, també l'interpel·len, conseller– busca aportar solucions per a tots els treballadors i les treballadores que estan en aquesta situació d'inestabilitat contínua. I ja no parlem de l'afectació que ha tingut la crisi, perquè és cert que ha baixat la temporalitat, però és que baixa la temporalitat perquè, precisament, tots aquests contractes que eren de curta durada han acabat extingint-se enmig de la pandèmia i, per tant, ja no s'han renovat. Per això baixa la temporalitat, perquè aquests contractes s'han extingit, no pas perquè hi hagi una millora del mercat laboral. I quan parlem de millores del mercat laboral, també hem de fer referència, i en això ja saben els diputats i les diputades que ja ens coneixem d'altres legislatures, que cal canviar la normativa laboral. Mentre tinguem activa la reforma laboral..., les reformes laborals del 2010 i del 2012, continuarem precaritzant. Mentre l'autoritat laboral d'aquest país no tingui l'autorització prèvia, no podrà intervenir en els conflictes laborals que les empreses plantegen. Mentre la reforma laboral, les reformes laborals es mantinguin, continuarem permetent i posant una catifa vermella a aquelles empreses multinacionals que vulguin quadrar els seus balanços econòmics a costa de la classe treballadora. Perquè els estem posant una catifa vermella perquè vinguin al nostre país a destruir llocs de treball. Els estem posant una catifa vermella perquè els costos d'acomiadament en aquest país són molt i molt baixos. Moltes vegades ho hem dit, i avui ho continuarem dient, hem de derogar les reformes laborals. I no serveix que portem una proposta de resolució en aquest Parlament i la votem a favor i alguns s'abstinguin, i no serveix que després ens apuntem a donar suport a segons quines propostes de resolució que advoquen per la derogació de les reformes laborals o que sortim en aquest faristol a fer discursos molt empàtics amb la classe treballadora, però que, en canvi, quan tenim la capacitat de decidir des del Govern de l'Estat, amaguem el cap sota l'ala, perquè resulta que no tenim prou força tot i estar dins un govern. Això aquí no serveix. Igual que no serveix que girem l'esquena a les persones treballadores que formen part d'una subcontracta: no serveix. No serveix, perquè podem modificar l'Estatut dels treballadors en els seus articles 42, 43, i amb aquesta modificació permetríem que les subcontractes –les subcontractes– només fossin en situacions excepcionals i, per tant, que no siguin la norma, per tal de que les grans multinacionals, les grans empreses continuïn precaritzant el mercat de treball. No serveix mirar cap a un altre cantó tot i anar a les manifestacions i no tocar la norma bàsica que maltracta la classe treballadora. Per tant, conseller Torrent, davant d'aquesta situació vostè té un repte molt important. De fet, li diria que té el repte més important d'aquesta legislatura, que és reformular el mercat de treball sense tenir totes les competències per poder-ho fer. Però nosaltres l'ajudarem en tot el que sigui possible per forçar la màquina perquè aquesta normativa es modifiqui, perquè aquesta normativa canviï. I nosaltres, des del nostre grup parlamentari, continuarem forçant la màquina per tal de que des de la seva conselleria d'Empresa i Treball es treballi en el canvi de paradigma. Perquè el progrés econòmic no pot anar a la contra de les condicions laborals dels treballadors i les treballadores. Perquè hem de trencar amb la fal·làcia de que l'única manera possible de progressar econòmicament és maltractar la classe treballadora. I aquí ens hi trobarà, conseller, i estic convençut de que la seva tasca des del Govern de la Generalitat aconseguirà canviar aquesta mirada, també empresarial, i aconseguirà protegir els drets laborals dels treballadors i les treballadores del nostre país. Per tant, ens agradaria que també ens exposés de forma clara quina és la mirada del seu departament al respecte i també que ens exposi, també, de forma didàctica i pedagògica, quin és aquest pla de xoc que té en el focus de la seva acció política, precisament, aquells col·lectius més vulnerables de la nostra societat i que, per tant, hem d'ajudar a que se'n surtin, perquè és la nostra obligació i perquè per això estem aquí. I, per cert, salutacions als treballadors i treballadores del Parlament, que sempre ho faig a l'inici i avui ho faré al final.
Moltes gràcies. Ara, per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Diputat, efectivament, avui hem pogut debatre al matí i debatem ara a la tarda, benvinguda sigui la possibilitat, òbviament, d'introduir qüestions que són d'interès comú al Parlament de Catalunya. Vostè parlava, diputat, al final de la seva intervenció, de paradigmes, eh?, del canvi de paradigma, i m'agafo precisament a això, perquè justament en el paradigma que apliquem en cada una de les situacions socioeconòmiques en les que ens anem trobant i que ens toca gestionar, hi ha un component ideològic evident, però sobretot hi han unes respostes que generen uns impactes en la societat diferents. I per exemplificar-ho, i després per continuar parlant, òbviament, del pla de xoc, me'n vaig una mica enrere i me'n vaig, de fet, fins a la crisi del 2008, justament, per explicar el canvi de paradigma i sobretot com les respostes estan sent necessàriament diferents. Bé, el 2008 es va produir una crisi financera que va arrossegar la resta de sectors. Hi va haver-hi una resposta també fonamentalment financera, de rescats bancaris, fonamentalment; per tant, una resposta presentista i sense condicions, ajudes no condicionades. D'aquella crisi, d'aquella sortida, d'aquelles polítiques que es van aplicar en aquell moment, se'n va derivar un enquistament de les desigualtats, un enquistament de les injustícies, que hem arrossegat durant molts anys. De fet, les hem arrossegat tant que avui encara en patim les cicatrius. I ara ens trobem amb una altra crisi, en aquest cas, sanitària i una crisi econòmica derivada de la pandèmia, però també de les mesures sanitàries que s'han hagut de prendre per fer-hi front. Avui, les línies mestres de la resposta són diferents. Estem parlant de recursos públics abocats, si em permet el llenguatge, a l'economia productiva, amb vocació transformadora i, sobretot, condicionada a uns determinats valors que avui són fonamentals a l'agenda política europea. Per tant, les respostes són diferents, els paradigmes, que deia vostè, són diferents. I, des d'aquesta perspectiva, nosaltres també volem actuar, també necessàriament hem d'actuar, especialment pel que fa al factor treball, que després m'hi referiré i que vostè també introduïa. Però per explicar quines són les mesures que hem dut a terme i que la setmana passada presentàvem, m'agradaria també fer una anàlisi de les dades actuals: on som avui? No repetiré les dades que vostè molt bé ha explicat, perquè seria redundar en determinats missatges, però sí que m'agradaria posar en relleu algunes xifres que expliquen quin és el context en el qual avui prenem aquestes decisions. D'entrada, s'ha de dir que estem, ja ho hem dit altres vegades, en un procés de recuperació progressiva, des d'un punt de vista econòmic, i això té afectació al conjunt, òbviament, de la societat. I, per tant, tenim unes dades d'ocupació que van evolucionant positivament. La setmana passada teníem dades: l'afiliació mitjana a la seguretat social s'ha incrementat en un 1,5 per cent, això vol dir gairebé 50.000 persones, i, per tant, estem amb nivells d'afiliació a la seguretat social molt semblants als previs a la situació de covid-19, als previs a la pandèmia. D'entre aquestes persones que hem incrementat a l'afiliació de la seguretat social, és cert, també ho ha esmentat vostè, que encara 89.448 estan en situació d'ERTO; però també és cert, d'altra banda, que entre el març i el juny d'aquest any s'ha reduït prop del seixanta per cent de l'atur, de la desocupació, que s'havia creat en període covid-19. De fet, i aquestes són les dades que vam presentar la setmana passada, s'ha reduït en 36.000 catalans i catalanes les dades d'atur. Però això, com deia, és l'evolució, i, al mateix temps, encara patim cicatrius que venen de l'anterior crisi, i no hem d'oblidar, des d'aquest punt de vista, que encara avui hi han 445.862 persones aturades a Catalunya, de les quals el 56,4 per cent són dones i que el cinquanta-quatre per cent tenen més de quaranta-cinc anys. Per tant, és evident que, malgrat que les dades, des d'un punt de vista de l'ocupació, van millorant progressivament, encara ens queda molt camí per recórrer, no només des d'un punt de vista estrictament pal·liatiu, és a dir, no només des de la perspectiva d'ajudar avui aquells catalans i catalanes que estan en situació d'atur, sinó tenint en compte que el factor treball, evidentment, també és imprescindible per a la transformació del model productiu, també n'ha parlat vostè. I efectivament, és un element imprescindible: aquest és el principal valor, no només de les empreses, sinó de la nostra economia, el factor humà, que és imprescindible per abordar els grans canvis de fons. I, des d'aquest punt de vista, òbviament, tot allò que fem ha d'anar dirigit a la inclusió social, a la sostenibilitat i a la resiliència del sistema. Per tant, en aquest camp s'inscriuen les polítiques actives d'ocupació; que certament el que busquem òbviament és la inserció laboral, però també preparar-nos per aquestes transicions que es produiran en molts sectors productius del nostre país en els propers anys. De fet, si una cosa ha portat la covid-19 és que definitivament ens ha posat de ple al segle XXI. I en tot aquest marc s'inscriu el pla de xoc; i ara vaig, efectivament, al fonament de la seva interpel·lació: un pla de xoc que vam presentar la setmana passada i que, òbviament, és per fer front, serveix per fer front, a la situació d'atur i impulsar la formació i l'ocupació dels catalans i les catalanes. És un pla de xoc que té una inversió rècord: 917 milions d'euros mobilitzats; no s'havia produït mai una inversió d'aquesta magnitud. De fet, la mitjana dels últims deu anys dirigida a polítiques actives d'ocupació era de 509 milions d'euros, 509 milions d'euros de mitjana els últims deu anys per 917 amb aquest pla de xoc; per tant, un increment del vuitanta per cent. Això, per si sol, òbviament, ja no només demostra l'esforç econòmic, sinó sobretot quina és la prioritat per aquest Govern, encaminada, òbviament, a oferir un futur digne a les persones que avui estan en atur o que necessiten reciclar-se laboralment per preparar-se millor per al mercat laboral post covid-19. Per tant, es dirigeix als col·lectius que més ho necessiten de la nostra societat, del nostre