Kako mogu da se javim, ako se ne registrujem? Dobro. Dame i gospodo narodni poslanici, u svetlu sutrašnje posete potpredsednika SAD-a, koji će, kada dođe u Beograd, verovatno reći da je došao kao prijatelj Srbije i srpskog naroda. To je jedna klasična rečenica, koju koriste političari SAD-a i njihovi visoki funkcioneri, bez obzira na to što su određenom periodu srpski narod nazivali, koristili razne termine, npr. – primitivan, nazivali naš narod narodom ubica, govorili da treba da budemo bombardovani bez imalo griže savesti; to će se zaboraviti, bez obzira na posledice koje mi vidimo i trpimo svakog dana. Ta će poseta doći i proći, on će posle toga otići u Prištinu, ali nama će ostati problemi koje imamo, jer, naravno, ta ista SAD nije ništa učinila poslednjih 10 godina da nam pomogne u rešavanju tih problema ili otklanjanju posledica bombardovanja, nego nam situaciju, iz dana u dan, sve više komplikuju i rade suprotno onome što je interes srpskog naroda i države Srbije. Dovoljan primer za to je ono što se dešava u srpskoj AP Kosovu i Metohiji poslednjih meseci. Od dana kada su Albanci proglasili nezavisnost na našoj teritoriji, tj. albanska nacionalna manjina, nepravno, iz dana u dan, sve više i više kulminira teror nad Srbima dole. Na različite načine se on sprovodi, međutim, poslednja izjava, pre svega, ambasadora SAD-a u Beogradu, kao i izaslanika EU Pitera Fejta na KiM-u, govore da se, očigledno, sprema još veći teror nad Srbima na KiM-u, u cilju uspostavljanja vlasti, te tzv. vlasti na KiM-u od strane albanske nacionalne manjine, tj. terorista i kriminalaca koji oličavaju tu vlast. Citiraću gospodina Pitera Fejta, koji je rekao ovako: ''Kosovo, sever Kosova je poslednja crna rupa u Evropi. Tim delom vladaju ekstremisti koje podržavaju nacionalističke stranke u Srbiji. Vlada Republike Srbije mora da učini sve i da pomogne dole Euleksu da se situacija smiri i reši''. Upozoravam vas, to sam juče rekao i danas kažem još jednom, sledeća reč koja se koristi u američkoj terminologiji je ''teroristi''. Posle ekstremista, dolaze teroristi. Kada to izgovore, svi ti naši ljudi biće legitiman cilj za NATO i krenuće lov na njihove glave. Ne uozbiljimo li se kao država i ne počnemo li da radimo ono što nam je posao, pre svega, da otkažemo dobrodošlicu Euleksu, jer nemaju pravni osnov da budu dole, da prestanemo da primenjujemo SSP i da ne usvojimo ove tri rezolucije, među kojima je i SOFA. Na ovom dnevnom redu, mi ćemo pokazati da smo banana država. Moje pitanje za Vladu Republike Srbije je da li će uopšte odgovoriti na ova pitanja i da li će gospodina Pitera Fejta upoznati s tim da na severu Kosova nisu ekstremisti i teroristi, nego legitimno izabrani građani, predstavnici birača, naroda, i da treba da prestane hajka na njih, nego da treba, zajedno sa Srbijom, već jednom da se organizuju pravi pregovori oko statusa KiM-a? Moje pitanje za Vladu je to, a za skupštinsku većinu, i time ću završiti – hoćete li glasati za SOFA-u, juče to niko nije rekao, i ova dva sporazuma s vojskom, ili ne? Mene interesuju, pre svega, DS i SPS. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik dr Nikola Krpić.
Poštovana predsednice, radno predsedništvo, poštovani poslanici, Savet ratnih vojnih zarobljenika obratio se Poslaničkoj grupi penzionera, PUPS-u Beograd, s molbom da im pomognemo u njihovim nastojanjima da budu obeštećeni na osnovu Ženevske konvencije. Oni ovako kažu – ratni zarobljenici ne mogu se ni u kom slučaju odreći, ni delimično ni u celini, prava koja im obezbeđuje ova konvencija i specijalni sporazumi pomenuti u prethodnom članu, ukoliko takvih bude bilo. To znači da je naša država, kao potpisnica ove konvencije, preuzela obavezu u izvršenju njenih odredaba. Sila čiji je ratni zarobljenik, postaraće se da mu namiri potraživanja po završetku njegovog zarobljeništva; duguje sila koja ga je držala u zarobljeništvu. Ovu odredbu iz Ženevske konvencije realizovale su sve države njene potpisnice, osim naše države, Srbije. Zbog toga, postavljam sledeća pitanja gospodinu premijeru, gospodinu Cvetkoviću: Dokle je stigla Komisija za restituciju u rešavanju pitanja nadoknade za ropski rad živim ratnim vojnim zarobljenicima i potomcima umrlih ratnih vojnih zarobljenika Drugog svetskog rata? Drugo pitanje, koju je sumu Komisije za restituciju prihvatila za isplatu ratnim vojnim zarobljenicima Drugog svetskog rata i njihovim potomcima? Treće pitanje, dokle se stiglo u rešavanju ovog problema u Ministarstvu za rad i socijalnu politiku? Četvrto, zamolio bih da ovo pitanje, u pismenoj formi, dobije Partija ujedinjenih penzionera, Poslanička grupa ovde u Skupštini. Hvala lepo.
Reč ima gospođa Aleksandra Janković.
