Molt bon dia. Si ocupen els seus escons, si us plau, reprendríem la sessió. [[Projectes de pressupostos per al 2022]] [[230-00001/13 i 230-00002/13]] I ho fem amb el cinquè punt de l'ordre del dia, que és el que correspon al projecte de pressupost del Parlament de Catalunya per al 2022. Per acord de la Mesa Ampliada, aquest punt de l'ordre del dia se substanciarà conjuntament amb el sisè punt de l'ordre del dia, que és el relatiu al projecte de pressupostos del Consell de Garanties Estatutàries, de la Sindicatura de Comptes i també del Síndic de Greuges per al 2022. En farà, doncs, la presentació conjunta la vicepresidenta primera, la senyora Alba Vergés. Té la paraula, vicepresidenta.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots, diputats, diputades i conseller. Doncs bé, ens trobem en el punt de l'ordre del dia de la presentació del projecte de pressupost del Parlament de Catalunya per a aquest any 2022. En aquesta elaboració del pressupost del Parlament..., com sempre, com s'ha fet sempre, el pressupost del Parlament, doncs, expressa aquesta quantificació conjunta, sistemàtica de les obligacions de contingut econòmic que com a màxim es poden reconèixer en un exercici. Per tant, el que estem fent és, per a aquest 2022, decidir, no?, quines són les eines de contingut econòmic que tindrem per gestionar aquesta casa, la casa del poble, la casa del Parlament de Catalunya, la feina dels diputats i diputades i aquesta representació de cara a la ciutadania. El pressupost del Parlament s'integra en el pressupost de la Generalitat de Catalunya. I, per tant, retornarà a aquest pressupost de la Generalitat de Catalunya, d'on ha vingut en un moment de sortida, que és aquesta publicació en el DOGC per part del Departament d'Economia i Hisenda, de l'ordre d'elaboració del pressupost, on s'hi emmarquen, evidentment, els terminis i s'hi emmarquen el seu contingut i com ha de ser aquesta presentació. Un cop s'ha publicat, doncs, l'Oïdoria de Comptes del Parlament, seguint les instruccions de la Mesa i en coordinació amb la Secretaria General, elabora l'avantprojecte de pressupost i la seva elevació a la Mesa Ampliada, en la qual..., ja vam tenir aquesta reunió de Mesa Ampliada el passat 28 de setembre i es va aprovar aquest avantprojecte de pressupost perquè avui es pugui presentar en aquest Ple del Parlament. Un cop aprovat pel Ple, es remet després, altra vegada, al departament de la Generalitat competent en matèria de pressupostos per a la seva incorporació al projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya, que també retornarà al Parlament per a la seva aprovació. Aquest és el tràmit de l'elaboració del pressupost. Un pressupost que, per a aquest 2022, donat que venim d'una pròrroga i que, per tant, hi ha un canvi respecte al pressupost del 2020, incorpora novetats importants, novetats interessants i novetats que crec que el Parlament també ha de liderar i ha de formar part d'aquest exemple. La principal d'elles és com ens emmarquem en l'agenda 2030. L'agenda 2030 és una agenda integral, multidimensional, referida a tres dimensions del desenvolupament sostenible: la dimensió econòmica, la dimensió social i la dimensió ambiental. És d'aplicació universal i es desplega mitjançant un sistema de disset objectius de desenvolupament sostenible. En aquest pressupost hem pogut agafar tres conceptes relacionats amb diferents objectius de desenvolupament sostenible, que detallarem a continuació per poder-los introduir en l'elaboració d'aquest pressupost del Parlament del 2022. El primer d'ells és referit a l'objectiu número 5 de Gender Equality, de pressupost i perspectiva de gènere. El segon dels quals és l'objectiu 13 d'acció climàtica: pressupost i canvi climàtic. I l'últim d'ells és l'objectiu número 9 d'indústria, innovació i infraestructura, al qual ens referirem com a pressupost i transformació digital. En el primer, «pressupost i perspectiva de gènere, el que hem pogut fer en l'elaboració d'aquest pressupost del 2022 és analitzar la bretxa salarial que, d'acord amb la Guia per a la incorporació de la perspectiva de gènere al treball parlamentari..., doncs havia d'incloure aquesta anàlisi de la bretxa salarial en la casa del Parlament de Catalunya. I ens trobem que hi ha una bretxa salarial calculada per a tots els col·lectius, en jornada real, del 4,20 per cent; en jornada completa és del 3,53 per cent. Està distingida entre els diferents col·lectius que treballen i que formem part d'aquest Parlament de Catalunya, com són funcionaris, interins, eventuals i diputats. I així, en jornada real, en funcionaris ens dona una bretxa salarial d'1,99 per cent; en interins, de 3,81 per cent; en eventuals, de 6,78 per cent, i en diputats, de 2,67 per cent. Més enllà de l'anàlisi de la bretxa salarial, també en aquest objectiu de vincular el pressupost amb la perspectiva de gènere, també s'ha vinculat el pressupost amb el pla d'igualtat. S'han dotat diferents aplicacions pressupostàries amb el crèdit suficient per tal de donar compliment a les diferents accions que té el pla d'igualtat que es va aprovar pel Parlament de Catalunya i que està en desplegament. Així doncs, en capítol I hi ha la creació i la dotació de l'estructura de l'Oficina d'Igualtat del Parlament de Catalunya. En el capítol II s'hi té en compte la formació dels empleats públics: l'organització de conferències, reunions i jornades, l'elaboració d'informes i estudis. I en el capítol VI, l'adquisició de fons bibliogràfic i el desenvolupament d'aplicacions que contemplin la recollida de dades desagregades per sexe. Si passem a l'altre objectiu, a l'objectiu del canvi climàtic i la transformació digital, aquests dos objectius més que hem posat sobre la taula, més enllà del de perspectiva de gènere, el Parlament programa diferents accions per tal d'aconseguir una transició ecològica i afavorir la lluita contra el canvi climàtic, així com també adaptar l'Administració a la nova societat digital. I així contemplem en aquest pressupost, en el seu capítol II, auditories de certificació energètica, manteniment de les plaques fotovoltaiques que es van instal·lar en el Parlament de Catalunya en la passada legislatura, estudis mediambientals. I en el capítol VI també comptem amb substitució de maquinària que ja és obsoleta per maquinària més eficient i que, per tant, té en compte aquesta perspectiva de la lluita contra el canvi climàtic, i substitucions de tancaments per altres, també, de més eficients. I així com en transformació digital, tenim diferents projectes ja en marxa, com pot ser el mateix registre electrònic del Parlament, que al que ens impulsa és a adequar-nos a aquesta societat més digital i a modernitzar l'Administració del Parlament i la pròpia organització de la feina, més adequada. Si nosaltres mirem l'evolució del pressupost del Parlament de Catalunya del 2010 al 2022, veurem que aquest pressupost 2022 se situa a nivell del pressupost 2010. Després del 2010, hi ha hagut molta davallada pressupostària en molts anys, moltes pròrrogues, també, pressupostàries. I el que fa és que podem avui presentar per al Parlament de Catalunya un pressupost del 2022 en la línia i en el nivell del que teníem en aquest 2010. Això vol dir que ens situem en una xifra de pressupost de 65.557.804,73 euros. El que suposa, sí, una variació respecte al pressupost 2020, que és l'últim pressupost aprovat, de..., una variació positiva del 4,09 per cent, respecte a aquell pressupost del 2020, que va ser aprovat el 4 de març del 2020, per tant, just just abans de l'esclat amb força d'aquesta pandèmia de la covid. Les principals xifres del pressupost per a l'exercici d'aquest 2022 és que hi ha una diferència important en les partides dels diferents capítols. Incrementa la despesa del capítol I, que és «Remuneracions del personal. I disminueix la despesa dels altres capítols, per donar compliment als acords aprovats per la Mesa, als increments legals, també, i així com la previsió de l'aplicació de l'establert en la disposició transitòria segona del Reglament del Parlament de Catalunya. Així, ens trobem que aquest 4,09 per cent d'increment del pressupost del 2022 respecte al 2020, en el capítol I, que representarà el 63,09 per cent del pressupost de la Generalitat de Catalunya, hi ha un increment del 25,58 per cent i se situa en 41.363.401 euros. El capítol II té, en canvi, una..., que representa el 13,52 per cent, té una davallada del 16,18 per cent. El capítol IV té una davallada del 21,23 per cent. I el capítol VI una davallada del 21,4 per cent. Per explicar en detall què hi ha dins dels diferents capítols del pressupost del Parlament de Catalunya, en el capítol I, «Remuneracions de personal, que, com hem vist, és la partida més important d'aquest pressupost, hi ha molta variació en aquest pressupost 2022 respecte al que havia sigut, no?, les pròrrogues o els nous pressupostos habituals en el Parlament. I això té diferents motius, que detallaré. El primer d'ells és una nova estructura de portaveus i composició d'aquesta catorzena legislatura. Com sabeu, tenim vuit grups parlamentaris. Això vol dir més estructura de diputats, diputades, més estructura del que és l'estructura de dins dels grups –és a dir, presidents, portaveus, etcètera–, i també de tot allò que es deriva de tenir més grups parlamentaris: més necessitat, doncs, aquí en el Parlament, de dotació de personal i també, evidentment, d'espais i d'infraestructura. Després, l'aplicació de l'establert en la disposició transitòria segona del Reglament del Parlament de Catalunya, que diu, i és voluntat d'aquest Parlament, reduir aquella partida d'indemnitzacions que tenim en el capítol IV, per aplicar-hi més transparència –i aquesta és la voluntat de tot el Parlament– i anar cap a retribucions. Això no és un acord tancat, avui. Per tant, aquí hi ha una previsió d'unes xifres a què podríem arribar, que les xifres variaran, però avui això no és un acord tancat. Però sí que en aquest pressupost 2022 havíem de poder contemplar que el Parlament pugui complir amb aquells acords que té i amb la voluntat que té. I que quan s'arribi a un acord tancat per part dels grups parlamentaris, s'incorporarà amb les xifres exactes en el Parlament de Catalunya. També hi entra la consolidació de l'increment del 0,9 per cent aprovat per al 2021 del personal al servei de l'Administració; la dotació de 94,5 mòduls bàsics corresponent als assistents de grup i subgrup parlamentari. Això ve d'un acord de Mesa Ampliada del 21 de desembre del 2020, pel qual totes les persones que treballen com assistents de grups parlamentaris, subgrups també parlamentaris, formen, passen a formar part del personal eventual del Parlament de Catalunya. I això vol dir dotació en aquest capítol I, i voldrà dir, també, dotació no només dels sous i salaris, sinó també de la part de cotitzacions de la seguretat social, que fins aquell moment només era una partida de transferències als grups parlamentaris, que es veurà disminuïda, com explicaré després. Consolidació de l'antiguitat corresponent a l'exercici 21 i previsió del meritament corresponent a l'exercici 22; variacions en les dotacions de personal, d'acord amb les necessitats que té l'Administració parlamentària; increment de les dotacions per substitucions i eventualitats de funcionaris; increments significatius dels crèdits corresponents a les cotitzacions socials, com explicava, motivats sobretot per aquest increment de la dotació de personal de totes aquelles persones que passen a formar part del personal eventual del Parlament de Catalunya. Respecte al capítol II, «Despeses corrents de béns i serveis, hi ha algunes partides que incrementen, algunes disminueixen. Incrementen els lloguers, per tal de poder tramitar un acord marc per al lloguer d'equipament audiovisual. Incrementa també noves contractacions dels serveis d'assegurances. Disminueix la dotació d'aquella consignació que s'havia fet en el pressupost 2020 per a la celebració del quarantè aniversari del restabliment del Parlament de Catalunya. Incrementa també, per un acord de mesa de l'1 de maig del 2021, posar en funcionament de manera immediata el servei de traducció en llengua de signes catalana. I disminueix la dotació per a la disposició transitòria del Reglament del Parlament de Catalunya, que hi ha la voluntat de disminuir aquesta partida en concepte d'indemnitzacions. Respecte al capítol IV, «Transferències corrents, la variació ve motivada sobretot per l'acord de mesa del 21 de desembre del 2020, pel qual els grups i subgrups parlamentaris disposen d'assistents amb la consideració de personal eventual del Parlament. I això venia finançat fins aquell moment mitjançant l'aplicació pressupostària destinada a fer front a la subvenció dels grups parlamentaris. Per tant, aquí es pateix una forta disminució, perquè passa, tot aquest personal, a ser personal eventual del Parlament de Catalunya. I el capítol VI, d'inversions reals, important també per a aquest manteniment del Parlament de Catalunya, recull les despeses destinades a les inversions de l'edifici: maquinària, mobiliari, equips de procés d'informació de dades i telecomunicacions, i tot l'immobilitzat material i immaterial. Aquest capítol inclou sempre, de manera permanent, la inversió corresponent a la millora de l'edifici, que és un edifici singular, que és el Palau del Parlament, catalogat com a monument historicoartístic. Així doncs, aquí hi ha les obres de manteniment i reparació del mateix palau, la solució tecnològica de suport a l'Administració electrònica, la consultoria i el desplegament del gestor documental, el suport tècnic per al desenvolupament de projectes informàtics. I puc detallar alguns nous projectes d'inversió, que són els de major import, que està previst que s'executin o s'iniciïn durant l'exercici del 22, com pot ser l'adequació de tanques perimetrals a les terrasses, adequació d'espais de la planta baixa i planta noble, renovació d'equips de càmeres, àudio i il·luminació, fusteries de dos passadissos laterals de l'hemicicle, adquisició de diferent mobiliari, el sistema de gestió del CPD, el sistema de balanceig de càrrega, la renovació del gestor de trànsit i la solució informàtica de gestió integral de nòmines. I aquí tot allò que es decideixi en aquest grup de treball sobre el pla d'usos del Parlament, que, com sabeu, està mancat d'espais i sempre hi ha disputa per poder tenir espai, sales per disposar d'espais per als propis grups parlamentaris, doncs també s'haurà de poder contemplar mitjançant aquest romanent de tresoreria que tenim també en el Parlament de Catalunya. I, evidentment, no puc acabar la intervenció del Parlament de Catalunya perquè avui hi ha la presentació del pressupost del Parlament 2022, però també del Consell de Garanties Estatutàries, del Síndic de Greuges i la Sindicatura de Comptes, que formen part d'aquesta responsabilitat parlamentària també, i que també seran derivats, conseller, al pressupost de la Generalitat de Catalunya. El Consell de Garanties Estatutàries aprova en el seu Ple del consell, en data 16 de setembre, aquest projecte de pressupost, i Sindicatura de Comptes i Síndic de Greuges ho fan el 14 de setembre, amb unes variacions que són, en el Consell de Garanties Estatutàries, del 0,05 per cent respecte al 2020, i ens situa en un import de 3.420.030,01 euros. La Sindicatura de Comptes, amb una variació del 7,06 per cent, bàsicament en capítol I, que augmenta un 3,95 per cent per la dotació de 133 places de l'actual relació de llocs de treball i se situa en 12.920.000 euros. I la sindicatura de greuges, amb un augment del 3,65 per cent, en un import que se situa als 7.065.000 euros. Totes aquestes dades dels pressupostos, exposats també i aprovats per la Mesa Ampliada, també, del mateix 28 de setembre del 2021 aquí al Parlament. Aquesta és la presentació del pressupost del 2022 i, per tant, doncs, a disposar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, acabada aquesta presentació del projecte de pressupostos per part de la vicepresidenta primera, tindran les intervencions dels grups parlamentaris que ens ho han sol·licitat. [[Pausa.]] Començarem amb el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula el senyor Òscar Ordeig. [[Veus de fons.]] No sol·liciten la intervenció? [[Pausa.]] Doncs procedirem a la votació. [[Veus de fons.]] Sí, per què em demana la paraula senyor Juvillà?
Nosaltres sí que sol·licitem la intervenció.
Perfecte. D'acord. Per tant, sol·liciten la intervenció el Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el Grup Parlamentari de VOX, el Grup Mixt i el Grup d'En Comú Podem. [[Alejandro Fernàndez Álvarez demana per parlar.]] Sí, senyor Fernández?
Sí; gràcies, presidenta. Nosaltres no demanem intervenció. Sí que demanem votació separada del Síndic de Greuges, del pressupost.
Perfecte. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín Blanco?
De fet, era pel mateix, per demanar votació separada dels tres organismes, del punt 6.
Tots tres, perfecte. Per tant, només hi hauria intervencions, entenc, del Grup Parlamentari de VOX, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular. [[Veus de fons.]] En Comú Podem també. Perfecte. Doncs li dono la paraula al Grup Parlamentari VOX, al senyor Joan Garriga.
Per manifestar el nostre rebuig a aquest Pressupost del Parlament, com ho vam manifestar a la Mesa Ampliada. Estem en contra d'aquesta agenda 2030, que és una agenda globalista, ideològica, progre, perjudicial per als ciutadans. Entenem que l'anàlisi de la bretxa salarial demostra que..., les xifres, que les dones cobren menys en aquest Parlament. Però no pateixin, segur que és per condicionaments que res tenen a veure amb el sexe. Quant a increment del pressupost, és una falta de respecte als ciutadans passar una altra vegada a 64 milions d'euros i 12 milions per a aquells grups parlamentaris. Recuperem els nivells precaris de quan encara no s'havien recuperat retallades en moltes partides socials, i nosaltres aquí incrementem el nostre pressupost. Crec que ens ha de caure la cara de vergonya. I els hi recomanaria sortir d'aquesta casa per parlar amb els ciutadans i dir-los a les cares que estem incrementant 4 milions d'euros els pressupostos d'aquesta casa sense fer retallades, quan ells estan passant una mala situació econòmica. Moltes gràcies.
A continuació té la paraula el diputat senyor Pau Juvillà.
Molt breument, només per donar posició de vot davant d'aquests pressupostos i per ratificar el nostre no que vam fer a la Mesa Ampliada, el nostre vot en contra. Nosaltres, i crec que no és cap novetat, sempre ens hem manifestat per la rebaixa de sous dels diputats i diputades. Cobrem un molt bon sou; de fet, cobrem un pastón, senyores i senyors diputats i diputades, i creiem que són desmesurats en relació amb el que percep la gran majoria de la població del nostre país. Recordar que el salari mitjà a Catalunya el 2019 és de 23.000 euros en dones, de 29.000 euros en homes. Ara mirava..., el percentil 90 és de 46.000 euros, en comparació amb nosaltres, amb diputats i diputades, que cobrem de mitjana 70.000 euros. I, per tant, enteníem, doncs..., i sempre ho hem entès i hem demanat repetidament aquesta rebaixa de sous. De fet, l'any passat vam registrar una moció demanant el catorze per cent de rebaixa; no ha set possible. En tot cas, sí que es va demanar i es va aprovar incorporar regularitzar les dietes, com explicava abans la vicepresidenta de la Mesa, que actualment es cobren en funció de la procedència, que el diputat ara les cobra, les faci o no. Es va acordar aquesta regularització. Això..., és veritat, ens hi hem posat com a Mesa i cal dir-ho, és de justícia dir-ho, però sí que entenem que és un tema que està a la taula des de fa molt i molt de temps, que ara, doncs, per resoldre's..., que ara, cuita-corrents, doncs, sembla que no s'ha resolt. Però el que ens preocupa més, el que ens preocupa i ens inquieta a nosaltres és que sembla que el que volem és que aquells sous que es regularitzen..., aquest IRPF que hauríem de pagar, entenem nosaltres, els diputats i diputades que cobrem prou diners per fer-ho, ho acabi pagant el Parlament de Catalunya, i, per tant, totes i tots els ciutadans de Catalunya. Per tant, nosaltres entenem que aquesta..., que és importantíssim, és necessari, que aquestes dietes de desplaçament que es cobren, es facin o no es facin, es paguin en funció de la seva realització. Això a dia d'avui és un clam. No es pot continuar amb això. Però també entenem que aquelles dietes que es regularitzaran, que passaran, doncs, a ser part del sou, aquest IRPF ha d'anar a càrrec del diputat i diputada, perquè cobrem prou diners per fer-ho. Per tant, doncs, mentre tinguem aquests..., tornem a demanar aquesta rebaixa de salaris, i el nostre no serà, perquè aquesta disposició transitòria segona que ha explicat, aquesta disposició transitòria segona que ha de permetre regularitzar això, no es converteixi en una pujada de sous per la porta del darrere. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. I a continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Moltes gràcies. Nosaltres creiem que en aquest pressupost hi han avenços importants. Justament, el de l'agenda 2030, la incorporació de l'agenda 2030, perquè, a més a més, estem en una emergència global i creiem que és una agenda global de mínims, en realitat, i, per tant, com a mínim, incorporar-hi això. La incorporació de la perspectiva de gènere. I estic segura que això ens ajudarà molt analitzar el perquè d'aquesta bretxa salarial, que segurament sí que té molt a veure amb el fet de les dificultats per a les dones per accedir a llocs de comandament, i que moltes vegades és aquesta una de les raons per a aquesta bretxa de gènere. Però com ja s'ha expressat anteriorment –i nosaltres també ho vam expressar a la Mesa Ampliada–, tenim molts dubtes de com es vol implementar aquest traspàs de tot allò que hem cobrat durant molts anys com a dietes de mobilització quan no ho eren, quan eren en realitat un sou encobert. Creiem que aquest pas s'ha de fer, que és necessari fer-lo, però no ens ha acabat de quedar clar quin és el sistema i com es pretén fer, i no considerem que això hagi de suposar un augment de la despesa per al Parlament, efectivament. A la Mesa Ampliada es va dir que això era un acord que encara s'havia de prendre amb els grups. Nosaltres pensàvem que prendríem aquest acord i que ho podríem treballar abans de l'aprovació del pressupost. No hi ha hagut cap contacte, no hi ha hagut cap avenç, ens hem quedat amb les primeres informacions que se'ns van donar. I per aquest motiu, davant d'aquesta mancança de posar-nos d'acord i de poder parlar per trobar una sortida que sigui satisfactòria per a tots els grups, nosaltres passem de l'abstenció al vot en contra. Gràcies.
Gràcies, senyora Segovia. Per tant, procedirem ara a la votació sobre el projecte de pressupost del Parlament de Catalunya per al 2022. Comença la votació. El projecte de pressupost del Parlament de Catalunya ha quedat aprovat amb 102 vots a favor, 28 vots en contra i 3 abstencions. Ara procedirem a la votació separada, com se'ns ha demanat, dels projectes de pressupostos del Consell de Garanties Estatutàries, Sindicatura de Comptes i Síndic de Greuges. Fem la votació del Consell de Garanties Estatutàries. Comença la votació. El projecte de pressupost per al Consell de Garanties Estatutàries ha quedat aprovat amb 111 vots a favor, 11 vots en contra i 12 abstencions. Votem ara el projecte de pressupostos de la Sindicatura de Comptes. Comença la votació. El projecte de pressupost de la Sindicatura de Comptes ha quedat aprovat amb 111 vots a favor, 11 vots en contra i 12 abstencions. Votarem ara el projecte de pressupostos de la sindicatura de greuges. Comença la votació. El projecte de pressupost per a la sindicatura de greuges ha quedat aprovat amb 105 vots a favor, 14 vots en contra i 15 abstencions. [[Projecte de llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya (debat de totalitat)]] [[200-00001/13]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que serà, perquè el punt número 6 l'hem substanciat conjuntament, el setè punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat del projecte de llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presentarà aquesta iniciativa legislativa el conseller d'Economia i Hisenda, senyor Jaume Giró. Té la paraula, conseller.
Bon dia. Molt honorable presidenta, consellera, diputades, diputats, el passat 29 de juliol aquest Parlament va convalidar el Decret llei 15/2021, de 6 de juliol, de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat. El mateix dia, i d'acord amb el que preveu l'article 158.4 del Reglament del Parlament, es va aprovar la seva tramitació com a projecte de llei. Tots vostès coneixen, per tant, quin és el contingut d'aquest projecte de llei, ja que vàrem tenir ocasió de parlar-ne en el debat de convalidació. Per això, si m'ho permeten, seré breu i només recordaré els trets principals del contingut d'aquest projecte de llei, així com el dictamen favorable del Consell de Garanties Estatutàries del mateix 29 de juliol, que va confirmar la seva solidesa jurídica. Ja ho vaig dir en el seu moment, aquest decret llei és només una resposta jurídica i política per restablir la presumpció d'innocència al conjunt de càrrecs i servidors públics de la Generalitat. Davant de la persecució a servidors públics per la seva feina al servei del Govern i del país, ens dotem d'un mecanisme que permeti garantir el restabliment de la llibertat per poder fer acció política a Catalunya sense por. Aquest projecte de llei té com a objectiu garantir i protegir el dret a la indemnitat de tots els servidors públics i ho fa mitjançant la creació d'un fons complementari de riscos que dona cobertura a les reclamacions judicials o administratives que es facin a treballadors públics mentre no hi hagi sentència judicial ferma. Aquest fons, com saben, té una aportació inicial de 10 milions d'euros que s'anirà actualitzant anualment en funció de les necessitats i de les liquidacions que s'hagin efectuat. La cobertura del fons és per a totes les persones que tinguin o hagin tingut la condició de personal al servei de l'Administració de la Generalitat i dels ens i organismes del seu sector públic, els alts càrrecs i membres del Govern de la Generalitat de Catalunya. I els treballadors públics poden ser beneficiaris de la cobertura d'aquest fons només en unes condicions molt concretes: sempre que no hi hagi una resolució judicial ferma que declari il·lícites les actuacions realitzades; sempre que el risc no es trobi cobert per cap pòlissa d'assegurança subscrita per la Generalitat de Catalunya o per alguna entitat del sector públic; i sempre que la Generalitat no hagi iniciat cap acció contra la persona afectada, cap procediment disciplinari o sancionador ni cap procediment judicial de reclamació de responsabilitat civil. El projecte de llei contempla que mentre no es constitueixi l'entitat gestora d'aquest fons, la seva gestió la pugui assumir provisionalment l'Institut Català de Finances. I també contempla que la garantia del fons es mantindrà mentre no hi hagi una sentència ferma i no s'hagin esgotat totes les vies d'impugnació judicials i jurisdiccionals. Si s'esgoten aquestes vies i es confirma l'existència de responsabilitat comptable o responsabilitat civil, la persona beneficiària haurà de retornar els diners, així com els interessos i les despeses que s'hagin generat per raó de les garanties efectuades amb càrrec al fons. Amb relació al text alternatiu presentat pel Grup Parlamentari de Ciudadanos, dir-los que podíem esperar que presentés un text alternatiu que recollís les recomanacions del Consell de Garanties Estatutàries, ja que ells mateixos havien demanat el dictamen del Consell de Garanties. Deuen recordar que Ciudadanos, juntament amb el Grup Mixt, com també va fer el Grup Parlamentari del PSC i Units per Avançar, van sol·licitar el dictamen al Consell de Garanties Estatutàries i que aquest va ser molt clar en les seves conclusions, totes elles adoptades per unanimitat. Vull aprofitar avui aquí per agrair un cop més al grup del PSC la seva predisposició i la seva actitud sempre positiva i favorable a entendre les raons que hi havien darrere d'aquest decret llei. En resum, com recordaran, el Consell de Garanties va avalar la solidesa jurídica del decret, que és allò que es posava en qüestió, la seva solidesa jurídica. El dictamen del Consell de Garanties sí que recomanava la tramitació del decret llei com a projecte de llei, precisament, per tal de que s'incorporessin algunes modificacions per millorar-ne la redacció i la qualitat normativa. I, en concret, deia el dictamen, «per tal d'esvair de manera expressa determinats dubtes que suscita el redactat actual. I aquest era precisament el motiu pel qual entenc que la majoria de grups d'aquesta cambra va votar favorablement a la seva tramitació com a projecte de llei, per tal de poder-hi incorporar les recomanacions del Consell de Garanties Estatutàries. Ara bé, el text alternatiu de Ciudadanos no va en aquesta direcció. Ells volen carregar-se l'objectiu principal del Fons Complementari de Riscos, que és la restitució de la cobertura que abans de l'any 2017, i concretament abans de l'octubre de 2017, tenien les pòlisses d'assegurances de la Generalitat. Unes pòlisses d'assegurances, les mateixes, amb les mateixes cobertures que també tenen altres comunitats de l'Estat, i curiosament, per exemple, a Andalusia, on Ciudadanos governa amb el PP. Sobre aquest text alternatiu de Ciudadanos, no hi entraré massa, perquè, com ja he dit, desvirtua completament el principal objectiu del Fons Complementari de Riscos. Permetin-me comentar només tres qüestions al respecte. La primera: no s'entén [[el conseller estossega]] –perdó– per quina raó s'exclouen de l'àmbit subjectiu determinades persones que estan o han estat al servei de l'Administració i que precisament amb anterioritat a l'any 17, data en la qual es produeix el canvi de posicionament de les companyies d'assegurances, podien restar cobertes per aquelles pòlisses. Resulta contradictori invocar la restauració de la indemnitat per després limitar-ho des de la perspectiva subjectiva. Segona consideració: una cosa és la regulació del fons i una altra de diferent el règim jurídic de la representació i defensa de la Generalitat, que, com comprendran, correspon als membres de l'advocacia de la Generalitat i que no té cap relació amb l'existència i aplicabilitat d'aquest fons. I la tercera: no s'entén per què no es respecta la presumpció d'innocència, que es manté mentre les resolucions administratives i judicials no siguin fermes, negant la possibilitat de gaudir d'una cobertura d'una eventual responsabilitat fins que aquesta fermesa no es produeixi. Ja acabo. Ara que hem vist quines han estat les conseqüències després d'aquell octubre del 17 –la presó i l'exili del Govern, de tot un govern de l'1 d'octubre i de la presidenta del Parlament, les inhabilitacions del president Torra i de membres de la Mesa del Parlament, la repressió i la persecució, el soroll i la intoxicació mediàtica–, un cop vista, viscuda i sentida la sensació d'injustícia i d'indefensió en la que s'han trobat aquestes persones per desenvolupar la tasca que tenien encomanada des d'aquest Parlament, penso que les raons i els motius que van inspirar el decret llei cobren més sentit que mai. Si nosaltres des del Govern i des d'aquesta cambra no donem protecció a la presumpció d'innocència dels nostres servidors públics, qui volen que entomi, llavors, en aquests moments de la història, qualsevol responsabilitat de servei públic? [[Aplaudiments.]] Per aquest motiu, en defensa de la llibertat, en defensa de la professionalitat dels treballadors de la Generalitat i dels càrrecs i excàrrecs públics, serem sempre fidels en la defensa de les nostres institucions i de la seva gent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Tot seguit, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada amb text alternatiu pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats... Gràcies, senyor Giró; entre altres coses, per les seves explicacions, però també per haver-me donat l'oportunitat, per obrir-me el camí per fer una intervenció, òbviament, basada en la nostra proposta de text alternatiu al seu projecte de llei, però també una intervenció que segur que la presidenta del Parlament tindrà també present, doncs, diguem-ne, les possibles digressions que cadascú consideri oportú fer en el marc del debat, en el sentit que vostè parlava de l'U d'Octubre, de la presó, dels exiliats, dels suposats presos polítics i els suposats exiliats, etcètera. Doncs jo vull començar la meva intervenció explicant que ahir, quan començava a fer la preparació d'aquesta intervenció, pensava que a Catalunya realment vivim temps molt complicats des del punt de vista del respecte institucional, del respecte a la democràcia, del respecte al que ha de ser un servidor públic, del respecte a aquella concepció de la política com a servei públic a la ciutadania i no com una manera d'enriquir-se o d'imposar uns objectius polítics al conjunt de la ciutadania, menystenint completament els elements que una democràcia constitucional moderna com la nostra ens posa al nostre abast. I des d'aquest punt de vista, pensava en el que havia viscut al matí a la Universitat Autònoma de Barcelona, on un grup d'estudiants constitucionalistes de l'associació S'ha Acabat van patir l'assetjament, l'atac de radicals separatistes que els cridaven «fora de la nostra universitat pel fet d'haver posat una carpa en la qual defensaven senzillament la seva visió sobre la universitat i sobre la societat catalana. Com fan altres grups universitaris, com fan altres associacions universitàries, els estudiants de S'ha Acabat defensaven, doncs, una proposta d'una societat catalana oberta, cosmopolita, en llibertat, amb igualtat, i van patir un assetjament del qual van ser víctimes sense cap mena de suport, sense cap mena d'empara per part de les institucions de govern de l'Autònoma, de la Universitat Autònoma de Barcelona. La qual cosa, òbviament, a nosaltres com a partit polític ens fa tenir molt clar que arribarem fins al final en tot el que són exigències de responsabilitat política d'aquests representants dels òrgans de govern de l'Autònoma, de la Universitat Autònoma, i també anunciem, ja, que presentarem davant de fiscalia una denúncia per la inacció del Consell de Govern de l'Autònoma i per la inacció del seu rector. Jo ahir, la veritat, em va semblar lamentable, com a ciutadà de Catalunya, veure joves, joves estudiants que cridaven amb odi «fora de la universitat, que cridaven, insultaven i menystenien els seus companys –els seus companys–, ho recordo, gent amb la que estudien a les mateixes aules, gent amb la que comparteixen festes, gent amb la que comparteixen inquietuds com a joves, i, en canvi, el que feien era insultar-los i fer-los fora de la universitat per defensar les seves idees. Crec que això demostra que a Catalunya tenim un autèntic problema amb la llibertat. Recordo que fa... [[Alguns aplaudiments.]]
Senyor Martín Blanco, no cal que li recordi l'article 88 de coherència dels debats i, si us plau, que se cenyeixi al punt del qual hem de parlar. Fa quatre minuts... Fa quatre...
Sí, però el senyor Giró... El senyor Giró s'ha cenyit al...
El senyor Giró ha fet servir un minut del seu temps, vostè en porta quatre. I sap perfectament que el que estem debatent és el debat de totalitat del projecte de llei de la creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya. Gràcies.
Perfecte. Aquí tornem a veure com s'exerceix la presidència d'aquesta institució. Però, en tot cas, parlem del nostre text alternatiu. Miri, senyor Giró, deia vostè que el nostre text alternatiu, la nostra esmena a la totalitat i el nostre text alternatiu al projecte de llei que vostès presenten desvirtua completament l'objectiu del fons. Efectivament, és que el que pretén el nostre grup és evitar la impunitat, és evitar aquest rescat a aquells que han comès delictes gravíssims contra el nostre ordenament jurídic o a aquells que estan processats per cometre delictes dolosos que són contraris a l'ordenament constitucional i sobretot que estan fets amb negligència. Nosaltres, amb el nostre text, vam pensar que en un context com l'actual era imprescindible tenir una actitud proactiva, una actitud constructiva. Vostès presentaven un text, primer un decret i després un projecte de llei, que era clarament contrari a qualsevol lògica institucional burocràtica normal en un estat democràtic de dret. El que pretenien era defensar les actuacions de polítics que van decidir –sabent-ho, amb tota la consciència– saltar-se els marcs jurídics, saltar-se el que diu l'Estatut, el que diu la Constitució, el que diuen les lleis, en definitiva, que han de regir el conjunt de la nostra convivència i van decidir fer un decret llei ad hoc per protegir-los de l'acció de la justícia. D'això se'n diu impunitat. D'això se'n diu arbitrarietat. D'això se'n diu un ús absolutament abusiu de les institucions públiques. I nosaltres, des de Ciutadans, el que volem precisament és que els ciutadans de Catalunya puguin veure protegits els seus drets. Aquests diners que han fet servir els anteriors governs de la Generalitat per als seus projectes identitaris –que ara no catalogaré de cap altra manera que això, «projectes identitaris–, que estan en aquest cas, a més, per les seves actuacions –no per les seves idees, per les seves actuacions–, totalment fora del nostre ordenament democràtic, del nostre ordenament jurídic..., s'estan fent servir diners que són del conjunt dels ciutadans de Catalunya, que representem els diferents partits que hi ha aquí: el PSC, Ciutadans, VOX, la CUP, vostès, Junts per Catalunya, Esquerra Republicana. I a ningú, crec que a ningú, que a cap ciutadà de Catalunya li agrada que els seus governants malversin diners públics, en tot cas malbaratin diners públics per a objectius que no estan dintre de l'ordenament democràtic, de l'ordenament jurídic. Entre altres coses, perquè aquests diners es podrien fer servir per a altres coses. Per tant, efectivament, nosaltres volem protegir els funcionaris, volem protegir..., i diem molt clarament que la nostra voluntat és que els funcionaris de carrera, els funcionaris interins i el personal laboral en les funcions que tenen encomanades i que eventualment no estiguin cobertes per les pòlisses de les quals vostè parlava d'assegurances que subscrigui la Generalitat de Catalunya, han d'estar coberts per aquesta llei, per aquest projecte de llei amb el nostre text alternatiu, òbviament. Però qui no ha d'estar cobert és el polític que s'autoerigeix en representant del poble i diu que la seva voluntat està per sobre de la llei, està per sobre de la igualtat entre ciutadans i està per sobre, en definitiva, de l'interès general. Aquell governant que diu que «el meu interès partidista és omnímode, ha d'estar per sobre de qualsevol altra consideració, jo crec que no pot estar cobert de cap de les maneres per l'Administració, a la qual està atacant amb els seus actes. Per tant, rescabalar un polític que ha atacat l'interès de la Generalitat de Catalunya és obertament contrari a l'interès general dels ciutadans de Catalunya, a l'interès, al bé comú de la ciutadania de la nostra comunitat. I, per això, nosaltres volem precisar molt clarament qui ha de ser el subjecte que estigui protegit per aquesta llei. I em sembla molt bé protegir el funcionari que no actuï òbviament amb dol o que no actuï amb negligència conscient, sinó que pugui cometre algun acte que sigui en definitiva constitutiu d'una falta o que sigui contrari al nostre ordenament democràtic, però que ho faci sense mala fe. Aquells que actuen saltant-se la legalitat, saltant-se les resolucions del Tribunal Constitucional, menystenint les nostres institucions, menystenint el Tribunal de Comptes i el conjunt del nostre ordenament democràtic, crec que no han de ser protegits pel conjunt de la ciutadania. Vostès poden estar molt contents amb les seves actuacions, amb l'actuació de l'anterior Govern, el poden aplaudir, però, en tot cas, les seves festes se les paguen vostès. No han d'obligar els ciutadans de Catalunya, el conjunt dels ciutadans de Catalunya a pagar actes contraris ja no només als nostres interessos, perquè, clar, és evident que els seus objectius..., tot el que té a veure amb la propaganda internacional del procés, tot el que té a veure amb la maquinària de propaganda interna i externa que ha creat el separatisme a l'escalf del procés separatista, home, jo crec que vostès podran dir que és pel seu interès, vostès podran dir que és pel bé del que vostès entenen de Catalunya, però hi ha molta gent en aquests escons que considerem que és tot el contrari: que és contrari al bé comú, que és contrari a l'interès general dels ciutadans de Catalunya. Per tant, com assenyala el Tribunal Suprem, si els empleats públics sofreixen un mal o perjudici en la realització del seu servei sense que hi concorri culpa o negligència, han de ser rescabalats, efectivament. Però no membres del Govern que actuen a consciència en contra dels interessos generals dels ciutadans de Catalunya. Per tant, des de la nostra perspectiva, en el nostre text alternatiu queden expressament exclosos de l'àmbit subjectiu d'aquest fons tots aquells que des del seu nomenament a la designació política..., funcionaris eventuals, alts càrrecs i membres del Govern. Em sembla una cosa de sentit comú que crec que a la majoria dels ciutadans de Catalunya, si féssim una mica més de pedagogia i expliquéssim què és exactament aquest fons ,que jo anomenaria «fons de rescat als autors del cop d'estat que van patir els ciutadans de Catalunya l'any 17, doncs jo crec que a la majoria dels ciutadans de Catalunya els semblaria un escàndol el fet que es pretengui rescabalar aquells que han atacat l'interès general dels catalans. I, a més, hi ha un argument que vostès diuen amb absoluta naturalitat que a mi m'esparvera, senyor conseller, i amb tot el respecte: em sorprèn que ens digui que si la Generalitat no denuncia o no es presenta com a acusació contra les persones que hagin comès aquests actes delictius o presumptament delictius, llavors no hi ha res a dir. No, home, clar, és que estem parlant..., això, diguem-ne, és la quinta essència de l'arbitrarietat –és la quinta essència de l'arbitrarietat. Mentre governin vostès, podran fer el que els doni la gana. Ara, si algun dia els partits constitucionalistes aconseguim confegir una majoria de govern i governar a Catalunya és obvi que la Generalitat es presentarà per defensar l'interès general dels ciutadans de Catalunya en contra d'actuacions com les que van patir els catalans l'any 17. Per tant, crec que la seguretat jurídica amb aquest projecte de llei que vostès presenten queda molt tocada, queda molt malmesa. Des d'aquest punt de vista, jo crec que hem de tenir present que l'objecte de la llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat per fer front a les obligacions legals que li corresponen en relació amb els riscos no coberts per les pòlisses d'assegurances de responsabilitat civil i patrimonial subscrites per la Generalitat de Catalunya per a sinistres que puguin afectar les persones compreses en l'àmbit subjectiu d'aquesta llei..., crec que aquest fons no ha de tenir cap dotació inicial. El normal –i jo crec que aquest és un element interessant de la nostra llei que em sorprèn que no valori positivament– és que, en comptes de tenir una dotació inicial que és susceptible de ser utilitzada de forma arbitrària pel Govern de torn..., sigui quin sigui, senyor Giró, perquè pensi que aquest projecte de llei que vostès presenten si... Jo, miri, jo estic orgullós que en molts moments de la història la nostra comunitat ha estat capdavantera, ha estat a l'avantguarda en reformes legislatives, en progrés econòmic, en progrés social, del conjunt d'Espanya, i, per tant, Catalunya, efectivament... No ara, per desgràcia –des de fa uns anys, això se s'ha anat en orris–, però durant uns anys Catalunya, efectivament, va ser capdavantera i va ser pionera en molts aspectes al nostre país, al conjunt d'Espanya. Però imaginin-se vostès que la seva proposta de projecte de llei per rescabalar, en definitiva, els patrimonis de persones com els que van cometre el cop a la democràcia de l'any 17, la fessin altres comunitats, com ara la Comunitat de Madrid amb la Gürtel o Andalusia amb els EREs. Això seria la més absoluta arbitrarietat. Seria realment un regne de taifes, però de taifes, diguem-ne, malversadores. Per tant, a mi em preocupa que aquest exemple que vostès puguin en algun moment donar acabi resultant una arbitrarietat absoluta per part dels poders públics. Jo crec que hem d'evitar l'arbitrarietat. Ha de ser un dels elements fonamentals. No només és un principi constitucional i estatutari, la interdicció de l'arbitrarietat dels poders públics, sinó que jo crec que ha de ser una exigència democràtica i moral dels nostres governants. Per això nosaltres hem proposat, en l'article 4 del nostre text alternatiu, que en comptes de ser els polítics qui decideixin quina ha de ser la dotació d'aquest fons per rescabalar –hi insisteixo– funcionaris que no cometin actes delictius, dolosament o amb negligència –però no polítics; de cap de les maneres, polítics que exerceixin el poder de forma arbitrària–, hem pensat que seria interessant, al nostre article 4 del nostre text alternatiu, crear una comissió avaluadora de riscos no coberts als empleats públics per les pòlisses d'assegurances. Sobretot perquè creiem que hi ha un absolut abandonament, en alguns casos, d'alguns funcionaris públics; entre altres, els nostres soferts membres dels Cossos i Forces de Seguretat de l'Estat –en aquest cas, els Mossos d'Esquadra–, que moltes vegades es veuen deixats, totalment abandonats per la Generalitat a l'hora de demanar, d'exigir que es rescabalin, per exemple, els danys que hagin pogut patir en l'exercici de la seva funció pública. Com a servidors públics, els Mossos ho necessiten, ho exigeixen, i crec que és de justícia i és una exigència moral i democràtica donar aquesta cobertura a servidors públics com ara els Mossos d'Esquadra en qüestions com aquesta. Per tant, nosaltres demanem la creació d'aquesta comissió avaluadora de riscos en la qual hi hagi presents..., estigui composta, aquesta comissió, per una persona funcionària de carrera adscrita a l'òrgan competent en matèria d'assegurances del Departament d'Economia i Hisenda, una persona funcionària de carrera pertanyent al Cos d'Interventors de la Generalitat, una persona funcionària de carrera pertanyent al Cos d'Advocats de la Generalitat i, per últim, una persona funcionària de carrera adscrita a l'òrgan competent en matèria de funció pública. Creiem, en definitiva, que el nostre text alternatiu és molt més respectuós amb l'estat democràtic de dret; és molt més respectuós amb aquest principi d'interdicció de l'arbitrarietat dels poders públics. I, precisament, el que evitem amb això és que hi hagi un rescat –perquè no es pot dir d'una altra manera, un rescat– als colpistes, un rescat a aquells que van donar un cop contra la nostra democràcia, un cop contra el nostre ordenament jurídic l'any 17, i que demostra molt poc respecte al principi democràtic per part de vostès presentant aquest projecte. Vostès es sorprenen –diu, senyor Giró– que les asseguradores ja no tinguin tanta facilitat per assegurar amb pòlisses la Generalitat. Vaja, jo crec que quan un es passa la vida fent discursos contra l'ordenament jurídic, contra l'estabilitat política, contra la seguretat jurídica, és normal que al final aquells que han d'assegurar amb els seus diners les responsabilitats en què puguin incórrer els polítics de la Generalitat, és normal, si més no, que dubtin molt a l'hora de prestar aquestes assegurances. Per tant, nosaltres crec que proposem un text constructiu, propositiu i que esperem que rebi el suport dels grups de la cambra. Gràcies, senyores i senyors diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per posicionar-se, intervindran la resta de grups parlamentaris, començant pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula el diputat senyor Jordi Riba.
Moltes gràcies. Bon dia, senyora presidenta, diputats, diputades, conseller. Com ha exposat el conseller, s'inicia avui la tramitació del projecte de llei de creació d'aquest Fons Complementari de Riscos de la Generalitat i el debat de l'esmena a la totalitat amb text alternatiu presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. El nostre grup es va abstenir en la validació del decret al Ple del 29 de juliol i vàrem sol·licitar la seva tramitació com a projecte de llei, tal com avui es porta a terme, sobretot amb l'objectiu de poder incorporar, en la seva tramitació, les consideracions i recomanacions que el Consell de Garanties Estatutàries va incloure en el seu dictamen, i a les que després em referiré. La posició del nostre grup, tal com en aquell debat es va posar de manifest, és clarament i nítida favorable a establir els mecanismes per assegurar i donar cobertura als servidors públics en les responsabilitats que es puguin derivar de l'exercici de les seves funcions o responsabilitats. I aquest és el principi bàsic en el que es fonamenta la nostra posició respecte a aquesta qüestió. Tanmateix, cal recordar per què ens trobem davant la necessitat de crear i establir aquest mecanisme. La raó d'haver de crear aquest fons complementari de riscos és que el sistema ordinari, o no complementari, no funciona. No hi ha asseguradores que vulguin assegurar aquests riscos. No podem licitar unes pòlisses d'assegurances per a directius de la Generalitat de Catalunya, tal com sí que n'hi havia amb anterioritat al 2017. I aquest és el motiu, la qüestió de fons, el perquè ens trobem amb la necessitat d'articular aquest mecanisme. Permetin-me començar, doncs, referint-me a aquest aspecte, que lluny de l'èpica amb la que s'ha volgut revestir el conjunt d'aquest fons o de les afirmacions que, en el debat sobre la validació del decret llei del juliol, varen fer tant la diputada Artadi, de Junts per Catalunya, com la portaveu d'Esquerra Republicana, la diputada Vilalta, amb relació a que aquest fons era la resposta a la suposada repressió, que era una mesura per fer front amb mesures antirepressives a la persecució de l'Estat, o que en un país normal i un parlament normal aquest hauria estat un debat tècnic, el cert és que ens trobem a l'inici de la tramitació d'aquest projecte de llei, igual que en la validació del decret, davant la necessitat de recomposar, d'enganxar els bocins de la trencadissa que en molts àmbits va provocar el que va passar l'octubre del 2017 a Catalunya. També en la cobertura de les assegurances contractades per la Generalitat, que oferien, en aquest sentit, la cobertura als servidors públics. Els riscos que cobreix aquest fons estaven coberts mitjançant la pòlissa de directius que acabo de comentar i en la línia del que deia abans el senyor conseller, que avui estem restablint un mecanisme. Per tant, abans ho teníem cobert. Com deia, aquesta pòlissa existia, la tenia contractada la Generalitat, però..., i llegeixo literalment del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, que indica que el contracte de la pòlissa de directius esmentat el va rescindir unilateralment l'asseguradora en data 11 d'octubre de 2017, i el dictamen precisament cita la referència de la companyia asseguradora, que deia «a consecuencia de la gravísima agravación del riesgo producida por los acontecimientos ocurridos recientemente en Cataluña. Per tant, aquesta rescissió afectava fonamentalment l'àmbit subjectiu de cobertura –és a dir, a qui cobreix, a qui cobria, millor dit, aquesta assegurança–, excloent-ne els alts càrrecs i els membres del Govern i excloent-ne la cobertura de la responsabilitat comptable d'aquests. Aquest i no altre –i no cap altre relat èpic referent a la repressió o la persecució a la que tan sovint recorrem o recorren– és l'origen de la necessitat de la creació d'aquest fons. I, com deia, una cosa que es trenca i s'ha d'enganxar mai queda exactament igual com estava l'original. En aquest cas, el mecanisme per recompondre el nivell de cobertura no pot passar simplement per licitar una nova pòlissa –no es presentaria segurament cap licitador–, sinó que hem de recórrer a crear un mecanisme, com aquest fons, que mitjançant el sistema dels contraavals permeti o faciliti la cobertura jurídica i econòmica dels alts càrrecs davant de mesures provisionals –i aquest és un punt especialment rellevant– en responsabilitats en les que hagin pogut incórrer en l'exercici de les seves funcions. No estem parlant –i em refereixo en aquest sentit a la intervenció que m'ha precedit– de condemnes. Estem parlant de mesures provisionals, per tant, en el supòsit de la presumpció d'innocència, sense que hi hagi resolució final. La posició del nostre grup, per tant, ho reitero, és favorable a l'existència d'aquesta cobertura per als servidors públics, tots els servidors públics, tant els alts càrrecs amb la cobertura de responsabilitat civil, patrimonial i comptable que preveurà aquest fons, com també quan parlem de la defensa jurídica completa dels Mossos d'Esquadra. Per tant, tots. També d'aquells alts funcionaris que s'han pogut veure afectats per processos durant els anys 2018, 2019 i 2020, en què la Generalitat no ha disposat d'aquesta cobertura. Tots, hi insisteixo, els servidors públics entenem que han d'estar degudament coberts, degudament garantit l'exercici de les seves funcions. El nostre grup va sol·licitar al juliol el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries amb relació a l'adequació del decret a la Constitució espanyola i a l'Estatut d'autonomia, en concret pel que fa referència a la tramitació com a decret llei i sobre si s'incorria en la utilització d'una llei singular o de cas únic. El dictamen del consell es pronuncia al respecte de manera favorable, tot i que, com he dit, incideix en la necessitat de millorar la norma en aspectes com la tramitació de les sol·licituds, les funcions de l'Institut Català de Finances i, sobretot, en el mecanisme de retorn dels diners per part del servidor públic en el cas que al final hi hagi una sentència condemnatòria. Des del nostre grup parlamentari hem insistit a bastament en la necessitat de tenir una línia vermella en el compliment de la legalitat en la nova etapa que creiem que necessita Catalunya. I en coherència amb aquest principi, com sempre hem fet, els dictàmens del Consell de Garanties Estatutàries són en aquest sentit determinants, per bé que no siguin vinculants. Respecte. El respecte a la legalitat i a l'estat de dret és un element bàsic i fonamental de la democràcia. Una norma ens pot agradar més o menys, podem estar més o menys d'acord amb el seu contingut, sempre que es cenyeixi al marc constitucional i estatutari, però no compartim, en aquest sentit, en absolut la posició del Grup Parlamentari de Ciutadans, de dir, com és el cas d'aquesta norma: «Hi estic en contra perquè crec que contravé la Constitució i l'Estatut d'autonomia –per això sol·liciten en el seu moment l'informe del Consell de Garanties Estatutàries–, «però si aquest no em dona la raó, dir, com va dir el diputat Carrizosa: «Nosotros sí que respetamos el contenido respecto al parecer de la constitucionalidad y la estatutariedad del contenido de las leyes, porque esa es la función del Consell de Garanties Estatutàries, pero también es verdad que los informes no son vinculantes, y no lo son para ustedes, pero tampoco para nosotros. És a dir, acaben fent, acaben incorrent vostès en exactament el mateix mal que han fet en reiterades ocasions els partits independentistes respecte a la consideració sobre els dictàmens del consell. Dues cares de la mateixa moneda. L'esmena a la totalitat amb text alternatiu del Grup Parlamentari de Ciutadans resulta, doncs, una expressió d'això: ja no és que no els agradi la norma perquè considerin que sigui o no constitucional i estatutària, sinó que directament no estan d'acord amb el criteri de donar cobertura jurídica i econòmica a tots els servidors públics, incloent els alts càrrecs i els membres del Govern. El text alternatiu que vostès plantegen preveu, a grans trets, excloent des del punt de vista de l'àmbit subjectiu, els alts càrrecs de l'Administració; proposa deixar sense dotació econòmica el fons i elimina la cobertura de la responsabilitat civil, patrimonial i comptable. Vaja, és gairebé com anar a comprar un cotxe i demanar que li treguin les rodes, el volant i el canvi de marxes; no ens serviria per a res. Aquestes exclusions no són atribuïbles a una qüestió jurídica o de legalitat, són una qüestió de criteri, de posició política. I acaben vostès incorrent, paradoxalment, en una proposta de text alternatiu que acabaria sent, sí, una proposta de llei singular; en aquest cas no pel que inclou, sinó pel que exclou: «Tots menys aquests, perquè no m'agraden o no em cauen bé. Nosaltres compartim el criteri esmentat en el dictamen, en el que el Consell d'Estat es pronuncià respecte a aquesta qüestió amb una vocació generalitzadora del concepte de servidors públics sense exclusions ni excepcions i d'acord amb l'article 14.f de l'Estatut Bàsic de l'Empleat Públic en el que s'estableix el dret dels servidors públics a rebre protecció. Ens sembla adequat que es tramiti el projecte de llei en base al Decret 15/2021, tenint en compte que creiem en el criteri de restablir un mecanisme que doni cobertura jurídica i econòmica, com deia, a tots els servidors públics, inclosos, per tant, els alts càrrecs de l'Administració de la Generalitat, enfront de mesures provisionals –recalco de nou «provisionals–, i mentre no hi hagués una resolució judicial ferma que declari il·lícites les actuacions. Ens sembla fonamental que en el tràmit del projecte de llei es millorin i es resolguin els aspectes remarcats pel dictamen del Consell de Garanties Estatutàries respecte –aquestes mesures o aquestes correccions– al procediment administratiu referent a la sol·licitud d'ús del fons no automàtic, sinó mitjançant la corresponent sol·licitud i la resolució favorable o no de la mateixa, respecte a les funcions provisionals de l'Institut Català de Finances, i sobretot respecte a la definició i concreció dels mecanismes de retorn dels fons per part d'aquell servidor públic sobre el que, havent-ne fet ús, recaigui una sentència ferma condemnatòria. Per tots aquests motius, la posició del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar serà contrària a l'esmena a la totalitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Andrés Bello.