país, del món laboral. Es dirigeix, sobretot, a aquells col·lectius que, d'una manera estructural, més pateixen aquesta situació. I nosaltres calculem que amb aquest pla de xoc, amb aquests 917 milions d'euros, podrem arribar gairebé a 500.000 catalans i catalanes, amb l'objectiu, òbviament, de no deixar ningú enrere en aquests moments, però sobretot de preparar-nos per un món laboral que està en constant transformació, associat a la digitalització, l'atenció a les persones o l'economia verda, que són elements fonamentals i que, evidentment, seran recurrents en els propers anys. D'entre aquestes gairebé 500.000 persones, fonamentalment, ens dirigim a cinc col·lectius. Un, el col·lectiu de joves; efectivament amb un atur juvenil amb dades inacceptables, inassumibles, el trenta-tres per cent d'atur juvenil. Vostè parlava d'una franja, però, si agafem el conjunt, és un trenta-tres per cent d'atur juvenil, una dada que no ens podem permetre. I, des d'aquesta perspectiva, el que farem amb aquest pla és ajudes de cinc mil..., de fins a cinc mil euros per les empreses que contractin jovent, i esperem arribar així a 25.000 joves d'arreu del país. El segon col·lectiu, les persones de més de quaranta-cinc anys, efectivament, dones joves, famílies monomarentals i persones amb diversitat funcional. Aquests són els col·lectius als que ens dirigim. Com ens hi dirigim? Amb gran varietat de programes, alguns que ja existien i d'altres que són de nova creació; diversitat de programes perquè, òbviament, al que anem, on ataquem, és a una diversitat de tipologies i de casuístiques molt gran, i hem de fer gairebé una feina de cirurgia, podríem dir-ho així, molt quirúrgica, per arribar als diferents col·lectius tinguent en compte les seves necessitats. En tot cas, de moment ho deixo aquí; després vull entrar en aquests programes, perquè em sembla que és important que els valoritzem i que els posem sobre la taula, que expliquem exactament com podrem dirigir-nos al conjunt dels catalans i les catalanes que avui estan esperant del seu Govern i del seu Parlament mesures com aquest pla de xoc que era un compromís electoral, que era un compromís d'aquest Govern, que vam presentar la setmana passada i que ha de ser, com deia vostè, un dels reptes fonamentals d'aquesta legislatura. Seguirem, per tant, diputat, després. Gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació, per al torn de rèplica, té la paraula el diputat senyor Jordi Albert. [[Remor de veus.]]
No, lo bo del cas és que no havia de tornar a sortir, eh?, però... [[Rialles.]] Presidenta, gràcies. Bé, conseller, diputats, diputades, tornem a ser aquí. Respecte al que vostè plantejava, a mi em sembla que és una situació, la que vostè ha definit, que certament ens preocupa, però alhora veig que tenim una línia de treball clara; veig que des de la seva conselleria es fa una aposta decidida per canviar el paradigma, per activar polítiques de transformació, i de transformació en el mercat laboral, i de fer-ho amb plena consciència i amb plena responsabilitat de que només amb polítiques amb mirada republicana podrem canviar les coses. I, per tant, aquest pla de xoc que vostè ens estava exposant, que ens estava explicant, de forma clara, de forma pedagògica, tal com li havíem demanat, doncs segueix aquests paràmetres; segueix aquests paràmetres de combatre les desigualtats, de defensar la justícia social i d'aconseguir revertir allò que un sistema capitalista com en el que ens trobem, doncs, acostuma a accelerar i a exagerar, que és simplement: aquells que més tenen més acumularan, aquells que menys tenen més perdran. Per tant, davant aquest binomi, la nostra obligació des de l'esquerra, la nostra obligació des del republicanisme, és tenir polítiques transformadores i de ruptura; de ruptura respecte a una mirada capitalista que fomenta les desigualtats. I per això és bo també que, en aquesta nova estructura de govern d'aquesta legislatura, i per tant, d'aquest Govern Aragonès, doncs, la seva conselleria uneixi aquestes ànimes, l'ànima d'Empresa i l'ànima de Treball. Perquè al final són dues ànimes que han de caminar juntes, han de caminar plegades, i ho han de fer en base a dos elements clau. El primer d'ells és que el major actiu de qualsevol empresa d'aquest país, el major actiu, són els seus treballadors i les seves treballadores. Per tant, qualsevol progrés econòmic, qualsevol guany econòmic al qual vulgui aspirar una empresa al nostre país ha de comptar necessàriament amb els treballadors i les treballadores. I això lliga amb el segon element clau, que és la concertació social, el diàleg social, la negociació col·lectiva, la confiança. I per això és clau també que canviem la mirada respecte a com fomentem economia, a com desenvolupem empresa, a com activem la nova indústria fonamentada en la resiliència, fonamentada en la sostenibilitat, fonamentada en el valor afegit i la qualitat del treball. Perquè, en base a aquesta negociació col·lectiva, en base a aquest avenç i amb aquest gran acord entre la classe treballadora i les direccions empresarials, aconseguirem fomentar una millor qualitat de vida a la nostra societat. I aquesta millor qualitat de vida també tindrà repercussions directes quan envellim i puguem cobrar de les pensions. Perquè avui no tocava parlar de les pensions, però ja que faig el segon torn de paraula, també enviaré un petit missatget, i és que la solució no és pas allargar l'edat de jubilació als seixanta-set anys o fer decidir als baby boomers si volen cobrar menys o volen treballar més; la solució és que l'Estat retorni els diners que ha robat de la caixa de pensions de la caixa de la seguretat social. I per tant cal que l'Estat faci una anàlisi, una auditoria, per saber exactament quin és el valor que ha furtat de les butxaques dels treballadors i les treballadores del nostre país i el retorni allà on pertoca, que és a pagar les pensions i a no fer-nos treballar més anys. Gràcies, conseller.
A continuació té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies de nou, presidenta. Diputat, he fet aquest clàssic parlamentari que és gairebé forçar-lo a tornar a sortir aquí perquè així jo tinc cinc minuts de rèplica, i per tant puc acabar d'explicar el que volia explicar abans i que crec que és important que posem sobre la taula. Perquè no només és important que, òbviament, parlem de les línies mestres, aquelles que orienten les nostres polítiques i les decisions i també els debats que tenim aquí, sinó sobretot com es concreten, i per tant que la ciutadania d'aquest país tingui informació específica de quins són els programes determinats que van en la línia del que ens plantegem i que compartim, òbviament, vostè i jo. Parlava abans dels programes a través dels quals es desplega aquest pla de xoc. El més important, òbviament, és el foment de l'ocupació, amb 306 milions d'euros –l'orientació professional, la formació professional per l'ocupació–, una part dels quals, d'aquests fons, doncs, gestionats pel Consorci de Formació Contínua; el programa extraordinari d'orientació i formació per a persones en situació d'ERTO –abans n'hem parlat, molt important–; el programa d'FP, de formació professional, per a persones ocupades, per tant, la requalificació. També ho hem dit: no només és important, eh?, la inserció laboral sinó sobretot aquests processos de transició. I des d'aquest punt de vista també impulsem programes que ja existien però que els donem una nova embranzida, com el Mestalent.cat, bàsicament adreçat a la formació de perfils altament demandats i amb una alta qualificació, també fins i tot des d'un punt de vista tecnològic; el programa de formació en el sector aeronàutic, amb el conveni que tenim amb l'Institut Municipal de Vilanova i la Geltrú, de fet és on vam presentar el pla de xoc, perquè ens semblava que era un bon missatge i un element emblemàtic des d'aquest punt de vista; el programa de l'ocupació per la diversitat, pilotat des d'Economia Social, amb 138 milions d'euros, dirigit fonamentalment a centres especials de treball, empreses d'inserció; el treball autònom i les relacions laborals, amb 13 milions d'euros, 10 dels quals destinats als ajuts a l'emprenedoria de joves de menys de trenta anys, eh?; mobilitat laboral, amb el programa d'ajudes a aquells que volen fer pràctiques en països de la Unió Europea; el desenvolupament econòmic local, conjuntament amb els ajuntaments –estem parlant en aquest cas de 32 milions d'euros–, i el projecte Singulars, un projecte, també, que té una certa continuïtat, que en aquest cas dotem amb 41,5 milions d'euros, i que també és important des del punt de vista de les prioritats que ens hem fixat en el conjunt del paraigua que comporta aquest pla de xoc. En definitiva, una inversió històrica, dèiem abans, una inversió sense precedents, que té l'objectiu de generar més treball i per tant, òbviament, més oportunitats per als catalans i les catalanes. I això és el que hi ha al darrere de cada història de reinserció o requalificació d'un treballador o treballadora d'aquest país, una història d'èxit, una petita victòria, si m'ho permeten; una petita victòria del sistema, una petita victòria de les polítiques públiques, però sobretot una petita victòria del conjunt de la comunitat. I a això és al que aspirem amb aquest pla, que es dirigeix, com dèiem, potencialment, a gairebé 500.000 persones, 500.000 mil catalans i catalanes, i, per tant, esperem tenir moltes victòries amb aquest pla de xoc. Perquè som conscients que només si incidim en la qualitat del treball, només si som capaços de generar treball digne, i per tant habilitats i eines necessàries per ocupar-nos en ple segle XXI, serem capaços de plantejar-nos la transformació i la millora del conjunt del sistema productiu que ens hem fixat com a prioritat durant aquesta legislatura. El factor treball és imprescindible, no només per la igualtat social, no només des d'un punt de vista de la inclusió, sinó també, i sobretot en aquests moments, des de la perspectiva de la palanca de canvi necessària per canviar el model productiu de la Catalunya postcovid, que tindrà elements diferencials de gran magnitud amb relació a la Catalunya precovid. En definitiva, diputat, tindrem l'oportunitat no només de fer el seguiment d'aquest pla de xoc sinó de veure com..., en fi, com de positivament impacta en la societat catalana; tindrem l'oportunitat també d'avaluar-ne la seva incidència, i sobretot tindrem la voluntat i la vocació, també, de continuar parlant del món del treball, imprescindible sempre, però, com vostè deia en la seva primera intervenció, en aquests moments fonamental, un pilar determinant d'aquest Govern. Moltíssimes gràcies, diputat.