Meni je posebno drago da je sa nama ministar finansija, gospođa Dragutinović, zato što imam pitanje koje je vezano za posetu ovoga koji je za nas rekao da smo nepismeni, degenerici, silovatelji, ubice beba, kasapi, agresori. Naime, procena je da će poseta Džozefa Bajdena Srbiju koštati najmanje 500 hiljada evra. Zbog Bajdena, u Beogradu će nekoliko sati biti zatvoren aerodrom, prodavnice, taksisti će ostati bez posla, specijalci i snajperisti biće na svakom uglu, a ništa neće raditi. Samo zbog zatvaranja aerodroma, koji će biti oštećen za najmanje 20 poletanja i sletanja, ulica i prodavnica, imaćemo gubitak od oko 300 hiljada evra. Na gubitku će biti, naravno, GSP, prodavnice i kiosci, građani. Sigurno je da će u sredu i oni izgubiti nekoliko stotina hiljada evra. Šta to znači – da zbog posete ovoga koji je nama rekao da smo zločinci Srbija gubi najmanje pola miliona evra, i to u jednom danu? Avion Džozefa Bajdena pratiće MIG-ovi Vojske Srbije, zbog čega će vazdušni prostor nad Srbijom biti zatvoren. U tom periodu će najmanje dva sata biti zatvoren i aerodrom, što znači da će kasa aerodroma biti osiromašena za najmanje 20 letova. Pošto sve staje, sav saobraćaj, zbog zatvorenih ulica, štetu će trpeti, zapravo, svi građani Srbije, trgovci koji će morati da zatvore svoje radnje, a mene zanima odakle pare iz budžeta da pokriju troškove ovog dodatnog policijskog obezbeđenja, snajperiste i specijalce, koji će brinuti za Bajdenovu bezbednost? Gospođo Dragutinović, ekonomista Zoran Popov uveren je da je ova poseta preskupa za Srbiju. Tolike mere obezbeđenja, zavarivanje šahtova i specijalce na krovu, mogu zahtevati samo primitivni Amerikanci. Čovek kaže: "Živeo sam tamo neko vreme, poznati su mi njihovi ispadi. Taj susret neće doneti konkretnu korist, on je pitanje prestiža i ispunjenja obećanja za naše političare, od čega će građani Srbije imati samo trošak i gubitak. Samo zbog zatvaranja aerodroma, zbog onemogućavanja poletanja i sletanja, zbog zatvaranja ulica i prodavnica", kaže Zoran Popov, "biće 300 hiljada evra troška, ne računajući troškove smeštaja, obezbeđenja, zavarivanja i naknadnog odvarivanja šahtova". Da ne pričam o tome kako je ovo akt nedopustive snishodljivosti i zaborava, nepravde prema srpskom narodu i građanima Srbije koji su poginuli, ranjeni ili teško hendikepirani i imaju posledice posle onog "milosrdnog" bombardovanja 1999. godine. Ono što je posebno zanimljivo, jeste sličnost u obezbeđenju sada, prilikom posete Džozefa Bajdena, i prilikom sahrane Josipa Broza Tita. Znači, to su dva događaja gde je jedini put viđen ovakav nivo obezbeđenja, gde su oko ličnosti postavljena tri bezbednosna prstena, a o sigurnosti se ovde brine 300 američkih i oko 2.000 srpskih specijalaca. Mene posebno zanima, ovo više nije pitanje za gospođu Dragutinović, ovo je pitanje za Vladu, generalno, a i za predsednika Srbije, pošto sam danas čula na B 92 da je Džozef Bajden "resetovao" svoje stavove prema Srbiji, šta god to značilo – da li će on iskoristiti ovu priliku da se Srbiji izvini za sve ono što je nad Srbijom rađeno, ne samo za svoje izjave, nego i za svoje aktivnosti? Da li će to podrazumevati jedan novi kurs i novu politiku u odnosu na Srbiju, ili prinudu da Srbija i dalje ispunjava zahteve SAD-a? Ono što posebno želim da naglasim, jeste da će danas, u 12 sati, ispred "Ruskog cara", biti organizovana akcija svih srpskih nevladinih organizacija, predvođenih "Dverima", Udruženjem pravnika "Nomokanon", Organizacijom 1389, prisustvovaće i predstavnici Nove Srbije i DSS-a, te je za one koji nisu znali, kojima je Srbija na srcu, taman i da se ne slažu s našom političkom orijentacijom, ovo poziv da ispred "Ruskog cara" dođu. Pošto Nova Srbija nije stranka koja ima osvetoljubive tendencije, iskoristiću ovu priliku da predsednici Poslaničkog kluba DS-a predam jedan poklon u ime Nove Srbije, poklon u vidu bedža "Kosovo je Srbija", jer samo ona može da predsedniku sopstvene stranke i osobi u ulozi predsednika Srbije, Borisu Tadiću, da ovaj bedž, ne bi li gospodina Bajdena dočekao na pravi način.
Reč ima narodni poslanik dr Nebojša Ranđelović.
Poštovana predsednice, uvažene koleginice i kolege, želim da postavim jedno, prvenstveno, životno pitanje, no, kao i svako životno pitanje, i ovo ima i političke atribute, može se reći, čak, prvenstveno političke atribute. Pre nego što postavim to pitanje, želim da dam jedno obaveštenje. Odbornička grupa LDP-a će danas u Nišu tražiti vanrednu sednicu Gradske skupštine i objašnjenje za promenu onoga što je servirano biračima u Nišu i niškim građanima, a tiče se Južnog toka gasovoda i čitavog gasnog aranžmana. Shodno tome, takvo je i moje pitanje nadležnom ministru i, uz pitanje, i pojašnjenje. Stav LDP-a nije "zašto ne Niš". Kamo sreće da postoji više projekata koji će doneti dobrobit i Zaječaru i Paraćinu, gde će biti čvorište, Nišu i drugim gradovima u Srbiji. Suština našeg pitanja i suština inicijative Odborničke grupe LDP-a jeste u tome da nam i nadležni ministar, a i gradski oci u Nišu daju obaveštenje zašto je sve što se radilo po pitanju gasnog aranžmana bilo pod velom tajne, zašto je sve drugačije od onoga što je obećano u predizbornoj kampanji? Hvala.
Reč ima Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege narodni poslanici, građani Srbije, koristim jedinu privilegiju koju kao narodni poslanik imam, a to je da progovorim o onome što interesuje građane Srbije. Kako nam sutra dolazi u zvaničnu posetu potpredsednik SAD-a, to iziskuje nekoliko pitanja. Dakle, samo prenosim pitanja koja građani postavljaju nama, narodnim poslanicima. Znači li to da će SAD insistirati u ovom susretu na primeni SOFA sporazuma? Onima koji ne znaju šta to znači, našim jezikom ću to da kažem. Sporazum koji se odnosi na status vojnih trupa SAD-a u Srbiji, dakle, namera da se s vojskom uđe na teritoriju Srbije, a to, kao što znate, nije ništa novo, jer je Džozef Bajden poznat po tome da je još 1999. godine, u vreme bombardovanja Srbije, govorio da trupe SAD-a i NATO-a treba da uđu u Srbiju isto onako kao što su to uradile trupe Nemačke ili Japana, dakle, potpuna okupacija. Naravno, tražiće dobrosusedske odnose s Kosovom i Metohijom. Očigledno je da Sjedinjene Američke Države nisu završile svoj posao na Balkanu, to javno govore. Od Federacije BiH traže promenu Ustava, traže suspendovanje "Dejtona", što znači revidiranje "Dejtona" i uništavanje Republike Srpske, koja je produkt upravo tog sporazuma, i unitarno uređenje. Na to upozoravamo godinama, ali i ovom prilikom upozoravamo i Borisa Tadića i predsednika Vlade da vode računa o tome kakva će obećanja davati Džozefu Bajdenu. Ministra unutrašnjih poslova pitamo – da li će građani Srbije sutra moći da dođu na posao, da li će sutra ceo Beograd da bude blokiran, da li će ova skupština da radi, da li će na vreme da obavesti građane o svemu tome, ili ćemo se zaglaviti sutra u saobraćaju, s obzirom na to da je rekao da to više neće dozvoliti i da nema nikakvih okupljanja koja će ometati saobraćaj u Beogradu? Da