Gracias, señora presidenta. Señor conseller, señores diputados... Volvemos de nuevo a este Parlamento a tratar uno de los asuntos que más preocupan a los políticos secesionistas, que es gastar el dinero de todos los catalanes en su objetivo separatista, aunque sea en un claro incumplimiento de la ley, pero –pero– eludiendo las consecuencias de sus actos. En este caso, han dado un paso más, pues nos proponen que esas consecuencias las soportemos todos los catalanes. El pasado mes de julio, el Gobierno de la Generalitat de Catalunya trajo a este Parlamento un decreto ley para crear un fondo con dinero público. Como ha reconocido el señor conseller, el objetivo era pagar las fianzas impuestas a un buen número de políticos separatistas, y no otro. Hoy trae la misma propuesta, pero en forma de proyecto de ley. Con este cambio de procedimiento solo intentan salvar su responsabilidad personal al aprobar esta actuación, que es claramente inmoral e ilegal. Y probablemente también quieran con ello cubrir sus responsabilidades futuras, porque parece que este Gobierno va a seguir por la misma senda de incumplimiento de la legalidad, desgraciadamente. Veamos algunas de las cosas que ha hecho ese conjunto de políticos separatistas a los que se les exigen responsabilidades: pagos injustificados, inexistencia de documentación acreditativa de los gastos, irregularidades en los procedimientos de liquidación presupuestaria, irregularidades en los contratos... En general, destinar recursos públicos a actividades vinculadas al proceso rupturista que exceden de sus competencias. Aquí se incluyen contratos con entidades internacionales, dispendios varios, viajes, hoteles, la compra de un móvil para una persona que no forma parte de la Administración, conferencias, comilonas con periodistas extranjeros, presentaciones de libros y un largo etcétera. El Tribunal de Cuentas ha cuantificado, como ya sabemos, estas actuaciones indebidas en 5,4 millones de euros, que deben ser restituidos por quienes los gastaron indebidamente. Vamos a imaginar que una situación parecida ocurriese fuera del ámbito político, ¿eh?, en la vida..., ahí fuera. Por ejemplo, esto mismo, que ocurriese en una empresa, en una asociación de cualquier índole; elijan la que ustedes quieran: de vecinos, ecologista, una cofradía, una colla castellera, una oenegé, un club deportivo..., cualquiera, la que ustedes quieran, ¿no? ¿Qué ocurriría si una parte de los socios descubre una actuación irregular como esta, la denuncia ante el órgano competente y éste confirma la irregularidad? Pues, a buen seguro que la mayoría de los accionistas, socios o miembros de esta entidad –lo que hayan elegido– exigiría el despido o dimisión de los responsables y la restitución con cargo a su patrimonio –es decir, a su bolsillo– del dinero gastado irregularmente. ¿Alguien duda de que esto sería lo mínimo que ocurriría? Yo creo que no; nadie lo duda. Ahora volvamos al mundo de la política, aquí dentro otra vez, ¿no?, este mundo de la política que, desgraciadamente, pues lleva dominado aquí en Cataluña por los nacionalistas desde hace décadas, como si fuera su coto particular, su cortijo o, dado el lugar en el que estamos, su masía. ¿Qué respuesta se ha dado por parte de los responsables de esta situación y de los partidos políticos secesionistas a los que pertenecían? ¿Han reconocido los errores y pedido perdón a los ciudadanos de Cataluña? No. ¿Han dimitido de forma irrevocable? Evidentemente, no lo han hecho. ¿Han ofrecido la restitución del dinero gastado irregularmente? Vamos, no solamente no lo han hecho, sino que ni lo piensan, y quieren que lo paguemos entre todos. Teniendo en cuenta que esos 5,4 millones de euros eran de todos los catalanes, ¿qué ha hecho el Gobierno de la Generalitat, que nos debería representar a todos los catalanes? ¿Se los ha reclamado a sus compañeros de partido? No, nos los reclama a todos nosotros. Lo que han hecho es que estas consecuencias recaigan otra vez sobre todos los catalanes mediante el otorgamiento de estas fianzas a cargo del presupuesto de la Generalitat. Y, además, hay que hacerlo todo muy rápido, por el procedimiento de urgencia, no vaya a ser que en ese intermedio sus amigos separatistas vayan a sufrir algún perjuicio. Y estos son los señores que llevan años diciendo que España nos roba. No, señores, quien nos roba no es España, sino los políticos separatistas [[aplaudiments]] , como ha quedado de manifiesto hoy una vez más. Desde VOX queremos manifestar nuestra indignación con estos hechos tan vergonzosos. Compartimos el cabreo de la inmensa mayoría de los ciudadanos de Cataluña. Todos los días estamos viendo cómo desde la Generalitat de Catalunya se despilfarra el dinero a manos llenas en gasto político para defender su proyecto secesionista en lugar de destinarlo a lo que de verdad importa –la seguridad, la sanidad, la educación o la vivienda–, o en ayudar a las personas más desfavorecidas en esta época de crisis, que tienen serias dificultades para llegar a final de mes y que son, precisamente, las personas más perjudicadas por estas políticas de los separatistas. Pero nosotros no nos vamos a quedar aquí, vamos a defender la legalidad, como ya hemos hecho otras muchas veces con gran éxito. Hemos presentado denuncia ante la Fiscalía del Tribunal de Cuentas. Hemos presentado querella criminal ante la sala civil y penal del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, en ejercicio de la acción popular contra don Pere Aragonès Garcia, don Jaume Giró Ribas y doña Laura Vilagrà Pons, por la posible comisión de un delito de prevaricación del artículo 404 del Código penal y de malversación de caudales públicos del artículo 432 del Código penal. Y, además, hemos presentado recurso de inconstitucionalidad ante el Tribunal Constitucional, que ya ha sido admitido a trámite. Respecto a la enmienda a la totalidad presentada por Ciudadanos, creemos que es innecesaria. Si existieran riesgos no asegurados para los empleados públicos y que deberían estarlo, no se detallan. Antes de nada, deberían revisarse las pólizas de seguros en vigor. Me ha sorprendido lo que ha dicho antes el conseller, reconociendo que estos riesgos que, al parecer, no están asegurados, las compañías de seguros sí que los aseguran en otros lugares de España –creo que ha mencionado Andalucía–, y aquí no. ¿Por qué será? Es que tampoco las compañías de seguros se fían de su comportamiento. Por supuesto, estamos de acuerdo en suprimir el Fondo Complementario de Riesgos y devolver a las arcas públicas los 10 millones con los que se nos dota. Y por eso nos oponemos hoy a este proyecto de ley. Pero creemos que la inclusión de este punto no justifica elaborar otra ley, con muy poco contenido, como la que propone Ciudadanos. Para concluir y en coherencia con lo expuesto hoy y en la intervención del pasado 29 de julio, votaremos «no, como ya se imaginaban, a este proyecto de ley y también a la enmienda a la totalidad con texto alternativo. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé; gràcies. Bon dia. Abans de començar: antifeixistes sempre i, per tant, tot el suport als estudiants que ahir a la universitat van frenar, un cop més, el feixisme i el van expulsar de les universitats públiques d'aquest país. [[Aplaudiments.]] I anant entrant en matèria, avui fem un debat que ja està fet, el vam fer a finals del mes de juliol i és com una mica absurd tornar-lo a fer. El posem o el posen sobre la taula perquè Ciutadans necessitava demostrar que és constructiu, quan en el fons no ho és, perquè canvia absolutament el sentit de tot plegat. Per tant, és perquè tinguessin una mica més de minuts. Per tant, no gastarem els deu minuts. Només contestar algunes de les coses que han sortit. Senyor Martín Blanco, el cop a la democràcia va ser l'aplicació del 155. És això, el cop a la democràcia: l'aplicació del 155, destituir un govern, clausurar un parlament. [[Aplaudiments.]] És això el cop a la democràcia. I només... Com vam fer el mes de juliol, nosaltres votarem en contra d'aquesta esmena a la totalitat, donarem suport a aquest decret, perquè, com vam dir el mes de juliol, quan el Govern fa el que li correspon hi som. Si el Govern vol blindar «la Caixa amb el Hard Rock, vol blindar Foment amb l'ampliació de l'aeroport o amb els Jocs, no hi serem. Si el Govern blinda drets fonamentals, hi serem. I entenem que amb aquest decret llei una de les coses que es fa és blindar drets d'aquells que estan veient com, a través de la justícia injusta, per dir-ho d'alguna manera, veuen vulnerats els seus drets. I parlar avui de drets fonamentals als Països Catalans passa per resoldre la qüestió central i profunda de la sobirania expressada mitjançant el dret a l'autodeterminació, però també indestriablement posant fi a la repressió, per posar fi a aquesta repressió que comporta la resistència contra les institucions que impedeixen sistemàticament l'exercici de drets fonamentals com el dret a l'autodeterminació. Per tant, no?, difícilment podrem reconèixer un marc de vigència plena de drets fonamentals mentre no es respecti el dret a l'autodeterminació, mentre no s'hagi posat fi a la repressió i mentre no s'hagin reparat totes les vulneracions de dret que ha causat la violència estatal. I aquest decret llei, malgrat els límits que té, era un avenç. I ho vam dir el mes de juliol: el Govern va anar tard, va anar molt tard. Perquè això sabíem que passaria, i pot tornar a passar; per tant, cal posar les eines perquè no tornem a anar tard i no tornem a viure la situació que es va viure el mes de juliol, que entenem que era evitable i que no era positiva per al país. Per tant, un altre cop repetim el que vam dir el mes de juliol: és indispensable que existeixi una estratègia antirepressiva basada en la unitat i el suport incondicional a les persones represaliades, en una estratègia jurídica que inclogui la perspectiva política i amb altes dosis d'internacionalització. En això ens hi trobaran; en tot el que no sigui això serà difícil que ens hi trobem mentre no es respectin drets fonamentals. I, de nou, ho repeteixo tal com he començat: els drets fonamentals es defensen arreu, aquí al Parlament, però també a les universitats. I, per tant, les vegades que sigui necessari –perquè he vist que s'han remogut per allà–: antifeixistes, sempre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé; bon dia a totes i tots. Certament, el debat ja el vam fer el darrer Ple abans del període vacacional d'estiu, no?, però és cert que hem de validar la tramitació com a projecte de llei i ens hem de posicionar sobre l'esmena a la totalitat que ha presentat el Grup de Ciutadans. Nosaltres, ja ho avanço, votarem en contra de l'esmena del Grup de Ciutadans, perquè entenem que el projecte de llei alternatiu que presenten no soluciona el problema de fons que pretén abordar el decret llei. Al contrari, creiem que pressiona a la baixa la llibertat d'acció dels servidors públics en l'exercici de la seva funció. Crec que no ajuda a donar garanties i protecció en l'exercici de la seva funció, partint sempre de la presumpció d'innocència, de la presumpció de que actuen en licitud. Per tant, no ajuda a això; al contrari, pressiona a la baixa i situa autolimitacions a l'exercici d'aquesta funció que acaben afeblint el propi funcionament de la democràcia i el propi funcionament del sector públic en general, no? Per tant, no votarem a favor, votarem en contra de l'esmena a la totalitat del Grup de Ciutadans. Estem d'acord en que el projecte de llei..., ja ho vam situar en el debat en el seu moment, que el projecte..., bé, que el decret cal tramitar-lo com a projecte de llei, perquè d'alguna manera entenem que, d'una banda, cal cobrir un buit existent; aquest era l'objectiu del decret llei. Entenem que la necessitat de donar cobertura de riscos a partir de la creació d'aquest fons..., cal fer-ho. Per tant, diguéssim, ens sembla correcte. Però entenem que cal tramitar-ho com un projecte de llei. Ho situava també el Consell de Garanties Estatutàries, que donava validesa al decret llei en el fons i la forma, però al mateix temps deia que calia esclarir alguns dubtes i algunes qüestions. Crec que la tramitació legal ens ha de permetre abordar, aclarir aquestes qüestions, i ens ha de permetre també fer un debat més a fons del que passa, no? Per tant, en el projecte, en el tràmit legal, doncs, haurem de veure com podem millorar les qüestions plantejades. Malauradament, el projecte..., el decret, la presentació del decret es presenta com una acció reactiva en un context determinat, no?, per la necessitat de respondre a l'atac del Tribunal de Cuentas: deslegitimat en la seva composició, parcial en la seva actuació, injust en la seva decisió. Un tribunal de cuentas que sembla més actuar en la intervenció política, més que no pas, diguéssim, en la validació de la gestió econòmica dels comptes de la Generalitat, en la mesura que el que s'està impugnant és el compliment de mandats estatutaris en l'acció exterior de la Generalitat. Des d'aquest punt de vista, entenem que davant d'això hi ha una acció reactiva del Govern que acaba traduint-se en aquest projecte, bé, de llei, diguéssim, en aquest decret, no? Però tot i així, jo voldria no obviar tres crítiques al que ha fet el Govern, perquè tot i que sigui necessari el decret llei, i, per tant, faci que..., o finalment aconseguim substanciar-lo, el que és cert és que la presentació del decret llei també evidencia el mal govern amb què portem anys instal·lats en aquest país, no? Perquè el decret llei evidencia tres qüestions. Hi ha una actuació reactiva davant d'un fet determinat, que és la decisió, la resolució del Tribunal de Cuentas. Cal fer-ho, d'acord, però escolti, tenim un problema des de l'any 2017: que sabíem que les pòlisses d'assegurances deixaven al descobert persones, empleats i empleades públiques, servidors públics, alts càrrecs, consellers també, treballadors i treballadores públiques de diferents nivells. Estaven al descobert des del 2017, que van quedar invalidades aquestes pòlisses d'assegurança. Del 2017 al 2021 passen quatre anys, i el Govern no actua. Actua únicament i exclusivament en reacció a una acció externa, quan la seva obligació era vetllar en tot i cadascun dels moments per la protecció màxima dels empleats i empleades públiques, siguin alts càrrecs, siguin treballadors i treballadores normals. No podien quedar al descobert durant quatre anys aquestes persones. D'acord, ara cobrirem aquest buit, però no s'ha fet bé. Hem de reconèixer que hi ha mal govern quan durant quatre anys es deixa la gent desprotegida i només s'actua quan cal, a correcuita. D'aquesta manera, en forma de decret llei, obviant la Generalitat, també, de fer debats més aprofundits en això. I això lliga amb la segona crítica o la segona evidència de mal govern que portem masses anys en aquest país. No tenim llei de funció pública catalana. No tenim llei de funció pública catalana i ens regim per un decret legislatiu de l'any 1997. Tenim l'EBEP, sí, l'Estatut Bàsic de l'Empleat Públic, que actua de manera subsidiària com a llei de la funció pública catalana, perquè hem renunciat voluntàriament a regular la funció pública catalana. Som de les poques comunitats autònomes que no ha regulat la seva funció pública pròpia, o perquè no es creu el servei públic, i, per tant, el paper i la funció dels funcionaris públics, o simplement perquè delega la responsabilitat de la regulació de la funció pública a la normativa estatal. Tenim aquí un problema, aquí tenim un element amb el Govern. La manca de llei de la funció pública de Catalunya evidencia també, des de fa masses anys, que no estem fent bé les coses que ens pertoquen, no? I la tercera crítica, que també crec que és l'evidència de mal govern, és la presentació matussera que es va fer del decret llei, posant en el centre del debat polític i públic el paper de l'Institut Català de Finances, quan el fons del decret llei no era el paper de l'Institut Català de Finances. L'Institut Català de Finances era un element contingent, no era l'element necessari. L'element necessari era la creació del fons. L'Institut Català de Finances actuava aquí com a element contingent en el cas de que no hi haguessin altres instruments, però vam posar en el centre del debat l'Institut Català de Finances, malmetent la seva imatge i, per tant, també malmetent la funció pública que ha de fer, perquè tots aspirem..., tots no ho sé, però aspirem, d'alguna o altra manera, a que l'Institut Català de Finances sigui el nucli motor d'una futura, una possible banca pública que pugui actuar amb les característiques de professionalitat, d'independència, etcètera, que li correspondria, diguéssim, a aquesta figura. Hem malmès la seva imatge, i això també caldrà, d'alguna manera, refer-ho, no? Però bé, tot i les crítiques, aquestes tres crítiques, que crec que són importants, perquè crec que se les ha d'apuntar el Govern en el seu haver i deixar de fer de mal Govern i entendre que la funció pública cal regular-la, que no es pot deixar els servidors i servidores públiques, amb independència del nivell que ocupin en l'escalafó, no se'ls pot deixar desprotegits en cap moment, i que cal anar amb compte amb com comuniquem les coses per no posar en el centre de la crítica política determinats instruments que ens corresponen al conjunt de la ciutadania de Catalunya per fer transformacions estratègiques de fons, com seria el tema de l'Institut Català de Finances..., malgrat aquestes crítiques, entenem que és una necessitat crear el fons. I, per tant, diguéssim, la creació d'aquest fons que cobreixi els riscos, caldrà, diguéssim, abordar-lo, no? Hi ha una realitat, doncs, que situa el decret llei que hem de validar en el tràmit parlamentari, en el tràmit del debat del projecte de llei, que és la resposta a aquest problema, i millorar d'alguna manera el redactat del decret llei, també, en les qüestions que ja situava el propi Consell de Garanties Estatutàries, no?, acabar d'aclarir algunes coses. I després, també, jo crec que hem d'acabar d'aprofundir el perquè des del 2017 les companyies d'assegurances van renunciar a cobrir tots els riscos que els hi corresponen als servidors i servidores públics. I possiblement també el Govern ha d'entendre que la seva relació com a govern, en aquest cas com a contractador de les pòlisses d'assegurances, ha d'exigir a les companyies d'assegurances un comportament ètic diferent, un comportament corresponsable amb la democràcia plena d'aquest país i amb les garanties plenes dels servidors públics en l'exercici de la seva funció. I, per tant, possiblement caldrà discutir les primes que cobren aquestes companyies d'assegurances, les condicions que els hi posem i, fins i tot, potser haurem de pensar si és la millor manera contractar aquestes companyies d'assegurances de les maneres que les tenim contractades o simplement també posar-los determinades condicions en la mesura que no volen complir les seves obligacions de respecte democràtic a la funció dels servidors i servidores públics, no? Per tant, per tot això, també, votarem en contra de l'esmena a la totalitat que ha presentat el Grup de Ciutadans, perquè creiem que no va al fons del problema, al contrari, l'agreuja, perquè també deixa desprotegides les persones i els autolimita en l'exercici de la seva funció pública. Res més. I moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació i en nom del Grup Mixt, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Sí; gracias, presidenta. Muy brevemente. En primer lugar, para ratificarnos en los argumentos que expusimos en el anterior debate, que son, en esencia y resumidos, tres. Ponen ustedes a las instituciones y sus recursos al servicio de malversadores. Es decir, que el conjunto de la ciudadanía debe pagar por las ilegalidades de unos pocos. En segundo lugar, estaríamos ante una malversación de la malversación. Es decir, no protegen a los funcionarios ante riesgos futuros, sino que blanquean delitos pretéritos con el dinero de todos. No tiene nada que ver. Y en tercer lugar, consecuencia de las dos anteriores, cometen ustedes un fraude de ley de libro, además usando a funcionarios honrados, que son la inmensa mayoría en esta casa, como coartada para sus ilegalidades. Ese es el resumen del asunto. Creo que ha quedado clara nuestra posición. Y en relación con la propuesta alternativa del Grupo de Ciudadanos, yo quiero reconocer públicamente que está trabajada y con voluntad de rigor, y sería razonable en una situación de normalidad. Pero esto no es así. Y por trabajada que pueda estar y por perfilada que pudiera desarrollarse, ya encontrarían el recoveco para incumplir la ley los trileros que tenemos por aquí zascandileando, y, sinceramente, creo que sería totalmente contraproducente. Y en las actuales circunstancias no juzgamos oportuno plantear un instrumento de esta naturaleza y percibimos en su propuesta un cierto punto de ingenuidad; buena voluntad, pero de ingenuidad. Por lo tanto, no podremos darle apoyo. Gracias.
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats, bon dia. Començaré pel final: votarem que no. Votarem que no, perquè el Grup de Ciudadanos, a part de la denúncia a la fiscalia, amb aquesta esmena a la totalitat el que fa és un retalla i enganxa. De fet, més un retalla que no pas enganxar, com ja s'ha esmentat, eh? Retira dels beneficis d'aquest suport a la responsabilitat, doncs, els alts càrrecs, funcionaris eventuals i membres de govern, com si aquests no fossin dignes de representar l'Administració, com si no fossin servidors públics. No hi posa dotació inicial, treu el risc comptable. Tampoc sabem per què, perquè altres governs d'altres regions a les quals donen suport..., diu: «Acción de responsabilidad contable: la aseguradora asumirá cualquier pérdida que tenga que satisfacer el asegurado por un acto derivado de responsabilidad contable que resulte de su procedimiento..., bla, bla, bla, bla, bla. Per tant, és ben bé que no es mira amb la mateixa visió, depèn de quina regió o de quina identitat s'agafa en cada moment, no? També es treu o es retira la presumpció d'innocència, perquè diu que quedin exclosos els actes que puguin ser constitutius de presumptes delictes. Per tant, sense sentència ferma. Per tant, la presumpció d'innocència també se la carreguen. De fet, nosaltres portem a validar aquest projecte de llei seguint, també, el compromís, doncs, d'incorporar-hi el que diu el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, eh? I, de fet, doncs, també, tal com el conseller va esmentar en la seva presentació al juliol, convençuts del seu compliment estatutari i constitucional. I, de fet, el dictamen del Consell de Garanties diu: «Aquest fons pot afavorir l'exercici legítim d'autogovern, sobretot en matèries on s'ha fet palès un significatiu nivell de conflictivitat competencial. Per tant, el fons de la qüestió és que hi ha conflictes de competències amb l'Estat que s'intenten solucionar a través, per exemple de la intervenció d'un òrgan parajudicial com és el Tribunal de Cuentas. De fet, torno a repetir una frase, que crec que resumeix l'essència d'aquest projecte de llei, del propi conseller Giró. Diu: «És un fons –va dir al juliol– «per donar seguretat als qui fan un servei públic, dotar d'un mecanisme per garantir el restabliment de la llibertat per exercir l'acció política a Catalunya; un fons de garanties contra la por. I això és molt dur, haver de parlar de por en democràcia, eh? La por des de l'any 2017. La por quan hi ha un estat que no paeix que s'hagués organitzat un referèndum democràtic, una votació de l'1 d'octubre. I la reacció de l'Estat en múltiples mans, una d'elles és fer por: fer por a través del braç judicial, fer por a través d'alguns partits constitucionalistes o afins al règim, fer por amb tribunals de cuentas, fer por amb tribunals suprems. És l'Estat de la por. Ens volen retenir per la por. I això és trist al segle XXI, en democràcia i a Europa –és trist. No som una democràcia avançada a Espanya –no ho som. Volen ser una democràcia de la por. I, per tant, s'utilitza políticament el poder judicial per perseguir la dissidència política. S'ha fet actuar aquests òrgans judicials com un braç de l'Estat; la fiscalia fins i tot, i el Tribunal de Cuentas, un òrgan, com deia, parajudicial de nomenament polític. I aquí és on anem a parar al fons del que avui s'ha debatut: tenim un conjunt d'alts càrrecs, ex-alts càrrecs, expolítics acusats pel Tribunal de Cuentas, per aquest òrgan parajudicial, per haver fet la seva tasca, la seva feina, que tenien encomanada democràticament a través d'unes eleccions, eh? I se'ls vol fer por jurídicament. Aquí hem escoltat ja, de partits, com dèiem, afins al règim, diverses vegades, les amenaces de la fiscalia i de portar-ho al Suprem i una querella criminal. Es más de lo mismo, no? Ens fa pensar en aquella frase d'aquella cançó cèlebre, tristament, en èpoques pretèrites, abans del 75. Diu: «Què volen aquesta gent que ens truquen de matinada? I, per tant, el nostre Govern ha de prendre mesures contra aquesta por, perquè, si no, com ha dit també el conseller Giró, ningú voldria exercir càrrecs públics, ningú voldria tenir un càrrec de nomenament temporal, un càrrec de confiança o un alt càrrec de l'Administració per por. I això no pot ser. No pot ser ni en democràcia i no pot ser per als que estimem i preservem un dret fonamental com és la llibertat: llibertat d'opinió, llibertat d'expressió, llibertat de manifestació, llibertat de fer tuits, llibertat de fer cançons, llibertat de manifestar-nos o llibertat de votar. No volem viure en un estat de la por. Ens estan convidant a continuar volent-ne marxar. Quan alts càrrecs o responsables del Govern promocionen, venen Catalunya, els productes catalans, agrícoles i industrials, vostès en diuen «propaganda; nosaltres en diem «promoció. Vostès parlen de projectes identitaris; nosaltres parlem de promoció de la cultura catalana. Certament, hi ha una diferència: és que no compartim la identitat. Allò que en altres regions és normal, és moral, és legal –promocionar els productes gallecs, amb tot el respecte, o els productes andalusos–, aquí és pecat i ens porten al Tribunal de Cuentas. Allò que les pòlisses d'assegurances tenen a Andalusia és normal, és moral i és legal, i aquí és pecat i ens amenacen amb la fiscalia per malversació. Aquest Govern ha hagut de prendre mesures de precaució i seguretat, com he dit, per defensar aquells que decideixen temporalment o laboralment o funcionalment servir un país, servir l'Administració pública. També ens denunciaran, als diputats que avui votem que no i que, per tant, tramitem aquest projecte de llei? També ens denunciaran a la fiscalia? I acabo amb el Tribunal de Cuentas. De fet, ja s'ha dit moltes vegades i la senyora Reguant també en l'anterior intervenció al juliol ho va dir, però jo vull tornar-ho a repetir, que en quedi constància: el Tribunal de Cuentas és un òrgan no judicial, és un òrgan de nomenament polític, nomenats per les Corts Generals. És un organisme que no és independent del poder polític. Diu que els seus consellers són independents i inamovibles, però nomenats políticament. Un tribunal de cuentas que, per exemple, va deixar caducar els escàndols del PP o no va condemnar l'Ana Botella per malversació de diner públic. Un tribunal de cuentas, ho repetim, que té consellers com Manuel Aznar, germà de l'expresident; Antonio de la Rosa, concunyat d'en Rodrigo Rato; Juan Velarde, patró de la fundación del PP, FAES; Margarita Mariscal de Gante, exministra de l'Aznar; el Ramón Álvarez de Miranda, fill de l'expresident del Congrés. Nepotisme. Més de cent dels seus treballadors són de famílies internes dels membres del tribunal. Fins i tot el Tribunal Suprem –el Tribunal Suprem–, el 2013, va emetre una queixa, queixant-se d'aquesta politització, dient que al Tribunal de Cuentas hi ha més funcionaris nomenats pels partits que funcionaris de carrera. I aquest és el tribunal amb el qual ens volen imposar por. I contra aquesta por tramitem aquest projecte de decret llei. És una llàstima en democràcia i és una llàstima al segle XXI que algú ens continuï volent fer..., fent política o treballant al servei dels ciutadans amb por. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I finalment, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, molt bon dia a tothom. Bé, com ja s'ha dit, avui repetirem, en certa manera, el debat que ja es va portar a terme, i de ben segur que tots i totes acabarem reproduint molts dels arguments que vam exposar en el seu moment. El conseller ho ha enquadrat perfectament en la seua primera intervenció: el que fem avui és una resposta política a la presumpció d'innocència dels servidors públics de la Generalitat –a la presumpció d'innocència dels servidors públics de la Generalitat–, que donarà cobertura només fins a sentència ferma. D'això és important que en siguem conscients. Lamentablement, este projecte de llei només donarà cobertura fins a sentència ferma. Per tant, afrontem la realitat de cara: el dia que hi haurà sentència ferma, que molt probablement i pels antecedents que hem vist, n'hi haurà, trenta-quatre famílies d'este país seran espoliades per motius polítics, per motius de la repressió política. El que avui es fa és un complement a pòlisses que ja existixen, que existixen aquí, que existixen en totes les comunitats autònomes i que existixen a tot Europa. Pòlisses amb què avui aquí intentem introduir un element diferencial: cobrir-mos d'un risc que no hi ha en altres països de la democràcia europea, de les democràcies normals d'Europa, que és el risc a la repressió política. Si avui estiguéssem en un context democràtic i de respecte a la discrepància política, segurament avui estaríem aquí debatent –on correspondria debatre-ho– sobre el contingut de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. I si estiguéssem en un país on la justícia fos com la belga o com la italiana o com l'alemanya o com la suïssa o com l'escocesa, avui estaríem aquí discutint com ajustem l'articulat del text original del decret llei que es va presentar inicialment i com millorar-ne, com diu el dictamen del Consell de Garanties, la seua qualitat normativa. Però avui me sembla que és més important parlar de l'arrel del problema, de per què mos veiem obligats, des d'este Parlament i des del Govern de Catalunya, a aprovar un decret llei i posteriorment este projecte de llei. I mos hi veiem obligats, perquè hi ha una colla de senyors i de senyores –amics, germans, cunyats i nebots del Partit Popular– que fa anys que es dediquen a perseguir políticament, en este cas concret, trenta-quatre servidors públics que els donen quaranta voltes en honestedat, en honradesa, en servei públic i en interès i defensa de la voluntat dels ciutadans d'este país. I estem davant, com bé s'ha precisat, d'un acte de liquidació provisional que forma part d'una fase preliminar –d'una fase preliminar–, d'una fase que encara no és jurisdiccional i que no té cap força probatòria i que no suposa, en cap cas, una presumpció de culpabilitat. Ho repetixo: estem davant d'una liquidació provisional que no té cap força probatòria ni pressuposa culpabilitat. Però si no aportes els diners, si no aportes els 5 milions d'euros, te destrossen la vida. A trenta-quatre famílies..., t'embarguen a tu, els teus fills, fins i tot la filla de la delegada del Govern, de França, malauradament en estos moments morta. T'embarguen fins i tot per actuacions fetes el 2011 i el 2012 –que té conya la cosa: 11 i 12–, quan en este Parlament el Govern de Catalunya aprovava els pressupostos i governava amb el suport del Partit Popular. I en estos moments, els amics i les amigues del Govern del Partit Popular, avui des del Tribunal de Cuentas, porten i pretenen destrossar la vida de trenta-quatre famílies. Unes actuacions que durant tots estos anys s'han estat fent amb llums i taquígrafs, a ulls de tothom, a vista de tothom i que ningú mai ha posat en dubte la seua legalitat ni cap tribunal ha censurat cap de les seues actuacions. Vam tenir anys, en este Parlament i en el Govern de Catalunya, intervingut pel Ministeri d'Hisenda, on se revisaven totes i cadascuna de les despeses. I mai hi va haver un reparament al respecte. Ni cap dels informes anuals de la Sindicatura de Comptes ha plantejat un reparament al respecte. Sabem que el que diferencia una república bananera d'una democràcia avançada és que la llei canvia en funció dels interessos polítics. I això és el que avui, una vegada més, mos tornem a trobar damunt la taula. Ningú va ficar cap reparament fins als preparatius de l'1 d'octubre. A partir d'allí, tot canvia. A partir d'allí, el que era legal passa a ser il·legal. I passa a ser il·legal perquè resulta que el 2015 Junts pel Sí, amb un programa electoral netament independentista, guanyem les eleccions i configurem una majoria independentista en este Parlament. I resulta que l'1 d'octubre guanyem. I, tot i que s'anuncia reiteradament que se mos aturaria, no se mos atura i votem. I resulta que després s'intenta fer allò de «descabezar al independentismo, que deia la Soraya: es tanca a la presó tots els dirigents de l'independentisme o se'ls envia a l'exili, s'aplica el 155 i, tot i així, el 2017 tornem a guanyar. I el 2019 guanyem dos vegades a les eleccions espanyoles i l'independentisme guanyem a les eleccions municipals i a les eleccions europees. I a les últimes eleccions catalanes del 2021, d'enguany, no només guanyem, sinó que passem del cinquanta per cent per primera vegada. Si, com algú ha dit, la ciutadania considerés que tot el que ha fet el Govern de Catalunya és malversació, com se l'està acusant, evidentment no estaríem en estos moments amb un cinquanta-dos per cent de la ciutadania del nostre país votant a favor de partits i de formacions independentistes. I en estos moments, alguns dels sectors més reaccionaris de l'Estat pensen que si amb l'exili, que si amb la presó no n'hi ha prou, cal anar més enllà, cal incrementar la repressió política. I cal no només actuar sobre les persones implicades, sinó també sobre les seues famílies i ampliar-ho a molta més gent. I com s'ha dit en moltes ocasions, això ho està fent un tribunal de cuentas que en estos moments té cent dels seus treballadors que són familiars. Citant algun dels clàssics d'este Parlament, allò d'«el chiringuito de los chanchullos y de los amiguetes. Un òrgan administratiu i polític que és molt fiable per a perseguir els organitzadors de l'1 d'octubre, molt fiable per a perseguir els organitzadors del 9 de novembre i molt eficient per encobrir els corruptes. En vint anys de democràcia, els seus funcionaris no han trobat a cap corrupte del Partit Popular. I mira que és difícil. I també... [[Alguns aplaudiments.]] Però, malauradament, no només el Tribunal de Cuentas ha decidit incrementar el nivell de repressió. La setmana passada es feia públic que des de l'Advocacia de l'Estat, del PSOE i dels comuns, com no n'hi havia prou amb inhabilitar els alcaldes un any, ara en demanen catorze. I des de la fiscalia es planteja, en la mateixa línia, en el judici que va absoldre l'alcalde de Roquetes, demanar la suspensió del judici i reprovar el mateix tribunal. El món al revés. Com tampoc sorprèn, en este escenari, que cada vegada més catalans i més catalanes –i segurament molts a contracor, i molts renunciant als seus partits de tota la vida, i molts fins i tot renunciant als seus orígens familiars–, en estos moments, com ja fa anys, van passant de la bancada dels repressors a la bancada dels reprimits. I no, davant d'este intent d'arruïnar trenta-quatre famílies honestes i honrades de polítics, de funcionaris, alguns d'ells que no tenen cap mena de vinculació política, no valorarem esmenes a la totalitat ni valorarem les contradiccions de l'ICF ni les contradiccions del Govern, perquè em sembla que això és absolutament insubstancial. Lo important del que avui debatem és que tenim un deep state disposat a qualsevol cosa. Com hem vist la setmana passada a l'Alguer, disposats a fer el ridícul una vegada i una altra davant de tota la justícia europea. Estem davant d'un deep state que està disposat a passar per uns inútils en el marc de la justícia. I, com deia Martínez el Facha, «todo por la patria. Sembla que no assumeixen que això de la sedició democràtica i pacífica a Europa ne diuen «el dret a la manifestació, i que de posar urnes no en diuen «desobediència, sinó que a Europa en diuen «democràcia. I els que avui aquí estan tan preocupats i tan actius als jutjats presentant querelles, miren cap a l'altre costat quan el rei fugat es dedica a cobrar comissions multimilionàries, als paradisos fiscals, als tractes de favor, als xecs dels fons reservats i a les donacions dels dictadors saudites. Sembla que això ja els va bé. Per tant, avui votarem en contra d'aquesta esmena a la totalitat, recolzarem la tramitació del projecte de llei i continuarem estant al servei dels servidors públics del nostre país, de les nostres institucions i, com deia el company, en contra de la por. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Bé, doncs, acabat el debat i d'acord amb l'article 116.5 del Reglament, procedirem a la votació de l'esmena a la totalitat amb text alternatiu. Comença la votació... [[Veus de fons.]] Ah, estan entrant diputats? [[Veus de fons.]] Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat rebutjada amb 6 vots a favor, 125 vots en contra i 3 abstencions. Per tant, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Procediment per a elegir quatre membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau]] [[284-00003/13]] Passem al vuitè punt de l'ordre del dia, el procediment per elegir quatre membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau. [[Veus de fons.]] Sí, si us plau. Es tracta de fer una votació. Per tant, demanaria als diputats que romanguessin als seus escons. D'acord amb l'article 7.1 de la Llei 14/2007, de 5 de desembre, l'Institut Internacional per la Pau, modificat per la Llei 11/2011, de 29 de desembre, el Consell Català de Foment de la Pau va proposar cinc candidats, dels quals el Parlament de Catalunya ha de llegir quatre membres perquè es pugui produir la renovació de la junta de govern. Per tant, els faig avinent que els grups parlamentaris de Socialistes i Units per Avançar, Esquerra Republicana, Junts per Catalunya i la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar han presentat una proposta d'elecció amb quatre candidats, que són els següents: el senyor Xavier Masllorens, senyora Nour Salameh, senyor Óscar Mateos i senyora Remei Sipi. Podem aprovar per assentiment aquesta proposta de candidats? [[Veus de fons.]] No. Per tant, procedirem, doncs, a la votació electrònica secreta, d'acord amb l'article 99.3 del Reglament. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Sí? Ah, perdó! Senyor Cid, volia fer ús de la paraula?
Simplement per una qüestió de procediment. Tot i que el vot és secret, nosaltres, per una qüestió de logística, no vam poder cosignar també la proposta, però també la recolzem.
Ah, perfecte! Per tant, també són signants de les propostes que ens han fet a partir de, també, la proposta que feia la junta de govern de l'institut. Molt bé. Per tant, procedim a la votació electrònica i secreta. Comença la votació. [[Veus de fons.]] S'han dit els noms; s'han fet les propostes. [[Remor de veus.]] No ens l'han fet secreta. [[Remor de veus.]] Bé, les propostes eren conegudes, consensuades amb els grups. És perquè, quan fem votacions referides a persones, l'article del Reglament fa que sigui secreta. En qualsevol cas, tenim aquesta aprovació dels membres per 114 vots a favor i 20 vots en contra. Per tant, com que s'ha assolit la majoria requerida per la llei, queden designats aquests quatre candidats proposats com a membres per a la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el curs escolar 2021-2022]] [[302-00025/13]] I ara sí, passem al dinovè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el curs escolar 2021-2022. Presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Esther Niubó.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Diputades i diputats, a finals de juliol, interpel·làvem el conseller d'Educació –que avui, doncs, no ens pot acompanyar–, perquè ja prevèiem diferents mancances i problemàtiques que ens semblava que patiríem a l'inici d'aquest curs, com efectivament ha passat, i de les quals portem setmanes parlant-ne: el desastre de la planificació i de la gestió de la formació professional, que ha deixat més de mil persones sense plaça i que ha fet desistir milers de joves i no tan joves d'accedir a l'inici d'una carrera professional o de continuar la seva formació, que han acabat a casa o al carrer, que han anat a batxillerat sense voler-ho massa, o que no s'han matriculat finalment perquè no podien fer front a una quota, com recull un informe del Consell de la Formació Professional de Barcelona. Milers de famílies ho han hagut de patir. D'altra banda, l'escola inclusiva, que, per molt que en parlin, saben que no estan fent prou. Incorporar cent un professionals quan tenim més de 5.400 centres educatius a tot Catalunya és molt insuficient. De debò els sembla que estan fent prou per desplegar el decret d'escola inclusiva? Fa uns dies ens fèiem ressò d'una notícia del Diari de Tarragona, però que malauradament podríem fer extensiva a molts altres indrets del territori, on direccions d'escola denunciaven una retallada de nombre i d'hores de vetlladores per alumnat amb necessitats específiques de suport educatiu, perjudicant així l'alumnat i també els docents. I ens sembla que no ens ho podem permetre. I, per tant, cal un pla urgent per accelerar el desplegament d'un sistema educatiu inclusiu, que incorpori més dotacions de docents, d'especialistes per avançar en codocència, per atendre la diversitat i poder fer també una tasca de tutoria molt més individualitzada. Igualment ens trobem en una situació d'emergència de salut mental entre la població especialment juvenil i infantil, on el Govern ha parlat de la prioritat que serà la salut mental, però he de dir que ens ha sorprès molt rebre una resposta escrita que –cito literalment– diu: «El curs escolar 2021-2022 no està previst obrir cap nou CSMIJ a Catalunya. Un CSMIJ és un centre de salut mental infantil i juvenil a Catalunya. I, per tant, els he de dir que ens ha sorprès aquesta resposta. Estem d'acord i està molt bé que hagin millorat en formació del professorat, en detecció, en diferents instruments de detecció de la situació emocional de molts alumnes, però més enllà de la detecció calen també recursos per acompanyar aquestes situacions. Saben que els docents no poden arribar a tot, que els EAPs estan saturats després d'anys de retallades que no s'han revertit suficientment, per no parlar d'aquests CSMIJs o de la pròpia xarxa primària de salut. No sabem veure, per ara, la prioritat. I dimarts coneixíem –aquest dimarts– la reculada que ha fet el Govern a l'hora de sol·licitar el certificat B2 d'anglès o d'una tercera llengua per obtenir un títol universitari, sense haver fet res per atacar els motius pels quals molts estudiants no l'acaben assolint. I, per tant, hem de preguntar on està aquella feina de base que s'havia de fer a l'educació obligatòria per garantir precisament que l'alumnat arribi a final de l'ESO amb les competències suficients: més professorat especialista, més auxiliars de conversa, més formació inicial i permanent del professorat, més places a les escoles oficials d'idiomes. On està aquest pla? És que no hi és ara ni ha estat així en els últims anys. I, per tant, esperem també que aquest punt de la moció, entre d'altres, s'aprovi i se'l prenguin seriosament. D'altres qüestions que anem plantejant en aquesta moció. Els agrada molt, al Govern, doncs, fer anuncis que després no acaben complint. Darrerament hem conegut que el pla de govern parla de la gratuïtat de l'I2, del P2, benvingut sigui, però quan rasquem una mica i demanem una mica de concreció, doncs veiem que hi ha molts dubtes sobre la seva credibilitat. Perquè, quin és el cost de la plaça que vostès calculen? Si han dit que el Govern passarà de finançar un terç del cost de la plaça de les llars d'infants públiques, que majoritàriament saben que són escoles bressol municipals, a cobrir-ne dos terços, no entenem per què avui votaran en contra de duplicar aquesta aportació a la gratuïtat. És a dir, com volen explicar com pensen garantir aquesta gratuïtat? És que novament serà en detriment dels ajuntaments? Perquè, si comencem fent càlculs a la baixa, és que ja comencem malament. I a la universalització, que ja hi hem renunciat? I, per tant, estarem molt expectants del debat de pressupostos i, en aquest sentit, ja els hi avanço. En matèria d'FP, per garantir precisament una oferta pública suficient de cicles formatius, sobretot de grau mitjà i també superior, han de fer públic el mapa d'oferta existent, així com el de necessitats formatives –sectorial, del territori–, i aquest s'ha de treballar amb els diferents agents econòmics i socials, amb el món municipal. Han de planificar bé per evitar tornar a tenir milers de vacants d'un costat i, de l'altre, milers de persones privades d'aquesta continuïtat formativa per manca d'una oferta adequada i suficient del Govern. Hem de treballar també per reduir l'abandonament escolar prematur. Hem d'evitar que es tornin a perdre recursos en aquells centres de màxima i d'alta complexitat, que fan precisament atenció a aquell alumnat més vulnerable o amb necessitats educatives de suport educatiu, com ha passat aquest any. I també cal un pla de xoc que recuperi també el menjador a la secundària; progressivament, senyora Driouech, però volem veure també traduït aquest compromís en el pressupost i, per tant, evitar que ens tornin a fallar en aquest sentit. I, finalment, a ningú se li escapa que és impossible fer això sense que el proper pressupost incorpori molts més recursos, els recursos necessaris per revertir aquest infrafinançament que pateix el servei d'educació de Catalunya des de fa anys. Em sembla que no és impossible. Voldríem sentir el compromís d'aquest quatre per cent. Però, en tot cas, per acabar, agrair totes les esmenes i aportacions que s'han presentat, i dir que hem arribat a diferents transaccions amb En Comú Podem, amb els grups que donen suport al Govern i també amb Ciutadans. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Jordi Jordan per defensar les esmenes presentades.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, certament, des d'En Comú Podem compartim en termes general la diagnosi de quin és l'estat de l'educació al nostre país i segurament també alguns dels reptes que tenim d'ara endavant per impulsar. Volem una escola justa, equitativa, sense segregació, inclusiva, feminista i verda, com hem repetit moltes vegades durant aquest inici de legislatura. Però és evident que fa falta un revulsiu, més enllà de les paraules i, per tant, cal marcar quines són les prioritats per tirar endavant, i sobretot acompanyar-ho d'una bona gestió i d'un finançament necessari. En aquest sentit, Catalunya malauradament no destaca per haver fet una inversió important en educació. Estem lluny de la mitjana estatal, lluny de la mitjana europea i ni tan sols complim allò que diu la LEC, que hem d'arribar al sis per cent d'inversió amb relació al PIB. El curs 2021-2022 ha començat amb alguns anuncis per part del Govern que pensem que calen concretar, perquè a hores d'ara han generat moltes incerteses i molts de dubtes. I així ho hem explicat des del nostre grup en la compareixença, la setmana passada, del conseller en la Comissió d'Educació. Compartim reptes –universalitzar l'educació del primer cicle d'educació infantil–, i considerem, per tant, que sí, que certament, com diu la moció, cal duplicar com a mínim l'aportació pressupostària en aquest sentit. En segon lloc, la formació professional. Aquí, més enllà de buscar solucions, encara, per a tots aquests alumnes que no tenen plaça, el que considerem des del nostre grup és que cal elaborar un mapa de l'FP a Catalunya, marcant tota l'oferta, que estigui equilibrat territorialment i sobretot que s'incrementi, evidentment, l'oferta pública, en lloc de concertar i fer negoci també en aquests estudis. Per una altra banda i també com hem dit moltes vegades, pensem que cal desplegar amb més força i amb més recursos l'escola inclusiva, que des del 2017 tenim un decret que continua vigent i que evidentment encara està en molts aspectes al calaix, tot i que tenim, cada vegada més, un alumnat divers que necessita molts recursos perquè realment tinguem un sistema educatiu més inclusiu. Ara bé, més enllà d'aquests punts que compartim, també n'hi ha altres que els veiem insuficients. Per exemple, quan parlem d'intensificar les dotacions de docents, nosaltres, en lloc d'intensificar, pensem que caldria incrementar clarament en aquest sentit. O també quan parlem dels centres educatius per la seua complexitat. A la moció, pensem que, més enllà d'actualitzar l'estudi de catalogació amb les dades del 2020 i, per tant, que reflecteixi els efectes de la pandèmia, pensem que el que caldria és, en aquest curs, que cap, absolutament cap dels centres educatius, una setantena, perdessen els recursos que sí que tenien el curs passat. I també hi ha un altre element que ens preocupa i que té a veure amb el model, quan parlem de millorar en el proper exercici pressupostari el finançament de tot el servei d'educació de Catalunya. Nosaltres continuem pensant que el que cal és prioritzar l'escola pública, que ha de ser el pal de paller del nostre sistema, com passa en els països més avançats d'Europa. I, per tant, només amb una escola pública robusta i forta podrem crear un sistema d'èxit i realment equitatiu. Des del nostre grup hem presentat diverses esmenes. Agraïm també a la diputada Niubó el fet d'haver-les incorporat; algunes, amb algunes modificacions. I, en aquest sentit, no?, ens referim, per exemple, a la necessitat de no renovar els concerts educatius amb centres que encara segreguen l'alumnat per motiu de sexe. És una urgència, considerem des del nostre grup, i una acció que no podem seguir tolerant i que està, evidentment, a les antípodes del nostre model. Per altra banda, també hem cregut necessari afegir un punt que fes referència a la salut mental de l'alumnat i que, per tant, hi hagin més recursos per desplegar aquest pla de salut, escola que la pandèmia crec que és evident que ens està marcant. I, finalment, un altre element que hem volgut incorporar és tot el que fa referència a la revisió dels protocols per a l'assetjament escolar, que entenem que també ha de ser una prioritat que cal actualitzar, que cal revisar i que, per tant, cal treballar perquè no hi hagin discriminacions ni violències ni per motiu de sexe ni d'orientació sexual o de qualsevol tipus a les escoles. En conclusió, votarem a favor d'aquesta moció en la majoria dels punts, perquè compartim prioritats, havent afegit també propostes i necessitats que considerem imprescindibles des del nostre grup, però també ens abstindrem en alguns altres perquè els considerem clarament insuficients i perquè encara no concreten recursos que pensem que no poden esperar més. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula la diputada senyora Mónica Lora.
Bé; gràcies. Bé, senyora Niubó, a nosaltres ens sorprèn, no?, que només abordi alguns dels aspectes importants que han d'integrar precisament un model educatiu d'èxit. Perquè el que avui ens presenten és una proposta que neix coixa. Perquè, tot i que és encertat duplicar la cobertura d'una plaça d'escola bressol pública, ens presenten una proposta que exclou l'educació concertada i privada, i això és una cosa que nosaltres no podem estar-hi d'acord. Porque se tiene que poder garantizar la libertad de los padres a escoger el mejor modelo educativo que consideren para sus hijos, sea cual sea ese modelo educativo. Y, en este sentido, la propuesta de VOX del cheque escolar solucionaría precisamente esas anomalías, garantizando, además, la libertad de los padres a poder escoger el modelo educativo. A més, no s'oblidin que un deu per cent de les llars d'infants a Catalunya ha hagut de tancar el curs passat i que l'Administració, només ja a la ciutat de Barcelona, ha fulminat 2.500 places per a famílies catalanes, i, alhora, s'han carregat 1.200 llocs de treball. Sobre la formació professional, la Generalitat el que ha de deixar de fer d'una vegada per totes és concentrar tots els seus esforços en imposar una agenda adoctrinadora en els centres educatius i fer el que realment importa, que és planificar amb previsió l'oferta en funció de la demanda. Saben quant inverteix la Generalitat en educació? Només inverteix el 3,6 per cent del PIB en educació, lluny del sis per cent que va estipular la llei catalana d'educació. Però en canvi ens trobem, doncs, que la Generalitat no té cap inconvenient en invertir 110 milions d'euros en política lingüística i 240 milions a la corporació de mitjans, perquè la Generalitat, en aquest sentit, no és que tingui clares les seves prioritats, és que les té claríssimes, i l'educació no és una d'elles. Y, sobre el punto 6, desde VOX decimos: sí a la escuela inclusiva, pero sí a la escuela especial, que realiza desde hace muchos años un excelente trabajo en la integración de los niños en la sociedad. Y después, señora Niubó, yo no sé si se habrá olvidado por falta de tiempo, pero consideramos que se ha olvidado de mencionar dos de los elementos que son cruciales para el buen funcionamiento del modelo educativo, que son la libertad y la excelencia. Y es que la libertad, a día de hoy, está en peligro en Cataluña. ¿Qué me dice, por ejemplo, de esta foto reciente de una escuela de Tortosa donde se ve claramente el adoctrinamiento separatista y el adoctrinamiento en la ideología de género por parte de una profesora a unos inocentes niños? ¿Por qué no condena y denuncia esto el Partido Socialista? ¿O por qué no exige que se respete la realidad sociolingüística que hay en Cataluña en las aulas?, que hasta ha tenido que manifestarse el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña para exigir un mínimo de español en las aulas. Desde VOX defendemos que hay que garantizar una educación en español, sí, pero sin porcentajes. Y algo que nos preocupa mucho: ningún menor debería verse abocado a tomar la trágica decisión de poner fin a su vida, y menos si es por culpa del tormento sufrido en la escuela. Y desde aquí queremos ofrecer todo nuestro apoyo a tantas y tantas familias que, lamentablemente, han sufrido la pérdida de un hijo. En especial queremos lamentar la pérdida de una niña de quince años, de Kira, cuyo caso nos ha tocado más de cerca porque tuvimos la oportunidad de estar con sus padres. Y recordar, en este sentido, que el pasado 27 de septiembre, en la Comisión de Educación, nuestro diputado Manuel Acosta presentó una serie de iniciativas sobre el acoso escolar para poder reabrir el debate parlamentario y poder poner fin a esta lacra. Y voy acabando. Una educación de calidad debe pasar por la libertad, por la excelencia, por la defensa de la pluralidad de los diferentes modelos educativos y la neutralidad, ya que los diferentes gobiernos siempre utilizan la educación como un arma al servicio de sus intereses partidistas, y consideramos que la educación y toda la comunidad educativa deben estar al margen de disputas y de guerras políticas. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados... Bien, en primer lugar, quiero decir que la moción que nos presenta el Partido de los Socialistas de Cataluña nos parece de lo más atinada en la mayoría de sus puntos. Ni que decir tiene que vamos a votar a favor de la práctica totalidad de la moción, porque nos parece que, efectivamente, aborda cuestiones fundamentales, como la propensión a la universalización del primer ciclo de educación infantil como una de las prioridades que debe de tener el Gobierno de la Generalitat; aborda cuestiones fundamentales como la precariedad de la formación profesional en nuestra comunidad; aborda aspectos que nos parecen, en definitiva, mollares, centrales, capitales, de nuestro sistema educativo. Por lo demás, por no reiterarme en lo atinado de la propuesta, de la moción, también le agradecemos a la señora Niubó su capacidad de transacción, su capacidad de llegar a acuerdos, su voluntad de aceptar posiciones a veces difíciles de conciliar, pero..., en definitiva, ha llegado a hacer incluso cuadraturas del círculo, como una transacción entre Junts per Catalunya y Ciutadans, o entre Esquerra y Ciutadans, que me parece, pues, ciertamente un ejemplo de capacidad de diálogo y de política útil. Por lo demás, sí que hay algún aspecto que a mí me llama la atención y que creo que es un mal endémico de la educación en Cataluña, que es que, a mi juicio, existe una propensión excesiva hacia posiciones contrarias a la libertad en cuestiones como, por ejemplo, la pretensión de debilitar el peso de la concertada, de la escuela concertada, en nuestra comunidad, en nuestro sistema educativo, porque creo que es fundamental preservar la libertad de los padres en la elección de la educación que quieren para sus hijos. También en cuestiones morales, en cuestiones religiosas, en cuestiones que tienen que ver con la visión del mundo que tienen las familias. Creo, desde este punto de vista –y lo digo como agnóstico–, que es fundamental que se acabe con ese halo de anticlericalismo o anti..., o de ir contra la religión, en definitiva, en lo que tenga que ver con la educación. Por ejemplo, en el punto 15 de esta moción, con relación a los conciertos de las escuelas que diferencian por sexo, las mal llamadas, a mi juicio, «escuelas segregadas. Yo creo que es evidente que hay que defender la libertad, incluso aunque no sea tu modelo. Nosotros, desde Ciudadanos, no consideramos que el modelo de educación diferenciada por sexos sea el modelo más adecuado, porque somos partidarios de una educación mixta, de una educación por supuesto laica, una educación pública laica, pero es verdad que nos parece que los padres deben tener derecho, en una sociedad democrática sana, a elegir la educación de sus hijos. Si quieren llevar a sus hijos a colegios religiosos, deben poder hacerlo, porque es un derecho amparado por nuestra Constitución, y, si quieren llevar a sus hijos a colegios donde se diferencia por razón de sexo, también deben tener derecho a hacerlo. Nos parece fundamental por una cuestión meramente de respeto a la libertad. Hay una concepción dogmática de la realidad en general y también de la realidad educativa que lleva a algunos a pretender que su modelo es el único aceptable. Y eso creo que no favorece para nada la conformación de una sociedad abierta y cosmopolita; la conformación, en definitiva, de una sociedad pluralista y respetuosa con la diversidad que la caracteriza, como es la sociedad catalana. En este sentido, también quería hacer un pequeño comentario sobre un eterno debate que tenemos la diputada Niubó y yo. Por razones diversas, ambos estamos especialmente implicados en la educación de personas con discapacidad, de personas con alguna discapacidad, en este caso, intelectual, y no tenemos una manera de verlo exactamente coincidente. Yo creo que en Cataluña –y sobre todo por el Gobierno de la Generalitat, pero también por el resto de los partidos– mayoritariamente existe una voluntad de debilitar sobremanera los colegios de educación especial. Y a mí, personalmente, me parece que debemos defender la posibilidad de la educación inclusiva, dotarla económicamente como debe dotarse –que por ahora el Gobierno de la Generalitat no ha hecho los deberes a ese respecto–, pero también debemos defender y preservar los centros de educación especial, que hacen un trabajo fundamental. Porque hay familias que tienen a su cargo..., que tienen entre sus familiares personas con una discapacidad severa, que siempre considerarán que, en un colegio, en un centro de educación especial, sus hijos, sus seres queridos, están mejor tratados. Yo lo he podido ver personalmente. Y, ciertamente, en los colegios, en los centros de educación especial, se hace un trabajo excepcional. Y desde aquí quiero lanzar mi reconocimiento a todos los profesionales, docentes, equipos directivos de los colegios, de los centros de educación especial, insisto, por su trabajo abnegado en pro de la igualdad y en pro del bienestar de las personas con discapacidad. Esa sería nuestra posición. Votaremos a favor de la práctica totalidad de la moción. Y le agradezco, señora Niubó, su talante. Gracias por todo.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Antònia Batlle.
