Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Šesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Prema službenoj evidenciji današnjoj sednici prisustvuje 120 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da imamo kvorum potreban za rad i obaveštavam Narodnu skupštinu o odsutnosti narodnih poslanika. Sprečeni su da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radmilo Mišović, Zaharije Trnavčević, Velimir Simonović, Zoran R. Anđelković, Slobodan Pavlović, Vojislav Došen, Ratimir Svirčević i Miomir Tadić; (pre podne) Stanko Kovačević, a (zakasniće) Miloš Lučić i Bojan Pajtić. Obaveštenje o ostavci narodnog poslanika. Primili ste ostavku dr Vojislava Šešelja na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora povodom razmatranja ove ostavke, sa predlogom da Narodna skupština, na osnovu člana 88. stav 1. tačka 2. i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata narodnom poslaniku dr Vojislavu Šešelju. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2. i stavovima 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku dr Vojislavu Šešelju, izabranom sa izborne liste Srpska radikalna stranka - dr Vojislav Šešelj. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI (nastavak u načelu) Podsećam Narodnu skupštinu da su na jučerašnjem delu sednice, nakon uvodnog izlaganja koje je o Predlogu zakona podneo predstavnik predlagača Aleksandar Vlahović, ministar za privredu i privatizaciju, narodni poslanici Đorđe Mamula, Slobodan Tomović, Slobodan Adžić i Miodrag Stamenković obrazložili mišljenje koje su izdvojili na sednicama nadležnih odbora. Da li još neko od narodnih poslanika, koji su izdvojili mišljenje na sednicama nadležnih odbora, želi reč? Reč ima narodni poslanik Branimir Trajković, takođe izdvojio mišljenje.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću kratko da obrazložim zašto sam izdvojio mišljenje na Odboru za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom. Jula 2001. godine, kada je razmatran Predlog zakona o privatizaciji, kao jedan od osnovnih razloga za predložena rešenja navedena je želja da se izbegne besplatna podela akcija, a za strateškog partnera dovede strani ulagači sa neophodnim svežim kapitalom. Ujedno je sa ovim zakonom, što je veoma važno, trebalo da idu i zakoni o denacionalizaciji i ekstraprofitu. Sudbinu ovih zakona znamo i sami. Zakon o ekstraprofitu se više i ne pominje. Još je Vlada Srbije najavila i dolazak najmanje 10 od 100 najvećih multinacionalnih kompanija do kraja 2002. godine. Na taj način savremena tehnologija, moderna ekološka rešenja i novi uposleni kapaciteti omogućili bi da se preko tih velikih kompanija Srbija predstavi novim proizvodima na tržištu Evropske unije. Danas smo svedoci da od toga nema ništa; niti ima tih velikih multinacionalnih kompanija, niti izvoza na tržište Evropske unije, ali zato imamo prodaju društvenih preduzeća na kredit domaćim investitorima. Takva preduzeća otplaćuju se iz tekućeg poslovanja. Gde je tu svež kapital? Bojim se da će nakon dve do tri godine veći deo ovako prodatih firmi postati vlasništvo banaka koje su davale te kredite. Dakle, postavlja se pitanje da li ovaj model privatizacije, i protiv volje kreatora ovog zakona, klizi u besplatnu privatizaciju? Setite se samo onih šećerana koje su prodavane za tri evra. Zašto ovaj proces ne teče onako kako je ministar obrazlagao u leto 2001. godine? Pretpostavlja se zato što nema pravne sigurnosti i garancija za strani kapital. Ne postoji prijateljsko okruženje za dolazak stranih investitora. Time je izostala ekspanzija malih i srednjih preduzeća. I Vlada Srbije je tome doprinela, zato što je novcem dobijenim od privatizacije krpila budžet, umesto da je "mekim kreditima" pomogla razvoj malih i srednjih preduzeća. Tako je propustila šansu da sektor malih i srednjih preduzeća upotrebi kao amortizer za zapošljavanje radnika koji su ostajali bez posla. Sigurno je da će se građani upitati za razlog ovakvih rezultata u dosadašnjem procesu privatizacije. Odgovor je precizan i jasan - politička nestabilnost Srbije, nepoštovanje zakona, krađe poslaničkih manda, vladavina uredbama i nesprovođenje institucionalnih reformi - negativna slika Srbije u svetu. Zakon o denacionalizaciji, koji je DSS u jesen prošle godine podnela Skupštini Republike Srbije, nije stavljen na dnevni red. Pitam se zašto? To je ujedno i odgovor na pitanje mojim Kruševljanima koji me svakodnevno pitaju šta je sa zakonom o denacionalizaciji. Za sva napred navedena pitanja i nedoumice ne može se naći rešenje još većom centralizacijom u posutpku privatizacije, koja se nudi ovim izmenama i dopunama Zakona. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) DSS neće glasati za ponuđene izmene i dopune Zakona o privatizaciji; tražimo da se podvuče crta, sagledaju rezultati i oceni ispravnost i svrsishodnost ovog modela privatizacije.
Reč ima narodni poslanik Slavoljub Matić, koji je izdvojio mišljenje na sednici odbora.
Koleginice i kolege, izdvojio sam mišljenje na Odboru za finansije, pa o razlozima za to i glasanju protiv Predloga zakona moram da dopunim izlagače iz DSS-a. Bez valjanog zakona o denacionalizaciji nema prave privatizacije. Svako ko se uključio u ovaj proces na bilo koji način, lično to vidim preko učešća lokalnih samouprava, dobro zna da nema ozbiljnog kupca ukoliko nema pravne stabilnosti. Ona počiva i na odgovarajućem zakonu o denacionalizaciju, zato što svaki ozbiljan kupac hoće da zna čije kupuje. Niko ozbiljan neće da kupuje tuđu dedovinu, koja je 1945, 1946, 1947, 1948, 1952, 1953. oduzeta od ranijih vlasnika, što znači da nema valjane privatizacije bez denacionalizacije. To je nešto na čemu mi uporno insistiramo u ovom domu, kako bi što pre doneli zakon o denacionalizaciji. Takođe, kada je u pitanju Zakon o privatizaciji, pravo je vreme, nakon funkcionisanja onog zakona koji je i dalje na snazi, da postavimo osnovna pitanja, a to je kako se sprovodi privatizacija, tempo (niko u ovoj Srbiji nije zadovoljan brzinom), potom cena po kojoj se prodaju preduzeća, poreklo novca kupaca, koncentracija kupaca tj. pitanje da li postoji uopšte tržište kupaca, na koji pravi način možemo da izvagamo cenu tih preduzeća bez potražnje. Svakako da ne dobijamo pravu, već imamo sniženu cenu, maltene je ravna nuli, pa ne omogućava da se pojedine stvari iz republičkog budžeta, tj. socijalni programi poboljšaju kako bi imali odgovarajući efekat same privatizcije. Takođe, uloga lokalne samouprave. Rekao sam ministru pre nekih mesec i po dana da, dokle god smo čekali da Agencija za privatizaciju provodi čitav postupak privatizacije, nije bilo niti kupaca, niti prave prodaje, niti pravih informacija. Kada smo to spustili na nivo lokalne samouprave povećao se broj kupaca, s tim što svakako nismo zadovoljni tim brojem. Takođe moramo da postavimo pitanje zašto Agencija za privatizaciju nije prisutna u svakom okrugu, zašto ne daje odgovarajuće informacije? Ministre, zašto nema agencije za mala i srednja preduzeća? Niti čujem, niti vidim tu agenciju u Braničevskom okrugu, niti postoji, a da ne pričamo o zastarelosti koncepta privrednih komora, skoro da u Srbiji ne postoje. Možda postoje na nivou Republike, međutim, u pravom životu ih nema, a svakako da su one jedan od faktora u okviru tog informisanja, barem kada je u pitanju privatizacija. Što se tiče konkretnih promena zakona, prvi član u vašem predlogu daje još šire ingerencije državi, tj. Agenciji za privatizaciju. Ona ne samo što prati proces privatizacije, već je u mogućnosti, po ovom predlogu promene zakona, da prodaje kapital, odnosno imovinu. Takođe, u članu 2. vašeg predloga je jasno da treba da dođe do promene vlasništva društvenog i državnog kapitala. U odredbi stava 3. ovog člana stoji da kupac kapitala ili imovine ne može biti domaće pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom. Ali se postavlja pitanje svrsishodnosti, odnosno šta ako se na takav način mogu stvoriti uslovi da privredni subjekt koji posluje društvenim kapitalom takvom kupovinom može dalje uspešnije obezbediti strateškog partnera. Dalje, član 3. vašeg predloga promene zakona kaže da je predlagač tj. vi ministre znatno produžio rok za produžetak privatizacije, a da pri tom nije ponudio obrazloženje. Jasno je zbog čega se ovaj proces produžava. Postavlja se pitanje šta će se desiti sa preduzećima koja čekaju privatizaciju, da li će ona upasti u ovih godinu i po dana u stečaj i da li će se obezvrediti? Čini mi se da su mnoga preduzeća za poslednje dve godine i te kako izgubila svoju cenu na tržištu. Mislim da će ovo produženje, na kome vi insistirate, samo uraditi ono za šta niko u ovoj sali nije. Toliko za razloge mog izdvojenog i negativnog mišljenja o promenama ovog zakona.
Da li narodni poslanik Petar Cvetković želi reč? Izvolite. (Zoran Ćirković: Replika.) Ovo su sve poslanici koji su izdvojili mišljenja na sednici odbora i imaju pravo po pet minuta. Imaćete posle priliku kao šef poslaničke grupe. Imaćete 20 minuta, pa ćete pričati. Nema osnova za repliku.
Dame i gospodo, izdvojio sam mišljenje na Zakonodavnom odboru, kao i ostali poslanici DSS-a, iz više razloga, bez obzira što Zakonodavni odbor nije matični odbor za ovaj zakon. Da li je to Odbor za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom ili neki drugi od odbora u Skupštini, manje je bitno. Bitna je činjenica da ovaj odbor za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom, a kažu da je matični i da je bio nadležan za razmatranje Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, nije prihvatio ovaj predlog zakona. Izgleda da ta činjenica nije bila dovoljna Vladi i gospodinu ministru da ovaj predlog zakona povuče iz procedure. Predložio bih predlagaču, odnosno ministru i Vladi Republike Srbije, da ovaj loš Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji povuku iz skupštinske procedure i pripreme, nakon sveobuhvatnih analiza dosadašnjih učinaka privatizacije, bolji i kvalitetniji Predlog zakona. Time će se postići dve veoma bitne stvari: dobićemo dobar i kvalitetan predlog o izmenama Zakona o privatizaciji, a ujedno, nije mala stavka, uštedećemo i značajna sredstva za raspravu o ovom zakonu, pošto smatram da neće proći u ovoj skupštini. Neće proći iz više razloga, a osnovni je da je ovaj predlog nekvalitetan i da mora biti mnogo bolji. Za mene postoje najmanje dva razloga zbog kojih sam izdvojio mišljenje na Zakonodavnom odboru. Prvi se odnosi upravo na nadležnost Zakonodavnog odbora, odnosno usklađenost sa Ustavom i pravnim sistemom. Ovaj predlog zakona nije u skladu sa Ustavom, nije u skladu sa Ustavnom poveljom, nije u skladu sa Konvencijom o ljudskim pravima. O tome sinoć je nešto detaljnije govorio kolega Đorđe Mamula. Na ovu temu vratiću se naknadno; drugi razlog zbog čega ne treba prihvatiti Predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji je krucijalni: nema nigde u svetu, ni u ovoj zemlji, tako dobrog zakona o privatizaciji koji može da zameni lošu politiku Vlade, loš rad Vlade,loš rad ministarstva. Možemo uslovno reći i da je ovo najbolji predlog zakona, a nije tako. Bitna je praksa, bitno je ponašanje Vlade, bitan je loš rad Vlade. Najbolji zakon ne može proizvesti dejstvo koje se njime želi, ukoliko izvršioci, a u ovom slučajuMinistarstvo i Vlada, ne rade po principima dobrog, kvalitetnog, odgovornog rada. Postavlja se pitanje, ko ima prava da prodaje otetu, tuđu imovinu. Opšti je princip civilizacije i civilizacijskog društva, savremenih normalnih država, da je privatna svojina u neku ruku svetinja. Ko je ovlašćen da privatnu imovinu, oduzetu u nekim proteklim periodima uz manje ili više brutalnosti, sada prodaje. Vlada i ministarstvo se pozivaju na rešenje prethodnog zakona iz jula prošle godine, gde se izdvaja 5% za naknadu ranijim vlasnicima. Imajući neke podatke, poznati su mi podaci Lige za zaštitu privatne svojine, a nemam razloga da tim ljudima ne verujem, to su naslednici ljudi kojima je brutalno oteta imovina, ako se izdvaja 5% u Fond i to ovim tempom kao sada... (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) ... potrebno je sto godina da se isplati naknada svim vlasnicima kojima je imovina oduzeta. Dozvolićete, to je ipak predug period.
Da li se prijavljuje za reč narodni poslanik Miloš Todorović, koji je takođe izdvojio mišljenje na sednici Odbora? Ne. Hvala. Prelazimo na raspravu predsednika poslaničkih grupa. Prvi se za reč prijavio narodni poslanik Dragan Marković, predsednik poslaničke grupe SSJ; zatim, narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe SPS, pa narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija. Potom narodni poslanik StevanGudurić, zamenik predsednikaNarodnih socijalista. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SSJ u svom programu vidi privatizaciju mnogo drugačije nego što to sprovodi Vlada Republike Srbije. Smatrali smo, ako se proda neka fabrika, da će veći deo sredstava ostati u opštini gde se nalazi, da će se napraviti neko novo malo, srednje preduzeće gde će ti radnici biti zaposleni. Međutim, to nije bio slučaj u dosadašnjoj praksi. Primena zakona, kako je to do sada radila Vlada Srbije, dovela je do velikog haosa u privredi i najverovatnije da će veoma brzo doći do socijalnog nemira, a akteri će biti oni ljudi koji su izgubili posao. SSJ ima primedbu, konkretno, na član 20, gde se predviđa da samo 5% ostane u opštini od prodate fabrike, odnosno preduzeća. Uzeću primer Fabriku cementa, gde je prodato jedno prirodno bogatstvo; od toga 5% je veoma malo i od tih para ne može da se napravi ni jedno preduzeće da zaposli radnike koji su izgubili posao u cementari. Šta je rezultat prodate fabrike cementa? Rezultat je sledeći: od 2.400 radnika 1.500 je ostali bez posla. To znači da se više neće puniti budžet Vlade Srbije od poreza na dohodak i da će se smanjiti priliv u budžetopštine Paraćin. To nije bio dobar investiciono-socijalni program. Jednom sam rekao ministru za privatizaciju i baš sam kritikovao taj član koji kaže da će fabrika biti prodata onom ko ima najbolji investiciono-socijalni program, a ne onom ko da najviše para. Kao trgovac gledam da prva stvar bude ko da najviše para. A šta je to dobar investicioni program? Da li je dobar investicioni program da 1.500 ljudi, puta četiri člana porodice, znači 6.000 ljudi ostane bez hleba u opštini Paraćin. Konkretno, samo920 radnika radi u opštini Paraćin. Dalje, gospodine minstre, postoji član u Zakonu o privatizaciji da onaj ko kupi fabriku najmanje pet godina ne može da je otuđi, ni deo te fabrike. Međutim, to nije slučaj u cementari. Kupac je već jedan deo fabrike prodao. Postavlja se pitanje, kako će privreda u Paraćinu da živi? Velikom broju malih privrednika, njih 50 su vršili raznorazne usluge cementari, danas je opao promet. Sada vas pitam ministre, da li je smanjena cena cementa? Ne. Vi ste nekada govorili da se vrše jeftinije nabavke inputa i repromaterijala i na taj način će biti cement jeftiniji. Niti je, ministre, cement jeftiniji, niti Vlada Srbije ima neku perspektivu, sem jednokratne upotrebe koja se zove priliv u budžet, za radnike ranije zaposlene u cementari. Znam, vi ćete izaći za govornicu i reći ćete da su oni uzeli od 7.000 do 10.000 evra. To je veoma mala cifra da oni mogu da otvore neko preduzeće. Početni kapital je minimum 50.000 maraka, toliko treba za jedno porodično preduzeće, da bi ta porodica mogla da krene da radi. Nisu ni kreditno sposobni, što je još najgore, u proseku od 10 do 15 godina tim ljudima treba do penzije, šta će ti ljudi sutradan, kada ostare, od čega će da žive, gospodine ministre? To gledam kao privrednik. Kada ste vi vršili prezentaciju programa u našem kabinetu, to pitanje sam vam postavio i tada, a sada se pokazalo da smo mi iz SSJ bili u pravu, jer sam vam rekao da postoji veliki broj poslodavaca u SSJ i da treba da prihvatite one amandmane koje smo mi predložili, a vi do dana današnjeg niste prihvatili. Navešću vam, gospodine ministre, šta je još privatizacija, na način kako se vršila, donela u opštini Kragujevac. U opštini Kragujevac trenutno čeka na posao 23.000 ljudi, 9.000 su na Zavodu za zapošljavanje, 6.000 mladih ljudi svake godine, odnosno krajem ove godine završiće srednju školu, odnosnofakultete. Kada se to sabere, to je negde oko 38.000 ljudi, gospodine ministre. U Kragujevcu oko 38.00 ljudi ne radi, zato što programprivatizacije nije dobar. Šta je još privatizacija donela Srbiji - štrajkove u preduzećima. Vi pitate gde? Evo - štrajk u Kragujevcu, štrajk u Prokuplju; danas će vam blokirati u Prokuplju; pa mnogo gradova ima, ne mogu da popamtim sva preduzeća; zatim štrajku Smederevskoj Palanci. Da li vam je poznato da u Smederevskoj Palanci postoji štrajk, da u Prokuplju, gospodine ministre, postoji štrajk? E sada, gde idu pare, gospodine ministre, od privatizacije -kao privatnik, ako želim da prodam, a imam tri objekta, pa želim jedan da prodam, onda ću reći - jedan ću prodati da se razdužim, ako nešto dugujem (očigledno da je država nešto dugovala pre nego što ste vi došli na vlast), drugi ću prodati da kupim repromaterijal, a treći ću zadržati za sebe. Vi ste prodali sve, a ništa od ovoga niste uradili. Znači, pare idu u budžet za penzije, penzije nisu povećane, gospodine ministre, manje su penzije u ovoj godini nego u prošloj; još ako pogledamo kolike su poljoprivredne penzije, gospodine ministre, u proseku su 1.000 dinara, a kasne po 20 i nešto meseci. Da li je, gospodine ministre, iz budžeta od prodatih fabrika povećana plata u zdravstvu - ne. Stalno vam zdravstvo šalje dopise da će da štrajkuje, da su i njima male plate, a vi kažete da nemate odakle. Kolike su plate u policiji, u prosveti, gospodine ministre? Juče slušam vaš mitingški govor, pa vas i opravdavam što imate takav mitingaški govor, jer niste bili u Srbiji poslednjih 10 godina i niste bili kada su mitinzi održavani, ali pazite, to je dobro za uvo, ali bolno za dušu i srce, gospodine ministre. To sluša neki narod, pa gledaju i onda kažu - gde mi živimo, u kojoj državi mi to živimo? Da su ove pare, gospodine ministre, date u proizvodnju postojećih fabrika, koje imaju dobar investicioni, socijalni i izvozni program, ali nijedna fabrika nije dobila (bar meni nije poznato) neki kredit od prodatih fabrika i da je stala na svoje zdrave noge. Vi ste, gospodine ministre, juče rekli da smo mi jedna od najboljih zemalja u tranziciji i da smo morali da primenimo program, odnosno zakone ostalih zemalja koje su bile u istoj situaciji kao i Srbija i Jugoslavija, a podsećam vas da nijedna zemlja u tranziciji nije imala istu sudbinu i istu istoriju kao Srbija, jer je Srbija poslednjih 10 godina bila u izolaciji i imala nekoliko ratova, tako da niste mogli da nas upoređujete. Kažete da vlada tržišna ekonomija, gospodine ministre. Nije tačno, vi lično pravite tržišnu konkurenciju našim prozvođačima u Srbiji, kako poljoprivrednim, tako i teškoj industriji. Konkretno, uvezli ste meso i sada je cena prasadi na pijaci od 60 do 65 dinara, tako da seljak ne može da kupi jedan džak koncentrata i da to pokrije kada proda prase. Podsećam vas da je praseće pečenje u našem restoranu jeftinije nego seljakovo prase na pijaci, a vi ste juče pričali kako je to dobro. Vi kažete, gospodine ministre, kako vlada tržišna ekonomija kad su u pitanju preduzeća, pa kažete - evo, sve transparentno mi radimo u Srbiji, vidite, aukcijska prodaja, tenderska itd, pa uzmete knjigovodstvenu, a ne tržišnu vrednost, pa se onda proda preduzeće 25 do 30 puta jeftinije nego što je tržišna vrednost; a onaj ko ode na tender povede trojicu, četvoricu - bio je slučaj pre par dana, znate vi koje je to preduzeće u Jagodini, vrlo dobro znate - i samo se cena poveća jednom za 100 hiljada dinara.
Da li želite da koristite narednih 10 minuta?
Bilo je i više, ali je bilo sramota od tih ljudi da urade tako. Znači, ne vlada tržišna ekonomija u Srbiji, a najveću odgovornost snosite vi zbog toga. Kažete da agencija ima pravo da raskine ugovor sa kupcem koji je kupio fabriku. Zašto sada ne raskinete ugovor sa kupcem cementare - zato što je otpustio 1.500 radnika; zato što je prodao deo te fabrike; zato što je, gospodine ministre, za sva vremena uništio više hiljada građana u Paraćinu, jer više neće imati gde da rade i od čega da žive.
Narodni poslaniče, da li koristite narednih 10 minuta?
Evo, još malo i završavam.
Ne može još malo, 12-ti je minut. Vi ste se zaneli, pitam vas dva puta da li koristite. Da li koristite ili ne koristite?
Koristim. Gospodin ministar juče kaže da je sve u redu u Srbiji, da svi dobro živimo, a evo šta kažu podaci Republičkog zavoda za razvoj. Znači, za ono što ste vi juče, na mitingu za ovom govornicom, izneli, ovi podaci kažu da nije tačno. Zavod za razvoj kaže sledeće - prosečna plata u Srbiji u januaru 2003. godine iznosila je 9.468 dinara i manja je u odnosu na decembar 2002. godine za 18,3%. Povećana je u odnosu na decembar 2000. godine, od kada ste vi došli na vlast, ali samo novčana masa, gospodine ministre, dok je smanjena kupovna moć. Više novčanica ste dobili, ali zato, kad vam dođe račun za struju, koji je 1.500% povećan za one koji idu u crveno, kad vam dođu komunalne usluge, kad vam dođe sve ono što je obaveza prema državi, to građanine mogu da ispoštuju. Dalje, kaže se - broj lica koja traže posao u januaru 2003. godine iznosio je 923.377, što je za 16,6% više nego u januaru 2002. godine. To znači, gospodine ministre, da je veći broj ljudi ostao bez posla, od kada ste vi došli na vlast, za godinu dana. Spoljnotrgovinski deficit, kojim se vi hvalite, nikad veći. A da vas podsetim, nikada Srbija nije bila popularnija poslednjih 10 godina nego ove dve godine, nikada više državnika nije dolazilo u Srbiju, nego što su bili u poslednje dve godine, a nikada manje ino-ugovora sa poslovnim partnerima nije napravljeno. Postavlja se pitanje - kakva je to naša popularnost, da li vi to odrađujete što ste nekada kao opozicija uzimali novac od međunarodne zajednice, pa sada imate obavezu da im sve što oni potražedate, i kad je u pitanju Hag, Haški tribunal i Srbi, sve oni koji su na nekoj fotografiji; a vi gledate u gospođu Natašu Mićić da me opomene, pa sve je to vezano za Zakon o privatizaciji. Dalje, gospodine ministre, spoljnotrgovinski deficit u Srbiji u 2000. godini iznosio je 3,5 milijarde dolara, a pokrivenost uvoza izvozom svega 37%. Kako ćete mi to objasniti? Na kraju decembra 2002. godine, gospodine ministre, nelikvidno je 32.630 preduzeća, sa 424.000 zaposlenih. Industrijska proizvodnja, vi se hvalite da je povećana u Srbiji, u januaru 2003. godine manja je za 21% u odnosu na decembar 2002. godine. Šta je uzrok, gospodine ministre? Šta, nije se radilo? (Ministar Vlahović, sa mesta: Nije se radilo u januaru 15 dana.) Petnaest dana se nije radilo u januaru? Pa, 15 dana na 365 dana ako mogu da imaju taj uticaj i da se proizvodnja poveća, mislite mesec na mesec, da, to je samo po vašem viđenju. Gospodine ministre, kažete - 15 dana se nije radilo, a vi iz DOS-a ovde u Skupštini ne radite od 2000. godine. Oni koji su u stalnom radnom odnosu, gospodine ministre, nemojte da se smejete, danas su došli na posao u 11,00 sati, bez obzira da li žele da slušaju opoziciju ili ne žele, ali njihovo radno mesto je u ovoj sali, znači treba da uđu u ovu salu, da sednu, gospodine ministre, a vi pričate ... a znate li koliko primaju poslanici, znate - po 100 hiljada ...
Molim vas da se vratite na temu dnevnog reda.
Sve je to tema.
Nije to tema.
Ovo je rad, a zbog rada i nerada, kako kaže gospodin ministar - propada Srbija, pa hajde da počnemo, da vidimo ko to ne radi u Srbiji. Znači, vi kršite tu radnu obavezu. A, zna se kada se zakasni 15 minuta na posao, neopravdano, dva-tri dana, da gubite posao. A, vi, gospodo iz DOS-a, koji imate obavezu da dođete u 10,00 sati, vi dođete u 11,00 i jutros da nije bilo Stranke srpskog jedinstva ne bi mogao da počne ovaj rad. Mi nismo želeli da vam pravimo kvorum, ali ne možemo da gubimo vreme, jer mi iz Stranke srpskog jedinstva, verujem i ostala opozicija, nismo došli ovde da zarađujemo plate, nego smo došli da bi vam ukazali na naše iskustvo i da kažemo da su vaši zakoni koje ste pravili štetni, a i ovi koji se danas predlažu - da su veoma štetni. To je poenta, gospodine ministre, a moraćete da odgovorite i zbog čega ne dolaze na posao poslanici u Republičkoj skupštini. Sto hiljada dinara sa dnevnicama, a samo za 120 dinara, gospodine ministre, ...
Narodni poslaniče, izričem vam prvu opomenu na osnovu člana 101, pošto se i posle mojih upozorenja ne držite teme dnevnog reda.
Zahvaljujem, ali pošto ne živim od poslaničke plate ... Smanjili ste Fondu treće dete, jer od plata narodnih poslanika ide za Fond treće dete ...
Ponovo vas upozoravam da se vratite na temu dnevnog reda.
Pričam o temi.
Sada pričate o Fondu treće dete.
Dobro, poštovani građani Srbije, eto vidite da ne smete jednu rečenicu da kažete, a ovo je sve tema. Ali, to je bolna tema i zato i postoji ovaj parlament da se prihvate i bolne teme kao istina i kao činjenično stanje i da se kaže - gospodo, mi smo pokušali, nismo mogli da uradimo, nismo znali, evo sada ćemo da se povučemo. Dalje, gospodine ministre, prerađivačka industrija kojom se vi hvalite, u januaru ove godine manja je nego u decembru prošle godine čak za 27,9%. Da li je i tome uzrok nerad u januaru mesecu od 15 dana. Gospodin ministar mi dobacuje malopre - nismo radili januara meseca 15 dana, pa je zbog toga pad proizvodnje i zbog toga je 923.000 ljudi bez posla u Srbiji. Prošle godine, gospodine ministre, privatizovana su 194 preduzeća, od čega je ostvaren prihod od 342 miliona evra. Gde su te pare gospodine ministre? Niko se ne hvali da je imao neke koristi od tih para, nijedno malo ni srednje preduzeće nije otvoreno u Srbiji, loše se živi. Šta je to što se zove - budućnost Srbije? Šta je to što vi možete ovim zakonom - moram da pominjem stalnozakon, jer gospođa Nataša može da mi da opomenu - šta je to što ovim zakonom građani Srbije sutra dobijaju i bolje će živeti? Rekli ste da ste vi iz budžeta dali subvenciju za poljoprivredu. Kome to pričate, gospodine ministre, kakva subvencija? Dali ste subvenciju za poljoprivredne proizvode gde 5% od ukupnog poljoprivrednog proizvoda ide ljudima koji se bave proizvodnjom nekih poljoprivrednih proizvoda. Niste dali subvenciju za poljoprivredne mašine, a obećali ste. Niste dali subvenciju za proizvodnju sitne i krupne stoke, a obećali ste. Takođe, ono što vam je obaveza, a nisteispoštovali - svake godine seljaci znaju koja je cena žita. Na moje pitanje resornom ministru za poljoprivredu koja će cena žita biti u 2003. godin, on kaže - to samo Bog zna. Pa, nije vas Bog poslao ovde, vas i Vladu Srbije, nego vas je poslao narod Srbije i narod Srbije će veoma brzo da vas smeni. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije. Izvolite.