li je Bajden važniji od svih građana Srbije koji imaju potrebu da iskažu svoje neslaganje sa bilo čime što se u ovoj zemlji dešava? Pošto smo čuli da se i prozori na toaletima u zgradama koje Vlada koristi blindiraju, pitamo da li to Amerika bolje poznaje prostor Vlade Srbije i da li bolje poznaje mogućnosti eventualnog atentata u toj zgradi? Možda bi to koristilo i našim službama bezbednosti kako bi se bacila nova svetlost na neke događaje iz bliske prošlosti. Dakle, i za vas i za ministra unutrašnjih poslova, prvo, da li će ovaj parlament smeti sutra da zaseda, da li će građani Srbije imati neradan dan ili, ne daj Bože, praznik možete da proglasite na sutrašnji dan, da li ćete ih upozoriti na sve ono što je ovaj osvedočeni srbomrzac godinama govorio kao lobista šiptarskih terorista i separatista, ili ćete mu prostrti tepih od Aerodroma ''Beograd'' sve do Predsedništva, što će se verovatno dogoditi? Ovako nešto Srbija nije videla još od doba Tita, pa čak i u to vreme takvo obezbeđenje nije bilo. Ako je dobrodošao i ako nam donosi nešto dobro, čemu obezbeđenje? Verujem da bi građani Srbije onda izašli s karanfilima na ulicu, a ne da postoji ovoliki strah od toga šta će se dogoditi sa Džozefom Bajdenom kada dođe u Beograd u, eto, prestonicu države koja pledira da ima dobre spoljnopolitičke odnose s njegovom državom. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođi Pop-Lazić. Pošto se više niko nije javio, da vas obavestim da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Velimir Ilić, kao i da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored nadležnog ministra, gospođe Dragutinović, koju pozdravljam, prisustvuje i prof. dr Dragan Vukmirović, direktor Republičkog zavoda za statistiku, koga takođe pozdravljam. Prelazimo na zajednički načelni pretres 58. i 59. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ZVANIČNOJ STATISTICI i PREDLOG ZAKONA O POPISU STANOVNIŠTVA, DOMAĆINSTAVA I STANOVA 2011. GODINE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički pretres o Predlogu zakona o zvaničnoj statistici i Predlogu zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, s redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da poslaničke grupe po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju narodni poslanik Zlata Đerić, Poslanička grupa Nova Srbija, narodni poslanik Milisav Petronijević, Poslanička grupa SPS - JS, kao i narodni poslanik Milan Lapčević, Poslanička grupa DSS-a, i narodni poslanik Radiša Ilić, Poslanička grupa SRS-a. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zvaničnoj statistici i Predlogu zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine. Da li predstavnik predlagača, dr Diana Dragutinović, ministar finansija, želi reč? (Da)
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, pred vama se nalaze dva predloga zakona, Predlog zakona o zvaničnoj statistici i Predlog zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine. Što se tiče zakona koji predlažemo, a odnosi se na zvaničnu statistiku, htela bih samo da vas podsetim da je važeći zakon donet davne 1982. godine. Ne bih da podsećam ni vreme koje je proteklo od 1982. do 2009. godine, u svakom slučaju, desile su se vrlo velike promene u organizaciji privrednih subjekata, u institucijama društvenih delatnosti i organizaciji državnih organa. To su sve prirodni razlozi zbog čega je trebalo i treba doneti novi zakon o statistici. Tokom 2002. godine, Eurostat, to je statistički organ EU, i Evropska ekonomska komisija UN-a izradili su globalnu ocenu stanja statističkog sistema u Republici Srbiji. U izveštaju o globalnoj oceni predloženo je da se izradi master plan razvoja zvanične statistike. Ciljevi tog master plana su da se omogući razvoj zvanične statistike i da se stvori osnova za dobijanje najznačajnijih statističkih indikatora, da se usmeri razvoj statistike u pravcu harmonizacije sa standardima, klasifikacijama i metodologijama EU, kao i sa dobrom međunarodnom praksom. Konačno, da se promoviše uloga i značaj koju treba da ima zvanična statistika u društvu. Kako bi se ovi ciljevi ostvarili, zaista je bilo neophodno da se donese novi zakon o statistici. Predlog zakona koji je pred vama izrađen je u skladu s principima i odredbama pomenutog master plana, kojim je predviđeno da osnovnu zakonsku regulativu zvanične statistike treba da čine, u osnovi, dva zakona. Prvi, kojim se na nivou države uređuje pravni okvir statističke institucije i njenih aktivnosti, i drugi, poseban zakon, koji se donosi radi sprovođenja velikih statističkih akcija, kao što su popis stanovništva, popis poljoprivrede i slično. Prilikom izrade Predloga zakona, u obzir su uzeti osnovni principi zvanične statistike UN-a i kodeks prakse evropske statistike. Eurostat je, naravno, učestvovao u izradi Predloga zakona i dao je svoje pozitivno mišljenje na tekst zakona koji se nalazi pred vama. Predlogom zakona reguliše se organizacija sistema zvanične statistike i u njemu je naglašeno ko su odgovorni proizvođači zvanične statistike. Akcenat je stavljen na vodeću ulogu Republičkog zavoda za statistiku, kao posebne organizacije, odnosno samostalne i nezavisne institucije u proizvodnji, diseminaciji i organizovanju sistema zvanične statistike. Zakon, takođe, predviđa formiranje saveta za statistiku Republike Srbije, koje je stručno savetodavno telo, samostalno, nezavisno u svom radu, čiji je osnovni zadatak da se bavi strateškim pitanjima zvanične statistike. Savet se, kao integralni deo sistema zvanične statistike, posebno stara o zadovoljenju potreba najšireg kruga korisnika, o zaštiti prava davalaca podataka i ostvarivanju njihovih prava. Predlogom zakona utvrđuje se da se aktivnosti zvanične statistike zasnivaju na petogodišnjem statističkom programu i jednogodišnjim planovima. Program donosi Skupština, a plan Vlada. U posebnom odeljku Predloga zakona regulisana je poverljivost podataka, jer se u statističkom sistemu načelu poverljivosti podataka pridaje poseban značaj. Odredbe poverljivosti primenjuju se u svim fazama proizvodnje i diseminacije zvanične statistike. Drugi zakon koji je pred vama jeste zakon o popisu stanovništva. Većina zemalja Evrope, severne Amerike i Izrael planiraju da se popis sprovede 2011. godine, kako bi se obezbedila optimalna uporedivost podataka. Rezultatima popisa 2011. godine biće utvrđen ukupan broj stanovnika, domaćinstava i stanova u Republici Srbiji, kao i njihov raspored na nižim teritorijalnim nivoima, okruzima, opštinama, gradovima i naseljima, čime će biti zadovoljene potrebe korisnika podataka iz oblasti populacione politike, prostornog planiranja, realizacije generalnih urbanističkih projekata, stambeno-komunalne delatnosti i drugo. Ovo će biti prvi put nakon Drugog svetskog rata da će se prikupiti podaci o funkcionalnoj sposobnosti lica za obavljanje svakodnevnih aktivnosti kod kuće, na poslu, u školi. Popis će se izvršiti 2011. godine, a sredstva za finansiranje planiraju se u budžetu Republike Srbije. Molim narodne poslanike da podrže ove zakone.