Moltes gràcies. Bon dia. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Dimarts passat, el dia que començàvem aquest Ple, es celebrava el Dia Mundial del Docent. Des d'aquí vull reconèixer la feina imprescindible de tots ells, així com agrair la tasca de tota la comunitat educativa. Voldria remarcar el repte i la importància de l'educació com a pilar fonamental de la societat. Aquesta moció és molt àmplia, i tocaré alguns dels temes tractats en ella –això no vol dir que tregui importància als temes que no anomeni. Des de Junts per Catalunya apostem per un model educatiu de qualitat, inclusiu, equitatiu i amb visió comunitària. Un sistema amb dos pilars fonamentals, fruit del gran consens polític i social: la immersió lingüística, dins del model d'escola catalana, i el Servei d'Educació de Catalunya, en el marc de la llei d'educació pròpia. Amb el primer es garanteix el coneixement del català i de l'aranès a l'Aran; amb el segon es reconeix la pluralitat de la societat catalana, amb un model de servei públic propi i singular, que integra tant la iniciativa pública com la social, de llarga tradició al nostre país. Parlant d'escola inclusiva, és de vital importància el model d'escola inclusiva, i, per consegüent, el desplegament del decret, organitzant una taula de participació ciutadana amb entitats i col·lectius i garantint els recursos necessaris. Sempre trobarem, en alguna escola de qualsevol indret de Catalunya, una aula amb algunes necessitats que no hagin pogut ser correspostes. I per això apel·lem a la responsabilitat d'aquest departament en l'optimització dels recursos i una bona redistribució dels mateixos. Per altra banda, s'ha de combatre la segregació escolar garantint l'equitat en l'accés a tot l'alumnat al màxim d'oportunitats educatives. És prioritari apostar per la distribució equilibrada de l'alumnat amb la corresponsabilitat dels centres, dotant-los a tots els que formen part del Servei d'Educació de Catalunya, tant públics com concertats, de recursos i de les eines necessàries per seguir desplegant el pacte contra la segregació escolar. I tornem a parlar de recursos: per això hem de reclamar, tal com fem reiteradament des d'aquesta cambra, la resolució de l'infrafinançament de la Generalitat per millorar el finançament del nostre sistema educatiu, entre molts altres aspectes. Un altre tema a tractar en aquesta moció és la formació professional –ja hem sentit els companys que m'han precedit–, de la que es va parlar també a bastament a la Comissió d'Educació la setmana passada. És de vital importància tenir cicles formatius que responguin a les necessitats del nostre país, posant en relleu en l'orientació professional d'aquests joves, teixint una complicitat entre l'educació i les necessitats empresarials per donar respostes a les necessitats laborals del mercat. Els en posaré un exemple. Alguns diputats del meu grup parlamentari van visitar una empresa d'instal·lacions elèctriques a Girona: una empresa amb trenta empleats, salaris nets superiors a dos mil euros... Tenen feina per a catorze persones i no les troben. L'empresa ha intentat fer..., fa tres o quatre anys van intentar fer una escola de formació professional, però les traves que es van trobar –els impediments burocràtics i molts altres– en el departament van fer que abandonessin. I aquí, des del nostre grup parlamentari, sempre diem que hem d'estar molt ferms en aquesta aposta. S'hi ha de donar resposta, i la col·laboració publicoprivada és molt important que funcioni. Des d'aquí..., llàstima que no hi ha el conseller, avui. Voldria agafar les paraules que ell ens va dir ahir aquí, a l'hemicicle, que va dir que aquesta seria la legislatura de l'FP. Aquí es trobarà amb un grup que apostem fermament per l'FP. Ahir el diputat Canadell parlava de posar la directa en aquest aspecte. Se n'ha augmentat l'oferta. Sabem que hi ha hagut una problemàtica i que el departament l'ha intentat solucionar de la millor manera possible, però s'ha de continuar fent, sobretot una oferta adaptada al conjunt de les necessitats socials, territorials i empresarials, i tenint present tant els centres de titularitat pública com els d'iniciativa social. Per tant, aquí tindran un grup, el conseller i el departament, per intentar millorar al màxim possible el Servei d'Educació de Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Najat Driouech.
Gràcies. Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. Com ha dit la companya Niubó, avui el conseller s'ha excusat perquè no pot ser aquí, i per això tenim la presència, per part del Govern, de la consellera Jordà. També, abans de començar, voldria dedicar les meves primeres paraules a la nostra portaveu de la comissió, la Mònica Palacín. Des d'aquí li dic que li desitgem una ràpida recuperació, que la volem tenir ben aviat. [[Aplaudiments.]] Dit això, voldria entrar ja en el tema que ens ocupa, no? Hem començat un nou curs escolar. Un curs escolar on s'arriba amb la feina feta i es garanteix el cent per cent de la presencialitat a les aules: planificació, actuació i resultats, malgrat la pandèmia. Una actuació que considerem molt valenta per part del Departament d'Educació i que es mereix el nostre sistema educatiu. Volem seguir enfortint el model d'escola catalana potenciant l'educació inclusiva, garantint la igualtat d'oportunitats de tot l'alumnat i, naturalment, consolidant el model de formació i qualificació professional del nostre país. Entrant a la moció, i amb referència a l'educació infantil i a la universalització del primer cicle, volem deixar clar que, davant d'una pandèmia que atacava l'estabilitat del servei, s'ha garantit la continuïtat del servei essencial. Remarcar que la passada legislatura, amb Esquerra Republicana al capdavant del Departament d'Educació, es va recuperar la inversió en l'educació de zero a tres anys, passant d'un pressupost de zero euros a 70 milions d'euros l'any 2020. I, com bé saben, el president també ha anunciat la gratuïtat del P2 per al curs vinent per a les famílies. Pel que fa a la formació professional, malgrat la seva insistència en la crítica de tota l'obra del Govern, el que és innegable és que hi ha hagut una actuació del Govern per garantir la plaça a tot l'alumnat que volia cursar un cicle de formació professional. Per primer cop s'ha obert un procés d'inscripció excepcional i s'han augmentat les places ofertes. En la moció també parlen vostès sobre el sistema educatiu inclusiu i centres de complexitat. I aquí nosaltres volem deixar-ho molt clar: volem una escola que minimitzi la desigualtat, una escola on tothom en sigui partícip. Volem un model d'escola lliure de segregació i un model equitatiu i també lliure de tot tipus de discriminació. Aquesta és l'escola que nosaltres volem. Per tant, iniciem el curs amb vint-i-un centres nous, amb menys alumnes al sistema educatiu i més mestres que mai. I quan parlem de «més mestres volem deixar molt clar que mantenim els 8.200 reforços extraordinaris que vam incorporar amb la covid-19, i aquest curs incorporem 1.200 nous professionals per donar resposta a les necessitats d'escolarització. Sobre el pla de xoc social per a les famílies, infants i joves, ja estem treballant en el pacte contra la segregació escolar de Catalunya promovent la inclusió en els centres en el temps educatiu no lectiu o amb l'abordatge de la reforma horària. Pel que fa al pla d'educació digital, era i és una estratègia del Departament d'Educació i del Govern. Nosaltres vam complir amb l'exigència dels reptes de la pandèmia. Vam donar a tot aquell alumnat que ho necessitava un dispositiu, un ordinador; l'hi vam facilitar. Però sí que aquí, diputada, li agrairia que fes amb nosaltres una mica de pressió al Govern de l'Estat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] perquè pugui destinar fons europeus a la digitalització, ja que, com a mínim, això crec que l'alumnat del nostre país s'ho mereix. Atès que se m'ha acabat el temps, sí que voldria dir que compartim el fons de la moció, que tindrà el nostre suport en la major part dels punts. Remarcar que en els punts 9, 10 i 12..., tot i que hem arribat a molts acords, aquí ens haurem d'abstenir. I no podem acceptar el punt 2, on creiem que vostès fan demagògia, perquè, com molt bé vostè ha dit, una part és de competència municipal, i la llei d'acompanyament dels pressupostos també ho calendaritza. I per això en aquest punt, en el punt 2, no hi podrem votar a favor. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Mixt, té la paraula, ara, la diputada senyora Eva Parera.
Bon dia a tots. Moltes gràcies, presidenta. A veure, avui debatem una moció que jo crec que..., el resum que en podríem fer és que evidencia la mala gestió d'aquest Govern i de governs anteriors en aquesta matèria, perquè al final estan proposant coses que ja haurien d'estar fetes o coses que s'haurien d'estar fent, no? I, en aquest sentit, en la majoria de la moció, doncs, nosaltres hi estem d'acord, no? Nosaltres hem presentat tres esmenes. Són unes esmenes que van en el sentit d'incorporar la concertada i la privada en totes aquestes polítiques educatives, perquè al final ens dona la impressió que sembla que no formin part del sistema educatiu, i sí que formen part del sistema educatiu. I les altres esmenes van en el sentit de preservar la sostenibilitat de tot el sistema –tant concertades com privades– i de garantir l'estabilitat, vigència i suficiència dels concerts educatius, perquè al final això és garantir el compliment de la llei d'educació de Catalunya. Però aquestes esmenes han estat rebutjades, malauradament, i no entenc per què, perquè el que proposem és pur sentit comú, i és que demanem, senzillament, el compliment de la normativa que tenim avui vigent, que és en defensa d'un sistema mixt d'educació. Jo, de debò, recomano moltes menys visites a escoles concertades i protegir-les molt més, perquè sembla que les estem deixant abandonades en moltes normatives que es fan i en moltes accions que es fan, i amb una equidistància, a vegades, que no seria la desitjable, no?, i hi veig un punt d'hipocresia. Si es creu en el model, es defensa el model i es defensa sense ambigüitats, no? I, sense finançament adequat, jo els hi haig de dir que no es pot desenvolupar res, absolutament res, del que volen proposar aquí. Per tant, entrem directes en el problema que tenim d'infrafinançament del sistema educatiu, i, a partir d'aquí, comencem a avançar. Perquè, clar, vostès ens parlen d'universalització, gratuïtat, més docents, tutories individualitzades... Totalment d'acord, ja li dic, l'hi votarem a favor. Però, això, com ho garantim, si no està finançat el sistema adequadament? És impossible. No es pot fer –no es pot fer. I, per tant, anem a on està l'arrel del problema... I no hi estem anant. Nosaltres demanarem votació diferenciada en alguns dels punts de la seva esmena. El primer punt és aquell que parla de la revisió de la complexitat. Està bé. Estem d'acord en que s'ha de revisar. És urgent revisar els criteris que determinen la complexitat dels centres –ho hem denunciat en diverses ocasions, que en el fons hi ha una rebaixa de recursos que es destinen a aquests centres–, però no ho podem traslladar al curs vinent. No podem. No poden esperar, aquests centres. És urgent que això s'apliqui ja i que es dotin de més recursos aquests centres que tenen una qualificació de complexitat. I, després, hi han dos punts en què tampoc estem d'acord. Un és el de la «jornada compactada, no? No en diuen així, però més o menys s'insinua que és cap aquí, cap a on va la proposta. Nosaltres no compartim la jornada compactada. S'han fet proves. Després em dirà si estic equivocada en la meva interpretació, però s'han fet proves, no funciona, i, a més a més, genera un problema important de conciliació entre la vida laboral i la vida familiar, no? I, òbviament, votarem amb un no rotund la no renovació del concert que segrega per motius de sexe. Llibertat d'elecció és llibertat d'elecció. El que no és és llibertat d'elecció en allò que a mi em sembla bé. No. Llibertat d'elecció dels pares és llibertat d'elecció, en lo que els hi sembla bé i en lo que no els hi sembla bé, en el que els hi agrada i en el que no els hi agrada. I, per tant, la llibertat d'elecció també és que els pares puguin decidir optar per una escola concertada que segrega per sexes. I, per tant, en aquest sentit... Nosaltres sí que defensem la llibertat d'elecció absoluta per als pares a l'hora d'escollir centre per als seus fills, i aquest punt també el votarem en contra. Gràcies.
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, presidenta. Bé, senyora Niubó, òbviament, aquesta proposta de moció..., des del nostre punt de vista, no és l'òptim que a nosaltres ens agradaria. Òbviament, no és el nostre programa polític en matèria educativa, però sens dubte, en molts dels seus punts, en moltes de les seves propostes, significaria, si el Govern ho apliqués, un progrés evident en la línia en que nosaltres pensem que cal avançar. Tanmateix, també he de dir-li que el text original ens agradava més que després d'haver-hi incorporat algunes de les esmenes, i ara tot seguit tindrem ocasió de comentar-ho. Efectivament, i de forma general, hem de combatre les retallades que en matèria educativa es van produir a partir de l'any 2010, i aquí hi han diverses propostes que van en aquest sentit. I, evidentment, hem d'avançar immediatament en allò que la pròpia llei que vostès van aprovar indica, el sis per cent en educació. I, si no, com a mínim de forma immediata –ahir ho dèiem en el context de la interpel·lació– arribar al 4,7, que és la mitjana europea. Semblaria incomprensible que algú pugui defensar que aquest no és un objectiu a assolir de forma immediata i urgent. Per tant, i per entrar ja a comentar els diferents punts de la seva moció, pel que fa a l'educació zero-tres anys, òbviament, tota inversió que es faci serà poca, en aquest sentit, i qualsevol inversió és urgent, perquè estem responent a una emergència no només educativa, sinó social. Quan no hi ha una plaça pública gratuïta accessible de zero a tres anys, no només estem atemptant contra un dret educatiu dels alumnes i de les alumnes, sinó que estem atacant un dret social de les famílies que té unes conseqüències molt importants des d'un punt de vista de biaix de classe i de desigualtats socials pel que això implica de desigualtat pel que fa a les possibilitats de compatibilitzar la vida familiar i la vida laboral. Per tant, en aquest sentit, donem suport a aquesta proposta d'augment de la inversió. El mateix podríem dir en la formació professional: és un dret fonamental. Vostès diran que és postobligatòria, però és un dret fonamental, i, per tant, una obligació pública, de les polítiques públiques, dotar-la amb totes les places públiques gratuïtes i en les famílies professionals sol·licitades que els alumnes i les alumnes del nostre país necessitin i requereixin. Per tant, en aquest sentit, també estem d'acord en aquesta proposta. I, mirin, ho hem comentat en diverses ocasions: ens sembla paradoxal que precisament les solucions que s'han donat a correcuita, tard i malament, a empentes i rodolons, a l'error de planificació pel que fa a les necessitats de formació professional per a aquest curs han donat com a conseqüència una multiplicació de la concertació de places, en lloc de crear i garantir les places públiques necessàries. Suposo que ja ho saben: els fons d'inversió –i, entre ells, fons voltors– estan ja detectant la formació professional com una oportunitat d'inversió. Per tant, hem de posar un mur davant d'això, davant de la mercantilització i l'especulació en el camp educatiu, i garantir una formació professional, doncs, pública, universal i gratuïta. Evidentment, pel que fa a la resta de punts..., no els podem comentar tots, però sí dir que el punt 7 és un punt al qual haguéssim votat que sí, i amb l'esmena que han acceptat votarem que no. Perquè, a més, que s'aprovés aquest punt significaria anar en contra de la proposta de resolució que en el debat de política general, a proposta nostra, es va aprovar. I, evidentment, no podem compartir que la garantia dels recursos fins ara existents en els centres d'alta complexitat o amb determinada complexitat..., aquests recursos cal garantir-los ja per a aquest curs que estem, no podem admetre que això es traslladi al curs vinent. Per tant, d'acord en que augmentin els recursos en tots aquells que augmentin la seva complexitat, però no podem acceptar que cap centre avui perdi recursos fruit, a més, d'un sistema de valoració obsolet i inadequat, perquè estem en un context de creixement de la complexitat, atesa la crisi social i econòmica que viu el nostre país. Ens abstindrem en el punt 8. Ens sembla que, precisament per aquest context de crisi i d'emergència social d'un trenta per cent de la infància en situació d'emergència social i per sota del llindar de la pobresa, garantir el menjador universal, públic i gratuït per a tothom és una urgència ineludible. I també ens abstindrem en el punt 12. I en el punt 13 també ens abstindrem, perquè és d'aquells punts que abans haguéssim votat que sí, però amb l'esmena que han acceptat haurem d'abstenir-nos-hi, perquè, certament, en el nostre país per garantir la lluita per la inclusió i contra la segregació hem de garantir una discriminació positiva en favor de l'educació pública, és l'única via. I, per tant, ens abstindrem en la formulació en que ha quedat aquest punt. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Finalment, la diputada disposa de dos minuts per pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. La veritat és que en dos minuts és molt complicat... Vull començar, doncs, agraint a tothom les aportacions i el debat ric que he pogut tenir, i intentaré passar per sobre de qüestions que han anat sortint. Respecte als centres de màxima complexitat, els recursos que han de tenir, evidentment no acceptem aquesta retallada de recursos que han tingut, però és que s'està produint aquest any: el Govern que alguns recolzen, doncs, ho ha fet. I jo crec que hauríem d'anar –i estic d'acord amb el que deia el diputat Jordan– a una assignació de recursos per a centres educatius que no fos lineal, que fos en funció de les necessitats de cada centre, de la seva complexitat. I, per tant, per una banda, deixar d'etiquetar centres, i, per l'altra, aportar-hi els recursos necessaris. Sobre aquest debat pública-concertada. Per un costat, nosaltres no podem compartir que centres educatius que segreguen per sexes, doncs, puguin ser finançats amb fons públics, perquè entenem que no compleixen amb els objectius de servei públic. Però, evidentment, no excloem l'escola concertada; parlem del finançament del Servei d'Educació de Catalunya, i això vol dir pública i concertada. Estem molt lluny de garantir la gratuïtat de l'educació. Per tant, s'han de fer també passos endavant en aquest sentit. I algunes esmenes no les hem acceptat. Parlo, per exemple, del PP, que parlava, doncs, d'experts públics i privats. Experts..., entenem que són del sector públic i del sector privat; per tant, no hi entrem. Sobre el pla digital, el Govern espanyol va dedicar més de 400 milions d'euros l'any passat a afrontar l'emergència educativa i també per a això. Sobre assetjament escolar. És veritat que en parlem poc, però precisament vam proposar la creació d'un grup de treball a la Comissió d'Educació per afrontar aquest tema, que voldríem que fos obert al conjunt de grups polítics. Però, en definitiva, jo crec que hi ha massa deures pendents del Govern de la Generalitat a l'hora de començar aquest curs. Esperem que al proper curs es pugui treballar molt més, i, per tant, estarem molt pendents del pressupost per començar ja amb uns deures acabats. El tema del zero-tres. Estarem molt pendents d'aquesta gratuïtat, perquè si vostès voten en contra de duplicar la partida és que no creuen en millorar aquesta cobertura, i, per tant, vol dir que les famílies seguiran pagant o bé que els ajuntaments hauran d'assumir aquest cost que vostès ens estan anunciant. Hem d'avançar en millorar els resultats educatius. Estem també lluny d'aquests resultats, que fa deu anys que estan molt estancats i en alguns casos estan retrocedint. I, en definitiva, s'ha d'avançar en diversitat. I, sobretot, també dir que recolzem, evidentment, els centres d'educació especial. Finalment, només demanar votació separada del punt 15, perquè hi haurà un vot diferenciat d'Units per Avançar. Gràcies.
Gràcies, diputada. Hi ha demanada la votació separada del punt número 15. Alguna altra votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyora Vilalta?
Sí; gràcies, presidenta. Per demanar votació separada del punt 2, per una banda, i, per una altra, dels punts 9, 10 i 12. Gràcies.
D'acord. [[Pausa.]] Senyor Riera?
Gràcies, presidenta. Per demanar votació separada dels punts 7, 8, 12 i 13.
Molt bé. [[Pausa.]] Senyora Parera?
Gràcies. Per demanar votació separada del punt 7, i, per una altra banda, el 12 i el 15, que podrien anar junts. Gràcies.
D'acord. [[Pausa.]] Senyor Garriga?
Sí. Per demanar votació separada per al 4, el 9, el 12 i el 14. I la resta podrien anar plegats.
Senyor Cid? [[Remor de veus.]] O ja li han agafat, la votació separada? [[La presidenta riu.]]
Per demanar votació separada del punt 6, el punt 7 i el punt 13, que es podrien votar conjuntament, però crec que no es farà.
Sí. Crec que només queden sols el 3... [[Veus de fons.]] Sí, el 3, només. [[Pausa.]] Molt bé, doncs procedirem a les votacions. Fem ara la votació del punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha quedat aprovat, amb 123 vots a favor i 11 abstencions. Procedim ara a la votació del punt número 2. Comença la votació. El punt 2 no ha quedat aprovat: ha obtingut 58 vots a favor, 65 vots en contra i 11 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat, amb 124 vots a favor i 10 vots en contra. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat, amb 133 vots a favor i 1 abstenció. Votem ara el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat, amb 114 vots a favor i 20 abstencions. Votem ara el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat, amb 103 vots a favor, 9 vots en contra i 22 abstencions. Votem ara el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 ha quedat aprovat, amb 114 vots a favor i 20 abstencions. Votem ara el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 ha obtingut 69 vots a favor i 65 abstencions. Votem ara el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha obtingut 58 vots a favor i 76 abstencions. Votem ara el punt número 13. Comença la votació. El punt número 13 ha quedat aprovat, amb 106 vots a favor i 28 abstencions. Votem ara el punt número 14. Comença la votació. El punt número 14 ha quedat aprovat, amb 134 vots a favor. I votem ara el punt número 15. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 113 vots a favor i 21 vots en contra. I, finalment, votem la resta... [[Remor de veus.]] El 12 l'hem votat. [[Veus de fons.]] Ah, no l'hem votat? M'ha saltat. [[Veus de fons.]] Perquè quedaven sols el 3, l'11 i el 16, que serien els que votaríem al final. Doncs votem ara el número 12. Comença la votació. El punt número 12 ha obtingut 57 vots a favor, 3 vots en contra i 74 abstencions. I votem, ara sí, la resta de punts de la moció. Comença la votació. Aquests punts han obtingut 123 vots a favor i 11 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les prioritats en matèria d'agricultura i món rural]] [[302-00026/13]] Passem al vintè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les prioritats en matèria d'agricultura i de món rural, presentada pel Grup Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la té la paraula la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, presentem avui una moció subsegüent a la interpel·lació que vam fer el mes de juliol –per tant, ja fa unes quantes setmanes–, però, tot i que hagi passat aquest temps, al nostre entendre és totalment vigent, aquesta proposta que fem avui, perquè parla de les prioritats del departament. Ens poden dir que les prioritats del Departament d'Agricultura, en aquest cas, van molt més enllà del que hem reflectit en aquesta moció, i segur que tenen raó; de fet, esperem que sigui així –un tema tan important com, per exemple, la gestió de la fauna salvatge, que afecta de ple el sector, no hi és; no hi parlem de pesca, tampoc, que és una competència del departament. Perquè aquesta moció no té una voluntat exhaustiva i perquè creiem que hi ha iniciatives o que hi ha temes que es mereixen iniciatives puntuals i centrades en aquests temes, no?, específiques per a aquests temes. Per tant, hi són totes les que estan, però no estan totes les que hi són. Quins temes considerem estratègics i que caldria posar en l'acció del departament des del primer moment? La lluita contra el despoblament i per la cohesió territorial. Després en parlarem a bastament, en la moció d'Esquerra Republicana sobre l'agenda rural. Entenem que s'ha fet un treball des d'ARCA que se'ns va venir a presentar fa unes setmanes –des de l'Associació d'Iniciatives Rurals de Catalunya–, un treball intens de participació, de debat, en l'entorn rural, que ha de tenir el seu fruit en aquesta agenda rural, que entenem que s'aprovarà. Però aquest primer pas no servirà de res si no plantegem accions concretes i si no hi posem recursos. Les accions concretes han de venir quan es tanqui tot el procés, i això ho entenem, però entenem que hi ha una acció inicial important que es pot plantejar de manera immediata, i que és la d'impulsar un pacte nacional per al desenvolupament rural i contra la despoblació. Creiem que el repte demogràfic, la cohesió territorial, no només interpel·la el món rural, i, de fet, així ens ho han fet arribar totes les entitats amb les quals ens hem reunit en aquest sentit. No només interpel·la el món rural, sinó que interpel·la tot el país. No serem capaces de donar el tomb a la situació que viuen el món rural i el món agrari si no hi involucrem també l'entorn urbà. Però, a més, si ens mirem la cohesió territorial en un conjunt, veurem que hi ha territoris que no perden població, sinó que en guanyen i, a més a més, de manera desordenada i, a més a més, que desborden els serveis públics. Recordo, doncs, la legislatura passada, que vam fer un treball en aquest tema al Baix Penedès, per exemple. Per tant, el tema de la cohesió territorial és un tema de país. I si volem que es produeixi aquesta cohesió territorial, si volem que es freni la pèrdua de població a les deu comarques de Catalunya que n'estan perdent, haurem de garantir que les persones que hi viuen tinguin la possibilitat de guanyar-s'hi la vida dignament. I això vol dir rendes agràries dignes, perquè l'activitat agrària és la principal activitat d'aquestes comarques. Per això cal que els preus dels productes agraris siguin dignes, i per això plantegem que l'Observatori Agroalimentari de Preus de Catalunya determini els preus de cost dels productes de les diferents zones i sectors, perquè la impossibilitat de la venda per sota de preu de cost sigui una realitat. També, al nostre entendre, cal revisar el pla general de política forestal de Catalunya, perquè entenem que no ha acomplert els objectius que s'havia marcat. Per tant, cal redefinir-lo a nivell temporal, i cal impulsar les accions necessàries per portar-lo a terme. També proposem, dins del pla estratègic de l'alimentació de Catalunya, potenciar l'acció del Consell Català de l'Alimentació, i això vol dir posar-hi recursos; millorar la competitivitat de la indústria agroalimentària incorporant-hi les noves tecnologies, i incidir de manera especial en la indústria artesanal i de proximitat, molta d'ella articulada en cooperatives i que necessita un tractament i una legislació especials per les seves característiques. I hem dedicat una última part de la moció a un aspecte que entenem fonamental, la investigació, la recerca, el desenvolupament, que es fan tant a través de la universitat com de l'IRTA. Ens trobem davant de reptes enormes. El camí que ha pres la Unió Europea amb el Farm to Fork del Green Deal ens obliga a un canvi de model en la producció agrària per fer-la mediambientalment sostenible. I en això la recerca i la investigació són cabdals –igual que ho són perquè aquesta producció sigui econòmicament competitiva, perquè, si no ho és, tindrem un greu problema, el sector tindrà un greu problema. I el fruit d'aquesta investigació s'haurà de traslladar als productors. I nosaltres, en la nostra moció, parlem de la recuperació dels serveis d'extensió agrària com a eines que van funcionar molt bé durant la seva existència, que van desaparèixer i que en moltes ocasions han estat substituïts per serveis d'assessorament de les empreses proveïdores dels agricultors i ramaders amb interessos no sempre coincidents amb ells. Per tant, cal que reprenguem aquest fil directe entre recerca pública –a més d'estar ben dotada econòmicament– i els productors. En definitiva, els plantegem, doncs, aspectes estratègics, al nostre entendre, per al món rural, per al món agrari i per a les dones i homes que viuen del camp i viuen en el camp. Després, en el següent torn, em referiré a les esmenes que els grups han presentat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Ara, per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades... La veritat és que el debat sobre el món rural és un debat que s'està obrint a tots els territoris europeus i a molts territoris del món. El debat sobre el «rerepaís –que n'hem dit moltes vegades a Catalunya–, sobre l'Espanya buidada, sobre la «diagonal del buit –com en diuen a França–, és un debat global i que té a veure amb el model de desenvolupament que hem construït durant els tres darrers segles, però és un debat que s'ha precipitat la darrera dècada per l'efecte de les polítiques d'austeritat i per com les desigualtats s'expressen també territorialment. I és un debat que és plural i que és multicausal. I, per tant, nosaltres, com que tenim dos intervencions seguides, sobre agricultura i agenda rural..., el que farem serà dividir-la en dues intervencions. Hi ha una de les crisis que és central en el món rural, que és la crisi de l'agricultura i de la ramaderia. És una crisi que devalua preus agraris i preus de productes ramaders, que posa en risc un sector econòmic que és central per a l'economia del nostre país, que és central per a l'economia del món rural i que és central per a la gestió del territori del nostre país. Perquè a vegades valorem el sector agrícola o el sector ramader per l'impacte absolut que tenen, però hi ha tota una sèrie de tasques que fan aquests sectors que no fem la resta de sectors, i, per tant, si perdem el sector agrari o perdem el sector ramader, tindrem un problema amb la gestió del nostre territori, amb les tasques ecosistèmiques que fa la ramaderia i que fa l'agricultura. Hem aprovat recentment al Congrés la llei de cadena alimentària, que per primera vegada posa límits i prohibeix la venda a pèrdua dels nostres ramaders i dels nostres agricultors. I aquest, per nosaltres, ha sigut un debat i una discussió central en tota la llei. Hem vist casos recents que han tingut impacte mediàtic, com el cas de Làctia, a Osona, on es va amenaçar amb abandonar els ramaders de la comarca si no acceptaven vendre llet a pèrdua, i finalment van haver d'acceptar uns preus irrisoris, que no els hi cobreixen ni els costos de producció. I per nosaltres aquest és un debat central per abordar el futur de la pagesia i de la ramaderia, i que per fi podem dir que ja és llei a tot el país. I, en això, hi ha una cosa que compartim plenament d'aquesta moció, i és que cal potenciar l'Observatori Agroalimentari de Preus. Les administracions han de fixar preus, però també han d'acompanyar els productors en les negociacions, que se sentin acompanyats, i que les grans distribuïdores d'aquest país sàpiguen que la Generalitat de Catalunya i que l'Observatori Agroalimentari de Preus garantiran que no firmin contractes a pèrdua, i que, per tant, la negociació ja no és tan desigual entre una gran distribuïdora i un petit productor, perquè hi ha una administració que l'acompanya i que vetlla perquè les grans distribuïdores compleixin la llei. La segona qüestió que per nosaltres és fonamental: cal garantir inversions al territori. Per això hem presentat una esmena específica, en aquest cas, sobre la modernització dels canals d'Urgell. Cal que seguim apostant per modernitzar el sector primari del nostre país tant en termes d'eficiència com, sobretot, també, en termes de gestió de recursos escassos, com és l'aigua al nostre país. Hem de garantir –i per nosaltres és un element fonamental– el relleu generacional en el sector primari, i hem volgut presentar també una esmena específica al respecte. Hem de garantir l'accés dels joves i de les dones a la terra en el nostre país perquè puguin participar també de l'economia rural i perquè no ens trobem, en deu o en quinze anys, que no hi ha ja relleu agrari al nostre país. I un element que es repeteix en aquest Parlament i que fa molt poc –si no recordo malament, a proposta de la CUP– vam tornar a discutir a la Comissió d'Agricultura: cal garantir feines dignes. I hi tenim molts espais de conflicte, en això, no només al sector primari; moltes vegades ho focalitzem allà, però sabem que hi ha precarietat laboral al sector serveis, que hi ha precarietat laboral a la indústria, també a la indústria agroalimentària, però hem de fer un esforç en temes que per nosaltres són centrals. Les imatges que veiem any rere any amb els temporers, especialment a la zona de Lleida i en la recollida de fruita, exigeixen major implicació pública –no només d'inspecció de treball, sinó del conjunt de les administracions públiques– per garantir, als productors, per exemple, allotjaments dignes i que no vegem algunes de les imatges que hem vist durant aquests anys. Sabem que hi ha problemes a moltes empreses càrnies d'aquest país, en condicions d'explotació, que vulneren els drets humans i vulneren la legislació laboral del nostre país. I, en definitiva –i hem presentat una esmena i al final no hi ha hagut acord, però serà una negociació que s'allargarà–, també hem de ser capaços de generar valor afegit en el desplegament de les energies renovables al territori, que no aprofundeixin la crisi de desvaloració del món rural, sinó que hi aportin valor afegit, i que siguem capaços d'encaixar tots aquests debats alhora, perquè el país ho necessita, perquè els propers anys seran claus. Moltes gràcies, presidenta.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Salvador Vergés.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats... La Marta, d'Espolla, no aconsegueix trobar pastors amb ofici perquè l'ajudin amb el bestiar. En Pere, d'Espiells, porta anys reclamant a l'asseguradora agrària que cobreixi també la plaga del míldiu en les seves vinyes. A en Josep, de Sant Iscle, fa més de quinze anys que els senglars li destrossen literalment tots els seus cultius. La Gemma, de Porrera, porta anys també –vint-i-un anys, concretament– lluitant amb les companyies perquè li donin cobertura de mòbil al seu mas. I en Martí, a Viella, fa anys i anys que està lluitant per tenir un cobert agrícola a la seva finca. O, per exemple, també en Sebastià, a Rupit, que fa vint anys que li paguen la llet al mateix preu. Senyores i senyors socialistes, avui ens presenten una moció, aquí al Parlament de Catalunya, amb mesures la majoria de les quals –algunes seves, algunes ja existents– tenen noms grandiloqüents. I fixin-s'hi, doncs, són plans generals: pacte nacional, observatori agroalimentari, pla estratègic... Són uns dèficits que són obvis i que estan enquistats d'anys i anys en el món rural i en el sector agrari: el desenvolupament rural, la formació, la modernització d'explotacions, el relleu generacional, el despoblament, la redistribució del teixit industrial productiu, la formació i la transferència de coneixement, etcètera. I jo els hi dono la raó, o sigui, no els hi discuteixo cap d'aquests dèficits. De fet, sempre dic que, als programes electorals, en el noranta per cent hi coincideixen les seves polítiques agràries, i aquestes es van repetint, any rere any, legislatura rere legislatura, no? Els problemes i les mancances del món rural són tan evidents i són tan estructurals que, diguem-ne, pràcticament ningú, independentment del color polític, no els discuteix. Per això jo he volgut començar la meva intervenció posant-los uns exemples concrets de gent que conec, gent que he visitat, perquè, si no, caiem –vostès, però nosaltres també, malauradament– en parlar en genèric del que hauríem de fer. Però el dia a dia ens demostra, històricament, que no acabem d'aterrar bé o suficientment bé les polítiques que caldrien per resoldre cada cas de tota aquesta gent, no? I ho repeteixo: no és una crítica ni als que manem ara ni als que manaven abans; simplement, doncs, és una alerta a tots –a mi, el primer–, de forma transversal, a tots els departaments. Perquè aquí no parlem només de temes d'agricultura; parlem de governança rural, que és un terme molt més ampli. I, de fet, el que cal és que tots els departaments apliquin de manera eficaç les seves polítiques per adaptar-se a les diferents realitats del territori que tenim. Hem de treballar tots, conjuntament, per poder fer polítiques que siguin efectives, amb cirurgia fina, per resoldre cada un dels casos concrets, perquè, si no, el que ens trobarem, simplement, serà que ja no caldrà, que sortirem de les ciutats i allà fora, simplement, no hi quedarà ningú. Per tant, benvingudes, totes aquestes propostes que ens fan. Nosaltres, amb les esmenes que hi hem introduït, hi votarem que sí, excepte al primer punt, perquè entenem que el pacte nacional ja queda cobert per l'agenda rural, que, a més a més, és un projecte que té molt bona pinta, que està molt ben treballat. I, això sí, tots aquests plans i aquests grans pactes, doncs, hem de vetllar perquè realment serveixin per als problemes de la Marta, d'en Pere, d'en Josep, de la Gemma, d'en Martí i d'en Sebastià. I una segona qüestió, senyores i senyors del PSOE oriental: totes aquestes propostes que ens demanen, valen, costen molts diners. No sé si saben quin és el pressupost d'Agricultura a la Generalitat de Catalunya; són aproximadament 727 milions d'euros, un 2,2 per cent del pressupost total de la Generalitat. I si vostès, des del Gobierno de España, no ens apliquessin l'espoli fiscal que ens apliquen, els 18.000 milions d'euros / any que ens apliquen, i els repartíssim, amb un càlcul molt senzill, de manera lineal..., el 2,2 per cent d'aquests 18.000 milions d'euros serien 400 milions d'euros, que, sumats als 727, ens permetrien, a Agricultura i al món rural, poder tenir un pressupost de 1.127 milions d'euros. Saben què representa, aquesta xifra? Doncs el mateix, òbviament, que si afegíssim els 18.000 milions d'euros / any als 32.600 que té de pressupost la Generalitat en concepte de serveis públics administratius, i que faria que tinguéssim un pressupost de 50.200 milions d'euros. Això representaria un 155 per cent –155 per cent– del pressupost que tenim ara. Aquesta xifra crec que els hi sona, oi? Doncs aquest és el 155 que ens haurien d'aplicar, si vostès estimen Catalunya, i no pas el 155 que ens van aplicar. I els convido a tancar els ulls i imaginar quina Catalunya rural tindríem si fóssim independents. La bona notícia és que ho serem aviat, molt més aviat del que vostès es pensen. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Lluïsa Llop.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellera... Vull començar, avui, remarcant una situació absolutament excepcional en aquest Ple del Parlament de Catalunya, i és que el fet de la presentació d'aquesta moció per part del Grup del PSC, juntament amb la moció que hem presentat des del Grup d'Esquerra Republicana, ens permetrà com a mínim durant una estona parlar d'un sector absolutament cabdal per al país i del que tots sabem que, malauradament, no ho fem especialment sovint, en aquest hemicicle. Per tant, avui podem debatre, encara que sigui amb temps taxat i contra rellotge, sovint, doncs, aquestes polítiques agràries, ramaderes i pesqueres que li calen el país. Podem debatre sobre aquest món rural i marítim que ens és absolutament cabdal. Aquesta moció és fruit d'aquelles interpel·lacions que, iniciant la legislatura, van presentar des del Grup del PSC, entenem, seguint aquest relat del govern alternatiu. I ens ha sobtat –així ho explicava, de fet, també la diputada Ibarra– que hi trobàvem a faltar moltíssimes mesures. Ella n'ha fet l'explicació. En tot cas, la bona notícia és que la gran majoria d'aquestes propostes que vostès ens presenten les compartim molt majoritàriament, i les compartim perquè el Govern de la Generalitat de Catalunya, el Govern de debò, les està tirant endavant; aquestes i moltíssimes altres que han presentat dins del pla de govern que es va presentar fa ja alguns dies. Per tant, entenc que és una bona notícia saber que majoritàriament en les propostes que ens presentaven hi estàvem molt d'acord. Malauradament, en aquests cinc minuts que tenim no podré parlar de tots els punts que ens proposen, però el que sí que voldria anar reiterant és que donarem suport a tots aquells que estan íntimament lligats amb el pla estratègic d'alimentació a Catalunya, que s'ha aprovat fruit d'un ampli consens i la participació de més de 350 experts. Hi han algunes mesures que van lligades a això, de la mateixa manera que hi han mesures que compartim absolutament, com la prioritat de reforçar el principal centre de recerca, l'IRTA, que, malgrat els temps difícils que ha passat, hem anat veient com el Govern de la Generalitat, entre el 2015 i el 2021, anava incrementant el seu pressupost. Pel que fa a les dues esmenes que hem presentat... En el cas de la que fa referència al pla general de política forestal, era molt senzilla, l'esmena: se'ns deia que no s'havien acomplert uns objectius i que per quin motiu era. El motiu és tan senzill com que durant la vigència del pla, per una sentència, aquest va ser suspès. Per tant, l'esmena anava en la línia de poder refer aquest pla, de definir-ne un nou horitzó temporal i d'apropar els temes a la realitat que tenim en aquest moment. El mateix en el cas de l'esmena que presentaven en el punt número 6. Enteníem i entenem que no cal recuperar una eina que va funcionar en el seu moment, una eina pretèrita, com són els serveis d'extensió agrària, sinó que el que cal és desenvolupar el programa d'assessorament integral que hi ha recollit en el PAC, que abans li deia que s'havia fet amb un absolut consens, i, per tant, entenem que és una eina molt més moderna i molt més adient en els temps que vivim. En el cas de les esmenes dels comuns, vull –i vull posar-ho en relleu– agrair-los aquestes esmenes, perquè entenem que han enriquit aquesta moció. Lamentar que del punt 1 n'hagi desaparegut el tema de «pal·liar els abusos de la posició dominant comesos des de les grans corporacions que controlen els oligopolis de transformació i distribució, que compartim absolutament i que entenem que és un dels problemes importants que donen aquesta possibilitat de que es produeixi, al final, la venda per sota de cost. I també lamentar la desaparició del punt on es demanava «blindar els espais d'alt valor agrari i garantir la seva preservació enfront de projectes d'urbanització, etcètera, perquè enteníem que també era un punt cabdal, malgrat que és cert que jurídicament hi havia algun concepte poc determinat, però que compartim fil per randa amb vostès. L'únic punt que no podrem compartir –i així els ho vam fer saber– és el pacte nacional que demanen vostès en l'àmbit de l'agenda rural. Per nosaltres, el pacte nacional és la pròpia agenda rural. Una agenda que fa mesos, setmanes, que es treballa des del territori; que, a més, s'ha treballat des d'una comissió redactora que l'ha tirat endavant des d'ARCA, ACM, l'Associació de Micropobles, el Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible, però que, a més a més..., una comissió que té trenta-cinc entitats motores que no només representen el món rural. Serà una agenda rural, però són entitats a nivell nacional: són entitats que recullen aquesta visió eminentment rural, però on també, evidentment, té sentit el món urbà. Parlem d'entitats com Comissions Obreres, la Federació de Cooperatives Agràries de Catalunya, Joves Agricultors i Ramaders, etcètera. Fins i tot de la Xarxa de Ciutats i Pobles per a la Sostenibilitat, on hi són representades totes les diputacions del nostre país. Per tant, per nosaltres l'agenda rural és el nostre pacte nacional, un pacte nacional sorgit de baix cap a dalt, fruit de la participació ciutadana, i és el que creiem que hem d'implementar. I, això sí, després caldrà dotar mecanismes per complir amb aquesta agenda urbana que ens vindrà donada. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. I a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, la diputada senyora Isabel Lázaro.
Gracias, presidenta. Buenos días a todos. Consellera, diputados... El Grupo Socialistas presenta una moción sobre las prioridades en materia de agricultura y mundo rural: una moción limitada, impropia, que carece de un mínimo compromiso ante los valientes hombres y mujeres de campo; una moción que resuelve poco o nada los problemas reales de nuestro sector primario. Hablan de pactos, observatorios, planes... Hablan de «potenciar, «articular, «incidir, «reforzar, «recuperar... Palabrería y más palabrería. Ni una sola propuesta real. Pacto nacional, agenda rural, Observatorio Agroalimentario de Precios de Cataluña, plan general de política forestal, plan estratégico de alimentación de Cataluña, Consell Català de l'Alimentació, Instituto de Recerca y Tecnología Agroalimentarias... El despilfarro que supone –alrededor de 8 millones– de subvenciones públicas al IRTA, ¿no creen que se podría destinar a las necesidades reales del mundo rural? Siete organismos ya existentes, muchos de ellos dependientes de la conselleria de Agricultura. Señores, ¿de verdad piensan que no hay suficientes estudios? ¿De verdad creen que hay que gastar más dinero en chiringuitos? Para remate, ¿quieren uno más?: la vuelta al Servicio de Extensión Agraria. Me llama mucho la atención que el Partido Socialista, impulsor de la ley de desmemoria histérica democrática [[rialles]] , pretenda recuperar el Servei d'Extensió Agrària –el SEA–, que fue instaurado con la ayuda de los Estados Unidos por el ministro Rafael Cavestany para modernizar el mundo rural en la década de los cincuenta. Curioso, que el PSC quiera ponerlo en marcha ahora, de nuevo. Señora Ibarra, usted, nacida en Alió, un pueblecito precioso que vive de la agricultura de secano y de la avicultura..., usted conoce perfectamente los problemas y las necesidades de sus paisanos. ¿De verdad cree que ellos lo que necesitan es que se riegue de dinero público a entidades y organismos? ¿No cree que sería mejor regar los cultivos de la zona? Los problemas de su pueblo, señora Ibarra, son exactamente los mismos que los del mío y que los del resto de pueblos de Castilla, Valencia, Extremadura y de toda España. Todos ellos, bonitos, ricos y peculiares. Mal que les pese, los problemas de los pueblos de Cataluña coinciden con el resto de los pueblos de nuestra nación. Problemas demográficos: disminución de población y envejecimiento –la Cataluña vaciada o la España vaciada. Problemas económicos: el coste de producción en muchas ocasiones es superior al de venta, máxime cuando se trabaja en inferioridad de condiciones con otros países que importan sus productos con una competencia desleal permitida y potenciada por las políticas europeas; se requieren también inversiones en infraestructuras. Problemas sociales: tienen grandes carencias en servicios sanitarios, educativos y de toda índole. La realidad es que nuestros agricultores, nuestro sector primario, nuestro mundo rural, está asfixiado. Trabajan de sol a sol dejándose la piel para que todos tengamos productos de calidad, y lo hacen con escasa ayuda de las instituciones, ni siquiera cuando la naturaleza arrasa todas sus cosechas. Últimamente nuestro mundo rural ha sufrido varias catástrofes que han devastado todas sus tierras y propiedades, y el Govern de la Generalitat es incapaz de estar a la altura. Las ayudas son escasas y tardías. El mundo rural..., los agricultores quieren soluciones, no verborrea. En VOX tenemos ideas, propuestas y soluciones: facilitar el acceso al conjunto de los fondos europeos; ayudas directas a las explotaciones, especialmente a las familiares; modernizar los sistemas de riego; implementar políticas de lucha contra la despoblación; dotar de recursos y partidas directas para bosques, rías y litorales. Señores, los estudios ya están hechos, los problemas están detectados. Lo que se requiere es poner en marcha soluciones. Vayan a los pueblos, escuchen a sus gentes. Nosotros ya lo hemos hecho, y lo hacemos cada día. Hagan caso de lo que propone VOX. Así no se equivocarán y empezaremos a poner soluciones. No podemos seguir con la demagogia. Votaremos «no a esta moción con cierto aroma a despilfarro. Les instamos a que visiten más a los agricultores; les ayudará a conocer la realidad del campo y a buscar soluciones reales a problemas reales. Dejen la demagogia de su agenda globalista 2030 y céntrense en lo importante. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor Pau Juvillà.
Passaran els dies i encara em sorprendré que gent surti aquí a parlar de coses que no en té ni idea, però bé, seguim. [[Rialles i alguns aplaudiments.]] Senyores i senyors del PSC, sembla que s'hagin posat d'acord amb Esquerra per presentar mocions sobre món rural i agenda –ho deia abans la senyora Llop. Compartim que és un tema de vital importància per a la nostra cohesió territorial com a país en defensa d'un model econòmic més equilibrat i que no aposti, per exemple, pel monocultiu turístic, com passa als Pirineus. En el cas del PSC, entenem que la moció barreja diverses coses: l'agenda rural, l'observatori de preus, la política forestal, el pla estratègic de l'alimentació... Potser –potser– hauria estat millor centrar-se en una de sola, desenvolupar-la... Per exemple, aprofundir, com exposarem després, en la moció d'Esquerra, sobre l'agenda rural, que és una cosa molt important per assegurar que aquest procés participatiu endegat sigui implementat de manera efectiva. No veiem el primer punt –ho han dit altres grups parlamentaris–, on demanen un pacte nacional per al desenvolupament rural i contra la despoblació. Vostès, igual que nosaltres, van participar el 21 de setembre en l'exposició del procés de redacció del document estratègic amb relació a l'agenda rural, i no entenem la seva proposta ni la compartim, perquè l'agenda rural té una proposta de model de governança propi, i, per tant, nosaltres entenem que no li cal, aquest pacte. Al final, sap què passa? Al final el que passa és que li posarem tants embolcalls que en perdrem el contingut. Aquesta és la nostra impressió. Si es vol defensar alguna cosa, es pot defensar l'agenda, que al final és un document de base cap al Govern. Entenem, doncs, que, per tant, no ens cal cap pacte. Ens proposen també l'Observatori Agroalimentari de Preus de Catalunya per tal de que tingui com a funció la determinació detallada dels preus de cost de producció dels productes. Nosaltres defensem que l'observatori de preus és per donar transparència al mercat i saber els preus reals a què es venen els productes, i no per fixar-ne el preu de cost. El preu de cost..., és tan senzill, o no, com fer-ne un petit d'estudi. I pensem que l'estudi de costos de producció el pot fer o seria més adequat que el fessin, per exemple, l'IRTA o la UdL. L'observatori de preus ha de servir, com diu el nom, per observar el mercat, i el podem utilitzar per conèixer costos de producció. I «sí a revisar el pla general de política forestal. Crec que abans ho ha dit la senyora Llop: aquest pla es va tombar per un recurs, per la manca de participació ciutadana i per l'incompliment de les lleis de protecció de la natura catalanes. I, per tant, com ho van fer..., esperem, doncs, que aquest nou pla de política forestal no caigui en aquells errors que va denunciar l'organització Ecologistes en Acció, i, per tant, que surti un pla participat, com ha de ser, que surti un pla que compleixi les lleis de protecció. I, per tant, esperem que això sigui així. I també «sí, i en això sí que hi estem d'acord –senyor Ordeig, estigui atent, que això li interessa, a vostè–..., estem d'acord en articular un hub per incorporar noves tecnologies, millorar la competitivitat de la indústria alimentària i incidir de manera especial en la indústria artesanal i de proximitat, la recerca i el desenvolupament en l'àmbit del sector agrari i l'IRTA. Per això el passat 23 de setembre –i ho sap molt bé vostè, senyor Ordeig–, amb l'alcalde de la Seu, el senyor Francesc Vilaplana, després d'una reunió mantinguda amb el regidor de la CUP de l'Ajuntament de la Seu, Bernat Lavaquiol, vam anunciar la creació d'una taula de treball per crear un centre de recerca i desenvolupament de la llet i el formatge a la Seu d'Urgell, una proposta de país que encaixa amb tot lo que defensen vostès en aquesta proposta: un hub d'indústria alimentària que incideixi en la indústria alimentària de proximitat i que sigui públic, aprofitant els coneixements de l'IRTA i de la UdL, tal com li vam exposar al seu rector. En breu es començarà a treballar en aquest projecte via taula de treball, que de ben segur que el seu grup municipal..., esperem, senyor Ordeig, que el seu grup municipal a l'ajuntament hi serà convidat. Esperem, doncs, la seva participació i el seu suport en aquest projecte, que és una aposta en la defensa de petites i mitjanes explotacions enxarxades del territori, en defensa de la sobirania alimentària i de la pagesia del país. I, finalment, també «sí a reforçar l'IRTA perquè serveixi de benefici a tota la població –agrícola o no–, i no en benefici la gran agroindústria. És una moció, com hem dit, en què compartim punts, d'altres no. I, per tant, ja ho exposarem, però hi demanarem votació per punts. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, consellera... La senyora Ibarra i el Grup Socialistes ens han presentat avui una de les dues mocions que, en principi, tindrem per debatre sobre el món rural. I, de fet, una mica, doncs, com han fet els meus companys, farem el mateix: parlarem una mica o reflexionarem sobre aquest món rural, en aquest cas, des d'una perspectiva, la nostra, la liberal, que en principi pot aportar algunes visions diferents o diferenciades de les que he escoltat en aquest moment o abans de mi. S'ha parlat de que comenci..., de que hi hagi una cohesió territorial. En aquest cas, jo començaria per definir què és el món rural o què sembla que és el món rural; quina és l'evolució, també, d'aquest món rural, del concepte de món rural durant, inclús, la història. El senyor Ferro abans parlava dels tres últims segles; podríem parlar de que el món rural ha sigut, inclús des del neolític, doncs, un concepte existent a les societats humanes. I, en aquest cas, crec que nosaltres ho hem de referir d'aquesta manera. I, de fet, també s'ha parlat de que hi ha una certa relació molt clara entre el món rural i el món urbà: quan el món urbà, en aquest cas, doncs, ha sigut polaritzant, ha sigut dinàmic, ha sigut atraient, el món rural moltes vegades ho ha passat malament. En tenim exemples a la història, com pot ser el baix imperi romà, com es passa de la societat urbana a una societat agrària que acaba desembocant en l'edat mitjana, o en tenim al segle XIX, amb les revolucions industrials que ens trobem a tot Europa i també a Catalunya i a Espanya. Ho vam veure també aquí, doncs, amb tots els moviments de migració interna a Espanya i de moviments del camp a la ciutat; a Catalunya també, abans de la Guerra Civil i després d'aquesta guerra, sobretot als anys seixanta. Per tant, quan parlem de cohesió territorial, hem de parlar, evidentment, tant del camp –en aquest cas, del món rural– com de la ciutat. Parlem, evidentment, d'una sèrie de condicionants que també són importants, en aquest cas, com ara la població. Aquest moviment de població, doncs, ens ha suposat moltes vegades que el món rural no tingui les polítiques adequades o correctes que demanaríem. Aquí vull posar una mica, doncs..., en aquest cas, reivindicar la figura del meu company, de l'antic portaveu d'Agricultura, Francisco Domínguez, que sempre deia que al camp pràcticament ja no hi queden joves. En Francisco ha fet..., ell és enginyer agrònom i està treballant com a enginyer agrònom, ara mateix, però sempre ha fet un treball molt bo en aquest Parlament durant les últimes legislatures, i era una de les coses que més expressava i més deia, i, de fet, és cert. Nosaltres creiem que un dels grans condicionants que tenim, en aquest cas, negatius, és la població, el moviment de població, i també l'envelliment de la població que tenim a Catalunya, però a tot Espanya i possiblement a tot Europa. També s'ha parlat de que hi han moviments de recuperació del món rural a tot Europa. Nosaltres creiem que hi han solucions i que hi ha tota una sèrie de mesures liberals, en aquest cas, que han de funcionar també per al món rural. Una és la innovació. No s'ha parlat d'innovació, aquí, però crec que al món rural s'ha d'innovar, també s'ha d'innovar. I a Catalunya no estem molt bé en innovació. El Regional Innovation Scoreboard, per exemple, del 2019 ens diu que l'evolució que tenim quant a polítiques d'innovació a Catalunya ha sigut una reducció en els llocs capdavanters que havíem tingut en algun moment en els últims anys. Però hi han exemples i s'estan fent polítiques d'innovació, com, per exemple, el que es fa amb la indústria del vi al Penedès, adaptant, doncs, l'oferta turística a tot això. Com hem dit, ens agrada parlar..., a mi, com a geògraf, m'agrada molt parlar de la relació entre el camp i la ciutat, i, per tant, podria estar-me aquí... Se m'acaba el temps, i, per tant, bona part del que no he dit ara, doncs, ho diré després. Però aquesta moció, que nosaltres votarem a favor pràcticament en tots els seus punts, creiem que ha competit, en aquest cas, amb la d'Esquerra Republicana en falta, evidentment, d'ambició, perquè al final el que estan fent... Crec que trobarem un..., sí, un acomodament en el vot i una certa unanimitat, però al final el més important –i això també ho deia molt el meu company Francisco Domínguez–, el que necessitem, és un pressupost, més diners per al món rural. Llavors sí que podrem parlar de cohesió i de relació camp-ciutat, doncs, amb les eines adequades i correctes. Gràcies, presidenta.