Hvala. Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, gospodine ministre, pre 20 meseci Narodna skupština Republike Srbije je usvojila DOS-ov predlog zakona o privatizaciji za koji je tada, od resornog ministra i od čelnika DOS-a, rečeno da je proevropski, celovit, transparentan; da će se njegovom primenom u Srbiji stanje poboljšati, da će početi da teče med i mleko; da će se povećati efikasnost privrede, proizvodnja, broj zaposlenih; privući strani kapital i tada su pominjane neke milijarde maraka, da će se povećati životni standard itd. Privatizacija je oročena tada na četiri godine i rečeno je da je to optimalno vreme da se sve završi. Primedbe, prigovori, predlozi opozicije tada su, od strane DOS-a, odbačeni kao zastareli, nesaglasni predlogu zakona, nepotrebni, kao što je bio i predlog SPS-a da zaposleni postanu vlasnici većinskog dela kapitala preduzeća, jer su ga oni i stvarali. U svakom slučaju predlog je usvojen takav kakav je i bio. To je bilo obrazloženje predlagača i to formalno. Suštinski cilj je bio da se potpuno ukine društvena svojina, da radnici ostanu bez vlasništva i bez posla, a da Vlada postane jedini gospodar kapitala u Srbiji, da može privatizaciju da sprovodi kako želi, kako bi i preduzeća mogla da proda što jeftinije, bukvalno u bescenje, što je i činila, ali ne u meri u kojoj je želela. Sada se zakon menja i to 26 članova su predmet izmene. Vreme, a i mesto, Narodna skupština Republike Srbije, jeste da kažemo - zašto se vrše izmene zakona. Suštinski, Zakon o privatizaciji nije ispunio postavljene ciljeve ili data obećanja. Proizvodnja u Srbiji gotovo da i ne postoji, odnosno negativna je. Država ne ulaže u proizvodnju. U privredu nema direktnih investicija. Postoji veliki spoljnotrgovinski deficit, čuli smo - oko četiri milijarde dolara. Nezaposlenost u Srbiji je već dostigla cifru od skoro milion ljudi, a nezaposlenih će biti sve više i više. Eksperti se samo razlikuju u tome da li će nezaposlenih biti 250.000 ili 500.000. Strana pomoć se smanjuje. Povećava se otplata duga, koja će u budućim godinama biti sve veća i veća. Umesto da nešto preduzme, Vlada Republike Srbije nas ubeđuje da ne razumemo reforme koje se sprovode, hvali se kako su ocene od MMF-a pozitivne, odlične, a ne govori nam da će pacijent, pivreda Srbije, da ostane bez kapitala, kako će sve bukvalno otići u paramparčad i da će šok terapija MMF-a, koju DOS sprovodi, to i proizvesti. Stručnjaci OECD-a u svom izveštaju o sada već bivšoj SRJ, jer je i nju DOS ukinuo, kažu da je industrija zahvaćena tranzicionom recesijom. Eto šta oni o privredi naše zemlje misle. Primarno misle na Srbiju. Naši pak stručnjaci, makar oni koji nisu deo establišmenta DOS-a, kažu da je stanje u privredi katastrofalno, da do tranzicione recesije nije ni došlo, a da će, kada recesija uzme maha, stanje u privredi samim tim biti još gore. Zašto su rezultati u privatizaciji loši? Zbog zakona i načina kako se privatizacija sprovodi. Vreme je pokazalo da su pozitivni primeri privatizacije oni koji su bili sprovedeni po prethodnom zakonu, koji su socijalisti usvojili, i gde su zaposleni vlasnici većinskog kapitala. U tim društvenim preduzećima stanje je dobro, preduzeća rade, zaposleni primaju lične dohotke. U tim preduzećima zaposleni, braneći svoj posao i svoju imovinu, nisu dozvolili formiranje kriznih štabova niti zaustaljanje proizvodnje. Da je ovaj model privatizacije dobar, najbolje potvrđuju sama preduzeća koja su po tom modelu izvršila privatizaciju i rade, a to su "Tigar" Pirot, "Metalac" Gornji Milanovac, "Hemofarm", "Dunav" Grocka, "Apatinska pivara", "Planinka" Kuršumlija i mnoga druga koja uspešno rade. Moram reći, u ime SPS, da nismo očekivali, a verovatno ni zaposleni, da će do političkih promena u Srbiji tako brzo doći, niti da će DOS imati takav odnos prema društvenom kapitalu i zaposlenima. Da smo znali šta će biti, privatizacija bi sigurno bila oročena, a time bi postojala mogućnost svih zaposlenih da brže uđu u proces privatizacije i da postanu vlasnici kapitala, jer su ga ionako stvarali, znači da postanu vlasnici preduzeća. Naš stav je da bi zaposleni trebalo da budu vlasnici akcija većinskog paketa i mi smo, sledeći tu logiku u ovim izmenama i dopunama Zakona, predložili da zaposleni mogu osnovati konzorcijum radi kupovine kapitala, sa pravom kupovine po procenjenoj vrednosti kapitala ili imovine, bez javne aukcije ili tendera, a pod jednakim ostalim uslovima. U ovom zakonu, nešto bi moglo da bude povoljno po radnike. Kako se privatizacija sprovodi i zašto je loša? U toku postupka privatizacije do sada menjana je metodologija procenjene vrednosti kapitala, a potrošeni novac za to, naravno, niko ne računa. Po rečima Vlade, jačaju se institucije Vlade, odnosno privatizacije i u njih se ulaže novac, naravno uz strane konsultante, a privatizacija kako bude. Uglavnom su prodata preduzeća koja imaju dobar poslovni prostor, tu su ugostiteljska i trgovinska. Imamo slučajeve da su u drugom krugu prodaje neka preduzeća prodata po višestruko nižim cenama, čak ima slučajeva gde je ta cena sto puta niža. Nemamo novca, ministre, pa nismo mogli, ali oni bogataši koji to imaju, oni su to i učinili. Imamo primer preduzeća prodatih budzašto, za nekoliko eura, sa obrazloženjm da imaju velike obaveze. Međutim, u praksi postoji situacija da jednostavno ljudi ne mogu da naplate svoja potraživanja, gde im se kaže - novac nećete dobiti, sudije neće doneti presudu u vašu korist, jedini način da naplatite to jeste da pristanete na ovu cenu koju vam mi diktiramo. Naravno, primer privatizacije u negativnom smislu jeste zgrada CK, sa 22 sprata, sa nekoliko hiljada kvadrata podrumskog prostora, prodata je za 10 miliona maraka, a znamo da je prostor na Novom Beogradu za potrebe "Merkatora", bez građevine, prodat za 28 miliona maraka. Poseban loš primer privatizacije predstavljaju stečajevi, bukvalno se uništava ono što je stvoreno i uglavnom se to radi da bi se obezbedio dobar poslovni prostor. Imam informaciju da je "Srboštampa" u centru grada, čija je imovina procenjena na 2,5 miliona maraka, oterana u stečaj zbog 10 hiljada maraka, a zaposleni o tome nisu ništa znali. Pitanje je kakva je situacija u Robnim kućama "Beograd", pa možda i u nekim drugim preduzećima, a pre neki dan je i "Beko" oteran u stečaj, sigurno zbog poslovnog prostora, jer ima vrlo atraktivne prodavnice u samom centru Beograda. Za nas, poslanike SPS, predložene izmene i dopune zakona nisu prihvatljive, pored pomenutog, i iz sledećih razloga. Njima Vlada praktično potpuno preuzima ceo proces privatizacije. Drugo, pravno lice sa većinskim društvenim kapitalom ne može da učestvuje u privatizaciji i ako je nosilac te vrste posla, a ako je učesnik, može da uveća svoju vrednost, može da promeni strukturu kapitala, da popravi tržišnu poziciju. Čega se Vlada plaši? Verovatno veće cene tih preduzeća, jer ako je i privatizacija oročena, a jeste, onda se to preduzeće mora privatizovati, ali će onda očigledno njegova cena biti veća, što Vlada ne želi. Produžava se rok važenja zakona i to samo po sebi dovoljno govori koliko je do sada privatizacija bila uspešna. Zabranjuje se zaposlenima da eventualno povećaju svoje plate, ako za to ima uslova, jer Vlada jednostavno ne želi da se po bilo kom osnovu bilo šta promeni unutar preduzeća pre konačne prodaje. Vlada izbacuje predstavnike preduzeća iz lanca privatizacije. Šta će predstavnik preduzeća, važno je da je tu Vlada i kupac. Deo sredstava iz privatizacije ide u budžet, budžet treba napuniti, to je primarna funkcija, jer se zna da je budžet osnov opstanka ove vlade. O preduzećima, privredi, Vlada jednostavno ne vodi računa. Stalno se govori da se stvara veoma uspešan ambijent za razvoj malih i srednjih preduzeća, a podaci i stručnjaci kažu da od toga nema ništa. Nema sindikata koji zastupaju interese zaposlenih; naravno, oni Vladi nisu potrebni, jer mogu da traže da se pokaže veća briga za zaposlene, da se primeni socijalni program, a što ne želi da primeni i da prihvati, jer ističe da velika socijalna prava plaše kupca. Na kraju, jedna naizgled tehnička stvar, ukida se obaveza kupca da dostavi potvrdu o izmirenim obavezama po osnovu ekstraprofita. To pokazuje da je zakon sam po sebi imao politički karakter, cilj koji je politički, a to je satanizacija socijalista. Nije ispunjen cilj o prikupljanju milijardi maraka u budžet Republike Srbije, jer su pravi vlasnici kapitala ostavljeni po strani, pa im sada ne treba smetati nekim nepotrebnim potvrdama, da legalizuju i reprodukuju svoj kapital. Iz svega ovoga, a zna se da nismo glasali za sam zakon, smatramo da su ove izmene samo deo sistema uspostavljenog ranijim zakonom, da se on može veoma malo poboljšati i mi socijalisti ćemo biti protiv ovoga. Hvala vam.
Narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija, tražio je reč, a podsećam da je vaša poslanička grupa ovlastila predstavnika poslaničke grupe, narodnog poslanika Zlatu Đerić, pa da u tom smislu delimo vreme.
Gospođo Čomić, možda vam je promakla jučerašnja rasprava, ona se završila u 18 časova i to time što je ministar diskvalifikovao prethodnog govornika, slučajno člana poslaničkog kluba Nove Srbije, profesora dr Stamenkovića, kada je isti pokušao da replicira; ne vi, nego gospođa Mićić ga je u tome onemogućila. Moguće je da niste upoznati s tim. Iz tog razloga vam je gospodin Stamenković diskretno stavio do znanja da ima pravo na repliku. Naravno, replika postiže efekat ako se dobije blagovremeno. Sada, doduše i sa zakašnjenjem, pravo je ostalo. Dakle, kao šef poslaničke grupe protestujem, ukazujem na član 97. koji ste prekršili, ukoliko vaš odgovor bude bio da nije član prekršen, onda tražim da se o tome izjasni Administrativni odbor, ali cela stvar se može prevazići na taj način što ćete gospodinu Stamenkoviću dati reč, doduše sa zadrškom, ali on ima pravo na reakciju. Da podsetim, ministar ga je optužio za političku demagogiju i populizam. Dobro, prosto tu stvar ustanovite u stenogramu, možda je to bila zbirna optužba, ne znam, to je stvar koju ćete vi raspraviti sa govornikom koga ste apostrofirali. Hvala lepo.
Diskreciona ovlašćenja, u koja spada i osnov za repliku i davanje prava na repliku, ne spadaju u povrede Poslovnika i molila bih da se u traženju prava na punu primenu Poslovnika pročitaju svi članovi koji se odnose na oblast gde narodni poslanici smatraju da su im ugrožena ili povređena prava. Kada se radi nastavak sednice u prepodnevnom delu ostaje zabeleženo ko je govorio i ko je prvi na redu da govori, pa bi tako da je bilo osnova za repliku to bilo danas u prepodnevnom delu sednice. Reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Narodni socijalisti.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre za privatizaciju, ne mogu da kažem i za privredu, zato što se tiče privrede, vama bi pre priličio naziv likvidacioni upravnik srpske privrede, a bar da ste stečajni, u stečaju ima šanse, a u likvidaciji nikakve. Potrudiću se da dam nekoliko argumenata za to. Na ovaj zakon mi, narodni socijalisti, nismo uputili amandmane, ne zato što smatramo da je sve tu dobro, nego što smatramo da je to toliko loše da se nikakvim amandmanima popraviti ne može. Praksa, o kojoj ću polemisati danas i verovatno sutra ovde sa vama, će pokazaće da smo mi u pravu, jer juče ste se potrudili da nam održite jedan čas od 45 minuta, samo mislim da će ova rasprava od vas, od profesora napraviti đačića, koji će odgovarati i mislim da neće dobiti prelaznu ocenu. Vi ste član Vlade, a ona je kazala ovako, citiraću,pa molim da mi se ovo odbije: "Agencija koja prema iskustvu stvara dodatno administriranje, što u značajnoj meri usporava postupak privatizacije. Pored toga, postojanje agencije kao tela koje je nadležno za obavljanje svih stručnih poslova u vezi privatizacije otvara mogućnost za neobjektivno i pristrasno postupanje prilikom sprovođenja postupka. Agencija kao stalno telo, sa ograničenim brojem zaposlenih, nije u mogućnosti da odgovori stručnim potrebama u različitim oblastima u kojima se vrši privatizacija. Najzad, u svojstvu posrednika između kupca i prodavca, postojanje agencije predstavlja nepotrebno administriranje u ovoj oblasti". To je stav Vlade Republike Srbije. Samo je jedna izmena u tome, umesto privatizacije - koncesije, a ako agencija ne valja onda ne valja nikada. Vi ste član Vlade i jednom ste rekli da je agencija nešto što jako treba, a jednom ste rekli da je nešto što jako ne treba i treba i to da objasnite ovom svetu što sluša ove prenose Skupštine. Sve je Vlada rekla da je to agencija i prema tome, ako Vlada jednom tvrdi da je agencija nešto što je bogom dano, onda drugi put ne može da kaže da ništa ne valja, jer vi ste juče kazali: istorijska odluka pre dvadeset i kusur meseci u donošenju Zakona o privatizaciji. Samo, to je loša istorijska odluka zato što će srpska privreda biti rasprodata, jer kada se nešto prodaje to je onda pitanje nekakve normalne cene, a rasprodati je nešto drugo. U tim, što vi kažete javnim i transparentnim tenderima, a ako je transparentno to što napišeš transparent, pa ga okačiš da je to transparentno, onda ste u pravu. U svemu drugom to nema veze ni sa kakvom transparentnošću i providnošću da se vidi šta se radi. Zato kod tendera za prodaju Beočinske fabrike cementa prvo je tender bio takav da je elminisao nepoželjne, a koji su nudili dosta više para. To vi znate isto kao i ja. Isto tako, taj isti Lafarž je za dokapitalizaciju Beočinske fabrike cementa 1999. godine nudio znatno više para nego za 70% akcija, i to znamo. Beočin nije baš Njujork, u Beočinu mi znamo puno toga što baš i ne bi morali znati. Taj javni transparentni tender je prvo elminisao neke ponuđače zato što ste tamo stavili - ko ne proizvodi neku silnu količinu cementa ne može da se igra na tenderu. Čitajte vi tender, vi sve znate. Zatim, tamo je od transparentnosti bilo da su se one zapečaćene koverte šetale od nekog trezora do komisije i dan-danas članovi tenderske komisije ne znaju šta je u njima bilo uz ugovor između Lafarža i Beočinske fabrike cementa i agencije, a ima toliko aneksa da to više ni bog ne može da pohvata ni za glavu, ni za rep. Ima toliko toga da ne može da se dobije od agencije ni jedna informacija zato što deo između lokalne samouprave i BFC Lafarža trebalo bi praktično da bude aneks osnovnog ugovora. Kada nemaš osnovni ugovor ni da vidiš, a ne da ga imaš u rukama, onda ne možeš da napraviš aneks i šta je tu transparentno? Ništa. Ne postoji transparentnost u toj vašoj transparentnoj prodaji. Juče ste tvrdili da eto između ostalog ima i struje, a uopšte nije problem da ima struje. Ako ono malo privrede pod nekom prošlom lošom vlašću uspevalo da radi i sada prestalo pod ovom dobrom vlašću da radi, onda je normalno da ima struje. Struju ne možemo potrošiti ja i gospodin Toma Nikolić zato što ćemo se grejati na struju, nego može da potroši firma ako radi, a firme ne rade. Od početka je bilo sporno nekoliko stvari. Prvo je u toj transparentnoj privatizaciji tadašnja vaša firma radila procenu kapitala Beočinske fabrike cementa za potrebe Lafarža u vreme Vlade Mirka Marjanovića. Onda ste posle vi kao ministar tu istu fabriku cementa prodali tom istom Lafaržu. Neću ništa da kažem, ali vi sami izvedite zaključak iz toga. Zatim, vi ste ovde nama pričali i tvrdili kako će lokalna samouprava dobiti 5% od privatizacije. Onda je tu neko nas slagao. Da li vi, da li ministar Đelić, pošto nam je neko u međuvremenu ukrao porez od 5%. Zato što, ministre, kada kupiš parče zemlje ili kada kupiš kuću platiš porez na prenos apsolutnih prava, a vaše i ministarstvo gospodina Đelića je reklo da to ne može, ali možemo da podignemo sa 3% na 5% ako Pera kupi stan ili plati 5% umesto 3%, jer Peru, Janka i Marka treba oglobiti, a nekog Hansa, Džordža i Pjera ne daj bože, nije zgodno. Prema tome, taj prihod da li od vaše, neke druge, treće ili sedme vlade će opština Beočin sigurno ostvariti, samo što sat-kamata otkucava, jer samo za vašu informaciju i to ćete morati objasniti odavde, a ne odande, kako je ministar Đelić pokušao meni da objasni, to se odavde objašnjava i da svi kažu kako nisam u pravu, a vi ste u pravu u vezi poreza, zato što u katastru u Beočinu piše BFC Lafarž. To nije samo promena imena. Promena imena se ne radi u katastru. Prema tome, neko je ukrao Beočinu 5% ili srpski rečeno ukrao mu 170 miliona dinara. I za mnogo manje ćemo se terati do u besvest i mi ćemo te pare dobiti, a vaš zakon sigurno ne može doneti prelaznu ocenu. (Čedomir Jovanović: Kolika je plata?) U Beočinu su, Čedo prijatelju, najveće plate u zadnjih 10-15 godina u državi, a onda smo jako nezadovoljni kada budemo treći u državi. Znači, nije nama nikakav Lafarž doneo sreću u pogledu plata i hvala što si me podsetio, zato što je Beočin imao te najveće plate i tada kada je 1.000 radnika cementare, koji ne rade od novembra prošle godine, primalo te najveće plate u Srbiji. U Beočinskoj fabrici cementa pre Lafarža plate su bile samo 10% niže, ništa spektakularno. Jedino spektakularno što se dogodilo jeste da je 964 radnika u Beočinu u toj transparentnoj privatizaciji ostalo bez posla i mislim da će ih ostati još. Isto tako, sem toga što je plaćeno, to koliko je plaćeno za Beočinsku fabriku cementa, oko 110 miliona maraka ili 52 miliona dolara, ni jedan žuti franak, dolar, marka, evro, ni nešto drugo nije došlo tamo, zato što se isplata tih radnika radila iz tekuće proizvodnje, zato što će se investicije kao raditi oko aerozagađenja isto tako iz tekuće proizvodnje, a nema novog franka u državi, gospodine ministre.U Beočinu je i bez Francuza bilo dobro; rekao sam pre neki dan gospodinu Đeliću - da nije nama nas, hvala vam na vašim Francuzima i svima ostalim.
Nisam čula da li narodni poslanik Tomislav Nikolić traži repliku ili kao predsednik poslaničke grupe. Ministar se javio, a onda narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću se danas javljati često za reč zato što mislim da su kritike uglavnom generalne, bez ikakvih argumenata, a tamo gde se argumenti iznose, apsolutno su pogrešni. Prvo, povod za javljanje je upravo poslednji diskutant i priča o Beočinskoj fabrici cementa, a pokušaću da objedinim sve druge kritike koje sam prethodno čuo. Tender za privatizaciju Beočinske fabrike cementa je zaista bio transparentan, ako hoćete i fascinantan. Na tenderu za privatizaciju Beočinske fabrike cementa, koji je objavljen i u domaćoj i u međunarodnoj štampi, a nešto se ne sećam da smo ranije mogli da čujemo da se nešto privatizuje, kamoli da vidimo u štampi da je objavljeno, učestvovali su svi zainteresovani za kupovinu Beočinske fabrike cementa. Tačno je da je postojalo tzv. ograničenje ko može da učestvuje, iz prostog razloga što smo ovde dali obećanje da je interes da velike firme kupuju strateški partneri. Između ostalog, dobili ste izveštaje, Odbor za privatizaciju, ova Narodna skupština, o tome kako su neki tenderi propali jer su se javili kupci koji ne ispunjavaju sve uslove. Beočinska fabrika cementa je dobila najpovoljnije uslove, mereno po toni proizvodnje cementa, u poređenju sa čitavom Centralnom i Istočnom Evropom. Beočinska fabrika cementa sada ostvaruje najbolje rezultate u svojoj istoriji; mereno: prihod, profit, investicije. Beočinskoj fabrici cementa pre privatizacije niko nije branio da iz tekuće likvidnosti izdvaja sredstva da investira u zaštitu životne sredine, da iz tekuće likvidnosti investira u podizanje tehničko-tehnološkog nivoa, pa se to nije desilo. Nije se desilo zbog toga što taj profit, ta likvidnost, tako kako se poslovalo, nije obezbeđivalo taj nivo potrebnih investicija. U Beočinskoj fabrici cementa postoji garancija da pet godina nema otpuštanja. Isto važi i za cementaru Popovac. Svako ko dobrovoljno hoće da izađe iz preduzeća, izlazi uz otpremnine koje se dogovaraju između sindikata i kupca. Kolike su bile prosečne otpremnine u Beočinskoj fabrici cementra - između 25.000 i 30.000 evra, u zavisnosti od godina radnog staža. Slične otpremnine su bile i u cementari Popovac. Ako imate neke druge podatke, izađite i argumentovano recite. Beočinska fabrika cementa danas, zajedno sa drugom cementarom, a to možete pročitati iz bilo kojih nepristrasnih analiza, najbolji je primer šta znači restrukturiranje tih firmi nakon privatizacije, onog časa kada imate privatnog vlasnika. Šta se zapravo dešavalo kod jedne, kod druge i kod treće cementare dok nije bilo vlasnika? Tačno je, mnogi su zakukali posle privatizacije, mnoge privatne firme su zakukale. Zašto? Zato što se sada nabavke u svim cementarama ostvaruju na osnovu konkurentnih ponuda, a ne na osnovu veza između direktora menadžmenta društvenih preduzeća i privatnih firmi. Znate li šta je bio prvi potez u cementari Popovac, kada je došao novi vlasnik? Prvi potez je bio pismo svim dobavljačima i obaveštenje da se snižava cena nabavke za 35% i ko ne želi, neka se javi. Svega 3% dobavljača su odustali od daljeg snabdevanja cementare Popovac, 97% je nastavilo da i dalje radi sa cementarom Popovac, bez obzira što je cena njihovih nabavki snižena za 30%. Koliko se onda razvlačilo u prethodnih 10-20 godina iz tog društvenog preduzeća i kakva je briga vođena o interesima, o profitu koji treba društveno preduzeće da ostvari? To neka zaključi javnost, a i vi sami zaključite. To se zove privatna svojina. Kad imamo privatnu svojinu, onda privatno preduzeće od privatnog preduzeća ne može da krade, jer niko normalan neće pustiti onog drugog da zarađuje na grbači onog prvog, zato što je to njegovo, to je njegov atar. Onda se radi na sniženju troškova, a i te kako na zaštiti pravih radnika, koji su spremni da efikasno rade i zato da budu adekvatno nagrađeni. Ne može više ni u jednoj cementari da se izlazi u toku posla i da se skokne na piće do kantine, ne može da se dolazi pijan na posao, mora da se nosi šlem iz razloga osnovne lične i profesionalne zaštite tih radnika. To se zove disciplina koju nam nosi tržišna ekonomija i, pre svega, privatna privreda. To je storija o jednoj, drugoj, trećoj cementari. Zaista je tužno i prilično groteskno slušati savete kako nešto ne treba da se uradi, a savetodavci istovremeno ne nude alternativne načine kako ovaj proces može da se sprovede. Juče sam vam rekao gde odlazi novac od privatizacije: u budžet. Iz tog budžeta se finansira, subvencionira i privreda, finansiraju se i socijalni programi za preduzeća. Tačno je, postoji više od sedam milijardi, pogledajte u Zakonu o budžetu razdeo Ministarstva za poljoprivredu, deo koji se odnosi na subvencije u poljoprivredi. To je sve tačno. Imali ste prilike o tome da raspravljate. Gospodo, višestruko veći iznos novca se vraća nazad privredi i koristi za finansiranje socijalnih programa, nego što je bio iznos budžetskih prihoda od privatizacije u prošloj godini. Naravno, najgore je da država raspodeljuje novac i da se ponašakao banka, jer kad država hoće da bude banka, onda završava kao što su i one četiri banke prošle godine završile. Kad država deli novac za privredu i osniva preduzeća, onda ta preduzeća najčešće završavaju u stečaju, onda je novac prikupljen od poreskih obveznika proćerdan i to država ne treba da radi. Ono što treba da radimo jeste da koristimo sve mehanizme za uspešnu, efikasnu izgradnju tržišne ekonomije.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika javlja za reč? (Stevan Ž. Gudurić: Replika.) Nemate pravo na repliku. Ministar Aleksandar Vlahović je iznosio činjenice koje su njemu poznate. (Stevan Ž. Gudurić: Govornik nije iznosio istinite podatke.) On za istinitost podataka koje je iznosio za govornicom odgovara, i kao ministar za privredu i privatizaciju i lično, ako poštuje ovu Narodnu skupštinu. Niste pomenuti, nije komentarisano i nemate osnov za repliku. Da li ima još predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa koji žele reč? Reč ima narodni poslanica Zlata Đerić, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Nova Srbija.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, Nova Srbija nije zadovoljna ovim zakonskim projektom koji nam je ponuđen i ukoliko ne bude sluha za značajan broj amandmana, nećemo ga moći podržati. O denacionalizaciji je ovde dosta govoreno. Insistirali smo i smatramo da je logično i pravedno, što će sigurno praksa pokazati, da se donese zakon o denacionalizaciji, da se nacionalizovana imovina izuzme iz procesa privatizacije. Ako se to ne učini, to će biti veliki problem. Problemi u procesu privatizacije već postoje. O tome su moji prethodnici već dosta govorili. Želela bih da ukažem na neke druge propuste. Nama izuzetno smeta u ovom zakonskom projektu što se izuzimaju i marginalizuju u procesu prodaje preduzeća sindikati odnosno radnici; privatizacija teče između Vlade i kupca. To je izuzetno štetno i to ću vam argumentom, gospodine ministre, dokazati na jednom slučaju - doduše sada je dosta diskutabilan, da li je uopšte problem privatizacije i da li je to uopšte predmet privatizacije - a to je "Zastava". Onog momenta kada se pojavio kupac uz Njukarko, odnosno kada se pojavio novi kupac, a to je Jukan iz Kanade, tog momenta je Njukarko, koji do sada važi za jedinog kupca, ponudio 25 miliona veću cenu, znači 175 miliona u odnosu na prethodnih 150. (Aleksandar Vlahović: Posle 135, a prethodno je ponudio 130.) Smanjio je cenu? (Aleksandar Vlahović: To je investicija.) Volela bih da objasnite, jer nas izuzetno interesuje upravo transparentnost o kojoj se govori. Ako je greška u novinama, to ćete morati u novinama i da objasnite. Nas izuzetno interesuje, pošto se govori o transparentnosti, pošto se govori o nekim tržišnim vrednostima i zakonima, da li je moguće da se neka preduzeća od strateškog značaja privatizuju i van zakona. Opet mislim, gospodine ministre, na "Zastavu". Interesuje nas da li se "Zastava" prodaje tenderski ili na aukciji, pošto se u novinama pominje stalno ekskluzivitet ugovora koji postoji sa Njukarkom, a naš Zakon o privatizaciji ne poznaje ekskluzivitet. Pominje ga, molim vas, predsednik upravnog odbora. Dokazaću vam. Ne novine, imam dokaz, to ću ministru da dostavim i molim vas, ekskluzivitet kod nas po zakonu ne postoji. Ako slučajno postoji ekskluzivni predugovor, ekskluzivitet se gospodo poslanici, a ovo kažem pre svega zbog građana koji ovo gledaju, plaća. Interesuje nas, da li je plaćen, koliko je plaćen i kome je plaćen naravno? To je ono što je bitno pitanje, gospodine ministre, jer je "Zastava" strateški interes ove države. Dalje, da li se svim kupcima daju jednaki uslovi, to je tržište. Znam da je Jukan gospodinu ministru uputio pismo o namerama, 16. januara je bilo na vašem stolu, a odgovoreno mu je posle mesec dana, onog momenta kada je stupio u kontakt sa sindikatima i kada su oni počeli da traže da se pojavi još nekoliko kupaca. Svi smo mi neki sitni kupci i znamo, na pijaci ako je više kupaca, bolja je ponuda. Prema tome, gospodine ministre, nas interesuje da privatizacija teče pravedeno i transparentno, da se ne desi još jedna šećerana "Crvenka", koju vam nikada neće ovaj narod oprostiti.