Zahvaljujem, gospođo ministar. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč, Zakonodavnog odbora, gospodin Vlatko Ratković? (Ne) Predsednik Odbora za evropske integracije? (Ne) Da li narodni poslanici Momir Marković, Radica Jocić i Slađan Mijaljević, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije prilikom razmatranja Predloga zakona o zvaničnoj statistici, žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč, odnosno ko od predsednika? Gospođa Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Imamo Predlog zakona o zvaničnoj statistici, onako kako je to master plan predvideo, u paketu sa Predlogom zakona o popisu stanovništva. Pre svega, rekla bih da je narodna mudrost, kojom se definiše neka pojava ili neka delatnost, zaista neprevaziđena. Kada je u pitanju statistika, postoje mnoge i duhovite i slikovite definicije, od onih da je statistika najveća lažljivica, a ja bih jednu narodnu upotrebila – da je ona kao bikini. Možda ona najbolje ilustruje statistiku u našem društvu. To znači da mnogo pokazuje, ali od bitnih stvari vrlo malo, ili gotovo ništa ne otkriva. Postoje mnoge duhovite definicije onoga što su statističke metode, na primer, definicija proseka – neki jedu kupus, neki jedu meso, u proseku, svi jedemo sarmu. To nije samo duhovita ilustracija, nego moram da priznam, a priznajete i vi, objašnjenjima ovog zakona, da mnoge od ovih definicija imaju u sebi mnogo istine. Ako se posebno, zakonom definiše potreba korektne interpretacije i zaštite profesionalnog kredibiliteta zvanične statistike, to samo govori da sam u pravu kada iznosim ovakav sud. Ako o podnetom zakonu treba da iznesem generalni sud, onda bi se on mogao zvati politizacija Zavoda. To ću vam i dokazati u svom izlaganju, a vaše objašnjenje da zbog preporuka Evropske unije treba doneti ovakav zakon i da je on ocenjen visokim ocenama, a da, istovremeno, treba izbeći uticaj, pre svega, politike, odnosno političkih stranaka i državnih organa, u stvari, govori o tome da zakon ne ispunjava taj osnovni uslov. Odmah ću vam definisati, a to ću i objasniti. Kako možete tvrditi, članom 10, da je bitno zaštititi profesionalni kredibilitet, naročito kada je ugrožen uticajima neprofesionalnog karaktera, počev od državnih organa, a onda imate savet u kojem vam sede predstavnici ministarstava koje imenuje ministar, koji je uvek, po pravilu, možda ima neki izuzetak, političko lice koje sedi u državnom organu, koje definiše delokrug, daje smernice, definiše petogodišnji plan. Znači, politizacija Zavoda koju, navodno, izbegavate ovim zakonskim rešenjem, u stvari je izvedena Glavom 3 – Savetom za statistiku, koji definiše položaj, način imenovanja ovog saveta. Ne verujem da će ovim zakonom biti rešena osnovna stvar. Statistika, kao nauka, kao matematički metod, morala bi da precizno obuhvati činjenje, čin koji se u ovoj državi dešava i zove se proizvodnja, društveni proizvod, deficit. To su činovi. Vi biste nama morali te činjenice i činove izvršenja, delovanja, da date potpuno objektivno, činjenično, da to ne bude predmet bilo kakvog uticaja politike i državnih organa, a da se na korektnoj interpretaciji zasniva rad svake političke stranke, naučnika, ekonomiste, novinara, ko god koristio te podatke. Nema onog ko može da kaže da ti podaci jesu realni obuhvat onoga što se zovu činjenice. Zašto nisu? Znate odlično, kao i ja, zbog načina kako se neke metode primenjuju, u kojim se datumima i rokovima neka povećanja cena odobravaju i prikazuju. Onako kako se statističke metode koriste, prikazuju i objašnjavaju, govori o tome da i kad se pozovemo na izvor, Statistički zavod, ne možemo sa sigurnošću da tvrdimo da je istina, odnosno obuhvat istine ono što je prikazano u vašim izveštajima. To ovaj zakon, kao jedan od mnogih koji je nov i koji treba da promeni svet iz korena, zaista ne rešava, ali rešava i dosledno izvodi jednu specifičnost, koja se zove nezavisnost Narodne banke, čak i u smislu podataka i statističkog obuhvata nekih dešavanja koja se tiču Narodne banke. Narodna banka je nezavisna, dajte da jednom zauvek definišemo, u definisanju monetarne politike, ali nije nezavisna od ove države, od budžeta, time i deljenja sudbine sa građanima, kada su plate u pitanju i primanja, jer je i kao posledica te monetarne politike naša stvarnost ovakva. Narodna banka ne može da bude nezavisna od sudbine i mora da deli sudbinu građana, jer u velikoj meri, osnovnom cenom, a to je kurs, definiše našu sudbinu, pa ne može da bude nezavisna ovako kako ste joj vi predvideli u smislu statističkih istraživanja koje radi i tako je nežno molite da vam istraživanja koja vrši ustupi za potrebe svih nas, društva, ekonomske politike, ali je to moguće samo po pribavljenom mišljenju guvernera Narodne banke. Za sve one koji su zaboravili, podsetiću, takvo mišljenje guvernera Narodne banke bilo nam je potrebno i kada smo počinjali, navodno počinjali, da rešavamo finansijsku krizu, ulazeći u strukturu banaka gde država nema vlasništvo, ali ako Narodna banka proceni i da mišljenje da one remete neku situaciju na finansijskom tržištu i mogu da ugroze stabilnost tržišta, onda Vlada može da ulazi u vlasništvo tih banaka i donosi mere, a preko one naše slavne Agencije za osiguranje depozita, slavne po tome što joj je prvi direktor, kada su se likvidirale četiri velike banke, bila Vesna Džinić, koja je sada ponovo u žiži javnosti, napuštajući ''brod koji tone'' i šaljući ostavku iz Ministarstva. Znači, mišljenje Narodne banke, odnosno guvernera, koji tu instituciju vidi u svom liku, u svojoj ličnoj nezavisnosti, ali ne i nezavisnosti od svog političkog šefa, a svoju je funkciju u toj stranci zamrznuo. Ovim zakonom predviđate da molite da vam da istraživanja, kao da je u to uložio neke lične resurse, neke privatne resurse, ili možda neke kreditne resurse iz inostranstva, a ne resurse koji se zovu Narodna banka Srbije. Već u definiciji piše čije je države ta narodna banka i kakvi podaci to mogu biti ako imaju zaštitu poverljivosti, u šta niko ne želi da ulazi ili da spori, ali ne mogu ti podaci služiti za uvećavanje značaja jednog čoveka, koji je, inače, sebi prigrabio isuviše veliki značaj, a na štetu svih nas i, iz poznatih nam razloga, stabilnosti koalicione Vlade, niko u tu samostalnost, koja to, u stvari, i nije, ne želi da ulazi. Za mene je prosto uvredljivo da se članom 10. definiše ono što jesu. Znači, suština ovog zakona su čl. 10, 12. i 13. Želite da zaštitite Zavod za statistiku, kao neprikosnovenog proizvođača zvanične