I, finalment, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. De manera molt telegràfica, per explicar el motiu de l'abstenció que votarem en aquesta moció, que serà el mateix que votarem en la propera i per arguments molt semblants –per tant, l'explicació que faré ara serveix perfectament també per a la propera moció. I és exactament el mateix argument perquè el mecanisme de debat polític ens recorda moltíssim el que es va produir, previ, de l'Agència de la Natura, i és que va ser un debat idèntic. Primera fase: es presentaven mocions amb una nova terminologia –«observatoris, «plans integrals... En segona instància, després del debat de les mocions, es va procedir a la constitució de més estructures funcionarials, algunes amb una mica de sentit, d'altres absolutament inservibles. I, finalment, el més rellevant de tot: la limitació de la capacitat dels propis agricultors i ramaders de controlar els seus propis espais en favor d'ambientòlegs i funcionaris, amb tot el respecte que es mereixen tant els ambientòlegs com els funcionaris, però que no poden substituir mai en determinades qüestions els propietaris, que al cap i a la fi són els primers interessats en la sostenibilitat. No són cap tipus d'agents alliçonadors del medi ambient, perquè, entre altres coses..., ells sí que viuen d'això; no nosaltres, ells. I aquesta és la raó final per la qual l'Agència de la Natura en el seu moment va rebre un rebuig molt considerable en el món rural. No sé si majoritari o no, però és evident que molt considerable, com saben perfectament els diputats d'altres formacions polítiques, que, com em va tocar a mi, van participar en tot aquell procés aquí al Parlament de Catalunya. D'aquí venen la desconfiança i l'abstenció. Perquè, sí, la musiqueta sona bé, davant de la neollengua agrària que transmeten aquestes mocions. Tant aquesta com la posterior, que parla de l'agenda rural..., són els mateixos..., la mateixa terminologia que vam viure en el cas de l'Agència de la Natura. I, sincerament, algunes coses poden ser positives, però d'altres no tenen absolutament res a veure amb els problemes concrets –que d'alguns, per cert, i de manera paradoxal, n'ha fet esment el portaveu de Junts per Catalunya–..., que són molt concrets i que no se solucionen precisament amb observatoris ni amb aquest tipus de plans integrals i històries diverses. Gràcies.
Molt bé. Doncs ara, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, presidenta. Molt ràpid, perquè en dos minuts i escaig no..., gairebé no ens dona temps. Comencem pel final. Al portaveu del Grup Mixt, dir-li que... Deia: «La música ens sona bé. Potser si participessin d'una manera més activa en les comissions..., bàsicament, si participessin en les comissions d'Agricultura, fins i tot n'entendrien la lletra. Després, a la diputada de VOX, miri, jo conec perfectament les necessitats dels meus paisans, però potser vostè és la que no les coneix. De fet, diuen que tenen idees i propostes, però ens agradaria escoltar-les també en comissió, perquè realment, diguéssim, el seu portaveu masses propostes no ens en planteja. I clar: IRTA, «xiringuito; només amb això ja n'hi ha prou, i demostra el seu desconeixement. Al diputat Vergés, que ens té acostumats a repartir-nos carnets de bons i mals catalans i dels que estimem i no estimem Catalunya, miri, el seu discurs ha estat una mostra clara de nacionalisme excloent i ranci, i el que li demanem és una mica de respecte. El PSOE és una de les tres formacions fundadores del nostre partit, i li demanem respecte per una organització que va ser fundadora del PSC i que, a més a més, té una tradició històrica democràtica que pocs poden igualar. [[Alguns aplaudiments.]] I, per últim, les esmenes, i molt ràpidament. Donar les gràcies als grups parlamentaris que han presentat esmenes, especialment al diputat Ferro i la diputada Llop, amb qui hem pogut treballar. I, només breument, ens sap greu no haver pogut mantenir, diguéssim, el tema del pacte nacional contra el despoblament i per la lluita per la cohesió territorial, perquè crec que són complementaris a l'agenda rural. I sí que hem pogut fer una transacció que ens sembla molt molt molt important, que és en el tema de les oficines que nosaltres en diem «oficines d'extensió agrària, que ha acabat sent un programa d'acompanyament dels agricultors, dels ramaders, en la seva feina. El que nosaltres proposàvem era un mecanisme perquè aquell coneixement que s'està fent en les universitats i en l'IRTA vagi, diguéssim, als productors, i crec que en aquesta fórmula del programa pot quedar molt bé. Per tant, agrair-los, una vegada més, el seu to i les seves aportacions. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Hi ha peticions de votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyora Vilalta.
Demanaria la votació separada del punt número 1, si us plau.
U. Perfecte. [[Pausa.]] Senyora Reguant.
Per demanar votació separada de l'1 i el 2, que no poden anar junts.
Perfecte. Alguna altra petició més? [[Pausa.]] Senyor Garriga?
Sí. Per demanar votació separada de l'1, del 2, del 3, del 4, del 9 i del 10.
I el 3, 4, 9 i 10, els podríem votar junts?
Sí.
Perfecte. Doncs comencem la votació del punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 no ha quedat aprovat, amb 40 vots a favor, 85 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat, amb 111 vots a favor, 11 vots en contra i 12 abstencions. Votarem ara els punts 3, 4, 9 i 10. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 120 vots a favor i 14 abstencions. I, finalment, la resta de punts de la moció: el 5, 6, 7 i 8. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 130 vots a favor i 3 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'agenda rural]] [[302-00032/13]] Passem al vint-i-unè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'agenda rural, presentada pel Grup d'Esquerra Republicana. I té la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Meritxell Serret.
Molt bon dia. Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats... Avui estem parlant del món rural, d'agricultura, i crec que és bo, no? No ens hem coordinat, però sí que és una bona notícia, que avui puguem estar debatent sobre temes tan estructurals com són l'alimentació i la cohesió territorial del nostre país. Amb aquesta moció que hem presentat el Grup d'Esquerra Republicana el que volem és reivindicar, precisament, la importància d'aquesta cohesió territorial. I ho deia algú: la cohesió territorial s'ha d'entendre com a visió global de país, amb un necessari diàleg del món rural i el món urbà. Però, vistos els antecedents de..., no?, i la trajectòria de fa molts anys, cal posar ja l'accent, de manera definitiva, en el que és el desenvolupament rural i en la importància d'aquesta agenda rural que està impulsant la conselleria d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural. Una iniciativa que el que pretén és el que el món rural ha estat reivindicant des de fa molts anys, que és ruralitzar les polítiques i l'Administració –per tant, impulsar polítiques adaptades a la diversitat del nostre territori–, i Catalunya tenim la sort de ser un país bregat, amb moltes especificitats i diversitats territorials i d'ecosistemes, i, per tant, amb moltes oportunitats i també reptes. I, en aquest sentit, vam impulsar aquesta comissió interdepartamental, que ha sigut l'origen d'aquesta agenda rural. I podem congratular-nos, crec, tots de que és un referent a nivell europeu, amb la metodologia amb la que s'ha impulsat, amb les bones maneres de fer de l'ARCA, de l'Associació de Micropobles, de l'Associació Catalana de Municipis i del Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible –el CADS–; amb un procés participatiu que, com dèiem abans, té aquesta filosofia bottom-up, des de la base cap amunt, amb un marcat to municipalista, escoltant la diversitat municipal del nostre territori. Però no només això: també amb els agents actius que impulsen el benestar i el desenvolupament socioeconòmic. I, si mirem el mapa de les entitats que hi han participat, veiem que totes les comarques, absolutament totes, inclosa l'àrea metropolitana, hi han estat actives, amb diferents perfils i diferents sectors implicats en l'elaboració de l'agenda rural. I acaba amb accions concretes, amb accions per impulsar aquest desenvolupament, accions d'innovació i dinamització del sistema agroalimentari per al benestar i el repte demogràfic i, sobretot, per a la transició ecològica. Perquè el que volem és que aquestes mesures concretes siguin aplicades i aplicables. I aquí és importantíssim, com s'ha dit, la governança, perquè, com dèiem, volem aquesta ruralització de les polítiques i de l'Administració, impulsant aquesta corresponsabilitat dels diferents nivells administratius, afavorint aquesta transversalitat en els diferents departaments i àmbits de govern, i amb aquesta visió integral com a Generalitat, com a govern, del que ha de ser el desenvolupament del nostre món rural. Aquesta agenda rural enllaça perfectament, com deia abans, amb aquesta visió a llarg termini per a les zones rurals de la Unió Europea, objectiu 2040, que s'està impulsant, i també amb aquesta mesura, ja pionera a nivell europeu, que és l'agenda rural francesa. En aquest sentit, qui impulsa l'agenda rural catalana..., han estat convidats, per exemple, a participar en fòrums sobre aquest tema a França, i, d'altres, impulsats per l'European Network for Rural Development i per la pròpia Comissió Europea. Tenim clar, malgrat tot, que és urgent tirar endavant aquesta agenda rural, la seva aprovació i el seu desplegament, i, hi insisteixo, assumint-ho com un repte de país. Per això demanem, a través de la nostra moció, la ratificació en aquest Parlament de l'acord de govern que ha de venir enguany; que s'impulsi aquest..., i es creï un espai de concertació, un espai de concertació i seguiment ben participat per tots aquests agents municipals i del territori. Evidentment, també, com deien alguns diputats abans, la dotació pressupostària. Tenim un dèficit estructural fiscal a Catalunya, sí, però necessitem fer esforços i reclamar el finançament necessari. Impulsar també un intergrup aquí al Parlament per fer evident la transversalitat i la necessària coordinació del seu seguiment. I per això demano als diferents grups parlamentaris que falquem plegats l'agenda rural de Catalunya, que fem evident al conjunt de la ciutadania la transcendència d'aquesta cohesió de país i que fem explícit també el compromís d'aquesta institució amb les persones que viuen en cadascun dels nostres municipis arreu del territori. Volem posar la gent al centre, també, amb aquesta agenda rural per al relleu generacional, per a la igualtat de totes les persones arreu on visquin –també a Catalunya– i per al benestar i progrés, impulsant economia social, impulsant innovació i impulsant unes economies locals arrelades al territori. Amb tot, agraeixo la bona predisposició, si més no, que he sentit abans en els diferents grups –o la majoria. I tenim molt clar que el que estem impulsant aquí és quelcom molt participat, molt compartit i que fa anys que es demana. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació té la paraula, per defensar les esmenes presentades, la diputada Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats... La cohesió territorial és una necessitat evident. N'hem parlat abans, n'estem parlant ara. Hi ha deu comarques de Catalunya que perden població, i en les que globalment no en perden es troben realitats diferents entre els pobles o ciutats més grans, que moltes vegades atreuen població, que és la que es perd en els pobles més petits. A més, un estudi de dos professors de la UdL posa de manifest que hi ha dos-cents pobles de tot Catalunya que estan en risc de desaparició en els propers trenta anys. Davant d'això, han sortit iniciatives, han sortit organitzacions, que, davant d'aquesta realitat i sobretot davant de l'horitzó que se'ns pot preveure, doncs, s'estan mobilitzant. I aquí hi tenim ARCA, hi tenim les Eines per al Repoblament Rural, hi tenim País Rural... Per tant, tenim forces plataformes que s'han organitzat, no? Per tant, una realitat que vivim, que ens preocupa, però que no és exclusiva de Catalunya. Trobem la mateixa realitat a la resta d'Espanya, i veiem que el Govern d'Espanya hi ha donat la importància que es mereix a través de la creació de la Secretaria d'estat per al Repte Demogràfic, dins del Ministeri per a la Transició Ecològica, amb un pressupost de 10.000 milions d'euros i cent trenta mesures, o d'altres comunitats que han pres mesures, ja, per pal·liar aquesta realitat. Trobem mesures potents, per exemple, en la Comunitat Valenciana, que ha dissenyat l'estratègia Avant 2030, per diagnosticar però sobretot per actuar i revertir la situació, amb un pressupost de 685 milions d'euros. O la llei que ha impulsat Castella - la Manxa, de mesures econòmiques, socials i tributàries enfront del despoblament i per al desenvolupament de l'entorn rural, amb un impacte de 600 milions d'euros. O el que s'està impulsant a Astúries, Aragó o Galícia, que tenen lleis específiques, ja, per treballar aquest tema. Per tant, mesures que s'estan impulsant a diferents parts d'Espanya. I a Catalunya? Doncs a Catalunya encara estem en una fase de diagnosi, podríem dir. Per tant, al nostre entendre, anem tard. I mirin, hem de posar en valor la tasca que ha fet ARCA –l'Associació d'Iniciatives Rurals de Catalunya–, que abans també en parlàvem: una tasca de participació, una tasca de buscar què pensen les persones que viuen a l'entorn rural respecte de les necessitats que hi ha i com es poden generar dinàmiques que fomentin la cohesió territorial. Per tant, una bona tasca, però que és bàsicament de diagnosi i de propostes que cal prioritzar i sobretot materialitzar. I això el Govern no ho pot demorar més ni ho pot encomanar a ningú, ho ha de liderar. Cal que el Govern es posi de manera immediata a impulsar iniciatives concretes per revertir la situació de pèrdua de població. I mirin, tant a la compareixença d'ARCA a la comissió al Parlament com en la reunió en que hem estat amb les diferents plataformes se'ns diu que ja n'hi ha prou, de diagnosi, que cal actuar i que cal impulsar mesures concretes, perquè anem tard. I vostès ens presenten una moció que, evidentment, la podem votar, la votarem pràcticament en tot a favor, però és una moció que és una declaració d'intencions. Ens parlen de necessitat de cohesió social, d'aprovació del document d'agenda rural i del seu desplegament urgent –només faltaria, evidentment–; de fomentar la cooperació territorial, planificar les actuacions i dotar-les suficientment. Però aquí ens hem d'aturar: no sabem què vol dir «suficientment. Quant es consignarà en el proper pressupost que s'està elaborant? –que sembla que s'aprovarà potser al novembre o al desembre, no?, en aquest hemicicle. Per tant, tindrem temps de poder consignar en cadascun dels departaments la part que correspon per a aquesta lluita contra el despoblament? Es parla també de millora d'infraestructures; del desplegament de la llei d'espais agraris, una llei que ja està aprovada –per tant, només faltaria, que no la despleguéssim–, i també parlen de modernització de regadius, però tampoc ens diuen què hi destinaran. Tenim canal d'Urgell, tenim Segarra-Garrigues, tenim Xerta-Sénia... El president en el debat de política general s'hi va referir, però no sabem què hi destinaran, a tot això. I parlen també de fomentar l'economia social i cooperativa i d'impulsar polítiques i accions per assegurar la plena igualtat; doncs no hi podem estar més d'acord. Per tant, una moció sense concreció econòmica ni temporal, i això ens fa l'efecte que serveix de ben poca cosa. És per això que el nostre grup ha presentat dues esmenes que creiem que es podrien assumir: una que estableix el seguiment d'aquest document d'agenda rural a través de les sessions que siguin necessàries de la comissió –hem pogut arribar a un acord amb el grup proposant, i en aquest sentit farem compatibles les comissions amb l'intergrup–, i una segona que s'hi demana la consignació de 100 milions per fer efectives no totes les mesures, evidentment, però..., que pot ser un inici, que pot ser un començament per, sí, posar-ne algunes..., doncs, ja començar-hi a treballar, no? Per tant, bones intencions, poques accions concretes. I cal passar de les bones intencions als fets, no? En això ens trobaran al seu costat, per revertir el despoblament i lluitar per la cohesió territorial, i per fer-ho des d'una visió completa, de país, i fer-ho també de la mà de totes les administracions: dels ajuntaments, que són els primers implicats, però també de l'Administració de l'Estat, en especial de la Secretaria per al Repte Demogràfic. Només així, només creant les sinergies entre totes les administracions i entre totes les persones i els catalans i catalanes que viuen als entorns rurals, però també als urbans, serem capaços de tenir un país cohesionat i igual per a tothom. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. I a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Antonio Ramón López.
Buenos días, presidenta. Diputados... Bueno, yo también debo ser de los que no tienen ni idea, ¿no? [[Remor de veus.]] Le puedo asegurar que sabemos mucho más de lo que ustedes se creen. En verdad he cogido muchas patatas, muchas manzanas, muchas peras, y he doblado mucho el lomo; a usted solo hace falta mirarlo para saber que no lo ha doblado nunca. [[Alguns aplaudiments.]] Actualmente en Cataluña existen 336 micropueblos que representan el treintaicinco por ciento del territorio y el treintaicinco por ciento de los municipios en el que solo vive un dos por ciento de la población. No se puede negar la situación de despoblación rural –la Cataluña vaciada– ni la pérdida de actividad empresarial en el ámbito agrario, y lo que agrava esta situación: la falta de renovación generacional en el ámbito de la agricultura. Según el Instituto Nacional de Estadística, la población activa mayoritaria en el sector de la agricultura es de sesenta años, y lo mismo pasa en el sector ganadero –así me gusta, señor Juvillà, que esté atento. Ante esta alarmante situación conocida por todos, nuestro grupo parlamentario presentó en los meses de junio y julio varias propuestas para conseguir el equilibrio y adaptación a las perturbaciones medioambientales y el desarrollo local, social y económico del ámbito rural. Presentamos una propuesta de resolución en defensa del sector privado catalán con fecha 22 de junio; otra propuesta de resolución en defensa del sector forestal, presentada el 23 de julio, en la que se presentan siete medidas para impulsar un plan regional de política forestal; una propuesta de resolución sobre la despoblación rural en Cataluña, presentada el 22 de junio, en la que se presentan veinte medidas: medidas como la de poner en marcha programas de detección de nuevos yacimientos de empleo y empresariales para diversificar la economía rural; medidas para simplificar los trámites administrativos y burocráticos para acelerar el desarrollo de proyectos e iniciativas para reactivar el medio rural; medidas eficaces que permitan el fomento de la cotitularidad de las explotaciones agrarias y desarrollar un plan para la promoción de las mujeres en el medio rural; medidas específicas para garantizar el acceso a la educación de cero a tres años en las zonas de prioridad demográfica, incluyendo un programa de subvenciones a las familias para facilitar el acceso a todos los núcleos que no cuenten con este servicio; medidas para incrementar el empleo dedicado a la conservación y el cuidado de la naturaleza y los espacios protegidos. Y así, hasta veinte. Además, hemos presentado una propuesta sobre el canal Segarra-Garrigues, siendo conscientes de la importancia y la necesidad del regadío para nuestros agricultores y el mundo rural. Desde VOX defendemos a nuestros agricultores y ganaderos. No participamos en iniciativas como esta, donde imponen ideología radical y de género en políticas agrarias que nada tienen que ver con las necesidades reales del sector agrario. Ustedes solo miran sus intereses políticos. Por eso les informo de que nuestro voto solo será a favor de aquellos puntos que realmente beneficien al sector, y en contra de todos los demás. Y, para acabar, en los últimos plenos, incluso en este, me he dado cuenta de que solo hablan de «país –de «país– y cierran intervenciones diciendo: «Visca Catalunya lliure. Pues bien, aquí tengo que darles la razón: yo también quiero una Cataluña libre, pero libre de sus imposiciones ideológicas, libre de su proyecto totalitario, libre de su agenda rupturista, que lo único que trae es división, delincuencia y ruina. Bajen de las nubes, porque país solo hay uno; país libre solo hay uno, y es España. Y tengan por seguro que más pronto que tarde recuperaremos Cataluña para el gran proyecto nacional que es España. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor Pau Juvillà.
Vinga, va, som-hi. [[Rialles.]] Senyor López, el meu currículum està a LinkedIn i el pot mirar quan vulgui. També hi surt quan vaig anar a collir fruita. Si li serveix, el pot mirar, és obert, eh? [[Remor de veus.]] En tot cas, sí que recordo vivament la seva intervenció després d'una hora i mitja de presentació de l'agenda rural per part de quatre col·lectius. Crec que va ser de..., tres segons, dos segons? Deixem-ho aquí. En tot cas, no perdré més temps. El que ens val és la moció que ens presenta Esquerra. Ens presenta una moció en la qual sembla que no hi podem estar més d'acord. Ens parla de reivindicar la necessitat d'una cohesió territorial real a Catalunya –hi estem d'acord–; desenvolupar l'agenda rural i crear un espai de seguiment –hi estem d'acord–; cohesió... La música de la seva moció ens sona bé. Bé, bé del tot..., mentim; una mica, no. Hi ha una part que diu «continuar les obres del Segarra-Garrigues, i nosaltres arrufem una mica el nas, quan sentim a parlar del Segarra-Garrigues. I recordem que el 2016, en un article crític, el periodista David Marín –a més, de Balaguer– deia que el 2013 un informe intern de la Generalitat alertava que el sobrecost podia arribar, en el pitjor escenari, a un vuitanta-u per cent per sobre del previst, i que les adjudicacions dels primers anys d'obres s'havien fet per sobre d'un quaranta per cent del valor de mercat. Des de llavors, tots els intents de reclamar una auditoria dels comptes i obrir una comissió d'investigació al Parlament han estat rebutjats. I deia també, en aquest article, que hi ha algunes veus al territori que s'han aixecat per denunciar que el cost dels pagesos per passar al regadiu intensiu serà tan alt que només estaran al servei de les grans operadores agroalimentàries. Veus? Hauria estat bé també –pensem– posar en aquesta moció una comissió d'investigació i una auditoria de comptes. A vegades ens fa la impressió que, en algunes coses vostès, no s'hi atreveixen. I potser també estaria bé, ja que es parla d'agendes rurals, saber quin serà el grau de compromís del Govern amb les mesures proposades per l'agenda; si serà un pla aprovat amb el Govern amb compromís sobretot pressupostari; que hi consti la creació d'indicadors per saber el nivell de compliment d'èxit de les execucions de les mesures; que s'hi faci constar com s'avaluaran –si es fa a través d'un consell d'experts independents amb indicadors objectius del tipus de l'Observatori del Món Rural o d'un altre tipus–; saber quin retorn tindran les persones i entitats involucrades en la redacció de l'agenda; descriure clarament si el que es planteja és la creació d'una espècie de parlament rural català –abans la senyora Serret feia referència al model francès–..., saber si hi haurà aquesta espècie de parlament rural català compost per entitats presents al món rural de Catalunya per al seguiment, ratificació o rectificació de les mesures de l'agenda. I queda, és clar, si el compromís de l'agenda és transversal en el Govern o serà un compromís a executar des de la direcció general de l'agenda rural; que es defineixi si hi haurà alguna figura observadora perquè la legislació i els acords de govern no segueixin tenint el que passa a vegades, que és un biaix urbanocèntric. Hi trobem a faltar això, en la seva moció; ens queda curta, en aquest sentit. El nostre..., serà un sí, en la major part; demanarem un vot específic per a la intercomissió. Per això sí que hi seguim. I ens queda coixa també..., hi ha una part de la seva moció que parla de la llei d'espais agraris, que volen desenvolupar en aquesta legislatura. A nosaltres això –i abans vostè parlava, senyora Serret, del model francès– ens queda coix, i m'explico: és molt recomanable llegir la Directa d'aquest mes, que parla de la batalla per la terra. I creiem que és molt recomanable perquè hi han aspectes... Em queda un minut i voldria llegir un parell de coses importants que diu: «Hi han 25.585 explotacions que suposen un onze per cent de SAU –la superfície agrícola utilitzada–, i 1.616 que suposen un trenta-quatre per cent. Això, què ens mostra? Ens mostra que durant la crisi financera del 2018 els agents financers globals van descobrir un nou mercat on redirigir els actius que ja no eren rendibles en un sector immobiliari en fallida. Per tant, aquests oligopolis, aquests fons d'inversió, han destinat una part de la seva inversió a comprar i acaparar aquest terreny agrícola, que creiem que és un aspecte molt i molt important que està afectant greument la nostra petita i mitjana pagesia. L'article segueix..., me'n permeto una part petita. Francesc Pena, de Lleida, deia: «Hem hagut de diversificar-nos perquè últimament hem entrat molt capital forà que està acaparant les terres. Envien compradors de terra que parlen amb tots els propietaris i els compren o lloguen totes les parcel·les per crear grans finques. Són dues o tres empreses o fons d'inversió, només, però que tenen el capital necessari per moure el que faci falta. Segons recull una investigació de la Fundació Mundubat i la revista Soberanía Alimentaria, a l'Estat espanyol hi ha més de trenta fons d'inversió que inverteixen en agricultura alimentària que acaparen una gran part de producció d'aquestes terres. Nosaltres creiem que cal defensar la petita i mitjana pagesia contra aquest acaparament de terres, contra aquest oligopoli. Vam demanar, en el debat de política general, que s'inclogués la possibilitat de que la Generalitat tingués dret preferent d'adquisició de sòl agrari directament o mitjançant les seves empreses i entitats, com podria ser aquest reglament, el que es defineix en la llei d'espais agrícoles, exercint els drets de tanteig i retracte en cas de compravenda, permuta o dació en pagament. Per tant, entenem que és imprescindible defensar la petita pagesia o establir aquest dret de tanteig i retracte, establir-lo ja. I el que farem és votar «sí, a favor d'aquesta moció, i seguir insistint en que això sigui així. Senyora consellera, li deixem la revista per si li interessa llegir-se-la.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Ja he dit a l'anterior intervenció que segurament la partiria en dos, perquè se m'estava esgotant el temps. És evident que la crisi agrària i ramadera és central en el que està passant a la Catalunya rural, no només a Catalunya, sinó a la resta de països europeus, però entenem que hi ha altres elements que també expliquen el que està passant en el món rural i que, per tant, aquesta agenda rural ens ha d'ajudar a situar en el centre del debat polític. Una és evident: la crisi dels serveis públics i dels serveis comunitaris arreu del territori. És una crisi que ve d'antic, que és evident que no hem resolt en aquests quaranta anys de democràcia i que, a més, s'ha accentuat en els últims deu o quinze anys arran de la política de retallades. I és una crisi, també, fruit d'una desinversió continuada en infraestructures, en infraestructures que han de garantir que la gent de la resta del país també ha de poder accedir a serveis públics de qualitat en matèria d'educació, de salut, però també de cultura o de mobilitat arreu del territori. I hi ha, soterradament, també, una crisi d'oportunitats. La majoria de gent jove... Jo he viscut quasi tota la meva vida en un petit poble de la Segarra de dos-cents habitants; jo pràcticament no em vaig plantejar seguir vivint al meu poble quan vaig acabar d'estudiar, perquè evidentment sabia que no hi trobaria feina. I crec que aquesta és una crisi que es repeteix a molts llocs i que té a veure no només amb com s'han anat perdent oportunitats productives arreu del territori, sinó amb com les hem anat substituint. A la Segarra segurament tenim la sort –i la dissort– de que hi ha la cooperativa agrària, i, per tant, no hi ha un problema d'ocupació, però hi ha moltes zones del territori on les diferents ocupacions s'han anat substituint pel monocultiu turístic, i, per tant, hi ha poca demanda de feina, que és estacional i que, a més, és de baixa qualitat productiva. I és un problema que es repeteix arreu del territori. Que també necessitem una pensada, i necessitem una pensada ara que tenim per davant l'oportunitat d'aprofitar fons europeus, d'aprofitar fons públics, per generar polítiques d'estímul i per poder apostar per sectors productius que entenem que poden ser motor arreu del territori de Catalunya. I, després, hi ha un tema que sempre passa veladament i que per nosaltres no explica la crisi que viu el territori, però sí molts dels conflictes, que són les contradiccions que ens sorgeixen a l'hora de pensar la transició ecològica arreu del país. I som conscients que està generant conflicte, que generarà conflicte, però per nosaltres són conflictes parcials. Crec que és evident que l'actual model agrícola i ramader, que s'ha basat en l'accés a recursos energètics barats, a fertilitzants químics barats, a usos intensius de l'energia i de materials, també té data de caducitat. I, per tant, si no som capaços de construir la transició energètica en aquests espais econòmics, també faran fallida en el temps. I, per tant, el repte és com garantim que també tingui dret a la transició energètica el sector primari del nostre país. I això implica ser capaços de concertar polítiques al territori, i ser capaços de concertar-les amb els actors del món rural de la mateixa forma que ho fem amb la resta d'actors del país, perquè no són ni més ni menys que ningú. I, per tant, hi ha una cosa que per nosaltres és fonamental, d'aquesta agenda rural, i és que inverteixi la relació entre la ciutadania del món rural i els diferents governs de l'Estat. Perquè un dels elements que ha fet fallida en el nostre país arran de la política de retallades és la relació clientelar que s'ha construït en aquest país durant quaranta anys i que transformava l'oblit parlamentari que hem tingut durant molts anys en la Catalunya rural en una sort de mercadeig que encara vol continuar al nostre país i que vol continuar construint xantatge: «Si no hi ha jocs olímpics al Pirineu, potser no hi ha servei de rodalies al Pirineu. Aquesta no pot ser una relació justa entre un govern i el seu territori. I hi podríem posar el Hard Rock, hi podríem posar totes aquestes infraestructures que van aflorant. I, per tant, per nosaltres l'agenda rural és també la capacitat d'invertir aquesta relació: que sigui el món rural, que sigui la ciutadania del país qui es pensa a si mateixa, qui es fixa objectius i qui exigeix als diferents governs que compleixin els seus compromisos, i no al revés. Per tant, donarem suport a aquesta moció. Esperem que sigui una agenda rural que sigui capaç d'invertir aquesta relació que hi ha hagut entre els governs i els pobles i micropobles d'aquest país, i que sigui una agenda que sigui capaç de posar-se objectius i d'exigir al Govern que es posi les piles. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Presidenta, diputados, diputadas, consellera... Quería comenzar con una previa. Señor Juvillà, de verdad, respete... Creo que es bueno respetar las opiniones del resto de diputados. Está bien que venga usted aquí e intente hacer bromas de opiniones ajenas a las suyas, pero una cosa que he aprendido en todos estos años –duros años–, desde 2015, que soy diputado, es que respetar básicamente al resto de diputados y a sus opiniones es esencial para que podamos tener un debate simplemente democrático y que haya una cierta tolerancia en el mismo. Y, además, usted está en la Mesa. Por lo tanto, creo que estos valores los debería valorar. Usted forma parte de la Mesa, si no lo tengo mal entendido. Nada más, simplemente eso. [[Alguns aplaudiments.]] Ens trobem amb una segona part del mateix debat que hem vist abans. Evidentment, avui ens hem trobat amb la segona part declarativa d'aquestes mocions. S'assembla molt –de fet, cada cop més– el Govern real al govern alternatiu, i l'alternatiu al real, i inclús podrien aprovar i fer propostes conjuntes. Crec que, en aquest cas, estan molt buides. La d'Esquerra Republicana, de fet, encara està més buida, perquè sí, com ha dit la senyora Ibarra, doncs, és simplement un conjunt de declaracions que tots ens hi podríem sumar. Vostès parlen, evidentment, de la necessitat de que hi hagi una cohesió territorial real. Ho torno a dir: és evident que, perquè hi hagi una cohesió territorial real, hi ha d'haver una cohesió i una interrelació entre el món urbà i el món rural, que s'han vist influenciats durant tota la història. Abans no ho he dit, però una de les coses que més sobta actualment és que hi està havent una recuperació de la població al món rural –l'Observatori del Món Rural crec que del 2019 així ho indicava, i el del 2020 indicava que el 2019 ja hi havia hagut aquesta recuperació. I, de fet, aquesta recuperació creiem –i molts experts ho diuen– que serà encara més evident després de la pandèmia, amb fórmules..., noves relacions laborals –com el teletreball– que ens permetran, doncs, que el món rural també pugui servir, en aquest cas, per fer o per traslladar algunes de les activitats que formen part de la vida urbana, no?, per dir-ho d'alguna forma. Per tant, jo crec que bona part del que diuen són reivindicacions que tots podríem compartir. Nosaltres ja li avanço que el que farem és que ens abstindrem a tota la moció. No ens podem posar en contra de tot el que diuen, perquè és evident que és complicat, doncs, fer-ho, però no hi veiem més que tota una sèrie de propostes, tota una sèrie de fets, que ja haurien de fer o haurien d'assumir els... bé, en aquest cas, l'executiu. L'agenda rural, en aquest cas, ja s'està treballant. Per nosaltres l'agenda rural, al final, el que acaba suposant és, doncs, una retracció, un endarreriment, moltes vegades, del que es vol implementar o de les polítiques del món rural o de la mirada rural, que, en aquest cas, nosaltres creiem que no s'estan portant a terme. Ho tornem a dir i tornem a parlar del pressupost; podem fer moltes agendes rurals i molts treballs sobre el món rural, però ja ho hem vist en altres projectes que s'han portat a terme en aquest Parlament: si no hi han uns pressupostos per fer aquesta implementació, serà complicat. Creiem que és important per a l'equilibri i per a la cohesió del món rural, en aquest cas, de tota la nostra comunitat autònoma, de tot Catalunya, que aquest món rural i aquesta agenda rural puguin servir de contrapès o de fórmula d'equilibri, en aquest cas, amb el món urbà, però nosaltres no hi veiem una fórmula adequada. I n'hi posaré un exemple, ja per acabar –no tinc més temps–, del que diuen en aquesta moció. Vostès parlen, per exemple..., crec que és en el punt 1, lletra c, que parlen dels espais agraris, i també, més endavant, en el punt 6, parlen de desenvolupar la llei d'espais agraris per tal de protegir-los. És a dir, fan una reivindicació i, després, parlen d'una llei. Però és que aquesta llei ja es va aprovar en la legislatura passada. Doncs comencin a treballar, desenvolupin-la. Vostès són part dels grups que donen suport al Govern. No ens posin una moció perquè votem que vostès, en aquest cas, faran el treball que ja haurien d'estar fent. Doncs bé, sí, és una obvietat, com tantes altres, però... Nosaltres ens abstindrem –era un exemple. Està bé parlar del món rural, ja per acabar, però crec que, si anem a aquest ritme, ho passarem malament. Gràcies.
Gràcies, senyor García. En nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Sí; gràcies, presidenta. Simplement per traslladar l'abstenció en els termes que vaig explicar en l'anterior moció. Gràcies.
Moltes gràcies. Doncs, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Joan Carles Garcia.
Gràcies, presidenta. Bé, és un plaer, com han dit els meus companys, poder parlar del món rural aquí al Parlament de Catalunya. Estaria també molt bé que no es buidés el Parlament quan parlem del món rural, com malauradament també ha passat avui. Jo no podré fer una intervenció tècnica respecte a la moció d'avui, perquè, com a alcalde de poble rural, els meus votants no m'ho permetrien, no ho entendrien. És a dir, estem molt acostumats, al món rural, a sentir a parlar al Parlament de les solucions, de les solucions per evitar aquest desequilibri territorial que patim des de fa molt temps, i estem farts de sentir-ho durant molt temps i de que no hi hagi solucions definitives. És a dir, hi ha moltes vegades que de la Panadella cap a l'oest, d'Artesa de Segre cap al nord i de l'Hospitalet de l'Infant cap al sud, doncs, ens sentim bastant lluny de l'àrea metropolitana de Barcelona, i crec que ha d'arribar el moment de posar remei a tot això. Per tant, nosaltres, evidentment, votarem a favor de l'agenda rural, perquè creiem que és la solució. I, en aquest sentit, em quedo només amb una frase de tota la moció, una frase que diu: «Garantir el desplegament urgent d'aquesta agenda rural. Consellera, si ens en sortim, felicitats, perquè aquesta és la clau de volta de tot plegat: o ho fem de manera urgent o morirem –morirem. I no ho diem nosaltres. És a dir, hi ha un estudi –abans se n'ha parlat– de la UdL que diu això: «Aquesta és la Catalunya que ens espera. La pregunta és: és aquesta, la Catalunya que volem? O volem una Catalunya equilibrada territorialment? Evidentment que hi estem d'acord: desenvolupament integral del territori, desenvolupament equilibrat de polítiques adaptades a la diversitat de condicions rurals, justícia social, competitivitat, diversificació, economia, prosperitat, sostenibilitat demogràfica i territorial, cohesió del país, plena igualtat, etcètera. Portem molt temps parlant en aquests termes. Avui se n'ha tornat a parlar, s'han fet intervencions molt tècniques, però la gent de territori volem solucions. Volem solucions de manera urgent perquè ens estem morint, perquè el despoblament existeix i perquè els eixos que han de marcar el futur i que aquesta agenda rural marcarà –esperem– és el que ens va proposar l'altre dia en Lluís Corominas a la Comissió d'Agricultura, que és no despoblar, repoblar, arrelar –no despoblar, repoblar, arrelar. Si aconseguim això, salvarem el territori, tindrem cohesió territorial, etcètera, i tot el que ve al darrere; si no ho fem, no tenim país, no tenim cohesió territorial i morirem. Aquest estudi de la UdL diu que hi ha dos-cents municipis en risc de despoblament crític; risc de despoblament crític de dos-cents municipis de tot Catalunya. Vam fer una reunió amb les Eines per al Repoblament Rural, i allà ens deien: «Què podeu fer vosaltres, com a diputats? Què podeu fer, els nostres diputats de territori, a Barcelona? I se'n va parlar. I hi havia la companya dels socialistes, hi érem nosaltres, hi havia Esquerra..., hi havia molts partits. I tothom va entrar solucions: persones i benestar, repte demogràfic, transició ecològica, territori connectat a fibra, sistema agroalimentari, etcètera. I jo escoltava, i al final vaig pensar: «No, perquè això ja ho fan els tècnics i ja ho sabem. Nosaltres estem aquí per crear consciència col·lectiva de desequilibri territorial. O ens ho creiem o morirem. I ens ho hem de creure tots: no només els de territori, sinó els que sou de Barcelona. Perquè per què, com deia abans, cada vegada està, de la Panadella cap a l'oest, més lluny de l'àrea metropolitana de Barcelona? Per què ens sentim així? Perquè aquesta consciència territorial no existeix. Si avui parléssim de l'aeroport, estaria l'hemicicle ple; com que parlem de reequilibri territorial, doncs, hi falten molts diputats. Una de les conclusions de l'estudi del que parlàvem abans: en aquests municipis, per l'estructura demogràfica actual, només es podrà revertir la situació amb contingents de població migrada jove. Potser ho hauria de traduir al castellà per a aquells que, de temes de migració en nuestro solar patrio, no en volen saber re. I, finalment, perquè no em queda gaire temps..., canviar el relat. És bàsic que al relat les accions del món rural siguin vistes com a estratègiques, com a fonamentals per al país, per a tot el país. Cal interioritzar i traslladar a la consciència col·lectiva que ara és més necessari que mai canviar el discurs. Si aquesta és la Catalunya del futur, no només no serà una Catalunya independent, sinó que serà una Catalunya més dependent que mai, serà un país desequilibrat territorialment, serà un país mort. De nosaltres depèn quina és la Catalunya que volem del futur. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Meritxell Serret.
Gràcies, presidenta. Intentaré ser breu i llançar algunes idees sobre tot el que s'ha comentat. Evidentment, agraïm la possibilitat de negociar les esmenes amb la diputada Ibarra. Primer de tot, jo crec que hi ha una idea que crec que tots devem compartir: a base de victimisme i mantenint –que jo espero que no..., que siguem capaços de trencar el que bé deia el company Lucas Ferro, aquelles relacions «caciquils que hem mantingut– aquesta incapacitat de desenvolupar com cal el món rural no ens en sortirem. I per això l'aposta de l'agenda rural –que tots crec que hi estem d'acord– és que es basi en accions concretes, escoltant tots els municipis i tots els territoris i agents socials. I, sobretot, aquí..., dos elements que hi coincidim –accions concretes–: amb un sistema de governança que permeti donar transparència i fer seguiment de com es desenvolupen i s'implementen, i, sobretot, amb uns pressupostos. I aquí, evidentment, tots els grups parlamentaris que reclamen uns pressupostos ajustats espero que també defensin que s'acabi amb el dèficit fiscal i de finançament estructural que pateix Catalunya, i que en això també hi diguin sempre tot el seu suport. Aquesta moció, evidentment, no va per substituir el contingut de l'agenda rural; l'agenda rural s'ha fet amb molta participació, i aquesta moció l'únic que llançarà són els grans elements que creiem, com a esperit, que ha de tenir aquesta agenda rural. I aquí, senyors de la CUP, si us plau, fem esmenes i llavors podrem anar més al detall d'algunes de les propostes que han dit, que segur que ens hi podríem trobar, com en fer un acompanyament de desenvolupament territorial als projectes de regadiu –perquè són estratègics, els regadius, davant de la crisi climàtica–, com en continuar impulsant i fer front al repte que plantegen els fons d'inversió –que no només acaparen terres, sinó també explotacions, i, per tant, producció, que ens ve després depenent dels albirs d'alguns fons d'inversió–, i també en com en impulsem aquesta economia social que ens asseguri els serveis i també la innovació. Per acabar, és vital, per al desenvolupament rural, la igualtat. Sense dones al món rural, no hi ha relleu generacional, no hi ha diversificació econòmica, no hi ha innovació social. Per tant, dones sí, sempre. El món rural és estratègic. I perquè la tolerància ha de ser també sempre sobre els drets fonamentals, visca Catalunya lliure de feixisme. [[Alguns aplaudiments.]]
Hi ha hagut una petició de vot separada del punt número 2 per part de la Candidatura d'Unitat Popular. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Sí, senyor Cid.
Votació separada també del punt 6.f.
Alguna petició més? [[Pausa.]] Senyora Romero.
Votar separadament el 6.c.
D'acord. Molt bé. Doncs començarem votant el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat, amb 105 vots a favor i 29 abstencions. Votem ara el punt número 6, lletra c. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat, amb 82 vots a favor i 52 abstencions. Votem ara el punt 6, lletra f. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 106 vots a favor i 28 abstencions. I votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 114 vots a favor i 20 abstencions. Aixequem la sessió fins a les tres de la tarda.
Bona tarda. Reprenem la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures aeroportuàries]] [[302-00027/13]] Si ocupen els seus escons, començarem amb el punt vint-i-dosè de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures aeroportuàries que ha presentat el Grup Mixt. Per exposar aquesta moció, té la paraula la senyora Eva Parera.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tots. Bon profit, perquè em sembla que encara estem a mig digerir el dinar. Bé, doncs avui presentem aquesta moció, que creiem que és important que s'aprovi, perquè el que hem viscut el darrer mes i mig ha sigut com una mica surrealista tot, no? Aquí vam fer una interpel·lació en què el propi conseller va respondre d'una forma molt clara, vull dir, «no se'n va anar per les rames. Va dir: «Sí, sí, estem a favor d'una ampliació a l'aeroport del Prat. Hi van haver treballs, hi van haver tres taules institucionals on es va arribar a uns acords que també arribaven a la conclusió de que s'havia de tirar endavant l'ampliació de l'aeroport del Prat. El 2 d'agost s'anuncia, per part del Govern de l'Estat i per part del Govern de la Generalitat, un acord entre els dos governs per dur a terme aquesta ampliació. De fet, el propi president Aragonès va dir literalment: «Celebrem que l'ampliació de l'aeroport s'inclogui en l'aprovació del nou Dora. I el conseller Puigneró va dir –i ho cito literalment–: «Avui hem acordat fer del Prat un aeroport intercontinental amb connexió AVE amb els aeroports de Reus i Girona en vint minuts; la infraestructura que necessita l'economia del nostre país en els propers anys: menys low cost i més sostenibilitat. No puc estar més d'acord amb vostè, senyor conseller. Això és el dia 2 d'agost. El dia 3 d'agost, un dia després, surt la senyora Marta Vilalta, d'Esquerra Republicana, a fer una crida a Esquerra Republicana a sumar-se a la manifestació en contra de l'acord de l'ampliació de l'aeroport del Prat. El 9 d'agost, set dies després, ens llevem i veiem en els diaris que el Govern de l'Estat diu que paralitza el projecte per pèrdua de confiança manifesta amb el Govern de la Generalitat. I, automàticament, veiem Junts per Catalunya titllar de frívols a Esquerra Republicana. I haig de dir –que no serveixi de precedent– que no puc estar més d'acord amb Junts per Catalunya. És d'una frivolitat absoluta, tot això que ha estat passant. Això és un festival del despropòsit que ningú entén i a ningú se li ha explicat. I els ciutadans, de cop i volta, veuen com es passa d'una inversió de 1.700 milions d'euros, amb dos noves estacions d'AVE, amb una projecció intercontinental de l'aeroport, amb la creació de nous llocs de treball i amb un increment del producte interior brut del país en els propers anys, a res. I no saben per què, només veuen baralles entre els socis de govern. Per tant, creiem que és important aclarir, i és important que el Govern doni explicacions. Estan vostès tirant a la paperera la inversió més important en infraestructures dels últims deu anys de Catalunya. L'estan llençant a la paperera i no han donat cap explicació. Per tant, el que proposem aquí és que hi hagi un debat, un debat conjunt entre la Comissió de Polítiques Digitals i Territori i la Comissió d'Acció Climàtica i parlem. I que comparegui el Govern i que ens expliqui exactament què ha passat perquè en set dies s'arribi a un acord per a l'ampliació del Prat, es trenqui aquest acord, una part del Govern vagi a una manifestació en contra de l'ampliació i l'altra part s'oposi al seu soci de govern dient-li que són uns frívols. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. A continuació té la paraula, per defensar les esmenes presentades, el diputat senyor Marc Parés, en nom del Grup Parlamentari En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades. Bé, vostès ens plantegen una moció en la qual el que ens diuen és que cal un debat sobre l'aeroport, i més concretament sobre les discrepàncies que ha tingut el Govern al voltant d'aquest tema. Nosaltres estem d'acord que cal un debat. També és cert que a les comissions respectives això s'està produint o es produirà en les properes setmanes. També estem d'acord, doncs, que aquest debat s'ha d'abordar o que té sentit fer-lo a la Comissió de Territori i també a la Comissió d'Acció Climàtica, perquè el projecte en si té clarament aquesta dimensió ambiental que no cal deixar de banda. I nosaltres hem presentat una esmena, demanant que aquest debat no se centri únicament en les conseqüències d'una decisió concreta i un afer concret dins del Govern de la Generalitat, sinó que creiem que el que cal és un debat de fons, un debat profund sobre la qüestió. I, bé, malauradament no ens han acceptat l'esmena. Però deixi'm fer-los tres consideracions de per què nosaltres creiem que el que cal és un debat del model, un debat de fons. En primer lloc, abans de la pandèmia l'aeroport de Barcelona - el Prat tenia 55 milions de passatgers anuals amb un creixement del cinc per cent anual, que suposava que l'any 2023 podria arribar a la saturació de la infraestructura. Però és que, clar, hi ha hagut una pandèmia i hem passat dels 55 com a molt als 20 milions de passatgers anuals, i ara la proposta d'AENA ens vol fer arribar als 70 milions. Per tant, els números diguéssim que no tenen massa sentit en el moment actual. Per tant, ser conscients que..., i que el trànsit aeri europeu s'ha reduït un seixanta per cent. Per tant, aquí hi ha hagut una pandèmia que canvia l'escenari clarament de la situació i que ens obliga a reflexionar com ho fem, no? En segon lloc, la pandèmia també ha posat de manifest la forta dependència de la ciutat de Barcelona i del conjunt del país d'un sector, d'un monocultiu, com és el sector turístic i la necessitat de repensar-nos, no? I, per tant, com dependre únicament d'un sector econòmic ens fa ser molt poc resilients davant de crisis com les que hem viscut amb la pandèmia. I, per tant, tot i que sigui plausible i desitjable, no?, doncs, una recuperació del sector turístic a la ciutat de Barcelona i al conjunt del país, creiem que la pandèmia ens obliga a replantejar, a diversificar l'economia, a repensar el turisme i a apostar per un turisme més de qualitat, amb una major selecció de la demanda i no pas amb un increment de la quantitat del nombre de turistes, que és el que va associat al model de creixement aeroportuari que se'ns planteja. I, en tercer lloc, estem en una emergència climàtica, i, per tant..., és evident, no?, i a més a més la Unió Europea s'ha compromès clarament a assolir la neutralitat l'any 2050. Per tant, estem en una situació en què el que ens demanen..., el sentit comú diu que el que hem de fer és reduir les emissions de CO2, i a ningú se li escapa que el transport aeri, doncs, és un dels principals causants d'aquestes emissions de... [[Veus de fons.]] És significatiu. [[L'orador riu. Veus de fons.]] Bé, doncs els avions no emeten CO2, no? [[Veus de fons.]] Doncs els avions no emeten CO2. En qualsevol cas, els avions jo crec que emeten CO2 i crec que un viatge amb cotxe o un viatge en avió..., podem comparar quines emissions de CO2... [[Veus de fons.]] Bé, com ens movem. És així, no? Per tant, podem negar que els avions emeten CO2, però, en qualsevol cas, crec que en un context d'emergència climàtica el que hem de buscar és mesures per reduir aquestes emissions. I l'augment del nombre de vols crec que és contrari a la reducció de les emissions de CO2. Per tant, en aquest context de reducció dràstica del nombre de vols en els darrers anys, de col·lapse del monocultiu turístic i de múltiples evidències d'estar en una situació d'emergència climàtica, nosaltres el que creiem és que cal, doncs, un debat profund, i que, per tant, una proposta feta per decidir en unes setmanes de forma accelerada, de forma ràpida i amb un projecte ja imposat sobre la taula no és la manera d'avançar; entre altres coses, perquè no hi ha el consens necessari perquè això tiri endavant. Però, en qualsevol cas, com els deia, perquè el que creiem és que cal debatre sobre quin model volem, tenint en compte que la situació és molt diferent a la de fa uns anys, i, per tant, no podem seguir amb les mateixes receptes incrementalistes de creixement del passat i hem de revisar el model de fons. En definitiva –i acabo, eh?–, nosaltres creiem que cal aquest debat de fons perquè el que ens hi juguem és de quina manera sortim d'aquesta situació de crisi, i en podem sortir amb un model de resiliència, diguéssim, persistent, i, per tant, persistint en el mateix model econòmic que teníem abans de les crisis, no?, i, per tant, voler tornar a fer el mateix que fèiem abans, que sembla que és el que el Partit Popular ens planteja; podem sortir d'aquesta crisi amb un model de resiliència adaptativa, i, per tant, intentar-nos adaptar a aquesta nova situació de canvi climàtic, amb un nou model de capitalisme verd, i, per tant, no canviar res, però adaptar-nos a la nova situació; o el que nosaltres defensem, que és que cal una resiliència transformadora, i, per tant, canviar les bases del model i ser capaços de transformar aquest model en formes innovadores, d'innovar en nous models de desenvolupament territorial, canviar els nostres hàbits en l'ús del temps, en l'ús de l'espai, i també en l'ús de la mobilitat. I per tot això creiem que el que cal és un debat de fons, però no en els termes que se'ns planteja a la moció. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies. I a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, senyora presidenta. Conseller, diputades, diputats, és coneguda la posició del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar respecte a l'ampliació de l'aeroport. Nosaltres creiem que el desenvolupament de l'aeroport de Barcelona és una reivindicació històrica de la societat catalana i és una infraestructura fonamental per a la recuperació econòmica del país. En només deu anys l'aeroport de Barcelona ha duplicat el seu trànsit. Estem connectant, en aquests moments, 371 rutes, tres-centes d'elles amb destinacions internacionals, quaranta-set de llarg radi, entre les quals destaquen les quinze destinacions a Amèrica del Nord, sis a Llatinoamèrica i set a Àsia. L'any 2019 –s'ha repetit fins a la sacietat– va ser una data definitòria, en el sentit de que aquest any les instal·lacions van aconseguir el seu rècord històric de trànsit: quasi 53 milions de passatgers i 117.000 tones de càrrega de gran valor afegit que es van transportar des de l'aeroport de Barcelona. En l'actualitat, les instal·lacions de l'aeroport alberguen fins a 1.050 empreses, cosa que suposa 39.000 llocs de treball directes i 116.000 llocs de treball indirectes. Per nosaltres no hi ha dubtes que disposar d'un aeroport amb connexions europees intercontinentals consolidades i denses és imprescindible per a la competitivitat de l'economia de Barcelona, de la seva regió metropolitana i del conjunt del país, per ser competitius amb altres aeroports amb les mateixes característiques i a les mateixes regions econòmiques, com pot ser Madrid, Amsterdam, Milà, Roma, Viena o Munic. I que nosaltres coneguem –i hem estat analitzant diversos sistemes aeroportuaris–, no hi ha cap hub que estigui format per dos aeroports que es connectin per tren. Altra cosa és que els aeroports de Girona i de Reus tinguin connexió amb trens amb la regió metropolitana i a l'inrevés, des de la regió metropolitana cap a Reus i Girona; hi estem d'acord. També creiem que l'aeroport de Barcelona - el Prat està arribant als seus nivells de saturació i quan torni a agafar els seus ritmes actuals postpandèmia, doncs, arribarem a aquesta situació. Necessitem passar a noranta operacions per hora, que és un increment plenament compatible amb la protecció ambiental i amb la convivència amb els veïns i les veïnes. Nosaltres estem d'acord amb l'acord, valgui la redundància, a què el vicepresident del Govern, el senyor Puigneró, i la ministra de Transports, la senyora Raquel Sánchez, van arribar el 2 d'agost, que permetia aquest tema i seguir avançant i analitzant, no?, a través d'un pla director. Hem constatat les divisions que s'han produït al Govern de Catalunya; han estat públiques i notòries. Com també ha estat públic, i votat en aquesta cambra, que hi ha una majoria en el Parlament de Catalunya, senyores diputades i senyors diputats, que està a favor d'aquesta transformació i d'aquesta ampliació de l'aeroport del Prat, a través d'un pla director que acabarà definint totes aquestes qüestions. I ja l'hi dic, senyor vicepresident –si hi hagués el president del Govern també l'hi diria–, d'aquí a quatre mesos preguntarem com es dona compliment a aquest acord parlamentari. Esperem que es compleixi, malgrat que hi hagin grups, algun grup de la coalició que no li agradi, però la majoria del Parlament és la que és respecte a aquesta qüestió. Nosaltres seguim dient: «Govern de Catalunya, Govern d'Espanya, dialoguin, i que el pla director defineixi el com i el quan d'aquesta ampliació. Si no, qui hi perdrà és l'economia de Catalunya en el seu conjunt; l'economia de Catalunya, que vol dir les empreses de Catalunya, però també les treballadores i els treballadors que treballen en aquestes empreses, les noves oportunitats de treball. Nosaltres seguim dient que no podem deixar passar aquesta oportunitat, que de moment sembla que el Govern de Catalunya l'està deixant passar, i que és necessari tornar a recuperar l'esperit de l'acord del 2 d'agost al que van arribar el vicepresident del Govern de Catalunya i la ministra de Transports. Gràcies. Ah, i per anunciar que, com que el conseller Puigneró compareixerà la setmana que ve a la Comissió de Territori i també hi han sol·licitades diverses compareixences, no creiem necessària aquesta comissió específica que es demana i, per tant, no hi donarem suport.
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Andrés Bello.