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u načelnoj raspravi o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Prvi prijavljeni je narodni poslanik Vlatko Sekulović, a posle njega narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, kolege poslanici, gospodine ministre, izmene i dopune ovog zakona jesu prilika da se napravi rezime onoga što je učinjeno u periodu od juna 2001. godine, kada je donet ovaj zakon i usvojena ovakva koncepcija privatizacije preduzeća u društvenoj svojini, do danas. Početne teškoće - što su moje kolege iz SDP-a uočile kao članovi resornih odbora, zaduženih za privatizaciju i razvoj - uzrokovane su, pogotovo u prvoj godini, dosta kompleksnom strukturom koju je trebalo postaviti zarad realizacije jednog veoma ozbiljnog društvenog procesa kao što je ovaj. Zato previše optimističke izjave u tom periodu, to jest date pre donošenja samog zakona, nisu u potpunosti realizovane. Međutim, svedoci smo svi da je u poslednjem periodu, a pogotovo od oktobra meseca, došlo do ubrzavanja procesa privatizacije. Ako se ova godina nastavi onakvim tempom realizacije kao što je to bilo u protekla tri meseca, odnosno dva meseca prošle godine, dobar deo planova Vlade i Ministarstva biće realizovan. Navešću vam samo podatak, a ne znam da li je izrečen već ranije u diskusijama, da je od ukupnog broja privatizacija kroz aukciju nekih 42% realizovano samo u decembru mesecu 2002. godine. To ukazuje da proces ubrzane privatizacije kroz aukciju daje svoje rezultate. Ako smo možda imali određene zebnje sredinom 2002. godine da li ćemo uspeti da veliki broj preduzeća u društvenoj svojini uspešno privatizujemo, odnosno da identifikujemo njihovog titulara, mislim da ovu godinu možemo posmatrati sa više optimizma, a pogotovo što se tiče aukcije. Prema tome, generalna ocena SDP-a je da je proces privatizacije, uprkos početnim teškoćama, ipak ostvario rezultate koji zavređuju poverenje da će se u narednom periodu realizovati ciljevi koje su postavljeni. Što se tiče predloženog zakona, njegova osnovna karakteristika je izvesno pojašnjenje, kako ga mi doživljavamo. Naime, u osnovnom tekstu zakona uvek se pominje - subjekt privatizacije, ne samo kao subjekt koji je imao određene ingerencije vezano za tehničku pripremu i kontrolu procesa privatizacije, već kao subjekta koji samog sebe prodaje. Ima u jednom članu navedeno tamo da subjekt privatizacije prodaje 70% svog kapitala. Mislim da je greška učinjena od samog starta i možda je dobro što se ona ispravlja u ovom momentu, jer ne može taj subjekt samog sebe prodavati. To vam je ona greška kao kada napišete na kolima "prodaje se opel askona", a ne "opel askona na prodaju". Neko drugi ga prodaje. Tako u konkretnom slučaju, vezano za ta preduzeća u društvenoj svojini, jednostavno nije stajala takva formulacija. Možda je ona izazvala dosta poteškoća u praktičnoj realizaciji. Međutim, s druge strane, jedna od konsekvenci takvog stava bila je i famozna odredba oko trećeg potpisa kod ugovora. Vratićemo se ugovoru o kupoprodaji preduzeća kada bude konkretan razgovor vođen o amandmanu SDP vezanom za to. Ne kažemo da taj amandman ide u tom pravcu da se zadrži formulacija - subjekt privatizacije, nije to zamišljeno kao apsolutni imperativ. Nadam se da ćemo kroz diskusiju na samoj Skupštini kasnije izreći određene modele kao kompromisno rešenje. Poenta u stavu SDP-a jeste da subjekt privatizacije mora da zadrži svoje pravo učešća u čitavom procesu privatizacije. To jeste, doduše, već predviđeno drugim članovima samog Zakona o privatizaciji u pogledu inicijative, pripreme dokumentacije oko privatizacije i tako dalje. Ali, smatramo da bi trebalo određena prava subjekata privatizacije garantovati i u samoj finalizaciji toga procesa, kroz tendersku komisiju ili drugačije, ako se već ne budemo dogovorili da zadržimo potpis subjekta privatizacije na samom ugovoru. Izdvojio sam u načelnoj raspravi tu karakterističnu izmenu koju je predložio SDP zato što mislim da ona zadire donekleu sam duh i koncepciju ovih izmena i dopuna zakona, jer se upravo bolje definiše uloga subjekta privatizacije. Još neka pitanja zaslužuju pažnju. Želeo bih ovom prilikom samo da istaknem da ćemo mi u diskusiji posebno voditi računa o pravima zaposlenih u preduzećima u postupku privatizacije,stečenim na osnovu nekih drugih zakonskih akata, a postoji mogućnost da se regulišu i u ovom zakonu. Konkretno, smatramo da je prisutno preterano administriranje, iako potrebno od strane agencije, odnosno države u procesu privatizacije, ali ipak treba da ima izvesne granice. Kad smo svojevremeno razgovarali o posledicama izmena Zakona o preduzećima na saveznom nivou, vezano za ograničavanje određenih prava preduzeća u postupku privatizacije, tada smo imali u vidu, u tim raspravama, da postoji velika mogućnost zloupotrebe, kao i konkretni slučajevi zloupotrebe društvene svojine radi neke nelegalne ili nelegitimne privatizacije. Međutim, to je jedna strana medalje, a druga mora da bude ta da ipak agencija ne bude preopterećena administriranjem preduzećima, nego da joj se postave možda neke objektivnije granice u kojima bi se ona kretala, sve u cilju kako bi ovaj proces bio što efikasniji. Dakle, u načelu možemo da kažemo da je ovaj zakonski projekat prihvatljiv. Smatramo da će on doprineti dodatno pojednostavljenju i razjašnjenju određenih nejasnoća u prethodnom zakonu. Ima određenih članova za koje smatramo da ih treba izmeniti. Imali smo, da kažem ovom prilikom, dosta dobru saradnju sa resornim ministrom. Nadam se da ćemo kroz diskusiju u pojedinostima imati prilike da još dodatno poboljšamoovaj tekst zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću kukumavčiti zbog one replike, ali ću citirati ministra u onom delu koji govori o meni. Kada je reč o novčanoj nadoknadi bivših vlasnika, mene iznenađuje da poslanik koji je prethodno glasao za rešenje o novčanoj nadoknadi, implementirano u prvobitnom Zakonu o privatizaciji, sada dovodi u pitanje način kompenzacije bivših vlasnika. Mislim da se u tom delu nalazi jedan veliki izvor za tzv. politički populizam, za demagogiju, a u suštini niko od vas nije spreman da izađe i da prenese iskustva drugih zemalja u tranziciji - na koji način su se odnosile prema problemu denacionalizacije. A propo toga, kad je bilo reči o novčanoj nadoknadi u Zakonu o privatizaciji, pre godinu i po dana, mi se svi dobro sećamo, gospodin ministar je rekao da se restitucija odnosi isključivo na pedesetak preduzeća sa čijim je bivšim vlasnicima, odnosno naslednicima, sklopljen dogovor da je jedina poštena nadoknada novčana; to jeste tačno, mi imamo dobro pamćenje, a nije se odnosilo i na ostalu imovinu, a ta imovina iznosi i milijardama dolara. Dalje, gospodine ministre, demagog i populista, a znam mnoga iskustva zemalja u tranziciji, neka ću vam preneti. Uzgred, jedan sam od oštećenih naslednih vlasnika, naše je pravo da se borimo za svoju imovinu, a što se tiče iskustva, možemo o tome da govorimo danima. Preneću samo par poučnih. Vi znate Avemark firmu, sa njom ste kontaktirali. Kad je gospodin pokušao da je kupi, ubrzo je odustao kad su počele da pljušte tužbe od bivših vlasnika zemlje, koji su ga tužili za nadoknadu. Normalno, ko god kupuje kradenu robu, mora mu biti jasno da će kad-tad, kao saučesnik u krađi, za to verovatno i odgovarati. To govorim i onima koji sada učestvuju u takvim procesima. Drugi primer, na drugoj strani, malo je pozitivniji. Jedan moj prijatelj i kolega, bivši profesor Ljubljanskog univerziteta, a sada savetnik za program pri Evropskom savetu, dobio je 1992. godine u Sloveniji dva zamka sa par stotina hektara šume i livada, samo po jednom osnovu - njegova gospođa Katarina je iz tršćanske porodice Lazarini, neposredni, odnosno posredni naslednik Lazara Hrebeljanovića. Znači, potomci kneza Lazara mogu dobiti svoju imovinu, ali ne u Srbiji. Kad je u pitanju ta imovina, za koju smo mi, bivši vlasnici, a čujem da ste i vi, i emotivno vezani, zato što su u nju ugrađeni životi naših predaka, nadam se i vaših, postoji tzv. afektivna ili nemerljiva vrednost; to je ono što nam niko ne može nadoknaditi. Kada prođete pored te imovine, pa se setite koliko je vaših predaka ugradilo u nju svoje živote, a onda su se u prethodnom vremenu baškarili na toj imovini neki drugi, sada neka nova manguparija, ali opet je to neko ko uzurpira tuđa prava. Zato ponavljam još jednom, mi koji smo na ovim prostorima istrajavali vekovima, moja porodica sedam vekova, održavali smo srpstvo (ovo nije populizam), dok su neki bežali i zarađivali svoju imovinu po belom svetu, čak se to odnosi i na seobe Srba, izmicali su se sa ovih naših prostora, a naši su ovde ostajali, pa je svaki drugi-treći išao na kolac, trpeli su posledice, ali svojim ostajanjem su održali srpstvo na ovom prostoru. Vi nas možete sada kvalifikovati da smo malo manje mondijalisti, da smo populisti, nacionalisti, tradicionalisti, da, kad nam kresne poneka varnica, jer se generacijama gomila, odnosno taloži nepravda, odmah govorimo jezikom mržnje. Ali, mi smo na ovim prostorima održali srpstvo i ako se borimo za svoja ognjišta i za svoja buduća pokolenja, da svoju imovinu na svom prostoru održe, mislim da smo potpuno u pravu. Što se tiče ovog zakona, pokušali smo da udovoljimo delu našeg naroda - jer Liga za zaštitu imovine organizuje populaciju upravo ovakvih poput ministra i mene - čak i zvanično, evo, Odbor za finansije dobio je dopis SO Velika Plana, u kome se nama, a i Vladi, odbornici obraćaju sa molbom, zahtevom u nekoliko tačaka. U drugoj tački se kaže da se "odgovarajućim pravnim aktom ograniči promet nepokretnosti nacionalizovanih nakon Drugog svetskog rata". Mi iz Nove Srbije smo pokušali da udovoljimo ovakvim zahtevima, intervenisali smo amandmanom na član 25, gde smo rekli da se kod prodaje vlasništva gde je većinski društveni kapital izdvoji deo imovine do koga se došlo nacionalizacijom. Nažalost, amandman je odbijen, ministar ga je pogledao i posle dve sekunde rekao - ne može. E pa, izvinite, to je razlog što i mi nećemo glasati za ovaj zakon; i kod nas ne može.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Janković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, jedan sam od onih koji je pre 20 meseci sa ove govornice svojim glasom podržao donošenje Zakona o privatizaciji. Kako najdublje zadire u samu strukturu našeg drušva, kao jedan od najvažnijih zakona, sigurno zaslužuje da se prokomentarišu iskustva iz njegove primene. Za 20 meseci mi smo izvršili privatizaciju 470 preduzeća na osnovu ovog zakona; za celu deceniju pre toga završena je privatizacije svega šezdesetak preduzeća, a od toga su samo dva završila i postprivatizacionu fazu, tj. kod njih je izvršena koncentracija kapitala. Prihod koji je Srbija ostvarila prodajom u prvoj godini sprovođenja Zakona o privatizaciji iznosi 300 miliona dolara. Poređenja radi, Mađarska, kao primer uspešne tranzicije u prvoj godini privatizacije, ostvarila je od prodaje kapitala prihod od svega 11 miliona dolara ili 27 puta manje. Investicije došle u Srbiju u prvoj godini sprovođenja Zakona iznose 335 miliona dolara. Opet u poređenju sa Mađarskom, gde je u prvoj godini investirano 20 miliona dolara, konstatujemo da smo imali 17 puta veće investicije u prvoj godini sprovođenja Zakona o privatizaciji. Nema ozbiljnih i realnih afera u toku sprovođenja, tako da u stručnoj, pa i široj javnosti, u suštini postoji konsenzus da prema ovom zakonu treba i završiti proces privatizacije u Srbiji. Naravno da se praksa u sprovođenju uvek i iz raznih uglova može kritikovati, ali lično sam očekivao daleko više problema u sprovođenju ovog zakona, tako da su danas prisutne teškoće potpuno primerene dubini problema što se rešavaju ovim zakonom. No, ovaj zakon ima određene slabosti i dobro je što te mane ovim predlogom popravljamo. Jedna od osnovnih, po mom sudu, proizlazi iz suštine i pristupa tog zakona. Zakon se bavi pre svega privatizacijom društvenih preduzeća i na neki način u drugi plan ostavlja privatizaciju preduzeća koja imaju titulara; mislim na privatizaciju državnih preduzeća. Naravno da većinu javnih preduzeća nećemo privatizovati, većina i treba da ostane u svojini države, ali javna preduzeća imaju svoje segmente, delove, svoja zavisna preduzeća, a ona po svojoj prirodi jesu i treba da budu predmet privatizacije. To je bila jedna od ozbiljnih mana prethodnog zakona, jer je jedan njegov član govorio da nije moguća privatizacija zavisnih preduzeća mimo procesa privatizacije matičnog preduzeća. Dobro je što predloženom izmenom upravo taj deo zakona menjamo i omogućavamo privatizaciju zavisnih preduzeća. Mana ovog predloga je nedovoljno sagledavanje posledica prodaje preduzeća sa titularom, u suštini državnih, a po statusu zavisnih u odnosu na svoje osnivače - javna preduzeća. Prilikom potpisivanja ugovora postoje dve strane sa obavezama. Jedna je kupac, druga agencija tj. država. Međutim, prilikom prodaje zavisnih preduzeća postoji i treća strana sa obavezama, a to je osnivač zavisnog preduzeća. Mi danas možemo da podelimo zavisna preduzeća u dve kategorije. Jedna kategorija su bivša društvena preduzeća koja su po raznim osnovama postala zavisna, najčešće usled znatnog duga javnim preduzećima, kada su praktično javna preduzeća svoja potraživanja pretvorila u kapital i postala osnivači tih zavisnih preduzeća; to su vrlo često klasična industrijska postrojenja, gde ne postoji javni interes i po svojoj prirodi su potpuno jasan predmet privatizacije. Međutim, postoji i druga grupa zavisnih preduzeća: ona će se pojaviti u procesu restrukturiranja javnih preduzeća. Upravo tu postoji obaveza javnih preduzeća da danas kreiraju, dizajniraju ta nova javna preduzeća, da bi ono što ne predstavlja osnovni biznis u prvom koraku pretvorili u zavisna preduzeća, a u drugom prepustili privatizaciji. Smatram da je mnogo bolje za nas ovde kao zakonodavca da stvorimo ambijent kako bismo stimulisali menadžment javnih preduzeća da hrabro i odlučno idu u stvaranje zavisnih preduzeća i njihovu privatizaciju, nego da očekujemo da država, kao nominalni vlasnik sve te imovine, bilo pritiskom bilo nekim dekretom, pokuša da stimuliše javna preduzeća da formiraju i privatizuju zavisna preduzeća. Naime, postoji opasnost da tada, prilikom formiranja zavisnih preduzeća, ako rukovodstva javnih preduzeća ocene nepovoljnim ambijent za stvaranje i privatizaciju zavisnih preduzeća, da mi formiramo preduzeća kao bolesnike, da ih u startu opteretimo dugovima, potraživanjima, prevelikim brojem radne snage i da im poverimo poslove koji sami po sebi nisu profitabilni; ne treba da restrukturiramo javna preduzeća na taj način što ćemo loše poslove gurnuti u zavisna preduzeća,unapred znajući da su ona predodređena da propadnu. Mislim da to svakako nije pravi način. Javna preduzeća treba da dizajniraju nova zavisna preduzeća sa namerom da dobiju dobre i kvalitetne poslovne partnere, ali za to je potreban ambijent. U tom smislu sam i predložio amandmansku korekciju ovog zakona. Naravno, govoriću o tome kada bude reč o amandmanima. Predlažem ministru da prihvatiamandman i da na taj način doteramo Predlog zakona. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Tomić.
Gospodo narodni poslanici, u izmenama i dopunama se delimično popravlja postojeći zakon. Međutim, u osnovi mnogo toga je ostalo mimo realne prakse. Završi se privatizacija jednog preduzeća, ali u toj obligaciji koja se sastavi i potpiše dalja realnost odnosa nas ne upućuje na dobre odnose u socijalnom programu i stvara se jedna ozbiljna besperspektivnost. Kada se radi o velikim preduzećima koja su privatizovana, evo sutra je zadnji dan za predaju završnih računa, opet će ta ista preduzeća, kao što su i u vreme punih sankcija i totalne blokade, iskazivati pozitivno poslovanje, plaćati ogromne novčane iznose poreza na dobit preduzeća i regulisati sve obaveze kao i u godinama kada nisu bila privatizovana. Čini mi se da strategija ekonomske politike nije ukomponovala sve elemente pa da zaista proces privatizacije bude u punoj meri razložan. Prvo, moralo se rešiti pitanje - šta je to državna svojina. Za koje privredne sisteme je država zainteresovana? Jer, postoje neke strateške grane, a mislim da je poljoprivreda jedna od najvažnijih, pored drugih važnih, kao što je građevinarstvo, metaloprerađivački kompleks,čiji brojni privredni kolektivi su i dalje mimo ozbiljnog procesa, a ovih dana neki i dalje štrajkuju. Znači, izostalo je od kompletno sagledavanje ekonomske politike države, jer ne može se samo vršiti proces privatizacije kao suva forma, a da se nema ukupnost političkih i ekonomskih odnosa iz kojih će se sagledati celina ekonomije jedne države. Kada u sve to ukomponujem postojeći bankarski sistem, gde imamo velike "off shore" kompanije koje sebe zovu bankama; ne postoji čvrsta garancija imena i prezimena strane banke da će svojim ulogom garantovati slučajnu propast kapitala te banke, iza nje stoji samo 5 miliona dolara osnivačkog uloga; malo je ulaganja u privredu Srbije; skupi su krediti; mnogo toga fali da bi i proces privatizacije zaista izgledao kao normalan. Veliki broj ljudi ostaje bez posla, privredni ambijent je loš, bankarska politika je katastrofalna. Prema tome, ne može se samo gledati korpus aktivnosti privatizacije, kao i sredstva da bi se rešio problem privatizacije u Srbiji. U Srbiji postoji 50 do 100 velikih preduzeća koja konstantno ostvaruju dobre prihode; to su i donatori; veliki finansijeri; stoje iza sportskih kolektiva i kulturnih manifestacija; sve čine da ožive svoju okolinu kada je u pitanju privredna proizvodnja. Međutim, ako se ne reše ova pitanja, bankarske politike, ekonomske politike države, proces privatizacije neće izaći na dobro. Država mora da stane iza jednog dela privrede i da kaže - ovo je naš interes, mi ovo podržavamo. Građevinarstvo u Srbiji stoji. Brojna su putovanja po inostranstvu, ne vidimo da su ugovoreni neki veliki poslovi za srpsko građevinarstvo u prethodnom periodu. Kada pogledate da imamo sa tradicionalnim našim partnerima najniži nivo prometa u ovom prethodnom periodu, a tamo su najniže carinske stope, jer su na nivou od 1%, kada svi žurimo da uđemo u Evropsku uniju, a Evropska unija ima 10 puta veće standarde kada su u pitanju robe i proizvodi iz sadašnje Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore, mnogo toga fali da bi ukupnost procesa privatizacije imala pravi pozitivan tok. Prema tome, privatizaciju gledam u kontekstu svih tih procesa. Ako ovi procesi nisu dovoljni, onda privatizacija nije dobra, jer i dalje imamo recesiju u privredi, pad privredne proizvodnje, nemamo dobru kreditnu monetarnu politiku. Mislim da je ona privatizovana u liku jednog čoveka. Mnogo toga fali da bi sve ličilo na dobar privredni ambijent. Za to su nam neophodni ovi osnovni makroekonomski procesi kada je u pitanju ekonomska politika države. Važna je nacionalna ekonomija ove države, ona obuhvata sve ove procese. Iz tih razloga, mislim da proces privatizacije, bez obzira na želju da se to uradi na najkvalitetniji način, do kraja neće biti dobar niti će pokazati pravi kvalitet koji se očekuje. Hvala vam.
Poslanička grupa Narodni socijalisti, ovim je utrošeno vreme koje im je bilo na raspolaganju. Reč ima narodni poslanik Srđa Popović, a posle njega narodni poslanik Miloš Lukić. Narodni poslanik Srđa Popović odustaje od rasprave. Reč ima narodni poslanik Miloš Lukić. Nije prisutan u sali. Posle njega, reč ima narodni poslanik Dragiša Marinković. Da li narodni poslanik Dragiša Marinković odustaje od rasprave? Reč ima narodni poslanik Dragiša Marinković.
Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, uvaženo ministarstvo, slušam sve ovo što se priča danas. Verujem da ćete se vi složiti sa mnom da za ovu zemlju, za vreme ove dosovske vlasti nema važnije stvari od privatizacije; to čak najvažnije što će se desiti u ovih četiri godine u ovoj zemlji. To je ona pokretačka snaga da sutradan izađemo iz krize i dođemo do pravih puteva što idu ka razvijenom društvu, pa i ka Evropi. Sada želim da se osvrnem na one koji kritikuju danas, a ovde su samo neke izmene ovog zakona, jer mi smo taj zakon izglasali i ovde imamo kolege koji su bili do juče sa nama u DOS-u, a sada više nisu i sada oni kažu - ove izmene nećemo podržati. Nemate razloga, gospodo, da ih ne podržite. Izmišljate neke razloge koji su stvarno nevažni, kao da li je neki odbor bio nadležan ili nije da priča, a taj odbor nije doneo odluku i usvojio u načelu ovaj zakon. Znači, to su neki provizorni razlozi, ali ako smo se dogovorili da je ovo najvažnija stvar za ovu zemlju u narednim godinama, ne dozvolite sebi da saplićete, jer ovde u ovim izmenama zakona nema ničega što je nelogično. Pokušaću posle da izanaliziram u nekoliko crta sve ono što je predloženo, ovde stvarno nema ničega što je toliko nelogično. Gospodin što kopa ugalj, a naziva sebe poljoprivrednikom, iznosi toliko neistina za ovom govornicom, optužujući Vladu da ne ulaže u poljoprivredu, u ovo ili ono. Kako neko može sebe da zove poljoprivrednikom zato što kopa ugalj i taj ugalj daje vojsci, dobija pare, a vojska dobija pare iz budžeta, a poljoprivrednicima u njegovo vreme se nije isplaćivalo sve ono što se danas isplaćuje. Hajde, recite, kada, u kojim godinama je seljaku isplaćeno na vreme žito, repa i sve ostalo. Nismo ovde da pljujemo, a da ne pogledamo sebi u oči i da ne pogledamo istinu. Gospoda su u prethodnom režimu pokušala da izvrše neku privatizaciju; imali ste, gospodo, dva pokušaja. Muljali ste nešto oko privatizcije. Privatizovali ste najbolje srednje firme u ovoj zemlji koje postoje, to je otišlo u privatni sektor, ali se kod vas uopšte ne zna ko je vlasnik toga. Vi kažete - radnici. Sada ti radnici kada dođu i kada se prijave u privremeni registar, vidi se da to uopšte nisu radnici, nego su to, gospodo, direktori, jer su kobajagi dobili od radnika na poklon akcije. Znači, akcije, vrede 10-15 hiljada maraka po jednom radniku, neko im je na poklon dao. Tu priču pričajte nekom drugom, nemojte nama. Sve ono što uđe u privremeni registar, što dođe do Agencije za privatizaciju, mora da bude čisto i to je ono što se kod vas do danas dešava. Firme privatizovane po onom sistemu 1997. godine, ne prijavljuju poslovanje, pokušavajući na sve načine da izbegnu obaveze. Mi smo jedan kanal, kako oni pokušavaju da izbegnu, već pronašli. Nećemo sutradan da dozvolimo da se taj kanal pripiše ovoj vladi. Kada dobar domaćin nema novca, a razumem da zemlja dođe do takve situacije, ne prodaje najbolju njivu, a vi ste prodali "Telekom Srbije". Ne zaboravite, to je najbolja njiva u svakoj zemlji ove Evrope. Prodali ste, smejte se, sada kada je došao pravi domaćin u ovu kuću koja se zove Srbija, mi smo otkupili i vratili tu njivu u naše vlasništvo, tako je. Još samo nešto ne zaboravite, 20% tog novca nikada nije ušlo u ovu zemlju i ne zna se gde je. Ja znam, po vašim privatnim džepovima, onih koji su sa tim stvarima radili. Vi kritikujete nas, da mi nismo transparentni danas i da ne radimo pravo ove stvari. Sve razloge koje ste naveli, ni jedan nije tačan. Pričate o nama, kažete - prodajete firme za sitne pare. Kada se malo bolje razgrne, ni jednog poslanika DOS-a ne vidim da je kupio ijednu firmu, a među vama ima dosta onih koji su pokupovali takve firme. Pokupovali novcem zarađenim u ono vreme, na onaj način kako ste zarađivali. Jeste, naša je krivica, tačno je što vas mi nismo malo protresli i da vas pitamo odakle vam pare. Slažem se i vi se sa mnom slažete da ste pokupovali te firme. Hoću da vam kažem, nemate pravo da kritikujete. Privatizacija u ovoj zemlji ide svojim tokom i sve je totalno čisto. Cementara; jedan od svetlih primera kako se posao otvoreno i pošteno radi, kako novi domaćin koji je došao u tu kuću kvalitetno radi. To je isto i sa "Merimom". Pričamo ovde o zaštiti životne sredine. Znate šta ste radili u prethodnom vremenu, šta smo svi radili, a tu i sebe podrazumevam jer sam radio u istoj takvoj firmi. Sve što je otpad i što je bilo otrov gurali smo u reku. Danas smo došli do toga da novi vlasnik "Merime" kaže - jeste gospodo, imate vi prerađivačke kapacitete za otpadnu vodu, ali sve ovo što ste prali sa poda gurali ste u kanalizaciju i išlo je u Moravu. Mi ćemo za to da napravimo filtere i iz "Merime" će ići čista voda. Jedini uslov kod "Merime" je bio da morate da postupate, što se životne sredine tiče, isto onako kako postupate u svojoj zemlji i nema otpuštanja radnika. Ne da nema otpuštanja radnika, primiće tri puta više radnika nego što ih je do sada bilo. Pustite nas da radimo ono što znamo i kada budemo završili ovaj posao videćete na šta će Srbija ličiti. Ličiće na jednu domaćinsku kuću. Molim vas da podržite ovaj zakon. Nema razloga da ne podržite. Dajte da se mi u Srbiji jednom složimo, jer ovo je za nas najvažnija stvar. Rodilo se, ljuljajte ga, da bi bilo živo i zdravo.