i, nadamo se, objektivne statistike, od državnih organa, ali kažete i – naročito od političkih stranaka ili drugih interesnih grupa van sistema zvanične statistike. Kako ćemo mi znati, niste dali u zakonu, ni u objašnjenju, da je taj direktor Zavoda izložen neprofesionalnim pritiscima od strane ovih i ovakvih grupacija? Kako će to direktor znati? Čemu služi ovaj član 10. uopšte, jer mi ne znamo čime će direktor da zaštiti profesionalnost rada Zavoda i kredibilitet ustanove koju vodi? Da li je ovo samo u sklopu opšteg uticanja i harange koja se vodi, ne samo na političke stranke, ali preko njih, kao instrumenta parlamentarne demokratije, koji su prva tema ako se priča o korupciji? Pa, da li važi i valja Zakon o finansiranju stranaka, pa, da li on puni novinske stupce, pa, da li antikorupcijsko telo kontroliše baš političke stranke, pa, da li DRI prvo kontroliše političke stranke? Uredite zakonom da delovanje svih činilaca u ovoj državi bude javno, dostupno građanima. Protiv toga, kao pripadnik političke stranke, Srpske napredne stranke, kluba Napred Srbijo, ne da nemam ništa, nego se za to zalažem, ali ne možete unapred osuđivati bilo koju političku stranku i identifikovati je s neprofesionalnim pritiscima, od kojih treba direktor Zavoda da štiti Zavod, kao osnovnog proizvođača objektivne statistike. Mislim da je to ne samo uvredljivo, nego suštinski usmerava, što bi rekle sudije, istragu na pogrešan tok i na pogrešnog krivca. Političke stranke su posledica pravnog sistema u kojem je pravo zaboravljeno i stavljeno na poslednje mesto, u smislu poštovanja Zakona o ugovorima, poštovanja Zakona o privatizaciji i Zakona o stečaju, istakla sam najbitnije, države u kojoj su predmet vrlo nekorektnog uticaja državnih i izvršnih organa sudovi, i trgovinski i ostali, o čemu ste imali dokaze u ovoj skupštini, u samo dva, npr., eklatantna primera, koji su govorili o pritisku da se ne izvršavaju sudske presude kojima se radnicima isplaćuje novac za nezakonito dobijene otkaze ili se vraćaju na posao, direktno uticanje gospodina Dinkića na Trgovinski sud da se ne pokrene stečajni postupak nad dužnikom "Zmaj", u kojem je vlasnik gospodin Novaković i njemu slični, stari prijatelji gospodina Dinkića, gde je poverilac, po zakonu, pokrenuo postupak stečaja. Znači, u državi u kojoj postoje ozbiljne bolesti, koje se zovu sistemska korupcija, koja je izazvana načinom primene zakona, načinom donošenja zakona u kojima postoje evidentne rupe za zloupotrebu, vi ovde definišete političke stranke kao prve i prave krivce za to što će statistički podaci, gle čuda, biti pod pritiskom političkih stranaka. Ali, zato imamo Savet za statistiku, koji je jedno glomazno telo, broji 17 članova, i gde gotovo svaki od ministara ovako brojne vlade predlaže svog člana da bude u tom savetu. Ja samo molim građane, ako negde imaju prilike, da pogledaju, npr. poslednjih nekoliko brojeva "Službenog glasnika", ili da odu na sajt Vlade i da vide odluke o imenovanjima komisija, tela, saveta, da pogledaju koliko se puta jedno te isto ime, čak nije ni važno koje, pojavljuje u raznovrsnim organima, komisijama, savetima i drugim telima. Građanima će biti potpuno jasno da ministarstva zaista ne mogu da rade posao koji im je zakonom dat, jer su njihovi nameštenici i zaposleni angažovani po komisijama. Zato moraju da se osnivaju agencije, verovatno, da bi radile posao koji treba da radi ministar i njegovi zaposleni. Koliko li je samo ljudi, ponosni što su imenovani u taj savet, odlazilo na neke sastanke koji su trajali satima, ali bih volela da mi ijedna takva komisija ili savet da strategiju koju su uradili, ili neki konkretan dokument, ili zakon koji je u ovakvoj režiji i podeli posla napravljen. Možda to uopšte nije slučajno, ili je potpuno namerno tako definisan posao, podela posla u ministarstvima, da ljudi ne mogu da se bave svojim poslom, dok se istovremeno kaže da se sati i sati radnog vremena troše na surfovanje po Internetu, onih ljudi koji imaju sreće da budu zaposleni i da imaju računare na svom radnom stolu. Verovatno ima i te vrste rasipanja radnog vremena, ali ja ovo smatram onim što jeste izvor politizacije Zavoda za statistiku, koja se ovog puta zakonom uvodi i što jeste neproduktivno trošenje korisnog radnog vremena ove vlade, koja je vrlo skupa. Vrsni ekonomisti su izračunali da, kroz razne takse, doprinose i dažbine, svaki građanin Srbije plati godišnje 150 hiljada dinara ovoj vladi, svaki građanin, ne glasač, ne punoletan, ne zaposlen, ne nezaposlen, nego svaki građanin. Da li je ta vrsta plaćanja za ovu i ovakvu vladu dala rezultat u usluzi koju je Vlada, sa svoje strane, dale svojim građanima, to će građani procenjivati onom zgodnom i zakonitom prilikom koja se zove izbori. Imam još i primedbu na to da pravo pristupa informacijama, ovako kako zakonom regulišete, ponovo ističe posebnost Narodne banke, gde se za pravo pristupa definiše prethodna saglasnost guvernera Narodne banke. Da li postoji ijedan tako zaštićen funkcioner, posao ili stranački pripadnik u ovoj državi, prosudite vi ostali koji delite vlast sa onima koji sebe predstavljaju motorom i nosiocem reforme i promene u ovoj državi. Iskoristiću priliku da vam kažem još jedan detalj. Na strani 3 obrazloženja rešenja stavili ste ovakvu rečenicu: "S obzirom na značaj Zavoda kao glavne institucije u sistemu zvanične statistike, predviđa se da Zavod daje mišljenje o izveštajima, nacrtima zakona i drugim pravnim aktima", sad ide ono ključno i najproblematičnije: "koji se odnose na njegove aktivnosti i zadatke". Znači, Zavod za statistiku može da daje mišljenja o izveštajima, nacrtima zakona i drugim pravnim aktima koji se tiču njega samoga. To na najbolji način oslikava prirodu ove vlade, koja misli samo o sebi i samo na sebe i takvu praksu prenosi i na organe kojima želi, navodno, na bolji način da uredi i reguliše poslovanje. Smatram da je ovaj zakon potpuno nepotreban i dokle god se statistički podaci koriste, interpretiraju na taj način i ukoliko nisu dostupni svima nama kojima su potrebni, ne oni osnovni, nego oni izvedeni – mislim da ne zaslužuje prelaznu ocenu. Član 10. je skandalozan i nemojte se braniti. Verujem da bi se Evropa podsmevala ovakvom načinu tumačenja neprofesionalnih uticaja, a koliko je statistika važna govori još jedna definicija, kojom ću završiti svoje izlaganje. Kažu – onaj ko ima Zavod za statistiku, makar jedan procenat dobija više u izborima, odnosno u prebrojavanju glasova. Zavod za statistiku nam dokazuje da jedan i jedan ne mogu biti dva. Ja vam želim da Zavod za statistiku matematici vrati ono što ona zaslužuje, a to je tačnost, i da nama građanima Srbije vrati verovanje u informacije i podatke koje daje Zavod za statistiku.