Buenas tardes, señora presidenta. Señor vicepresidente, señores diputados, una vez más, nos traen a este Parlamento el asunto de la ampliación del aeropuerto de Barcelona. Como saben, el Consejo de Ministros aprobó, el pasado día 28 de septiembre, el Dora, el documento de regulación aeroportuaria para el periodo 2022-2026, en el que no se incluye la ampliación de dicho aeropuerto. Parece, por tanto, que este asunto ha perdido actualidad. No obstante, adelanto que vamos a votar afirmativamente. Y lo vamos a hacer, porque creemos que conviene un debate parlamentario sereno, en el que podamos entender la posición de cada uno de los partidos de esta cámara y, especialmente, de los dos gobiernos que han intervenido en el debate público. Pocas veces, la verdad, pocas veces en la vida se puede ser testigo de una negociación entre dos gobiernos, pero en el que cada uno está formado con dos socios y que cada uno defiende cosas distintas. Pocas veces se ve en la vida. Hemos tenido suerte de verlo en directo. Así ha pasado que, en el Gobierno de España, en el que mientras el Ministerio gobernado por el Partido Socialista defendía la ampliación, desde la vicepresidencia –no recuerdo el número de vicepresidencia–, apoyada por la alcaldesa de Barcelona, se defendía lo contrario. Bueno. Y respecto al Gobierno de la Generalitat, la ponente, la persona que ha presentado esta moción ya ha estado dando suficientes datos –hay más, pero yo creo que ha dado unos cuantos bastante reveladores– de las diferentes posiciones entre la vicepresidencia, que está aquí presente, nos honra con su presencia, y el presidente del Gobierno, entre Junts y Esquerra, que además luego cambian de posición. Bueno, nos lo expliquen; yo creo que no está de más. También será interesante debatir sobre los motivos del rechazo de esta inversión de 1.700 millones de euros, que además –yo creo que es una cosa importante que tenemos que tener en cuenta– no serían pagados por los contribuyentes –yo no sé si esto lo hemos tenido claro–, sino por los usuarios del aeropuerto. Es decir, directamente por las compañías aéreas a través de las tasas por el uso de la infraestructura aeroportuaria e indirectamente por los pasajeros, mediante la repercusión de dichas tasas en los billetes de avión. El principal impedimento argüido para oponerse a la ampliación ha sido el impacto medioambiental y, en especial, la afectación a la laguna de la Ricarda. Y, efectivamente, conviene debatir, conviene debatir sobre la posibilidad de aplicar medidas medioambientales compensatorias, creando lugares con características similares –no iguales, similares– en otros lugares del delta, dado el nivel freático de la zona. En cambio, no creo que merezca la pena debatir –supongo que lo haremos, pero no creo que merezca la pena– sobre el argumento real de oposición de los partidos nacionalistas, y es que se trataba de una inversión de 1.700 millones de euros que venía de la mano del Estado, lo que podía poner en cuestión su permanente discurso de agravios frente a aquel. Y tampoco creo que merezca la pena debatir sobre la solución mágica que plantean: la transferencia del aeropuerto de Barcelona a la Generalitat de Catalunya. Esto sirve para todo. Esto es como el bálsamo de Fierabrás. Cualquier problema que tengas, se soluciona con la transferencia. A su incompetencia y mal gobierno habitual, hay que añadir un dato importante: que en la actualidad AENA es una empresa de la que cotiza en bolsa un cuarenta y nueve por ciento de sus acciones, y es muy probable que a sus accionistas no les pareciese una buena idea que les usurpasen una parte fundamental de su empresa sin indemnización. Puedo adelantar que, como resultado de ese debate, podremos observar una vez más cómo el separatismo y la izquierda son los principales enemigos del progreso económico de Cataluña. Sus políticas ahuyentan a los inversores y dinamitan los proyectos que revertirían en el bienestar de los catalanes. El separatismo y la izquierda son los responsables de la decadencia de Cataluña. Creemos, por tanto, que conviene debatir, por lo que, como ya se ha dicho, votaremos afirmativamente. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, bona tarda. Bé, el nostre vot serà contrari a la moció presentada pel Grup Mixt. Compartim la necessitat de parlar del que passa amb relació a l'aeroport del Prat, perquè entenem que hi ha serrells que s'han resolt de forma ambigua i que no han quedat del tot aclarits, perquè..., és a dir, la mobilització popular sí que és veritat que ha parat el projecte que s'havia presentat i que afectava la Ricarda, però nosaltres, de cara al futur, el que volem és que no quedi cap dubte que es descarta qualsevol ampliació, inclús ampliacions alternatives, succedanis, o ampliacions que afectessin els aeroports de Reus i Girona. Llavors, vostès, a la seva moció, demanen que es faci conjuntament la Comissió de Territori i la Comissió d'Acció Climàtica perquè se'n parli. Però, a veure, nosaltres..., vaja, no sé si vostès n'estan al cas, però a la comissió del canvi climàtic tot això ja s'ha discutit. Tenim el president de la Comissió d'Acció Climàtica aquí, amb el que, en el marc d'aquesta comissió, es va obrir el debat. El que passa, que vostès no hi eren, en aquella comissió, però aquest debat s'ha fet en el marc d'aquella comissió. I la comissió..., en el marc de la Comissió de Territori es farà la setmana que ve. El vicepresident Puigneró hi ha de comparèixer i, a part, hi ha sol·licituds de compareixença d'UGT, Comissions, Foment i Pimec que s'han de resoldre i a les que també s'adjuntaran noves sol·licituds de compareixença d'entitats socials en defensa del medi ambient. Nosaltres estem d'acord, eh?, en que hi ha d'haver una discussió, que ha de ser profunda i detallada. I, bàsicament, aquest parlar-ne de forma profunda ha de ser per acabar amb ambigüitats, ambigüitats que..., ara em referiré al grup dels comuns, perquè hi ha coses que no acabem de veure, hi ha literalitats que ens costa veure fins on arriben, no? Em refereixo al fet que fa poc es va discutir una moció on vosaltres vau introduir que estàveu en contra de l'ampliació de l'aeroport amb relació al projecte, i vau afegir «el projecte inicial. Què vol dir que s'està en contra de l'ampliació del projecte inicial? Que en projectes que fossin diferents, doncs, sí que hi estarien a favor? Bé, per resoldre tots aquests interrogants sí que entenem que se n'ha de parlar. Nosaltres sí que posem la nostra postura de forma clara i diàfana sobre la taula, que és que nosaltres apostem per un decreixement de l'activitat aeroportuària per reduir emissions, i això vol dir no ampliar l'activitat aèria. Perquè l'única manera que tenim de que no hi hagi més emissions és que es redueixi l'aviació, i vol dir no ampliar l'aeroport del Prat, tampoc els de Reus i Girona, tampoc fer una ciutat aeroportuària, tampoc fer una terminal satèl·lit, tampoc fer un allargament de la pista en una o altra direcció, que hi hagin canvis en les operacions de pista... Estem en contra de tot això. I evidentment que també estem en contra de fer afectacions als espais naturals del delta, inclosos no la Ricarda sinó tots els espais agrícoles, i no només els que tenen la condició, no?, d'especialment protegits per la Xarxa Natura 2000. Per tant, al que emplacem al grup que ha proposat aquesta moció és que participi a la Comissió de Territori que es farà la setmana que ve, en la que es discutirà àmpliament i sobradament sobre aquest tema. I també demanem al vicepresident que si ha de fer més reunions amb la ministra, doncs, el que aprofiti és per demanar-li un traspàs de competències immediat. Perquè només que nosaltres puguem gestionar l'aeroport –no només el del Prat, sinó la resta d'aeroports que estan sota mans del Govern espanyol–..., és la manera perquè puguem implementar totes les previsions, totes les exigències de la llei del canvi climàtic, aprovada pel Parlament de Catalunya el 2017 i que té tota una sèrie d'objectius que són d'obligat compliment, i està clar que en mans del gestor actual de les infraestructures és impossible portar a terme totes les previsions de la llei del canvi climàtic. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, conseller... Bueno, esta es una de esas mociones que a mí me duelen, que a mí me dan muchísima pena. Me duele el tema, me duele la problemática en sí. Yo creo que en Cataluña ya somos muchos a los que nos duele la situación por la ruptura de la convivencia; yo quiero creer que a casi todos nosotros, menos a alguno de los ciegos que está ahí metido en esa huida hacia adelante, muchos de los cuales yo creo que están aquí dentro. Creo que fuera a casi todos nos duele Cataluña. Y, luego, a cada uno nos duele un poquito más, pues, dentro de las áreas en las que hemos trabajado, en las que más conocemos. Yo creo que ayer les dolió mucho a los profesores de universidad, les dolió a Susana, a Rafael, a Isabel. Estoy segura de que les dolía muchísimo ver la situación hacia dónde se están dirigiendo las universidades en Cataluña. Otros días les toca a los periodistas, cuando ven hacia dónde va, pues, la televisión pública catalana o los medios de comunicación públicos catalanes. Y a mí me duele cuando veo estos debates sobre las infraestructuras, sobre el transporte y sobre el medio ambiente. Me duelen las infraestructuras en Cataluña y me duele el medio ambiente en Cataluña; me duele hacia dónde están yendo los dos. Porque en Cataluña llevamos años, muchos años –en realidad, esto viene de mucho más atrás–, pero se ha agravado y se ha hecho notar sobre todo en estos últimos diez, quince años. Esto no es nuevo –no es nuevo–, no es una cuestión técnica ni es una cuestión medioambiental; es una cuestión, sencillamente, de buscar la confrontación y de la parálisis total de un gobierno sin rumbo, que es lo que tenemos aquí en Cataluña desde hace años. Por eso, vamos, me sorprendía, cuando vi que ayer le respondía a mi compañero Nacho que si «algú té algun dubte que si Catalunya fos un estat independent no tindríem ja un aeroport intercontinental. Yo creo que lo que..., bueno, a mí me entra la risa, porque yo creo que lo que les sorprendería, lo que nos sorprendería a todos, es que si el Govern de la Generalitat, que no es capaz de gestionar una comunidad autónoma, gestionase muchas más cosas, el rumbo por el que va ahora mismo nos llevaría a una situación absolutamente caótica, de retroceso y de pérdida de oportunidades, que es la que muchos peleamos por no llegar a ella. Venía..., el fin de semana estuve en Madrid y vi..., y justo en el metro me dieron un mapita –a mí me sorprendió que todavía den papeles de..., mapas en papel– y estuve entretenida un rato mirando las líneas y después hice algunas comprobaciones. En Madrid, en los últimos veinte años, el metro se ha ampliado más de ciento cincuenta kilómetros; aquí en Cataluña [[alguns aplaudiments]] –en Cataluña– apenas cincuenta. Seguramente ustedes me dirán que es por el déficit fiscal... [[Remor de veus.]] Bien, el presupuesto invertido es prácticamente el mismo, señores. [[Remor de veus.]] Ustedes se han gastado 6.000 millones en ampliar la línea 9 de metro, una línea que se tenía que haber hecho completa por 2.000 millones [[alguns aplaudiments]] ; llevan 6.000 y no han hecho ni la mitad –ni la mitad. Esos cincuenta kilómetros son contando el metro, el tranvía y el ferrocarril de la Generalitat. He sido perfectamente generosa; no es una cuestión de dinero, es una cuestión de pérdida de rumbo y de falta de miras y de voluntad. Desde luego, tienen en la cabeza otras cosas. Y en medio ambiente tres cuartos de lo mismo; parece que este debate sea un debate sobre medio ambiente. Las energías renovables en Cataluña..., hemos estado prácticamente diez años sin construir ni un solo parque eólico en Cataluña. En España, el 28,3 por ciento de la energía viene de eólica o solar; aquí en Cataluña, apenas el siete por ciento. Yo creo que si queremos hablar de medio ambiente tenemos mucho de lo que hablar. Les quería decir también que este debate no es viejo. Leía aquí una noticia: «La falta de decisión sobre el Prat permite al PP potenciar Barajas. Esto podría parecer que es de hoy y dirían: «Joder, pero habla del PP, en vez del Partido Socialista. Este debate es de 1998, y el debate era exactamente el mismo. Ahí hablaban: «Es imprescindible disponer de los estudios medioambientales que permitan decidir la mejor alternativa. Esto es exactamente lo mismo que están diciendo ahora por paralizar una infraestructura por la falta de rumbo de este Govern de la Generalitat. Nosotros lo tenemos claro, lo tenemos muy claro: nosotros apostamos por el aeropuerto, apostamos por el medio ambiente, apostamos por el progreso y apostamos por el futuro, que creemos que son perfectamente compatibles si nos centramos en lo que necesitan los ciudadanos. Así que, si algún día quieren mirar hacia adelante sin pisotear a nadie, en lugar de mirar hacia atrás, pues aquí nos encontrarán. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Vicepresident, diputades, diputats, bé, en primer lloc, celebro l'interès del Partit Popular de parlar sobre aeroports catalans, i els convido a participar, d'ara endavant, a les reunions de la Comissió de Polítiques Digitals i Territori, perquè si la memòria no em falla, fins a data d'avui encara no hi han participat. Li ho dic amb tot el respecte al seu grup, eh? El PP potser aviat tornarà al Govern d'Espanya, i l'actual Govern de Madrid, el més progressista de la història, sembla que està ajornant tots els grans reptes actuals relacionats amb Catalunya, és a dir, ni reforma de la LOFCA, la Llei de finançament autonòmic, caducada el 2014, ni traspàs de rodalies, ara tampoc ni ampliació del Prat, ni reversió de la secular discriminació en la inversió pública de l'Estat a Catalunya, ni diàleg polític real sobre les causes del conflicte... Per tant, pregunto a PSC i a comuns: potser caldrà esperar que un govern del PP enfoqui de debò totes aquestes qüestions? Nosaltres, per tant, amb relació a la petició del Grup Popular, entenem que, atès que el vicepresident va demanar de manera voluntària de comparèixer dimecres vinent a la comissió, aquest debat que proposen creuat no té sentit i, per tant, hi votarem en contra. Ara tenim tres minuts per parlar d'aeroports, i aquí s'hi fa molta demagògia: el trànsit aeroportuari només genera l'1,5 per cent de les emissions de CO2, que s'han de reduir, però, en canvi, el trànsit rodat és d'un quaranta per cent, l'habitatge és entre un trenta i un quaranta per cent. I, en canvi, pels aeroports entra més d'un 1,5 per cent del valor afegit d'una economia: entra el talent, entren les inversions multinacionals, entren els grans esdeveniments globals... Per tant, doncs, tenim Barcelona, que ha estat l'aeroport d'Europa que més ha crescut en els últims deu anys, de 27 a 53 milions, el que més ha crescut en percentatge, cap altre aeroport no s'ha duplicat en trànsit; doncs és una llàstima perdre aquesta oportunitat d'ampliar aquest aeroport i no podem fer tard, en aquest sentit. A més, Barcelona no és capital d'estat ni és seu de cap companyia de bandera que alimenti vols de connexió; per tant, encara té més mèrit aquesta posició, la sisena en el rànquing, l'any 2019. Però, bé, sense haver de tocar la Ricarda, que és la proposta que el vicepresident i el Govern de Catalunya com a bloc han anat generant i han anat defensant, sense tocar la llacuna de la Ricarda, a l'aeroport del Prat s'hi podrien guanyar vols intercontinentals, que són els que més valor afegit aporten a l'economia d'un territori. Per exemple, la terminal T1 podríem alliberar-la de companyies de baix cost; en qualsevol país normal totes les companyies de baix cost estan en aeroports o terminals secundàries. Podríem alliberar fins a trenta fingers de la T1 que ara serveixen per volar a tres-cents i a quatre-cents quilòmetres per les grans companyies asiàtiques i americanes que fa anys que demanen de venir al Prat. No té sentit, per exemple, que l'any 2019 el vol de Barcelona a Oakland, que és l'aeroport de Silicon Valley, estigués castigat a la punta de la terminal 2, una terminal sense sala VIP, amb obres permanents, deixada de la mà de Déu; dones una mala imatge a la gent que ve de la capital tecnològica del món a Barcelona, al World Mobile Congress, si arriben a aquella punta de la terminal T2 i no a la B24 de la T1. Per cert, Norwegian, en plena pandèmia, va anunciar que marxava de Barcelona i ningú del Govern més progressista de la història va perdre un minut de son. En canvi, van concentrar els seus esforços a fer un rescat de 54 milions a la companyia aèria Plus Ultra, que no sé quin valor afegit aporta, i un rescat que ha estat molt qüestionat també fins als tribunals. Avui també el professor Germà Bel publica un article al diari Ara: «Sense tocar la llacuna de la Ricarda, es pot fer servir la pista nord de l'aeroport, més llarga que la pista del mar, per fer-hi alguns enlairaments. Per tant, podríem passar de la limitació actual de setanta-vuit vols per hora fins a noranta vols per hora, amb un soroll per sota dels seixanta-cinc decibels. AENA, a Madrid, ha destinat 170 milions d'euros en els últims deu anys a posar doble vidre per aïllar 12.200 habitatges. Per què no es fa això a Gavà? L'interès d'unes urbanitzacions que es van fer allà quan ja hi havia l'aeroport passa per davant dels interessos dels catalans? Són coses que es poden fer sense allargar la pista i podem guanyar vols intercontinentals ara, sense gastar ni un euro a l'aeroport del Prat. Bé, i per acabar, AENA és un sistema encara únic a Europa de gestió centralitzada d'aeroports, de subsidis creuats entre pocs aeroports que guanyen beneficis que es reparteixen amb una gran quantitat d'aeroports que perden beneficis. Això va en contra de la llei europea, perquè trenca el level playing field, la competència entre els aeroports europeus. El mateix passa amb Puertos del Estado, que té també un sistema de subsidis creuats, en contra del que el Reglament del Parlament Europeu aprovat el 2016 disposa. I acabo. Espanya lidera des de fa molts anys el rànquing d'incompliments de la Comissió Europea, fins al punt que la jurista Araceli Mangas de Salamanca va escriure, el 2015, al diari El Mundo: «No creo que España sea un estado de derecho europeo. De llavors ençà hem empitjorat encara més. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Eugeni Villalbí.
Presidenta, vicepresident, diputats i diputades, bona tarda. Avui m'estreno aquí al faristol parlant d'un tema bastant recurrent, que és aquesta inversió fantasma d'AENA, i em sumo a les peticions dels companys de Junts, de la CUP i dels comuns, invitant el grup proposant que la millor manera de parlar de les qüestions és participar de les comissions, i anunciar-los una qüestió que segurament no saben: que a la Comissió d'Acció Climàtica ja hem començat aquest debat, que el vicepresident, a la comissió de la setmana vinent, vindrà a comparèixer i que, per tant, nosaltres hi votarem en contra, d'esta moció, perquè els debats ja s'estan produint i aquests debats que vostès plantegen ja estan duent-se a terme. Un debat que nosaltres també volem portar més enllà –i ens sumem a les peticions de la CUP i dels comuns–, per parlar no només de la inversió en si, sinó del canvi necessari de model. Perquè, de fet, AENA ens ha estat parlant constantment de la necessitat de la inversió per construir i fer de l'aeroport de Barcelona un hub, però molt sovint no ha parlat d'altres parts d'aquest projecte. Si em permeten la broma, l'arquitecta Maria Sisternas, en un article publicat a l'Ara, ja que abans també parlàvem d'articles, intentava posar una mica de llum a la foscor d'aquest projecte d'AENA, i parlava d'una altra part del projecte que no en parla ningú –no en parla el PSC, no en parla AENA, no en parla el PP–, en aquesta proposta de debat, i és del desenvolupament d'un total de 328 hectàrees de sòl al costat de la Terminal 2. Perquè ens entenguem, estem parlant d'una superfície equivalent a la meitat del districte de l'Eixample, amb un potencial de sostre edificable d'1,8 milions de metres quadrats, un nou districte econòmic amb una dimensió equivalent al barri del Poblenou o de la Marina del Prat Vermell, un veritable pelotazo de construcció d'hotels, de comerços i de serveis. Per tant, l'objectiu real d'AENA era transformar Barcelona en un hub? O l'objectiu real d'AENA era construir i desenvolupar un pelotazo de dimensions colossals per beneficiar aquest 49 per cent d'accionistes privats que té? L'aeroport, de fet, ja podria ser un hub. Aquest debat –no sé quin diputat ho apuntava, em sembla que era la diputada de Ciutadans–, en un article dels anys noranta..., fa molts anys que els partits independentistes –i alguns en algun altre moment que no ho eren, però igualment defensaven els interessos de Catalunya–..., els catalanistes defensaven que Barcelona i l'aeroport de Barcelona pogués transformar-se en un hub. I, de fet, tenim la infraestructura perquè ho sigui –el diputat Tremosa més o menys ja ho apuntava. El problema és que ens estem construint argumentaris basats en mentides. No és necessària la inversió que ens planteja AENA i tal com ens la planteja AENA perquè l'aeroport del Prat sigui un hub. I m'imagino i faig l'exercici imaginari de què ens hauria passat, i segurament a hores d'ara tindríem pista, no tindríem Ricarda, tindríem pelotazo i no seria un hub. El que cal és una voluntat real d'abordar i fer un canvi de model, com alguns partits plantegem, perquè en el que estem és en un context d'emergència climàtica, sigui un dos, sigui un cinc, sigui un vint per cent d'emissions. El que hem de plantejar és: qualsevol projecte necessita ser abordat des del context d'emergència climàtica, i aquest projecte no ho feia. Aquest projecte plantejava afectar zones protegides. I alguns de vostès es pensa que AENA hagués ofert les 328 hectàrees de sòl comercial per compensar les afectacions a la Ricarda o al parc agrari? Els beneficis se'ls quedaven per a ells, i los costos ens els posaven a l'esquena de tota la ciutadania, a l'esquena dels espais protegits. El que cal és fer un canvi de model. I el que plantegem és un model aeroportuari català que tingui una visió més àmplia que uns centenars de metres d'una pista de l'aeroport de Barcelona, que miri totes les infraestructures existents sense necessitat de construir noves infraestructures, que aprofitem tot el potencial de l'aeroport de Reus, d'Alguaire, de Girona i de Barcelona, que els interconnectem amb alta velocitat, sí, que ens plantegem també límits de creixement: no podem créixer de manera il·limitada. I se m'està acabant el temps –mala experiència per ser la primera vegada. El que vull dir és que necessitem plantejar el canvi de model i, senyors i senyores del PSC, no l'estan plantejant. No és que no tinguem model, és que en tenim, però no és el mateix que el seu. Vostès fan greenwashing, vostès fan uns titulars verds molt bonics, però quan anem a l'arrel dels problemes vostès són els primers negacionistes climàtics, perquè no hi ha cap projecte que abordi l'emergència climàtica com l'han de fer. Vostès són on han estat sempre, al segle XX i abraçats a l'IBEX 35. I nosaltres volem fer un canvi de model i volem fer un pas endavant. El que hi ha hagut aquí és un xantatge [[alguns aplaudiments]] : el projecte és el que nosaltres volem, com nosaltres volem, amb l'impacte social que nosaltres volem, amb l'impacte ambiental que nosaltres volem o fem un Scattergories: ens emportem la inversió i aquí no hi ha inversió. Doncs no ens hem doblegat davant del seu xantatge. En resum i per acabar, mai hi ha hagut una voluntat real d'inversió. El que hi ha hagut és una cortina de fum, una inversió fantasma per tapar aquest projecte especulatiu que hi havia al darrere. I quan han vist que al davant el Govern no es doblegava, que plantejava un consell tècnic amb propostes concretes i amb l'emergència climàtica posada al centre, vostès el que han fet és partidisme barroer i emportar-se la inversió de Barcelona, volent fer culpable la Generalitat de la no inversió, quan aquí els únics culpables de la no inversió són vostès. [[Aplaudiments.]]
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula ara la diputada senyora Eva Parera.
Gràcies, presidenta. Mirin, a mi no em donin lliçons de feina des dels seus seixanta-cinc escons, perquè es pot dir moltes coses sobre mi, però que no treballo, no; i això sí que no ho penso acceptar. I qui em coneix bé, ho sap. Jo no vull debatre el model. No han entès res o no volen entendre res. No volem debatre el model, volem explicacions del que ha passat entre el sí i el no. El debat ja l'hem tingut, l'hem tingut en infinitat d'ocasions i en infinitat de comissions. Que el Govern voti que no vol donar explicacions ja és que ni em sorprèn, perquè, si no, ja les hagués donat motu proprio. Però, senyors del Partit Socialista, o sigui, són vostès oposició; que no ho han entès encara? Són vostès oposició. Es veu que es posen la paraula «Govern a la targeteta i s'obliden de que són vostès oposició. No poden –no poden– venir aquí a dir «volem un aeroport; fer una moció dient «volem l'ampliació de l'aeroport, i ara negar-se a que el Govern doni explicacions de què ha passat. És que és molt hipòcrita, tot això. Per favor. És que potser també vostès han de donar explicacions per què en el Consell de Ministres no s'aprova en el Dora aquesta inversió, perquè no necessiten el Govern per a res, no els necessiten per a res. I no ho aproven i venen l'endemà aquí fent-nos una moció dient: «És que necessitem l'ampliació. Seguim debatent. I tant, seguim debatent, seguim debatent com llancem oportunitats! De debò, no és tan difícil. Governar és gestionar, i gestionar és donar explicacions d'aquelles decisions que es prenen. Això és transparència. I avui aquí es vota «no a la transparència. Doncs ens sap greu. Podem debatre, seguirem debatent. Clar que s'ha de debatre el model, si és que jo no dic que no –jo no dic que no. Però el que necessitem saber és què ha passat. Com es pot sortir d'un anunci entre dos governs de «tenim una ampliació acordada a dir «ara ja no la fem. Com és possible? Per favor, no té cap sentit. Lamento moltíssim aquest exercici de manca de transparència que s'ha fet avui en aquest Parlament. Gràcies.
Molt bé. Doncs procedim a la votació d'aquesta moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les infraestructures aeroportuàries. Comença la votació. La moció ha estat rebutjada amb 20 vots a favor, 103 vots en contra, 8 abstencions i una persona que no vota. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les iniciatives per a regular el sector audiovisual]] [[302-00028/13]] Passem a la següent moció. És el vint-i-tresè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les iniciatives per regular el sector audiovisual. Està presentada pel Grup d'Esquerra Republicana i, per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Raquel Sans.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, el passat mes de juliol, des del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, vam plantejar una interpel·lació a la consellera Vilagrà, on situàvem un tema de debat i també de preocupació que les últimes setmanes ha anat agafant volada. Es tracta de la regulació audiovisual, d'acord amb les directives europees, per tal d'adaptar tant la normativa estatal com la normativa catalana a la realitat d'un mercat, el de l'audiovisual, que els darrers anys s'ha transformat a través de la digitalització i que s'ha globalitzat. Segurament, la suma d'aquest context de digitalització i de globalització, amb el fet que en la darrera dècada a Catalunya ha faltat determinació per renovar les polítiques públiques en aquest àmbit, ha contribuït a l'estancament o fins i tot al retrocés de l'ús social de la llengua catalana. Les dades disponibles, sobretot pel que fa als hàbits de la població jove, són prou significatives; diria que alarmants. I això ha fet revifar la idea que, si no guanya presència en l'oferta audiovisual, la llengua catalana està condemnada progressivament a la marginalitat. La irrupció de nous actors globals, com Google, Facebook, Amazon, Netflix o YouTube, ha determinat nous hàbits de consum, i tots els estats europeus –tots– han optat per una regulació que protegeix la singularitat de les seves llengües en aquest context de globalització. Tots els estats han fixat quotes i han garantit un percentatge mínim d'inversió en producció audiovisual local i també en doblatge, importantíssim també per poder disposar d'una oferta prou àmplia i prou atractiva, especialment si pensem en el públic infantil i juvenil, que és el que més ens amoïna i en el qual hauríem de dedicar més esforços. Però Catalunya i el català no disposen, malauradament, de les eines i de les competències de qualsevol d'aquests estats i, per tant, la protecció de la llengua queda supeditada a la legislació estatal. I què ens hem trobat? Doncs ens hem trobat que el que hem pogut conèixer de la transposició de la legislació espanyola proposada amb retard a través de l'avantprojecte de la ley general de comunicación audiovisual ha estat molt decebedora. Conservadora, mercantilista, centralista, al servei dels grans grups i absolutament –absolutament– insensible a la protecció de la diversitat lingüística i cultural. És per això que plantegem aquesta moció, perquè ens cal cercar les màximes complicitats polítiques en tot l'espai lingüístic català, així com també amb bascos i gallecs, i m'atreviria a dir que amb tots els veritables demòcrates. Necessitem fer un front comú per tal que la llei espanyola, que és qui en té les competències, protegeixi aquesta diversitat lingüística i cultural. I això és el que persegueix aquesta moció, que, de fet, ja va en la línia de la proposta de resolució que en matèria de llengua es va aprovar al debat de política general, que va rebre, per cert, un vuitanta-cinc per cent de suports d'aquest Parlament, i celebrem de tot cor que el català segueixi sent, doncs, un element de consens i de cohesió al nostre país i no sigui utilitzat com una arma llancívola, com alguns havien intentat els darrers anys. I, en paral·lel, també necessitem redefinir les línies mestres d'una nova llei catalana de l'audiovisual, treballada amb el sector, atenta a les transformacions en curs i compromesa radicalment amb la defensa del pluralisme, la diversitat i el patrimoni cultural i lingüístic nacional. En aquest sentit, aplaudim que el Govern ja hagi presentat una memòria preliminar per a aquesta llei. Tenim molta feina a fer i ens necessitem a totes i a tots. Però entre les polítiques d'impuls de l'audiovisual, més enllà d'aquests marcs normatius, no podem obviar altres prioritats que tenim com a país. La primera, l'impuls del hub audiovisual amb l'objectiu que esdevingui motor de la producció a casa nostra. Tenim molt de talent i no volem que els professionals hagin de marxar per poder treballar. I la segona, però no menys important, que ens interpel·la, per cert, a tots els diputats i diputades d'aquesta cambra, és que no podem deixar passar ni un minut més sense renovar els consells de govern de la Corporació Catalana de Mitjans, i també del CAC. Només amb aquests càrrecs renovats serem capaços d'adaptar els mitjans públics del país a la realitat i a les necessitats del segle XXI. I acabo com començava. En un panorama audiovisual digitalitzat i globalitzat, es fa més imprescindible que mai –més imprescindible que mai– la defensa, impuls i protecció de la producció audiovisual en la nostra llengua. Ens hi va el futur del català, i des del grup d'Esquerra Republicana esperem i desitgem que la llengua segueixi sent un dels grans consensos d'aquest país, perquè el català, diputats i diputades, és patrimoni de tots, és patrimoni de país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula per presentar les esmenes, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Anna Grau.
Bé, som-hi. Miri, la veritat és que això ens hauria agradat molt votar-ho, eh?, per això els hi hem presentat unes esmenes que, com no podia ser menys –no esperàvem altra cosa–, s'han passat vostès pel bròquil, amb la qual cosa ens obligaran a votar-ho tot en contra. Amb gran sentiment i dolor, procedeixo a explicar per què. Ja saben que jo, des d'aquest faristol, puc parlar català o castellà, una mica de cada segons el dia, segons el tema i segons el que em ve de gust. Gràcies a Déu soc bilingüe, tinc dues llengües molt pròpies, que són totes dues oficials en aquest Parlament, i que conviuen amb naturalitat al si de la nostra cultura parlada, escrita, audiovisual i digital, i que més i millor conviurien de no ser per les tristíssimes polítiques de la Generalitat i de tot allò que en penja. Com pot ser que els principals diaris de Catalunya, començant per la mítica La Vanguardia, tinguin edició perfectament bilingüe en català i en castellà, que Televisió Espanyola tingui un circuit català, i fins i tot programes en català que s'han emès per tot Espanya, i que a Catalunya Ràdio, TV3, etcètera, els agafi un atac de feridura si algú proposa normalitzar-hi unes quotes proporcionals de llengua castellana? Me paso en este preciso instante al castellano, no para incordiar, sino porque estoy en mi derecho, porque me da la gana, y porque quiero que se entienda muy clarito y a ser posible en toda España, lo que ahora mismo voy a decir. Nos consta –me consta– que hay una nueva ofensiva para borrar la lengua castellana del mapa de la televisión pública catalana. Nos consta –me consta– que por lo menos un programa muy importante de TV3, un programa que se emite los sábados por la noche, famoso por hacer frecuentes preguntas sobre los temas más candentes del independentismo, pero también por tener una cierta tradición de admitir tertulianos que no hablan catalán, bueno, pues este programa recibe o dice estar recibiendo presiones para dejar de llamar a estos analistas porque no hablan catalán. Algunos de estos tertulianos ya han recibido llamadas dándoles largas, pidiéndoles que cojan distancia y que se lo tomen con calma, y que ya les volverán a llamar más adelante, cuando escampe. Cuando escampe, ¿el qué? El hecho de que ni siquiera estemos hablando de un programa de producción propia de TV3, sino de uno de producción externa, no sé si es para reír o para llorar; en todo caso, sí que es para poner los pelos de punta. ¿Parece una anécdota? Bueno, pues no lo es. Y ojalá fuera tan fácil de arreglar como denunciarlo aquí en el Parlament; que a algunos se les caiga la cara de vergüenza y rectifiquen a partir del sábado que viene –¡ojalá! Pero más bien tiene que ser la típica maniobra de tirar la piedra y esconder la mano. Los mismos que tanto pelean y porfían para que la nueva ley española de la comunicación audiovisual asuma desde el Gobierno de la nación la defensa de cuotas de catalán lingüísticas e industriales, en plataformas como Netflix, son los que aquí desencadenan la caza de brujas contra quien intente pedir cuotas en castellano en TV3, los mismos que lanzan una yihad contra los actores de teatro partidarios del bilingüismo, o que hasta llaman botifler a cualquiera que recomiende Mediterráneo, una película de la que se habla para representar a España en los Oscars, pero que para algunos no merece ser ni vista porque está rodada en español. ¿Se puede ser más obtuso? ¿Se puede ser más carcamal? No me cabe ninguna duda de que ustedes confían en que España –no el Estado español, señores, sino España, sin complejos y con mayúsculas–, esa España de la que tantas pestes dicen, día sí, día también, les acabe sacando las castañas del fuego para que, a pesar de su desastrosa política lingüística, cultural y audiovisual, a pesar de que ustedes han hecho y siguen haciendo cuanto está en su mano para que el catalán pierda el tren de la modernidad y del futuro, bueno, pues no me cabe duda de que España, una vez más, en esto nos puede ayudar, nos puede rescatar. Y yo seré la primera en hacer palmas con las orejas si se consigue que el catalán sobreviva en Netflix. Pero me gustaría que ustedes no contaran con conseguir eso por la vía de la perrería parlamentaria, mercadeando lengua por presupuestos, presupuestos por lengua..., sino que de verdad entendieran la importancia y la nobleza de no pedir para el catalán en Madrid lo que ustedes tenazmente niegan al castellano en Cataluña. No se puede ser partidario del bilingüismo en Madrid, y en cambio en Cataluña tratar de imponer, por las buenas o por las malas, un monolingüismo agresivo y cateto, un monolingüismo de franquistas de andar por casa. Torno en català per fer un prec als senyors del PSC i als comuns, i que alguna cosa deuen tenir a dir, se suposa, tant a les negociacions de la llei audiovisual espanyola a Madrid, com de la catalana aquí, com de l'eternament pendent renovació dels òrgans de govern de la corporació catalana i del CAC, abans d'acabar l'any, si hem de fer cas de les intencions del Govern o de part del Govern. Ara correm-hi tots, perquè s'ha deixat podrir el tema. A veure, a veure si aprenem tots plegats de passades experiències i aconseguim que la propera renovació de la «corpo sigui de debò plural, transparent, sense control partidista, sense excloure les minories polítiques i en consens amb el sector. Que per demanar això som a les antípodes d'aquest Govern? A les antípodes seguim, i seguirem. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva.
Gracias, presidenta. Buenas tardes, diputados, diputadas, «conselleras. Los medios públicos de comunicación son un pilar de las democracias, y lo son porque de ellos depende que toda la ciudadanía disponga de la información que le permita tomar las mejores decisiones. De los medios de comunicación públicos depende un derecho tan importante como es el derecho a la información, porque son garantes del pluralismo y la imparcialidad y de una información equilibrada y sin sesgos. Desde el Grupo Parlamentario Socialistas i Units per Avançar venimos reiterando que TV3 y Catalunya Ràdio no están cumpliendo esta misión que tienen encomendada por ley. Desde hace años, el barómetro del CEO constata que los catalanes y las catalanas que votan por formaciones que no son partidarias de la independencia han dejado de ver TV3 y de escuchar Catalunya Ràdio. Es así porque no se ven reflejadas en un discurso que asume que toda la ciudadanía de Cataluña piensa lo mismo, pero también porque no refleja la diversidad social y cultural ni visibiliza los problemas urgentes que enfrenta a una gran parte de la sociedad, por ejemplo, aquellos relacionados con la pobreza y la emergencia social, fruto de años de recortes. Hay cosas que nuestra televisión pública nunca nos explica y en demasiadas ocasiones fomenta la división, que es lo opuesto a lo que le encomienda la ley. Creemos que el primer paso para esta recuperación de la emisión de servicio público es la urgente renovación del órgano de gobierno de la Corporación Catalana de Mitjans Audiovisuals, de la mitad de cuyos miembros caducó su mandato en 2015 y el de la otra mitad en 2018. El director de TV3 fue reprobado por este Parlament en 2017; estamos en 2021 y sigue en su cargo porque no se ha renovado ni la corporación ni el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, tal y como exige la ley. Es algo que propone esta moción. Nosotros creemos que es urgente hacerlo y por eso fue una de las propuestas que llevamos al debate de política general de la semana pasada. Creemos, sin embargo, que no solo hay un problema de confianza social, hay también un problema de modelo, de cómo se transforma una corporación analógica en una corporación digital. En el documento que el partido de los socialistas presentó en abril pasado, proponíamos algo que propone también esta moción, y es la necesidad de crear un hub audiovisual en Cataluña que reúna la sinergia del sector público y privado, y en el que el conocimiento y la industria aborden la urgente reestructuración del sector para hacerlo más competitivo, aprovechando también la oportunidad que ofrecen los fondos Next Generation. En relación con la lengua, creemos, tal y como afirmó ayer el ministro de Cultura Miquel Iceta en una entrevista, que las lenguas españolas distintas del castellano deben tener una especial protección también en la ley que se tramitará en Madrid. Creiem que la promoció del català passa també per invertir en continguts. En les compareixences que hem tingut de cara a la renovació de la corporació, vam poder escoltar la presidenta de l'Acadèmia del Cinema Català, que ens va recordar que la inversió en cinema encara no ha tornat a la de 2010, quan a Catalunya governava el govern d'entesa, i que va ser l'any que una pel·lícula en llengua catalana, Pa negre, va ser candidata als Oscars. El 2010, hi havien cinc pel·lícules catalanes a la secció oficial de Sant Sebastià perquè a Catalunya hi havia un govern que donava suport al cinema català. És clau que les lleis tinguin cura del català, però és clau també impulsar polítiques efectives que donin suport a la producció de continguts; continguts que, com Pa negre, generen il·lusió i cohesionen la societat al voltant de la llengua. Això hauria de ser també la missió de la nostra televisió pública: crear comunitat al voltant de la llengua. Votarem a favor d'aquesta moció perquè creiem que en les línies generals les seves propostes van en la mateixa línia que les del Grup Socialistes i Units per Avançar. Creemos también que debe impulsarse una nueva ley de comunicación audiovisual en Cataluña, en armonía con la directiva europea y con el proyecto del Congreso de los Diputados. Pero en este sentido nos gustaría saber qué piensa hacer el Govern, porque esta moción de Esquerra Republicana nos habla de impulsar y desplegar una nueva ley, pero Junts ha presentado hace unos días un proyecto de modificación de la de 2005. Sería importante que nos aclararan si harán una cosa o la otra. No compartimos el punto de vista de que el actual proyecto de ley audiovisual que transpone las directivas europeas haya sido redactado con el objetivo de perjudicar al catalán. Creemos que, como todos los proyectos, tiene que ser revisado y mejorado y en aquello que sea necesario y que es lo que ahora se está haciendo. La trasposición de la normativa europea a nuestra legislación es urgente porque ante la llegada de nuevos formatos de intercambio de contenidos no tenemos herramientas para regular el acceso a aquellos que promueven la violencia, el discurso del odio. Esta mañana salió un nuevo informe que decía que la media del primer acceso a la pornografía de nuestros niños y niñas es a los ocho años. Sería importante no perder de vista que estamos hablando de regular cuestiones tan importantes como esta, pero sería importante también que la lengua fuera un elemento de cohesión, porque utilizándola políticamente no le hacemos ningún favor a Cataluña ni al catalán. Gracias.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Alberto Tarradas.
Moltes gràcies, presidenta. Bona tarda a tots, senyors diputats. Hoy el grupo republicano nos trae una moción con la cual pretende impulsar un hub audiovisual catalán y regar a los medios de comunicación públicos con todavía más dinero público. Señores, a ustedes ni les preocupa ni les ha preocupado jamás el sector audiovisual. A ustedes ni les preocupa ni les ha preocupado jamás ofrecer unos contenidos de calidad. Tampoco les ha preocupado jamás la prensa libre. De hecho, la persiguen colocando a sus sicarios en todos los órganos de gobierno que pueden para evitar que los medios de comunicación sirvan para lo que deberían servir: un servicio público, libre, riguroso, veraz, de transmisión de la información. Pero a ustedes esto no les preocupa nada, ¿verdad? Lo que les preocupa es obligar a todas las productoras, a todos los canales, a todas las emisoras, a todas las plataformas digitales a que emitan los contenidos en catalán. Eso sí que les preocupa, ¿verdad? Y no precisamente porque quieran ustedes defender una de las dos –dos– lenguas oficiales que tenemos en Cataluña. No, sino porque lo que quieren es despilfarrar todavía más dinero público para financiar ahí su red clientelar de estómagos agradecidos, desde luego. Quieren ustedes adueñarse de la lengua catalana para financiar de forma encubierta publicidad institucional a grupos mediáticos para que respondan al dictado de su gobierno. Eso es lo que les preocupa a ustedes. Y lo lamento, lo lamento profundamente. Pero más lo deben lamentar sus votantes. Más lo lamentan los catalanes, que ven como cada día tienen que pagar más y más por la factura de la luz, preocupándose sin saber si este invierno van a poder encender la calefacción. Más lo lamentan las familias, que ven como su barrio, que antes era un lugar seguro, ahora, y debido a sus políticas buenistas multiculturales, se ha convertido en un polvorín totalmente degradado por bandas de inmigrantes ilegales machete en mano. Y lo hemos visto todos estos últimos días en las calles de Cataluña; lo hemos visto en Barcelona, lo vimos en el parque de la Dehesa de Gerona, en una macropelea. Lo estamos viendo todos los días. Pero ustedes no solo no se preocupan por la inseguridad que sufren los vecinos, sino que encima les llaman ustedes racistas. En fin, bueno, lo vemos, que viven ustedes completamente enajenados, viven de espaldas a la realidad, y esta moción, por supuesto, es una prueba de ello. Tan solo les preocupa mantener y ampliar su aparato propagandístico para que los medios de comunicación, esclavos de su poder, les blanqueen a todas las horas del día. No quieren que los medios de comunicación digan que el separatismo es sinónimo de paro, de violencia, de ruina, de miseria, que los catalanes viven hoy peor que nunca. Pero la complicidad de los medios de comunicación con este Gobierno nos sale cada vez más y más cara al conjunto de los catalanes, a quienes ustedes han convertido en accionistas forzosos de este estercolero de odio y sectarismo que es hoy en día la TV3. En fin... En el punto primero de esta moción que vamos a votar dicen: «Proceder a la renovación de los órganos de gobierno de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals y del Consell Audiovisual de Catalunya. Señores, pero si a ustedes hasta ahora me parece que esto les ha importado más bien poco. Dense cuenta, el consejo de gobierno de la corporación lleva caducado 2.300 días; eso son casi seis años, señores –seis años. El último consejo del CAC se aprobó en 2010; caducó en 2016. Eso son cinco años que lleva caducado. Y viendo que hasta ahora esto a ustedes les ha importado más bien poco, igual que vulnerar la ley audiovisual catalana, pues, yo me pregunto: «¿A qué han venido ustedes hoy? ¿A qué han venido ustedes hoy aquí? ¿A desatascar este proceso y renovar la corporación? No, para nada; ustedes han venido, ¿eh?, a hacer el egipcio. Ustedes han venido a trincar –a trincar–, eso es a lo que han venido ustedes hoy. Y sean sinceros, díganselo, quítense las caretas, díganselo a los catalanes: han venido ustedes a ver a cuántos amiguetes suyos pueden meter en los consejos de administración y a cobrar cien mil eurazos al año. Eso es a lo que han venido ustedes, para eso les corren las prisas ahora. En fin... Y en este pasteleo, por supuesto, no están ustedes solos, los separatistas, están sus más leales súbditos del Partido Socialista. En fin... En definitiva, les vamos a votar en contra de esta moción, y no porque les tengamos manía, sino porque en esta cámara algunos todavía creemos en la prensa y en los medios de comunicación libres. Muchas gracias.
Senyor Tarradas, una vegada més em veig obligada a recordar que el codi de conducta del Parlament de Catalunya és d'obligat compliment per a tots els diputats, i que l'article 7 del codi de conducta especifica que els diputats han de tenir una conducta respectuosa cap a la ciutadania en tot moment, d'acord amb el principi d'igualtat, sense discriminació per raó d'origen. Vostè ha fet afirmacions que vinculen fets delictius amb la immigració, i això és una falta de respecte molt important per a la ciutadania de Catalunya, i, a més a més, constitueix un intent de soscavar la cohesió social, perquè s'està incitant al racisme i promou la xenofòbia. Li demano que ho tinguin present. Gràcies. [[Aplaudiments.]] A continuació i en nom de... Sí, per què em demana la paraula senyor Tarradas?
Pido la palabra porque me parece que usted últimamente...
No, per què em demana la paraula? No li he donat la paraula, senyor Tarradas. Li estic demanant per quin article em demana la paraula. [[Veus de fons.]] No, l'article 87 no li correspon a vostè. Jo li estic fent una intervenció quan vostè ha acabat la seva participació en el faristol, i com a directora dels debats d'aquesta cambra li'n faig l'observació. Vostè ha tingut la seva possibilitat de fer ús de la paraula. No és una al·lusió, li estic fent un advertiment [[veus de fons.]] –li estic fent un advertiment. No té la paraula. Vostè no pot parlar, el crido a l'ordre. No li he donat la paraula. Vostè ha fet ús del seu torn de paraula i jo li he fet un advertiment. Segui, si us plau, i continuem amb la sessió. En nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular... [[Veus de fons.]] Senyor Tarradas, no té ús de la paraula. Si el torno a advertir a l'ordre serà la tercera vegada i l'hauré d'expulsar de la sala. Ha fet ús del seu torn de paraula. A continuació, té la paraula el diputat senyor Xavier Pellicer, de la Candidatura d'Unitat Popular.
Bé; bona tarda. Gràcies, senyora presidenta. Es fa difícil seguir després d'aquest lamentable espectacle. En tot cas, segurament estan molt enfeinats amenaçant de tancar institucions, no?, i d'il·legalitzar partits per poder escriure cada dia un discurs diferent, ja que cada dia tots i totes repeteixen el mateix discurs. I no per això deu ser més cert. [[Aplaudiments.]] Permetin-me també començar, ja que parlem de premsa, recordant que, la setmana vinent, Albert Garcia, un fotògraf, serà dut a judici precisament perquè se li va impedir fer la seva feina en les protestes postsentència i se l'acusa d'atemptat a l'autoritat. I, per tant, reivindicar les mateixes reivindicacions que fan des de la premsa, que és que ja n'hi ha prou de que la policia impedeixi fer la seva feina als periodistes. [[Veus de fons.]] Gràcies. Dit això, nosaltres votarem a favor d'aquesta moció...
Perdoni, senyor Tarradas, no li penso tolerar això. No l'hi penso tolerar. Queda expulsat de la cambra, perquè és la tercera vegada que el crido a l'ordre. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Senyor Garriga, per què em demana la paraula? [[Joan Garriga Doménech intervé sense fer ús del micròfon.]] Perdoni?
[[Joan Garriga Doménech comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...senyor Tarradas.
Ah, qui ha dit «delinqüent no ha estat el senyor Tarradas? [[Veus de fons.]] Ha estat vostè. Li demano... Li dono la possibilitat de que quedi retirat del diari de sessions, senyor Garriga. Demostri que vostè no vol infringir el codi de conducta d'aquesta cambra i, per virtut del nostre Reglament, no pot fer falses acusacions a un diputat d'aquest hemicicle.
No, primer rectifico: no és al diputat, ho he dit al periodista. El periodista ha sigut detingut. Suposo que és per algun delicte que ha comès. I, evidentment, al diputat no li he dit «delinqüent. L'hi he dit al periodista a què feia referència el diputat. Moltes gràcies.
Molt bé. Doncs li demano que s'abstingui de fer aquestes afirmacions i queda retirat del diari de sessions. Moltes gràcies. [[Pausa.]] Tornem a començar amb el temps. Disculpi'm que no li havia aturat el temps. Endavant, senyor Pellicer.
Tornem a començar, doncs. Torno a manifestar l'absolut suport a l'Albert Garcia, detingut perquè la policia li va impedir fer la seva feina i amb qui mostrem tot el suport pel judici que tindrà la setmana vinent. [[Aplaudiments.]] Dit això, votarem a favor d'aquesta moció i la votarem tant pel que fa a les qüestions vinculades a la renovació dels òrgans de govern de la corporació i del CAC, com pel que fa als punts que fan referència a la defensa de la llengua i a l'àmbit de la regulació audiovisual. Sobre aquestes darreres qüestions, hi ha dues mocions posteriorment a les que ja ens referirem de forma més extensa i, per tant, em centraré en el que fa a la qüestió de la renovació dels òrgans de govern. Ja la setmana passada vam aprovar al Parlament que aquesta renovació no podia anar més enllà de finals d'any. La nostra posició és clara en aquest sentit: creiem que la renovació és urgent, és imminent i que la corporació està en risc, i que la responsabilitat de que aquesta renovació es faci és de totes i tots les que estem aquí. Dit això, i si m'ho permeteu, us llegiré el manifest que les entitats del sector, comitès, sindicats i consells han fet públics aquests darrers dies per demanar precisament aquesta renovació i, sobretot, per veure si ens ajuda a que passem del que ja és una hipocresia per mi, que són les paraules, als fets. «Davant l'obligada i urgent renovació de la direcció de la Corporació Catalana de Mitjans, per un procés que superi les quotes de partit i aposti per uns mitjans independents, veraços i de qualitat, és un imperatiu legal i moral que el Parlament acompleixi la renovació de la direcció de la corporació, així com les direccions dels seus mitjans i d'aquells on té participació, i s'afronti d'una vegada els reptes i amenaces que suposen la ràpida transformació del sector. Els canvis de fons en els hàbits de consum de la informació i l'entreteniment, l'impacte monopolístic i homogeneïtzador de les plataformes globals, l'eclosió de les fake news i la devaluació informativa amenacen tant els serveis públics com les llengües i cultures minoritzades. És urgent bastir una estratègia a curt, mitjà i llarg termini, que fugi de tacticismes polítics. Els mitjans de comunicació públics, democràtics, plurals i en català són una eina fonamental per construir un futur compartit al nostre país. El mandat de l'actual consell de govern de la corporació està caducat des de fa anys. I la llei que estableix el nou mecanisme d'elecció es va aprovar el 2019. La renovació urgeix i s'ha de fer per la majoria qualificada d'un mínim de dos terços, però amb això no n'hi ha prou. Hi ha un gran perill que aquest mecanisme que busca el pluralisme es desvirtuï i serveixi per, una altra vegada, col·locar persones només amb criteris partidistes. Emplacem, doncs, a totes les forces parlamentàries democràtiques a cercar un ampli consens, abandonar els interessos de partit i acomplir el procés d'elecció de la nova direcció de la corporació, escoltant a tots els sectors implicats. Només així ens podem assegurar que al capdavant dels mitjans públics de la Generalitat hi hagi persones amb mèrits rellevants i acreditats per a un projecte de gestió innovador i independent, i que tinguin com a únic objectiu fer de la corporació un motor al servei de la informació rigorosa i plural que sigui una referència, per a tota la societat, de creació de continguts de qualitat, de la indústria audiovisual i de la revitalització de l'ús social del català. No podem permetre que els mitjans de la corporació siguin tractats com un pastís per repartir entre els partits, perquè això els desprestigia i impedeix que siguin coordinats i dirigits per professionals amb voluntat de servei públic. Només una direcció professional de veritat a tots els nivells pot afrontar amb garanties els reptes pendents i impulsar una imprescindible renovació general que avanci amb eficàcia en innovació, transparència i democràcia interna. Anem tard, sobretot perquè el català retrocedeix en l'ús social, mentre els mitjans de la corporació són, cada vegada més, l'objectiu de sectors autoritaris i reaccionaris. Necessitem mitjans forts, independents i veraços per combatre la proliferació de notícies falses, i capaços d'afrontar la pressió creixent de les notícies precuinades dels gabinets de premsa i de superar la dependència de les agències. Una societat democràtica no pot deixar la comunicació només en mans de grups privats per les servituds que això implica respecte dels grans poders econòmics. Sense mitjans públics independents i al servei de la ciutadania, no hi ha democràcia. Gràcies i posem-nos d'una vegada a la feina. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Moltes gràcies, presidenta. Ens trobem amb una moció que entenem que la interpel·lació es va fer el mes de juliol en un context determinat. La moció arriba un temps després, en un altre context també, i entenem per això també el contingut de la moció, que d'alguna manera fa aquesta crida a totes les forces que estem disposades a portar endavant aquesta defensa de la protecció del català dintre de tot el sistema de producció audiovisual. I, en aquest sentit, jo sí que volia començar una mica pel final, per aquest últim punt, perquè després a la moció hi han altres punts que hi estan relacionats, però que van una mica més enllà, dient que efectivament nosaltres creiem que l'avantprojecte de la llei general de comunicació audiovisual és un avantprojecte que és necessari i s'ha de transposar la directiva europea, però és que a més a més hi han hagut canvis en el sistema audiovisual que fan que tota la normativa i tota la legislació i totes les eines i recursos dels quals disposen les administracions públiques s'hagin d'adequar a aquest nou sistema, no?, amb tota l'entrada de les plataformes, amb el nou..., amb les noves maneres d'utilitzar els productes audiovisuals. Hem vist com ha afectat, doncs, tant a la projecció de les pel·lícules al cinema, amb la predominança que estan tenint les sèries, amb com estan canviant els números dintre de la producció audiovisual. Per tant, cal, però és evident que era un projecte que quan es va fer públic encara hi havia molt camí per recórrer. Hi ha molt camí per recórrer, hi ha molt camí per treballar, i nosaltres ho hem fet arribar així al ministeri competent que està tramitant aquesta legislació, perquè hi ha diverses coses que ens preocupen, i que ens preocupen molt. Una ja s'ha comentat, i és, efectivament, el suport i la protecció de les llengües cooficials de l'Estat. Nosaltres entenem que, dintre de la quota que s'ha de reservar per a la producció en llengües europees a l'Estat espanyol, ha d'haver-hi una obligatorietat perquè també part d'aquesta quota es destini a la producció en les llengües cooficials –el català, el basc i el gallec–, a més a més de les que es puguin fer en llengua espanyola. Però no és només això. També ens preocupa, per exemple, el sistema de finançament; és a dir, com queden els mitjans públics autonòmics dintre d'aquest sistema de finançament. I no només els autonòmics, també les xarxes de televisió comunitàries, les xarxes de televisió local, que amb aquest projecte de llei se'ls restringeix la capacitat de finançar-se a través d'ingressos publicitaris. Nosaltres entenem que és fonamental que pugui ser-hi, perquè és que, a més a més, sovint, i en mitjans locals, la publicitat dels comerços locals és un incentiu important per potenciar aquestes xarxes de consum de proximitat, de comerç de proximitat. Hi ha els temes de governança. Entenem que entitats com el CAC han de tenir un paper important i s'ha de reconèixer aquest paper important dintre dels sistemes audiovisuals de cada comunitat autònoma, allà on existeixin. Per tant, tot això creiem que és un ampli marge per recórrer; que crec que en realitat hi ha bastant més consens del que potser es podria pensar en aquest mateix Parlament. Per tant, crec que és una feina que podem fer des d'aquí. I entenem que dintre de la tramitació del projecte de llei de l'audiovisual que ha fet ara el Govern de la Generalitat de Catalunya, que entenem que es tramitarà no sabem si a la vegada o a banda o abans o després que el que ha presentat Junts per Catalunya pel seu compte, però bé, que serà un espai en el que ens podrem trobar i treballar-hi. Però, clar, això també ens porta a..., parlant del CAC, per exemple, no? És a dir, defensem el CAC, evidentment, però, quin CAC?, és a dir, quin Consell de l'Audiovisual de Catalunya? El que tenim ara?, amb la situació que tenim ara?, amb la quantitat de membres que han anat abandonant per decepció, per impotència, per incapacitat?, amb el descrèdit que té?, que en l'últim informe, dels tres membres que queden –tres–, va haver-hi un vot particular del president contra els altres dos. I, a més, és un organisme que està claríssimament polititzat i partiditzat, en aquests moments. Per tant, no és només la reforma i la reelecció del consell de la corporació, sinó també l'elecció del Consell de l'Audiovisual de Catalunya –anem tard, anem molt tard. I, a més a més, se l'ha de dignificar i se li ha de donar el sentit que té. Perquè aquells informes que emet, que són informes molt importants per garantir la qualitat i la funció i el servei dels mitjans de comunicació a Catalunya, doncs que realment siguin reconeguts i tinguin aquesta validesa i tinguin el crèdit necessari. I, evidentment, ens emplacen també a parlar de la renovació del consell de la «corpo. Jo crec que el company de la CUP ja ha traslladat les reivindicacions del sector. Hem pogut sentir hores i hores de compareixences de les persones relacionades amb el sector on ens han fet arribar aquesta urgència, però també la necessitat de que posem per davant els criteris professionals i de qualitat de la comunicació a l'hora d'elegir els nous membres del consell de la corporació. Però, senyores i senyors, no és cap novetat, no s'està movent ningú aquí encara. I aquí hi ha qui té més responsabilitats i que en té menys. Podem fer diverses crides, però aquí hi han tres grups –i em perdonaran– que són necessaris per a aquestes majories. Per tant, des dels altres grups ens hem posat a disposició d'aprovar aquesta renovació amb el màxim consens possible; no que sigui un repartiment de cadires ara entre tres grups, sinó que sigui una renovació del consell que representi una majoria àmplia d'aquest Parlament. Però aquí no s'està movent ningú. Uns, perquè ja els està bé com està i no tenen pressa perquè es mogui; uns altres, perquè tenen por de parlar amb l'altre i que es vegi que estan trencant un bloc i que si s'estan posant de la banda de l'altre hi hagin una altra vegada les acusacions de traïció. Aquí no s'està movent qui s'ha de moure. Per tant, tornarem a votar-ho, com ho vam votar al debat de política general, però molt em temo que tornarem a fer el ridícul com a diputats i diputades si no som capaços de renovar el consell de la corporació abans d'acabar l'any. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. Bien, la verdad es que esta moción... A mí no me dejan de sorprender estas interpelaciones que se hace el propio Gobierno a sí mismo, ¿no? Esquerra Republicana interpelando a Esquerra Republicana, y luego, encima, presentan una moción. De verdad que me extraña un poco. Sobre todo, porque luego hablamos aquí de la conciliación laboral y familiar, venimos una tarde más extra de Pleno, venimos una hora antes por la mañana, pero tenemos al Gobierno interpelándose entre sí, cosa que me parece, ya digo, que es bastante rocambolesca, como mínimo –como mínimo. Pero bueno. Dicho lo cual, vamos a hablar un poco de esta ley del audiovisual, que además en los últimos días, pues, ha generado varias noticias, sobre todo porque supone un problema para el Gobierno de Pedro Sánchez. El Gobierno de Pedro Sánchez ahora mismo está en un momento delicado, quiere aprobar sus presupuestos y necesita a Esquerra Republicana para hacerlo. Y Esquerra Republicana, como siempre, aprovecha esa baza y le dice: «Oye, pues si quieres que nos sentemos..., ya no que te aprobemos, que nos sentemos a aprobarte los presupuestos, aquí me vas metiendo cuotas en esta ley. Esto ya ocurrió con la ley Celaá en los anteriores presupuestos. Ustedes borraron, tacharon, a petición, además, de Plataforma per la Llengua –esa entidad que espía a los niños en los patios de los colegios–..., Esquerra Republicana exigió al Gobierno que eliminara, que tachara el castellano de la ley Celaá. Y el Gobierno, obedientemente el señor Sánchez así lo hizo, para sacar adelante las cuentas. Y mucho me temo que en este asunto va a pasar exactamente lo mismo. Esto es un problema político que tiene el Gobierno en estos momentos y ustedes están aprovechando. El presidente Aragonès ya envió, además, unas alegaciones; ya se pusieron en contacto, han enviado una carta con las exigencias, las demandas que ustedes quieren introducir en esta ley de audiovisuales, en esta transposición de la directiva europea. Pero bueno, ahondan aquí hoy en la cuestión y nos vuelven a traer, insisto, esta moción que yo no acabo de entender, pero que, bueno, aquí la tenemos y que la vamos a votar hoy. Yo ya adelanto el voto de mi grupo: va a ser desfavorable; exceptuando, mire, el primer punto, que es el de la renovación de los órganos de gobierno de la corporación catalana. En este vamos a votar a favor, porque, bueno, es que me parece una vergüenza. Resulta que la señora Llorach tiene el mandato caducado desde el 2005 –le está durando más la presidencia en funciones que lo que dura el mandato en sí. Entonces, pues bueno, ahí vamos a ver si encontramos ese consenso necesario. Estamos haciendo además el esfuerzo desde la propia comisión de la corporación, y espero que podamos llegar a un acuerdo. Ese es el único punto que vamos a votar a favor. El resto, pues yo qué quiere que le diga. Si es que se les ve el plumero, señora Sans. Usted nos ha dicho aquí que, sobre todo, no utilicemos el catalán como arma arrojadiza. Hombre, pues llegan un poco tarde con este tema, los señores de Esquerra Republicana, porque, claro, por sus hechos los conocerán. Si ustedes no quieren utilizar el catalán como arma arrojadiza, aquí hay que eliminar una serie de cositas que se han venido practicando en Cataluña en los últimos años, como, por ejemplo, pues, multar a aquellos negocios que deciden rotular su negocio en castellano, que recuerdo que es lengua oficial en Cataluña. Por ejemplo, dejémonos de estas campañas que, insisto, patrocina Plataforma per la Llengua con dinerito, subvenciones de la Generalitat, pero también de la Diputación de Barcelona, donde gobierna el Partido Socialista, y que se dedican a señalar y acosar a aquellos establecimientos que te atienden en castellano. Insisto, si ustedes no quieren utilizar el idioma como un arma arrojadiza, pues, no sé a qué venía esa exigencia de eliminar el castellano como lengua vehicular en la ley Celaá. También luego tenemos a estos personajes en TV3, ¿no?, como el Mag Lari, diciendo que habla castellano porque así da más miedo. No utilicemos el idioma como arma arrojadiza. Tenemos también a la consellera de Universidades, la señora Gemma Geis, dejando muy claro que no piensa cumplir con las exigencias del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña respecto a los exámenes de selectividad y la lengua. Y, además, hoy mismo leía una noticia de que se van a instalar buzones, o al menos ya están instalados en la Universidad de Lleida, para que denuncien los alumnos a los profesores que impartan sus clases en castellano. ¡Que se van a instalar buzones! O sea, es que me parece..., de verdad, que yo no sé ya dónde vamos a llegar. En fin, podríamos seguir diciendo cositas; más cositas, por ejemplo, de Plataforma per la Llengua, que a ver si acabamos ya con las subvenciones, porque es que quiero recordar que en la campaña de Navidades del año pasado sacaron una..., no sé ni cómo decirlo..., una carta, era una carta, un papel, un folleto, para que los niños hicieran la carta a los reyes también en catalán –también en catalán–, porque es que ahora a los niños..., si no, se ve que no te traen los mismos regalos. De verdad, de verdad que venir aquí a hacer este ejercicio de cinismo, a decir que ustedes vienen a fomentar el catalán, bla, bla... Ustedes no vienen a fomentar el catalán, ustedes vienen a erradicar el castellano, que es uno de sus grandes propósitos; pero, por supuesto, nosotros no vamos a caer en esa trampa. Ustedes utilicen todas sus armas con el señor Pedro Sánchez, que ya veremos a ver si de nuevo se arrodilla ante Esquerra Republicana –todo apunta a que sí, veremos a ver qué pasa–, pero como mínimo ahórrennos el venir aquí a discutir estos temas. Gracias.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Pep Riera.