Nemate pravo na repliku. Nije spomenuta poslanička grupa ni po imenu, ni po imenu poslanik, niti partija. Meni je žao što ste se prepoznali, ali nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Goran Cvetanović, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Zoran Mićović. Nije prisutan, onda narodni poslanik Bratislav Đurić, posle izlaganja poslanika Cvetanovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, jula 2001. godine DOS je glasao za Zakon o privatizaciji. Poslanička grupa Srpske radikalne stranke je bila protiv tog zakona i očigledno samim tim što ste predložili izmene i dopune ovog zakona pokazali ste da taj zakon, usvojen još jula 2001. godine, nije dobar. Žao mi je što ministar, gospodin Vlahović, nije prisutan u sali, jer bih hteo pre svega da mu postavim pitanje, da ga citiram i da vidim šta je hteo da kaže rečima: "U našem narodu postoji permanentan strah od procesa privatizacije. Ovde ljudi misle da će tim postupkom doći stranci koji će uzeti fabriku, staviti na leđa i odneti u njihovu zemlju." Očigledno eksperti Vlade pokušavaju da mistifikuju svoj rad, jer građani Srbije ne shvataju na adekvatan način proces privatizacije. Verovatno su sposobni da plaćaju takse i sve što treba DOS-u, da plaćaju sve beneficije koje ima ministar, ali nisu sposobni da shvate kakav je proces privatizacije. Vlada se očigledno ponaša neprimereno, ležerno, jer očigledno nema dobru strategiju privatizacije, niti dobar plan razvitka preduzeća. Vlada je morala do sada da napravi konsenzus o ključnim elementima strategije, pre svega razvoja srpske privrede i da odgovori zašto nema ekspanzije razvoja sektora malih i srednjih preduzeća, a on je neophodan da bi se zaposlili radnici ostali bez posla zahvaljujući vama, kao i lica koja su nezaposlena. U svakom slučaju, potrebno je da ministar postavi relevantne kriterijume za ocenu uspešnosti procesa privatizacije. Ako ćemo da pogledamo kvantitet i kvalitet kao parametre, doći ćemo do sledećeg: da je Vlada 2001. godine preuzela brigu oko privatizacije 6.000 preduzeća, a za skoro dve godine, po njihovim rečima, oni su uspeli da privatizuju samo oko 500 preduzeća. Ne ulazim u to da li je to dovoljan broj ili mali, ali više bih govorio o kvalitetu te privatizacije. Navešću samo dva primera. "Centro-projekat" na prvoj aukciji izlicitiran za sumu od milion evra, a na drugoj aukciji ta ista firma je kupljena za samo 4.000 evra, jer je prethodni kupac u međuvremenu odustao. Zaista drastična razlika u iznosu tog kapitala. Ciglana "Napredak" na prvojaukcijiizlicitirana za sumu od 371.000 evra, a na drugoj aukciji to preduzeće prodato je za samo 4.100 evra. Pošto ministar stalno priča o subjektu privatizacije, a s obzirom da je njegov otac iz Leskovca, evo ja ću baš uzeti primer subjekta privatizacije fabrike "Zdravlje", gde su činjenice sledeće: ukupna površina svih objekata u fabrici "Zdravlje" je 55.146 m2; ukupna površina građevinskog zemljišta je 266,112 m2; vrednost "Zdravlja" je odlukom Skupštine procenjena na 45 miliona evra, a onda je pod vrlo nejasnim okolnostima prodata "Farmaku" za 3,5 miliona evra. Bila je procenjena na milion evra, ali verovatno se Vlahović, pošto je lokal-patriota iz Leskovca, emotivno ponašao, pa je povećao iznos od milion evra na 3,5 miliona evra. Kakva je firma "Farmako" koja je kupila fabriku "Zdravlje"? Pre svega, to je preduzeće sa ograničenom odgovornošću. Ne sa potpunom odgovornošću nego sa ograničenom i samim tim sve vam je rečeno, kakva je to firma. Farmaceutskom proizvodnjom se bavi samo unazad tri godine, za razliku od fabrike "Zdravlje", koja već 50 godina funkcioniše kao najbolji biser leskovačke privrede.Nivo zaduženosti "Zdravlja" je niži od onoga u "Farmaku". Prosečna zarada radnika u "Farmaku" koji rade u Bugarskoj, a 90% zaposlenih u "Farmaku" upravo rade u Bugarskoj, primaju prosečnu zaradu u iznosu od 230 dolara, dok radnici "Zdravlja" primaju prosečnu zaradu od 250 dolara. Poslednja investicija u fabrici "Zdravlje" je iznosila 4 miliona evra. Podsetiću vas da je prodata definitivno za 3,5 miliona evra. "Zdravlje" je pet puta veće od šabačke "Zorke", koja je postigla mnogo bolju cenu prilikom privatizacije. U magacinima fabrike "Zdravlje" su se tokom privatizacije nalazili gotovi proizvodi u vrednosti od 5 miliona evra. Akcioni kapital "Zdravlja", izuzet ovim ugovorom, bitan je faktor u tržišnoj vrednosti "Zdravlja" i iznosio je 12,5 miliona evra nominalne vrednosti. Upravni odbor "Zdravalja doneo je "18. oktobra 2002. godine zaključak, potpisala predsednik Valentina Marinković, da je ponuda za privatizaciju veoma neozbiljna i neprihvatljiva zbog visine ponude i nepoznavanja imena kupca. Dan pre toga održan je kolegijum u kancelariji generalnog direktora, prisutna sva lica koja su rukovodila fabrikom "Zdravlje", vršena je analiza ponude od firme "Farmako" i došlo se do zaključka da oni kroz investicioni program zapravo ništa ne ulažu u "Zdravlje" što ne bi i samo "Zdravlje" moglo. Poslovanje firme "Farmako" nije ništa bolje i kvalitetnije od "Zdravlja", a pri tom je "Farmako" zaduženiji od "Zdravlja". Sa takvim konstatacijama su se složili i potpisali direktor sektora ekonomije i plana diplomirani ekonomista Olgica Radonjić, direktor sektora finansijskih poslova ekonomista Borka Dimić i direktor sektora spoljne trgovine ekonomista Milan Đorđević, kao i direktor sektora farma marketinga dr Hranislav Milovanović. Generalni direktor "Zdravlja" gospodin Petar Stojanović 13. januara 2003. godine obratio se radnicima "Zdravlja" i konstatovao da je "Zdravlje" većinski vlasnik Televizije Leskovac, da fabrika"Zdravlje" plaća grejanje bazena tj. sportsko-rekreativnom centru "Dubočica" i školi "Vožd Karađorđe". Postavlja se logično pitanje, s obzirom da sprotsko-rekreativni centar ne izmiruje svoje obaveze za grejanje bazena, da li je vlasnik "Farmaka" postao i vlasnik ustanove koja pripada lokalnoj samoupravi. Na samom kraju, samo bih da vas pitam, s obzirom da je fabrika "Zdravlje" samo u nekom vremenskom periodu od 10 dana platila ogromne račune - "Grafika Galeb Niš" samo u decembru mesecu 2002. godine primila uplatu od fabrike "Zdravlja," uplatila gospođa Bojana Ristić iznos od 1.363.553,60 dinara za upaljače i olovke; "Fimas" - Beograd, firma koja vrši dekoraciju čaša i šolja, dobila je početkom decembra uplatu od fabrike "Zdravlja", Centra za komunikaciju, potpisala predsednik Skupštine opštine Leskovac, gospođa Bojana Ristić, iznos 421.428,00 dinara; puna fascikla je tih računa; to je samo zadnjih mesec dana, ogromne sume su u pitanju - ako je takva fabrika trebalo da se proda za 3,5 miliona evra, onda svaka čast ministru i Ministarstvu za privatizaciju.
Reč ima narodni poslanik Bratislav Đurić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pre nama je predlog izmena i dopuna aktuelnog Zakona o privatizaciji. Ministar Vlahović je u svom uvodnom izlaganju izneo razloge zašto je to potrebno. Laburistička partija Srbije smatra da je primena zakona u praksi pokazala da ga treba doraditi, izmeniti u nekim svojim segmentima, jer zakon ostaje samo puka teorija dok se u praksi i u primeni ne dokaže. Očito da je praksa i primena dokazala da neke delove zakona treba izmeniti. Da li sve ove koji su predloženi ili da li samo njih, to je pitanje o kome treba mi poslanici u raspravi da damo svoj sud i, naravno, na kraju svojim glasanjem da odlučimo. Tačno je da su u velikom broju društvenih preduzeća rukovodstva činila sve da uspore ili da u potpunosti zaustave proces privatizacije, veoma često potpomognuti i predstavnicima nekih sindikata, koristeći, pre svega, neinformisanost, poluinformacije i strah radnika, a nemalo puta su imali podršku uplašenih i zbunjenih radnika. Međutim, lično ne verujem da će ovim promenama zakona ili uopšte promenama zakona ovog tipa, uopšte radom ovog ministarstva, ti ljudi koji misle da su onog dana kada su postali direktori tih preduzeća izvršili privatizaciju, naravno u svoju korist i da su oni vlasnici tih preduzeća, biti rešeno. Smatram da neki drugi zakoni i neka druga ministarstva treba da reše ovaj problem. Tu treba da radi ministarstvo ministra Mihajlovića i ministarstvo ministra Batića. Laburistička partija Srbije, a verujem i svi sindikati, smatraju da je izmena mogla da bude i u članu 3. stav 4, a tiče se one imovine koja, po nama, već ima svog vlasnika i svog titulara. To je ona imovina koju je svet rada stvarao svih ovih godina, od 40. i nekih pa do danas. To su oni objekti građeni ne kreditima, ne sredstvima iz budžeta ili bilo iz kojih drugih izvora, već ličnim sredstvima zaposlenih građana. To su, pre svega, radnička odmarališta i drugi vidovi društvenog standarda. Ministar Vlahović je u svom uvodnom izlaganju rekao, to je tačno, da je sa reprezentativnim sindikatima, pre nego što je ova izmena zakona ušla u proceduru, razgovarao, imao je konsultacije i primio je mišljenja, predloge i preporuke tih sindikata. To je tačno i to je dobro. To je jedno od retkih ministarstava koje to radi. Takođe je tačno i to da je Asocijacija slobodnih i nezavisnih sindikata upoznala ministra Vlahovića i predložila mu da upravo u članu 3. stav 4. bude izmena u tom pravcu. Naravno, u ovoj predloženoj izmeni zakona toga nema i mi ćemo učiniti sve što je u našoj moći da sukcesivno, kako bude ta imovina dolazila u sistem privatizacije, pokušamo da to rešimo ili ćemo u nekom novom predlogu izmena i dopuna zakona, a verujem da će biti potrebe, za razliku od ministra Vlahovića, verujem da ovo nije zadnja izmena zakona, da će verovatno vreme do kraja procesa dovesti do toga da ćemo još neke delove morati da izmenimo, tako da ćemo mi do tada pokušati na jedan drugi način da izborimo da ta imovina, koja ima svog vlasnika, u stopostotnom iznosu bude izuzeta iz tog dela privatizacije. Neke moje kolege u kritici predloga rekoše da su protiv ovoga zato što prvo treba uraditi zakon o denacionalizaciji, pa onda zakon o privatizaciji. Naravno, potrebno je i jedno i drugo. Zakon o privatizaciji već postoji, a sada su predložene izmene. Zakon o denacionalizaciji još uvek nije na dnevnom redu. Ako treba da kažem svoj i stav Laburističke partije Srbije, moje mišljenje je da treba prvo zakon o lustraciji.
Izvolite, povreda Poslovnika. Molim vas da ne zloupotrebite govornicu i ne iskoristite pravo na repliku koju niste dobili. Upozoravam vas.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je predsednik Skupštine povredio Poslovnik, iako nisam vičan ovim poslovničkim vratolomijama, ali član 96. stav 2. kaže - ukoliko se uvredljivi izrazi odnose na poslaničku grupu ili na političku stranku kojoj poslanici te grupe pripadaju, onda pravo na repliku ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, odnosno predsednik poslaničke grupe. Smatram da je bilo razloga, očiglednih razloga iz diskusije prethodnog govornika, gospodina Marinkovića, a jako mi je žao što je o njemu reč, da mi predsednik Skupštine da pravo na repliku, kao ovlašćenom predstavniku. Pošto nisam od onih koji bi zloupotrebio Poslovnik, pa replicirao gospodinu Marinkoviću, tražiću da se Administrativni odbor o tome izjasni, a na osnovu stenograma, odnosno tonskih beleški iz izlaganja gospodina Marinkovića. Drugo, reklamiram član 82. stav 6, odnosno sumnjam da postoji jedna trećina, odnosno potreban kvorum za raspravu o ovom zakonu o privatizaciji. Molim da se utvrdi da li imamo kvorum za rad.
Prvo, što se tiče člana, nije 96. nego 97, stavovi 1. i 2. Znači, ukoliko se uvredljivi izrazi odnose na poslanika koji je spomenut imenom, funkcijom ili poslaničkom grupom, takođe nije spomenuta poslanička grupa SPS. Dakle, nema povrede Poslovnika, a posebno zbog stava 3. koji ste propustili da navedete, da o tome da li ima pravo na repliku poslanik ili ne, odlučuje predsednik Skupštine. To je moje pravo i ja o tome odlučujem. Naravno, Administrativni odbor će se o tome izjasniti. Što se tiče kvoruma, možemo da utvrdimo da li imamo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Molim poslanika Dragana Maršićanina, vidim karticu u ruci, da ubaci karticu. Molim vas da poštujete Poslovnik. Poslaničku grupu DSS molim da ubace identifikacione karticei da ne koristi ono što je opozicija radila na početku. (Dragan Maršićanin: Molim vas da mi se izvinite.) Nije bila, videla sam kako je držite u ruci. Konstatujem da imamo kvorum, možemo nastaviti rad. Reč ima narodni poslanik Radojko Petrić, poslanička grupa SPS. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Maršićanin, poslanička grupa DSS; eto još jednog razloga zbog čega treba da učestvujete u kvorumu, tražite da vas neko sluša, da govorite, onda morate da učestvujete i u kvorumu. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, gospodine ministre, prilikom donošenja sada važećeg Zakona o privatizaciji juna meseca 2001. godine poslanici SPS-a u ovoj skupštini su uporno ukazivali na njegove loše strane. Ukazivali su da odabrani model neće uspeti. Evo, nakon godinu i po dana njegove primene, sada svi vidimo da je odabrani način privatiziacije u Srbiji doživeo neuspeh. Očigledno je da je to uvidela i Vlada i predlaže izmene i dopune tog zakona. Nažalost, umesto da predloži ozbiljne izmene i promenu koncepta privatizacije, ona predlaže samo kozmetičke izmene u korist zaposlenih, a glavne izmene idu na štetu zaposlenih. Konkretno, glavni deo predloga Vlade na izmene odnosi se na to da spreči zaposlene i sindikate da kroz socijalne programe zaštite zaposlene. Tačno, videćete. Zapostavljaju se interesi zaposlenih i bez saglasnosti agencije ne mogu da se menjaju ni odredbe pojedinačnog kolektivnog ugovora, nezavisno kako uspešno posluje dotično preduzeće. Vladi je važno samo da zaštiti kupce da dobiju jeftino društvena preduzeća i da se što više smanje obaveze prema zaposlenima. Zapravo, to je svrha predloga iz člana 6. Dalje, u prednjem smislu je i predložena odredba u članu 11, gde se reguliše da ugovor o prodaji preduzeća, bilo putem javnog tendera ili javne licitacije, potpisuje samo kupac preduzeća i Agencija za privatizaciju. Izbacuje se odredba kojom je bilo predviđeno da se ugovor o prodaji smatra zaključenim kada ga potpiše i subjekat privatizacije. Očigledno u vidu Agencije, država preuzima u svoje ruke i ponaša se kao apsolutni gazda nad preduzećima i najvećim delom privrede Srbije. Uzmimo za primer šta znači predlog u članu 8. da se broj članova komisije za aukciju smanji sa pet na tri člana. Da li to smanjuje prostor za sprečavanje korupcije? Može se reći da je napravljen neki iskorak što je u članu 20. određeno da 50% sredstava dobijenih od prodaje preduzeća, po odbitku troškova prodaje, ide za finansiranje razvoja privrede. Iskorak je u tome što je određen taj iznos, jer do sada za tu osnovnu namenu moglo je da se izdvoji znatno manje. Nažalost, država posle ove izmene zadržava 40% sredstava za finansiranje deficita budžeta; drži se logike- privredi Bog šta da. Zadržava i dalje nepravičnu odredbu u članu 13. da zaposleni imaju pravo na akcije bez naknade do 35 godina radnog staža. Šta je sa onima koji imaju preko 35 godina radnog staža? Vraćam se na osnovno pitanje, da je Vlada morala da predloži drugačiji način privatizacije, jer je ovaj očigledno doživeo neuspeh. Pogledajmo podatke da je od 5.000 do 6.000 preduzeća u društvenoj svojini za proteklu godinu i po dana privatizovano putem tendera svega desetak i putem aukcijamožda 200 - 300 preduzeća. Ovom dinamikom privatizacija se neće završiti ne za naredne četiri godine, nego za deceniju i više. Predloženi rok od godinu i po dana što se predviđa da se produži, zaista ne znači u suštini ništa. Pa, zar Vlada nije shvatila manjkavost postojećeg zakona kojim pare od prodaje preduzeća idu državi, a ne idu za ulaganje da se preduzeće tehnološki osavremene i da se pokrene proizvodnja i zaposlenost. Da li očekuje da će novi vlasnik tek tako da obezbeđuje nova sredstva za oživljavanje i za osavremenjavanje proizvodnje? Znači, izdvoji novac da kupi preduzeće, a sada treba drugi deo novca da obezbedi da osavremeni proizvodnju. Država bi morala da se odrekne ovakvog modela privatizacije preko agencije, jer je izvršila potpunu centralizaciju. Odluke se donose u veoma uskom krugu ljudi. U celosti isključena je inicijativa samih preduzeća koja se privatizuju. Izgleda da ne vredi podsećati Vladu da država kao super-direktor nigde nije položila ispit. Zar Vlada ne uočava da nije odabrala dobar način privatizacije i po tome što nema velike tražnje za našim preduzećima, ni iz inostranstva, ni u zemlji. Prodaju se najbolja preduzeća koja imaju dobru tehnologiju, sigurno tržište, dobar stručni kadar, dobro posluju. U stvari, nepotrebno se vrši njihova rasprodaja. Šta sada činiti sa ostalim preduzećima. Hoće li se ona prodavati u bescenje? Da li neko stvarno želi da potpuno zaustavi proizvodnju, da stotine hiljada ljudi ostane bez posla, da bi se samo formalno završio proces privatizacije. Zarkroz nerazumno obaranje cena preduzeća i omogućavanje kupovine od strane sumnjivih, novokomponovanih biznismena, ne preti izazivanje opravdanog socijalnog bunta nezaposlenih radnika. Vrši se galopirajuće socijalno raslojavanje stanovništva. Na jednoj strani ostaje ogroman broj siromašnih, a na drugoj se stvaramali broj bogatih. Zašto se ne odredi minimalna cena ispod koje prodaja ne može da se izvrši? Ukoliko se ne postigne ta cena da se da popust da preduzeća mogu da otkupe zaposleni radnici, uz razuman rok otplate od nekoliko godina. Sigurno je bolje da vlasnici preduzeća budu oni koji su u njemu već zaposleni. Bolje je jačati domaća preduzeća nego ih budzašto prodavati strancima. SPS je za privatizaciju i najšire moguće akcionarstvo da bi se sprečila pljačka društvene svojine. Umesno je postaviti pitanje Vladi da objavi podatke koliko je do sada isplaćeno novca inostranim konsultantskim kućama i koje su to kuće. Gospodine ministre, nije tajna da se radi o velikim sumama novca. Na kraju, ponovo naglašavam da je potrebno prići izradi novog zakona zasnovanog na pravičnim i efikasnijim načelima. Gradovi Bor i Majdanpek, gde su skoro štrajkovale na hiljade radnika koji su ostali bez posla, nisu jedini. Takvih gradova u Srbiji ima mnogo, kao što vidimo, svaki dan štrajkuju i svaki dan vrše blokade i tako dalje. Taj očaj i beznađe ljudi mora se hitno rešvati. To se može postići samo pokretanjem proizvodnje i zapošljavanjem. Sadašnjim načinom privatizacije i vođenjem ekonomske politike poboljšanje se sigurno neće postići. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Maršićanin.
Poštovani gledaoci, poštovani građani Srbije, jedan od prigovora na današnji akt mogao bi da glasi - Vlada, umesto da predlaže donošenje novih sistemskih zakona kojima bi bili zamenjeni postojeći, doneti za potrebe ranijeg društvenog i privrednog sistema, predlaže izmene zakona ovde usvojenog pre nepune dve godine, od ove tada legalne i legitimne Narodne skupštine. Ovaj prigovor je delimično tačan, samo u prvom delu, jer je zaista Vlada Republike Srbije u potpunosti podbacila u svojoj pripremno-zakonodavnoj funkciji, ali svakakone i opravdan u drugom delu. Naravno, potrebno je menjati one zakone što su se u praksi pokazali kao nedelotvorni i manjkavi, a to je slučaj sa Zakonom o privatizaciji. To je ujedno i odgovor povodom čuđenja kako je moguće pre dve godine glasati za jedan model Zakona o privatizaciji, a sada promeniti mišljenje; naravno, kada konstatujete da su posledice primene tog zakona katastrofalne. Ne, nego ćemo valjda da istrajavamo, da uništimo sve. Promena Zakona o privatizaciji je neophodna i hitna. Treba ovom prilikom skrenuti pažnju na jednu činjenicu - poslednjih meseci se negde zametnula reč koja se neprestano, nekih godinu i po dana ponavljala: reforma. Da li ste uočili da te reči nekako nema, čak ni na televiziji. Gde se ta reč zametnula - reforme, reformska vlada, reformske stranke, reformisti itd? Jednostavno, ta reč je otišla u prošlost, nema je čak više ni na "Pink"-u. Naime, ništa se nije učinilo da se utvrdi cilj, sadržina, dinamika reformi, kao skup aktivnosti na temeljnoj sistemskoj promeni institucija, političkog i ekonomskog sistema, i to na onaj jedini mogući, valjani način, uz široki politički dogovor, uz dijalog sa reprezentativnim sindikatima, a ne onima što u Vladi sede kao ministri, sa predstavnicima poslodavaca. Naravno, kada to ne učinite, ni u praksi od reformi ne može ostati ništa. Pa, u praksi od reformi i nije ostalo ništa. Najzad, i sama reč se iz upotrebe izgubila. To je prirodno i potpuno očekivano kad se ima u vidu, o tome dugo govorimo, da Republička vlada nikada i nije imala program, koncept reformi, da je po svojoj praksi, utemeljenoj na političkoj filozofiji predsednika Vlade, Republička vlada zapravo osnovna sistemska prepreka sprovođenju reformi, promena u Srbiji, da je duboko, nepopravljivo antireformska. Pa ipak, reći ćete - postojao je izborni program DOS-a. Jeste, postojao je i program Vladena nivou opštih mesta i smernica, ali je i on zapravo prvog dana rada Vlade odbačen. Vlada je tako neophodne i sveobuhvatne reforme svela na reformu privrede,a privredne reforme svela na privatizaciju. Njenom predsedniku, kao najboljem ekonomisti među filozofima, sa poznavanjem ekonomije dovoljnim za netransparentnu mladalačku trgovinu belom tehnikom i šarenim rubljem, prigovarano je da je zanemario (to su prigovori pojedinih eksperata) institucije, njihov značaj i značaj reformi institucija. Rekao bih da ta primeda nije tačna. On nije zanemario značaj institucija, već je te institucije sistematski, upravo što poznaje značaj institucija, sistematski razarao, uspostavljajući sopstveni model autoritarnog režima. Zato nema ni novog ustava, ni sistemskih zakona, ni legalne skupštine, ni reformi pravosuđa, ni reforme policije i kao sastavni deo reformi uSrbiji i privatizacija, koja je danas ovde na dnevnom redu. Dakle, nema ničega od tih reformi što je za reforme najbitnije i što stvara ambijent da se uspešan proces privatizacije može izvršiti i zbog toga je to prava i sama suština rasprave koju danas ovde treba da vodimo. S druge strane, ne da nema ovih sistemskih promena, nego ni Vlada Republike Srbije nema bilo kakvu ekonomsku politiku, ekonomski program. Jasno, kad nemate ekonomsku politiku, ne postoji bilo kakva strategija razvoja i u takvim okolnostima mi danas govorimo o privatizaciji. Ovde je ministar Vlahović, nagnan visokim patriotizmom odrekao se bogate zarade i prihvatio da se žrtvuje za državu i da ovaj odgovoran posao, malo plaćen, mukotrpno obavlja, dakle proces privatizacije. Ali, žrtvujući se za domovinu, i to je za svaku pohvalu, ministar i Vlada u celini su zaboravili čak i na naziv tog ministarstva. Vaše ministarstvo se, ako se ne varam, zove Ministarstvo za privredu i privatizaciju. Bilo bi dobro da jednom dobijemo izveštaj Vlade Republike Srbije, koji je po aktima dužna da dostavi Narodnoj skupštini, a za ove dve godine nikada nije dostavila, pa da vidimo šta se radilo u ovom drugom delu, i za to primate platu, koji se odnosi na privredu. Kakvo je stanjeu privredi? Šta je sa tim malim i srednjim preduzećima? O tome smo slušaliod Slobodana Miloševića, o tome danas slušamo svakodnevno i od Đinđićeve Vlade (ako ne verujete meni, pogledajte ovaj OECD-ov izveštaj, to ste i sami pročitali) da je situacija teška i u daljemnarednom periodu neće biti poboljšana, nego naprotiv, pogoršana. Smanjuje se broj malih i srednjih preduzeća, a bez njih nema mogućnosti da se oživi privreda, da se poveća proizvodnja u zemljama u tranziciji. Dakle, svedene su reforme i sve ono što treba da budu na samo jedan segment, a to je privatizacija. Svodeći reforme na privatizaciju, Vlada se opredelila, to je taj zakon i model koji smo mi podržali pre dve godine, za model privatizacije koji je prevashodno prodaja. Samo manji deo se deli kroz akcije zaposlenima. Prvo je pitanje - kakvi su rezultati postignuti za ove nepune dve godine, jer bez tačnog odgovora na to pitanje jednostavno ne možete ni ponuditi odgovor na to da li uopšte zakon treba menjati; a ako treba, šta i kako. Mi predlažemo hitnu izmenu Zakona o privatizaciji. Naš odgovor je da su rezultati postignuti za ove nepune dve godine katastrofalni. Izabrani model prodaje preduzeća se pokazao kao promašaj, posledice su više nego ozbiljne, a istrajavanje na tom modelu nanosi nesagledivu i nepopravivu štetu. Zbog toga, istrajavanje na tom modelu je neodgovorno. Ovo što sada govorim izrekli smo i pre osam meseci, predlažući izmenu zakona, alina osnovu izmenjenog i novousvojenog modela privatizacije. Dovoljno je vremena proteklo, dovoljno je afera otvoreno, da se može izvući zaključak u pogledu transparentnosti, kao i činjenice, koju takođe OECD u svom izveštajuističe, da je izabrani model najpodložniji mitu i korupciji. U postojećim okolnostima koje, najkraće rečeno, odlikuje visoka ponuda, jer je sve na prodaju, i izrazito niska tražnja, institucionalna kriza i odsustvo pravne države, postojeći zakon ne treba kozmetički i tehnički popravljati, već je potrebno da se hitno usvoji nov model privatizacije i na njemu zasnovan nov zakon o privatizaciji. Nov model, koji smo predložili pre osam meseci, treba da bude kombinacija modela utvrđenih zakonom iz 1997. godine i postojećeg zakona, dakle kombinacija prodaje i besplatne podele. Taj zakon bi morao da uvaži činjenicu da u uslovima veoma niske tražnje model prodaje u praksi prerasta u model rasprodaje i previđa podelu akcija zaposlenima. Besplatna podela akcija u preduzećima privatizovanim na taj način, pored preduzeća od značaja izdvojenih za poseban program privatizacije putem prodaje, zamenila bi ovu današnju, faktičku besplatnu dodelu privilegovanim pojedincima, na šta se u praksi svodi privatizacija danas. Proces privatizacije bi se brzo, jednostavno i u potpunosti transparentno sproveo. Na tržištu bi akcije naravno bile slobodno kupovane. Potreba usvajanja novog modela proističe iz činjenice da se sadašnji model u postojećim uslovima pokazao kao štetan, sa sledećim posledicama: privatizacija je komplikovana i spora; cene po kojima se preduzeća prodaju su toliko niske da zapravo govorimo o rasprodaji, besplatnoj dodeli privilegovanim kupcima; privatizacija služi za pranje novca; postoji koncentracija kupaca, stvaraju se umesto državnih privatni monopoli; privatizacija je netransparentna i ponavljam - pogledajte izveštaj OECD-a - model je najpodložniji mitu i korupciji. Gotovo da nije bilo tenderske prodaje koja nije prerasla u aferu. Sa predsednikom jedne stranke DOS-a koja podržava Vladu slažemo se u jednom jedinom pitanju, a on je rekao, gospodine ministre, da ćete nositi bukagije na robiji zbog prodaje Cementare u Beočinu. Radi se o jednom od predsednika stranaka koalicije DOS. I, pored svega ovoga, najvažnije je sledeće - reforme se ne sprovode reformi radi, niti se privatizacija sprovodi nje radi. Cilj reformi, dakle i cilj privatizacije bi morao biti povećanje ekonomske efikasnosti odnosno privredni rast. Sadašnji model, potvrdilo se za ove nepune dve godine, u uslovima niske tražnje, potpuno je nepodesan za ostvarenje ovog cilja. To što smo zahvaćeni tranzicionom recesijom, što je rast proizvodnje nedovoljan, odgovorne bi trebalo da opomene. Najzad, zašto se onda Vlada opredelila da istraje na modelu što se u praksi pokazao kao štetočinski. Zbog toga što zapravo ništa od ovoga o čemu sam ovde pokušao da govorim Vladu Republike Srbije ne interesuje. Zbog toga što je digla ruke od svega, neodgovorna i nesposobna, izuzev od onoga što joj se čini da može da je održi na vlasti. Zato što ne samo da je reforme svela na privatizaciju, nego je i od same privatizacije, kao procesa, digla ruke. Ona je ne tretira i ne organizuje kao proces potpune vlasničke transformacije, a u funkciji privrednog rasta, ekonomske efikasnosti, već je u njenoj pažnji isključivo zadovoljenje dva interesa: jedan je popunjavanje budžetskih rupa a drugi popunjavanje privatnih džepova. Vladu interesuje samo to da u periodu željenog, projektovanog trajanja mandata, prikrije posledice sopstvene nesposobnosti, privrednu krizu, socijalnu krizu, nagoveštenu budžetsku krizu, kako da se prodajom nešto vrednog pokućstva održi na vlasti, zapušavajući finansijskim injekcijama sve ono što je otvoreno kao posledica njene nesposobnosti. Zato Vladu interesuje još samo prodaja nekoliko vrednih preduzeća - duvanske industrije, Jugopetrola, Telekoma, ne znam šta beše sa pivarama - da još godinu-dve održi prenaduvani budžet, uzme svoj deo, i da, kako se to u narodu kaže - zbriše. Ministar je ovde juče govorio zaista briljantno. Školski primer manipulacije. Maestralno akcentiranje pojedinosti zarad prikrivanja globalnog promašaja. U vezi sa njegovim izlaganjem želim da dam nekoliko napomena. Vladu strašno nervira kada čuje da se o postojećoj privatizaciji govori kao o rasprodaji, pa kažu - to je tržište. Ponudi se, pa ko ima plati koliko se na tržištu odredi. To je toliko, ne može se prodati skuplje. Naravno, radi se o goloj manipulaciji. Ambijent, tražnja određuje cenu, a Vlada je upravo u onom delu za koji je takođe ministar obavezan a to je Ministarstvo privrede, učinila sve da se privreda obezvredi, da se stvori takav ambijent koji ne dovlači u zemlju inostrane investitore, da se namerno, svesno obori vrednost preduzeća i stvori ambijent da cena na tržištu onda naravno bude onakva kakva jeste - nikakva; dakle besplatna podela unapred dogovorenim kupcima. Na samom kraju ću još reći nešto o toj transparentnosti i unapred izvršenim dogovorima. Ministar veli da jedni prigovaraju da proces privatizacije teče sporo, drugi da je prebrz. Po njegovom mišljenju, on se odvija baš kako treba. Izrekao je, po mom uverenju, neistinu. Inače bi bio dužan da objasni, ako teče baš planiranom dinamikom, zašto se onda produžava ovim predlogom izmena i dopuna rok za završetak procesa privatizacije. Nešto tu nije u redu ili možda ne umem stvari da shvatim. (Glasovi: Baš tako.) Tako je. Činjenica, broj preduzeća prodat prošle godine manji je i od planiranog i na televizijama najavljenog. Ali, da se ne poigravamo brojkama, jer ne izražavaju uvek suštinu stvari, bitnije je ovo - zašto se onda produžava rok ukoliko sve teče baš onako kako je planirano. Klasičan primer manipulacije je i iznošenje visine prihoda od prodaje, za koji se onda kaže da je dvostruko viši od planiranog i mnogo veći od prihoda ostvarenog u Mađarskoj. To slušamo već dva dana. Poređenje sa Mađarskom je potpuno neumesno i sada bi trebalo potrošiti još 15 minuta da se o tome priča, jer su stvari neuporedive. Ali, što se tiče duplo većeg iznosa od planiranog, to nije dokaz uspeha privatizacije, već neuspeha planiranja, s tim što se u slučaju planiranja budžeta za 2002. godinu svesno u zakon uneo nerealno nizak iznos, niži u momentu usvajanja zakona od poznatog iznosa za već ugovorene prodaje. To je bila jedna Đelićeva sitna finta. Opet o razlozima možemo razgovarati petnaestak minuta, ali je činjenica da je u momentu kada je Zakonom o budžetu utvrđen prihod od privatizacije bilopoznato da će on biti više nego dvostruko veći. Pored toga, ma koliko visok, iznos ništa ne govori i to je sledeća manipulacija o uspehu privatizacije, jer da govori onda bi se moglo reći da je privatizacija u vreme Miloševića uspešnija nego u vreme Đinđića, ako uzmemo podatke iz godine kada je prodat Telekom, pa kažemo - pogledajte koji su to iznosi bili, a pogledajte šta su sad Đinđić i Vlahović uradili. Prema tome, nemojte da manipulišemo stvarima. Privatizacija u Srbiji je u ćorsokaku, ona je praktično stala, interesuje vas samo da prodate duvansku industriju i još nekoliko stvari; dobili smo poklone i na tome ćemo na kraju da se zahvalimo vašim strateškim partnerima. Dakle, o tome se radi. Pare će se od privatizacije uneti u budžet i jednokratno potrošiti na javne rashode, na skupu državu. Privreda će ostati mrtva. Šta će se prodati dogodine - ništa, jer ničega neće biti. To je ta politika Đinđićeve vlade "posle mene potop". Juče je objavljeno, a danas ovde pomenuto, da je proizvodnja u januaru smanjena za 21%, zarade smanjene za 18%. Vi ćete reći - nije se radilo, pa se nije zaradilo. Pa, znate, i kad se ne radi prima se naknada po proseku. Kada se ne radi onda je proizvodnja manja, ali radili bi da su imali šta da proizvode, ali nema ambijenta, za to je Vlada odgovorna, da se radi, proizvodi i više zarađuje. Prema tome, ne može se broj neradnih prazničnih dana odraziti na zarade, jer se one isplaćuju prema prosecima iz ranijih meseci; dosta, ljudi, više sa tim manipulacijama! Što se tiče tih zarada, obavestite o tom podatku i predsednika Vlade čije cipele, viđene na slici sa donje strane, vrede pet prosečnih penzija. Na kraju, jedno obaveštenje gledaocima: svi narodni poslanici su prekjuče ili juče dobili lep poklon od firme "British American Tobacco"; nisu svi, onda po izboru, onda sam verovatno izabran da ne bih govorio ovo što danas govorim. Poklon je lep. Podsetio bih samo Vladu Srbije da je svojevremeno u pregovorima ovu firmu zastupao ekspert Stanko Subotić Cane. I evo nagradnog pitanja, a odgovor je lakše dati nego na novogodišnjem BK kvizu - ko će biti najbolji ponuđač na još neraspisanom tenderu za Duvansku industriju Vranje? A za Niš ćemo videti da li će biti "Filip Moris" ili imamo još neke probleme. Zato, gospodo, govorimo sve manje o reformama, a sve više o kriminalu.