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, posle njega narodni poslanik Milisav Petronijević.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su dva zakona uz pomoć kojih će se dati pečat protekloj deceniji, odnosno periodu kada su vlast u Srbiji preuzeli oni kojima su zvezde vodilje bile reči – pošteno, socijalna jednakost, transparentnost, demokratija, novo doba parlamentarizma, EU odmah, KiM u sastavu Srbije, a šta danas imamo kada treba da sumiramo rezultate te, rekao bih, ''žute'' dekade? To će se, upravo, videti posle popisa 2011. godine. Državna statistika je tu da nas tek s vremena na vreme podseti, sve građane Srbije, i da nas obavesti da dobro živimo, da ima i gorih zemalja od nas, da ljudi nisu gladni, iako jesu, da su zaposleni, iako nisu, a poljoprivrednike – da su imali izvanredne prinose u proseku, što bi rekli statističari, a oni ni polovinu svog uloženog novca ne mogu vratiti. Zato i postoji ona davno sročena kovanica, iz vremena kada su Srbijom vladali komunisti – statistika naša dika, što poželiš, ona slika. O nekim konkretnim primerima statistike i načinima kako se ona vodi, govoriću u okviru vremena koje pripada SRS-u, u načelnoj raspravi. Sada bih se osvrnuo na neke nove članove, najpre Predloga zakona o zvaničnoj statistici, a potom Predloga zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine. Dakle, kada u Predlogu zakona predlagač kaže "zvanična statistika", to u prevodu znači "državna statistika", koja oslikava i vlast i one koji u tom trenutku vrše vlast. Kada država vodi statistiku, vodiće je onako kako sebe želi da predstavi – u najlepšem svetlu pred građanima Srbije, ulepšavanjem, friziranjem, prilagođavanjem podataka i informacija, jer je to način da se država, odnosno oni koji vladaju državom predstave kao nešto idealno, nešto što je dugo očekivano, kao blagostanje, pogotovu ako su raspisani izbori. Tada su potrošačke korpe obično prepune, kupuju se automobili i nekretnine na sve strane. Statistika beleži samo uzlazne linije uspeha, a onaj ko sluša takve informacije, samo čeka da na kraju čuje o kojoj zemlji se radi, pošto niko neće verovati da se radi o državi Srbiji. Onog momenta kada zvanična statistika bude javno saopštila da u ovoj zemlji ima gladnih ljudi i koliki je njihov broj, da ima više od milion obespravljenih radnika na ulici i kada bude zvanično objavila koliko je umrlih građana Srbije od posledica zračenja uranijumskih bombi koje su nam poslale SAD – onda ćemo i mi prihvatiti tu statistiku. Njihov zvaničnik dolazi sutra u posetu Srbiji i narodu za koji je preporučivao koncentracioni logor, smrt, narodu kome je oteo, ali trenutno, Kosovo i Metohiju. Da li ste vi, gospodo iz Republičkog zavoda za statistiku, izračunali koliku štetu su nam naneli i Bajden i Solana i NATO i EU 1999. godine? Kada ćete sabrati svaku ciglu, svaku kuću, svaku dečju suzu, svaku kap krvi, svaki nedosanjani dečiji san zbog NATO bombardera i detonacija bombi? Sme li neko od predstavnika vlasti, sutra, da pokaže tu statistiku tom Bajdenu koji je uvredio moj srpski narod? U sredu će Srbija da stane – jer neko dolazi na mesto zločina. Čak se i fudbalske utakmice neće igrati, kažu, iz bezbednosnih razloga. Evo, ja predlažem da tog dana ne radi ni Zoološki vrt, ni igraonica na Ušću – neka sutra sve u Srbiji stane, da se vlast i divi i klanja na miru onom ko nam je oteo KiM. U članu 5. pominje se načelo nepristrasnosti. Imali smo priliku da vidimo tu nepristrasnost često, pogotovu kada se pripremaju izbori, ili su u toku, i to na Javnom servisu, onom koji odložene snimke Narodne skupštine pušta u nekim vampirskim terminima, posle ponoćnih časova, što bi se reklo – za treću smenu. Podaci su obično probrani, oni koji se mogu upotrebiti, ostali ostaju zatrpani u moru drugih istraživanja i sondiranja javnog mnjenja, pa ako ih neko pronađe, pronađe, i tako godinama. Ovde postavljamo jedno pitanje ministru, odnosno predstavniku Republičkog zavoda za statistiku – kako će se ubuduće prikupljati, obrađivati, skladištiti, prikazivati, analizirati itd. podaci i informacije, kada mi već sada to možemo da vidimo u okrnjenom obliku, a to se najbolje vidi na ovom primeru koji ću vam pokazati, odnosno svi su takvi, gde se jasno navode teritorijalne jedinice koje su obrađene i na koje se odnose konkretni podaci? Evo jednog saopštenja Republičkog zavoda za statistiku, verovali ili ne, a na njemu imamo odrednice – Republika Srbija, Centralna Srbija i Vojvodina. Pitam vas javno, gospodo iz izvršne vlasti – gde je ovde KiM? Kako je nekome uopšte palo na pamet da izostavlja KiM? U Ustavu, u članu 182. stav 2, jasno piše: "Republika Srbija ima Autonomnu pokrajinu Vojvodinu i Autonomnu pokrajinu Kosovo i Metohiju". Neka su podaci što se tiču KiM-a i minimalni, neka pokazuju bilo šta, neka se vrši sondaža makar i u nekom kosovsko-pomoravskom selu, ali ti podaci moraju da se nađu u posebnoj rubrici – Autonomna pokrajina Kosovo i Metohija. Dobro znamo da je naša južna pokrajina, 1999. godine, zaslugom gospodina koji će sutra šetkati Beogradom i obilaziti minuli rad ''tomahavka'' i F16, nevidljivog, ulice Kneza Miloša, okupirana i data šiptarskim teroristima na upravljanje. U ovoj statističkoj listi, u ovom obrascu, ja i svi građani Srbije hoćemo da vidimo i drugu rubriku – Autonomna pokrajina Kosovo i Metohija. Ako krenemo tom logikom, onda je pitanje zašto ste onda izdvojili Vojvodinu, što i te podatke niste svrstali pod jedan naziv – Republika Srbija, s podacima sa KiM-a? Sada javno izražavam bojazan šta će se desiti za par godina, pošto predsednik Republike, Tadić, predlaže nekakvu regionalizaciju Srbije; dok se Evropa ujedinjuje, on vodi nekakav sasvim suprotni proces, on rastače srpsku državu. Hoćemo li za par godina da u nekom izveštaju Republičkog zavoda za statistiku vidimo podatke za Šumadijski region, za Timočki, Niški, Drinski, Raški, itd.? Kako stvari stoje, ako na vlasti i dalje ostaje sadašnja vladajuća garnitura, Srbiji, sasvim sigurno, preti rasulo i propast. Ono što je, takođe, apsurdno u ovom zakonu, pogotovo u situaciji kada nas ministri iz Vlade plaše svetskom krizom i nju navode kao razlog svakodnevnog otpuštanja radnika i velikog minusa u budžetu, Vlada upravo u tom trenutku predlaže u ovom zakonu formiranje Saveta za statistiku, i