Gràcies, presidenta. Conselleres... Abans que res voldria agrair a la diputada Raquel Sans la presentació d'aquesta moció sobre el sector audiovisual, perquè és molt important preservar, reforçar i impulsar el sistema audiovisual català i en català. I si no ho fem els grups que ens ho creiem de veritat, no ho farà ningú més, perquè el context és el que és i a molts ja els hi va bé. La realitat del context és que l'oferta audiovisual en català a Catalunya està en immensa inferioritat. Dades: el noranta per cent de l'oferta del cinema és en castellà, el vuitanta per cent de la televisió també, i el vuitanta-nou per cent del consum d'internet, i el setanta-quatre per cent dels videojocs, i el cinquanta-set per cent de la ràdio, i el català no arriba ni a l'u per cent en les plataformes digitals. I tot i així, avui també –i no un sol grup, sinó més d'un grup–, s'assetja els mitjans públics i es diu sense vergonya que la llengua perseguida és el castellà. Per això reitero l'agraïment per aquesta moció i avanço que el nostre grup hi votarem a favor en tots els punts. Junts per Catalunya estem a favor de la renovació urgent dels òrgans de govern de la corporació i el CAC; a favor d'impulsar un hub audiovisual català i en català; a favor d'escampar per totes les pantalles possibles les versions en català de tota mena de productes audiovisuals –aquí li avanço un matís: posem-hi recursos, conselleres; els que no s'hi han pogut posar fins ara que s'hi posin–; a favor també, i sobretot, d'impulsar i desplegar la llei de comunicació audiovisual de Catalunya i de fer-ho amb la màxima celeritat, com diu la moció, i molt a favor també de fer un front comú davant el Govern espanyol perquè es modifiqui com cal el molt lamentable avantprojecte de llei general audiovisual; a favor, és clar, de fer un front comú de país perquè la protecció i la promoció del català, l'impuls de la indústria audiovisual catalana i l'exercici de les competències pròpies en regulació audiovisual són qüestions de país. I així s'hauria de fer entendre al Govern de Pedro Sánchez, que no és simple material per intercanviar a canvi de suports en altres qüestions. I un cop expressat el nostre suport als termes de la moció, faré uns matisos importants al punt 2.d, el de la llei catalana audiovisual, que s'ha interpel·lat aquí també. He dit que m'agrada la literalitat de la redacció del punt perquè parla d'«impulsar i desplegar la llei catalana i de fer-ho «amb la màxima celeritat. Perquè sigui així, precisament, el nostre grup hem presentat la proposició de llei audiovisual per via d'urgència. Per moltes raons: perquè és una feina que ja s'havia fet en coordinació amb el Govern en la legislatura passada; perquè si el Govern espanyol encara no ha fet la feina i va amb més d'un any de retard, no té sentit que si a Catalunya ja tenim la feina feta, la tinguem dins d'un calaix; perquè és urgent, ja que en aquests moments ja portem un any de retard respecte al termini fixat per fer la transposició de la directiva europea; perquè si no protegim nosaltres el català, la indústria catalana i les competències del CAC, ja veiem que Pedro Sánchez no té la voluntat de fer-ho; perquè si volem ser un estat independent, mentre no ho siguem hem d'exercir totes les competències que tenim, i per legislar en l'audiovisual en tenim –no totes, però en tenim. I seria fins i tot ridícul que si vam legislar cinc anys abans que l'Estat en matèria audiovisual –la nostra llei és del 2005 i l'espanyola, del 2010–, ara la nostra llei esperi dins un calaix per no molestar la tramitació de l'espanyola. La millor manera de fer-nos respectar respecte a la llengua, la indústria, la corporació i el CAC, per respecte als espectadors catalans, és aprovar la llei que ja tenim feta. I tot això no ho dic perquè sí, ho dic perquè el tràmit de portar l'informe preliminar de la llei al consell executiu indica que s'inicia la tramitació des de zero. No podem començar ara, quan ja fa un any que està caducat el termini per fer la transposició. Consellera, diputada, el sector ja va participar en la redacció de la llei durant la fase d'audiència pública i tots els procediments es van fer ordenadament i correctament; la feina està feta. El que ha de fer el Govern és portar immediatament la llei al Parlament. I repeteixo el que va dir el nostre president del grup parlamentari: si el Govern porta la llei en forma de decret, perquè la urgència està plenament justificada, nosaltres retirarem la nostra proposició. Amb tot el que proposa aquesta moció i els matisos que he expressat, crec que farem un bon servei al país, que és del que es tracta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada Raquel Sans.
Bé, abans de pronunciar-me sobre les esmenes... Senyora Roldán, se'n diu separació de poders; és a dir, que jo sàpiga, nosaltres som el legislatiu i el que fem és interpel·lar al Govern, i se'n diu separació de poders, malgrat ser grups que donem suport al Govern. [[Aplaudiments.]] També tothom sap que els Reixos parlen català; per tant, evidentment, no?, les cartes s'han de fer en català. Però fora bromes [[aplaudiments]] –fora bromes–, respecte a les esmenes de Ciutadans, crec que els motius pels quals no les acceptem són prou obvis. Mirin, el diputat Riera ho deia: de tota l'oferta audiovisual que avui tenim a Catalunya, tant pel que fa a la televisió convencional com pel que fa a les noves plataformes, que són les que atrauen cada cop el públic infantil i juvenil, la presència del català és ínfima. M'atreviria a dir que és ridícula. Per posar alguns exemples, eh?, amb dades d'informes del CAC. Al catàleg de Netflix només el 0,5 per cent del catàleg és en català. A Disney, com a mare de família de tres criatures ho sé prou bé, només el 0,8 per cent de l'oferta és en català. A Amazon Prime la presència de la llengua catalana és d'un 1,3 per cent. Jo, de veritat, els pregunto honestament: de veritat que un dels poquíssims, per no dir únic canal que existeix en llengua catalana a Catalunya, audiovisual, ha d'introduir quotes en castellà? De veritat que creuen que el castellà necessita més reforç? No n'hi ha prou en que més del noranta per cent de l'oferta audiovisual al nostre país sigui en llengua castellana? És una pregunta honesta. I el dia que el discurs de bilingüisme que defensen vagi acompanyat d'una sola acció –d'una sola acció– per defensar la presència de la llengua catalana en aquells espais on és minoritària o és insignificant –un u per cent a les plataformes o en el món de la justícia–, llavors seran mínimament creïbles. Mentrestant, el que vostès defensen és el monolingüisme; el monolingüisme de sempre que hem patit en aquest país. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Doncs procedirem a la votació d'aquesta moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les iniciatives per regular el sector audiovisual. Comença la votació. Ah, perdó... Sí, per què em demana la paraula, senyora Roldán?
Presidenta, ho he dit també en la intervenció, per demanar votació separada del primer punt. Gràcies.
D'acord. Algun altre grup vol votació separada d'algun punt? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs votem el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 115 vots a favor i 17 vots en contra. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha estat aprovada amb 112 vots a favor i 20 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat d'elaborar un pla nacional de llengües]] [[302-00029/13]] Passem ara al vint-i-quatrè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat d'elaborar un pla nacional de llengües. La presenta el Grup Parlamentari de Ciutadans i per exposar-la té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Me preguntaba, una señora que acaba de salir, qué hacemos en defensa del bilingüismo. Pues, por ejemplo, presentar mociones como esta. Procedo a leerla. Si me da tiempo espero poderla leer entera. «Cataluña vive una crisis lingüística propia de los tiempos del franquismo, cuando la cerrazón política y cultural del régimen pretendió negar la realidad plurilingüe en nuestra sociedad, expulsando el catalán de la vida pública, oficial y académica, negando su transcendente aportación al conjunto de la cultura española y pretendiendo hacer de la lengua castellana un instrumento de imposición y de división. Nada más contrario al verdadero espíritu de esta lengua y de todas lenguas que se hablan en nuestro país. La Constitución reconoce y consagra la pluralidad de lenguas oficiales en nuestro país, pero las interpretaciones interesadas que se han hecho del texto de la carta magna resultan decepcionantes a la hora de garantizar una libertad lingüística plena. El Gobierno de la nación neglige la defensa del castellano en aquellos territorios donde hay una lengua cooficial. En estos territorios, los gobiernos autonómicos se erigen en únicos árbitros de la diversidad lingüística, promoviendo en la práctica una guerra de lenguas que va contra el verdadero espíritu constitucional, que atenta contra numerosas leyes e incluso contra sentencias judiciales firmes. El resultado es la indefensión de colectivos enteros. No peligran las lenguas, peligran los derechos y la dignidad de sus hablantes, peligra la cohesión civil y cultural de nuestro país. Concretamente en Cataluña se han dilapidado los consensos lingüísticos de los años ochenta, cuando todos los partidos acercaron posiciones con ánimo de favorecer un reencuentro en pie de igualdad de todas las lenguas. La declaración unilateral del catalán como lengua propia de Catalunya y la imposición de un modelo de inmersión lingüística que anteponía y antepone el catalán como lengua vehicular en las escuelas y lengua preferente en la Administración autonómica pretendía corregir abusos pretéritos, pero en la práctica ha igualado y superado todos esos abusos, conduciendo a situaciones de apartheid cultural. Se apuesta no por sumar lenguas, unir y crecer todos juntos, sino por dividir y separar, porque el agresivo proteccionismo lingüístico promovido en los últimos cuarenta años desde los sucesivos gobiernos de la Generalitat, tripartitos incluidos, no solo ha enrarecido la convivencia cultural y roto los consensos, también ha dejado la lengua catalana inerme frente a los retos de la digitalización y la globalización. Desde el actual Gobierno de Cataluña, se lanza la promesa de promover un nuevo pacto nacional por la lengua que restaure los consensos y el dinamismo cultural de nuestra sociedad. En la práctica, todo va en sentido contrario: se refuerza la marginación del castellano y de sus hablantes y solo se busca la cooperación con el Gobierno de la nación para tratar de blindar un modelo de imposición del catalán que ya se ha visto que es un fracaso. Dentro de la misma sociedad catalana retrocede el uso social del catalán, o eso se denuncia, a pesar de la virulencia con que se trata de imponer su uso tanto en el ámbito oficial como en el privado. Es hora de cambiar de modelo, de enfoque y, sobre todo, de ambición. No sé si me va a dar tiempo a leer todas las propuestas... Sí, hacer constar que aceptamos las enmiendas del Grupo Mixto. Aparte, queremos reconocer que..., «Volem reconèixer que el castellà és la llengua pròpia de molts ciutadans de Catalunya. Punt 1. Punt 2: «Garantir un mínim d'un vint-i-cinc per cent de classes en llengua castellana a tots els nivells d'ensenyament no universitari. Punt número 3: «Garantir per llei el dret de les famílies dels funcionaris o professionals desplaçats a Catalunya per menys de dos anys a poder escolaritzar els seus fills en la seva llengua materna. Punt 4: «Garantir per llei una quota almenys del vint-i-cinc per cent –esmena del Grup Mixt a la corporació– «i almenys –esmena del Grup Mixt– «un vint-i-cinc per cent de totes les inversions en promoció lingüística i cultural de la Generalitat, inclosos els ajuts a la producció audiovisual, que siguin per a la llengua castellana. Y ahora viene lo bueno: «Impulsar, juntament amb el Govern d'Espanya i la resta de comunitats autònomes, un pacto nacional por las lenguas, amb l'objectiu de promoure la cooperació entre totes les administracions públiques –local, autonòmica i nacional–, per fixar i defensar els drets lingüístics dels ciutadans arreu d'Espanya en relació amb el castellà i les altres llengües cooficials a tots els àmbits de la vida pública: educació, activitats culturals, mitjans de comunicació, presència a les plataformes i relacions amb les esmentades administracions públiques. I «impulsar, juntament amb el Govern d'Espanya i la resta de comunitats autònomes, un consejo nacional por las lenguas, del qual formin part el ministre de Cultura, els consellers de Cultura de les autonomies i representants independents del món de la cultura, amb l'objectiu de fer efectiu el mandat constitucional de protegir i promoure el patrimoni lingüístic de tot Espanya. Ja m'explicaran per quins nassos es pot votar en contra de tot això. Gràcies. Bona tarda. En seguim parlant. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Sílvia Romero.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats. Nosaltres hem presentat esmenes a aquesta moció de Ciutadans i volem fer algunes consideracions importants al respecte. Voldríem fer quatre consideracions. La primera va referida a la complexitat. Les intervencions en matèria lingüística sempre són complexes, perquè les societats actuals són complexes. Institucions, empreses, agents socials, món educatiu, tots tenim la responsabilitat de construir una societat cohesionada i plural. I per avançar en aquesta cohesió i en la igualtat d'oportunitats a Catalunya, és essencial garantir la competència lingüística en català i en castellà. La segona consideració va sobre empoderament. El model lingüístic del sistema educatiu a Catalunya és plurilingüe i intercultural. És un model inclusiu, no segregacionista, únic i exitós; busca empoderar l'alumnat, dotar-lo de coneixements per poder exercir els seus drets lingüístics. L'èmfasi del model educatiu es posa, com saben, en el resultat, és a dir, en el dret i el deure de l'alumnat de conèixer i acreditar el coneixement del català i del castellà. I quin és el resultat en un model que es basa en el resultat? Doncs, per exemple, les dades de la prova de competències de quart d'ESO, les recents de 2021: el 74,1 per cent de l'alumnat assoleix les competències de llengua catalana, el 77,9 per cent de l'alumnat assoleix les competències de llengua castellana. El nostre grup ha presentat esmenes en aquest sentit als punts 2 i 3. La tercera consideració va sobre l'ús. La Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals té la funció d'impulsar l'ús del català en tots els àmbits de la societat i promoure'n la qualitat. A Catalunya els mitjans de comunicació d'abast local fan un ús majoritari del català, mentre que els mitjans que difonen per a tot el territori espanyol fan preferentment un ús del castellà. L'informe del sector audiovisual de Catalunya de 2020 que acaba de publicar-se hi posa dades: dos de cada deu televisions i quatre de cada deu emissores de ràdio emeten en català com a llengua vehicular. El nostre grup també ha presentat una esmena en aquest sentit. I la quarta i darrera reflexió va sobre reconeixement. Espanya ha d'avançar en el reconeixement del caràcter plurilingüe de l'Estat i pensem que ho ha de fer conjuntament amb les comunitats autònomes. També hem presentat esmena en aquest sentit. Ara bé, aquest reconeixement ha de ser a través d'un pacte nacional per les llengües, com proposa la moció? Ha de ser a través d'una llei de llengües estatal? Ha de ser a través d'un altre plantejament diferent? Aquest és un acord que cal buscar amb l'Estat i amb els territoris amb llengües cooficials. Aquest és un acord que implica moltes institucions, i aquest és un acord de gran abast, que comporta l'adaptació del marc legal corresponent perquè sigui efectiu. Ens hauria agradat que s'arribés a un major nivell de concreció. En definitiva, el nostre grup parlamentari ha presentat esmenes i supressions a la moció amb la intenció de contribuir a centrar-ne el marc del reconeixement de la complexitat en l'aplicació de les polítiques lingüístiques, de l'empoderament dels parlants que busca el sistema educatiu, de l'ús que cal promoure en tots els àmbits socials i del reconeixement del plurilingüisme com a valor patrimonial. No hem rebut cap resposta de Ciutadans. Ens hem esforçat modestament a tornar l'aigua al molí de tots, si ens ho permeten, perquè no s'utilitzi la llengua per confrontar i segregar. És justament el contrari, el que hem de fer és continuar cohesionant la societat catalana i garantint la igualtat d'oportunitats. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Moltes gràcies, presidenta. Una aclaración preliminar, quisiera hacer. Señora Reguant, VOX siempre defenderá el respeto a las personas, el respeto a la libertad. Y, por lo tanto, estaremos siempre en contra del totalitarismo fascista y del totalitarismo comunista, aquí en el Parlament, en la calle, y en la universitat. [[Alguns aplaudiments.]] La lengua es una herramienta de comunicación y, por lo tanto, de crecimiento individual y social. Y, por lo tanto, no debe convertirse en barrera ni en instrumento político. Cataluña es una región bilingüe en la que conviven desde tiempo inmemorial el catalán y el castellano. Esta realidad histórica y social debe ser protegida y fomentada de forma adecuada por las instituciones. No obstante, el odio al español, institucionalizado en el sistema educativo catalán, daña la dignidad personal, vulnera la libertad y los derechos individuales, divide a los ciudadanos y genera perjuicios en el aprendizaje. Recuerden todos ustedes que todos tienen el derecho a usar el español y el deber de conocerlo. Esta anomalía democrática, social y cultural es una triste realidad. Por ponerles un ejemplo. Según el informe del 21 de mayo de 2019 de la Asamblea por la Escuela Bilingüe, tras el estudio de 2.214 proyectos lingüísticos obtenidos gracias a la normativa sobre transparencia, el noventa y cinco por cien de los proyectos lingüísticos de los centros educativos públicos de Cataluña establecen que solo el catalán es la lengua vehicular de la enseñanza. Por cierto, la consellera de Universidades, la senyora Geis, en una entrevista en TV3 el pasado 8 de septiembre, cometió un inaceptable –un inaceptable, vuelvo a repetir– ataque al principio de igualdad y no discriminación por razón de lengua –que, por cierto, espero que lo tenga en cuenta la Mesa para que aplique el Código de conducta del Parlamento adecuadamente– al tachar de fascista a esta Asamblea por una Escuela Bilingüe que vela por el idioma español en las aulas. Actualmente la dominación lingüística es una forma de odio institucionalizado, aparentemente inofensiva pero muy efectiva, con pretensiones de dogma. En Cataluña la consigna vertida des del Departament d'Educació «Una escola, una llengua, una nació, o, por otro lado, «Per una escola de tots, l'escola en català, se impone con convicción y pasión religiosa. Así pues, es necesario una defensa del español sin complejos que garantice, de una vez por todas, el derecho de los catalanes a utilizar la lengua más hablada en Cataluña y la segunda más hablada en el mundo. Por ese motivo, la moción que presenta ahora Ciudadanos debería, a nuestro entender, ser mucho más firme y directa en la defensa del español, ya que, de lo contrario, parece que su intención es simplemente no ofender al separatismo. Hemos presentado enmiendas para mejorar el texto y poder apoyarlo, pero no nos las han aceptado. Es necesario reconocer que el español también es lengua propia de todos los catalanes. Además, la realidad sociolingüística y el ordenamiento jurídico exigen que el español sea lengua vehicular en todos los niveles escolares, sin porcentajes de mínimos que, además, si es que ya lo sabemos, no se cumplen nunca. Finalmente, ¿por qué impulsar un pacto nacional por las lenguas con la intención de llegar a acuerdos sobre el uso del español, si ya tenemos un verdadero y sólido pacto nacional consensuado que regula el uso del español en toda nuestra nación? Por un lado, nuestra historia y nuestra cultura, y, por otro lado, el artículo 3 de la Constitución española. Las administraciones competentes deben tener la obligación de hacer cumplir estos derechos constitucionales. En conclusión, no se puede pretender solucionar los problemas dando rodeos y creando más estructuras inútiles en lugar de abordar directamente las causas que los originan. Dejen de lado los complejos, los fuegos de artificio con pactos nacionales, y defiendan de cara el español en las aulas, que es lo que demandan los catalanes perseguidos por el separatismo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Té ara la paraula, per defensar les esmenes presentades, la diputada senyora Lorena Roldán, del Grup Mixt.
Sí; muchas gracias, presidenta. Vaya por delante que vamos a votar a favor de esta moción. Agradecemos también al grupo impulsor que nos haya admitido nuestras enmiendas que..., pues bueno, era un matiz en la redacción, pero que nos parecía un matiz importante. Y, por tanto, desde aquí, insisto, agradecer que se hayan podido incorporar en el texto definitivo. Voy a intentar ser ordenada en el discurso, porque también lo ha hecho así la diputada que nos ha explicado la moción, y así, pues, seguimos un poco el orden. Yo creo que esta moción dice cosas que a veces parecen innecesarias, pero que aquí en Cataluña se han hecho necesarias, sobre todo, insisto, en los últimos años. El primero de los puntos, reconocer que el castellano, pues, es la lengua propia de muchos ciudadanos en Cataluña, creo que no habría ni que decirlo. Y, además, bueno, es que es la lengua materna mayoritaria, por mucho que a algunos les pese. ¿Está bien que desde este Parlamento se pueda hacer ese reconocimiento? Sí, estamos a favor de hacerlo. Pero qué triste también que tengamos que incluir un punto en una moción y votarlo. Y, además, es que veremos a ver cómo quedan esas votaciones finales, estoy bastante intrigada. El segundo de los puntos, garantizar un mínimo de un veinticinco por ciento de clases en lengua castellana en todos los niveles no universitarios. Lo mismo. Qué pena que tengamos que incluir aquí un porcentaje mínimo. Es un derecho que está reconocido en la Constitución, se han tenido que pronunciar también los tribunales. Que, ¡ojo!, los tribunales no se pronuncian porque sí, se pronuncian porque desde el Departamento de Educación se está denegando ese derecho a las familias y, sobre todo, a los alumnos de poder ser escolarizados en su lengua materna. Y, por tanto, esos padres tienen que ir ante un juez a pedir lo que es algo, insisto, que tendría que ser ya de sentido común. Y lo que me parece muy triste es que el departamento obligue a las familias a pasar por un proceso judicial de estas características, cuando, además, saben que les van a acabar dando la razón. Yo creo que en este tema, ya, lo que habría que hacer es..., bueno, lo que habría que hacer, es que es su obligación, de una institución como el Govern de la Generalitat, cumplir con la legalidad y cumplir con las resoluciones judiciales. E insisto que me parece grave que tengamos que venir aquí a recordar estas cosas tan básicas. Por tanto, sí, queremos garantizar ese, como mínimo, porcentaje del veinticinco por ciento de castellano como lengua vehicular en la escuela. Y, además, ya no es una cuestión tampoco, insisto, de legalidad, de sentencias, de la Constitución... Es un tema que se basa en criterios pedagógicos. Es que incluso lo reconoce la propia convención sobre los derechos del niño. Lo reconoce también la UNESCO, que habla del aprendizaje en lengua materna como un facilitador del aprendizaje. Y, por tanto, de verdad, vayamos con ojo, porque luego, si no, pues, tenemos aquí a la consellera Geis diciendo auténticas barbaridades, como la que dijo respecto a la Asociación por una Escuela Bilingüe, que se dedica precisamente a proteger y preservar el derecho de los alumnos a ser escolarizados en su lengua materna. El tercero de los puntos, que habla de esas familias, ¿no?, de algunos profesionales que vienen desde otras partes de España a Cataluña en busca de, pues, un trabajo, sobre todo como está el tema hoy en día, que no puedes rechazar un trabajo, y que lo tienen que hacer, porque se encuentran que no tienen oferta educativa para poder escolarizar a sus hijos, con lo que eso supone. Y me parece gravísimo que alguien no pueda aceptar un trabajo en Cataluña porque ustedes no garantizan que el castellano también sea lengua vehicular. ¡Ojo!, junto con el catalán, que es que aquí nadie está diciendo... O sea, nosotros, al contrario de lo que hacen ustedes, no queremos arrinconar el catalán. Lo que queremos es que lo que es normal en la calle sea normal también en las aulas, por supuesto. Hablaba también, el punto cuatro de esta moción, de garantizar también una cuota, en este caso de al menos el veinticinco por ciento, de castellano también en la corporación y en las inversiones de promoción lingüística. Pues vuelvo a insistir, si es que son cosas de sentido común, si es que ¿qué problema hay con que en los medios públicos que pagamos todos los catalanes se vea un reflejo de lo que existe en la sociedad catalana? Es que, de verdad... Y este tipo de manifestaciones como a las que yo hacía referencia en la anterior intervención..., en un programa para niños, el Mag Lari: «No, hablo en castellano porque así doy más miedo. Lo disfrazamos todo bajo el concepto de la broma y del humor y..., pero al final se está diciendo lo que se está diciendo, y es gravísimo –gravísimo. Y luego está lo del tema del pacto nacional por las lenguas y lo del consejo nacional por las lenguas, que, bueno, la verdad, pues no tenemos competencias aquí en el Parlamento de Cataluña. Para nosotros no es un impedimento. Si desde aquí tenemos que instar al Gobierno, pues, lo hacemos. ¿Por qué no? Y veremos. A ver, yo no soy muy partidaria de ir montando más consejos, etcétera, porque creo que tenemos las herramientas suficientes para hacerlo, pero no nos oponemos, por supuesto, a todo aquello que sea fomentar la diversidad y la pluralidad, porque al final las lenguas lo que tendrían que hacer es enriquecernos y no dividirnos, como está ocurriendo aquí en Cataluña. Muchas gracias.
A continuació, per fixar la posició, té la paraula, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Dolors Sabater.
Moltes gràcies, presidenta. Diputades i diputats... Miri, senyora Grau, vostès, els de Ciutadans, semblen uns bons alumnes de Felip V i de tots els funcionaris de la seva cort que van impulsar els decrets de Nova Planta. El que passa és que són bons alumnes en les intencions, però no han acabat d'aprendre allò de «que no se note el cuidado, perquè se'ls veu venir. Se'ls veu venir d'una hora lluny. I no li acaben de trobar el punt a allò de seguir instruccions i providències «muy templadas y disimuladas, de manera que se consiga el efecto sin que se note el cuidado i el llautó se'ls veu d'una hora lluny. I se'ls veu tant, que vostès són capaços d'incloure a la moció barbaritats sense posar-se vermells; barbaritats com, per exemple, parlar d'apartheid cultural; barbaritats absolutament desmuntables des del coneixement científic i, la veritat, faltades de respecte cap a les víctimes dels apartheids de debò. Aquesta és una moció carregada de despropòsits, falsedats i mentides, i directament no hi ha temps en cinc minuts de desmuntar-les una per una..., tot el que diuen vostès en el seu argumentari, que victimitza..., volen fer creure que la llengua castellana és la que està discriminada. I només fent aquesta llista per poder-los desmuntar ja ocuparia tots els minuts. La diputada d'Esquerra Republicana fa un moment ho ha fet amb el tema de l'audiovisual. Però sí que aprofito per aclarir-los alguns conceptes. Crec que una mica de pedagogia els anirà bé, i una mica més d'exigència i rigor a l'hora de publicar argumentaris d'exposició i de motius, també. Mirin, si una cosa ha aconseguit la immersió lingüística és precisament evitar la fractura social; la fractura social que hauria comportat –fixin-se bé el que vostès estan demanant– separar per llengua l'escolarització de les persones que viuen al país. Precisament, la immersió el que fa és una vinculació directa de l'accés i aprenentatge de la llengua catalana a la cohesió social i a la lluita contra l'exclusió. D'altra banda, fan servir el mot «plurilingüisme, i saben què és, exactament? Saben què significa contribuir a la gestió de la diversitat lingüística a Catalunya? Saben què és preocupar-se de debò dels drets lingüístics dels parlants de llengües realment minoritzades –realment minoritzades, perquè el castellà no és una llengua minoritzada; el català sí– sota un procés de subordinació social i lingüística en el marc dels estats nació occidentals depredadors? Aquesta és la realitat. Perquè cap de les seves propostes, cap ni una, donen solució a aquest problema; al contrari. Perquè ho saben, no?, que són més de tres-centes llengües que parlen els habitants de Catalunya en el seu conjunt convivint al territori, no només la castellana? S'obliden de totes aquestes llengües i s'obliden del que és el concepte d'equitat. Vostès parlen d'igualtat, però hem de parlar d'equitat, perquè és injust tractar igual el que és diferent. I quan una llengua ha sigut minoritzada, com ho és la catalana, que ha sigut i és una llengua perseguida al llarg dels darrers segles, o quan una llengua és minoritària o està en perill d'extinció, calen polítiques de compensació. I no ho dic jo, ho diu la legislació europea. Està recollit en la Carta europea, article 7.2. Ho diu ben clar. I una altra cosa: les llengües no desapareixen perquè sí, com vostès insinuen en la seva moció. Les llengües, en general, i aquí a l'Estat espanyol en particular, confronten els drets dels pobles amb els interessos del capital i de les elits dominants. Les elits dominants, que aquí són les elits del règim del 78. I la força de dominació i fagocitació cultural envers les identitats perifèriques, en el marc dels estats nació, és absolutament demolidora. Per tant, el català està atacat per moltes bandes, i en el marc capitalista en què cal decidir dedicar molts esforços per tal de protegir la cultura en general, calen polítiques dures per plantar cara i defensar la llibertat dels col·lectius minoritzats, en general, i en especial pels drets lingüístics. I això, senyora Grau, dol. Dol moltíssim veure com vostès es posicionen amb aquesta..., se sumen a les actituds demolidores en contra d'una llengua minoritzada, que el que cal és protegir-la. Evidentment, nosaltres votarem en contra d'aquesta moció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Ara té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, seré molt breu, ja que... Algunes idees sobre aquesta moció del Grup Ciutadans. Diu moltes mentides, directament, però a part és un insult de la intel·ligència. Afirma que les polítiques desenvolupades des dels successius governs de la Generalitat de Catalunya pel que fa a la normalització lingüística «han igualado y superado en abusos el régimen franquista. Olé! L'afirmació es desqualifica per si mateixa, i demostra ignorància i directament mala fe. Tot alhora, oblida que, precisament, el model lingüístic adoptat integrador és fruit de la lluita d'un catalanisme popular, dels pares i mares migrants dels seixanta i els setanta, que exigien per als seus fills i filles les mateixes oportunitats i eines educatives que els de la burgesia. I aquesta és la base, no?, d'un sol poble que promulgava Benet, Candel, Solé i Tura, etcètera. A part –hi feia també referència la CUP–, un apartheid cultural, mentre alhora defensa trencar amb el model educatiu integrador i d'immersió lingüística de la llengua catalana com a llengua d'acollida, i propugna al punt 3, per exemple, una educació diferenciada per als fills i filles de funcionaris arribats des d'altres comunitats de l'Estat. Això és directament incoherent. Seguint, per exemple, deixa fora i no fa cap mena d'esment a la totalitat de diversitat lingüística que les comunitats migrades aporten a Catalunya. Això no entra en la resta de llengües. A part, demana que el castellà sigui considerat llengua pròpia de molts ciutadans i ciutadanes de Catalunya, i això és una malintencionada confusió de dos termes. Per una banda, tenim el terme de llengua pròpia, que és un terme jurídic establert per l'Estatut, no només de Catalunya, sinó l'aragonès, el valencià, balear, gallec, etcètera. I, per una altra banda, el concepte de llengua materna, que és aquella que poden ser una o poden ser diverses que es parlen i que l'infant aprèn en el seu àmbit domèstic. Si en volen modificar el concepte, doncs, tinguin la valentia de promoure la modificació de l'Estatut. Però bé... Per últim, amb referència al pretès pacto nacional por las lenguas, creiem que el que convé realment és fer realitat l'antiga reivindicació –i, per cert, el compromís del Partit Socialista– de promulgar la ley de lenguas que faci efectiu el mandat de l'article 3.3 de la Constitució, aquell que fa referència a «la riqueza de las distintas modalidades lingüísticas de España es un patrimonio cultural que será objeto de especial respeto y protección. Però bé... Evidentment, es confirma que, des d'un partit nascut bàsicament per fer de la riquesa lingüística i cultural d'aquest país un motiu d'enfrontament entre la ciutadania i de desprestigi polític des d'un nacionalisme més ranci que el que pretén denunciar, no podíem esperar gaire més. Per això votem en contra d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. En nom, ara, de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc Ten.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, bona tarda. Senyora Grau, una prèvia: el populisme és una gradació de la mentida, i aquest to pseudodivertit, a vegades, per mi abusat, de Crónicas marcianas em sembla que perjudica encara més la credibilitat del seu grup. No sé si començar per l'exposició de motius, per la interpel·lació que va fer dies enrere, per la part dispositiva que ja ha estat comentada, o bé per les esmenes del Grup de PP i de VOX, que fan una cursa de relleus a veure qui utilitza la llengua com a palanca més gran encara i amb més força entre ells d'animadversió. Perquè vostès ho saben, ja, que la demagògia constant a través de la paraula, doncs, pot arribar a crear conflicte, tensió, polarització, separació, confrontació. I com que això és la seva raó de ser, doncs, d'aquí no es mouen, aquí segueixen i persisteixen. D'aquesta PR, em sembla que el més interessant, i ho dic proactivament, són algunes de les esmenes que ha presentat el Grup Socialistes. Per exemple, la cinquena: «Impulsar el reconeixement de la pluralitat lingüística de l'Estat espanyol, articulant els canvis normatius necessaris per fer-la efectiva. I això ens pot obrir la porta a promoure'n el coneixement, la difusió, tant a l'Estat com internacionalment; a reconèixer també, em sembla a mi, la unitat de la llengua catalana, i em sembla que això és un camí de consensos que és molt necessari per tirar endavant un pacte lingüístic a Catalunya. També m'ha semblat interessant l'esmena que han fet, que cal aclarir que cap d'aquestes ha estat acceptada, que..., pel que fa a temes de mitjans de comunicació públics a Catalunya. Mirin, per nosaltres, per Junts per Catalunya, la llengua és garantia de futur per a la societat catalana. No s'imposa el català, com diuen vostès; el català s'aprèn, s'ensenya; el català es difon, es promou. I si cal, sí, el català es defensa també. Hi ha moltes raons –en diré dues– per aprendre el català; una d'individual i una altra de col·lectiva. Individual, lligada a conceptes d'educació, de coneixement, de formació, d'equitat, d'ascensor social, de noves possibilitats. I una altra de col·lectiva, lligada a que estem a Catalunya, que és la llengua pròpia, que és la que ens surt de la nació catalana, és amb la que patrimonialment ens sentim molt lligats, i que tenim una responsabilitat col·lectiva, doncs, per mantenir-la, tractar-la i que es continuï parlant a casa nostra. I, a més a més, perquè la llengua..., les dues raons es retroalimenten perquè són factor de cohesió, com ho ha estat per a tots aquells que els anys setanta i vuitantes van adaptar, van integrar-se, van aprendre el català i l'utilitzen d'una manera indiscriminada, natural. Ho va dir la consellera Garriga en la interpel·lació: hi ha aproximadament 360.000 persones que resideixen a Catalunya que no entenen el català. El disset per cent d'aquestes fa entre cinc i deu anys que resideixen a Catalunya, i el cinquanta per cent fa més de deu anys. En una situació anòmala com és aquesta i en qualsevol àmbit, qualsevol Govern responsable ha d'actuar, ha de buscar accions polítiques, millores, projectes per revertir aquesta situació. Vostè va dir: «Jo, les llengües les defenso totes. Home, doncs, no creu que defensar-les vol dir aportar solucions? I la solució no passa per imposar, sinó per ensenyar. La solució no passa per un bilingüisme disfressat de monolingüisme o el monolingüisme disfressat de bilingüisme, sinó pel plurilingüisme. Sap què passa? Que vostès no parlen amb sinceritat ni amb convicció sobre aquest tema. Fan trampa. Barregen conceptes, com ha explicat bé la companya de comuns, el concepte de llengua pròpia de l'Estatut, un concepte jurídic, amb el concepte de llengua pròpia com a llengua familiar. La immersió és de llei a Catalunya. Van vostès contra la llei?, vostès, que utilitzen el mantra de que sense llei no hi ha democràcia? Doncs, potser sí que en termes lingüístics no hi ha prou democràcia. Votarem en contra de tots els punts. I moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies. Bona tarda a tothom. Consellera... Després de seguir la... Recuperem la interpel·lació que vostè va fer, senyora Grau, al juliol. A mi em semblava que potser tindríem una altra nova moció d'aquestes de Ciutadans, que, de fet, veníem d'una moció del senyor Martín Blanco una miqueta en la mateixa línia, i em pensava que no sortiríem mai d'aquest bucle lingüístic que vostès ens plantegen des de fa bastants anys, que és aquest marc mental de comparar dues llengües amb usos socials diferents. I això és fer trampa. I, per tant, aquest bucle lingüístic, que no n'acabem de sortir, però no és ben bé cert, perquè vostès avui han afegit una passeta més enllà, que és que als mantres de sempre li han afegit una banalització de la dictadura franquista, que és cert que no es vota, perquè està a la part dispositiva. Jo em pensava que no tindria la gosadia de llegir-la aquí, però vostè l'ha llegit aquí: «Cataluña vive una crisis lingüística propia de los tiempos del franquismo. A mi em sembla que ahir el senyor Carrizosa estava tan, tan, tan amoïnat pels feixistes del futur i els antifeixistes, i resulta que no els preocupen gens els feixistes del passat i molt menys els del present, que els tenen aquí a la vora. I a mi això és de veritat el que em preocupa. Perquè aquesta moció, que comença, com dic, fent aquesta equivalència entre la política lingüística democràtica del Govern de Catalunya de les darreres dècades..., comparar-la amb una política de persecució d'una dictadura, em sembla que això invalida, malgrat que no es voti, tota la moció, perquè la plantegen en uns termes que són del tot tramposos. I em sembla que, tenint en compte l'auge de l'extrema dreta, venir aquí a parlar de política lingüística, i dir que la política lingüística que fa el Govern s'assembla a la persecució política del franquisme, em sembla que és gravíssim. I, per tant, ja li avanço que, per aquest motiu i molts d'altres que ja han sortit en totes les intervencions anteriors, hi votarem en contra. Per què? Perquè el debat, com deia, sempre el tenim en els mateixos termes. Volen igualar dues llengües que no tenen un ús social similar. La companya Sabater en parlava i jo ho vaig fer també a la intervenció de la moció del senyor..., del seu company, el senyor Martín Blanco, que no podem parlar de polítiques d'igualtat, perquè el que necessita l'ús social del català són precisament polítiques públiques basades en l'equitat, perquè no estem parlant de dues llengües..., vaja, que ni s'assemblen en l'ús social. I per aquest motiu, cada cop que portin aquest debat a l'hemicicle i aquest bucle que ens proposen, el perdran. Ja ho han vist amb les intervencions no només de l'ala independentista. Perquè això no va d'una llengua materna –jo crec que basar-ho en casos particulars no ajuda al debat–, sinó que va de defensar una llengua minoritzada i no minoritària. I, per tant, vostès segueixen proposant aquest liberalisme lingüístic, que la llengua es regula sola, i això tampoc l'hi podem permetre, acceptar, no?, aquest gran mantra. Se'n diu política lingüística i l'Estat espanyol també la fa. La fan tots els països. I, per tant, una altra cosa és que a vostè no li agradi la política lingüística que planteja el Govern. Però això no té res a veure amb parlar de polítiques d'equitat i d'igualtat. Una altra cosa –i crec que aquest és un debat a banda que vostès han introduït en aquest hemicicle– és si vostès volen fer creure que el català és la llengua d'un projecte polític, en aquest cas l'independentisme. I quan parlem de que la immersió lingüística és un consens de país, precisament el que hem intentat sempre és protegir la llengua d'aquesta idea que vostès volen implantar. El català no és la llengua de l'independentisme, sinó que és la llengua de Catalunya, i això vol dir que va més enllà dels tres partits independentistes de la cambra; aquest és el marc mental que vostès han volgut imposar a l'hemicicle: que la llengua és una arma política, en el pitjor sentit de la paraula «política, per llançar-nos entre nosaltres. Però és que això no té res a veure amb la política lingüística del Govern. I si van per aquesta línia, doncs trobaran aquest front comú que va més enllà dels tres partits independentistes. A mi em sembla que, com deia, banalitzar la dictadura i comprar aquest marc és injust; que si vostès, de veritat, volen fer un pacte per les llengües, el que poden començar és per escandalitzar-se amb la llei de l'audiovisual o per reivindicar que en la justícia s'utilitzi el català d'una manera més normalitzada, afegint a tots els exemples que ja s'han posat abans. I a mi, personalment –i crec que puc parlar no només en nom del meu grup, sinó d'una majoria bastant àmplia de l'hemicicle–, em sap greu que vostès hagin volgut mercadejar amb la llengua, una llengua que l'última cosa que necessitava és aquest rebentar els consensos que hem tingut i fer retrocedir l'ús social de la llengua. Ho vaig dir al juliol, ho torno a dir ara, si ens ho tornen a plantejar en aquests termes, ho tornarem a dir: que si el que vostès volen és el supremacisme del castellà, la resposta sempre serà la mateixa, que és no a tot. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada Anna Grau.
Gràcies, presidenta. [[Pausa.]] Bé, som-hi. Com que teòricament només m'haig de pronunciar sobre les esmenes, no pensava dir ni fava als grups que l'han esmenat, però faré una excepció amb els comuns per dir-li a la senyora dels comuns que, bé, quan es toca d'orella es nota: no és Solé Turà, és Solé Tura. I, escolti, i si s'ha de reformar l'Estatut, es reforma, mentre sigui a fi de bé. Seguim. Voldria agrair a la representant del Grup Mixt, primer, les seves esmenes, que, per raonables i constructives, hem acceptat i també l'aportació constructiva al debat. Señora Roldán yo coincidido con usted en que hay cosas que no habría ni que decirlas, pero, visto como está el patio... Y, mire, prefiero pedir un consejo nacional de las lenguas, aunque yo misma piense que lo veo en barca, que no ir a punta de pistola a amenazar al Gobierno a cambio de los presupuestos. O sea, prefiero ir por delante y con las instituciones, no con el filibusterismo parlamentario. Deia que hem acceptat les esmenes del Grup Mixt; amb gran dolor, en canvi, ens veiem obligats a rebutjar les del Grup Socialistes, de qui hem de dir que esperàvem una mica més de..., una mica més de no sé què, no? Entenem que el PSC ha de fer equilibris amb els que li agradaria que un dia fossin els seus socis de govern aquí i que ja ho són allà, però, home, fins i tot les taules de diàleg més vicioses són cosa de dos, com a mínim. Per què proven vostès de tirar aigua al vi a les nostres propostes, en lloc de reeducar els tics franquistes –sí, franquistes, senyora Díaz– de la política lingüística d'aquests senyors? Per què no volen impulsar que totes les administracions d'Espanya s'impliquin i col·laborin en la defensa de totes les llengües d'Espanya? Per què s'apunten a la guerra de llengües i ens deixen sols, completament sols, defensant no el català contra el castellà ni el castellà contra el català, sinó el bilingüisme, que no defensa ningú més? Y, señores de VOX, ¿usted se cree que yo tengo miedo de encender a los separatistas? Mire, «maricomplejines los justos; Ciutadans y yo somos así. Sus enmiendas tampoco las vamos a aceptar, porque son una novatada. No les compren el marco mental, no compren el talibanismo del «y tu más y el «yo más. Se trata no de defender el castellano contra el catalán, se trata de defender el bilingüismo. Provem-ho tots? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Hi ha alguna petició de votació separada per a aquest punt? [[Pausa.]] Per tant, procedim a votació. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Perdó?
Volíem votació separada dels punts 2 i 5.
2 i 5.
1 i 5, perdó.