Passem al novè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el dret a interrompre voluntàriament l'embaràs al sistema sanitari, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. [[Interpel·lació al Govern sobre el dret a interrompre voluntàriament l'embaràs al sistema sanitari]] [[300-00022/13]] Té la paraula la diputada senyora Laia Estrada per fer l'exposició de la interpel·lació.
Gràcies, presidenta. Bé, com tothom sap, el dret a l'avortament, malauradament, és un dels drets més vulnerats arreu del món, malgrat que, segons Amnistia Internacional, arreu del món es practiquen..., s'interromp un de cada quatre embarassos, cada any. La realitat és que precisament les taxes d'avortament són més elevades allà on hi ha lleis més restrictives i més punitives. I, de fet, com més accessible és l'anticoncepció i l'accés a l'avortament, més disminueixen les interrupcions voluntàries de l'embaràs. I, per tant, està àmpliament demostrat que penalitzar l'avortament en cap cas no evita aquesta pràctica sinó que el que fa és provocar que hi hagi complicacions derivades d'aquesta pràctica clandestina que porten a una situació de risc totalment innecessari per les dones que decideixen finalitzar amb el seu embaràs. De fet, l'Organització Mundial de la Salut assegura que les complicacions derivades, en els avortaments en condicions insegures, causen fins a 47.000 morts anuals i representen un total del tretze per cent de les morts maternes al món. L'avortament és un dret humà, com tots els drets sexuals i reproductius, perquè entenem que formen part del dret a la salut, que és un dret reconegut com a dret humà, i, per tant, l'objectiu d'aquesta interpel·lació en cap cas és qüestionar això –això és un fet: la maternitat sempre és una elecció, mai una imposició–, sinó que nosaltres avui el que pretenem és debatre sobre la implementació d'aquest dret a casa nostra, que s'està veient vulnerat, i com ho podem solucionar. Si vostès fan una mica de retrospectiva recordaran que no és fins al 1985, amb l'aprovació de la Llei orgànica 9/1985, de 5 de juliol, que es recupera aquest dret després que la dictadura franquista il·legalitzés el dret a l'avortament. El 85 l'accés a l'avortament és possible sota tres supòsits –el risc greu per la salut física o mental de la gestant, en cas de violació o en cas de malformació en el fetus–, però, a partir d'aquella llei, el que es va produir és que la pràctica de les interrupcions de l'embaràs igualment es continuaven produint a les clíniques privades. Quinze anys més tard, el 2010, s'aprova la Llei orgànica 2/2010, que permet l'avortament fins a les catorze setmanes i que inclou l'accés al dret a l'avortament per a dones de setze i disset anys, malgrat que posteriorment el Govern estatal del Partit Popular va imposar sobre aquestes la necessitat d'un permís patern. Malgrat l'avenç que suposa aquesta llei, no arriba a trencar amb una pràctica que es continua desplegant dins del que és la sanitat privada, si més no amb una part important de les interrupcions voluntàries de l'embaràs, com a continuació explicaré. Nosaltres afirmem que, a Catalunya, el dret a la interrupció voluntària de l'embaràs no està plenament garantida perquè existeixen diferents barreres, tal i com recull l'Observatori pels Drets Sexuals i Reproductius i aprofitem per fer un reconeixement a la tasca que està fent l'Associació pels drets sexuals i reproductius. Nosaltres, igual que tampoc no ha estat capaç de fer-se ni al País Valencià ni a les Illes, aquí no s'ha estat capaç d'integrar la totalitat de la pràctica de la interrupció voluntària de l'embaràs dins de la cartera de serveis dels centres sanitaris públics. Per què? Doncs perquè una part important de la interrupció voluntària de l'embaràs s'està practicant, s'està externalitzant a centres sanitaris privats especialitzats. I això comporta tota una sèrie de perjudicis, tant per a les dones com per al conjunt del sistema de salut o per al conjunt de la població. Una problemàtica que es veu agreujada per l'objecció de consciència que es practica, doncs, de forma individual, que és un dret protegit, però també de forma col·lectiva, que no és un dret en cap cas reconegut. De fet, quan es practica de forma col·lectiva, hem identificat que això està relacionat amb alguns patronats relacionats de forma directa amb el lobby eclesiàstic. La radiografia que tenim ara mateix, segons l'Observatori dels Drets Sexuals i Reproductius, és la següent. A Catalunya existeixen dos mètodes per poder interrompre voluntàriament l'embaràs, el farmacològic fins a les nou setmanes de gestació i el quirúrgic o instrumental fins a les catorze setmanes. D'una banda, del mètode farmacològic, doncs, se n'ocupen els Assir i el que veiem és que al 2019, a un quaranta per cent de les comarques catalanes, les dones no van disposar de cap centre autoritzat per realitzar aquestes IVEs farmacològiques de la mà dels Assir. El cas més greu el trobàvem a l'Alt Pirineu i l'Aran on fins al 2021, fins al març del 2021, cap de les seves comarques permetia interrompre l'embaràs de forma voluntària a partir de metodologia farmacològica i, a més a més, amb l'externalització de l'avortament instrumental això feia, obligava les dones a fer autèntiques quilometrades. D'altra banda, si mirem què passa amb la instrumental, la situació encara deixa molt més a desitjar, perquè aquest s'externalitza, com he dit anteriorment, a deu clíniques, només a deu clíniques privades, set a Barcelona, a la província de Barcelona, dos a la província de Girona i una a la província de Tarragona. Quines són les conseqüències d'aquesta situació? Doncs, d'una banda, la distribució del circuit d'atenció a la interrupció voluntària de l'embaràs representa una barrera territorial. Ho hem vist clarament a la demarcació de Lleida, amb els casos més greus, com li deia, conseller Argimon, de l'Alt Pirineu i l'Aran, però també ho hem vist a les Terres de l'Ebre, on les dones que volen interrompre quirúrgicament el seu embaràs s'han de desplaçar fins a Tarragona o fins a Barcelona. I també ho veiem a la Catalunya central que, malgrat que estan incorporades les seves comarques dins de la província de Barcelona, el fet que geogràficament parlem de poblacions molt allunyades també comporta un greuge per a aquestes dones que decideixen interrompre voluntàriament el seu embaràs. Però, en general, tenim que hi ha una barrera territorial per a totes aquelles dones, més enllà de les que viuen a la demarcació de Lleida, a les Terres de l'Ebre o a la Catalunya central, perquè, com deia anteriorment, si es vol interrompre quirúrgicament, una ha de sortir majoritàriament de les seves comarques. De fet, l'Observatori de Drets Sexuals i Reproductius quantificava el 2018 en 482 les dones que van haver de desplaçar-se fora de les seves comarques per poder interrompre l'embaràs. A banda, hi ha una altra conseqüència que és la vulneració del dret a triar quin tipus d'interrupció voluntària de l'embaràs es vol utilitzar. Per què? Doncs, perquè aquest greuge territorial, el fet d'haver-se de desplaçar tants quilòmetres, pot condicionar i, de fet, afirmem que condiciona en molts casos el fet de triar un mètode o un altre, en aquest cas, triar més aviat el farmacològic. Una altra conseqüència, l'externalització comporta una major criminalització i assenyalament de les dones que decideixen avortar, perquè la mateixa Associació de Clíniques Acreditades per a la Interrupció de l'Embaràs explica que contínuament són objecte d'escarnis i d'assenyalaments per part del fonamentalisme que critica el dret a l'avortament. I, de fet, quantifiquen en vuit mil les dones que han estat assetjades davant de les seves clíniques des del 2010. I, per últim, una altra conseqüència és que moltes dones s'ho acaben pagant directament de la seva butxaca. De fet, segons un reportatge elaborat per la periodista Paula Ericsson al diari Públic, una de cada tres dones s'acaba pagant el seu avortament, malgrat que teòricament això és un dret que hauria d'estar reconegut i, per tant, no té raó de ser, en principi. Pel que fa a les conseqüències sobre el sistema de salut, per a nosaltres el fet que cada any haguem de pagar prop de tres milions d'euros per aquestes externalitzacions no té raó de ser. Això s'hauria de poder assumir des dels hospitals de referència, les interrupcions voluntàries de l'embaràs instrumentals o quirúrgiques. A més a més, pensem que és inadmissible que es vulneri el dret de les dones a ser ateses en la sanitat pública. I pensem que és inadmissible que s'estigui permetent, en certa mesura, un negoci encobert per part d'aquestes clíniques privades amb les quals concertem aquesta activitat que hauríem de poder desplegar de forma directa. No entrem en el que significa aguditzar totes les problemàtiques del que nosaltres denunciem sempre, que és el sistema de concertació públic o privat a la sanitat catalana, però és evident que aquí, des del nostre punt de vista, tenim un problema greu i el departament, doncs, l'acció del departament més aviat ha brillat per la seva absència. Vostè acaba d'arribar, però és una crítica que llancem a tots els partits que han format part dels governs de la Generalitat i sobretot aquells que han ostentat la conselleria de Salut, perquè no s'ha fet absolutament res per combatre desequilibris territorials. No s'ha fet absolutament res per resoldre el problema d'objecció de consciència personal i sobretot el col·lectiu. No s'ha fet res per garantir que les dones puguin triar lliurement quin és el seu mètode que millor els hi està per interrompre l'embaràs, i saber, i s'ha fet totalment la vista grossa davant el lobby eclesiàstic, la qual cosa és vergonyosa.