Reč ima ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Aleksandar Vlahović, vi imate prednost. Narodni poslaniče, dogovorite se; znači, ministar. Javnosti i istine radi, gospodin Maršićanin je izrekao neistinu, narodni poslanici nisu dobili poklone, a ako je on dobio poklon, šta da se radi.
Dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je što prethodni govornik nije i dalje u sali, pošto je izrekao niz optužbi i neistina na tok procesa privatizacije i red je da sasluša makar odgovor, ako ništa drugo. Najpre da iskoristim ovu priliku i da kažem da nema povlašćenih ni u privatizaciji "Zastave", nikakav ekskluzivni ugovor sa firmom "Njukarko" ne postoji, svi koji žele da konkurišu i da učestvuju u privatizaciji "Zastave" su dobrodošli. Voleo bih da imamo izuzetno jaku konkurenciju za privatizaciju "Zastave", ali nažalost realnost govori da nije tako. Ovo što smo maločas čuli, a odnosi se na tok privatizacije u Srbiji i na predlaganje drugog modela, koji istina do sada nisam imao prilike da vidim, jeste klasična zamena teze. Dakle, izrečeno je da je izabrani model privatizacija u Srbiji promašaj, da se radi o rasprodaji preduzeća, da je privatizacija spora, da su cene niske, da u privatizaciji učestvuje prljav novac, da je mito i korupcija na delu i da ima niz afera. Naravno, iza ovih generalnih konstatacija nema apsolutno niti jednog primera: a gde je to gde je nastala afera; a gde je to gde je neko pokušaoili uzeo mito; a gde je to gde je firma unapred prodata i to dogovorom ministra, Agencije ili bilo koga drugog sa potencijalnim kupcem; gde je to obavljena netransparentna i nejavna privatizacija? Molim vas, gospodo, svi vi imate prilike da gledate direktne prenose aukcija, svi vi možete da date posle primedbu samo na osnovu tih prenosa da li privatizacija teče javno i transparentno, a da ne govorim o tome da ova skupština redovno i mesečno prima izveštaje o svakoj pojedinačnoj privatizaciji, zajedno sa svim potpisanim ugovorima sa tim kupcima. Prema tome, nije dobro izreći nešto što nije tačno, a za to kao alternativu ponuditi model što upravo vodi stvaranju ovih problema na osnovu kojih se kritikuje tekući model privatizacije. Ako sam dobro razumeo, nekoliko kritika rasprodaja, tu je i pranje novca, ne vodimo računa o radnicima, zatim o investicijama, centralizujemo čitav model privatizacije.Hajde da uporedimo, javnosti radi, odnos vaučerske ili besplatne podele koji se nameće, a sa druge strane tekući model privatizacije i da ih provučemo kroz prizmu ovih kritika. Rasprodaja; da li je rasprodaja kad se prodaje u javnoj utakmici ili je možda rasprodaja besplatna podela akcija koja će posle toga biti koncentrisana van berze; u Rusiji je to bilo za flašu votke, a ovde bi to bilo za flašu rakije. Drugo, pranje novca; da li može da se dešava proces pranja novca u transparentnim aukcijama i tenderima, gde su potencijalni kupci unapred poznati, imenom i prezimenom; ili se pranje novca radije ostvaruje tako što se naknadno kupuju prethodno besplatno podeljene akcije. To je model koji se sugeriše. Gde je pranje novca najviše pratilo privatizaciju? Tamo gde je bila vaučerska privatizacija, a imate niz primera. Imate primer Rusije, imate primer drugih zemalja gde je proces privatizacije obavljen tako što su besplatno podeljene akcije, a iza toga su upravo ti što su do novca došli na nelegalan način kupovali te akcije, ponavljam za flašu votke. Najposle, imamo li mi savezni zakon za sprečavanje pranja novca i saveznu komisiju? Naravno da imamo. Mogu vam reći da veoma kvalitetno radi. Ta komisija unapred, pre svakog tendera, pre svake aukcije, dobija sve podatke o svim potencijalnim kupcima, o tome ko su, jesu li vlasnici firme, sa kog računa obavljaju plaćanje, kako su i na čemu su dosadašnji biznis zasnivali i onda se ti podaci prosleđuju komisiji. Da li u privatizaciji možda učestvuju neki prethodno uključeni u tzv. privredni kriminal, a što nije iz delokruga pranja novca; možda, ne znam, o tome treba sudovi da nam kažu, i to svojim efikasnijim radom i sankcionisanjem onih protiv kojih postoji gomila podnesenih krivičnih tužbi, a svedoci smo da se na njima ništa ne radi. Očekujem, naravno, da će ta efikasna sudska procedura identifikovati te što su u prethodnom periodu krali od društvenih preduzeća, a sada se eventualno pojavljuju kao kupci, pa će biti sankcionisani upravo preko imovine, koju eventualno mogu da steknu kroz proces privatizacije. Dakle, pranje novca je obeležje vaučerske privatizacije, a ne prodaje, jer kod vaučerske privatizacije, vi ne znate ko vam koncentriše akcije, a kod prodaje i te kako znate ko su potencijalni kupci. Zatim, socijalni programi; da li je veća briga o socijalnim programima u modelu prodaje ili u modelu vaučerske privatizacije? Jedan podatak: težina socijalnih programa privatizovanih preduzeća u prošloj godini izražava se cifrom od 110 miliona evra. Dakle, 110 miliona evra iznosi vrednost preuzetih socijalnih programa uz prvoklasne bankarske garancije. Ukupna vrednost investicija je 330 miliona evra. Taj odnos je jedan prema tri; znači, jedan prema tri - socijalni programi: investicije. Ko vodi računa o socijalnim programima u vaučerskoj privatizaciji? Podelite akcije, one se posle toga prodaju jeftino, prljav novac učestvuje i na kraju ko dođe do koncentracije, nema apsolutno nikakvu obavezu u pogledu socijalnih programa. Da li je socijalno pravednija privatizacija prodaja, kada se pri tome vodi računa o radnicima što sutra treba da rade u tim preduzećima; ili vaučerska privatizacija, gde neko drugi bez ikakve kontrole obavlja koncentraciju akcija, postaje većinski vlasnik, pri tome bez ikakvih socijalnih obaveza, bez ikakvih obaveza za investiranje. Sporo ili brzo; čak kada biste se danas odlučili za model vaučerske privatizacije trebalo bi vam najmanje godinu i po dana da pripremite sistem, da bi mogle u prvom delu da se te akcije podele na sve punoletne stanovnike, a iza toga bi vam trebalo najmanje 15 godina da prebolite muke koje bi vaučerska privatizacija napravila zbog kasnije pogrešne koncentracije kapitala. Gospodo moja, mi imamo 1.000 preduzeća koja su proces privatizacije započela u prethodnom periodu, dominantnu besplatnu podelu ili prodaju sa popustom. Od tih 1.000 svega 55 je završilo proces do kraja. Znate koliko je koncentrisalo akcije iza toga? Svega dva preduzeća. Pitajte direktore u tim firmama, pitajte vlasnike, koliko treba vremena ovim preduzećima da dođe do koncentracije na način da ona bezbolno protekne za budućnost preduzeća. Šta smo mi uradili; zabranili smo vanberzansku prodaju akcija da se ne bi mešetari pojavljivali, jer to je realna opasnost za ove prethodne privatizacione procese. Toliko o brzini vaučerske privatizacije, pravednosti, socijalnoj prihvatljivosti. A kada neko kaže da mi centralizujemo proces privatizacije, tu vidite ulogu jedne države. Vlade i zemlje u tranziciji se u tome razlikuju u svojoj uspešno ili neuspešno sprovedenoj tranzicionoj politici. Država može da bude odgovorna, a može da se ponaša neodgovorno i da naizgled kaže - otvorićemo tržište i neka ono sve reguliše, podelićemo akcije. To je i te kako prihvatljivo, jer je lako složiti priču - izvolite, podelimo akcije zato što ste vi radnici zaradili, a ne interesuje nas šta će biti posle toga sa vama. Šta se onda dešava? Onda neki investicioni fondovi koncentrišu akcije i guraju preduzeća u stečaj, a neodgovorna država kaže - mi nemamo veze s tim, to je već privatna svojina, to su privatne firme, to su privatni investicioni fondovi. Šta kaže odgovorna država - ajmo da sačuvamo onoliko preduzeća koliko zavređuju da u budućnosti imaju mesta na tržištu i ajmo da im nađemo što je moguće bolje strateške partnere, privatne investitore; da nakon privatizacije pomno pratimo šta se dešava, pa ako neko ne ispunjava preuzete obaveze da ga kažnjavamo, tog kupca, da poništavamo privatizaciju; pa ako sve teče kako treba, a teče, verujte mi, onda imamo sigurno najveći deo privredne strukture transformisan na najbezbolniji način u novim sistem tržišne ekonomije. Dakle, ne radi se ovde o centralizaciji, niti država želi da upravlja ovim preduzećima, nego se radi naprotiv o odgovornom sprovođenju tranzicione politike u delu privatizacije, jer nećemo da kažemo - neka Zastava i Bor sami reše svoj problem. Da li Zastava može sama da reši svoj problem bez uplitanja države? Da li Bor može da reši sam svoj problem bez učešća države, bez subvencioniranja, bez finansiranja, restrukturiranja, finansijskog, poslovnog, bez angažovanog učešća države u traženju strateškog partnera? Ne može. To je odgovornost, to nije centralizacija.
Određujem pauzu do 15 časova i popodnevni deo sednice nastavljamo raspravom po redosledu prijava za reč. Reč ima narodni poslanik Miloš Todorović, a posle njega narodni poslanik Stevan Kesejić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da radi nastavka sednice utvrdimo da li imamo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti rad. Reč ima narodni poslanik Zeldžo Hurić, predlog po Poslovniku.
Uvažena gospođo predsedniče, dame i gospodo potpredsednici, uvažene kolege narodni poslanici, poštovani građani, za neki minut će tačno 15,48 časova, a to je ono vreme kada je tačno pre 10 godina u stanici Štrpce zaustavljen brzi voz iz Beograda, kojom je prilikom učinjen jedan zločin kada je, kao što znate, 20 putnika kidnapovano samo zato što su u svojim ličnim kartama imali imena koja nisu odgovarala tim zločincima. Dakle, nevini ljudi koji su zbog svojih imena stradali, otišli su zauvek, a da se ni dan-danas ne zna ko je to i zašto uradio. Slušajući majku jednog od otetih, zaista ne mogu a da ne prenesem da je ona znala, kako reče, svom djetetu ne bi dala nikakvo ime. Bilo bi mu ime onako kako ga je ona čitavog života zvala, jer skoro da je bila zaboravila na njegovo ime. Eto, zbog tog imena njega nema više sa njom. Kaže, nema više njegovog pogleda, njegovog osmeha, nema njegove kose u njenoj ruci. Dame i gospodo narodni poslanici, kao poslanik predlažem da ova skupština uputi apel istražnim i pravosudnim organima Republike Srbije i zajednice Srbija i Crna Gora da jednom definitivno stave ovaj slučaj kao svoj predmet i da se taj slučaj tretira onako kako zaslužuje, da ne bude, kao što je to bilo nedavno u Crnoj Gori, jedna obična farsa. Obzirom na ovu sadašnju vlast, siguran sam da će tako i biti. Zahvaljujem se, ako imam za šta i da se zahvalim.
Samo da obavestim da su predstavnici Narodne skupštine danas primili predstavnike porodica nestalih iz Štrpca i da ćemo razmotriti ovaj predlog koji je izneo narodni poslanik Zeldžo Hurić. Nastavljamo načelnu raspravu o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Miloš Todorović, poslanička grupa SSJ.
Poštovana gospođo predsednik, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, jedan u nizu predloga izmena i dopuna zakona, veoma važan zakon, sistemski, ali u isto vreme većini građana, zaposlenih radnika Srbije, potpuno stran i nerazumljiv. Svako u ovoj sali, dame i gospodo, razume značaj postupka privatizacije. U svakom slučaju, mi kao SSJ dajemo prednost privatnom kapitalu u odnosu na društveni. Međutim, nas i sve ljude u Srbiji muči sam način implementacije predloženih izmena i dopuna ovog zakona, kao i samog zakona. On mora da zabrine svakog dobronamernog čoveka koji se nalazi u ovoj skupštini. Taj je problem u ovom momentu prisutan u svakom segmentu našeg društva, mislim da će se o njemu još puno razgovarati i na njemu raditi. Poslanički klub SSJ predložio je i odgovarajuće amandmane koji su veoma svrsishodni i potrebni, a pred vama kao većinskom koalicijom u ovoj skupštini je zaista važan i veliki problem, da se ovaj zakon izglasa. Kako će se izglasati, to ćemo videti na kraju. Međutim, da li ovaj zakon prihvatljiv za većinu stanovnika i zaposlenih u našoj zemlji? U protekle dve godine imamo veoma bolna iskustva što se tiče ovog zakona. Veoma su loše zakonski rešena pitanja socijalne zaštite i socijalne sigurnosti zaposlenih ljudi. Otvara se pitanje tehničko-tehnološkog viška zaposlenih i u svakodnevnoj praksi možemo u preduzećima zaista videti da je taj problem veoma izražen i veliki. Kada smo kod samog predloga izmena i dopuna Zakona i obrazloženja člana 6. stava 2, ono doslovce glasi: "Navedena norma ima za cilj da spreči neopravdano visoke zahteve nezaposlenih u pogledu socijalnog programa, što ima za posledicu neatraktivnost preduzeća za potencijalnog kupca". Takvo obrazloženje podstiče zabrinutost kod ljudi. Kažem u najmanju ruku, jer im je socijalna sigurnost žestoko uzdrmana. Moramo shvatiti da su radnici preduzeća u privatizaciji zaista veoma zabrinuti i da im to predstavlja veliki problem. Da li predlagač izmena i dopuna Zakona o privatizaciji ima mogućnosti i načina da ovaj narastajući problem efikasno reši? To ćemo videti. Međutim, poslanički klub SSJ veoma je uzdržan u oceni postignutih rezultata i to naravno veoma opravdano. To se vidi iz prakse i možete svuda na terenu videti dosta problema vezanih za ovaj zakon. Članom 20. menja se član 61. koji u tački 4) utvrđuje da se 5% sredstava izdvaja za finansiranje i razvoj infrastrukture lokalne samouprave. Kao i u zakonu o subvencijama, Vlada i ovde ima uzdržan odnos prema lokalnoj samoupravi, a sasvim je logično da ova stopatreba da bude veća od 5%. Mi smo svojim amandmanom na Predlog izmena i dopuna Zakona dali da taj procenat bude povećan za 10%, pa da iznosi 15%, što mislimo da je sasvim realno za jedinice lokalne samouprave. Na kraju ovog kratkog izlaganja, pošto se dosta ljudi kritički osvrnulo na ovaj zakon, privatizacija i nije sporna, ona je potrebna, ali drukčija, efikasnija, prihvatljivija i sigurnija za sve zaposlene, i one koji su to bili i one koji će to biti, nadajmo se da će biti još zaposlenih itd. Međutim, osvrnuo bih se na izlaganje gospodina ministra; on je rekao da sada u preduzećima što su privatizovana i gde je ušao privatni kapital, nema nekih ranijih pojava, pa je pomenuo i piće neko, da se više ne izlazi. Pa, ta preduzeća koja su bila predmet ministrovog izlaganja i ranije su dobro radila i bila produktivna. Došlo je do neznatnog porasta plata zaposlenih u tim preduzećima. Mislim da navođenje takvog jednog primera nije bilo svrsishodno. Ako je to model kakav treba da bude u ovoj našoj zemlji, onda bi sigurno to i u radu ovog parlamenta trebalo primeniti, jer svaki dan dolazimo u situaciju da bukvalno gubimo dva sata vremena i da ne možemo da završimo posao, moramo da produžavamo radno vreme ili da ostajemo u danu u kome se ne radi. Danas smo izgulibi ovde tačno sat i 45 minuta i nadam se da to više neće biti praksa u ovom visokom domu. Zahvaljujemna pažnji.
Reč ima narodni poslanik Stevan Kesejić. Vi kao predsednik poslaničke grupe. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, da se odmah razumemo, SRS se zalaže za privatizaciju, ali je svrstavamo u hirurške intervencije koje se obavljaju pod anastezijom. Ovako naživo, pod totalnom anastezijom, ovako naživo, uz bolne rane koje izazivate građanima Srbije, kako zaposlenima, tako i nezaposlenima, ovako tumarajući i menjajući zakonske odredbe koje se tiču najvažnijih odnosa u društvu, nećemo daleko stići. Kako da stignemo daleko, kada Vlada očekuje podršku za ovaj predlog zakona od poslanika DOS-a, a od vas 176 na prste bih mogao da nabrojim one koji su bilo kada i bilo šta u životu izgradili. Evo, pozivam sve one koji su bilo kada radili u bilo kom preduzeću da dignu ruku. Ako bude dignuto više od deset ruku, skraćujem diskusiju na tri minuta. Ostaću za govornicom dovoljno dugo. Evo, da, Toma Panajotović, radi u muzeju i računa da mu je to privreda. Hajde ozbiljno da razgovaramo, pustite to, da vas ne diram u tu temu. Radio sam u rudniku i ponosim se time. (Milka Marinković: Vidi ti se.) Pa, da vidimo šta to menjate u Zakonu o privatizaciji i protiv čega smo mi? Obrazlažući promenu člana 5. predlagač zakona kaže da se ukazala potreba da precizira operativnu samostalnost Agencije za privatizaciju, a kada pročitate član zakona, saznajete da je sada Agencija ovlašćena da prodaje kapital, odnosno imovinu. Onda, gospodine ministre, a ne znam da se ne bavite utvrđivanjem šta je u skladu sa pravnim poretkom, ali trebalo je da vas saradnici obaveste da jenužno da se promeni i Zakon o agenciji. Agencija vam nije po zakonu, ona je ovlašćena da prodaje. Ne može da dobije ovlašćenje po Zakonu o privatizaciji, kada u svom izvornom zakonu nije promenjena odredba o tome šta ona sve radi, a sve što radi nema veze sa prodajom. Zato što ste prvobitno, a bili ste u pravu, planirali da onaj ko prodaje može da se nazove vlasnikom. Ovo će biti jedinstven primer da prodaje neko ko nije vlasnik. U članu 2. postoji odredba da kupac kapitala ne može da bude domaće pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom. Sada vas pitam, otkud vam ustavno pravo da takva pravna lica stavljate u neravnopravan položaj sa ostalim oblicima svojine, ako već to pravno lice ima obavezu da se privatizuje. Znači, ne može da posluje po zakonima dok se ne privatizuje. Može. Može i da kupuje. Zašto se ne bi širilo društveno preduzeće sve do momenta privatizacije. Vi mu zabranjujete da menja sporazume koji se tiču visine zarada. Verovatno ste se opekli na nekim preduzećima koja su privatizovana, i to prihvatam. Ali da mu zabranite da postane još jače, to ne razumem. To je sada samo ustupak onome ko će preduzeće da kupi. Šta ako imamo dobro preduzeće sa društvenim kapitalom, kome se ukaže prilika da kupi još neko preduzeće, pa kada ide u privatizaciju da bude još jače i da bude još bolji partner? Na član 2. dali smo vam amandman, zato što je praksa pokazala da se rupom koja postoji u zakonu privatizacija obavlja mimo naših želja. Možda je to vaša želja. Građani Srbije su zabrinuti. Predviđamo amandmanom da onaj kupac kapitala ili imovine, domaći ili strani, pravno ili fizičko lice, ako odustane od kupovine obavljene na tenderu ili javnoj aukciji ili ne ispunjava obaveze iz ugovora o prodaji, onda više nikada ne može da se pojavi na tenderu ili na aukciji. Svedoci smo da neko licitira do basloslovne cifre, rastera sve ostale kupce i pojavi se kroz 15 dana u vidu svastike, tetke, brata, kupi po veoma niskoj ceni istu imovinu i propadne mu samo onaj deo koji je uložio kada je licitirao. Dalje, zašto član 3? Da li ste nam obrazlagali, gospodine ministre, kada smo pre dve godine imali ovaj predlog zakona pred sobom, da je četiri godine rok u kome mora da se izvrši privatizacija. Imali smo čak i bonuse za preduzeća koja to izvrše brže. Sada odjednom, od ovog dana produžavate za još četiri godine. To vam je kao kad smo odlagali popis stanovništva, pa može još za dve godine, pa još za dve, pa kada smo odlagali da promet pređe iz Službe platnog prometa u banke, pa odložili za godinu, pa još za godinu. Dokle ćemo mi da budemozemlja u tranziciji i da za sve ove nevolje koje nam je DOS doneo uvek imate opravdanje - mi smo u tranziciji, nije završena privatizacija. Pa, kada znaju ljudi da će biti ovakvih izmena i dopuna zakona, vi privatizaciju nikada nećete ni da završite. Odnosno, produžavate rokove dok svi vaši prijatelji ne učestvuju na svim tenderima i aukcijama koje su im interesanatne i dok sve što je za njih zanimljivone ode kod njih, a onda će biti - u roku od šest meseci sva ostala privatizacija mora da se završi. Poznajući vas, većinu od vas, ubeđen sam da je to jedini razlog. I naravno, kada menjate član 1. pa kažete da agencija prodaje, onda morate da menjate i član 41, pa će sada agencija i kupac da sklapaju ugovor o prodaji. Čak ste se ovde usudili da kažete kod državnog kapitala: "U subjektima privatizacije sa većinskim državnim kapitalom zaposleni stiču pravo na akcije bez naknade." Hoćemo li da privatizujemo Narodnu skupštinu Republike Srbije, hoćemo li zgrade MUP-a da privatizujemo, hoćemo li državnu imovinu da privatizujemo na osnovu Zakonao privatizaciji i da zaposleni koji se tog časa tu nalaze stiču pravo na akcije bez naknade? Jeste, da rasteramo sadašnje milicajce, dovedemo nove, ove što im sada izdajete legitimacije i uniforme, kupite saulice, pa da im odmah damo i akcije bez naknade. Član 13. to je taj državni kapital, nisam znao da ide po tom redu. Zašto ste članom 15. ukinuli sve one beneficije, predviđene osnovnim zakonom za zaposlene, koji brzo izvrše privatizaciju, zašto vam sada nije u interesu da stimulišete brzu privatizaciju preduzeća, tako što će u zavisnosti od roka u kome se privatizacija izvrši radnici imati pravo na različite iznose za godine staža u subjektu privatizacije. Nekada je to bilo 200 evra, 150 evra, 75 evra, a sada ste sve sveli na 200 evra; zašto vam sada nije u interesu da neko za godinu dana završi privatizaciju, nego u ovom roku od četiri godine; vama je svejedno hoće li to biti u prvoj godini, u drugoj, trećoj ili četvrtoj. Ili, hoćete li da odgovarate ako ono rešenje nije bilo dobro. Jedno od ta dva rešenja nije bilo dobro: ono u kome su radnici različito stimulisani, u zavisnosti od toga kada se izvrši privatizacija (hoću i drugi termin da iskoristim) ili ne valja ovo sada kada će biti podjednako stimulisani, bez obzira na to da li će još tri godine subjekt privatizacije da ostane u društvenom vlasništvu. Obrazloženje je bilo izuzetno šturo i nije moglo da nam posluži kao osnov za diskusiju o ovom zakonu. U članu 20. stav 1. tačka 2) ima toliko nejasan drugi stav da, ako ne prihvatite naš amandman, neće se znati koji procenat sredstava se izdvaja za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji AP Vojvodine. Ako važi tačka 2) i ako kažete da se 50% sredstava izdvaja za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji Republike Srbije, usudio sam se da razumem da vam je želja, ako se subjekat nalazi na teritoriji Vojvodine, da će tih 50% biti podeljeno, ali čitajući ovu odredbu ispada da svih 50% prelazi Vojvodini. Pa ne može ni tako. Koncesije su palezato što su neki to hteli, pa im Vlada nije dala. Zato što procenat nije isti, kažete, ako je subjekt na teritoriji Vojvodine ili na ovom delu koji nije Vojvodina. Hajde da razumem to, ali ispada, čitajući drugi stav tačke 2), da će 50% sredstava otići Vojvodini, a to su ukupna sredstva koja idu državi. Znači, nema više Srbiji ništa, sve ide Vojvodini. E, pa nećemo da glasamo za to, izvinite, nemojte da se ljutite. Ko još to bude prihvatio u ovoj skupštini, taj neka odmah potpiše i ustav Vojvodine, koji se trenutno piše, odmah, istovremeno. Šta dobijamo ovim zakonom, gospodine ministre, i šta smo dobili sprovođenjem dosadašnjeg Zakona o privatizaciji? Mi smo juče slušali, bili prinuđeni, primorani da slušamo polusatnu vakelu gospodina ministra, van teme dnevnog reda. Nije se usudila uopšte gospođa predsednik Skupštine da ga opomene, a sasvim je jasno da govornik može da govori samo o temi koja je na dnevnom redu. Nama je ministar govorio o restituciji. Je li ona predmet ovog predloga zakona - nije. O tome kako ćete vi da obeštetite bivše vlasnik regulisali ste osnovnim zakonom i to niste menjali Predlogom zakona, a bili smo prinuđeni pola sata da slušamo teoretska razmatranja o tome da li treba ili ne treba. Usuđujem se da kažem ekonomska razmatranja, a tu se radi o čisto pravnim pitanjima. Kako ćete da obrazložite da posle 50 godina nekome vraćate imovinu i kako ćete mi obrazložiti da ćete Nemcima da vratite imovinu u Vojvodini, i agama i begovima u Srbiji, zaista me interesuje kako ćete to izvesti, pri ovakvoj sirotinji? Koliko vam budžeta treba da to izvršite, ako ne budu zadovoljni procentom koji od privatizacije ostaje isključivo za to, a protiv toga sam bio i kada ste doneli Zakon o privatizaciji. Sada se nakupilo 100 i nešto miliona evra, podelite to sirotinji, podelite za dečije dodatke, za razne socijalne naknade. Nema vlasnika preduzeća koje nije u njegovim rukama 50 godina, pa to i vi ministreznate, izbačene su parne mašine iz tih preduzeća odonda, ako ništa drugo. A ne to - pravda se da imaju gubitke, pa će da natovarimo naslednicima bivših vlasnika gubitke na leđa. Auh, pa ne bi oni tražili tu imovinu da "Branko Krsmanović" ima gubitke koji njemu nešto, kao, pa mnogo znače. Razmislite malo, ministre, iako ste vi jednu granu svoje delatnosti potpuno zapostavili. Podsećam vas da ste vi ministar privrede i privatizacije, potpuno ste se posvetili privatizaciji i u tome privilegovanim kupcima. To je očigledno, o tome i ove novine koje se ne usuđuju da govore protiv vas, već bruje. Uzalud se upinjete da razne komisije dokazuju kako sve radite po zakonu. Očigledno je da ne radite po zakonu i očigledno je, gospodine ministre, da su se mnogi upleli u ove naše afere. Šećerane su omče oko vrata, mislim Vladi Republike Srbije, a ne bilo kom ministru pojedinačno. Vi vrlo dobro znate šta znače procenjivati šećeranu pre dve ili tri godine, kada su cene bile limitirane, kada su pojedinci iz političkog vrha terali direktore šećerana da dele šećer besplatno u kampanji; ili procenjivati šećeranu sada, kada ima tržišnu cenu i kada sve posluju pozitivno. I kad neko kupi šećeranu za nekoliko evra, i kad ima obavezu da uloži možda 5 miliona evra, a u njoj ima zaliha u vrednosti od 20 ili 30 miliona evra, postavlja sepitanje ko tu krade i od koga krade. Što se tiče našeg stava prema privatizaciji, zaista mi je žao što već tri zakonska projekta o privatizaciji društvene imovine, uz svu želju srpskih radikala da za čestitu, brzu, efikasnu privatizaciju glasamo, nikako ne mogu da dobiju naš glas u Narodnoj skupštini Republike Srbije. I, sada se žalite na pojedine direktore. To je bio oduvek problem sa direktorima društvenih preduzeća. Oni su bili izvor moći. U njihovim rukama je bio novac. Oni su odlučivali ko će da radi, ko neće. Pojedinim zakonima im je dato neograničeno pravo u ruke, sad nisu morali da uđu u postupak privatizacije. A vi sad kažete da oštete subjekt privatizacije ogromnim platama u poslednjih nekoliko meseci ili na neki drugi način. Odlaze firme skoro besplatno, pa se onda ustanovi da imaju kuću na Dedinju, da imaju lokal u Knez Mihailovoj ulici i da je to u stvari bio razlog da se neki subjekt privatizuje. Prete telefonom ljudima koji žele da učestvuju na tenderima i na aukcijama, otvoreno, ljudi čija se imena pominju u novinama, koji pripadaju mafiji, a vezuju ih za Vladu Srbije. Zato vam učestvuju samo privilegovani, samo prijatelji i zato učestvuju samo oni koji će dati vrlo malo para. Čitam u stranoj štampi da se ministar industrije Nemačke ili neke pokrajine Nemačke žali i sprema da napiše krivičnu prijavu protiv Zorana Đinđića jer ga je obmanuo oko privatizacije Sartida. Ko napiše protiv Đinđića, on prvo mora protiv Vlahovića, jer sve Đinđićeve poteze određuje Aleksandar Vlahović. Ministre, imali ste priliku da ostanete upamćeni kao ministar koji je pokrenuo srpsku privredu, oslobodio nas balasta društvene svojine. Tu priliku, uz obilje reči kojima se služite kada nam ovde izlažete i objašnjavate svoje greške, niste iskoristili. Institut je jedno, a život i vođenje države Srbije je nešto sasvim drugo.