1 i 5. D'acord, doncs, procedim a la votació del punt número 1. Comença la votació. Aquest punt ha quedat rebutjat amb 41 vots a favor, 93 vots en contra. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. Aquest punt ha quedat rebutjat amb 9 vots a favor, 93 vots en contra i 32 abstencions. I votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. La moció ha quedat rebutjada, amb 25 vots a favor i 109 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques lingüístiques]] [[302-00033/13]] Passem ara al vint-i-cinquè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques lingüístiques; presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. Té la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Dolors Sabater.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, consellera, i a totes les persones que ens seguiu, que seguiu el Ple, especialment avui; moltes de les entitats, moltes de les persones que, ja sigui des del seu rol professional o d'activisme, lluiteu cada dia per la defensa de la llengua, per fer front a aquesta desigualtat lingüística que patim les persones catalanoparlants i a la creixent pèrdua de drets individuals i col·lectius que pateix la llengua catalana en el seu propi territori d'ús. El debat i votació avui al Parlament d'una moció sobre polítiques lingüístiques es produeix just quatre anys..., sí, just quatre anys després de l'última. I és en un context d'alarma creixent, que ens obliga, com a institució, a superar la fragmentació i subordinació política que patim pel context autonòmic, que ens condiciona i ens obliga a gestionar adequadament, d'una vegada per totes, la diversitat lingüística en el marc dels paradigmes de complexitat del segle XXI. Perquè estem sota l'efecte d'una ofensiva estatal molt potent i estem sota els efectes d'uns canvis importants en la forma com ens comuniquem i com vivim l'oci i com utilitzem la llengua. D'aquesta ofensiva estatal n'hem parlat abans amb tot el tema de la llei de l'audiovisual, en tenim molts exemples, però ho vèiem també l'altre dia amb el president Pedro Sánchez a Galícia, prometent polítiques d'enfortiment del castellà per damunt de qualsevol altra llengua oficial a l'Estat i relacionant el progrés econòmic exclusivament amb aquesta llengua. Aquesta és una moció extensa –sí, molt–; tan extensa com la deixadesa d'aquests darrers anys, i com la problemàtica mereix. I malgrat ser tan extensa, els asseguro que encara han quedat moltes coses fora i que, com ja he avisat també, hi haurà moltes propostes de resolució a diferents comissions, sobre el tema de la llengua. Aquests dies, llegint el sociolingüista Albert Bastardas i els seus anàlisis de la diversitat lingüística i la situació de la llengua catalana des del paradigma de la complexitat de Morin, pensava en com hem arribat a badar aplicant encara polítiques del segle XX, quan la vida i la comunicació ja circulen per la globalització digital del segle XXI. Se n'ha parlat a bastament a la moció sobre l'audiovisual, però hem de capgirar-ho de forma urgent, i el Parlament ha de ser un mur de contenció d'aquesta pèrdua de drets de la llengua, també tenint en compte l'activisme, la proactivitat dels grups que volen imposar la supremacia de la llengua castellana i que volen, d'alguna manera, continuar aquest Decret de Nova Planta de fa tres-cents anys. Aquesta és una moció que pretén avançar en tres fronts, bàsicament. Primer, en l'àmbit de cooperació entre el món institucional i social, proposant aquesta idea constructiva del pacte nacional per la llengua catalana amb perspectiva d'unitat lingüística de l'àmbit de parla catalana –és a dir, de Països Catalans– i amb participació de la societat civil. Un altre capítol, un altre bloc de propostes que són en matèria institucional de política lingüística, que, d'alguna manera, el que reclama són compromisos moltes vegades que ja hi eren, no? –fem esment d'una moció de fa quatre anys que molts acords no s'han complert o també de lleis que hi són, que les tenim, eines que tenim, però que no les estem executant. I, per tant, és un seguit de propostes que demanen la proactivitat en tot aquests termes. I, en tercer lloc, el marc de relacions amb l'Estat i en matèria d'actuar contra el desequilibri legal a favor del castellà en la legislació espanyola, i un seguit de propostes també molt específiques. Vostès han fet esmenes; han fet esmenes el Partit Socialistes, En Comú Podem i els grups del Govern –Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. Nosaltres hem estat oberts a negociar-les. Voldria destacar que hi ha hagut un intent de negociació més que no pas de rebutjar, que s'ha volgut transaccionar. Algunes transaccions han tirat endavant, algunes no. Però em sembla que és important, aquest exercici que hem fet per assolir el màxim consens, tot i que ha sigut una feina feta contra rellotge que vull agrair profundament. Les dificultats detectades per arribar al consens mereixen capítol a banda. Crec que exemplifiquen molt bé, també, quins són els posicionaments de cada grup, i m'agradaria poder-ne destacar alguns aspectes rellevants, però, evidentment, ho faré després d'escoltar-los a tots vostès. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula, ara, per defensar les esmenes presentades, la diputada senyora Jessica González, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Abans d'entrar en els comentaris de la moció que estem discutint, només dir que és curiós que el Grup de Ciutadans vulgui defensar el bilingüisme fent una correcció totalment prepotent per un tema de pronunciació a una persona que ha emigrat i intenta parlar català. [[Aplaudiments.]] A tota la gent migrada d'aquest país, si ens veuen –perquè és infumable, a vegades, veure aquestes sessions, i això s'ha de dir–, si algú us corregeix parlar català..., mira, tirad para adelante, que aquí estoy yo, por ejemplo, y mucha gente migrante dando la cara..., i parlant en català. Llavors, no deixeu que persones com aquestes, odioses, us deixin tirar enrere. I aquest espai i aquesta institució i aquest país també són nostres. [[Aplaudiments.]] Continuo donant les gràcies a la Candidatura d'Unitat Popular per la bona entesa en el procés d'esmenes d'aquesta moció. Celebrem, de fet, que s'hagi acceptat el punt 1.1, ja que coincidim que defensar unitàriament la llengua catalana..., per a això, per fer-ho, és cabdal fugir del centralisme lingüístic. I coses com, per exemple, posar en valor el compromís de la Declaració de Palma del 2007, que ens permet treballar conjuntament a totes les institucions a tots els territoris de parla catalana..., aquest hauria de ser el camí a seguir. Convé seguir defensant treballar de forma conjunta amb els altres governs per afavorir la normalització de la llengua a través d'eines com l'Institut Ramon Llull, i considerant els criteris científics de l'Institut d'Estudis Catalans, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua o la Universitat de Mallorca. També celebrem l'acceptació de la nostra esmena d'addició del 2.9 per part del grup proposant, ja que defensem, des d'En Comú Podem, la transversalitat de la Secretaria General de Política Lingüística i que no necessàriament hagi d'estar supeditada a l'àmbit de cultura. Les polítiques lingüístiques han de ser transversals i haurien de dependre de Presidència per tal de dotar-les també dels recursos i de la visió transversal de tots els departaments que haurien de tenir. I, en aquesta mateixa línia, l'addició del Partit Socialistes sobre dotar el Consorci per a la Normalització Lingüística dels recursos necessaris per fer un adequat foment de l'ús del català..., hi estem d'acord. Nosaltres, de fet, proposem i ja estipulem que hauria de ser un 0,5 per cent del pressupost de la Generalitat, i s'hauria de garantir als pressupostos que s'hauran de tancar abans de que acabi l'any. I, per acabar, un parell d'observacions respecte als punts 1.4 i 2.4, que recullen que el pacte tingui per objectiu que la llengua catalana i occitana a l'Aran deixin d'estar minoritzades, i també parlen de fomentar estudis rigorosos per tal d'evitar aquesta minorització. Aquí les dades ens constaten que la situació de l'aranès està en molt més perill i està molt més minoritzada, i considerem que té prou entitat pròpia i una situació de tal gravetat per tal de desenvolupar eines específiques i un tractament especial, perquè cal un nivell de protecció superior. Respecte als punts 2.b i 2.c, totalment d'acord amb exigir al Govern de l'Estat que els mitjans de comunicació estatals actuïn d'acord amb la Constitució espanyola referent al pluralisme lingüístic. I aquí hi afegiríem també que hem de pressionar per tal de que es compleixi la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries –Celrom–, que, tot i haver-la ratificat, l'Estat espanyol actualment no la compleix. Per últim, coincidim plenament en el fet d'impulsar, en el punt 2.c, el reconeixement de l'ús oficial del català en espais polítics com el Congrés dels Diputats i el Senat. De fet, sabeu que des d'En Comú Podem apostem per un estat plurinacional i de reconeixement de Catalunya com a nació, i part d'aquest reconeixement plurinacional passa necessàriament per reconèixer el pluralisme de les llengües també als òrgans de l'Estat i, per descomptat, destinant-hi el pressupost adient. Per tot això, votarem a favor de la majoria de punts d'aquesta resolució. I seguim emplaçant-nos a treballar per tal de que el català no sigui una eina de discriminació ni a aquesta cambra ni enlloc de Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Sílvia Romero.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores, senyors diputats... Cal continuar impulsant el coneixement i l'ús de la llengua catalana com cal continuar consolidant la seva presència en tots els àmbits. Ens agradaria que tots els grups parlamentaris poguessin compartir aquests objectius. Ens trobem en aquests moments en una situació que potser podríem resumir amb aquelles paraules tan famoses de Pompeu Fabra: «Cal no abandonar mai la tasca ni l'esperança. Segurament ens hem relaxat o hem perdut de vista que la situació social ha anat canviant en els darrers anys, i han sorgit indicis que ens alerten d'un altre moment delicat per a la llengua: retrocés en els usos lingüístics interpersonals constatable, per exemple, a través de l'evolució de l'Enquesta d'usos lingüístics entre 2013 i 2018 –200.000 parlants menys a les llars, 600.000 parlants menys al petit comerç, 700.000 parlants menys a entitats bancàries– o de l'Enquesta a la joventut de Barcelona del 2020, que situa el català com a llengua habitual de només el 28,4 per cent dels joves que viuen a Barcelona, set punts percentuals per sota de la mateixa enquesta el 2015. Segurament els joves –i s'ha comentat en diferents debats al llarg d'aquesta tarda– tenen pocs referents informals en català, i això pot provocar una associació de la llengua amb els usos escolars, en determinades classes socials..., poden ser causes d'aquest retrocés. També pensem, doncs, que cal estudiar amb més incidència l'onada migratòria des de principis del 2000 i quina influència ha pogut tenir en el descens de l'ús habitual del català malgrat els esforços en l'extensió del coneixement i l'ús que ha anat, per exemple, a càrrec del Consorci per a la Normalització Lingüística. En definitiva, necessitem més dades solvents per identificar quines són aquestes noves dificultats en què es troba el català. Als anys noranta, com saben, la normalització lingüística va fer possible l'ús del català en tots els àmbits per part de catalanoparlants, alhora que exercia una atracció important de persones castellanoparlants. Aquesta tendència de manteniment i de convergència lingüística cap al català va funcionar, i en aquest Parlament segur que hi ha molts exemples de l'augment del coneixement de la llengua gràcies al sistema educatiu. Per això avui el percentatge de persones que s'identifiquen amb el català és superior al percentatge de persones que el tenim com a llengua primera. Ho diem perquè pensem que cal continuar garantint i ampliant aquesta identificació. I ho diem perquè l'ús d'una llengua –la que sigui– s'activa i s'incrementa en la mesura que és útil i és atractiva. Pensem que aquesta és la qüestió. La CUP presenta en la seva moció diferents nivells d'intervenció per impulsar l'ús de la llengua: pacte nacional per la llengua, compliment d'acords parlamentaris, estudis, plans d'urgència... Però recordem que els actors de les polítiques lingüístiques són múltiples. No només són l'Estat i la Generalitat; són els partits polítics, les empreses, els sindicats..., tots, i s'hi hauria de comptar. Hem trobat a faltar, en aquesta moció, que certament és àmplia, aquestes qüestions que comentem. La tasca i l'esperança a què es referia Fabra segurament són avui recuperar aquests mecanismes d'identificació dels parlants amb la llengua i recuperar el valor de ser una llengua útil en totes les situacions comunicatives. El nostre grup ha presentat quinze esmenes a la moció. Algunes són de caràcter terminològic; d'altres, conceptual; d'altres són accions concretes, com dotar el Consorci per a la Normalització Lingüística dels recursos necessaris perquè continuï sent instrument fonamental per continuar treballant en el català. Votarem a favor d'alguns d'aquests punts. Agraïm la feina de la diputada Sabater, la seva predisposició a arribar a una entesa, tot i que pensem, doncs, que podem plantejar qüestions tan importants com la de la llengua d'una forma més àmplia i buscant el consens. Recorden la Norma? Segur que els que tenen uns quants anys recorden la Norma. Doncs sí: «Depèn de tu, depèn de tots. En aquesta qüestió tan important busquem plantejaments amplis i busquem el consens. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc de Dalmases.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats... Ho han dit alguns altres grups, i jo vull començar per aquí: moltes gràcies a la CUP, però molt especialment a la Dolors Sabater, per aquesta forma que té de fer política, amable, constructiva. Això s'acaba notant, també, en els resultats que aconsegueix. Moltes gràcies. Ens agrada que hagueu situat la llengua com un element central en aquest primer debat de legislatura, perquè nosaltres volem que sigui així. De fet, ja sabeu tots els diputats i diputades que hem proposat un ple monogràfic per parlar de la llengua. I volem que en aquest hemicicle, que en aquest Parlament, hi hagi iniciatives conjuntes per demostrar la solidesa i la robustesa del Parlament en la defensa del català, la llengua pròpia de Catalunya. Per a qualsevol societat, la llengua és un intangible essencial que cal protegir, conèixer, reconèixer i promocionar, i molt més per una nació sense estat com Catalunya. Algunes diputades i diputats m'heu sentit dir alguna vegada que en la darrera legislatura ens vam sentir una mica sols, com a Junts per Catalunya, defensant qüestions lingüístiques. I això, que per als grups polítics a vegades és positiu, perquè està bé que se'ns reconegui una feina en un camp específic, en aquest cas no ens agradava gens. I ens agrada molt retrobar-nos en aquesta idea de que la llengua no és patrimoni de ningú, sinó que és patrimoni de tots i que hem de treballar-hi conjuntament. Perquè defensar una llengua no va contra cap llengua. I al revés: si vas contra una llengua, vas contra totes les llengües. Defensar una llengua és defensar-les totes; atacar-ne una és atacar-les totes. L'admiradíssima Carme Junyent, que ara és actualitat pel llibre Som dones, som lingüistes, som moltes i diem prou –i ara no entrarem en aquest debat, que seria un debat molt llarg–, va ser professora meva fa una colla d'anys, fa molts molts anys, a mitjans dels noranta, a l'Escola d'Estudis Polítics Randa. I ella, en aquell moment, ens explicava la seva teoria de l'ecolingüística, que l'havia fet seva –no és ben bé seva, però l'havia fet seva–, que és una teoria preciosa que explica l'equilibri fràgil que tenen les llengües. Ella ho comparava amb un ecosistema en el qual no importa tant la mida de l'element –si tens molts o pocs parlants–, sinó com afecta el conjunt d'aquest ecosistema el fet que n'hi hagi una que reculi, perquè reculen totes. De fet, d'una manera menys científica, però molt més bonica, Federico Fellini ja ho deia: deia que cada llengua és una manera de veure la vida, i els antropòlegs –tots– també estan d'acord que cada llengua és una cosmovisió. I he volgut fer aquesta introducció, menys centrada en el que és estrictament la moció, perquè la llengua –ens agradaria, i això és el que proposem avui, i això és el que intentarem durant aquesta legislatura quan parlem de llengua– no pot ser una arma llancívola en aquest Parlament; al contrari, ha de ser un element a preservar, a tenir-ne cura. És més, en el Parlament hauríem d'aïllar aquells grups polítics que volen fer de la llengua una arma llancívola, que volen fer de la llengua un espai de divisió. Perquè, per definició, les llengües són eines d'entesa, són eines de trobada. En el consens lingüístic no només hi pot ser una part d'aquest hemicicle; al contrari, ha de ser un espai de trobada de tots els grups parlamentaris que s'estimen la democràcia i que s'estimen la convivència. En aquest sentit, vull defensar –i en això també hi té molt a veure l'actitud que ha tingut el propietari de la moció– aportacions que han fet, per exemple, els comuns, i que la CUP ha sabut entendre, com, per exemple, retrobar-nos amb el fet de treballar conjuntament en el que és el compromís de Palma de 2017. Crec que és una aportació rellevant, perquè ens dona un fonament. I vull destacar també la bona feina, les aportacions valuoses que ha fet el Partit Socialistes, més enllà de que hagin arribat totes, o no, a bon port. Diem –i us ho vull dir amb tota la humilitat– que, en aquest acord, en aquesta trobada per la llengua catalana, hi heu de ser. No podeu fer càlculs partidistes, no us ho podeu permetre, no ens ho podem permetre. I, per tant, benvinguda, aquesta actitud. Estrictament sobre la moció, la votarem pràcticament tota a favor. Només tenim dos punts en els quals no hi podrem votar per allò de la cultura de coalició, perquè creiem que, efectivament, li pertoca al departament fer-ho com proposa. I, en aquests segons escassos que em queden, m'agradaria utilitzar unes paraules del mestre Joan Solà, des d'aquest mateix faristol, l'1 de juliol del 2009, parlant sobre la llengua, que va dir: «Aquesta és una tasca de tots els catalanoparlants. Però vostès, com a parlamentaris elegits pel poble i com a legisladors, hi tenen una responsabilitat més gran. Tinguem-ho present també en la responsabilitat que tenim en la columna vertebral del país, en la llengua pròpia, amb el català al Principat i amb l'occità –l'aranès– a la Vall d'Aran. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Irene Aragonès.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, bona tarda. Abans que res, agrair la moció als companys i companyes de la Candidatura d'Unitat Popular, i també molt especialment el tracte i el treball que hem fet amb la diputada Sabater. Bé, tota iniciativa parlamentària que suposi posar sobre la taula la realitat lingüística del país i, a més a més, en un context actual ens ajuda, i ens ajuda molt. I ens ajuda perquè ens refermem en tres evidències. La primera evidència és que hem d'estar orgullosos i orgulloses d'una llengua estimada, escrita i parlada, com el català al conjunt de tots els Països Catalans. Una llengua emprada en totes les classes socials d'aquest país, eina de cohesió, amb molts usos i funcions diferents, que ha arribat als nostres dies superant temps molt i molt grisos i que ha generat literatura, música, teatre i cultura de molta qualitat, de la qual cosa, per tant, em refermo que hem d'estar molt orgulloses. La segona evidència és d'autogestió: necessitem dotar-nos de les eines d'un estat propi per garantir la supervivència del català. Sabem i veiem en els estudis recents que el català es troba en un moment crític per a la seva supervivència. I no podem i, a més a més, no volem deixar aquesta supervivència del català en mans de l'Estat espanyol. Despropòsits que, de fet, no ens sorprenen, com la ley general de comunicación audiovisual, lleis que arriben tard i malament, com s'ha comentat durant aquesta tarda en aquesta cambra, avui mateix, van en contra del camí que hauríem de seguir en el repte de l'audiovisual. I la tercera, però no per això menys important, és que, després d'una dècada sense iniciativa, ens toca arremangar-nos i generar un nou impuls per salvar la llengua, activant un consens entre totes les parts implicades per treballar per aconseguir que el català, l'aranès i la llengua de signes catalana siguin accessibles, fonamentades i respectades. És per això que la setmana passada mateix, al debat de política general, s'aprovava la proposta de resolució a favor del pacte nacional per la llengua, una proposta de resolució amb un vuitanta-cinc per cent de suport en aquest Parlament, perquè és ara, més que mai, quan necessitem sumar tots els actius, tots els suports necessaris, tots els esforços possibles per salvar el català. Cal, doncs, recuperar l'impuls i el dinamisme polític que va suposar una conselleria republicana al capdavant de Cultura. És necessari revertir la paralització i activar tots els mecanismes que han de permetre el desenvolupament efectiu d'unes lleis que són garants dels drets lingüístics de la ciutadania. Finalment, també sabem que s'està treballant des de la conselleria en el funcionament de tots els mecanismes de promoció i protecció de la llengua en tots els àmbits per tal de reforçar la seguretat lingüística de les persones. Iniciatives que, amb fermesa i garantint drets per a tothom, marcaran el camí per assegurar que el català segueixi sent aquest vehicle d'expressió de la nostra societat, el tret característic de la nostra cultura i patrimoni, també dels habitants no catalanoparlants del nostre país. I, en aquest sentit, i passant al sentit de vot de la moció, compartim, diputada Sabater –ho sap–, la majoria dels punts de la moció. Celebrem les transaccions a que hem pogut arribar. Votarem a favor de la majoria de punts. I bé, només dir que, dos punts concrets..., l'1.5, que pensem que no cal condicionar-nos a complir terminis d'una primera reunió. Evitem marcar una data i un lloc en un calendari, que fins i tot ens pot trair la rigorositat en el treball. I fem-ho amb el màxim consens; de fet, la prioritat hi és –no ho dubti–, en aquest sentit. I el punt 2.9..., l'espai de la Secretaria General de Política Lingüística és –considerem, i així està estructurat– el departament..., pertany al Departament de Cultura. I és i continuarà sent transversal. No tingui cap dubte, en això, tampoc. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, després de la defensa de les esmenes presentades, té ara la paraula, per fixar la seva posició, el diputat senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari de VOX.
Gràcies, presidenta. A aquesta moció de la CUP sobre polítiques lingüístiques li falla fins i tot el títol: no és sobre polítiques lingüístiques, és sobre la imposició del català com a única llengua de la republiqueta. Parlen de normalització, i mirin, jo, a casa, sempre he parlat català, amb la meva mare, amb les meves germanes i amb els meus fills. Però els meus fills parlen espanyol amb la seva mare, i són normals –són normals. [[Remor de veus.]] La gent que parla espanyol a casa també és normal; no cal normalitzar-los, perquè també són normals. Perquè el normal és la llibertat i el respecte per les dues llengües que tenim a la nostra estimada regió, a Catalunya, el català i l'espanyol, propis de tots els catalans i del conjunt dels espanyols. Parlen també de cohesió, i la cohesió s'aconsegueix amb respecte. Cohesionar no és imposar una sola llengua en un territori on n'hi han dues. Parlen de Països Catalans. Sincerament, no anem bé. Perquè, clar, és una falta de respecte a regions veïnes, no?: Aragó, València, França, Itàlia... Són imperialistes cutres o imperialistes de ficció. Vostès són totalitaris, senyors de la CUP. I, portats pel seu totalitarisme comunista, volen continuar imposant la llengua vehicular, la lectoescriptura només en català i la sanció per als qui retolen en espanyol a Catalunya –diuen–, a Aragó, a València, a França, a Itàlia... Vostès necessiten un curs en educació, perquè critiquen a l'exposició de motius el canvi de llengua en una conversa particular i diuen que es fa per sentiment de culpabilitat. No, canviar de llengua quan l'interlocutor no sap català es diu «educació. A les seves propostes diuen coses com «pacte nacional. Menteixen: ni «pacte ni «nacional. «Pacte no, perquè volen imposar un sol model. «Nacional? Tornem a tindre aquells deliris imperialistes amb altres regions d'Espanya i amb altres nacions veïnes. I els hi tornem a recordar que Espanya és l'única pàtria i nació dels catalans. Volen que siguin «afer d'estat. No la «vivenda, el treball, la seguretat...; no, no: la llengua. Vostès són més nacionalistes que el corrupte Jordi Pujol. Perquè el seu nacionalisme predica el menyspreu per les altres nacions, cultures o llengües, que és lo que fan vostès amb l'espanyol. I el seu nacionalisme és excloent i té odi, per exemple, cap a Espanya. El patriotisme és, en canvi, el degut amor pel propi país, és integrador i té com a base l'esperit que uneix una comunitat amb un projecte comú de convivència. En aquesta proposta utilitzen verbs propis de les seves idees: «imposar, «fer complir, «executar... Són tan poc democràtics que no volen donar ni la llibertat d'escollir la llengua a l'escola. A aquells nanos que a casa parlen en espanyol –i no és un pecat– i volen aprendre a llegir i escriure en la seva llengua materna..., no els hi deixen, als nanos, ni aquest dret. Volen dotar econòmicament plans d'imposició lingüística..., no pas per ajudar a pagar el rebut de llum. Vostès, els calés, per a la llengua, eh?, senyors de la CUP. Molt bé. Perquè vostès són hispanòfobs, negacionistes del bilingüisme, lliberticides, obsessius, supremacistes del català, censors –perquè els hi encanten les multes. I, per últim, senyors de la CUP, viuen apartats de la realitat dels barris i dels carrers de Catalunya, perquè la nostra societat és bilingüe, i ho ha sigut des de fa temps. Vostès volen imposar un model i no respectar la pluralitat de la nostra estimada regió. Y miren, acabaré esta intervención en otra lengua propia de los catalanes, de todos los españoles y del conjunto de los ciudadanos de la iberosfera, lengua que yo no hablaba en casa: el español; lengua que hablan la mayoría de los catalanes, todos los españoles y 560 millones de personas en el mundo. Y gracias a la Hispanidad, que vamos a celebrar el próximo martes, el 12 de octubre, es oficial en veinte países. El español es un lujo del cual ustedes quieren privar a millones de catalanes, y cuando gobernemos España vamos a garantizar el uso de esta lengua tan preciosa, el español, en todos los ámbitos y en todo el territorio nacional. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Senyora Sabater, espero no donar-li un terrible disgust si li dic que la seva moció ens sembla tronada, cavernícola, paranoica, delirant i un absolut monument a la mala fe. Fins i tot allò que sembla que diuen amb bona intenció és un absolut desastre. Ens sap greu, però els hi hem de votar tot en contra, de dalt a baix. Mirin, a mi, com a gironina i catalana integral que soc, com a persona que s'ha deixat molts anys i energies en la defensa de la llengua i de la cultura d'aquí, és que em fa mal d'ull només llegir el que vostès escriuen. En cada línia veig una punyalada trapera no ja al bilingüisme –com porto tota la tarda lamentant–, sinó sobretot, i especialment, a la dignitat de la llengua catalana. Ai, què diria el pobre Jordi Solé Tura, si aixequés el cap... S'han plantejat vostès en algun moment que, quan fas trontollar el bilingüisme i la llibertat de llengües, la primera llengua que pateix –en argot, la primera que «palma– és la que parlen menys persones? No els hi ha quedat prou clar que a can Netflix i a can Disney se'n refoten, de Plataforma per la Llengua i de la CUP? Vinga a insistir que el català és la llengua pròpia i originària de tots els Països Catalans. Alça, com si aquí no s'hagués parlat –aquí i allà– mai més res abans, durant i després de l'esclat de la llengua catalana. Deuen confondre vostès el Cid Campeador, en Jaume I, i, tots dos, amb Carles Puigdemont a l'Alguer. Por cierto, a los camaradas de VOX, aprovecho para decirles algo que antes no me ha dado tiempo, que es que su propuesta de que el español sea declarado lengua propia de todos los catalanes sin excepción..., pues mire, esto es una catetada tan cateta como la de ellos pretendiendo que no hay otra lengua propia de los catalanes que el catalán. Algún día habrá que poner orden y reconocer que los territorios no tienen lenguas propias, solo oficiales, y que, entre esas lenguas oficiales, los ciudadanos eligen considerar lengua propia aquella que les da la gana. Punto pelota. Però, bé, vostès insisteixen a parlar del català com una llengua minoritzada. I jo pregunto: minoritzada per qui? No deu ser per vostès mateixos?, per la seva radical estretor de mires lingüístiques, culturals i polítiques? Perquè mirin que per defensar que la immersió lingüística ha estat un èxit i –calça't– una eina de cohesió i no de fracturació o de divisió, o fins i tot un igualador d'oportunitats, s'ha de ser molt cínic o s'ha de ser molt bestiota, eh?, molt. Diuen que Espanya afavoreix activament la supremacia del castellà arreu del territori espanyol. Coi, doncs no és que aquí, en aquest tros de territori espanyol que vostès i jo trepitgem, s'hi hagin lluït gaire. Mirin, si el famós Estat espanyol –que vostès diuen així, enfosquint la veu, com si parléssim de l'home del sac– posés en defensa de la supremacia del castellà arreu del territori espanyol només un deu per cent de la mala llet i de la mala bava que han posat i posen vostès a escombrar el castellà dels mitjans públics catalans i fins al pati de les escoles, aquí ja ningú sabria fer la ce trencada amb un «canuto. I encara tenen les penques de proposar que es plantegi el pacte nacional per la llengua catalana com un afer d'estat? Perdonin, això és el que he intentat jo tota aquesta tarda: proposar involucrar des de l'Estat fins a l'últim ajuntament d'Espanya, amb Catalunya a dins, en pactar una defensa cooperativa i coordinada de totes les llengües d'Espanya, també de la catalana. I la majoria de vostès a això hi han votat en contra, preferint aquesta moció delirant i presentant esmenes que fan vergonya, fan enrogir, com ara la de, per exemple, que no es puguin fer rodes de premsa a l'Administració..., que només puguin ser en català i no es pugui ni repetir la mateixa cosa en castellà. És que, perdonin, viuen vostès una realitat paral·lela i alterada on el català només el parla la gent al bar de La guerra de les galàxies. Es pensen que només el parla gent fanàtica i fanatitzada com vostès. Doncs mirin, tinc bones o males notícies, segons com es miri: resulta que el català és la llengua pròpia no de Catalunya, en realitat, però sí de molta més gent de la que vostès es pensen, catalanoparlants molt més variats, lliures i diversos del que vostès són capaços d'imaginar. En resum, treguin les seves brutes grapes de la llengua catalana. Deixin-la viure, en lloc d'empènyer-la a morir. Deixin que la catalanitat la defensi qui se l'estima, els que ens l'estimem, no qui entén ser català com ser antitot i no poder anar a dormir tranquil sense cremar alguna bandera espanyola o algun contenidor. I a veure si algun dia aconseguim tenir la festa i la llengua en pau. Jo ja he acabat. Bona tarda.
En nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidenta. Hombre, a lo mejor no me pongo tan tremendista [[l'oradora riu]] , porque, claro... Los delirios de la CUP en según qué cuestiones ya los conocemos, tampoco hace falta aquí hacerse los grandes sorprendidos. De qué iba a ir esta moción ya lo sabíamos todos cuando escuchamos la interpelación en el anterior Pleno; por lo tanto, bueno, tampoco pasa nada. Sí que es verdad que hay algunos puntos de la moción que, la verdad, yo tengo que reconocer que son como mínimo..., graciosos –voy a decir–, sorprendentes; no lo sé, te dejan un poquito..., un poco parada, ¿no? Empezando por ese lenguaje habitual que tienen ustedes, que les han llamado «imperialistas. Pero es que, claro, el tema dels Països Catalans, pues, bueno, ya lo decía Xavier Rius, ¿no?, solo existe en la mente de algunos y en el mapa del tiempo de TV3. Y, por mucho que ustedes lo vayan repitiendo, pues, es que es lo que es. Pero, bueno, ustedes se empeñan en ponerlo aquí y nosotros nos empeñaremos en seguir votando que no y recordándoles que esto solamente existe en su cabeza. Luego tienen también aquí, por ejemplo, el punto 1.3, que habla de..., bueno, aquest pacte nacional per la llengua catalana, que lo quieren hacer juntamente con el tejido asociativo, el cultural, en defensa de la lengua. Que yo aquí mucho me temo que otra vez va a salir beneficiada Plataforma per la Llengua. No sé cómo se lo hacen, pero siempre salen beneficiados, con ustedes. Luego también quieren hacer la primera reunión..., «convocar una primera reunió de treball en el termini màxim de tres mesos a Perpinyà. Que, oye, miren, esto es una deferencia, porque, así, a lo mejor a Perpiñán, pues, pueden ir Puigdemont, Ponsatí y compañía, y les queda más vistosita la primera reunión. Está bien. Son considerados, ustedes, con el emplazamiento de la reunión. Luego hablan también, en el punto 2.3..., asumir como tal la emergencia lingüística. Hombre, a ver, vamos a ponerlo un poco en contexto, porque a lo mejor emergencia lingüística tampoco es –tampoco es. ¿Que es un tema prioritario para ustedes? Sí, pero, hombre, emergencia lingüística, con la que está cayendo ahí fuera..., quizá no –quizá no–, pero bueno... Más cositas. El punto 2.5 –este me gusta– dice: «Hacer cumplir todo lo que establezcan las diferentes leyes vigentes en materia lingüística. Hombre, empiecen –empiecen–, porque es que no cumplen ni siquiera con la Constitución, no cumplen con las resoluciones judiciales, se saltan las exigencias de como mínimo escolarizar en el veinticinco por ciento en castellano. Pues, oigan, en este estoy de acuerdo. Hagan ustedes cumplir las leyes vigentes. Hablen con el Gobierno, con el señor Gonzàlez Cambray, que parece que no lo tiene muy claro, y la señora Geis, que tampoco. Luego hay otro punto, el 2.7.a, que es sobre las conferencias, las ruedas de prensa, que se dan desde las instituciones. Yo creo que esto no hace falta ni pedirlo, porque ya lo hemos vivido, esto, aquí. Ya hemos vivido a portavoces de este Gobierno o a miembros relevantes de este Parlamento –la más relevante, me atrevería a decir–, la presidenta del Parlamento, que no contestan en las ruedas de prensa en castellano. Por tanto, a lo mejor el punto este es superfluo. Yo me pregunto también si va en sentido contrario. Es decir, si en una rueda de prensa nos preguntan o..., que repitamos en catalán, ¿a esto también se van a ustedes a oponer o no? Porque eso ocurre. Nosotros no tenemos ningún inconveniente en hacerlo en las dos lenguas, pero se ve que hay otros que sí. Luego también, en el punto 2.8, elaborar y ejecutar un plan de investigación, prevención y tratamiento de la discriminación por razón de lengua. Este va a ser curioso. Vamos a ver qué sale de este plan de investigación y de discriminación por razón de la lengua, que a lo mejor nos llevamos alguna sorpresa, porque yo aquí la discriminación la veo, pero con el español, con el castellano. Veremos a ver qué pasa si sacan adelante ese plan, aunque mucho me temo que esto no lo van a estudiar, se van a fijar en otras cositas que les interesan más. Luego el 3.2. También es gracioso. Dice: «Instar al Gobierno del Estado español a modificar o derogar todas aquellas leyes, decretos, órdenes ministeriales, resoluciones y cualquier otra normativa que favorezca el castellano..., ta-ta-tá. O sea, es que es muy gracioso: ustedes vienen aquí, se pasan el día reivindicando que este Parlamento es soberano para aprobar las leyes que le parezca..., ta-ta-tá, pero las que se aprueban allí..., estas hay que modificarlas o derogarlas todas [[l'oradora riu]] , y lo ponen en una moción, por escrito. Yo, sinceramente... La verdad es que hay muchos puntos que no tienen desperdicio, pero hay uno que yo pensaba que jamás –jamás– iba a escuchar de su boca, que es el 2.7.b. Está la CUP aquí, en este punto, invocando que se cumpla la Constitución. Aleluya y bienvenidos. Muchas gracias.
I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Dolors Sabater.
Moltes gràcies. Abans de començar, només dir que..., recordar que la llibertat que anhelem els catalans i les catalanes és la de poder escollir nacionalitat, i aquesta ens la tenen privada. [[Aplaudiments.]] També la d'escollir llengua per parlar, i per poder escollir, s'hi ha de tenir accés, eh? Moltes de les parts d'aquesta moció van també a donar aquesta llibertat a tothom, que ningú quedi privat de la llibertat de poder escollir. Bé, jo, de les mocions..., agrair, no?, aquests punts que votaran majoritàriament a favor, tot i que n'hi hauran alguns que no. M'agradaria, en tot cas, centrar-me en els que no votaran a favor, només fer esment d'un parell de coses. Sobre el tema de Perpinyà: per nosaltres era important. Ja sé que no la votaran a favor, i, per tant, és molt possible que no prosperi, a no ser que algú canviï, no?... Per què era important? Perquè justament aquesta moció, quan està reivindicant la unitat de la llengua i parlem d'aquests Països Catalans, d'aquests territoris de parla catalana en la seva totalitat... Fer l'inici a Perpinyà, a més a més, en el context d'una privació, d'una regressió que estan patint ara per la llei Molac, i que les escoles públiques com Arrels, doncs, es veuran privades de poder facilitar aquest accés a la llengua a les persones catalanoparlants, doncs, ens semblava que era un gest que... Sincerament, no entenem..., diguéssim, ens costa entendre per què no l'han volgut acceptar. I l'altra, als companys comuns, sobre el tema de la catalanofòbia, no?, que entenc que la transacció que van fer va recollir molta de l'aportació que havien fet, però va semblar que el terme «catalanofòbia és un terme que encara fa un cert respecte, però que crec que és molt important que l'abordem en tot el sentit de la paraula. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Procedim a la votació. Hi ha peticions de votacions separades. [[Pausa.]] Sí, senyora Segovia.
Gràcies. Per demanar la votació separada dels punts 2.7.a i 2.8, que es podrien votar conjuntament.
Perfecte. Més peticions? [[Pausa.]] Senyora Romero.
Molta votació separada, eh? Si vol, li dic els dos blocs, però és que en tinc moltes. [[L'oradora riu.]] Tindria un bloc 1, que són l'1.1, 1.2, 1.4, 2.3, 2.8, 3.7, 3.7.1, 3.7.2 i 3.7.3. I després tindria un altre bloc, que serien l'1.5, 2.7.a, 2.7.b, 3, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 i 3.6. Em sap greu, eh?
Gràcies. Alguna petició més? [[Pausa.]] Senyora Vilalta.
Sí, només dues. L'1.5, que voldríem..., sí?, perquè allà l'ha posat..., tots agrupats. En tot cas, l'1.5 i el 2.9.
Perfecte. Alguna petició més? [[Pausa.]] No. D'acord, a veure si ho podrem fer. Votarem en un primer bloc els punts 1.1, 1.2, 1.4, 2.3, 3.7.1, 3.7.2, 3.7.3. És el primer bloc que m'ha dit vostè, senyora Romero. Sí? [[Veus de fons.]] Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 82 vots a favor, 20 vots en contra i 32 abstencions. A continuació votarem els punts 1.5 i 2.9. Comença la votació. [[Remor de veus.]] Junts no els hi volen votar, aquests dos? [[Pausa.]] Ah, d'acord. Doncs fem l'1.5. Perdó, torno a començar. Fem la votació del punt 1.5. Comença la votació. El punt 1.5 no ha quedat aprovat, amb 17 vots a favor i 116 vots en contra. Votem ara els punts 2.7.a i 2.7.b. Els volen per separat, també? [[Pausa.]] D'acord. Doncs 2.7.a. Comença la votació. El punt 2.7.a ha quedat aprovat, amb 74 vots a favor, 52 vots en contra i 8 abstencions. Fem ara el 2.7.b. Comença la votació. El punt 2.7.b ha quedat aprovat, amb 81 vots a favor, 52 vots en contra i una persona que no vota. El 2.7.c. Comença la votació. El punt 2.7.c ha quedat aprovat, amb 114 vots a favor i 20 vots en contra. Votem ara el punt 2.8. Comença la votació. El punt 2.8 ha quedat aprovat, amb 74 vots a favor, 20 vots en contra i 40 abstencions. Votem ara el 2.9. Comença la votació. El punt 2.9 no ha quedat aprovat. Ha obtingut 48 vots a favor, 85 vots en contra. Votem ara el bloc dels punts 3, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 i 3.6. Comença la votació. Aquest bloc de punts..., han quedat aprovats, amb 81 vots a favor i 52 vots en contra. I, finalment, votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts han quedat aprovats, amb 114 vots a favor i 20 vots en contra. Passem ara al vint-i-setè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les beques i els ajuts universitaris, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Judith Toronjo... [[Alguns diputats fan unes observacions de dissentiment.]] No? [[Pausa.]] Ah, m'he saltat un punt. Tenia ganes d'anar enllestint i... [[La presidenta riu.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques urbanes de recuperació social i ambiental en barris vulnerables]] [[302-00030/13]] Passem al vint-i-sisè punt de l'ordre del dia –disculpin–, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques urbanes de recuperació social i ambiental en barris vulnerables. L'ha presentada el Grup d'En Comú Podem, i per exposar-la té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. El primer que volem fer amb aquesta moció és constatar no tant una realitat com una necessitat. I és que, davant del creixement de les dinàmiques de segregació urbana, i, per tant, d'expressió de les desigualtats sobre el territori, davant d'una realitat postpandèmica en la que aquells barris i viles més vulnerables són els que més han patit la situació de la pandèmia, i enmig també d'una situació evident d'emergència climàtica, no?, en la que creiem que cal fer arribar la transició ecològica a tots els barris i viles del país, doncs..., enmig d'aquest nou escenari, Catalunya necessita una nova onada de polítiques urbanes adreçades als barris i viles amb major situació de vulnerabilitat. Creiem que cal una intervenció pública, integral i territorialitzada per aconseguir un objectiu, al final, no?, que és que el teu codi postal no determini, no sigui una càrrega per al teu projecte de vida. O, en altres paraules, garantir que el teu barri, sigui quin sigui, t'ofereixi tota una sèrie d'estructures d'oportunitat territorial: oportunitats formatives, oportunitats laborals, oportunitats relacionals, de serveis, d'equipaments d'espais públics, i, en conseqüència, doncs, que el teu barri sigui un lloc on vulguis quedar-te a viure i no pas un lloc d'on vulguis marxar. I per a això calen recursos, i cal que aquests recursos es gestionin des dels municipis, impulsant de forma participativa projectes d'intervenció integral en aquests territoris. Perquè si una cosa caracteritza la realitat d'aquests territoris és una enorme complexitat, i no hi ha receptes simples per a problemes complexos. Creiem, a més, que cal també ajustar la distribució de recursos a les necessitats i a la realitat de cada municipi. Mirin, un estudi recent de l'Igop mostrava com les ciutats de la segona corona metropolitana –Mataró, Granollers, Terrassa, Sabadell, Vilanova, Vilafranca– estan acumulant grans problemàtiques de segregació urbana: un augment de la població en situació vulnerable, arribada de nova població de rendes baixes mentre marxa població de rendes mitjanes i altes cap als municipis de l'entorn... I, a la vegada, són justament aquestes ciutats les que disposen de menys recursos econòmics per habitant, notablement menys que els municipis de l'entorn del seu sistema urbà –municipis o ciutats que tenen també una base fiscal més baixa–, i, per tant, en general, doncs, gaudeixen d'una menor autonomia financera. I, per tant, el que cal és redistribuir els recursos també en clau territorial, de forma objectiva, destinant-los allà on més necessaris són. I, bé, per fer front a aquesta necessitat, nosaltres en la moció fem bàsicament dues grans propostes, eh? La primera, i amb caràcter d'urgència: demanem al Govern que obri una nova convocatòria per finançar intervencions integrals en barris i viles vulnerables aprofitant els recursos dels fons Next Generation que ara hi haurà sobre la taula, també els del Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic i també amb recursos propis. Per tant, que de forma urgent s'obri una nova convocatòria per fer front a aquesta necessitat. I, en segon lloc, proposem impulsar des d'aquí, des del Parlament, una nova llei de barris adequada als temps actuals, i, per tant, una nova llei de barris verds, que, al nostre entendre, hauria de tenir cinc grans novetats en comparació amb la llei del 2004. La primera: creiem que ha de ser una llei perquè els barris vulnerables no quedin al marge de la transició ecològica. Per tant, amb accions de mitigació del canvi climàtic, amb infraestructura verda urbana, amb foment de l'autoconsum, amb impuls de comunitats energètiques locals. La segona: una llei que permeti entrar als habitatges, cosa que amb la llei del 2004 no es va arribar a fer. I, per tant, una llei que abordi de forma directa la rehabilitació dels habitatges, tant en clau d'eficiència energètica com en clau de dignificació de les condicions de vida. La tercera novetat que plantegem: una llei que afavoreixi la recuperació en un escenari postpandèmic. I, per tant, que potenciï l'economia i el comerç local i de proximitat, que potenciï l'ocupació efectiva i de qualitat, la salut comunitària i l'espai públic, tan necessari en els barris vulnerables. La quarta novetat: una llei amb una forta perspectiva social i que promogui l'equitat de gènere en els entorns urbans. I també impulsant una política decidida en matèria d'habitatge social, una política innovadora, amb promoció d'habitatge públic de lloguer, però també amb la promoció d'habitatge cooperatiu en cessió d'ús, amb la mobilització dels habitatges buits, amb la conversió dels habitatges d'ús turístic en habitatges residencials o amb accions preventives contra els desnonaments. I, per últim, una llei que reforci la dimensió comunitària i participativa. I, per tant, afavorint que els veïns i veïnes s'autoorganitzin per reivindicar els seus drets i per satisfer les seves pròpies necessitats. Per tant, en definitiva, una nova llei per a uns nous temps. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té ara la paraula, per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Maria Dolors Sabater.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Aquesta és una moció que ja els avanço que votarem a favor en la seva totalitat. I agraeixo al Grup d'En Comú Podem la predisposició per acceptar les esmenes plantejades i facilitar les transaccions. Per a les diputades que venim del municipalisme, d'aquella política de proximitat i transformadora que converteix la ideologia política en accions pràctiques per millorar la vida de la gent, l'acció parlamentària està impregnada sempre d'aquesta experiència que ens permet mirar de baix a dalt amplificant la casuística dels pobles, barris i ciutats per fer-ne categoria. De la mateixa manera que amb el feminisme hem après que allò personal és polític, perquè el patriarcat ho travessa tot, cal veure que allò que passa als municipis no és més que un indicador i una alerta de les injustícies, dels desequilibris i de moltes situacions globals que s'han de resoldre amb les lleis que es fan des del Parlament, o que s'han de vetllar per veure com impacta en la vida de la gent el que fem aquí. Per tant, les esmenes que nosaltres hem presentat tenen molt a veure amb aquesta experiència municipalista. Són..., per exemple, una de molt concreta, que és allargar..., incloure una flexibilitat en els criteris de temporalitat dels terminis. Perquè ens ha passat a molts municipis –ens va passar quan governava a Badalona–, està passant a molts altres pobles i ciutats del país..., està passant que no es poden desenvolupar plans. De vegades hi han els diners i, per diferents situacions de calendari, es perden, aquests diners, quan hi ha projecte i hi ha voluntat política, i, per un mer aspecte burocràtic, tot això se'n va en orris. Està passant actualment també a Mediona, està passant... És una necessitat, doncs, que això canviï. Hi ha d'haver aquests plans, però, a més a més, aquests plans han de tenir una flexibilitat. Una altra de les esmenes té a veure amb haver inclòs el tema de l'infrahabitatge. Jo sempre, quan parlo amb... Quan no era diputada i parlava amb membres del Govern, sempre els convidava a venir a visitar el barri de la Salut de Badalona, on hi ha un nivell d'infrahabitatge que pocs polítics s'imaginen. Poques persones pensen que al país tenim aquests barris amb un nivell de degradació tan greu no només de la vida de les persones, del seu nivell de pobresa extrema, sinó de les condicions d'infrahabitatge en què viuen milers de persones. I això els municipis sols no ho poden resoldre. Hi ha altres esmenes que tenen a veure, doncs, també amb incloure les mesures per superar les barreres arquitectòniques, mesures d'accessibilitat, però potser la que és més política, i la que també voldria destacar d'una forma més clara, és la petició de que des dels ens supramunicipals es vetlli de veritat per corregir falta d'equitat entre els municipis. I aquí la nostra mirada és molt crítica. I també convido els companys dels comuns, que estan en el Govern de l'àrea metropolitana, estan al Govern també d'alguns ens supramunicipals... El país té desequilibris molt greus, constatats –els desequilibris entre el Besòs i el Maresme, per exemple, si parlem de l'àrea metropolitana, són evidents–, i si no hi ha un compromís per redreçar-ho... Tornem al mateix que dèiem per a la llengua: la igualtat no és tractar a tothom igual. La igualtat ha de ser equitat, i vol dir compensar el que és diferent: compensar els municipis amb rendes més baixes, compensar aquests barris en situacions de pobresa extrema. I, per tant, és imprescindible que aquesta correcció d'aquests desequilibris –parlo de l'àrea metropolitana, que és la que conec més, però això s'ha d'extrapolar a tot el país–..., ha de ser efectiva, i ara no ho és. Diputacions, consells comarcals, àrea metropolitana no estan servint per corregir aquests desequilibris, i estan fent unes polítiques viciades, fins i tot: moltes vegades acaben sent clientelars, acaben estant més dominades pel color polític dels municipis que no per les necessitats que aquests tenen. I, per tant, agrair, doncs, que tots aquests plantejaments s'hagin pogut incloure a la moció. I reafirmar la necessitat de que aquests plans de barris es posin en marxa. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputades, diputats... Arran d'aquesta moció que ens presenten els comuns i també de la proposició de llei que han presentat en el Parlament, les meves primeres paraules les vull fer servir per reivindicar els governs catalanistes i d'esquerres. Sí, els governs tripartits del president Maragall, del president Montilla i del conseller Joaquim Nadal, que van fer una gran llei, no?, la llei de barris. Que la van fer i la van aplicar, amb la voluntat de transformació urbanística, amb la voluntat de millora social de zones desfavorides i vulnerables: 3.900 actuacions en 143 barris de 117 municipis que han mobilitzat, entre el Govern de la Generalitat i els ajuntaments, 1.123 milions d'euros. Perquè, malauradament, la configuració de les ciutats comporta masses vegades processos de segregació socioespacial que agreuja les desigualtats socials que hi han a la nostra societat. Hi havia un consens molt gran en que aquella era una bona llei. Però les prioritats d'un govern no acaben sent les prioritats d'altres governs, no?, i, quan va arribar el Govern nacionalista/conservador del president Mas, el que va fer va ser posar aquesta llei en el congelador, que vol dir no treure noves convocatòries quan seguien havent-hi necessitats de millora de molts barris de les nostres ciutats i viles, no? Deu anys sense convocatòries. Avui tenim les desigualtats de sempre i noves desigualtats, nous problemes, nous reptes lligats als reptes climàtics i a la necessària transformació energètica, també en el sector residencial, que és un dels sectors importants que emet també emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, i hem de fer un gran esforç per a la reducció de gasos. I és evident que moltes persones, moltes famílies de les nostres ciutats, dels nostres pobles i de les nostres viles, dels nostres barris, no podran fer front a les despeses que això comportarà. I, per tant, necessitem urgentment una nova llei de barris o adequar la que tenim en aquests moments a aquests objectius, no? Perquè hem de ser capaços de bastir noves estructures d'oportunitat per reduir, per amortir aquests factors de vulnerabilitat de les famílies i de les persones que viuen al nostre país. I els poders públics hem d'impulsar polítiques de regeneració urbana i d'intervenció integral als barris i a aquelles àrees urbanes que requereixin..., a ciutats grans i a pobles petits, eh?, que necessitin una atenció especial, pensant –aquesta vegada sí– en l'actuació directa en benefici directe de les persones que viuen a les nostres ciutats. A Europa hi han experiències diferents amb aquesta voluntat manifesta d'intervenció de les administracions i on els ajuntaments tenen i han de tenir, com han tingut històricament en el nostre país, un paper fonamental; un paper fonamental per aterrar les polítiques concretes. I qui millor que els ajuntaments –les alcaldesses, els alcaldes– per fer aterrar aquestes polítiques. Una de les esmenes que nosaltres hem presentat i que hem transaccionat amb el grup proposant de la moció va en aquesta línia, no? Nosaltres saludem positivament els fons europeus que la Unió Europea ha posat a disposició dels vint-i-set estats membres. Pensem que Catalunya, que Espanya..., s'han d'alinear en aquests objectius, que estan definits en els objectius de desenvolupament sostenible, però també en aquests esforços concrets d'invertir recursos públics en la rehabilitació i en l'eficiència energètica de les nostres ciutats. Però no tot és rehabilitació o accessibilitat. La qualitat de vida passa també per apostar amb claredat per noves polítiques d'habitatge, com fan els pressupostos generals de l'Estat que avui s'han presentat –aquest matí–, i que abordaran aquesta problemàtica i aportaran i posaran a disposició de les administracions públiques del país molts recursos a nivell territorial o territorialitzat. També a nivell de Catalunya suposaran una injecció de recursos molt important respecte als pressupostos vigents de l'any 2021.
Moltes gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Cristina Casol.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats... Per començar, no enumeraré fil per randa els deu punts a aclarir de la seva moció, però sí que els hi posaré un bon exemple molt entenedor. Certament, la llei de barris de l'any 2004 va excel·lir. Ho va fer perquè va intervenir d'una manera global en barris i pobles amb moltes mancances, amb una problemàtica social acusada i amb moltes dificultats econòmiques. I tots els programes van ser desenvolupats amb una importantíssima fita: trencar amb la injustícia i assolir un alt nivell de cohesió social. Des de la darrera convocatòria, el Govern ha continuat fent inversions en aquesta línia: endreçar, ordenar àmbits des d'un punt de vista integral, perquè aquesta és una molt encertada pràctica. Un exemple que conec molt bé: el barri de la Mariola de Lleida. Va ser de les primeres, una convocatòria del 2004. Un barri construït pel règim franquista a la dècada dels anys seixanta. Aquest barri, amb la inversió del pla de barris, va veure millores en les zones verdes, va veure noves rambles, va veure un CAP –el del Primer de Maig–, també va veure intervencions en setze carrers que no estaven pavimentats, va veure dues escoles bressol, va veure una ludoteca, va veure una ciberaula, ascensors, millores en l'espai urbà. Va veure canviar i suprimir totes les barreres arquitectòniques dels seus carrers. Es van fer cursos de formació i es van fer campanyes de civisme. Recordo la cançó de la campanya perfectament: «Surt lo sol per a tothom. La Mariola és un clar exemple de transformació d'un barri que ara té un nou repte. Quina és la nova realitat que ha d'afrontar ara la Mariola? Doncs que avui a la Mariola hi ha molts edificis d'habitatges que estan deteriorats. Alguns no són habitables, no reuneixen els requisits mínims d'habitabilitat. Hi ha molts edificis que cauen. Per aquesta raó, avui també hem d'incloure, per a la millora dels barris, la rehabilitació dels seus edificis d'habitatges. Cal rehabilitar-los i alhora aconseguir que redueixin el seu consum energètic, tal com estableix la normativa europea. I tenim una bona oportunitat: són els fons europeus, que són de caràcter extraordinari i s'han de disposar abans de juny del 2026. I, alhora, podrem fer-ho relacionant aspectes amb l'eficiència energètica, que no contemplava la llei de barris del 2004. El Govern, per tant, ha de contribuir a aquest canvi social i cultural cap a la rehabilitació d'habitatges amb criteris ambientals de lluita contra el canvi climàtic. Aprofitem els recursos europeus derivats de la crisi sanitària, vetllem per la bona gestió d'aquests recursos europeus, vetllem per com aniran els acords bilaterals i els topalls imposats a la lletra petita de les diferents convocatòries. I, finalment, tres apunts al grup proposant respecte de la seva interpel·lació al Govern. El primer, el respecte dels programes de barris –que vostè se'n vanten– del Consorci de Barcelona. He revisat molt bé els exemples més propers, com són el del barri de Canelles i també el de regeneració urbana del barri sud-est del Besòs. Aquest darrer no és cap exemple de bona gestió, ni molt menys. És conegut per la poca gestió i amb poca permeabilitat social d'aquesta. Cert és que disposen, a Barcelona, de molts recursos propis. Pel que sembla, no saben com invertir-los; no ho saben. Els veïns del barri estan descontents. Continuen parlant de definir un barri brut, insegur, amb cronificació de mancances. I això no es fa estrany, perquè la pròpia ciutat de Barcelona té elements urbans que també suspenen. Deia Le Corbusier, que sempre parlava de la ciutat, de l'urbanisme humanitzat: «L'urbanisme és una manera de pensar portada a la vida pública per l'acció, per la seva gestió. Acabo parlant de recursos, i no puc fer més que parlar del barri de la Mariola: 11 milions d'euros –5 milions i mig l'ajuntament, 5 i mig la Generalitat. És el valor de dos hores..., que no retornen a Catalunya, i és un barri menys. No s'enganyin, no és un tema de banderes. El que cal és disposar dels nostres propis recursos, recursos per fer una bona gestió, millorar els barris, les ciutats i els pobles de Catalunya. I per això la independència també és camí, camí per millorar els nostres barris. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Ferran Estruch.
Molt bona tarda. Molt honorable presidenta, gràcies. Consellera, diputades, diputats... Donar les gràcies, en primer lloc, als companys d'En Comú Podem i al diputat Parés per presentar aquesta moció necessària per al debat i també per l'acceptació de les esmenes. Evidentment, avanço que votarem a favor de tots els punts menys del primer punt. Crec que hem visualitzat en el debat d'aquesta tarda, en les diferents intervencions, que coincidíem en la necessitat d'impulsar polítiques urbanes enfocades a la regeneració urbana, i especialment a la rehabilitació d'habitatges, des d'una visió integral. També ho hem de fer, evidentment, des d'una perspectiva social territorial i de gènere. Totes i tots crec que compartim l'objectiu de fer barris, ciutats i pobles millors, i fer-ho a tot el país. Catalunya és un país divers, amb barris, pobles i ciutats molt diferents, amb realitats totalment diferents. Devem estar d'acord que no és el mateix el que s'ha de fer..., les necessitats d'un poble, d'una ciutat de l'àrea metropolitana o d'un petit poble rural del Pirineu. És tenint en compte aquesta premissa i les perspectives que deia anteriorment com hem d'enfocar la modificació de la llei de barris o la futura nova llei de millora urbana. Crec, diputades i diputats, que en aquest tema –i en tots– tenim l'obligació d'adaptar les polítiques al territori, a les realitats territorials, i no al revés, i comptant sempre amb la implicació imprescindible dels ajuntaments, del món local, i, evidentment, de la ciutadania, de baix a dalt. Una visió territorial del país i també –i per això també compartim l'esmena de la CUP– dins de l'àmbit metropolità, on també hi ha diferències importants. Per cert, un país que, com hem vist aquesta tarda, molts desconeixen i viuen en realitats paral·leles. Avui també és important parlar, quan parlem de polítiques de regeneració urbana, de polítiques d'habitatge, que són polítiques actives per fer front al que ens preocupa molt, que és el despoblament, i, per tant, per lluitar per repoblar el nostre territori. Com ha comentat el diputat Terrades, tenim com a precedent la Llei 2/2004, impulsada pel Govern d'esquerres i catalanista, amb en Pasqual Maragall, amb el president Maragall al capdavant. Una llei important que conec bé com a alcalde de Cardona, poble beneficiari d'aquesta llei, i com a tècnic, perquè també vaig treballar al barri de Can Calders i la Salut, a Sant Feliu de Llobregat –per tant, les dues vessants. Una llei important que va donar molt bons resultats, però també que va tenir certes ombres, coses que no van funcionar: manca de finançament, no arribaven els diners, vam hipotecar molts ajuntaments i, evidentment, no va atacar el que ara ens toca fer-hi front, que és l'habitatge –entrar dins les cases, els habitatges, com deia el diputat Parés. Com a dada, només dir que dels 1.100 milions invertits en les diferents..., en les sis convocatòries de la llei de barris del 2004, el vuitanta-cinc per cent dels recursos van anar per a espai públic i equipaments –també molt important. També és clar que els instruments i la finalitat de les polítiques urbanes del 2004 i les d'avui són molt diferents. Necessitem unes polítiques urbanes que lluitin contra les desigualtats –contra totes–, amb visió de gènere, amb equitat social, i, avui més que mai, per fer front a l'emergència climàtica. I, evidentment, adaptades a la realitat postpandèmica; res és igual després de la covid-19. En definitiva, creiem que ara toca centrar la política urbana, les polítiques urbanes, les noves polítiques urbanes, en la rehabilitació d'habitatges, entrant a dins dels habitatges, i, evidentment, en tot allò del seu entorn immediat, sense oblidar aquesta visió integral tan necessària. I és en aquest sentit que esperem, com ens va anunciar la consellera fa poc i també el secretari d'Habitatge, una convocatòria ràpida, urgent, que incorpori aquests elements que he esmentat i aquesta visió integral. I alhora també, des del Parlament, crec que ens hem d'emplaçar de valent a treballar per modificar o construir o fer un nou marc normatiu que ens permeti donar respostes a les necessitats del segle XXI. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té ara la paraula la diputada senyora Eva Parera, en nom del Grup Mixt.