Moltes gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Gràcies. Bona tarda, presidenta. Senyores i senyors diputats, en primer lloc, voldria tenir un record i també un agraïment per a l'alcaldessa Venturós, que ahir va declarar, va explicar, que tenia un problema de salut mental, i aquest element és un element que vostès mateixos i mateixes van posar aquí sobre la taula. Salut mental és una prioritat en la nostra legislatura, i, vulguem o no, la salut mental encara està estigmatitzada, i el fet de reconèixer que avui haig de deixar una activitat o que tinc un problema de salut mental per..., és, crec, cosa de reconeixement i agraïment. [[Aplaudiments.]] Per un altre cantó, senyora Estrada, té vostè raó, i a mi em fastigueja tenir-li que donar la raó, no a vostè, això no, sinó pel motiu. No, home, no, sinó pel motiu, perquè és veritat. No tant perquè el dret no estigui garantit, això també ho hem de reconèixer, sinó perquè no està garantit amb equitat territorial, que és el que vostè ha estat explicant, i que ho hem de reconèixer. I que vostè sap que en la meva compareixença d'inici de legislatura, no fa ni una setmana, vaig explicar que hem de garantir aquest dret de la interrupció, i, a més, intentar fer-ho amb la màxima equitat territorial, amb tota, però també amb la màxima, i ara m'explicaré també del per què. Evidentment, el dret és... la interrupció voluntària és un dret que tenen totes les dones, i perquè, com vostè també ha citat, hem de donar compliment a la Llei de 3 de març del 2010, de salut sexual i reproductiva i de la interrupció voluntària de l'embaràs, i perquè també ho ha establert la resolució aprovada en el Parlament Europeu, molt recentment, ara, aquest mateix any 2021, de fet, no fa gairebé ni quinze dies, sobre la situació de la salut i els drets sexuals i reproductius a la unió en el marc de la salut de les dones. I en aquesta resolució, insta als estats membres a que despenalitzin l'avortament i eliminin i combatin els obstacles, la pràctica legal de l'avortament, i els recorda la seva responsabilitat de garantir a les dones l'accés a aquest dret. També insta els estats membres a que millorin els mètodes existents i eliminin els nous mètodes... i examini, perdó, els nou mètodes per oferir tractaments relacionats amb la salut i els drets sexuals i reproductius, i solucionar els buits, que en tenim, els buits, i aquí ja ens apel·la i ens afecta a nosaltres, en la prestació de serveis, i també que la covid-19, ha posat de manifest. I insta a la comissió que promogui la salut i els drets sexuals i reproductius, inclòs el dret de l'avortament, en la pròxima estratègia de la Unió Europea. Ara bé, també aquesta mateixa resolució reconeix que, per raons personals, els professionals sanitaris tenen dret a l'objecció de consciència. Però fixi's en el que diu, «els professionals o les persones tenim el dret a l'objecció de consciència. Les persones, mai les institucions. I això ho saben, també, que ho vaig recalcar molt a la meva compareixença, com deia, fa una setmana. Mai. I si alguna vegada s'ha fet, no concretament en el tema de l'avortament, però sí en el de l'eutanàsia, algun manifest, automàticament, i ho saben vostès, va sortir un segon manifest dient: «Escoltin, el que toca fer, s'ha de fer, i s'ha de complir la llei. Per tant, hem de respectar també aquesta objecció de consciència, que reconec que en el nostre entorn és molt elevada, és del quaranta-dos per cent dels professionals. Però també hem de reconèixer una altra cosa, que no sempre està lligada, com vostè deia, al lobby de l'Església. No sempre. I també els explicava –i ho deia en primera persona–, perquè he estat fins fa quatre dies, fins fa un mes, el director de l'Institut Català de la Salut–, i tenim un hospital, l'hospital de Lleida, doncs, que tenim tota la plantilla legítimament, però tots objectors de consciència, totes objectors de consciència. Per tant, bé, aquest és un problema que haurem de solucionar. I el que hem de fer aquí és garantir aquest dret, territorial també, d'equitat territorial. I si, evidentment, no ho podem fer a l'Arnau, ho haurem de buscar, i estem ja en vies. De fet, la setmana que ve, jo crec que ho tindrem solucionat, però certament, segurament, no amb la millor manera, com vostè expressava, des del punt de vista de que serà una clínica, una clínica al costat, a la mateixa ciutat de Lleida, però que no serà el propi Arnau. Treballarem per això, però, evidentment, l'objecció de consciència, repeteixo, és un dret que té tothom, i hem de saber conjuminar aquests dos drets: el dret, clarament, de l'avortament, cent per cent garantit, però a la vegada amb equitat territorial, que, repeteixo, és el que no tenim garantit, i, a la vegada, el dret a l'objecció de consciència. La radiografia d'on tenim o no tenim problemes, vostè l'ha fet, i, per tant, no la repetiré. Coincidim perfectament en el diagnòstic d'on en tenim o no. Vostè ha dit que no s'ha fet res, i això tampoc és així de cert. És a dir, nosaltres quan comencem l'any 2010 –quan parlo de nosaltres parlo de Salut–, comença al 2010 a aplicar aquesta llei. Hi havien deu Assir que comencen a practicar, deu, la interrupció voluntària de l'embaràs farmacològic. Actualment en tenim quaranta-dos. I, certament, també vostè ho ha dit, el mes de març, estant la consellera Vergés, solucionem, per exemple, el problema a l'Alt Pirineu, Aran, i l'hem de seguir solucionant encara a la Seu d'Urgell i a algun territori més. Tenim, per tant, camí per recórrer, però també és veritat que hem recorregut camí. En tenim molt per recórrer, però hem recorregut camí, i això també ho hem de comentar. Certament, també hi hem recorregut tant camí com que, en aquests moments, l''IVE farmacològic encara no és el predominant, encara no ho és. De fet, si nosaltres mirem la gràfica, podem veure com des del 2010 l'IVE farmacològic va de pujada i l'instrumental va de baixada, que això és el que tots busquem, i que dintre de, esperem, dos anys, aquestes línies s'entrecreuin, i el farmacològic, doncs, sigui el que en aquests moments predomini, sempre sota la decisió informada de la dona. La decisió és de la persona, en aquest cas de la dona que decideix interrompre voluntàriament el seu embaràs, i ha de ser una decisió, com totes les que nosaltres prenem a la vida, i també sobre la nostra salut, el millor i el més ben informada possible. Des d'aquest punt de vista, algunes dades d'avortaments, d'interrupcions voluntàries de l'embaràs, doncs, en fem aproximadament unes 22.000 a l'any, en l'any 19. No tinc les dades de l'any 20, les tindré ben aviat, però l'any 19, 22.000. I que són una mica superiors... I això no és una bona dada, perquè abans vostè s'ha referit a un element –que jo m'hi referiré, també, després–, que crec que té vostè tota la raó. És a dir, com millor sigui l'accés a tot lo que són mètodes anticonceptius, menys interrupcions voluntàries de l'embaràs. Ningú vol interrompre un embaràs. L'última persona que ho vol fer és la dona que decideix fer-ho. Per tant, hem de posar tots aquests mètodes a l'abast perquè aquesta interrupció no es doni. D'aquestes vint-i-dos mil, gairebé vint-i-dos mil interrupcions voluntàries de l'embaràs, un setanta-cinc per cent s'ha fet abans de la setmana nou, i la resta s'han fet entre la setmana nou i la catorze, la majoria. I aquests, com vostè bé diu, els fem majoritàriament en aquestes nou clíniques que vostè comentava i no tant en els centres del Siscat. A partir d'aquí, sí que hi ha pràcticament la majoria, doncs, es fan en els centres del Siscat i, alguns d'ells, els de més alt risc, doncs, es fan ja en llocs molt molt molt concrets. Jo, per tant, el que li diria és: sí, té vostè la raó, que no tenim activitat territorial; sí de que garantim aquest dret. El fet és que hem recorregut camí, ens en queda molt per recórrer, en soc conscient i treballaré perquè durant aquest temps, el temps de la legislatura, recorreguem aquest camí i el puguem recórrer plegats. I, segurament, no acabarem tota la feina que hem de fer, segurament no l'acabarem. Però, bé, això és una carrera de fons. Per tant, algú altre agafarà un testimoni i seguirem treballant per això. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Ara té la paraula la diputada senyora Laia Estrada en un torn de rèplica.