Za reč se javio ministar, gospodin Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zbog javnosti moram da napravim jedan vrlo kratak komentar. Prvo, nekoliko puta je pitano [[aplauz - zahvaljujem na ovom aplauzu]] najpre zašto se produžava rok od godinu i po dana i da li mi na ovaj način zapravo želimo da produžimo rok za realizaciju privatizacije društvene svojine. Društvena svojina će biti privatizovana do sredine 2005. godine, kako je zakonom i predviđeno. Konstatujemo da će se kao posledica restrukturiranja velikih državnih sistema, Elektroprivrede, Železničko-transportnog preduzeća i sličnih drugih državnih sistema, pojaviti supsidijarna preduzeća, posebne pravne celine - zbog toga što ovi sistemi najpre moraju da se restrukturiraju, zatim iza toga da se izgradi regulativni okvir, pa tek onda privatizacija -što neće biti obuhvaćene privatizacijom do sredine 2005. godine. Agencija i Ministarstvo ne žele da upravljaju tim preduzećima pre nego što ona budu privatizovana i smatramo da treba da postoji potpuna sloboda, potpuna autonomija u donošenju poslovnih odluka preduzeća i da je, između ostalog, zbog toga racionalno ostaviti ovaj rok; dakle rok gospodo nije namenjen prvenstveno za postojeća društvena preduzeća, pošto će ona kroz privatizaciju ili kroz stečajnu proceduru biti privatizovana; a napominjem još jednom, u aprilu mesecu pred vama će bitiisto tako važan zakonski dokument, a to je zakon o stečaju koji treba da direktno utiče na brže restrukturiranje srpske privrede. U srpskoj privatizaciji nema privilegovanih kupaca. Da nema privilegovanih kupaca u aukcijskoj privatizaciji to možete i sami da se uverite, jer možete nesmetano, kao i čitava javnost da prisustvujete javnim aukcijama. Dakle, nisu skrivene aukcije. Dešavaju se pred očima kamera i tu, jednostavno, svako onaj ko ima elementarno znanje iz ekonomije zna da privilegovanih kupaca nema. U tenderskoj privatizaciji takođe nama privilegovanih kupaca. Gospodo, svi dosadašnji tenderi su pod a) objavljivani u domaćoj dnevnoj štampi, na sajtu Ministarstva za privredu i privatizaciju Republike Srbije, Agencije za privatizaciju i isto tako u inostranoj štampi, tamo gde se ovakve transakcije objavljuju, štampi koju čitaju poslovni krugovi. Isto je, dame i gospodo narodni poslanici, slučaj i sa privatizacijom šećerana. Niko nikada nije ni jednog kupca koji je eventualno hteo da se prijavi u procesu privatizacije šećerana sprečavao da izađe sa svojom ponudom. Rok za prikupljanje ponuda je važio za sve. Rok za otkup tenderske dokumentacije javno je objavljen i važio je za sve. To što se pojavio jedan kupac, ne samo kod šećerana (nego gospodine, Senta je prodata u stečajnom postupku i nema veze sa privatizacijom), to je rezultat poslovnih performansi ovih preduzeća i to je jednostavno činjenično stanje. Šta je to od tog, kako vi kažete, nacionalnog blaga, od te ogromne društvene vrednosti ostalo za privatizaciju? Procena vrednosti i pominjanje instituta procene vrednosti je na moju veliku žalost i dalje nerazumevanje koncepta privatizacije. Mi smo se opredelili za tržišnu vrednost, da se kupci međusobno nadmeću, da dostavljaju međusobne ponude i da najbolja pobeđuje. Što se tiče tri šećerane koje su otišle, kako se ovde kaže, za tri evra, pa to jednostavno nije tačno. Vi vrlo dobro znate da je za svaku od tih šećerana preuzeta obaveza da se finansira socijalni program u iznosu između dva i dva i po miliona evra po jednoj šećerani. Zatim obaveza za investicije, ne obećanje kako neko jutros reče, Lafarž je davao pre dve ili tri godine pare za dokapitalizaciju u cementari ali bez ikakve garancije, već garancija da se investira između pet i sedam miliona u tehničko-tehnološko poboljšanje i preuzeti su dugovi koji su između dva i 13 miliona evra pojedinačno kod ovih šećerana. Sve te šećerane su do sada radile sa gubitkom. Sve tri šećerane, ako ne verujete meni idite tamo i pitajte zaposlene, pitajte menadžment, imaju najmanje 50% viška zaposlenih radnika. Ovim programom ti radnici, koji bi zbog neprofitabilnog poslovanja otišli na ulicu, ostali su da rade i zaštićeni su narednih pet godina. E, to je cena. To se takođe plaća. Mi smo rekli miks tri kriterijuma - socijalni program, investicioni program i cena, i to upravo ovim redom - investicije, socijalni program, pa tek onda cena, ali sve javno i transparentno. Prema tome, nema povlašćenih kupaca i još jedno - nema posle privatizacije otkrivanja naknadne imovine. Znate šta ima? Otkrivanje naknadnih dugova, koje nismo u knjigama mogli da prepoznamo, jer u knjigama nisu ni bili, nego su ti ugovori stajali u fiokama direktora i menadžmenta društvenih preduzeća, pa naknadno isplivavaju. Najbolje se zna kada se privatizuje neko preduzeće, onda svi znani i neznani poveriocu jurnu na novog vlasnika ne bi li bili obeštećeni za sve ono što su iz prošlosti potraživali od društvenih preduzeća. Hvala.
Zahvaljujem ministru. Drugo javljanje, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS-a, narodni poslanik Jovan Todorović.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dozvolite mi da u narednih 10 minuta iznesem nekoliko načelnih, a pre svega principijelnih stavova poslaničke grupe SPS povodom predloga izmena i dopuna Zakona o privatizaciji. Najpre, dozvolite mi da se sa nekoliko rečenica osvrnem i na jučerašnje i na današnje izlaganje ministra o tome kakav je tok dosadašnje privatizacije u proteklih godinu i po dana. Puno se o tome govori u sredstvima informisanja, putem televizije, ovde u ovim prilikama kada se sa skupštinske govornice nama obraća ministar ili neko iz Vlade, i govori se o tome da su rezultati privatizacije izuzetno dobri, čak i da su iznad očekivanih u odnosu na ono što je Vlada planirala za 2002. godinu i naročito početak privatizacije u 2003. godini.
Molim da saslušamo kolegu poslanika.
Gospodin ministar je rekao da smo po osnovu privatizacije ostvarili preko 300 miliona evra u republički budžet, to verovatno nije sporna činjenica. Rekao je takođe da smo po osnovu investicija od strane kupaca privatizovanih preduzeća ostvarili u protekloj 2002. godini oko 330 miliona evra. Bilo bi jako interesantno da nam ministar u sledećem javljanju kaže koliko je od tih investicija, na koje su se kupci preduzeća obavezali, realizovano u toku 2002. godine? Imam realnu sumnju da ne možemo govoriti o iznosu koji je verovatno otprilike oko jedne petine od tih sredstava na koje su se investitori, odnosno kupci preduzeća obavezali u postupku privatizacije, jer da jeste realizovan čitav iznos od 330 miliona, pošto smo svi skloni da računamo u markama, onda bi mogli da konstatujemo da je u našu privredu po osnovu direktnih investicija u 2002. godini, samo po osnovu privatizacije uloženo oko 660 miliona maraka i to bi se neizostavno moralo odraziti na ukupan rast proizvodnje u toku 2002. godine. Nažalost, svi parametri koji govore o rastu proizvodnje, nisu tako optimistički, nisu obojeni i nisu tako dobri kako bi se iz ovog podatka moglo zaključiti. Drugo, ima u ovom zakonu nešto što se na prvi pogled čini kao tehnički problem koji se ovim izmenama rešava, ali ako se ozbiljno upustite u analizu predloženih zakonskih rešenja, onda ćete videti da se ne radi samo o tehničkim problemima, nego i o suštinskim. Naravno da postoje neke stvari sa kojima se i poslanička grupa SPS slaže; na primer, to je odredba zakona o tome da se ukida tzv. stimulacija na pravo kupovine, tako da ostaje 30% besplatnih akcija za zaposlene u tim preduzećima. Sada podsećam i vas i gospodina ministra, upravo smo mi poslanici SPS sa ove govornice, kada je donesen zakon sredinom 2001. godine, upozorili na to da ne možemo kažnjavati radnike u preduzećima koja se privatizuju u drugoj, trećoj ili četvrtoj godini privatizacije. Dobro je da je to konačno neko shvatio. Drugo rešenje koje je takođe, ali samo delimično, prihvatljivo za SPS, to je odrednica po kojoj se na neki način usmeravaju sredstva ostvarena po osnovu privatizacije, sa prevashodnom namenom da se koriste za restrukturiranje preduzeća i za razvoj Republike Srbije. To bi bilo u redu da nije reč samo o 50% tih sredstava, iako mi principijelno mislimo da osim onih 10% sredstava za PIO fond i onih 5% koja su namenjena lokalnoj samoupravi, sva sredstva po osnovu privatizacije moraju biti upravo namenjena razvoju, odnosno pokretanju privrede. U vezi sa tim podsećam na podatak koji nam je ministar juče ovde u izlaganju rekao, a to je da smo mi faktički, kada saberemo sve stavke iz budžeta u 2003. godini, po njegovom mišljenju, uložili više sredstava u privredu nego što je ostvareno po osnovu privatizacije. Onda imamo jednu nelogičnu situaciju da mi zapravo sada ovim rešenjem, ako je istina to o čemu je govorio ministar, smanjujemo sredstva po osnovu privatizacije namenjena za razvoj privrede. Treće što je važno za socijaliste, da napomenemo i vama ovde, a i građanima širom Srbije, ne postoji socijalista koji je protiv privatizacije, ali će vam svaki reći da privatizacija mora biti pre svega zasnovana na konsenzusu koji se mora ostvariti po pitanju privatizacije između budućih vlasnika, Vlade, sindikata, zaposlenih, menadžmenta, odnosno poslovodstva. Ako nema konsenzusa na toj temi, onda nema uspešne privatizacije i uvek ćemo moći da sumnjamo u to da li smo nešto dobro uradili, kako bi u nekoj drugoj prilici itd. Nažalost, rešenja koja danas imamo ovde, i to pred ovim parlamentom, ne idu u tom pravcu, nego zapravo idu u pravcu da se i neka ranije stečena prava radnika po osnovu prvobitnog teksta Zakona o privatizaciji smanjuju. Postoji, prosto bih tako rekao, jedan iracionalni strah od toga da će se neko veće pravo dati radnicima u preduzećima, počev od toga da dobiju do 30% akcija ili da eventualno mogu kao predstavnici sindikata učestvovati u komisijama za aukciju; ili, molim vas, gle čuda, subjekt privatizacije čak ne može po ovim predloženim izmenama ni da stavi primedbu na zakonitost postupka privatizacije. Dakle, prodajete jedan subjekt privatizacije, svi učesnici na aukciji imaju pravo da eventualno stave primedbu, samo onaj ko je predmet prodaje nema to pravo, odnosno nema pravo da stavi nikakvu primedbu i to se pravo ovde uskraćuje. Bilo bi, takođe, interesantno da čujemo zašto toliki strah od radničkog akcionarstva. Kolega Slobodan Tomović je juče o tome govorio, pa čak se i u Americi to neguje. Mi ovde pokušavamo da na sve moguće načine sprečimo da radnici dođu čak i do 30% kapitala u svojim preduzećima. Reći ćete da nije tačno. Sada ću, recimo, da pitam gospodina ministra, koji ne sluša ovo, ali moraće da razume o čemu se ovde radi, tehnički problem je kada mi 400 maraka pretvorimo u 200 evra, ali šta se dešava sa revalorizacijom kapitala od polovine 2001. godine do današnjeg dana, odnosno za 20 meseci posle. Vi imate ovakvu situaciju, društveni kapital u preduzećima se revalorizuje najmanje za rast cena u 2001. godini za šeste meseci, u 2002. godini za najmanje 14,5% i u 2003. godini za rast inflacije. To je, po mom skromnom računu, oko 30%. Kada imate fiksni kurs marke ili evra, vi zapravo imate objektivno smanjeno učešće radnika u visini kapitala do kojeg će doći besplatnom podelom akcija. Sa druge strane, imate takve barijere u zakonu koje jednostavno u životu, u praksi onemogućuju radnike da dođu do tih 30% kapitala, a pogotovu u onim slučajevima kada se desi da ostvarimo višu cenu putem aukcijske prodaje i tako se opet smanji relativno učešće radnika u ukupnom kapitalu. Dakle, to je za mene jedan otvoren problem koji se mora, ako ne tehnički, onda bar suštinski posmatrati sa stanovišta sprovođenja postupka. Molim vas, kako je moguće da preduzeće koje se privatizuje ne može da bude potpisnik ugovora o tome da ga neko kupuje. Agencija se postavlja u ulogu onoga ko je de fakto vlasnik preduzeća, a nijedan dokument, niti Ustav, niti Zakon o privatizaciji, niti neki drugi zakoni ne daju to za pravo Agenciji. U akcionarskim društvima, koja imaju društveni kapital u svojoj strukturi, postoje predstavnici tog društvenog kapitala, neko mora da ga predstavlja, neko mora da bude potpisnik ugovora između preduzeća, kupca i Agencije. Ne sporim ulogu Agencije kao onoga ko treba da obavi servis agencije, ali sporim ulogu da neograničeno raspolaže društvenim kapitalom u svim subjektima privatizacije bez uticaja tog subjekta privatizacije. Ako se pod subjektom privatizacije samo podrazumeva direktor preduzeća, onda je to jedna velika iluzija, jer subjekt privatizacije zapravo treba da čine radnici sa 30% akcija dobijenih bez naknade. Dakle, to su ortaci nekom budućem kupcu sa kojim treba da i dalje razvijaju svoje preduzeće, da žive i rade sa svim problemima koji iz te delatnosti proističu. Naravno, vreme ističe. Govoriću o tome kada budemo imali naše amandmane, ali molim vas, gospodine ministre, nemojte da budete toliko tvrdokorni i da baš ništa što bi u ovom momentu išlo u korist radnika, a da ne remeti koncepciju zakona, ne prihvatate. Ne razumem taj pristup da se sve baš odbija što bi moglo na neki način ličiti na to da nailazimo na razumevanje za nekakva prava radnika u tim preduzećima, koja su de fakto i prethodnim zakonom i tim procentom obavezne prodaje 70% kapitala derogirana i znatno smanjena.
Reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Narodni socijalisti.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, da nastavimo ovu priču o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji i moramo iskomentarisati neke tvrdnje ministra, na koje mi gospođa Čomić nije dozvolila danas da mu repliciram, bez obzira što sam imao pravo. Zato, kada pomene prethodnog govornika i kaže da taj govornik nije izneo ispravne činjenice, onda ćemo ovako kazati: ministre, kada budete doveli jednog što je u Beočinu dobio 30.000 evra, glasaću za svaki vaš zakon, ali pošto nema ni jednog koji je dobio 30.000 evra, onda ne mogu glasati za ovaj vaš zakon ili bilo kakav drugi, zato što jeste činjenica da su se dobijale otpremnine od desetak do tridesetak hiljada maraka, što je jako različito od evra. Zavisi od godina staža provedenih u Beočinskoj fabrici cementa i to su činjenice. Isto tako, to dobrovoljno odlaženje je otprilike izgledalo da vam iz rukovodeće strukture ovako kažu - uzmi ove pare pa idi, inače ideš svakako, ali para nema. Da objasnim tu silnu otpremninu. Po ugovoru pet godina nema tehnološkog viška. Pola godine su plaćali radnike Beočinske fabrike, isplatili sa trogodišnjom platom, ušparali godinu i po dana plate i oterali radnike sa posla. Svi radnici zajedno su nosili tu beočinsku najbolju platu u državi zadnjih 15 godina i sada je 1.000 manje radnika. Za filter, gospodine ministre, sada ću vam pročitati to što ste tražili. Vi ste rekli danas da je i prethodna garnitura mogla da uloži, a istina je takva i možete i vi da dođete, kao što ste rekli kolegi da može da ode tamo da pogleda, ako ne veruje, u šećeranu, zovem vas u Beočin. Ekološka situacija u Beočinu nije bila nikada gora nego što je u zadnjih godinu dana od kada je Lafarž tamo, zato što nikada u Beočinu, sem antracita i gasa, nije bilo drugog goriva. Sada je neki petrol iz Mađarske, a u Beočinu je magla svaki dan. Slučajno tamo živim svih ovih 50 godina i jako dobro znam o čemu pričam, a vi izvolite i dođite da se uverite sami. U jednom amandmanu, koji praktično čini sastavni deo zakona, jer ste ga vi između ostalog prihvatili, kaže ovako: "Sredstva za ispunjenje punovažne i dospele obaveze koja nastane za kupca kapitala, odnosno imovine po osnovu zagađivanja životne sredine i štete nanete životnoj sredini, ako je uzrok obaveze nastao pre zaključenja ugovora o prodaji kapitala, odnosno imovine obezbeđuje se u budžetu Republike Srbije". Zašto se obezbeđuje? Kupac preuzima sva prava i obaveze proistekle iz kupovine, pa bilo mu je gledati da li je to nastalo ili nije, ali bože moj zašto bismo mi nekog Hansa, Džordža, Pjera ili nekog domaćeg lopova opterećivali čak i sa time, pa će i tu ekološku zagađenost ministre da plati budžet, jer ste vi tako prihvatili na tom odboru. O čemu vi pričate ovde, da je neko pre mogao da uvede ekologiju tamo, kada sada prihvatate da se iz republičkog budžeta ta ekologija dovede na nekakav nivo. Neko je kupio tu fabriku. Čitao sam, kada je bio zakon ovde, pismo gospođe Jorgovanke Tabaković gospodinu Deklerku i niste se posle vatali torbe da obrazložite kako je puna torba dokumenata i da je cementara bila ispravna. To je bilo pre godinu i po dana. Zatim, o adekvatnom nagrađivanju radnika; znate, ministre, kada se u firmi prepolovi radna snaga, a plata ne poraste 10%, onda se kaže da su sve ostale pare otišle onome. Ne zameram ovima iz Lafarža. Oni su došli da uzmu što je moguće veći profit i to je sasvim O Kay, samo što je vlast u Srbiji dozvolila da oni za tepsiju ribe uzmu takav profit da za godinu dana povrate uloženi novac, zato što je to jako činjenica. Tu su me neki prozvali i da razjasnim jednu nedoumicu od pre podne. Žao mi je što jedan gospodin nije tu, ali šta mogu. Svako ima obavezu da bude tu. Pre podne sam rekao - prijatelj Čeda, pa su mi onda neki zamerili, kažu - kako ti je Čeda prijatelj, pa to vezuju za neke druge stvari. Da se razumemo, sve vas koji sedite ovde smatram prijateljima, a to što različito mislimo je drugo. Jedino ne smatram prijateljem ovde u ovoj skupštini od poslanika gospodina Kasu i one koji bi od severnobačkih opština da naprave južnu Mađarsku. Takvi ne mogu da mi budu prijatelji ni po jednoj osnovi, a vi ostali možete, a možemo da se razlikujemo u mišljenju i da se ovde nadmećemo ili ne nadmećemo. Niko nije protiv privatizacije, samo protiv pljačke. Ta prodaja gde se jedino onaj što prodaje ništa ne pita i ništa ne potpisuje, o čemu mi pričamo. O društvenom kapitalu. Šta je on, pao sa neba možda. Radnici Beočinske fabrike cementa 60-te godine napravili su prvu rotacionu peć na suvi postupak, sa svoje grbače, a izradili su je Danci. Nije nikakva država donela pare i dala im da oni naprave fabriku. Dogodilo se isto 1967, pa se 1973. godine dogodio kredit od 125 miliona dolara, koji su ti isti radnici otplatili, da se napravi ovaj najveći deo kapaciteta Beočinske fabrike cementa od 75%. (Milka Marinković: Ne lupaj.) Hoću da lupam Milka, samo ti slušaj. Prema tome, isključiti onoga koji je to napravio zarad nekog imaginarnog društvenog kapitala, o čemu mi to pričamo i ko tu kome hoće da proda rog za sveću. Te investicije kojima ćemo kao naglo da nabujamo i da uznapredujemo ne postoje. Dođite da mi pokažete u Beočinu, da me uzmete za ruku, da me odvedete gde je to investirano, pa ću odavde javno da se izvinim. Nije ni jedan franak, ni dolar, ni neka druga valuta doneta spolja. To su pare. Znači, dali smo im fabriku za badava, otpustili su pola radnika i onda sa tim profitom će kao da ulože. To smo mogli i mi sami sebi da radimo. Nošenje šlemova; u Beočinu su se šlemovi nosili dok je ministar puzao po prašini i to je tamo bilo jako normalno. Prema tome, da pričamo kako su sada došli neki Džordžovi, Pjerovi i Hansovi da nas uče poslu, manimo se toga. Prihod koji bi trebalo da dobije lokalna samouprava ne postoji zato što ministar Đelić nije izašao da objasni zašto nema poreza na prenos apsolutnih prava. U kojoj Francuskoj je Lafarž mogao da kupi fabriku i da ne plati porez? Zašto bi kod nas kupio fabriku i ne platio porez? Zato što u katastru u Beočinu, i to ministar može da dođe da vidi, pošto je slao da se ide u šećerane i ja ga zovem u Beočin da dođe, da vidi da je to tamo u katastru uknjiženo. Jel/ to možda Lafaržu prodata neka imaginacija, on kao nije vlasnik toga, kao to puj pike ne važi, tih 70% ništa ne znači. O čemu vi hoćete da pričate ovde? Ili, davati sva ovlašćenja Agenciji u kojoj, bar kad sam ja bio, pre nepunih godinu dana, sede uglavnom golobrada deca. Oni se ne briju ne zato što su ćosavi na mamu, već zato što još nisu dorasli do godina kad se ljudi obično briju. Njima je dato u ruke i oni će da ugovaraju sa belosvetskim prevarantima poštenu prodaju. Ko tu kome farba oblake? O čemu vi hoćete da pričate kod ove privatizacije? [[Dobacivanje iz sale.]] Ne razumeš, prijatelju. Dođi u Beočin i videćeš sam. Ministar zove u šećeranu, a ja zovem u Beočin svakog od vas ko ne veruje u ovo što se priča. Jako ćete se lako uveriti da je to tako. Kad budemo došli da pričamo o amandmanima, onda će verovatno ministar ili njegovi iz ekipe probati da objasne ko je ukrao Beočinu 170 miliona dinara, ali tih 170 miliona dinara mora početi da preračunava sa pripadajućom kamatom, jer je skoro godinu dana kako te pare nisu došle u Beočin.
Reč ima narodni poslanik Stevan Kesejić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministar Vlahović je u svojim tiradama ova dva dana govorio, a uopšte ga ništa razumeo nisam, jer on uopšte nije razgovarao o privredi. Jednostavno, on je govorio afirmativno o zakonu koji on ovde prezentira narodnim poslanicima i građanima Srbije, kao da smo mi maloumni pa ne razumemo ništa o privredi i ne znamo šta je to privatizacija. Ne znamo, doduše, ovaj koncept privatizacije koji on nama nudi. Dakle, ministar Vlahović govori o tome da se zna kupac, da se na tenderu obavezno mogu informisati privredni subjekti, odnosno subjekti privatizacije, informisati i o ceni i o imenu tog kupca. Međutim, mogu da demantujem ministra. Upravo sam zbog toga i hteo da govorim o ovom zakonu, u tom kontekstu. Sve ono što je on navodio ovde nije tačno. Nije tačno, posedujem argumentaciju od firmi koje je ovde on spominjao. On nas poziva da dođemo u šećerane, da vidimo kako je tamo. U šećerani je ministar Vlahović napravio čitav haos, pa je tužen Upravnom sudu od strane fabrike šećera Crvenka, pa preko ministra Dragana Veselinova, protiv koga je podneta i krivična prijava zbog falsifikata koji je načinio i prezentovao radnicima i tenderskoj komisiji, čiji je on predsednik. Naime, u toj tenderskoj komisiji je takođe i čovek koji nije ni po važećem zakonu, ni po ovom u kojem vi sad vršite izmenu, mogao da bude član pregovora u ovom postupku.
Molim vas da se vratite na temu dnevnog reda.
Upravo govorim o temi.
Nije slobodna tema privatizacija, pa vi sad pričate neki pojedinačan primer koji vama pada na pamet. Upozorila sam vas da se držite teme dnevnog reda.
Veoma duhovito. Gospođo predsedniče, nemojte vi da se mešate u moj posao. Vi ste pravnik i u vaša se prava ne mogu mešati, jer nisam pravnik, ali privrednik jesam i to odlično poznajem. Prema tome, nemojte da me ometate u mom radu, jer zaista dobro znam šta je privreda i šta je privatizacija, za razliku od mnogih ovde. Dakle, govorim o tome da se u Zakonu o privatizaciji govori da subjekti privatizacije ne mogu biti oni koji su vlasnici subjekta privatizacije. U ovom slučaju, ministar je lično postavio u tendersku komisiju čoveka koji ima 69 deonica u crvenačkoj fabrici. Bio je u tenderskoj komisiji. Zašto? Zato što je jedan od 80 članova skupštine bio za taj koncept privatizacije, a svi ostali radnici su bili protiv. Naravno, na osnovu toga su radnici fabrike Crvenka osporili taj princip privatizacije, što se vidi da je ona i obnovljena. Ne bih se zadržavao na ovome, kako ste vi rekli, problemu koji nije po vama predmet ove rasprave, ali moram da kažem da koncept privatizacije omogućava manipulacije koje se obilato koriste, pre svega to čine političke stranke od kojih zavisi opstanak Vlade, odakle dolaze glasovi koji treba da podrže Vladu Zorana Đinđića. Tako novi jurišnici iz Lige socijaldemokratije Vojvodine Nenada Čanka i gospodina Pomoriškog, bivšeg narodnog poslanika, među onih 310 poslanika. Dragan R. Kosanović je privatizovao firmu DPP "Čonoplja" i na taj način olakšao firmu za preko 600 ...
Drugi put vas upozoravam, gospodine Kesejiću. Znamo da imate slabo srce, imali smo problem jednom sa vama, molim vas da se držite teme dnevnog reda i da poštujete Poslovnik.
Apsolutno se držim dnevnog reda. Zar vama smeta istina? Zbog čega vi ometate mene u radu? Govorim o tome da je ministar Vlahović ovde govorio o transparentnosti, govorio je o poštenju, a sada argumentujem da je ministar Vlahović ovde lagao. Ministra Vlahovića niste upozoravali na to da se udaljava od teme, a hvatajući beleške iz njegovog govora, upravo sam odgovorio na neistinite navode koje je ovde pred narodnim poslanicima i pred narodom izneo. Prema tome, i u pojedinostima ću govoriti, jer nisam stigao sve da kažem zbog toga što ste me prekidali.
Povreda Poslovnika. Izvolite.