Moltes gràcies, presidenta. Nosaltres hem presentat una esmena en aquesta moció que han presentat vostès que parlava de reforçar la col·laboració i la coordinació dels Mossos d'Esquadra amb altres forces i cossos de seguretat, i fèiem especial menció a la Guàrdia Urbana de Barcelona, no?, per millorar la resposta davant de situacions incíviques i desordres públics. No ens han acceptat aquesta esmena. Jo no entenc aquesta al·lèrgia a l'ordre que tenen, i als cossos de seguretat, sobretot perquè també parlen de protegir les dones de la violència de gènere mitjançant polítiques de gènere en l'urbanisme. Doncs bé, ens sembla que més reforç policial als carrers també és una bona mesura per combatre aquest tipus de violències. Jo ho lamento. La veritat és que, quan vaig rellegir aquesta moció –pot comprendre..., hi vaig veure reflectides les polítiques urbanístiques de Colau–..., es pot imaginar la meva reacció: de rebuig absolut, immediat. Tot i així, alguna cosa li votarem a favor; però, bàsicament, la pràctica totalitat del text serà un vot contrari, perquè hi veig poques coses positives. Ens parlen de la necessitat d'impulsar polítiques urbanes de recuperació social i ambiental. I la recuperació econòmica? No hi és ni se l'hi espera, en el seu text; no parla de re. Doncs bé, lamento dir-li que lo principal és la recuperació econòmica. Sense la recuperació econòmica, poca cosa millorarem, en els barris. Ens parlen d'ajuts per a la millora d'habitatge. Sí, sens dubte, falten molts ajuts per a la millora d'habitatges. Però és que, a més a més, aquí aprofiten, en un paràgraf bastant llarg, i hi colen «actuacions de transformació integral en l'espai públic i l'entorn urbà per a l'adaptació i mitigació del canvi climàtic. Jo ja els hi tradueixo: erradicar el vehicle privat. Ho estem veient a Barcelona. Tenim la gran idea de fer superilles en una ciutat on hi han 2 milions de persones cada dia. [[Remor de veus.]] Bé, bé... Bé, em sembla, amb tot el «carinyo, una idea bastant boja, que generarà bastanta repulsió en molts ciutadans. Després, ens fan un seguit de propostes on jo, francament, hi veig una certa tendència a vulnerar drets a la propietat privada, però d'una forma bastant evident. Ens parlen de mobilitzar el parc d'habitatge buit, no diuen com; ens ho podem imaginar, veient tot el debat que estem sentint per part de Podemos i comuns en temes d'habitatge. Ens parlen de reconvertir els habitatges d'ús turístic així, perquè sí, en habitatges d'ús residencial; o sigui, hi ha uns drets adquirits i vostès se'ls peten així, amb una moció d'una línia. Ens parlen de contenció de rendes; bé, ja hem manifestat clarament que som molt contraris a la contenció de rendes, no funcionen, no serveixen, no hi han competències als ajuntaments per fer això, i veurem què passa amb la llei que està aprovada aquí quan es manifesti el Tribunal Constitucional. No fan cap menció de cap política per afavorir la construcció, ni una –ni una. Impulsar mesures des de la ideologia i des del sectarisme no és un bon camí –no és un bon camí. És a dir, tot són polítiques d'expropiacions, canvis d'usos, en contra del privat..., però res –res– per afavorir la construcció. Aquí van vostès amb polítiques a la contra, polítiques d'imposició, polítiques d'intervencionisme claríssim de l'Administració. Això no funciona –no funciona. Jo, de debò, els hi recomano que facin un replantejament. L'objectiu que persegueixen és bo, però la manera en que volen aconseguir-lo és el camí incorrecte. Aquí s'ha de treballar per impulsar els barris i per millorar els barris. S'ha de treballar en col·laboració amb l'empresa privada, s'ha de fer una col·laboració publicoprivada. I, sobretot, si volem millorar el tema d'habitatge, que és bàsic i fonamental, s'ha de deixar d'atacar el sector privat, promotores i constructores, que –no s'enganyin– són els que fan els habitatges. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, la diputada senyora María Elisa García Fuster.
Bien. Buenos días, señora presidenta. Señores diputados... Verán, la Generalitat tiene identificadas 236 zonas vulnerables en toda Cataluña –236– que requieren una atención especial de la Administración; atención que llevan años solicitando, obteniendo la callada por respuesta. Y sí, nos preocupan estos barrios, y mucho, pero lo que ustedes han hecho en esta propuesta es un panfleto ideológico sin ningún tipo de rigor. Desde nuestra formación, señor Parés, no estamos de acuerdo con su diagnóstico. Es obvio que existe un parque urbanístico no solo obsoleto y degradado, sino también foco de enfermedades por falta de salubridad –como se ha visto en la pandemia, donde el mayor número de contagios se localizaban en zonas vulnerables–, también foco de fracaso escolar –como indican numerosos estudios– y, en muchísimos casos, foco de delincuencia y drogas. Pero el problema no es la segregación residencial, señor Parés. El problema es la falta de acceso a servicios públicos básicos como la salud y la educación. Ustedes se focalizan siempre en la desigualdad, y hay que focalizarse en la pobreza. Tampoco estamos de acuerdo con la solución. El tratamiento que ustedes proponen para esta enfermedad es más una lista de deseos que una propuesta seria y estudiada. Para definir el concepto de vulnerabilidad en barrios y municipios, los académicos utilizan datos de dimensión social –como son la pobreza, el envejecimiento y la soledad y la inmigración extranjera– y datos residenciales –como la densidad de viviendas y las viviendas degradadas. Sí, señor Parés, todos hemos constatado datos sobre zonas vulnerables en Cataluña, y todos hacen mención de la inmigración y de los focos de delincuencia –datos que usted ha omitido. Mire, la inmigración masiva y descontrolada favorece la creación de guetos. Esto es un hecho que, si lo sumamos a la importante población extranjera que vive en estas zonas, no adaptada a nuestra cultura, y a la pobreza..., no es difícil comprender por qué el cuarentaidós por ciento de las cárceles catalanas están copadas por extranjeros –muchos de ellos, ilegales– y por qué Cataluña se ha convertido en una de las comunidades autónomas más inseguras, plagadas de sociedades paralelas, muchas de ellas, islamistas –que no musulmanas, islamistas. No hay más ciego que el que no quiere ver. Quítese la venda de una vez e inste al Gobierno a resolver los problemas de los catalanes. Por supuesto, a día de hoy todo el mundo es conocedor de a lo que dedica el Gobierno de la Generalitat el dinero mientras los catalanes pasan penurias: a sus ensoñaciones separatistas y a su red clientelar. Y les recuerdo, para intentar remover la conciencia del Govern, que uno de cada tres niños en Cataluña está en riesgo de pobreza extrema –la mayoría de los niños que viven en estos barrios marginales. Y les recuerdo las colas del hambre, a las que dan de comer las organizaciones, en su mayoría, religiosas. Y les recuerdo a todas esas personas que no pueden encender la luz mientras ustedes les exprimen con quince impuestos propios cuya recaudación destinan a promover división, confrontación y odio. Y a la vista está lo que ha pasado en la universidad hace unos días. Nosotros, frente a esto, proponemos que dediquen el dinero de los catalanes a los catalanes. Que construyan y remodelen los barrios vulnerables con perspectiva de familia para crear hogares, con colegios, ambulatorios, zonas verdes, limpias y seguras; donde los niños puedan volver tranquilos a casa sin ser intimidados por delincuentes; donde nuestros mayores puedan ir a la compra sin ser atracados por maleantes, con efectivos policiales a los que deben dejar actuar, dejando a un lado el ritmo que les ordena seguir la CUP. Proponemos que fomenten la repoblación rural y descongestionen las zonas prime para eliminar el hacinamiento que sufren estas zonas, con ventajas fiscales para que las empresas cambien de ubicación con el fin de reducir la distancia que tienen que recorrer cada día esos catalanes para ir a su puesto de trabajo. En fin, señorías, sería fácil si destinasen al bienestar de la gente los 1.000 millones de euros de gasto superfluo que tiene la Generalitat. Con ese capital podrían reformar los 236 barrios vulnerables de Cataluña. Y, antes de que la señora presidenta saque el látigo al que nos tiene acostumbrados, el látigo antidemocrático, decirle que inmigración y delincuencia las asocian determinados..., muchísimos artículos. Y le pongo el ejemplo del Ara, que precisamente no es nuestro periódico de cabecera. Muchísimas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. Això d'acabar, ser l'últim, sempre té un cert risc, i ser l'últim del Ple, encara més. [[Remor de veus.]] És veritat; ho sento, ho sento. Però sí que serà la meva última, que ja està bé. [[Rialles.]] Avui parlem..., hem començat parlant, aquest matí, de l'equilibri territorial, de fet, del món rural, i ara estem parlant de l'equilibri territorial en el món urbà. De fet, ja he dit aquest matí que hi havia una certa connexió, una bàsica connexió, perquè al final parlem de territori, de tot el territori. I, de fet, aquesta moció que ens presenten els comuns parla, en part, del territori i d'una llei –i, en aquest cas, nosaltres també ho compartim– que va ser exitosa en el seu moment. Hi han coses que hem de dir, doncs, que fan bé, a vegades, aquests governs..., alguns governs i tots els governs, de fet. Nosaltres ho fem a altres llocs, també, i, evidentment, aquí ens han fet algunes coses que crec que són importants..., les que s'han fet, les que es van fer a partir del 2004 i que es van deixar de fer –i, de fet, és important que ho tinguem en compte– el 2010. La llei de barris, que nosaltres hem defensat des del 2006 en aquest Parlament i que després, quan es va deixar de fer, el 2010, doncs, hem reivindicat, creiem que s'ha de transformar. I nosaltres, de fet, als programes tant del 2015 i del 2017 com d'aquest 2020 portàvem aquesta necessitat o aquesta, diguéssim, voluntat d'actuar en gairebé tres-cents punts vulnerables a tot Catalunya. I són punts vulnerables que són realment problemàtics, i ho hem de dir clarament. Abans parlava..., o es parla molt de fer unes ciutats o fer una política urbana municipalista, evidentment, però també, en el meu cas –sempre ho he dit–..., crec que s'ha de fer una certa ordenació territorial supramunicipal, moltes vegades, en l'acció d'acomodament de la gestió del territori, però amb una sèrie de perspectives –per exemple, es parlava de la perspectiva de gènere. Nosaltres volem parlar molt de la perspectiva d'igualtat. Crec que la perspectiva amb la que hem de treballar les polítiques urbanes és la d'igualtat. Perquè, precisament..., abans es parlava i s'ha comentat, doncs, la problemàtica que hi ha en tota una sèrie de barris, d'espais que hi han a Catalunya... Jo puc parlar d'aquesta segona àrea o corona de la regió metropolitana, us parlava abans del Vallès... Jo, que soc sabadellenc, podria donar uns quants exemples, com el barri dels Merinals o alguns altres barris de la meva ciutat, que han tingut i continuen tenint greus problemes –greus problemes– de gestió, d'accessibilitat..., de fet, tots els problemes que s'han comentat aquí, i que es podrien definir i enumerar d'un en un. Però es parlava precisament també –abans m'ha fet una certa..., com a mínim m'ha cridat l'atenció– del barri de la Mariola. De fet, la diputada Casol parlava del barri de la Mariola. És lleidatana. Jo vaig estar el dilluns, precisament, al barri la Mariola amb el seu president, el president de l'associació de veïns –el deu conèixer–, el senyor Víctor Ruiz. Clar, és evident que s'hi van fer actuacions. S'hi van fer actuacions el 2004 i més endavant, doncs, per rehabilitar aquell barri. Totes les accions que vostès diuen que s'han fet es van fer, però vostè deu comprendre –i crec que deurà coincidir amb mi– que la situació d'aquell barri actualment és desesperada –és desesperada. I què han fet els governs, tots els governs, des del 2010 fins avui –onze anys– en aquell barri, en aquell punt evidentment vulnerable de Lleida? Recordem que a la província de Lleida, bàsicament com a..., tot i que, evidentment, hi han altres àrees urbanes, però l'àrea urbana més important és Lleida capital, i una de les més problemàtiques és el barri de Mariola. Què s'ha fet? No s'ha fet res, pràcticament res. Creiem que no hi ha hagut, a Catalunya, els últims anys política d'habitatge. Nosaltres pensem, de fet, que aquesta proposta dels comuns –se m'acaba el temps, perquè és evident que parlar d'urbanisme, doncs, és complex i...– la podem compartir en una part, és evident –la part, sobretot, de les polítiques de la gestió del pla de barris–, però sí que és cert –i ja s'ha parlat, també, i s'ha dit– que hi ha tota una sèrie de reivindicacions que fan vostès sobre la conversió de forma màgica d'habitatges turístics en residencials... I també reivindicar moltes vegades que, per tenir més habitatge –-i això sí que ho defensarem–, sigui social..., o simplement més habitatge, s'ha de construir. S'ha de construir, senyors dels comuns. I jo crec que a Barcelona, per exemple, vostès, que han fet sempre bandera de la política d'habitatge d'allà, doncs..., la seva alcaldessa ja va prometre el 2015 tota una sèrie de..., crec que van ser vuit mil nous habitatges de garantia social, i només en va entregar vuit-cents. Per tant, s'ha de construir, per tenir «vivenda i habitatge social. I ho deixo aquí. Gràcies, presidenta.
Gràcies, diputat. Ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Bé; gràcies, presidenta. En primer lloc, el primer que volia fer és donar les gràcies a tots els diputats que han presentat esmenes, i als que no, també, pel to –la gran majoria...– que han utilitzat, excepte en alguna de les intervencions, però... Crec que el que mostra és que estem d'acord o que hi ha un consens bastant ampli que Catalunya necessita intervenir en els barris vulnerables i que cal una nova convocatòria per fer-ho. Nosaltres dèiem que es pot aprofitar la llei del 2004, però, si no, doncs, que ho facin com vulguin, però, en tot cas, que es faci. Consens, crec, també, en que calen noves mesures. I aquí el que estem proposant són coses com recursos per a la rehabilitació d'habitatges. Per tant, escolti, recursos públics destinats a la rehabilitació. No sé quin intervencionisme tan malvat veuen alguns en això. I, certament, creiem que la rehabilitació és important. Vull dir, apostar per la rehabilitació..., que no vol dir que, efectivament, no s'hagi de construir habitatge públic també, però crec que és important que siguem conscients també de la necessitat de rehabilitar. I, sí, posar de manifest, en algunes de les intervencions i també en l'esmena que ha presentat el Partit Popular..., aquesta visió tan «securitarista de com afrontem la situació en els barris. Perquè, clar, d'algunes intervencions se'n deriva una mirada bàsicament estigmatitzadora, d'aquesta situació. I, clar, alguns s'haurien de preguntar també, doncs, per exemple, per què hi ha una major concentració de població migrada en determinats barris vulnerables. No és perquè siguin delinqüents, no? Potser hi ha una qüestió de renda al darrere, també, entre d'altres, d'acord? Per tant, aquesta associació que fan reiteradament alguns entre ser migrat i ser delinqüent..., crec que no va per aquí. I, per cert, les bones polítiques urbanes en barris vulnerables el que permeten és que la gent vulgui quedar-s'hi. I en aquells barris on hi han hagut més dèficits urbanístics el que ha passat és que són barris, per exemple, que es van construir amb població immigrada provinent de la resta de l'Estat espanyol en els anys seixanta i setanta, i, com que no es van fer bones polítiques, aquesta població migrada va marxar, i després hi va entrar població immigrada, per exemple, doncs, d'altres parts del continent europeu o de l'Àfrica. Per tant, aquesta substitució poblacional és conseqüència, també, de males polítiques o de falta de polítiques urbanes. Gràcies, presidenta. [[Alguns aplaudiments.]]
Procedirem, doncs, a la votació de la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques urbanes i de recuperació social i ambiental en barris vulnerables. [[Eva Parera i Escrichs demana per parlar.]] Sí, senyora Parera, per demanar...?
És per demanar votació separada dels punts 1 i 6, que es poden votar conjuntament, i dels punts 4 i 10, que també es poden votar conjuntament. Gràcies.
Senyor Garriga.
Sí, senyora presidenta. Per demanar vot separat dels punts 1, 2, 3, 4 i 6, i la resta els podríem votar conjuntament.
Senyor García.
Presidenta, també per demanar votació separada dels punts..., conjuntament es podrien votar els punts 7 i 3, i, per un altre costat, el punt 3 bis.
D'acord. Alguna petició més? [[Pausa.]] D'acord. Doncs s'han demanat votacions separades dels punts 1, 2, 3, 4, 6, 7, 3 bis i 10. És –sí, eh?– tot el que m'heu demanat. [[Veus de fons.]] Perfecte. Doncs comencem la votació del punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat, amb 69 vots a favor i 64 vots en contra. Votem ara el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat, amb 130 vots a favor i 3 vots en contra. Votem ara el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat aprovat, amb 123 vots a favor i 10 vots en contra. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat, amb 129 vots a favor i 3 abstencions. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 113 vots a favor i 20 vots en contra. Votem ara el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat, amb 133 vots a favor. Votem ara el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat, amb 113 vots a favor i 20 vots en contra. Votem ara conjuntament els punts 8 i 9. Comença la votació. Els punts 8 i 9 han quedat aprovats, amb 119 vots a favor i 14 vots en contra. Votem ara el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha quedat aprovat, amb 119 vots a favor i 14 abstencions. Votem ara el punt 3 bis. Comença la votació. El punt 3 bis ha quedat aprovat, amb 113 vots a favor, 3 vots en contra i 17 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les beques i els ajuts universitaris]] [[302-00031/13]] I, ara sí, passem al darrer dels punts de l'ordre del dia, el vint-i-setè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les beques i els ajuts universitaris, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Judith Toronjo.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades... Arribem a la darrera moció, una moció que pren, doncs, forma després de la interpel·lació que vam fer el passat mes de juliol a la consellera Geis i en la que ja vam posar en relleu el traspàs de les beques universitàries, aquesta necessitat, però també altres aspectes rellevants, com la garantia de l'autonomia universitària i, per altra banda, també les competències de la Generalitat de Catalunya. De fet, el model universitari i de recerca català, com recull la moció..., es tracta d'un model d'èxit, un model que, com a país, cal que preservem; un model que hem construït sobre el consens institucional, polític. I, per tant, hem de seguir mirant cap endavant, cap al futur, cap a la societat del coneixement. Com reflecteix també la pròpia moció, des de Junts per Catalunya som escèptics pel que fa a nous projectes de llei que s'impulsen des de l'Estat espanyol, de manera que ja avancem que actuarem amb total fermesa en defensa de les competències de la Generalitat. I en això, de nou, companys, us dic que serem propositius i dialogants, com sempre ho hem estat. I hi estarem tant pel que fa a la llei orgànica del sistema universitari com pel que fa a la llei de convivència universitària, malgrat que veiem positivament que es tiri endavant un projecte de llei que substitueixi d'una vegada el reglamento de disciplina acadèmica del règim franquista de l'any 1954. I vetllarem, per tant, per la defensa de les competències de la Generalitat, per l'autonomia universitària i –no menys important– pels drets fonamentals dels joves estudiants. Així mateix, en els punts resolutius de la moció fem reclamacions que considerem que són justes, són necessàries, i que, malauradament, són tot un clàssic. Tant de bo no haguéssim de parlar avui en el Ple d'aquest traspàs de rodalies, del traspàs de la gestió de l'aeroport o del traspàs de les beques, que afecta i impacta en 290.000 estudiants, cosa que suposa un 47,2 per cent de joves que accedeix a la universitat per mitjà d'aquests ajuts. Un clàssic, com deia. I és que aquestes beques que reclamem, aquest traspàs, és vigent des de l'any 2001, amb la primera sentència del Tribunal Constitucional, però també s'hi refermen altres sentències o el propi Estatut d'autonomia. Per tant, reclamem que es faci efectiu al Govern espanyol. Perquè, a més a més, volem que els fons que es traspassin tinguin en compte la diferència del cost de la vida de Catalunya amb relació a altres territoris de l'Estat, que tenen un cost molt més baix, com coneixem tots els diputats i diputades, i també tenint en compte el pes que Catalunya té sobre la resta de la població universitària estatal. És precisament a causa d'aquests incompliments reiterats per part de l'Estat en aquest àmbit que la Generalitat ha hagut d'assumir ja el cost d'aquestes beques, que es situa en 18 milions d'euros –sí, 18 milions d'euros–, segons les dades publicades per l'AGAUR. Per tant, aquells que tot el dia ens parlen d'igualtat segur que avui estaran d'acord i donaran suport a aquesta moció presentada. Perquè el que avui aprovem..., es tracta d'una qüestió de país, i els demano als diputats unitat d'acció; donar, doncs, compliment a l'acord del Govern espanyol. I també, per tant, els homòlegs polítics representats aquí, al Parlament, que remin en benefici dels joves estudiants catalans i catalanes. I, per últim –i no menys important–, sabem que el Govern de la Generalitat de Catalunya està compromès amb la garantia de la llibertat d'expressió, amb la garantia de les nostres institucions i, evidentment, també de les universitats. Instem, doncs, el Govern a que continuï defensant aquesta llibertat davant d'aquells que voldrien unes universitats grises, unes universitats silenciades, unes universitats temoroses de poder-se expressar amb llibertat. Així que avui aprofito per lamentar la instrumentalització que fan alguns partits polítics a les universitats, tal com hem vist les darreres hores. Perquè les universitats, malgrat que a alguns els pesi, seguiran sent un espai de llibertat, un espai d'opinió, un espai de coneixement per a formar ciutadans crítics. I, en aquest sentit, consellera, ens trobarà, des de Junts per Catalunya, donant suport, evidentment, en aquestes mancances, aquests greuges, però també per a la redefinició del finançament, per establir un sistema complet d'equitat a l'accés universitari i que no deixi absolutament cap jove enrere. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té ara la paraula, per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, consellera, moltes gràcies per ser-hi. Jo no fugiré d'estudi. De tota la moció, com que en compartim la majoria de punts, només comentaré aquells que fan referència al Govern de l'Estat i que has comentat en la teva intervenció. El primer, el que té a veure amb el traspàs de les beques universitàries a la Generalitat de Catalunya. Hi ha sentència, com molt bé has dit, del Tribunal Constitucional; també..., una que guanyem, com a institució, que ens reconeix alguna competència, que es compleixi. Hi ha el compromís no només d'aquest grup parlamentari, sinó del Ministeri d'Universitats, de donar-hi suport. És una tasca que no només compromet el Ministeri d'Universitats: que compromet el Ministeri d'Administracions Públiques, el Ministeri d'Hisenda, i que, per tant, exigeix un treball coordinat, però es complirà i se li donarà compliment. I entenem que aquest compliment no pot estar sotmès als mecanismes de diàleg que hi ha entre el Govern i la Generalitat de Catalunya. En tot cas, al que ha d'estar sotmès és als criteris amb que s'han de transferir els fons relacionats amb les beques. I en això compartim el sentit de la moció. Estudiar és un dret subjectiu, i el cost d'estudiar pot variar entre territoris. I, per tant, la quantia que s'ha de transferir en reconeixement a aquest dret ha de ser diferent per garantir un dret que és igual per al conjunt de la ciutadania. I no costa el mateix estudiar a Barcelona que a altres ciutats del país, i, per tant, la quantia no pot ser la mateixa. I en això hi estem totalment d'acord, i hi estem totalment d'acord des del Parlament fins al Ministeri d'Universitats. La segona qüestió és la que té relació amb la llei de convivència universitària. Ara ens regim pel Reglamento de disciplina académica de 1954, que és bàsicament un reglament pensat per garantir l'ordre públic a les universitats, que sempre han sigut conflictives, i que reconeix com a falta greu qüestions com la manifestació contra les conviccions religioses catòliques del país, les expressions contra les institucions de l'Estat, etcètera. I, per tant, és un reglament que està fora del nostre ordenament jurídic i de dubtosa constitucionalitat, diríem, perquè reconeix coses que ja no estan reconegudes com a tals en el nostre ordenament jurídic. I, per tant, el que fem és derogar-lo, i aquí hi ha una discussió. Jo sé que hi ha grups que diuen: «No, el podríeu derogar i no fer una llei de convivència. I en realitat no podem fer-ho, no podem generar un buit jurídic. I, per tant, si deroguem el reglament, hem de fer una llei de convivència, perquè, si no, ens trobaríem amb coses com que es poden donar conflictes a les universitats que no estan reglamentats i que tindrien com a referència el Codi penal. I copiar un examen, què seria? Seria falsificació de document públic? No pot ser. I, per tant, hem de reglamentar també aquestes coses, i no podem generar un buit legal; de la mateixa forma que quan diem que derogarem la reforma laboral no vol dir que derogarem tot el marc laboral de l'Estat, sinó que derogarem uns determinats efectes que va haver-hi amb la reforma laboral i que generarem un marc de relacions laborals noves. I aquesta llei avança en moltes qüestions, i la volem posar en valor. En primer lloc, no és un reglament per garantir l'ordre públic, i, per tant, el règim sancionador no està en el centre de la llei. El que està en el centre de la llei és la introducció dels mecanismes de mediació en el si de com es resolen els conflictes dins d'una universitat. I, per tant, en això crec que ja avancem molt a l'hora d'entendre com ha de funcionar la resolució de conflictes en qualsevol institució pública, però en especial, si voleu, en les institucions d'ensenyament i d'educació, que haurien de tenir la resolució de conflictes al centre. I una segona qüestió que a vegades es posa sobre la taula: no manlleva drets relacionats amb el dret de protesta i de mobilització. No ho fa. I, a més, ho aclareix, la llei: l'article tercer, el que fa relació a les normes de convivència, ja ho diu clarament, que hi ha d'haver «pleno respeto por los valores democráticos, los derechos fundamentales y las libertades públicas. I els reglaments que faran les universitats per garantir les normes de convivència i el respecte als drets fonamentals, com ho és el dret de mobilització i de protesta –i ho diu la pròpia llei–, hauran de ser elaborats amb la participació de tots els sectors de la comunitat universitària, també dels estudiants. I, per tant, el que tindrem seran reglaments més garantistes, que tindran no només el respecte als drets fonamentals en el si dels reglaments, sinó que tindran la mediació com a eina central de la resolució de conflictes i dels possibles conflictes que hi puguin haver a la universitat. I, per tant, entenem que és una norma positiva, que no només no contravé els drets fonamentals –i per això no votarem a favor d'aquest punt–, sinó que els reforça i els dona un marc garantista. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula, ara, el diputat senyor Pau Morales.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera, estem a l'últim punt, esperem no prendre mal. [[Rialles.]] Bé, nosaltres votarem a favor de la moció. Evidentment..., completament d'acord, i és una necessitat que crema, no?, concretar el traspàs del fons i de la competència de les beques, i per mil motius. I n'hem parlat moltíssimes vegades: per una qüestió de competències, per una qüestió d'eficiència, per una qüestió de sobirania i per una qüestió que, al final, és el més important, i que és el que ens ha d'importar tothom, per facilitar la vida a la gent, als i les estudiants, que prou pressió tenen. I no s'entén que a dia d'avui encara no tinguem una finestreta única des de la qual sol·licitar, gestionar, rebre, no?, el conjunt de beques. Confiem plenament en els treballs que s'estan fent amb la conselleria de Recerca i Universitats, amb la conselleria de la Presidència, en el marc de les comissions bilaterals, i que es puguin acabar de concretar en una data clara, perquè és com funciona, al final, el món acadèmic, el curs, no? I, per tant, el curs que ve això ha d'estar ja completament en marxa. I no ens podem permetre que ho segueixi gestionant l'Estat, perquè venim d'un històric: sabem que qualsevol decisió de l'Estat és presa gairebé sempre en contra de Catalunya; sabem que amb la distribució de les beques hi ha hagut una desigualtat flagrant i històrica, que tenint un vint-i-tres per cent dels estudiants del conjunt de l'Estat rebíem menys del divuit per cent de les beques, i, a més, amb alguns moments d'incompetència i de mala gestió manifesta, com vam patir el 2017, amb retards en el pagament de les beques a més de 158.000 famílies per errors propis de l'Estat, que van haver d'esperar que fos la Generalitat la que resolgués aquests errors i tornés a redactar el conveni de col·laboració. Tot això ens ho hauríem estalviat si ho haguéssim gestionat directament. Una última dada que a mi sí que m'agradaria comentar. Aquest traspàs es farà a partir de la capacitat que tinguem, des del Govern i des dels partits que donen suport al Govern, d'incidència i de forçar-los-hi, perquè ja sabem que al final l'Estat no fa, sinó que se l'obliga a fer, no?; que, per si sols, els que es vanten de federalistes ho mantindrien centralitzat, com ho han mantingut durant tants anys; que els que es vanten de constitucionalistes seguirien desobeint la jurisprudència del Tribunal Constitucional, que fins a tres vegades ha manifestat que la gestió de les beques s'ha de traspassar a la Generalitat. Això, pel que fa a les beques, però la següent qüestió que tracta la moció, no?, partint encara d'aquests antecedents..., nosaltres hem de dir que vivim amb preocupació la tramitació d'aquestes dues lleis estatals, de la LOSU i de la ley de convivencia –que anomenem, de fet, «llei mordassa universitària. La LOSU... Se n'ha parlat molt, i estem convençuts que a hores d'ara tothom és plenament conscient que haurà de canviar com un mitjó si vol rebre els suports, perquè és una llei feta en un despatx de Madrid que no reflecteix el món sobre el qual vol regular. I la ley de convivencia, que, com sabeu, perquè ahir es va fer públic, la diputada del jovent republicà, la Marta Rosique, hi ha presentat esmena a la totalitat. I, realment, és que encara ens sembla inaudit que sigui un ministre de Podemos que, davant l'oportunitat històrica d'acabar amb el Reglamento de disciplina académica franquista, impulsi, sense diàleg amb la comunitat universitària, amb els estudiants catalans, una norma que perpetua, doncs, vulneracions en el dret d'associació i de manifestació. I sí, ho fa, i ho podrem veure en el debat parlamentari que hi haurà al Congreso. Per tant, donem suport als mínims de la moció, però creiem que aquesta llei hauria de tornar a començar de zero, fer-ho bé i amb els consensos democràtics, que hi són. Crítica a l'Estat, que, a més, fem amb el ple convenciment que l'agenda que tenim aquí serem capaços d'entomar-la i de resoldre-la. Tenim una ILP de preus universitaris que blindarà les rebaixes fetes amb els pressupostos –i ara amb l'equiparació de preus de grau i màster– i tenim també tota una sèrie de reptes per endavant que segur que aquí sí que tindran consensos amplis. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gracias, presidenta. Bien, buenas tardes, señoras y señores diputados. La verdad es que, paradójicamente, se me presenta una oportunidad de hablar esta tarde de lo ocurrido ayer en la Universidad Autónoma de Barcelona sin miedo a que la presidenta del Parlament pueda cortarme la palabra y llamarme a centrarme en lo que dice la moción. Porque, efectivamente, la moción, en uno de sus puntos, habla de defender la libertad de expresión en las universidades, y, por tanto, el asidero es claro, así que creo que podré hablar con tranquilidad durante cuatro minutitos. Bien. Hoy hemos visto algo grotesco en este Parlamento. Hemos visto algo grotesco que me genera hilaridad, pero, ciertamente, en el fondo es muy grave. Oír a una diputada de la CUP, a la señora Reguant, con todo el respeto, decir: «Antifascistas siempre, y siempre en defensa de aquellos que ayer expulsaron a los fascistas de la Autónoma... Los «fascistas de la Autónoma son un grupo de estudiantes jóvenes de la asociación S'Ha Acabat!, que son, la verdad, unos chicos encantadores. Cualquiera de ustedes hablaría con ellos y estoy convencido de que se lo parecería, la verdad; lo que pasa es que no tienen ni la más mínima idea de quiénes son las personas que integran esta asociación. Son chicos que estudian; son chicos que defienden una determinada visión de la vida universitaria de Cataluña, de España. Son partidarios, efectivamente, de la unidad de España; sí, son partidarios de la continuidad de Cataluña dentro de España. Pero, desde luego, señora Reguant, llamarles «fascistas resulta ridículo, patético y grotesco. Usted tiene la suerte, como todos nosotros, o como la mayoría de nosotros –quizá el señor Maragall o algún otro que pueda haber por aquí no–, de no haber vivido bajo el régimen franquista ni haber vivido bajo un régimen fascista ni haber vivido bajo un régimen nazi, por supuesto. Y usted banaliza la violencia, banaliza el fascismo, cuando usted se hace llamar, se autodenomina «antifascista. Pero ¿qué es eso? De verdad, ¿qué se han creído? Es absolutamente ridículo que ustedes se crean que expulsar de la universidad a los jóvenes de S'Ha Acabat! es expulsar a los fascistas [[alguns aplaudiments]] , o que expulsar a diputados de Ciudadanos o de VOX o del Partido Popular es expulsar a los fascistas. Es una cosa lamentable, sencillamente lamentable. Es grotesco, es patético. De todas maneras, ustedes siguen insistiendo en ello. Yo ayer, cuando me iba de la Universidad Autónoma… Mi compañero Carlos Carrizosa le preguntó a Júlia Calvet, a la presidenta de S'Ha Acabat!... Le dijo: «Júlia, ¿nos vamos? Y ciertamente se me encogió el corazón cuando Júlia dijo: «No, yo me quedo. Ella se quedaba en su universidad. Se quedaba en su universidad cuando había jóvenes, compañeros suyos, que la insultaban, que la llamaban «fascista y otras cosas bastante peores que no sé si a las feministas que tenemos por aquí les parecerían razonables, las cosas que yo oí que le llamaban a la señora Júlia Calvet y a sus compañeros, a Jordi Salvador, a Yeray Mellado, a otros miembros de S'Ha Acabat!; al conjunto de los jóvenes de S'Ha Acabat!, que tuvieron que aguantar ayer el totalitarismo, el totalitarismo que ustedes, señores de la CUP y quienes les aplauden en Junts per Catalunya, Esquerra..., en Podemos creo que nadie les ha aplaudido, pero he visto a gente de Junts per Catalunya, efectivamente, aplaudiendo a la señora Reguant. El totalitarismo es eso, son ustedes; el totalitarismo son ustedes. Por tanto, yo no sé si ustedes son fascistas o no –creo que se banaliza el término, creo que se tiende a utilizar demasiado el término–, pero desde luego tengo claro que son ustedes totalitarios de manual. Insisto, vayan ustedes a la Autónoma. Hoy los miembros de su sindicato afín, el sindicato..., el llamado..., el autodenominado Sindicato de Estudiantes de los Países Catalanes, han hecho una carpita tan contentos –hoy–, sin ningún problema. Nadie les ha dicho nada. Nadie les ha expulsado, nadie les ha insultado, nadie les ha llamado «fascistas. Nadie ha impedido su libertad de expresión, les han dejado hablar en paz. Eso es lo que ha hecho el resto de la comunidad universitaria con su sindicato, con el llamado Sindicato de Estudiantes de los Países Catalanes. Lo que hace su sindicato es impedir que otros se expresen, es coartar la libertad de expresión de otros alumnos, insultar a sus compañeros y generar un clima de terror en la universidad. Exactamente lo mismo que hacen sus juventudes de Arran cuando revientan a martillazos sedes de Ciudadanos, del Partido Popular, de VOX, hasta del Partido Socialista. Eso es lo que hacen sus juventudes. Entonces, de verdad, en Cataluña se ha producido directamente una inversión conceptual o una inversión moral. De verdad, la imagen de una diputada de la CUP diciendo: «Nosotros, siempre antifascistas, fuera los fascistas es la quintaesencia, la vera effigies, la viva imagen, de la inversión moral que se ha producido en Cataluña. Es una cosa literalmente aberrante. Yo creo que esto es una cosa que sería interesante que lo viese mucha gente en Cataluña; que contrapongan su intervención de hoy y vean lo que pasó ayer en la Autónoma, lo que pasa hoy, con qué normalidad se manifiestan y hacen una carpa los estudiantes del Sindicato de Estudiantes de los Países Catalanes. Y lo peor de todo es que vienen el consejo de gobierno o el equipo de gobierno de la Universidad Autónoma de Barcelona y su rector, encima, a decir que lo de ayer fueron momentos de tensión, y a criticar –como han criticado también los diputados, porque, obviamente, todo va en correlación directa– que algunos partidos instrumentalizan lo ocurrido ayer. Es una vergüenza. Es propio de una sociedad antidemocrática y totalitaria, de pensamiento único, de un régimen absolutamente antidemocrático. Eso es lo que ocurrió ayer en la Autónoma. Gracias, señoras y señores diputados. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor David González.
Gràcies, senyora presidenta. Diputats, diputades..., la consellera ara no ens acompanya, però sé que estava per aquí. Bona tarda a tots i totes. Nosaltres ja els anticipo que demanarem votació separada d'aquests punts de la moció; de fet, ja ho he comentat amb el grup proposant de la moció. Ens sembla que aquesta moció és una bona mostra d'intencions, ben intencionada, una petita però existent mostra d'intencions, per fer una proposta política, però que, pels nostres plantejaments, està plenament equivocada. I, per no equivocar-me, aniré explicant punt per punt què és el que pensem exactament. El primer punt diu: «Exigir al Govern de l'Estat el traspàs dels fons de les beques universitàries en condicions que tinguin en compte el pes de Catalunya a Espanya i la diferència del cost de vida de Catalunya en relació amb altres territoris. Aquest fet el va intentar el ministre Gabilondo en el segon Govern de Zapatero. Per tant, és una opció en la que ens mostrem a favor. És veritat que va ser un mandat una mica difícil, van haver-hi eleccions anticipades i finalment no es va aprovar. Però hi votarem a favor. Estem d'acord en aquest punt. El que passa... M'agradaria agrair, en tot cas, a Junts per Catalunya la sinceritat i l'honestedat amb les que han escrit aquest text, perquè hi diu, i ho cito literalment: «...en compliment de la Sentència del Tribunal Constitucional 188/2001. I és veritat. Nosaltres sempre defensem el compliment de les sentències del Tribunal Constitucional, encara que no ens agradin o no compartim el que diguin [[alguns aplaudiments]] . No únicament quan ens interessa, sí, i quan no ens va bé, no; ho defensem sempre. El segon punt diu: «Exigir al Govern de l'Estat el traspàs del finançament de la competència reconeguda a l'article 158 de l'Estatut en matèria de recerca, desenvolupament i innovació. Les persones que no són graduats en dret el que hem de fer és consultar l'article 158 de l'Estatut. I aquest el que diu és: «Correspon a la Generalitat, en matèria de recerca científica i tècnica, la competència exclusiva amb relació als centres i les estructures de recerca i als projectes que aquesta finança. Per tant, traspassar diners, de què? De què estem parlant, exactament, si són competències que el Govern de la Generalitat ja té? Són els centres del Govern de la Generalitat i la recerca que en ells centralitza. Nosaltres pensem que la millor manera de defensar el sistema universitari –i ara diré una obvietat– és dotar-lo dels recursos necessaris per a la recerca i per al sistema. És la millor manera possible. Per posar-ne un exemple: el Govern de la Generalitat de Catalunya el 2010 destinava 1.000 milions d'euros al sistema universitari; actualment s'hi dediquen poc més de 840 milions d'euros, deu anys després. Passo al tercer i al quart. Diu moltes coses: defensar el model universitari, la garantia de l'autonomia universitària, vetllar per la defensa dels drets fonamentals, competències de la Generalitat... Diu moltes coses i ens hi podem mostrar d'acord. D'acord, sí, ens sembla molt bé. Però el que no podem deixar de dir és criticar la incoherència d'alguns grups que volen dir en una moció algunes qüestions que després no es corresponen amb les accions de govern que realitzen. Ja no els hi parlo de les retallades que encara mantenim. Que és el que els hi dic, no?: 840 milions, quan fa deu anys eren 1.000 milions. No els hi parlo d'això. Els hi parlo de que la setmana passada el PSC, precisament, va presentar una proposta de resolució on demanava augmentar de manera immediata 140 milions d'euros per a les universitats i 40 milions d'euros per a la recerca. A més –i ho ha dit abans la diputada de Junts–, en consonància amb el pacte nacional per a la societat del coneixement, que van aprovar vostès mateixos el maig de l'any passat. Saben què van votar, en aquesta proposta? Hi van votar en contra, la setmana passada. El punt número 5 i el punt número 6. Molt ràpid. Parla de defensar el model de recerca català i garantir el manteniment de la seva autonomia, i que la normativa estatal no impedeixi les accions de millora del finançament. Home, clar..., la normativa estatal impedeix les accions normatives? Això és una opinió seva, no és una opinió nostra, o nosaltres tenim molt clar que no és aquesta, la realitat, no? Però, en tot cas, jo no els hi parlo d'aquesta qüestió. Ara mateix el que tenim per davant és intentar dotar el pressupost –i torno una altra vegada a insistir-hi– de la mateixa manera que hi havia el 2010: amb 140 milions més o, com a mínim, com a punt de partida, amb 1.000 milions d'euros, que és el que va haver-hi en el seu moment. I finalitzo amb el punt número 5: «Continuar defensant la llibertat d'expressió a les universitats com a element clau de la formació dels estudiants. Se n'ha parlat una mica, aquí, durant el dia d'avui. És clar que hi estem d'acord i és clar que votarem a favor d'aquest punt, com no pot ser d'una altra manera, per nosaltres. La pregunta és: i vostès, la resta de grups, què faran? Votarà tothom a favor d'aquest punt? Avui hem escoltat moltes declaracions en aquest sentit. El Grup Socialistes condemna sempre totes les agressions, i condemnem les agressions que ahir van patir a la plaça Cívica de la Universitat Autònoma l'entitat S'Ha Acabat! Condemnem totes les agressions. La resta de grups ho fa? Tothom votarà a favor d'aquesta garantia per defensar la llibertat d'expressió? Des del PSC defensem i pensem defensar sempre la llibertat d'expressió per a tothom ens agradi o no el que diuen, sempre que sigui en compliment dels drets humans. Quan s'anomena alguna persona «feixista únicament perquè pensa diferent a tu, el que s'està fent és invisibilitzar el feixisme de veritat [[aplaudiments]] , el que s'està fent és va banalitzar una qüestió amb la que ens juguem la democràcia, les llibertats i els drets conquerits. Per tant, diputats i diputades, si us plau, treballem-ho plegats, i no aprofitem per instrumentalitzar políticament fets que, precisament, no necessiten més crispació de la que hi ha. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Bé; moltes gràcies, senyora presidenta. Analizando esta moción de Junts per Catalunya sobre las becas y las ayudas universitarias, me ha venido a la memoria el mito de Sísifo, rey de Éfira. Sísifo, por si acaso no lo recuerdan ustedes, era tan astuto como avaricioso y manipulador. Harto de él, Hades le condenó al inframundo, pero allí engañó hasta a Tánatos y pudo volver a su tierra. Al cabo de sus días, de nuevo en el inframundo, embaucó en esta ocasión a Hades, al mismo Hades, y volvió a su reino con su esposa. Señora Toronjo, usted dice que el actual modelo de universidad catalana es fabuloso, pero que está amenazado porque el Gobierno no le traspasa las competencias de becas universitarias a la Generalitat. La realidad es otra: los sucesivos gobiernos de la Generalitat llevan tiempo degradándola, al intentar convertirla en un burdo instrumento de imposición del pensamiento único. Y a la vista está, porque así pasan las cosas que han pasado, pues, esta tarde, como que señores diputados con estudios no sepan que Juan Boscán escribía en castellano sus obras y nació en 1487, o el mismo Joan Güell i Ferrer, que hizo lo propio en el siglo XVIII. O el propio Pompeu Fabra, que parlava en castellà a casa seva amb els seus. VOX defiende la libertad de expresión como garantía del Espíritu Sant..., del espíritu crítico... [[Rialles.]] Bueno, por lo menos acabaremos de una manera un poquito más conciliadora esta sesión... [[Aplaudiments.]] Muchas gracias. Lo vuelvo a decir: VOX defiende la libertad de expresión con garantía del espíritu crítico, de la tolerancia y del respeto a las personas, que es la esencia, en definitiva, de la universidad. ¿Y usted, señora Toronjo? A la vista está que no. Si de veras cree en el respeto de las personas, ¿por qué no ha condenado públicamente la incitación al odio de la vice ex..., mejor dicho, vicerrectora de la Universitat Politècnica de Catalunya, Núria Pla, el 11 de septiembre, cuando dijo: «Ganas de fuego, de quemar contenedores y de aeropuertos colapsados? No basta con que haya dimitido gracias a la denuncia de VOX a los medios de comunicación; toda la comunidad universitaria necesita, merece una disculpa por parte de la consellera Geis –que estaba aquí, pero ahora no está. ¿Y qué me dice del episodio de intolerancia al que hemos hecho ya referencia algunos otros grupos, el infame atentado fascista protagonizado por un grupo de estudiantes contra la carpa informativa de S'Ha Acabat! ayer mismo en la Universidad Autónoma de Barcelona, en la plaza Cívica –qué contradicción–, por el mero hecho de no ser separatista? ¿Le parece un ejercicio de libertad de expresión el control fiscalizador semestral que va a imponer el Govern de la Generalitat sobre el idioma que se utiliza en la universidad? Y, por si quedara alguna duda sobre su animadversión a la libertad de expresión, le recuerdo que usted misma, en la Comisión de Universidades, el pasado 13 de julio votó en contra –lo repito, en contra– de velar por la neutralidad ideológica y política de las universidades catalanas, exhortando a los rectores, en calidad de máxima autoridad académica, a cumplir y hacer cumplir el principio de imparcialidad y neutralidad ideológica. Por cierto, es una hipocresía total que Junts per Catalunya recurra al Tribunal Constitucional para exigir el traspaso de las becas universitarias a la Generalitat cuando por activa y por pasiva desautorizan, desobedecen, ridiculizan cualquier auto o sentencia de los tribunales en contra de sus intereses partidistas. Un ejemplo: el menosprecio de la sentencia del Tribunal Superior de Justicia del 23 de junio, que condena a la Universidad de Barcelona por vulnerar la neutralidad ideológica, la libertad de expresión y el derecho a la educación. Bien, miren, por lo que me queda..., entonces les desvelo cuál es el final del mito de Sísifo. Por cierto, Zeus –no sé si lo sabían– condenó a Sísifo a subir una pesada roca hasta lo alto de un monte, que, por arte divina, caía inmediatamente abajo para que el desdichado Sísifo volviera a subirla una y otra vez, eternamente. Talento desperdiciado. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té ara la paraula el diputat senyor Dani Cornellà.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades... Els avanço que en aquesta moció hem decidit abstenir-nos. I ho farem perquè tots i cadascun dels punts que ens presenten en aquesta moció estan, al nostre entendre, redactats des d'una posició de defensa i de submissió, en cap cas d'embat o confrontació amb l'Estat. I ho podrem veure, per exemple, doncs, ara mateix, amb els vots que tindran del Partit Socialistes. Ens parlen d'exigir al Govern de l'Estat el traspàs de fons o finançament, defensar el model universitari català perquè no es vegi afectat per la LOSU espanyola, vetllar per la defensa dels drets fonamentals davant l'aprovació de la nova llei de convivència universitària espanyola, continuar defensant la llibertat d'expressió a les universitats, defensar el model de recerca català amb l'objectiu que la normativa estatal espanyola no impedeixi les accions. És a dir, estem debatent una moció de Junts per Catalunya que tan sols serveix per demanar els traspassos de fons i de finançament, per gestionar engrunes o per vetllar perquè les diferents normatives espanyoles no afectin encara més negativament la recerca i les universitats catalanes. I per nosaltres això és enormement decebedor. Junts i Esquerra us vau reunir i vau assolir un acord a la bilateral Estat - Govern de la Generalitat referent, per exemple, a les beques; ja heu arribat a l'acord que hi haurà la transferència, després de més de vint anys que ja s'hauria d'haver fet. No entenem, doncs, per què ara ho portem altra vegada a la moció, quan aquesta taula bilateral que fan es va reunir fa ben poc. De fet, la pròpia consellera Geis va declarar que en aquesta comissió bilateral «no hi ha hagut ni contingut i hi ha faltat concreció, i que, de fet, espera que l'Estat corregeixi el dèficit fiscal que pateix Catalunya, que té el disset per cent de la població estudiantil i només rep el deu per cent de les beques –ben veritat, i de fa molts anys. Si la consellera mateixa veu que la taula bilateral no porta massa enlloc, realment creuen que aquesta moció tindrà més efectivitat? I realment creuen que solucionarem el dèficit fiscal? Ens abstindrem, perquè aquesta moció és un autobrindis al sol, i, com sempre, a l'altre costat del brindis, doncs, no hi ha ningú. Però d'autobrindis al sol també en fem aquí, al Parlament mateix, i en temes de recerca i universitat. Recordar que el 2019, al debat de política general, es va aprovar una proposta de resolució de la CUP amb els vots del Govern, entre d'altres, on ja es deia que era urgent recuperar el finançament de les universitats al nivell de l'any 2010, i que s'havia de fer a partir del 2020 i fins al 2022 anar-lo augmentant, i això encara no ha passat. També es va aprovar el 2019 reduir les taxes i preus universitaris per al curs 2020 –el trenta per cent–, i s'ha fet, però també s'ha fet un any tard i després de molts anys d'haver apujat els preus. Per tant, podem anar exigint o vetllant perquè l'Estat..., que l'Estat faci això, que l'Estat faci allò, compleixi, però aquí tampoc no estem complint el que aprovem al propi Parlament. I ja entrant directament als punts de la moció... Parlarem d'uns quants. Per exemple, el punt 3, que no entenem com es tradueix a la realitat nostra: «Defensar el model universitari català i la garantia de l'autonomia universitària amb l'objectiu que la futura LOSU respecti la diversitat i singularitat del model català. Bé; això, com ho garantirem? El problema no és que es respecti la diversitat i la singularitat del model català, el problema és la pròpia LOSU. No aspirem a que les lleis espanyoles ens respectin, aspirem a millorar les nostres lleis per fer, de les lleis, lleis de país. El punt 4: «Vetllar per la defensa dels drets fonamentals dels estudiants de les universitats catalanes, etcètera, «davant l'aprovació de la nova llei de convivència universitària que promou el Govern de l'Estat. Bé, tornem a estar exactament amb el mateix que al punt anterior o que al punt número 6: sempre estem pendents de les seves lleis perquè no ens vagin més en contra. O al punt 2, que reclamem que compleixin l'Estatut que ens van retallar. Perdonin, però aquesta no és la postura que nosaltres esperàvem de vostès. I ens sorprèn que l'única unilateralitat que es respira en aquesta moció és la de l'Estat espanyol, que, com sempre, incompleix tot el que pot i ataca la poca autonomia que tenim amb les seves lleis fetes a mida. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per tot això, diputades, ens cal fer de la recerca pública i les universitats un motor de país que ens porti cap a la plena sobirania. I aquí sí que ens trobaran. I referent a S'Ha Acabat!, les «grans bones persones de S'Ha Acabat!..., la presidenta –que n'ha fet esment el portaveu de Ciutadans–, la Júlia Calvet, la senyora Júlia Calvet, una gran jove, normal, universitària, que en el seu Twitter hi té penjat: «Madrid será la tumba del comunismo, entre altres perles, o que tracta el jovent estudiantil, revolucionari i independentista com a «terroristas callejeros. Aquesta és la «gran persona normal, que poden anar-hi, parlar-hi i discutir-hi. Els hi diré el que diuen sempre vostès: un nou chiringuito seu, dels partits unionistes...
Senyor Cornellà, ha d'anar acabant.
...que el traslladen a la universitat. Antifeixistes sempre, i sempre amb el SEPC. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Eva Parera.
Moltes gràcies, presidenta. A veure, vostès avui ens proposen aquí una moció que demana, d'entrada, més competències per a la consellera, per a una consellera que diu «radicals i «feixistes a tots aquells que no pensen com ella. I no ho dic jo, ho diu la consellera, que avui mateix ha donat suport, en un comunicat, al comunicat de la UAB, un comunicat infame que el que hauria de comportar són dimissions immediates –la de la consellera també. No es pot donar suport a aquest comunicat. Ella és qui ha de garantir l'excel·lència universitària? Vamos, anem bastant apanyats, si això és així. Avui des d'aquest hemicicle se'ls hi ha dit «feixistes a un grup de joves que estaven defensant la Constitució i que estaven defensant unes idees pròpies. Doncs no senyors; el feixisme és el que va passar ahir a la UAB. Allò sí que és feixisme: alumnes assetjant altres alumnes perquè no pensaven com ells, perquè no tenen el pensament únic que es vol imposar a les universitats. Parlen moltíssim de llibertats. Se n'omplen la boca aquí, de llibertat, però per a vostès la llibertat és només per a aquells que pensen com vostès; la llibertat per a aquells que pensen diferent no existeix. Jo no sé si són vostès conscients del clima d'odi i de violència que s'està generant a Catalunya i que s'està generant a les universitats. Vostès s'han posat a la pell d'aquests alumnes que ahir estaven assetjats? Que avui han de tornar a la universitat i demà han de tornar a la universitat a compartir classe amb alumnes que els assenyalen, amb companys que els assenyalen, que els assetgen? Amb un rector que els assenyala, un rector que ha de sortir a defensar-los i que els hi diu que no tenen ni capacitat ni nivell intel·lectual suficient per tenir idees pròpies, que venen teledirigits per partits polítics? Estem malalts o què ens passa? De debò, què ens està passant? Això és una autèntica barbaritat. Les universitats són llocs per confrontar idees. Són llocs per fomentar i treballar l'esperit crític, no per expulsar idees que no compartim. I a través de la violència. O lo d'ahir no és violència? Lo d'ahir és violència. De debò el model universitari català és el de tenir els mossos entrant a fer actuacions a les nostres universitats? Aquest és el model d'excel·lència universitària catalana que volem? Jo ja els hi dic que no. No, jo no el vull, aquest model. És que..., és que de debò que jo no sé..., la irresponsabilitat que estem mostrant a l'hora d'incentivar segons quines conductes i a l'hora de defensar segons quins comportaments, de debò. Jo només desitjo, de debò, que un dia se'ls hi despertin les consciències, perquè aleshores vostès seran conscients del mal moral i del dany moral que estan causant a Catalunya i que estan causant a una generació que ve al darrere, que està tenint unes actituds que no haurien de ser pròpies de nanos de divuit anys, de joves de divuit anys. Bé, jo..., és que..., jo avui tinc molta tristor, de debò. I estic molt preocupada. I fa molt de temps que estic molt preocupada, i no hi veig una solució, a això. I no hi veig una solució perquè sentim aquí uns discursos que, francament –francament... O sigui, si algú es posa avui a escoltar què hem debatut aquí... Aquí hem vingut a dir-los «feixistes a uns nanos que munten una carpa en defensa de la Constitució? Per favor –per favor. Facin-s'ho mirar, de debò. Facin-s'ho mirar. Nosaltres votarem en contra d'aquesta moció.
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Judith Toronjo.
Gràcies, presidenta. Molt breument, perquè hi han hagut intervencions que, la veritat..., no és la qüestió del tema que estem tractant, sembla que alguns companys no s'hagin llegit la moció que teníem al davant. Però sí que voldria aclarir, en primer lloc, que, si exigim el traspàs de les beques, no és per un caprici. És perquè creiem que podem gestionar i hem de gestionar un millor servei als estudiants –tenim capacitat per fer-ho, per modernitzar l'Administració, per agilitzar aquests àmbits. I, evidentment, també –un argument més– perquè volem ser independents, perquè volem establir una nova república catalana per gestionar els nostres propis recursos, lluny del que malauradament avui tenim, que és el dèficit fiscal i la manca d'inversions que veiem mes darrere mes. Només alguns apunts que considero que són importants i que afecten íntegrament aquesta moció. Repeteixo, com he dit a la primera intervenció, que des de Junts no només reclamem aquesta competència, sinó que ho hem fet al llarg de tot el Ple, aquests tres dies, que n'hem reclamat moltes d'altres, i on hem trobat consensos amb la resta de partits. No sé quin problema hi ha, doncs, que per a aquesta competència no anem tots a l'una i la reclamem en un àmbit tan important que afecta els joves del nostre país. Per altra banda, també destacar el darrer punt de la moció, que parla sobre recerca. És important –i tenim enmig d'un tràmit parlamentari per urgència la llei de la ciència– que hi hagi el màxim de consens possible per tal de poder definir un model propi de recerca al nostre país. I, ja per acabar, del total de les esmenes que s'han presentat..., donar les gràcies al company d'Esquerra Republicana, que hagi acceptat la moció, i creiem que puntualitza molt encertadament l'apartat 4. Les altres han sigut rebutjades, però sí que és cert que amb el Grup Parlamentari d'En Comú Podem hem intentat transaccionar. Malauradament, no hem pogut arribar a un acord, però li agraïm el seu suport. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Hi ha peticions de votació separada per a algun punt? [[Pausa.]] Sí, senyora Segovia.
Sí, presidenta. Si us plau, votació separada del punt 4.
Quatre, perfecte. Alguna petició més? [[Pausa.]] Senyora Romero?
Dels punts 2 i 6.
2 i 6, que podríem votar conjuntament. [[Veus de fons.]] Sí. [[Pausa.]] Senyor Garriga?
Sí, senyora presidenta. Demanem votació separada del punt 5, i la resta es pot votar conjuntament.
Del punt...? Perdoni, no l'he sentit.
Cinc.
Cinc.
Cinc. I la resta la podríem votar, nosaltres, conjuntament. Gràcies.
Perfecte. No hi ha més peticions de vot diferenciades? [[Pausa.]] Doncs comencem amb la votació dels punts 2 i 6. Comença la votació. Els punts 2 i 6 han quedat aprovats, amb 72 vots a favor, 52 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat, amb 64 vots a favor, 20 vots en contra i 49 abstencions. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat, amb 104 vots a favor, 9 vots en contra i 20 abstencions. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha quedat aprovada, amb 104 vots a favor, 20 vots en contra i 9 abstencions. S'aixeca la sessió.