Bé, primer de tot, li agraeixo, en nom de tot el Grup Parlamentari de la CUP - Un Nou Cicle per Guanyar, que hagi esmentat la nostra companya Montse Venturós. Nosaltres ja li hem fet coneixement, ja li hem dit tot el que li havíem de dir i li hem agraït tot el que ha fet. Tant de bo tothom tingués la mateixa sensibilitat que ha demostrat vostè avui. Especialment, tant de bo l'haguessin tingut alguns els seus companys de consistori, de la Montse, que no han tingut aquesta sensibilitat davant del que són, doncs, les malalties relacionades amb l'àmbit de la salut mental. En qualsevol cas, nosaltres avui també volem fer un agraïment... No corre, eh?, el temps...; per mi perfecte... [[L'oradora riu.]]
Gràcies per avisar-me.
...que sempre me'n falta. [[Rialles.]] Un agraïment...
Ara sí.
Ara, sí, ara sí.
Perfecte.
Un agraïment, també, al teixit feminista combatiu que és qui nosaltres pensem que ha situat en el centre del debat polític la problemàtica, no?, dels desequilibris territorials i dels greuges territorials respecte a l'accés a la interrupció voluntària de l'embaràs. Pensem que si no hagués estat pel rebombori, per la lluita protagonitzada per aquests col·lectius, determinades passes no s'haurien fet darrerament. I, per tant, doncs, des d'aquí tot el nostre reconeixement i agraïment. Igual que –ho he dit abans i ho torno a dir– a l'Associació pels Drets Sexuals i Reproductius que, a més a més, ara ha fet una pàgina web que es diu vullavortar.org que fa públic tot el que és el circuit. I que, per a nosaltres, és una eina imprescindible, perquè, com tot lo relacionat amb l'àmbit de la salut, conseller Argimon, nosaltres pensem que tenim un sistema de salut elevadament opac, complex i confús. I, per tant, doncs, aquesta web que han fet des de l'associació és interessantíssima per facilitar l'accés al dret a l'avortament. Miri, hi insisteixo, el dret a la interrupció voluntària de l'embaràs no està garantit, perquè sí està garantit però no de forma equitativa a tots els territoris, es vulnera per a les dones que viuen en determinades poblacions, en determinades comarques, com he explicat anteriorment. I no es tracta ara que ens discutim si sí, si no, es tracta de posar-hi solucions. I hi ha una qüestió que a nosaltres ens preocupa, que és una afirmació que vostè, de fet, ha fet, que és: «Ens interessa avançar en la pràctica de la interrupció voluntària farmacològica o «ens interessa que també augmenti la pràctica farmacològica. O potser l'he entès jo malament. Dic que ens preocupa perquè, precisament, tenim la sensació que molts cops es convida les dones a escollir aquest mètode, quan resulta que és un mètode que, al final, acaba repercutint en la responsabilitat de les dones, perquè el practiquen a casa seva, i no totes les dones poden interrompre voluntàriament l'embaràs amb mètode farmacològic a casa seva. Algunes estan en situació de violència masclista, d'altres són molt joves i no volen que els seus familiars ho sàpiguen, d'altres no tenen ningú que els hi pugui fer un acompanyament i d'altres, senzillament, doncs, consideren que és molta responsabilitat i no tenen ganes de passar per això elles soles. I, de fet, li vaig posar com a exemple, a la Comissió de Salut, el Canadà, per dir-li que allà la sanitat privada està prohibida i no són comunistes. Nosaltres, sí –ja li vaig dir i l'hi torno a dir ara. [[L'oradora riu.]] I li torno a posar com a exemple el Canadà, perquè el noranta-cinc per cent dels avortaments voluntaris al Canadà són instrumentals, són quirúrgics. Per tant, per a nosaltres el problema amb el farmacològic és que, potser, al sistema li interessa, aquí a casa nostra, apostar pel farmacològic, perquè és més «eficaç, entre cometes, és més «eficient, entre cometes, perquè permet estalviar recursos. I això va diametralment en la línia contrària del que nosaltres reivindiquem, que és posar al centre les dones. I tenim recursos, perquè la interrupció de l'embaràs, doncs, per qüestions mèdiques, és a dir, quan hi ha un risc per a la salut de la mare o quan hi ha, doncs, malformacions greus del fetus, sí que es practica als hospitals de referència. I, per tant, les infraestructures hi són, les professionals hi són i el que hi ha són, doncs, aquestes barreres i aquestes objeccions de consciència que nosaltres pensem que es podrien començar a resoldre amb més formació en perspectiva de gènere que, de fet, era una de les qüestions que incloïa la llei del 2010, precisament, aquesta necessitat de formar les futures professionals de l'àmbit de la salut amb aquesta perspectiva de gènere. És aquí cap a on hem d'avançar, cap a una equitat territorial, cap a poder garantir que una dona tria aquell mètode que millor li escau i que li resulta doncs més útil. I, a banda –ja avui no tenim temps–, queda per cobrir també, o per acabar de desplegar tot el que és la política de drets sexuals i reproductius, com és acabar amb les barreres, doncs, a tot el que són els mètodes anticonceptius; barreres econòmiques, per exemple, que tenim, i que estic segura que la consellera de Feminismes i d'Igualtat, la consellera Tània Verge, també segur que estarà encantada de contribuir en avançar a tot el que és la conquesta dels drets sexuals i reproductius de les dones catalanes. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller de Salut.
Senyora presidenta... Diputada Estrada, sobre el farmacològic no és que digui si és millor o pitjor, sinó el fet –i això sí que crec que ho he emfatitzat– de que la dona prengui una decisió el més informada possible, i, per tant, sigui la seva decisió, com qualsevol altra decisió sobre la salut que hem de prendre qualsevol de nosaltres. En aquest sentit també, el fet també de que el protocol que en aquests moments s'està revisant, estem revisant, sí que contempla allargar el termini del tractament farmacològic –ho està contemplant–, també en l'àmbit de l'hospital. Això, certament, perquè requerirà ja una certa... I aquest és l'element que vostè deia, que tots en som conscients: si tu estàs patint violència masclista, doncs, evidentment, no t'interessa, segurament, fer-ho..., «no t'interessa..., vull dir, no pots fer-ho a casa teva. O tots els altres elements que vostè ha comentat, i, per tant, pot haver-hi molta gent que el que prefereixi sigui un mètode instrumental. Però, també des d'aquesta perspectiva, si seguim amb el farmacològic, especialment fins a la setmana dotze, que això es pugui fer ja en l'entorn d'un hospital, més que re perquè requeriràs un termini curt –cert, curt–, però un termini d'observació –primer element. Segon element. El que vostè ha comentat abans, que és molt i molt i molt important: el fet de dir si nosaltres millorem els mètodes anticonceptius, o sigui, l'accés als mètodes anticonceptius, amb això aconseguirem abaixar els IVEs –les interrupcions voluntàries de l'embaràs. I abans m'he referit que del 18 al 19 hem pujat, i això no és bo –no és bo. Per tant, aquí, nosaltres el que plantegem, i el que plantejo ara aquí, és un pla de millora de l'anticoncepció per a aquelles persones que han tingut una interrupció voluntària de l'embaràs i que estan en una situació de vulnerabilitat, per exemple, en dones de fins a vint-i-nou anys. Que nosaltres puguem, des d'aquest punt de vista, oferir, en aquest programa, mètodes anticonceptius que et permetin, des d'aquesta perspectiva, no haver d'interrompre al llarg de la teva vida altres embarassos. Perquè, encara que no ens ho sembli, és gairebé una..., persones que han interromput el seu embaràs, un vint-i-cinc per cent..., un vint-i-tres per cent, perdó, vint-i-tres tirant a vint-i-quatre torna a tindre una segona interrupció, i això no és bo. Quan dic que no és bo vull dir lo que deia abans: ningú vol interrompre un embaràs, i l'última persona és la persona que ha de fer aquesta decisió. Per tant, aquest pla de millora de l'anticoncepció –fins als vint-i-nou anys, dones amb vulnerabilitat– que tindria un cost aproximat, té un cost aproximat d'1 milió d'euros i que el podem afrontar actualment, el podem afrontar i començar a l'últim trimestre. Per últim, també –i amb això ja acabo–, no sempre tot és fàcil, eh? Vull dir que, per exemple, ara –i això m'ho he deixat abans–, he dit abans que a Lleida fa falta un paper. Serà no el que nosaltres, el que vostès voldrien o nosaltres voldríem, que es fes a l'Arnau, sinó que serà a la clínica també de Lleida. Però, per exemple, sí que a l'hospital de Berga, doncs, començarem a fer ja IVEs dintre de l'hospital. I no és perquè ara la gestió la porti l'ICS i abans era un altre tipus de gestió, era un hospital..., no, no és per això, és perquè ha canviat alguna circumstància. Però també ja tenim un territori més a on les dones no s'hauran de desplaçar. I ens en queden molts, ho sé. És lo que he dit abans, ens queda camí per recórrer. I, bé, i aquí doncs el farem junts, tot el que puguem. I, per la meva part, res més.