Moram da vas upozorim, gospođo Mićić, da ste povredili Poslovnik kad je predhotnik, Stevan Kesejić, bio za govornicom. Iznosili ste detalje iz njegovog privatnog života, što vam je zabranjeno Poslovnikom. Imam mnogo toga da prigovorim i vašem vaspitanju, i stanju vašeg duha, i stanju vašeg mozga, pa ne prigovaram zato što ću da povredim Poslovnik.
Narodni poslaniče, izričem vam opomenu zbog uvrede koju ste mi naneli.
Samo mi recite zašto je opasno da vama prigovorim na stanje vašeg mozga, a nije opasno da vi prigovorite Stevanu Kesejiću na stanje njegovog srca. I, da mi dostavite spisak delova tela koji ne smeju više da se pominju za ovom govornicom.
Samo bih vas podsetila da ste vi imali zamerku što nisam znala da gospodin ima slabo srce, zato sam ga upozorila. To je bilo dobronamerno, a to ne može da bude izgovor da vi vređate druge, kao što radite uvek. Reč ima narodni poslanik Rade Bajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, negde sredinom 2001. godine za ovom govornicom sam rekao da ne vidim zbog čega tolika srdžba kada neko govori da ovaj zakon o privatizaciji, koji je predložio DOS, ne valja; radi se o sukobu dva koncepta privatizacije, SPS-ovog i DOS-ovog. U čemu je razlika? Sada, nakon godinu i po, vidi se da je ogromna razlika, jer koncept SPS-a je išao na ruku onima koji su gradili i radili u fabrikama dodelom 60% besplatnih akcija, a ovaj je išao na brzu rasprodaju i na otpuštanje, odnosno ukidanje svih prava radnika kada su u pitanju preduzeća. Na moju sreću, a samo zbog toga što sam bio u pravu, kao i onih koji su ostali u fabrikama u najboljem slučaju, a na žalost onih koji su na ulici, pokazalo se vrlo brzo da su se stekli ekonomskielementi da mogu dati uporednu analizu koji je koncept ovde bolji i koji će pobediti. Rekao sam da će doći vreme kada će oni na koje se odnosi, a pre svega sam mislio na radnike, da oni daju meritornu ocenu koji je koncept bolji. Na svu sreću nije prošlo ni godinu i po dana, a već su se pojavili elementi koji govori koji je koncept bolji. Kada je juče ministar desetine minuta ovde bajkoliko pričao, neko da je došao iznenada u ovu zemlju ili da je izašao ispod staklenog zvona, rekao bi da je ovde blagostanje. A da nije tako, ukazaću vam na nekoliko primera. Po našem konceptu se privatizovalo ili predato radnicima na ruke nekoliko preduzeća koja danas spadaju (stigao ministar) u najbolje firme. Želeo bih samo da vam spomenem recimo Apatinsku pivaru, Hemofarm, Gornji Milanovac i još nekoliko firmi. Neka ministre, imate vi koje su danas najbolje firme. A da spomenemo one firme rasprodate u toku prethodne godine, da su pre svega ostvarena nikakva sredstva, a da su radnici izašli na ulicu. Eklatantan primer kako ne treba prodavati firmu i kako ne traba nasilno privatizovati firmu, to je primer šećerane u Crvenki. Takva ista šećerana, a molim vas da ovo dobro upamtite, takva ista šećerana u Virovitici u Hrvatskoj prodata je za 20 miliona evra i za 10 miliona evra ulaganja investicija. Prva ponuda na tenderu crvenačke šećerane je bila dva miliona evra i oko 11,7 miliona ulaganja u investicije. Tada su se žestoko radnici pobunili da se rasprodaje i rekli su: samo blesav ili potkupljiv čovek može prodati džabe firmu koja donosi profit od 15 miliona dolara godišnje, koja ima obrt 40 miliona dolara godišnje i koja ima još ostale prateće objekte - samo ribnjak vredan tri miliona, vozni park 1,5 miliona evra; može samo lud menadžer prodati firmu džabe. To pišu vaše novine, potpuno im verujem, obzirom da ne bi smele izneti podatak da se kasnije, posle mesec dana nasilnog pokušaja, ponovo pojavila firma koja eto daje sada samo milion dinara više, tri miliona dinara, 7,5 miliona za investicije i nekoliko stotina hiljada evra u socijalni program. Pre toga, boravili su radnici DB-a nekoliko dana u fabrici, boravili su predstavnici grčke firme i predstavnici agencije gde su radnike bukvalno prisilili da Skupština izglasa ovu prodaju. Rekli su im da će ostati bez posla, da će uvesti privremene mere i da moraju prihvatiti ovaj koncept. To su vam "Dnevnik" od 18. februara i "Dnevnik" od 14. februara, izvolite pročitajte te podatke ministre, a ako nije tačno ono što su oni rekli, onda tu treba sud da radi. Dakle, kada su pokušali da spreče prodaju i bukvalno poklanjanje najbolje fabrike, crvenačke šećerane, onda je prisilno usledila prodaja. Da li je to prava privatizacija? To će oceniti javnost i ovde poslanici ako budu hteli da se uhvate u koštac sa ovim problemom. Podatak da ste prodali tri cementare za samo 138,9 miliona dolara, a da se 1996. godine za beočinsku fabriku moglo dobiti, toliko su nudili, 141 milion dolara, sasvim dovoljno govori o privatizaciji. To je podatak od 23. januara 2003. godine, u "NIN-u" je izašao. Ako "NIN" laže, kupio sam i prodajem po to. Prema tome, da je ono što smo tvrdili, da će ogromna većina radnika ostati bez posla, da će se fabrike i to najbolje budzašto prodati za godinu i po se pokazalo potpuno tačno. Šta ćete sledeće godine prodavati? Verovatno kada prodate ovo što vredi i što je radilo kod nas, onda više nemate šta. Dokaz da je onaj koncept privatizacije bio daleko humaniji i daleko bolji jeste podatak da ove firme koje sam naveo i danas izuzetno dobro posluju, a ni jednog radnika nisu otpustile. Želeo bih još nešto da vas pitam, kada je bio Zakon o ekstraprofitu, rekli smo da je to zakon koji ide samo na pojedince iz SPS-a, da bi u tom momentu skrenuli pitanje sa vaših problema. Šta ste našli? Našli ste nekoliko desetina kvadratnih metara više stanova da oporezujete. Sada ne pitate one što su u sivoj ekonomiji stekli desetine miliona evra kada se pojavljuju kao pečurke posle kiše da kupuju preduzeća, sada više nije bitno odakle im pare. Kada ispitate te odakle im pare, onda imate pravo da ispitujete i ostale. Još juče ministar reče, ima struje. Pa, da smo mi sedam puta poskupeli struju, ne bi se trošilo 170 miliona kilovata dnevno, već bi je bilo dovoljno i po toj ceni sigurno i za izvoz. Toliko o tome koliko danas čega ima.
Reč ima narodni poslanik Dragiša Đoković, a posle njega narodni poslanik Petar Petrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, počeću rečima uvaženog ministra: kada kažem privatizacija, mislim investicije. Mi kada kažemo i kada čujemo tranzicija, onda mislimo na privatizaciju. Pred nama su dopune osnovnog zakona u tranziciji koji u suštini menjapostojeći društveni sistem, gde iz sistema dominantne društvenae svojine prelazimo u sistem privatne svojine, odnosno u kapitalistički sistem. Pitanje je na koji način prelazimo i u kom pravnom ambijentu? Da li je taj pravni ambijent dobar, da li su ovo ministarstvo i ova vlada napravili dobar ambijent, siguran ambijent, gde će se potencijalni ulagači i kupci osećati sigurnim? Mogu vam reći da takav ambijent nije stvoren. Sećam se priča da će odmah u startu doći deset velikih stranih kompanija itd. Nažalost, tih stranih kompanije nema i nisu došle. Vlada se ni jednom nije udostojila da Skupštini podnese izveštaj o svom radu, kako po pitanju privrede ili privatizacije, tranzicije i ostalih reformi. Malo su reforme zaostale, zapostavljene su malo. Jedine reforme su možda bile po pitanju duvana i asfaltiranja, ali i sada je to nešto zastalo. Kako ćete ohrabriti stranog potencijalnog kupca da dođe u jednu zemlju? Kako ćete ohrabriti narod da investira i ulaže, kada vi uspešne, čuvene doktore pravnih nauka i sudije Ustavnog suda dovodite u zabludu. Kako ćete tek zabludeti i zaludeti investitore i potencijalne ulagače kada ste uspeli da obmanjujete i zaluđujete pomoćnike ministra, a narod da sluđujete. Jednostavno, kada smo pričali o donošenju zakona, pitao sam uvaženog gospodina ministra, da neće naša privreda otići po principu Hrvatske; da se ne stvore srpski tajkuni, budući vlasnici. Nažalost, sav ovaj proces ide ka tome i stvaraju se tajkuni, odnosno stotinak ili nekoliko stotina ljudi koji će biti vlasnici celokupne privrede Srbije. To je ono što nije dobro i zato DSS između ostalog ne može da podrži ovaj zakon. Predlagač ovog puta izostavlja obavezu po ekstraprofitu. Znači, nije bitno kako je ko zaradio novac u sivoj, crnoj, beloj ekonomiji, jednostavno dajte pare i dobro ste došli. Navešću vam konkretan primer, to je možda samo u ovoj zemlji moguće, jer je pre ministar želeo imena; ne znam da li je on direktor, volonter ili šta je, gospodin Svetozar Krstić, direktor Republičkog zavoda za tržište rada, već kupuje dve firme; za sada dve javno, a videćemo da li će ih još više kupovati. Siguran sam da je ministar Vlahovićmnogo uspešniji, pametniji i sposobniji od njega, radio je u mnogo boljim firmama i ima više novca, a za sada nije kupio ni jednu firmu. Prema tome, ne vidim kako neko ko je direktor privatne firme ili vlasnik, ili tako nešto, ujedno i direktor Republičkog zavoda za tržište rada, ujedno i kupuje novac. Dobro, čovek je uvek znao da bude u vladajućim partijama, odnosno u vladajućim koalicijama. Ti transferi se uvek dobro isplate i naplate. Jednostavno, kada takvu poruku pošaljete kupcima, pošaljete strancima, oni vide, primera radi, u ovoj zemlji se ne poštuje mnogo zakona, čak ni Ustav, i onda nema ni tih investicija. Kada pominjemo privredu i privatizaciju, uvek se zaboravlja privreda. Stanje naše privrede, ako izuzmemo energetski sektor i poljoprivredu, jeste nikakvo. Industrijske proizvodnje bukvalno skoro da i nema, rasta nema, oživljavanja nema, nema podsticaja i stimulansa. Uzmimo "Zastavu", "Geneks", koji jedna od minornih stranaka DOS-a drži pod svojom kontrolom; danas ste pročitali da "Geneks" ide u stečaj. Možda se ta stranka bavi trovanjem pacova po srpskim zatvorima, ali srpskom privredom sigurno ne može da upravlja. Jednu stvar nam je gospodin ministar ostao dužan, a mislim da bi red bio, ako kaže da je privatizacija uspešno išla, da je sve bilo dobro, a nezapaženo je prošla smena na čelu Agencije za privatizaciju. Jednostavno, ako je sve išlo dobro, zašto je gospodin Čupić smenjen, a postavljen jezamenik gospodina Vlahovića. Ako je gospodin Čupić loše radio, kao što kaže transparentna Vlada, ona bi trebalo da objavi šta je to loše radio, kako, zašto i zašto je smenjen. A nije baš transparentno i nije baš lepo kada ministar svog zamenika postavi za direktora agencije, kojoj sada daje tako velika ovlašćenja, kao što su da prodaje kapital. Znači, agencija prodaje nešto što u suštini nije njeno, izbegava se subjekat privatizacije. Ne znam da li se izbegava tako zbog nekog neposlušnog menadžmenta, da li je to samo zbog Fabrike šećera u Crvenki, koja nije htela da pristane na privatizaciju budzašto i na prodaju, ili zbog nekih drugih primera. U svakom slučaju, sada se agenciji daju velika ovlašćenja. Takođe još jedan problem, na šta uvek ukazuje DSS, a to je pitanje prodaje otetog i tuđeg. Ne može se prodavati nacionalizovana imovina, bez tog zakona, bez pravične nadoknade i povraćaja te imovine. To se ne može raditi. Ako se 5% odvaja za nadodknadu bivšim vlasnicima, tim tempom sa 5% narednih 100 godina nećete vratiti imovinu onima kojima je oduzeta. Na kraju, hteo bih da pitam nešto što nam je ministar obećao kad smo donosili zakon, da će se otvoriti kancelarija Agencije za privatizaciju u Kosovskoj Mitrovici, ne zato da bi se po našem zakonu, što je, čini mi se, diskutabilno, moguće ili nemoguće, sprovodila privatizacija na području Kosova i Metohije, već da bi se imovina države Srbije i srpskih firmi i banaka, koje su mnogo ulagale i mnogo dugova je ostalo srpskoj državi, ta imovina i te relacije zaštitile. Vi znate, a ja ću vas podsetiti, da UNMIK ne može da raspolaže svojinom, da njegovo nije da vrši tzv. komercijalizaciju proizvodnih kapaciteta na Kosovu i Metohiji. Imate slučaj gde je u EPS-u sa Kosova i Metohije proterano 7.500 radnika, do 1. juna, a preko 7.000 najverovatnije ostaje bez posla. Oni su radili, imali su svoj doprinos u tom EPS-u. Sada od toga nema ništa. Navešću vam i ostale primere - Trepča. Država Srbija zna ko je na čelu Trepče i kako radi, da sve radi protiv države Srbije, a dugovi Trepče su stotine miliona dolara, ostali su srpskim bankama, Jugobanci, Beogradskoj banci, srpskim kompanijama i uopšte Vladi Srbije. Zna se da se tamo rade kriminalne radnje, da se radi u korist UNMIK-a i Šiptara, a ne radi seu korist Srba. Ta agencija je obećana, odnosno kancelarija za zaštitu, jer ne može ni (ne razume se) bilo ko da prodaje ono što nije njegovo. Obećana je još pre dve godine, od toga ništa nije bilo. Nadležni državni organi ne mogu da zamajavaju Srbe na Kosovu i Metohiji, da im obećavaju povratak vojske i policije, ali mogu da im omoguće da žive, da im zaštite njihovu, imovinu njihovih firmi i njihove države. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Petar Petrović.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pre nešto više od godinu i po dana u ovoj skupštini usvojen je Zakon o privatizaciji. SSJ je tada upozoravala da predloženi tekst zakona nije dobar i da neće doneti dobro srpskoj privredi, srpskim radnicima i uopšte srpskoj državi. Pokušali smo tada, kaosada, da predloženi tekst Predloga zakona o privatizaciji popravimo amandmanima, kao i druge opozicione stranke. Na našu žalost, a pokazalo se na žalost i većine radnika i građana Srbije, nisu prihvaćeni i stupio je na snagu ovakav nakaradni Zakono privatizaciji, koji Srbiji, srpskoj privredi i srpskim radnicima, državi Srbiji, ništa dobro nije doneo. Šta nam je donela primena Zakona o privatizaciji za ovih 20 meseci? I pored nastojanja reformske vlade da na sve moguće načine pred svojim kontrolisanim medijima prikaže da je počeo da teče med i mleko u Republici Srbiji, nažalost, rezultati su sasvim drugačiji. Statistički podaci pokazuju, a to su objavljeni podaci Statističkog zavoda, koji je pod kontrolom ove vlasti, da u Republici Srbiji imamo pad industrijske proizvodnje u 2002. godini u odnosu na 2001. godinu, povećan broj nezaposlenih radnika za nekoliko desetina hiljada, onih evidentiranih radnika, pad kupovne, realne kupovne moći radnika i građana Srbije itd. Svi građani Srbije su očekivali da će, pored onih 6 milijardi dolara, koje su čekale na granici Republike Srbije da uđu u ovu jadnu i napaćenu zemlju, pored donacija, dotacija itd, ući i strani kapital, da će se povećati i poboljšati standard radnika, da će se povećati industrijska proizvodnja i zaposlenost, da će mladi ljudi imati perspektivu. Nažalost, još jednom ponavljam, ono na šta je upozoravala SSJ pokazalo se kao tačno. Od tog posla nije bilo ništa. Sada se postavlja drugo pitanje - gde su uložene pare od prodatih najboljih srpskih preduzeća, jer počelo se upravo sa prodajom najboljih srpskih preduzeća? Naime, prvo se počelo sa prodajom srpskih cementara; njih je, uzgred budi rečeno, i najlošiji trgovac u Republici Srbiji mogao da proda. Znate, dolazim iz Pomoravlja i tamo pomoravski seljaci, kada zapadnu u krizu, običnona tržište ne izvode najbolju kravu, nego pokušaju da prodaju najlošiju da bi se spasili, da bi nekako svoje domaćinstvo poveli ka boljem. Ovde se krenulo, u privredi Srbije, u privatizaciju, da se proda ono što je najbolje, što je i u ranijem periodu radilo dobro, gde su plate bile izuzetno dobre. Prosek plate u tim cementarama je inače bio daleko iznad proseka u privredi Republike Srbije. I, gde su se uložile te pare - umesto da su uložene u privredu, u proizvodnju, u nova radna mesta, u zapošljavanje, u razvoj i otvaranje malih i srednjih preduzeća, upravo se najveći deo tih dobijenih paraulaže u neprofitabilne stvari. Uzeću samo jedan primer -od prodate Fabrike cementa u Velikom Popovcu, kod Paraćina, od onih malih para, onih 5% što je ostalo opštini Paraćin, gospodine ministre, ulaže se ovih dana 600.000 maraka u otvaranje lokalne TV Paraćin, pa se mi pitamo da li je moguće da se te pare, koje su sticali svi radnici i građani opštine Paraćin, ulažu u nešto što nije profitabilno? Ali, znate zašto se ulaže - zato što je tamo raspušten OdborDemokratske stranke, uveden je neki poverenik i njegova je želja da se otvori TV Paraćin, da bi mogao stalno da se pojavljuje i valjda da reklamira, ili već šta drugo da radi, ovu reformsku Vladu, reforme koje su građane Srbije dovele dovde dokle su dovele. S druge strane, govorilo se ovde da se od uzetih para od prodatih preduzeća ulaže u poljoprivredu. E sada, kao čovek iz SSJ, koji brine za poljoprivrednu proizvodnju i poljoprivredne proizvođače, koji od oslobođenja, mislim od Drugog svetskog rata, do dana današnjeg nisu bili u gorem položaju, da mi neko iz ministarstava za privatizaciju i poljoprivredu ukaže prstom i kaže gde su uložene,u koje to poljoprivredno dobro, u koje to poljoprivredno gazdinstvo, te pare? Seljak nikada nije živeo gore nego što živi danas i nemojte da pričamo da se danas živi bolje, da su uložene pare u seljaka, u kredite. Gde su ti krediti? Gde su te pare? Nema ih, dame i gospodo, i to vi vrlo dobro znate. A, gospodin koji dolazi iz Podunavskog okruga i koji zna da zaviri u tuđe dvorište (čiji se komentar iz sale nije čuo) i da priča šta se radi, bilo bi najbolje da izađe ispred radnika "Goše" iz Smederevske Palanke i da im objasni zašto 15 meseci ne primaju platu i zašto se njihovo kretanje prema Velikoj Plani i autoputu zove marš gladnih. Samo to neka objasni. Jer, upravo 18 i 20 meseci je kako se primenjuje Zakon o privatizaciji. Govorimo o prodaji preduzeća po starom zakonu i po novom po realnim cenama, i ako gledamo na TV-u aukcijsku prodaju pojedinih firmi, videćemo da se mnoge firme prodaju po knjigovodstvenoj vrednosti, koja nema blage veze sa realnom tržišnom vrednošću. Navešću samo jedan primer. U Beogradu je pre izvesnog vremena prodat deo jedne firme koja se podelila na tri dela za nekih 600 hiljada maraka, sa rokom otplate od šest godina, a ta firma se nalazi u srcu grada, ima par hiljada kvadrata poslovnog prostora i samo prodajom tog poslovnog prostora će taj novi gazda dobiti tri puta više para nego što je uložio. A ta firma nema gubitaka, nema ni neizmirenih obaveza, pa sada mi iz Stranke srpskog jedinstva pitamo - koje su to realne procene, koja je to realna tržišna vrednost prodatih firmi. Govorilo se o ceni cementa ovde, pa moram i to da pomenem. Gospodin ministar je govorio da su inputi proizvodnje pali za 35% u Fabricu u Popovcu. Ako je tako, zašto novi gazda nije snizio cenu cementa bar za 15 ili 20%, da ne kažemo za 35%, ako su mu troškovi proizvodnje smanjeni za 35%. Valjda je to tržišno poslovanje. Smanjeni su ulazni troškovi proizvodnje, ali je zato cena ostala ista, a govori se da će biti i viša. I na kraju, dame i gospodo, imam obavezu da vas kao zamenik predsednika poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva obavestim da sam upravo ovih dana od jedinog sindikata koji na najpravedniji način zastupa interese radnika i zaposlenih u Republici Srbiji, a to je od Saveza samostalnih sinikata Srbije dobio pismo u kome, između ostalog, upozoravaju - "sa našeg stanovišta je katastrofalno predloženo rešenje da se ništa ne pita onaj subjekt privatizaciji čiji se kapital, odnosno imovina prodaje". I, da ne čitam dalje, samo jedno upozorenje. Sindikat traži da se iz procesa privatizacije izuzmu objekti za odmor i rekreaciju zaposlenih, te da se oni prenesu u svojinu sindikata u subjektu privatizacije, pre svega uvažavajući činjenicu da su građeni iz sredstava zajedničke potrošnje. Taj sindikat upozorava da će, u slučaju da se ovakav nakaradn predlog zakona usvoji, to biti dodatni podstrek za iskazivanje već nagomilanog nezadovoljstva i inače obespravljenih zaposlenih, koji su u izuzetno teškom materijalnom i socijalnom položaju. Dame i gospodo, iz ovih i mnogih drugih razloga SSJ ne može podržati ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji, jer znamo i sigurni smo u to da će samo doneti još gore srpskom radniku, srpskoj privredi i građanima Srbije u celini.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a posle nje narodni poslanik Dragan Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, trebalo bi da primenite član Poslovnika kad predsedavate Narodnom skupštinom koji vam omogućava da snagom, ako imate neki autoritet, svog autoriteta upristojite poslanike u sali, kako bi se saslušali govornici. Meni uopšte to ne smeta, mogu da vičem, meni je važno da čuju građani Srbije putem TV prenosa šta ću da kažem, ali bio bi red da poslanici iz vaše poslaničke grupe pristojno slušaju šta govore poslanici, naročito iz opozicije, iz SRS, na predlog ovog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji. Za svaku normalnu državu u svetu lista prioriteta kao prvo sadrži stvaranja normalnih uslova za privređivanje svih privrednih subjekata. Kako smo mi zemlja u kojoj je neophodno da se izvrši proces privatizacije, a za to se SRS zalaže od svog osnivanja, mi smo i na prvobitni, odnosno važeći predlog zakona, koji je podneo u ime Vlade Republike Srbije Aleksandar Vlahović 2001. godine, imali ogromne zamerke zbog toga što smo već tada naslutili da će Srbija postati veoma pogodan poligon i tle za razne mafijaške i kriminalne delatnosti, a naročito zbog ustanovljavanja tzv. Agencije za privatizaciju. Stvaranje takve vrste monopola i davanje mogućnosti samom Vlahoviću i ljudima koji se nalaze u Agenciji je posebna priča -nemojte da zaboravite, ona je osnovana sredstvima iz nekakvih donacija, od vaših prijatelja iz inostranstva, šest ili šest i po miliona dolara, a to najbolje sam ministar Vlahović zna, po posebnom sporazumu koji je ratifikovan u bivšoj Saveznoj skupštini Savezne Republike Jugoslavije, koju ste rasturili . Međutim, te ambijente ova vlada i sam ministar Vlahović ne mogu da stvore zbog toga što se on jednog dela svoje ingerencije potpuno odrekao, a to je da se stara o privredi u našoj zemlji. I ne samo da je se odrekao, već on sam i svi ministri, na čelu sa Zoranom Đinđićem, za protekle dve i po godine svoje vladavine učinili su da naša privreda dođe u potpuni kolaps. Zbog toga je veoma važno, a naročito zbog poslanika kojižele da brinu o sudbini radnika, koji su nebrigom Vlahovića i ostalih ministara, pre svega svih vas iz DOS-a i Đinđića, ostali bez posla, da upitamo danas ovde, a naročito mi koji dolazimo ih Kragujevca, Aleksandra Vlahovića - ko je njega i u čije ime, a pogotovu ovu decu i ostale iz Agencije za privatizaciju, ovlastio da u ime grupe "Zastava" potpiše predugovor sa jednim od najvećih svetskih prevaranata iz tzv. Nenj car companyMalkoma Briklina. Ko vas je ovlastio, gospodine Vlahoviću, da na takav način, sa čovekom koji je Jugo car svojevremeno upropastio, potpisujete predugovor za stratešku prodaju grupe "Zastava", a da za to vreme govorite radnicima koji svakodnevno protestuju u Kragujevcu da ne mogu da traže da ostvare svoja prava. Jer da biste nekome prodali na način na koji ste to propisali zakonom, naročito tako strateška preduzeća u našoj zemlji, morali biste, da ste vi odgovoran čovek, i ova vlada, da omogućite da oni izmire prethodno sve obaveze. A ne da nam ovde dva dana govorite o načinu na koji ćete dalje da rasprodajete državnu i društvenu imovinu, da odvodite preduzeća u stečaj, pa ste tako hladno odavde sa govornice dobacili gospodinu Kesejiću da je Fabrika koju je on spomenuo prodata u stečajnom postupku. To je najlakše, jer ste skoro 600 preduzeća doveli u situaciju da moraju da idu u stečaj. I, kako ste se juče, kroz podelu na četiri grupe promena u zakonu, osvrnuli na tehničke promene, moram, s obzirom na činjeniocu da ste jedan od ministara, žao mi je što građani Srbije ne mogu to da vide, u stvari ministar koji je sa najvećim koferom, kožnom torbom došao ovde u Skupštinu, da vam kažem da ono što se pravilno kaže - evri, neće moći, ako ste to planirali, da stanu u taj toliki kofer, pa bi bio red, kada već imate takve namere, da u zakonu to tehnički uredite i napišete ne - euro, jer Srbi nikada neće prihvatiti ustaški novogovor, nego napišete - evro, kako to treba da stoji.
Reč ima narodni poslanik Dragan Jovanović.
Uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Sama najava ovog zakona probudila je nadu kod mnogih ljudi u stručnim krugovima, a i kod mnogih građana Srbije kojih se ovaj zakon i te kako tiče, da je predlagač zakona, Dosova vlast, odnosno ova vlada, posle dve godine primene ovog zakona, konačno progledala i uvidela sve pogubne strane ovog zakona, a mi smo i onda tvrdili da je zakon izuzetno loš, i da ima nameru da radi na popravci ovog zakona. Čak ni najvećim pesimistima nije padalo na pamet da nešto što je izuzetno loše može još da se pokvari. DOS ne bi bio čudo ako ne bi mogao da pokvari i ono za šta niko ne veruje da može da se pokvari. Šta je bilo razmišljanje svih dobronamernih ljudi? Svi su razmišljali na način da će eksperti u Vladi Srbije, a pozivajući i neke druge, možda i iz neke vlade u senci, neke ljude iz opozicije koji nešto znaju o ovom problemu, napravitidobru i ozbiljnu analizu primene ovog zakona i u toku te analize utvrditi šta je u ovom zakonu loše, zašto daje pogubne rezultate. Međutim, desilo se nešto sasvim suprotno. Mnogo toga je bilo za popravku u ovom zakonu. Ono što je uslov svih uslova da bi funkcionisao jedan zakon o privatizaciji je apsolutni politički konsenzus svih relevantnih političkih snaga u parlamentu. Dame i gospodo, velika je odgovornost na vladajućoj koaliciji. A zašto ovo kažem? Jedina stvar u ovom trenutku oko koje može da se postigne apsolutni politički konsenzus jeste privatizacija. Zašto? Nema poslanika u ovom parlamentu, i to među 250, nema političke stranke koja ne smatra da je privatizacija potrebna, da mora da bude oročena i obavezna. To je 90% problema o kome pričamo. U čemu je problem? Samo u tome da oni na vlasti, pošto su do juče pričali jedno,danas primene samo 10% onog što su pričali. Ne može da se reši ovaj problem ako vam je ideja vodilja da ostanete na vlasti po svaku cenu. Tu je kamen, apsolutni kamen celokupnog spoticanja. Ako vam je ideja vodilja da ostanete na svaki način na vlasti, vi onda sve druge elemente poništavate, vi uvek idete u pogrešnom pravcu. Zašto sam rekao da je uslov svih uslova politički konsenzus, a imamo ga, to je oko 90% stvari, rekao sam. Dovoljno je međunarodnim investitorima, ljudima koji imaju para, da izađe šef jedne velike poslaničke grupe, opozicione, koja dobija 37% na izborima ili druge opozicione grupe i da kaže - dame i gospodo, mi kada dođemo na vlast, mi ćemo da poništimo ovaj zakon. Danas čujemo i neke koji su glasali za ovaj zakon, ljudi su promenili svoja mišljenja, to je ljudski, a njihov predsednik je dobio dva miliona glasova, da i oni kažu - mi kada dođemo, mi ćemo promeniti zakon. Pa, ko će u tim uslovima da dođe i da investira u jednu zemlju, da li postoji takav? Mi možemo da se među sobom nadmudrujemo i lažemo, u takvim uslovima niko neće da investira, čak ni oni, vi možda ste politički toliko bolji da ne vidite, a da li ste se pitali nekada zašto su Italijani prodali za jednu trećinu cene akcije "Telekoma". Ne mislite valjda da je Zoran Đinđić toliko veliki trgovac da je prevario Italijane da prodaju akcije za jednu trećinu od cene za koju su kupili. Ne, videli su ovo područje, da je teško u ovim uslovima raditi i onda su rekli - dajte da uzmemo bilo šta, da vratimo pare nazad. Znači, ko misli dobro i svojoj deci i budućnosti, mora bar oko te jedne stvari da zakopa neke sekire, a vi kao vladajuća koalicija da se potrudite da pokrenete to pitanje konsenzusa. Znam da se ne ide lako sa vlasti, ali morate da se potrudite radi konsenzusa. Malopre sam rekao da je privatizacija potrebna, da je obavezna, da bude oročena - sa tim se slažemo. To je 90% problema, ne slažemo se samo oko toga da pare obavezno idu u budžet i da se koriste samo za čuvanje vlasti. Da je ministar korektan, on bi naveo za ovom govornicom deset najuspešnijih firmi u Srbiji, po svim elementima, profita, investicija, evo. Evo, ja ću vam reći. Najuspešnije firme su: "Hemofarm", "Simpo" Vranje, "Apatinska pivara", "Metalac" Gornji Milanovac, "Planinka", "Vital", "Dijamant" i da ne nabrajam dalje; znači iz svih oblasti. To su firme koje su privatizovane po zakonu iz 1997. godine, gde su radnici akcionari, gde su akcije višestruko skočile, gde nijedan radnik neće, kao što ministar kaže, da vam proda akcije za flašu votke. Pogledajte, 60 hiljada evra je paket akcija radnika "Apatinske pivare". Ni u jednoj od tih fabrika vi ne možete da kupite akcije za flašu piva. Prema tome, nije model u pitanju. Ako postavimo cilj da lovimo miševe, nije žuta mačka najbolja, ne mora da bude žuta, najbolja je ona koja najbolje lovi miševe. Znači, radi se o interesu koji je mnogo veliki i kada bi se neki dnevni politički interesi zatvorili, postoji mogućnost da se oko ove stvari postigne konsenzus. Samo treba, rekao sam, da se odreknete toga da hoćete vlast po svaku cenu, tada sve vidite otvorenih očiju, a gospoda koja su glasala za zakon, čak su me u hodnicima i žešće ubeđivali od vas da je koncept dobar, kada su se malo pomerili sa vlasti, uspeli su da vide da to nije najispravniji model, već je to onaj koji daje rezultate. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS.