to od 17 članova, čiji je osnovni zadatak da daje stručna mišljenja i učestvuje u realizaciji ''predloga''. To znači, opet, bespotrebno odlivanje sredstava iz budžeta, isto kao i kada su u pitanju agencije, zavodi, komiteti, odbori, itd. U Republičkom zavodu za statistiku postoje zaposleni koji su dovoljno stručni i kompetentni da sve ove navedene poslove Saveta mogu sami da obavljaju. Ali, u samom načinu imenovanja članova, vidi se šta je cilj formiranja ovog saveta. Od 17 članova, 12 direktno postavljaju ministri, odnosno Vlada, dva imenuje guverner NBS-a Jelašić, to je onaj što je kupio jeftinu vilu, verovatno je licitirao, jednog člana imenuje Privredna komora Srbije, jednog člana predlaže Statističko društvo Srbije i 17. član je direktor Zavoda. Evo vam, ukratko, slike i prilike srpske statistike. Vlada, što je očigledno, preko Saveta za statistiku, u koji, od 17 članova, imenuje direktno 12, želi da kontroliše i usmerava rad Republičkog zavoda za statistiku. Kasnije ću se u načelnoj diskusiji ponovo vratiti na statistiku i njene rezultate. Što se tiče Predloga zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine, poslednji popis stanovništva urađen je 2001. godine, nekako u vreme kada je krenula ofanziva na srpska preduzeća, domaće banke, Vojsku Srbije, na radnike koje su predvodili oni koji bi trebalo da polažu račune kada se sumiraju rezultati 2011. godine. Mada, tada može biti i kasno za Srbiju. Ubeđen sam da će sve linije ići silaznom putanjom, osim onih koje grafički prikazuju porast siromaštva, kriminala, tuberkuloze, samoubistava, umiranja od karcinoma, steriliteta, itd., da ne nabrajam. Da bismo počeli popis, treba da vidimo, pre svega, gde su državne granice Republike Srbije. Pitam gospođu ministra – kako ćete izvršiti popis na KiM-u kada ste ga svojevoljno predali na poverenje Euleksu, a oni vam, u znak zahvalnosti, bukvalno, spustili rampu? Srbima na Kosovu se polako steže omča oko vrata, tuku ih, sude, guše suzavcem, a vi iz Vlade Republike Srbije ćutite. Onda se po nekoj priči izmisli rupa na saksiji, napiše član 16. u ovom predlogu zakona, na osnovu koga će Ministarstvo za KiM, odnosno ministar Goran Bogdanović, sprovoditi predstojeći popis na KiM-u, čovek koji je bio ministar u Rugovinoj vladi, dok su ubijani Srbi od strane šiptarskih terorista, koje je ta ista vlada krila i štitila. To je prosto neverovatno. Do 2011. godine, kako je počelo, Euleks neće Srbima dozvoliti ni da dišu, a kamoli da se popisuju. Sve to, ponavljam zbog građana Srbije, zahvaljujući ovoj vladi, koja je misiji Euleks dala zeleno svetlo da lagano, ali sigurno, Šiptarima za koju godinu prepusti sve ingerencije izvršne i sudske vlasti. Imamo još jedan problem koji može potpuno da omete popisivanje stanovništva na osnovu ovog zakona. Vi iz vladajuće koalicije za nekoliko nedelja treba da usvojite dugo pripremani, ali i osporavani, Statut AP Vojvodina. Baš na osnovu tog statuta, može da vam sutradan Pajkić, predsednik Vlade Vojvodine, odgovori – u Vojvodini neće biti popisa sada, nego kada odluči Pokrajinska skupština. To je relativno moguće. Dobro znate kakva sve ovlašćenja ovim statutom dajete Vojvodini. Gospodo iz Vlade Republike Srbije, da li čitate novine, da li pratite televiziju? Znate li koliko je već predsednika opština, i to iz vašeg DS-a, negodovalo zbog nejednakog tretmana i transfera sredstava opštinama u centralnoj Srbiji? Zbog ucene nekolicine poslanika iz vladajuće koalicije koji dolaze iz Vojvodine, vi Vojvodini do u dinar, i preko toga, isplaćujete, a Nišu, Paraćinu, Boljevcu, Zaječaru, Čačku ništa, ili na kašičicu. Gde je tu ravnopravnost za koju ste toliko izgarali dok ste 5. oktobra 2000. godine palili, upravo, ovo skupštinsko zdanje gde danas sedimo? Da li znate kako je na ove ucene reagovala Stalna konferencija gradova i opština, koja okuplja veliki broj opština, gde su predsednici opština upravo iz DS-a? Pogledajte malo, raspitajte se, jer će vam opštine u Srbiji uskoro bankrotirati. Sada ste dobili od MMF-a tri milijarde evra kredita. Da li se možda pitate kada ćete i kako taj novac vratiti onima koji su vam ga dali? Privrede nema, rasprodale su je vaše stranačke kolege, radnici vam u Srbiji, zbog vaše politike, seku prste, drugi vam logoruju ispred predsedničkog zdanja, treći štrajkuju glađu do smrti i vi verovatno mislite da činite pravu stvar, da Srbiju vodite u reforme. Te reforme će se lepo pokazati 2011. godine, u popisu o kome govori ovaj zakon. Tamo gde je rubrika – zaposlen, u mnogim slučajevima će biti stavljena crta, a kada popisujete građane, popisujte sve, i ko im je u privatizaciji opljačkao firmu, i koliko su puta štrajkovali glađu, koliko su dužni za struju, za hranu, jesu li nožem isekli još neki prst da bi se neko sažalio na njihovu sudbinu. Takođe, ne zanemarimo ni Tadićevu ideju o regionalizaciji Srbije, ideju koja je jako opasna po opstanak srpskog naroda i srpske države. Predsednik Republike se ponaša baš kao u onoj priči gde je Srbija šaka pirinča. Nikakva regionalizacija ne dolazi u obzir. Danas to propagirati, kada Srbija treba da se ujedinjuje i da jača, samo ide u korist onih čiji je vekovni cilj uništenje srpske države na Balkanu.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, posle njega, narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena gospođo ministarka, Vlada je odlučila da predloži dva zakona kojima se reguliše oblast zvanične statistike, prvi je zakon o zvaničnoj statistici i drugi je zakon o popisu stanovništva 2011. godine. Kada su u pitanju i jedan i drugi zakon, smatramo ih dobrim zakonima i Poslanička grupa SPS - JS će podržati oba zakona. Ovom prilikom ću pokušati samo ukratko da se osvrnem na nekoliko značajnih pitanja kada su u pitanju ova dva zakona. Prvo, Predlog zakona o zvaničnoj statistici je zakon koji ima za cilj da reguliše proizvodnju podataka i informacija, organizaciju sistema zvanične statistike i posebno diseminaciju podataka, informacija, ili, da bi građanima Srbije bilo jasnije, jednostavno rečeno, aktivnosti koje vode odgovorni proizvođači statistike na utvrđivanju i predstavljanju rezultata zvanične statistike, odnosno činjenju da budu dostupni svim korisnicima zvanične statistike. Kada je u pitanju proizvodnja podataka i informacija, predlagač se zadržava na tome da utvrđuje odgovorne proizvođače zvanične statistike, pre svega, Republički zavod za statistiku, kao glavni proizvođač zvanične statistike, NBS, Gradsku upravu grada Beograda, i daje mogućnost ostalim proizvođačima