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació social]] [[300-00023/13]] Passem ara al desè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la situació social, presentada pel Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar. Disposa de la paraula el diputat senyor Raúl Moreno per fer l'exposició de la interpel·lació.
Bé, bona tarda, senyores, senyors diputats. Gràcies, presidenta. Senyora consellera, comença el període interpel·lacions; això també és una bona notícia, perquè vol dir que ens posem en marxa, que ens posem a funcionar. De fet, pel que fa a polítiques socials, ens és urgent posar-nos en marxa i posar-nos a funcionar –portem molt de temps parats. I la solució no és màgica, no és única, no hi ha una única solució, una única política que ens permeti sortir de la situació que tenim en aquests moments, que és molt greu, des del punt de vista social a Catalunya. Un 15,8 per cent de les llars es troben en situació d'exclusió social; 950.000 persones estan en situació de pobresa severa; Catalunya va ser la comunitat autònoma amb més desnonaments l'any 2019, 12.131; un de cada tres infants i adolescents estan en risc d'exclusió social; som la quarta comunitat autònoma amb menys despesa per habitant en serveis socials, uns 276 euros, i, com vostè sap, líders en llista d'espera en dependència, els quarts en dies d'espera per rebre una prestació. I, com deia la senyora Vilalta aquesta tarda, por algo será. I, segurament, les raons són diverses. Unes les podem trobar, doncs, en les conseqüències de la crisi de l'any 2010, de les que encara no havíem sortit, també de les que s'incorporen amb la crisi de la covid; que el nostre sistema, el nostre mercat de treball, és un mercat volàtil, és poc estable, hi ha molta i una alta temporalitat; que l'habitatge, pel que fa al seu accés, però també al seu manteniment, és un dels veritables problemes, no tenim un mercat de lloguer que permeti competir, des del punt de vista dels preus, amb el mercat privat i, per tant, que pugui fer que les persones joves i les no tan joves puguin accedir a un habitatge de lloguer en condicions dignes. Pel que fa al nostre sistema de protecció, està basat fonamentalment en prestacions socials; això fa que baixi molt poc o que tingui molt poca influència la reducció de les desigualtats al nostre país. I perquè no s'han fet altres coses durant aquest temps. Tenim lleis d'infància aprovades i no desenvolupades; serveis socials infrafinançats, saturats, amb professionals cremats, fent front a situacions molt complicades sense els recursos necessaris; retallades socials en l'àmbit de salut, de l'educació, dels serveis socials; cap inversió en la tramitació, cap innovació en la tramitació, fins i tot, de la llei de dependència, com sí que han tingut altres comunitats autònomes; zero euros per a la construcció de residències cent per cent públiques en els darrers anys. Ho dic perquè, clar, hi han alguns exemples que ens han de fer plantejar exactament per què estem en aquesta situació, potser també perquè no tenim pressupostos, només hem tingut els del 2017; els del 2020..., aquest any vostès han renunciat a tenir pressupostos i, per tant, això farà que la recuperació, la necessària recuperació econòmica, no només del conjunt de la societat, sinó també de les polítiques socials, s'hagi d'ajornar durant uns quants mesos més. Miri, nosaltres no ens volem resignar a aquesta situació, i jo entenc, senyora consellera, que vostè tampoc, i espero que no ho faci. Per això, vostè ha agafat aquesta responsabilitat, que és molt important, des del punt de vista del Govern. Necessita vostè temps, necessita vostè recursos i necessita vostè una empenta important per intentar fer allò que no han fet els seus propis companys de govern durant aquests deu anys. Vostès no són..., vostè no forma part d'un govern nou, són exactament els mateixos que han estat governant Catalunya en els darrers deu anys, amb diferents logos, amb diferents coalicions, de vegades amb els recolzaments de la CUP, de vegades amb els recolzaments dels comuns, de forma activa, de forma passiva; però, en definitiva, vostès han estat coautors de la situació en la qual ens trobem. No són els únics responsables, només faltaria, però la inacció fa que les dades siguin les que són, en aquests moments, i, per tant, estem en un moment ara en el qual Catalunya té més recursos econòmics que mai, gràcies, en aquest cas, a les transferències fetes per part del Govern d'Espanya, gràcies també als fons europeus. I li demano, senyora consellera, que els aprofiti –que els aprofiti–, perquè segurament no ens trobaran en un altre; que convenci, en aquest cas, el conseller d'Economia de que inverteixi en polítiques socials a Catalunya. Nosaltres serem al costat per als grans acords de país, no per a qualsevol acord de país, no per generar frustració en el conjunt de la ciutadania que pitjor ho està passant, no per pagar les fantes, d'això ja se n'encarreguen uns altres. Nosaltres hi serem en els acords de veritat de país, de transformació social de Catalunya, amb cinc prioritats, amb cinc eixos, que nosaltres considerem que són fonamentals i que cal abordar de manera ràpida. Els cinc eixos, el primer: garantir que les famílies arriben a fi de mes, per tant, polítiques de garantia de rendes; dos, lluita contra la pobresa infantil; tres, nou model residencial i d'atenció domiciliària; quatre, uns serveis socials forts; i el cinquè, habitatge i treball com a eixos fonamentals per a la recuperació social del conjunt de la ciutadania. Passaré només a desgranar algunes d'aquestes polítiques. Pel que fa, i li deia l'altre dia també a la comissió..., pel que fa al tema de la garantia de rendes, efectivament, necessitem que l'ingrés mínim vital i la renda garantida de ciutadania funcionin bé; en aquests moments no ho estan fent. En el cas de la renda garantida de ciutadania, tenim la segona renda garantida amb més import del conjunt d'Espanya, però que només arriba al catorze per cent de la població que la necessita, per molts esforços que nosaltres anem incrementat durant els últims anys. També li demanaria, si us plau, que facin públiques les dades; fa mesos que no tenim ni idea de com va el tema. I és tan fàcil com posar-ho al web, i desgranar-les, perquè quan diuen vostès «160.000 rendes garantides no és veritat, i ho saben; però com que no desgranen quines d'aquestes són cent per cent rendes garantides i quines són complements, doncs, tenim aquesta dificultat. Pujarà vostè l'índex de renda de suficiència de Catalunya? Només amb aquesta pujada vostè podrà arribar a moltes més persones que estan en situació de precarietat i més persones podran accedir a les mateixes prestacions que en aquests moments tenim. L'atenció sanitària residencial: cal potenciar l'atenció sanitària en aquells territoris més desafavorits i amb més concentració de població vulnerable. Cal simplificar els tràmits de dependència per escurçar la llista d'espera; només un tràmit dels dos, només un tràmit, és tan fàcil, podríem escurçar la llista d'espera en un quaranta per cent només en un any, com han fet altres comunitats autònomes. I no té res a veure amb el finançament, que després suposo que vostè m'ho traurà i jo à la rèplica l'hi contestaré. Revertirà vostè l'assistència sanitària privada als centres residencials de Catalunya, com va acordar aquest Parlament l'any passat? Ho tenim pendent, eh? Ho vam votar tots: fora l'assistència privada dels centres residencials. Ho farà, consellera? Pobresa infantil: caldria fer..., posar en marxa el comissionat per la lluita de la pobresa infantil; algú que s'encarregui, si us plau, de lluitar contra aquesta xacra, un de cada tres infants. És que a mi, de vegades em diu la gent «no, és impossible, no hi ha un de cada tres infants..., hi hauria una revolució social; no –no–, lo que és més greu és que havent-hi un de cada tres menors en situació de pobresa no hi hagi una revolució social, perquè silenciem també els infants d'aquest país. Per tant, aquest és un dels encàrrecs més importants que té, com garantir la pensió alimentària 365 dies a l'any. Faci com l'Ajuntament de Barcelona, amb la targeta; l'hi reclamaven aquest matí també, fem-ho per a tots els infants de Catalunya, fem una manera fàcil d'arribar a les prestacions. S'ha de fer des de la Generalitat de Catalunya. Posem eficàcia en el nostre sistema social, consellera. Salut mental: a l'escola i fora de l'escola, sobretot en infantil i juvenil, ja no li demano més. Només li demano que un infant amb necessitats educatives especials pugui tenir una atenció que vagi més enllà de tres quarts d'hora un cop al mes en el sistema públic de salut mental i que si va al «col·le, si va a l'escola, pugui tenir una persona de recolzament; i això no passa, consellera, i això genera desigualtats. Contracte programa de serveis socials: s'han acabat les pròrrogues. Es compromet vostè a tenir un contracte programa de serveis socials l'any que ve? Si és així, si us plau, comenci a treballar ja, perquè no hi arribem, consellera, no hi arribem. I el pla estratègic de serveis socials, un bon pla. Ens hem menjat dos anys, d'aquest pla, i no hem fet re. Per tant, consellera, aquí vostè ha de fer un esforç molt gran per intentar sortir d'aquesta situació que tenim en aquests moments. Una convocatòria permanent, per exemple, dels ajuts de lloguer, però també el tempteig i retracte, la necessitat de comprar habitatge. Pot comprar vostè habitatge per rebaixar la pressió que tenim a les meses d'emergència social. Després parlarem de més coses, però li recordo aquestes preguntes: IRSC, assistència sanitària privada a les residències; es compromet a assegurar l'alimentació? Alguns d'aquests temes, perquè l'altre dia –l'hi vaig dir– em va semblar molt bé que vostè contestés les preguntes que li formulava a la comissió, i espero que en aquesta línia també, tant vostè com nosaltres, com a grup de l'oposició, tinguem aquesta possibilitat que les interpel·lacions siguin profitoses. I, per tant, des del màxim respecte però també des de la màxima responsabilitat que ens dona ser responsables públics, li demano concreció a les peticions. Gràcies, consellera. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula per respondre la consellera senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor Moreno, avui fa encara no una setmana que vam tindre la compareixença en aquest Parlament i vam explicar des del departament quines eren les línies d'actuació i les grans línies marc d'actuació. De fet, vostè ho ha dit, fa jo crec que quaranta dies que estem al departament i, com vostès saben, és un departament gran, que assumeix a més a més les polítiques d'habitatge. Deuen recordar la comissió, que distribuíem les polítiques en tres secretaries –la Secretaria d'Afers Socials i Famílies, la Secretaria d'Infància, Adolescència i Joventut i la secretaria d'Habitatge–, i a més a més, doncs, hem assumit les competències de la renda garantida, tot el tema de la llei de la dependència, la pobresa... Vostè mateix ha fet un repàs de totes les àrees del departament, que en som conscients. Jo crec, i hi insisteixo..., com vaig fer el dia de la compareixença, vull agrair la feina feta pels anteriors governs i també la feina feta per tots els treballadors del sector, també dels departaments, que jo crec que han dut a terme les polítiques socials amb la màxima dignitat i amb les possibilitats que els donen les eines que en aquests moments tenen a la mà, que vostè sap perfectament que no són les que necessitaríem ni les tenim totes. Sap també que comparteixo moltíssims dels comentaris que ens ha fet. Jo en aquell moment li vaig estendre la mà per poder treballar conjuntament, i li continuo estenent la mà per treballar conjuntament perquè, a més, és una és una extensió sincera. Però vostè també sap que les polítiques socials d'un país gran i complex com Catalunya no s'acaben amb un pim-pam-pum, amb un debat, ni amb una compareixença al Parlament ni amb una interpel·lació, ni tan sols amb una moció. Imagino que la interpel·lació va justament per poder, doncs, d'aquí a quinze dies fer una moció on vostès ens demanaran que concreten una sèrie de paràmetres d'actuació del departament, que, hi insisteixo, segurament en molts dels casos hi contribuirem, però vostè també sap que no els podrem concretar immediatament. Entre altres coses, perquè nosaltres volem parlar de model, i aquest cop parlarem de model per asseure'ns, debatre'l i poder-lo executar, un model sincer. En aquest moment, per exemple, no m'ha parlat de la cartera de serveis, que tots sabem que s'hauria de modificar. I jo l'altre dia li vaig estendre la mà en la possibilitat de poder modificar la cartera de serveis i fer-ho d'una manera compassada, sense estrès i segurament en aquells temes en els quals ens posem d'acord modificar-la, i no esperar a modificar-la d'una manera complerta. Segurament aquest és un dels problemes que tenim, que de vegades, quan encetem plans, lleis, doncs, podem estar d'acord, de vegades, en maneres parcials, però la gran globalitat ens impedeix poder-los treballar conjuntament. No vull defugir de les preguntes que m'ha fet. Algunes no els hi podré respondre, ni que volgués, entre altres coses perquè en aquests moments estem treballant els pressupostos. Hem començat a valorar des del mateix departament com han de ser els pressupostos del departament per després poder-los presentar a Economia. Ja li vaig dir que intentarem tindre el màxim pressupost possible. Sabem que els fons Generation ens han d'ajudar a poder fer segurament canvis estructurals, i farem que les ajudes aquestes que ens venen arreu d'Europa ens serveixin per poder ajudar a canviar algunes de les polítiques o algunes de les eines que en aquests moments estem utilitzant. Jo veig clar, per exemple, tot el tema informàtic, que segur que alenteix moltíssim les llistes d'espera, i això ens ha de poder ajudar a tirar-ho endavant. Em demanava vostè que parlés sobre la pobresa. És evident que hem de treballar la pobresa infantil. Estem començant a revisar tot el que fa al contracte programa. Té raó: havíem d'haver aprovat el contracte programa l'any anterior. No es va poder fer. Des del departament es va considerar oportú millorar o suplir aquesta mancança de nou contracte programa a partir de les addendes del contracte programa. Bé, és l'eina que hem utilitzat i que hem tingut fins ara. En mi no trobarà falta de temps ni falta determinació per poder-lo tirar endavant. Hi insisteixo, hem arribat, ens hem posat amb els Next Generation. Nosaltres som el primer departament que hi hem de poder començar a treballar, i ja hi estem treballant, i també en el contracte programa. Em parlava de que hem de connectar la renda garantida amb l'ingrés mínim vital. És veritat. Vull dir, el fet que siguin dos ajudes amb sistemes informàtics –tornem al mateix– diferents, això porta complexitat i fa que no sigui lo suficientment àgil. Hem de dir que en aquests moments és veritat que arribem a 160.000 beneficiaris. Té raó. Vull dir, no són 160.000 persones que reben directament la renda, és amb els diferents complements, però també és veritat que en aquests moments no hi ha llista d'espera en la renda garantida. Després podem pensar si... Però la llei també diu el que diu, no? Per tant, la renda garantida i l'ingrés mínim vital, doncs, perfectament d'acord. Té tota la raó en el tema de treballar conjuntament amb el sistema de salut. Ja els vam anunciar, tant el conseller de Salut com jo mateixa, què farem l'agència integrada salut i sanitària. Això ens ha de permetre poder treballar, com es va fer en aquesta darrera etapa de la pandèmia, també per desgràcia, conjuntament amb el Departament de Salut, la qual cosa també millorarà els sistemes d'informació entre els dos departaments. També ens parlava de..., bé, la idea de poder tenir una tarja d'alimentació pels temes de la pobresa infantil. Des del departament treballem, i vostès ho saben, amb entitats del tercer sector que ens ajuden a suplir aquestes mancances. Només ara recordar, a la Creu Roja, 4 milions d'euros. Ampliaren també la partida destinada al tema de la covid. Salut mental, totalment d'acord; hem de treballar en matèria de salut mental i ho hem de treballar conjuntament amb el Departament de Salut. I també és veritat, hem de treballar amb el Departament d'Educació sobre el contracte programa, doncs, que ja li havia comentat. I sobre el pla estratègic de serveis socials, doncs, també estic d'acord amb vostès: és un bon pla estratègic, que l'agafem i intentarem dur-lo a terme i desenvolupar-lo. S'han fet altres coses. El president Torra, per exemple, va estar treballant amb un grup d'experts sobre l'estratègia 20-22. Si no l'han llegit els recomano que ho facin. M'entrevistaré amb el grup impulsor properament, perquè crec que ha estat un treball molt participat i que també ens pot donar idees interessants per poder tirar endavant com han de ser els nous serveis socials, doncs, del nostre país. I, bé, vostè em deia: «Em parlarà de finançament. Bé, vostè ha insinuat vostè el tema aquest. Jo..., és veritat, parlarem de finançament. Tenim un greu problema de finançament, i vostès mateixos ho reconeixen, encara que sigui en negatiu. Jo li diré una cosa: jo com a persona independentista defensaré sempre que el millor model de finançament per al nostre país per poder garantir uns serveis socials de qualitat és la independència del nostre país. [[Alguns aplaudiments.]] Vostè, segurament, com a persona que és autonomista o federalista, interpretarà o ho decidirà què hem de millorar el sistema de finançament. No és incompatible un terme amb l'altre. Jo continuaré defensant la independència, vostès que poden, doncs, ajudin-nos a tindre un millor sistema de finançament, almenys que sigui el just i necessari i que pugui, doncs, suplir aquesta mancança que tenim i aquest dèficit fiscal que el conseller d'Economia situa, doncs, en els 22.000 milions. Per tant, en la propera part de la rèplica continuaré exposant-li quines són les línies d'actuació del nostre Govern. Però, hi insisteixo, la mà estesa és sincera i treballarem, i estic segura que treballarem bé, doncs, durant tota aquesta legislatura. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fer la rèplica, té la paraula el diputat senyor Moreno.