Dame i gospodo uvaženi poslanici, DSS, i dok je bila opozicija i nakon 5. oktobra, zalagala se za privatizaciju smatrajući da nema reformi bez privatizacije, kao i da nema privatizacije bez ambijenta za uređen privredni život, bez tržišta, bez pravde i bez nečega što se puno koristilo, a čega nema, to se vidi iz izveštaja OECD-a i evropske komisije, bez transparentnosti. Sistem u Srbiji je najpodložniji korupciji i mitu, i to kao jedan od najnetransparentnijih u svim državama u tranziciji. Demokratska stranka Srbije, prilikom podrške ovom zakonu 2001. godine, govorila je da je od samog teksta zakona mnogo važnije kako će se taj zakon sprovoditi i kako će se ponašati ljudi koji će biti u Agenciji za privatizaciju i koji će raditi u okviru Ministarstva privatizacije. Ispostavilo se da su se crne slutnje obistinile, da su nedostatak kontrole u procesu privatizacije, šturi izveštaji koje dobijamo, nejasni tenderi, prouzrokovali loš sistem privatizacije u Srbiji. DSS, ne bežeći od činjenice da je zakon usvojen u ovoj skupštini loš i da se pokazao kao neadekvatno rešenje za situaciju u Srbiji, nastoji, nastojaće i smatra da ovaj zakon treba promeniti, ali ne na način kako su predložili Vlada Republike Srbije i Ministarstvo za privatizaciju, time što će se jedan loš koncept učiniti još lošijim po građane Srbije, već u pravcu da taj koncept bude bolji za građane Srbije i da učestvovanje u ovom procesu bude mnogo bolje, mnogo transparentnije i da finansijski efekti po građane Srbije budu mnogo bolji. Da nas je neko pitao 2001. godine - da li pristajete da se šećerane prodaju za tri evra, mislim da bi svako u ovoj skupštini rekao da ne pristaje. To ni socijalisti nisu radili, ali se radi u nekoj reformskoj Srbiji. Zašto se šećerane prodaju na jedan, a cementare na drugi način. Zašto se cementare prodaju samo strateškim partnerima koji su proizvođači, a šećerane se prodaju i trgovačkim kućama? Zašto imamo dva različita kriterijuma za dve jednako važne strateške industrije? To vam možda govori - zato što tu ima raznih kumova, raznih finansijera, raznih prijatelja, koji kupuju tri šećerane za 9 evra. Kakvi su socijalni programi, videćemo. Kada se govorilo o procesu privatizacije i uopšte o Zakonu o privatizaciji, obrazlažući ovaj zakon predstavnici Vlade su nam rekli da će do kraja 2002. godine deset od 100 najvećih svetskih kompanija biti u Srbiji, da će uzeti deo u procesu privatizacije. Šta se desilo? Nismo videli ni jednu od većih kompanija u Srbiji, niti ćemo je videti dokle god imamo vlast koja ne garantuje da krađe nema; posebno ne u parlamentu, pred očima javnosti, jer kako onda može da se garantuje bilo čiji kapital. Kako može neko da računa da će ovde imovina biti njegova, kada ova vlast neće da ispravi stare nepravde koje su činili njeni prethodnici nacionalizacijom. Zašto se ne uđe u proces denacionalizacije, naravno tamo gde se može. Neće se otimati i činiti nove nepravde tamo gde se ne može, ali tamo gde se može to se mora učiniti. Jednostavno, na taj način mi ne privlačimo, već odbijamo potencijalne investitore. Sledeći argument ovog zakona bio je da će se osavremeniti tehnologija preko investicionih ulaganja. Da li je bilo investicionih ulaganja u Srbiji, stranih investicija? Nije. Imali smo novi zakon o koncesijama, predlog nije dobio podršku u ovoj skupštini. Očigledno tu nešto škripi. Koliko je bilo stranih investicija u Srbiji, može na prste da se nabroji. Na desetine miliona dolara od obećavanih milijardi. Koliko je stiglo para u Srbiju od donatorske konferencije juna 2001. godine? Koliko je stiglo para od tada obećanih milijardu i 300 miliona dolara? Na to treba da nam odgovori gospodin Pitić, koji svoj izveštaj nije podneo ovoj skupštini, kao i Vlada Republike Srbije, koja neće izveštaje o svom radu da podnese Skupštini, nego se zaklanja iza smešnih izveštaja koje potura odborima Skupštine, gde ti izveštaji ne prolaze. Drugi argument, realizacijom obavezujućih ulaganja u socijalne programe kompenzovaće se, rešiti pitanje već postojećih viškova. Da li je bilo ulaganja u socijalne programe? Vidi se svakog dana iz protesta sindikata po Srbiji - tih ulaganja nema. Da li su rešeni problemi viškova radne snage? Od 2001. godine do 2003. godine višak radne snage je porastao, broj nezaposlenih je porastao i sada se popeo na preko milion. Mi smo u ovoj skupštini raspravljali i usvajali zakon o agenciji za razvoj malih i srednjih preduzeća. Ta agencija nije zaživela. Ona je trebalo da bude pokretačka snaga da se višak zaposlenih u procesu privatizacije iz velikih firmi prelije u mala i srednja preduzeća. Ta agencija nije zaživela, niti je koncept Vlade uspeo. Zašto? Nema ambijenta, nema odgovarajućeg zakona, nema promena sistema, sve je ostalo isto i to jednostavno ne može da se promeni. Ministar za privatizaciju je takođe ministar za privredu, samo što to niko i ne zna. Da li, šta se i koliko se učinilo da se stvori privredni ambijent za strana ulaganja? Nije dovoljno imati samo privatizaciju, jer onabez privrednog ambijenta ništa ne znači i zato ide ovako kako ide, zato se fabrike prodaju za tri evra. Da li se može ići u privatizaciju bez tržišta hartija od vrednosti, bez tržišta roba i usluga? Ne može, ali ovde neko uporno pokušava da nas ubedi kako može. Neko uporno pokušava da nas ubedi kako agencija može da bude ugovarač u procesu privatizacije, kako preduzeća nisu relevantna, kako radnici ne treba da se pitaju, kako ni lokalna samouprava, ni pokrajina, niti bilo ko drugi treba da se pita. Važna je agencija. A ne ulazi se u to što se na taj način radi nešto protivzakonito i protivustavno, jer Zakonom o agenciji ne stoji da je agencija ugovarač u jednom poslu. Agencija pruža savete, konsultacije, sprovodi tender, ali ne može da bude ugovarač, posebno što na taj način želi se da se izbegne mogući protest u pojedinim preduzećima koja neko hoće da proda za tri evra. Imaćemo slučaj da neko odluči da proda fabriku koja na lageru ima više miliona evra proizvoda; neko je proda za tri evra i obeća ulaganje od 2,5 miliona evra; kada proda robu sa lagera za 5 miliona evra, vi ćete dobiti računicu, podvučete crtu i vidite koliko je taj neko ko je kupio dobar. Postoji onda mogućnost da se zaposleni zbog toga pobune, pa zato nekome ne odgovara da preduzeće bude strana u prodajnom poslu, odnosno u privatizaciji, zato što se takvi poslovi neće moći zaključivati. Imamo pitanje Crvenke i znamo kakva je gužva ispala, kakvi su pritisci vršeni i kako se sve završilo. Ne mogu se fabrike prodavati za tri evra. Ako već idemo u izmene ovog zakona, da li je neko uradio analizu ovog zakona i da li su postignuti zacrtani ciljevi proklamovani 2001. godine. Naravno da nisu. U ovom trenutku u Srbiji nije na delu privatizacija kakva mora da bude prisutna - u interesu građana, nego suprotna reformskim procesima. Ova privatizacija ostaviće građane Srbije i ovu Srbiju bez imovine, bez investicija i gde će se sve rasprodati. Neko je pomenuo primer Svetozara Krstića i treba proveriti da li je to tačno, da jedan državni funkcioner učestvuje na tenderima i kupuje firme. Još mnogo stvari treba proveriti. Posebno je za nas iz Demokratske stranke Srbije sporna činjenica da neko hoće da ukine odredbu da ekstraprofiteri ne mogu da učestvuju u privatizaciji, ne mogu da se javljaju na tendere i bilo kakve aukcijske prodaje u okviru privatizacije. Zašto se ta odredba ukida? Zašto je nekome stalo da oni koji svoje obaveze nisu izmirili po Zakonu o ekstraprofitu, ova skupština ga je donela kao jedan od prvih zakona, sada mogu da učestvuju u procesu privatizacije. Zašto se Zakon o ekstraprofitu više ne primenjuje? Zašto je naplaćeno samo 10% od predviđene sume kao ekstraprofit? Zašto je Vlada Republike Srbije stihijski i polako odgurala u stranu primenjivanje Zakona o ekstraprofitu? Zašto je neko amnestirao sve one koji su građanima Srbije poslednjih deset godina uzimali iz njihovih džepova i prelivali u svoje? Zašto je neko to učinio? Da li je Zakon o ekstraprofitu bio samo jedna politička batina upotrebljena da određene ljude iz tabora bivšeg režima preseli u tabor ovog režima, pa da ti isti sada budu u procesu privatizacije, učestvuju i kupuju preduzeća. Da li su to te pravde obećane dolaskom nove vlasti? Ne, ovo je samo nastavljen proces nepravde u Srbiji i na ovaj način svakako ne može se graditi jedno novo reformisano društvo. Ovo je ništa drugo do produbljivanje komandne privrede u Srbiji započeto donošenjem budžeta, uplitanjem Vlade u sve privredne tokove, direktnim uplitanjem Vlade u finansijske tokove i na ovaj način isključivanjem preduzeća koja su predmet privatizacije iz procesa ugovaranja i zaključivanja ugovora, a mi dolazimo do toga da agencija i Vlada Republike Srbije ...
Da li želite da koristite narednih 10 minuta?
Da. Dolazimo do toga da Vlada i Agencija kontrolišu sve privredne tokove. Da li je to uopšte nešto što građani Srbije moraju da trpe? Naravno da nije. Kakva nam je promena ovog zakona potrebna? Da li nam je potrebna promena nagore? Nije. Nama je potrebna u ovom slučaju promena nabolje. Da li je potrebno da sa lošeg idemo na još gore? Nije. Da li to odgovara Vladi Republike Srbije? Odgovara. Zašto im odgovara? Zato što će ona da kontroliše sve novce. Da li mi treba da pristanemo na to? Ne treba. Ovde govorimo o ličnoj odgovornosti svakoga od nas koji treba da se vrati u svoj grad i da vidi, kada se nešto bude privatizovalo, da li će taj grad i da li će ta lokalna samouprava uopšte da bude pitana za privatizaciju nekog preduzeća i da li će radnici, zaposleni, vaši sugrađani, da budu pitani kada se nešto bude privatizovalo u vašem gradu. Neće, opet će se sve dešavati van dodira građana, lokalne samouprave i drugih organa, čak i ove skupštine i skupštinskih odbora, koji su nadležni da kontrolišu privatizaciju. Opet će sve biti po starom, centralizovano i upravljaće se iz jednog centra, dok se i poslednji dinar ne izvuče iz džepova građana Srbije, dok se i poslednja fabrika u Srbiji ne proda političkim istomišljenicima, poslovnim partnerima, kumovima, rodbini, braći, ženama i kome sve ne. Da li je to privatizacija koja treba Srbiji? Naravno da ne. Nama treba privatizacija koja će obezbediti privredni rast i razvoj. Mi od 2000. godine imamo pad privrednog razvoja u Srbiji, porast stope nezaposlenosti, beležimo negativne trendove. Da li su to rezultati privatizacije? Da li sa takvim rezultatima privatizacije mi ne treba da idemo na promenu koncepta i modela privatizacije, već na produbljivanje lošeg i pravljenje još goreg koncepta privatizacije. Da li tako radi odgovorna Vlada? Ne, tako radi neodgovorna vlada, koja odgovara samo sebi, svojoj poslaničkoj većini i svojim interesima. Tako se ne vodi država i tako se ne prodaje državna i društvena imovina stvarana generacijama, koju su moji i vaši očevi stvarali. Dame i gospodo, velika je odgovornost na vama i videćemo da li ćete moći sa njom da se nosite. Da li su proces privatizacije pratile afere? Jesu. Pomenuli smo samo cementaru u Beočinu, pomenuli smo Crvenku, a ima još puno afera kojih je bilo - direktan prenos pojedinih aukcija gde bivši vlasnici dolaze. Da li je to pravo lice kako treba da se vrši privatizacija? Nije, dame i gospodo. Ko hoće da kupi imovinu koja je od nekog oteta? Da li treba prvo rešiti te odnose, pa onda ići u privatizaciju? Oteto-prokleto, kaže naš narod. I drugi narodi imaju slične poslovice. Niko vam to neće kupovati, niko neće sebi stvarati pravnu nesigurnost. DSS, kao i u mnogim drugim zemljama, smatra da ovaj proces privatizacije treba promeniti. Ovaj zakon i koncept treba promeniti. Jednostavno, ono što se očekuje i što će DSS svakako učiniti nakon vanrednih parlamentarnih izbora na kojima će pobediti, to je da će promeniti Zakon o privatizaciji, da će učiniti da ovaj zakon bude više u interesu građana Srbije, da će više para od ovog zakona ostajati građanima Srbije i da će svakako taj zakon biti zamajac privrednog razvoja. Poslanici DSS-a neće glasati za ovaj zakon. Izneli smo i iznećemo tokom rasprave više primedbi na ovaj zakon. Smatramo da je on kretanje od lošeg ka lošijem, produbljivanje jednog katastrofalnog koncepta za građane Srbije. Na ovaj način ćemo ih dodatno osiromašiti, uzeti im još i poslednju banku iz džepova. Pošto u ovoj sali nema 80-tak ljudi, u odnosu na 112, 113, koliko stoji na sistemu za elektronsko glasanje, pozivam da se utvrdi tačan broj poslanika u sali, kako bi ova skupština mogla regularno da radi.
A, vaša poslanička grupa odlazi. Narodni poslaniče, vaša poslanička grupa napušta salu, a vi tražite kvorum. Šta biste vi uradili da ste na mom mestu? (Dejan Mihajlov: Vi ste poslanička većina i vi treba da obezbedite kvorum.) Narodni poslaniče, izričem vam opomenu zbog ponašanja u sali i rušenja dostojanstva Narodne skupštine. (Obraća se narodnom poslaniku Draganu Maršićaninu). Molim narodne poslanike da utvrdimo da li imamo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastaviti rad. Za reč se javio ministar privrede i privatizacije, gospodin Aleksandar Vlahović.
Više puta je ovde rečeno da je obećano da će samo u 2002. godini biti 10 multinacionalnih kompanija. Dugujem Skupštini i javnosti imena tih multinacionalnih kompanija koje su u 2002. godini odlučile da svoj kapital investiraju u Srbiju. Verovatno ste zaboravili da je "Merimu" kupio "Henkel", multinacionalna korporacija. Pretpostavljam da znate da je "Lafarž" najveća multinacionalna korporacija u cementnoj industriji, da je druga po redu "Holcim" iz Švajcarske, koji je investirao u Popovcu, da je "Titan" među pet najvećih proizvođača cementa i ostalog građevinskog materijala u svetu, firma koja je kupila 70% kapitala Industrije cementa u Kosjeriću. Pretpostavljam da vam je poznato da je "Michelin" u 2002. godini, zajedno sa Evropskom bankom za obnovu i razvoj i zajedno sa VSM investirao u Srbiju, sa onim bankama koje u procesu privatizacije i transparentnosti privatizacionih procesa i uopšte tranzicionih procesa imaju veoma visoko mišljenje. Kad smo već kod toga, izveštaji koji su se često citirali za ovom govornicom jeste draft verzija izveštaja OECD-a, a ne Evropske komisije. Inače, sutra ću vam podeliti izveštaj Svetske banke, MMF-a i svih relevantnih institucija o tome kako teče proces privatizacije. Da nastavim sa nabrajanjem. Poznato vam je da je "Galadžy" pre nekoliko dana odlučio da kupi 70% kapitala firme "Rumagume" i čini mi se da je to bilo poslednje spasonosno rešenje za "Rumagumu". Inače bi ta firma otišla u stečaj, bez velikih mogućnosti da ponovo bude pokrenuta proizvodnja. Zatim, poznato vam je da je "Tarket Somer", najveća evropska firma za proizvodnju podnih obloga, investirala u Srbiju. Poznato vam je i više puta pominjano ovde da je "Hellenic Sugar" investirao u Srbiju. Takođe, "Pharmaco", multinacionalna korporacija, investirala je u Srbiju. Dugujem podatke jednom poslaniku, koliko je to "Farmako" platio za "Zdravlje" i šta je to preuzeo socijalnim i investicionim programom sa bankarskom garancijom. Sada ću reći - 3,5 miliona dolara za kapital, investicije od 20 miliona dolara u petogodišnjem periodu, pokriveno bankarskom garancijom i socijalni program. Ovde vidite kakva je briga o zaposlenima: 24,76 miliona dolara za zaposlene u "Zdravlju". Prema tome, sve su to kompanije koje su u međuvremenu odlučile da svoj novac investiraju u privredu Srbije. Nije tačno da multinacionalne korporacije ne dolaze, nije tačno da velike lokalne nacionalne kompanije iz drugih razvijenih zemalja ne investiraju svoj kapital ovde. Namerno nisam pomenuo i druge inostrane partnere, koji takođe pripadaju grupi multinacionalnih kompanija. Za razliku od nekih koji su ovde izrekli veoma crne prognoze oko budućnosti tranzicije u Srbiji, ove svetske multinacionalne kompanije imaju poverenja u zemlju Srbiju, da je Srbija atraktivna i nadasve sigurna investiciona destinacija. Verujte mi, njima mnogo više verujem, jer su oni u tom biznisu i mnogo su kompetentniji da ocenjuju koliko je rizično srpsko tržište. Takođe, više puta je isticano, meni je jako žao što moram ponovo da se vratim na tu temu, to da u privatizaciji u Srbiji postoje privilegovani kupci. Međutim, sem konstatacije da ima privilegovanih kupaca, niti jedno ime i prezime tih privilegovanih kupaca ovde nisam čuo, niti jedna transakcija nije navedena gde su to kupci privilegovani. U suštini, čuli smo ponovo jednu priču o tome kako se u privatizaciji nešto dešava netransparentno. Interesantno je da, sem jednog, još niti jedan potencijalni kupac koji je izgubio na tenderima, a takođe su učestvovale velike multinacionalne kompanije, nije poslao formalnu žalbu na tok tenderske privatizacije. Naprotiv, daću vam gomilu pisama tih istih, kojima je valjda više u interesu da pobede na tenderu i da iskoriste svaku mogućnost netransparentnog sprovođenja postupka privatizacije. Ti isti potencijalni kupci koji su izgubili na tenderima šalju pismo i zahvaljuju se na sprovedenim izuzetno transparentnim, javnim, bez ikakvih povlastica pojedinim kupcima, tenderskim privatizacijama. Taj jedan je onaj koji je izgubio u utakmici za kupovinu Valjaonice aluminijuma Sevojno. Taj jedan, naravno, ima pravo da se žali i dobio je odgovor od Ministarstva za privredu i privatizaciju. Jer, gospodo moja, kada se ponude dostave Agenciji do tačno određenog roka, nema nikakvog iznenađenja za potencijalne kupce. Unapred se zna formula kako će se te ponude vrednovati. Tačno se zna kako se vrednuje transakciona cena, kako socijalni program, kako investicioni program. Prema tome prostora za neke, što bismo rekli mi koji se time bavimo, soft, meke kriterijume za određivanje kupaca apsolutno nema. Da li je proces transparentan, da li ima afera ili nema, ne svedoče novinski napisi, zato što sam takođe čuo na televiziji i pročitao u novinama da stotine i stotine radnikaZdravlja u Leskovcu protestuju, a oni, eto čuda, na skupštini jednoglasno usvajaju ponudu koja je data. Jer svako normalan će usvojiti ponudu koja garantuje realizaciju socijalnog programa od 24,76 miliona. Dakle, o transparentnosti ne svedoče ni novinski napisi, ni televizijski nastupi, nego da li oni koji gube u ovim transparentnim utakmicama imaju prigovora. Oni ulažu svoj kapital, oni nalaze svoj interes ovde. Ako se oni ne žale na sprovedeni postupak privatizacije u tenderima, onda budite ubeđeni da nema problema sa sprovedenim tenderskim privatizacijama. Ono čega ima, a što sam rekao i juče, ima onih koji su tzv. gubitnici u tranziciji. Ko su gubitnici u privatizaciji? Gubitnici su nesposobni direktori, kao i oni koji znaju da neće ostati iza privatizacije na pozicijama na kojima se danas nalaze. Gubitnici su najposle i oni koji i dalje misle da politički mogu da učestvuju u ekonomskim tokovima. Namera Vlade i ovog ministarstva jeste da što pre dobijemo strukturu privrede koja je dominantno privatna. Daću vam jedan podatak kako je danas. Danas, kadauporedo postoje privatna i društvena preduzeća, 58% ukupnog prihoda ili BDP-a stvara privatna privreda. Znači, 42% društvena privreda. Kada se poredi privatna i društvena prema stepenu zaposlenosti, 59% zapošljava društvena privreda, a 40% (manje od 41%) privatna privreda. Ko je efikasniji? Privatna privreda. Pogledajte koliki je prihod po zaposlenom u privatnoj privredi, prihod po zaposlenom u društvenoj privredi i vidićete koji je mehanizam, odnosno koji je svojinski sistem efikasniji. Zato što je taj privatni svojinski sistem efikasniji, zato je u interesu da u tranziciji što je moguće više povećamo, proširimo privatnu privredu na postojeću društvenu privredu. Niko nikada nije rekao da će privatizacija rešiti sve ekonomske probleme. Ne može da ih reši, jer onu armiju nezaposlenih kojih nije preko milion, nego je ispod 900.000, nije stvorilo Ministarstvo za privredu i privatizaciju u protekle dve godine, nego je to armija nezaposlenih nasleđena usled loše ekonomske politike u prethodnom periodu. Ne govorim o zadnjih 10 godina, govorim o zadnjih 50 godina. Ta armija nezaposlenih jednim delom već radi u sivoj ekonomiji. Pritisak nezaposlenih nije tako veliki kako mnogi misle da jeste. Priznajmo da među tih 900.000 postoji 250.000 - 300.000 nezaposlenih koji su zaista nezaposleni. Za njih problem neće rešiti privatizacija, nego nova ulaganja i razvoj male i srednje privrede, tj. malih i srednjih preduzeća. Pošto je ovde rečeno da se ne bavim privredom, evo da kažem koncept, generalnu strategiju, na koji način ovo ministarstvo rešava privredne probleme. Ako je neko mislio da će Ministarstvo za privredu i privatizaciju da bude glavni finansijer privrede u Srbiji, onda je on jednostavno pao na ispitu tržišne ekonomije, pao je na ispitu kako uopšte država treba da utiče na formiranje institucionalnih okvira za funkcionisanje efikasne privredne aktivnosti. Ovo ministarstvo nije, niti će ikada finansirati investicionu aktivnosti ili kratkoročnu aktivnost preduzeća, ali ovo ministarstvo konstatuje da ne možemo da se oslonimo na lese fer i liberalnu ekonomiju, da kažemo 50 velikih sistema će svoj problem rešiti sami, na način daće to tržišnaekonomija uraditi. Neka ti koji misle da tu država ne treba da bude uključena odu u Kragujevac, bolje rečeno, trebalo je da odu u Kragujevac u martu mesecu 2001. godine kada Zastava uopšte nije radila i da im saopšte poruku - s obzirom da nećemo da upravljamo privredom, izvolite rešite vaš problem. U martu Zastava nije radila. Danas Zastava 120 automobila dnevno skida sa trake. Neko će reći malo u odnosu na 200.000 godišnje. Ja ću reći, strašno puno u odnosu na prosek postignut u poslednjih deset godina. Uzgred da vam kažem, Zastava je samo u prošloj godini proizvela daleko više nego što je ostvarila u periodu kada nismo imali sankcije, između 1996. i 1998. godine. Najveći nivo proizvodnje ostvaren je u prošloj godini. Dakle, konstatujemo da veliki sistemi zahtevaju posebantretman i subvencije u privredi, ali ne da bi se tim subvencijama kupovao socijalni mir, što je bila manija ranije, nego da bi te subvencije bile iskorišćene u službi restrukturiranja tih velikih sistema. Mi ćemo samo ove godine imati 20 velikih sistema kod kojih će proces restruktruiranja u potpunosti biti završen. Nema korupcije u procesu privatizacije, osim ako imate podatke i kažete konkretno, javno, ova transakcija je sumnjiva. Pozivam vas, kao što sam sve u štampi i čitavu javnost pozvao, bude li ijedan slučaj, jedan slučaj netransparentne prodaje bez konkurencije, sprečavanjem kupaca, nedozvoljavanjem da kupci podnesu ponudu za tender, za aukciju u definisanom roku, taj iz agencije, iz ministarstva koji to radi snosiće najoštrije sankcije. Takovog slučaja nema i zato se ovde priča generalno, priča se prazna priča, a ne navode se nikakvi dokazi. Molim vas, recite koji problem je postojao? Bilo je problema u Crvenki, ali neizazvani ministarstvom i agencijom, nego otud što bi mnogi direktori društvenih preduzeća želeli da ostanu doživotno nekontrolisani, da nemaju vlasnika, da mogu da budu gazde u svojoj prćiji. Žao mi je, neće moći. Postoje rokovi za realizaciju privatizacije. Moja poruka jeste još jednom i ovo je poruka pre svega javnosti: jedno je priča, jedno je generalni populizam, a drugo su konkretne stvari i proces koji se dešava. Mnogi su rekli, šta je to urađeno? Urađeno je upravo onako kako smo i planirali. Mi smo rekli, krajem 2001. godine naš plan jeste da u 2002. godini imamo 250 preduzeća na aukciji i da otvorimo 70 tenderskih procedura, od čega 50 investicionih tendera. Dakle, 280 preduzeća su prošla kroz proces aukcije u prvoj godini, u toj 2002. godini, a od toga 230 preduzeća su uspešno privatizovana. Do dana današnjeg imamo 25 uspešno realizovanih tendera i isto toliko u proceduri. Rekli smo tada, nije proces privatizacije podeljen ravnopravno u četiri godine. U prvoj godini se grade institucije. Znate zašto se grade institucije: da bi priča o korupciji, o netransparentnosti, o nejavnosti bila samo prazna priča kakvu ovde već dva dana slušamo, odnosno da bi se proces privatizacije do kraja odvijao u skladu sa osnovnim načelima iz člana 1. zakona - jednakost svih kupaca, konkurencija, transparentnost, javnost i najposle tržište kao vrhunski mehanizam i vrhovni gospodar koji određuje kolika je vrednost jedne kompanije. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Ovim smo završili današnji rad. Rad nastavljamo sutra; prema članu 81. stav 4, određujem sutrašnji dan kao radni dan i nakon završene rasprave o ovoj i sledećoj tački pristupićemo glasanju. Doviđenja i prijatno. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Šesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Molim da, radi utvrđivanja kvoruma za rad, ubacite kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Sprečeni su da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radmilo Mišović, Zaharije Trnavčević, Velimir Simonović, Zoran R. Anđelković, Slobodan Pavlović, Miloš Todorović i Radič Joković; (pre podne) Dušan Budišin, Boško Ristić, Goran Ćirić, Biači Anton, Išpanovič Ištvan, Juhas Atila, Kasa Jožef, Laslo Torde i Ratimir Svirčević; (zakasniće) Gordana Čomić, Borislav Novaković, Ljubiša Maravić, Predrag Stojanović, Mirko Rosić, Branislav Grubački i Stevan Lilić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI ( načela)