[[El diputat comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] Ara ho comentàvem, no?, cada setmana el dèficit fiscal puja en milers de milions d'euros, no? Bé. El que em sorprèn, consellera –i agrair-li el to de la resposta, eh?–, és que no hagi fet referència al pla de xoc social. És a dir, aquí el president Aragonès ens va explicar, en aquesta cambra, que una de les coses que posarien en marxa és un pla de xoc social de 700 milions d'euros. Vostè mateixa hi va fer referència a TV3, en una entrevista que li van fer, i deia que ho estaven preparant, que ho estaven treballant. M'agradaria saber com està el pla de xoc. Sí, perquè normalment un pla de xoc és per fer quelcom que és urgent i portem ja unes quantes setmanes, per no dir uns quants mesos, que la gent, doncs, està esperant que el seu Govern doni resposta a una situació molt greu. I de moment nosaltres no tenim aquest timing, d'aquest pla de xoc social. No sé si és el mateix que parlàvem en la interpel·lació anterior, que tenia a veure amb el treball, o n'és un de diferent. No sé si dins del pla de xoc social vostès han participat també, com a Drets Socials, en la configuració de com han de ser les polítiques laborals. No sé quina ha estat la coordinació del Govern; en tot cas, si té més informació i ens ho aclareix, l'hi agrairé. En la moció concretarem. Sí, tenim..., este vicio que tenemos, a veces, los del PSC i els Socialistes - Units per Avançar, de concretar. Perquè els grans discursos..., ja en tenim massa, de grans discursos en aquest Parlament, i sí, volem concreció, i crec que la gent ens demana concretar coses, eh?, més enllà dels discursos i el «fomentarem i coses d'aquestes, eh? La Cartera de serveis socials, miri, segurament no hi ha cap promesa més votada en aquest Parlament per part de tots els grups parlamentaris que la reforma de la Cartera de serveis socials que està congelada –congelada– des de l'any 2011. I, clar, i han passat dos crisis, eh? Ara, si vostè el que diu és: «No, no, la farem a trossets. Escolti, m'és igual, d'acord, però fem-ho. Fem-ho, tot i que sigui en parts. Però és que no s'aguanta, perquè és el pal de paller del nostre sistema de serveis socials. Fem-ho. Sistema informàtic next generation. D'acord. El sistema informàtic des del punt de vista de les polítiques socials és absolutament essencial. Si no tenim eficiència en la gestió, no donarem un bon servei. Si som eficients en la gestió serem eficients en els recursos, arribarem a més gent, amb recursos molt més centrats en allò que significa una atenció de qualitat al conjunt de la ciutadania. Ens hem de modernitzar –ens hem de modernitzar. I, sobre el finançament de la dependència –jo ho he dit aquí, vostè pot revisar intervencions meves anteriors–, evidentment, hi ha hagut per part del Govern de l'Estat, en el moment que entra el Partit Popular, una davallada dels ingressos de l'atenció de la llei de la dependència, perquè ells consideren que és un model que pot donar l'empresa privada i que no cal que doni la pública; és més, si no ho dona la pública hi haurà més privada que pugui donar aquest servei. I a partir d'aquí es va retallar el finançament. En els dos darrers anys, amb el recolzament de molts dels grups parlamentaris d'aquesta cambra aprovant els pressupostos del Govern d'Espanya, van aprovar entre altres coses l'increment en 600 milions d'euros anuals del finançament de la llei de dependència, tant pel que fa a la part acordada com al propi finançament de la llei. Al mes de gener, les comunitats autònomes, també Catalunya, va aprovar el pla de xoc de dependència, que incrementava els recursos de la llei de dependència a Catalunya, la segona comunitat autònoma de tot Espanya que més recursos rep per a la dependència. Ara, jo, l'únic que dic és: poden vostès deixar de plorar i posar-se a fer alguna cosa? Poden deixar de plorar, perquè el problema del finançament és de totes les comunitats autònomes, i nosaltres estem a la cua. Què han fet la resta per no ser a la cua? Modificar la tramitació. I això, que ho hem demanat aquí mil vegades, no s'ha fet a Catalunya. Per això tenim en aquests moments la llista d'espera més alta d'Espanya. Les persones s'han d'esperar una mitjana de 546 dies per rebre una prestació; la gran majoria d'elles moren abans de rebre-la. Per tant, una mica de dignitat. Menys plorar i més treballar en temes de dependència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la consellera de Drets Socials.
Gràcies, presidenta. Senyor Moreno, no se m'enfadi. [[La consellera riu.]] És que, clar, ha acabat allò..., diu: «Acabo la intervenció i he d'acabar enfadat. Que no s'enfadi, que li he reconegut algunes de les mancances que tenim com a govern i vostè m'ha reconegut..., ara també, darrerament, m'ha reconegut, doncs, que hi ha un problema de finançament en la llei de la dependència. És que és veritat. Vull dir, a mi em sap molt de greu i ja li dic: dintre de la meva rèplica, no formava part això que diu «plorar, plorar, perquè jo ploro, però ploro per altres coses, no per una cosa que és real. Vull dir, la Generalitat destina 1.400 milions d'euros per a la llei de la dependència, dels quals només el catorze per cent els posa l'Estat, i això és així i ja està. [[Alguns aplaudiments.]] I tant de bo fos diferent. I si en lloc de l'Estat posar el catorze per cert posés el cinquanta per cent, que és el que diu la llei, tindríem molts més recursos. És evident que la llei de la dependència un dels problemes que té és la tramitació, la valoració..., fiquem-hi el nom que vulguem, que això, doncs, empitjora les llistes d'espera. Però fins i tot si tinguéssem tot això correctament, tindríem la gent valorada, però la tindríem a la cua, doncs, perquè els recursos, per desgràcia, són els que són. El Departament de Drets Socials té un pressupost de 3.000 milions, dels quals 1.400 van per a la llei de la dependència. I és així. I 430.000, doncs, van per a la renda garantida. I, clar, i tot això són lleis, la llei de la dependència, que, hi insisteixo, ja ho vaig comentar en la compareixença, que és una llei que, a més a més d'estar mal finançada i mal plantejada, envaeix les competències de la Generalitat. I, bé, ja la tenim, però està mal finançada. D'acord. L'hem d'intentar arreglar. I també l'hi vaig dir l'altre dia, anirem a veure les experiències de l'Estat o d'Europa que siguin necessàries, per mirar quines són les millors experiències per millorar els nostres processos. Cap problema. Parlava sobre el pla de xoc. No li havia parlat sobre el pla de xoc perquè tampoc no me l'ha plantejat vostè en la interpel·lació. El pla de xoc és un pla de xoc del Govern, i, per tant, totes les conselleries que en aquests moments, doncs, tenen alguna cosa a dir en el pla de xoc, implementaran polítiques sobre el pla de xoc. En el nostre cas, que ja tenim les polítiques, doncs, molt engegades, hem augmentat el contracte programa amb totes les addendes, hem augmentat la convocatòria de subvencions –per cert, dir-li que demà ja surt la resolució de la convocatòria de subvencions del departament–, també s'ha augmentat la renda garantida... Bé, i cada departament que té polítiques socials o vinculades a les persones, utilitzarà aquests 700 milions per poder implementar el seu pla de xoc. Però anant a futur i estenent la mà, com l'hi he estès des del començament: ja li avanço, aquesta tarda, mentre preparava la interpel·lació i després de comentar-ho amb el meu equip del departament, hem proposat als grups parlamentaris que donen suport al Govern que facin la petició de la creació d'un grup de treball per poder debatre conjuntament amb vostès, amb el món local, amb les entitats quin ha de ser aquest nou model de l'autonomia personal que tots reclamem. Jo ja no proposo de fer una llei d'autonomia personal. No sé si la farem. Ja veurem, després d'aquests treballs, si és necessari o no és necessari fer-la. Però jo crec que és convenient trobar-nos d'una manera serena i tranquil·la, en seu parlamentària, en seu de comissió, per poder parlar amb les entitats, amb el món local i amb tots vostès per definir quin és el nostre model d'autonomia personal, i que això ha d'afectar la gent gran, la gent dependent, la gent que té problemes de salut mental... Bé, a totes aquelles persones que en aquests moments necessiten recursos públics i que hem de pensar com volem dur-los a terme. I que insisteixo en el que vaig dir també en la compareixença, jo crec en l'autonomia personal i en el dret a decidir; per tant, que cada persona pugui decidir quin és el recurs assistencial que necessita en cada un dels moments. Per tant, l'emplaço a que també signin la convocatòria o la creació d'aquest grup de treball, i treballem-ho conjuntament. Treballem en seu parlamentària les millores que vostès creguin i cregui la societat i cregui també el món local, amb el qual hem de treballar conjuntament, també a través del contracte programa i de les eines que tenim, com volem que siguin els serveis socials d'aquest país. Moltíssimes gràcies.
Molt bé. Doncs suspendrem la sessió fins demà a les nou del matí. Gràcies.