zvanične statistike da mogu to činiti, naravno, one koje odredi Savet zvanične statistike, za koji je ovim zakonom predviđeno da se formira. Kada je u pitanju diseminacija, aktivnosti na predstavljanju rezultata, to je najosetljivije pitanje kod svih ljudi kada posmatraju ovu oblast zvanične statistike, upravo iz razloga što ti rezultati treba da budu prikazani na pravi način, što ovaj zakon i predviđa. Drugo, veoma važno, neko od kolega je na to s pravom upozorio, ti podaci moraju biti dostupni svim korisnicima i, opet, isto tako važno, moraju biti zaštićeni u onolikoj meri koliko predviđaju ostali propisi. Dakle, mora biti zaštićena svaka izveštajna jedinica, svaki podatak, u skladu s predviđenim zakonima o zaštiti podataka. Primećujete da se zadržavam na zakonu, ne govorim o praksi, o nekim mogućim zloupotrebama u praksi, iz prostog razloga što smatramo da zvanična statistika ima smisao. Njena suština je ako nam daje, ako obezbeđuje podatke i informacije o ekonomskim, demografskim, društvenim pojavama, pojavama u oblasti radne, životne sredine, ako to obezbeđuje svim korisnicima, od državnih organa, do najšire javnosti. Treba istaći da te informacije moraju biti nepristrasne, moraju biti reprezentativne. Tada zvanična statistika ima svoj puni smisao. Ako nije tako, onda se javljaju problemi, pitanja zloupotrebe podataka i informacija. Iz tih razloga, mislim da je veoma važno što se zakon zadržao na pitanjima o kojima sada govorim. Danas u savremenom svetu nema savremene odluke, nema dobre odluke ako nije zasnovana na podacima, na informacijama, na statistici, ali uz uslov, koji i zakon predviđa, da podaci i informacije moraju biti relevantni, nepristrasni, pouzdani, pravovremeni i profesionalno nezavisni i, o čemu sam već govorio, dostupni najširoj javnosti, zaštićeni od svih mogućih zloupotreba. Takva zvanična statistika ima smisla i veoma je značajna oblast. Ovaj predlog zakona daje pravni okvir za baš takvu zvaničnu statistiku. Vrlo kratko, kada je u pitanju drugi zakon – o popisu stanovništva. Popis stanovništva je predviđen zakonom za 2011. godinu, u aprilu, a poslednji je bio 2002. godine. Mislim da je svima nama poznato da je popis stanovništva najobimnija i najznačajnija akcija statističkog sređivanja. Zakonom je predviđeno da se 2011. godine popišu stanovnici, domaćinstva, stanovi, odnosno zgrade za stanovanje. Mislim da je to veoma važan posao koji predstoji 2011. godine, zato što će nam podaci, obaveštenja do kojih ćemo doći posle popisa, pokazati i brojno stanje i najbitnije karakteristike porodica, poljoprivrednih domaćinstava, zgrada itd. Dobićemo podatke o veličini i stepenu iskorišćenih poljoprivrednih fondova, podatke o etničkim, ekonomskim, obrazovnim, migracionim i drugim karakteristikama stanovništva, vitalnim podacima, o strukturnim promenama koje su nastale 2002. godine. Dobićemo podatke koji su veoma važni za aktivno izdržavano stanovništvo, podatke o sposobnosti lica za obavljanje svakodnevnih aktivnosti. Navešću vam podatke koji su važni za aktivno izdržavano stanovništvo, podatke o sposobnosti lica za obavljanje svakodnevnih aktivnosti, a mislim da je zaslužilo pažnju da se detaljnije pojasne podaci koji mogu biti odlična priprema za, koliko se iz ovog predloga može videti, veoma veliki popis poljoprivrede, koji nije vršen od 1940. godine, a ostali podaci do kojih će se doći mogu ukazati, identifikovati gde treba iza toga vršiti detaljan popis poljoprivrednog stanovništva. Zakon veoma precizno određuje obaveze svih državnih organa, ministarstava, Republičkog zavoda, kao nosioca posla, popisnih komisija, koje su glavni organizatori poslova po opštinama, koje daju podatke, prikupljaju podatke. Utvrđene su obaveze svih. Ono na šta mislim da treba skrenuti pažnju, jeste velika odgovornost svih tih subjekata da se na vreme izvrše pripreme, da se na najbolji mogući način uradi taj posao. Zaključiću onim čime sam počeo, veoma je važna akcija popisa stanovništva, iz razloga, ponavljam, što nema dobre odluke, nema dobrog programa, nema dobre politike, nema dobrog pravca razvoja Srbije ako nisu zasnovani na pravim podacima i informacijama i na statistici, naravno, pouzdani, nepristrani, očišćeni, bez uticaja sa strane. Očekujemo da će oba zakona dati pravni okvir upravo za takvu zvaničnu statistiku, a da će nadležni organi u narednom periodu izvršiti na vreme sve pripreme i završiti ovaj veoma veliki posao 2011. godine. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, bilo bi vrlo zanimljivo videti statističku obradu jednog dana ovih skupštinskih zasedanja, pre svega, kada pogledamo svrstavanje tačaka dnevnog reda, ili dnevnih redova koji su predlagani na ovim skupštinskim zasedanjima. Ova dva zakona su prirodno i logično jedna tačka dnevnog reda, ali nije bilo ni prirodno, ni logično, ni dobronamerno da se, recimo, prethodnih 15 zakona iz poljoprivrede, kao važne oblasti, obradi isto kao jedna tačka dnevnog reda. To pokazuje pravu moć ili nemoć statistike i toga da, s određene tačke gledišta, statistika može sve pokazati jednako važnim. Statistika, kako već neko reče, u stvari, jeste i mogućnost da se nečije želje prikažu kao neke relevantne činjenice. Ono što je kod ova dva zakona zanimljivo, pre svega, jeste da definišu ono što je izuzetno važno, zakon o zvaničnoj statistici se bavi proizvodnjom podataka, a drugi zakon koji je danas na dnevnom redu je zakon o popisu stanovništva. U oba zakonska projekta, odnosno predloga zakona, vidimo da oni iza sebe nose dobru nameru, da nose dosta dobrih rešenja, ali da neće biti u mogućnosti da budu u potpunosti primenjeni. Zašto? Zato što se ovi zakoni neće moći baviti s 15% teritorije Republike Srbije, odnosno KiM-om, bez obzira na to što zakon o popisu stanovništva deklarativno kaže da hoće. To je u potpunosti nemoguće. Ti statistički podaci, koji treba da deskriptivnom metodom predstave Srbiju svetu, da iznesu tačne, relevantne i nepristrasne podatke, kako se, inače, zakon izjašnjava da ima deset načela, između kojih su i ova dva, neće biti predstavljeni u takvom svetlu, jer je nemoguće izvršiti bilo kakav statistički pregled, ili statističko istraživanje na teritoriji KiM-a u ovakvom trenutku i u ovakvom stanju. To svi mi dobro znamo. Pre svega, u zakonu o popisu stanovništva, u članu 2, nije se jasno odredio odnos prema KiM-u. U članu 11, gde se nabrajaju ministarstva koja će se baviti popisom stanovništva, navodi se Ministarstvo za KiM, a u članu 16. se definitivno odredilo da će Ministarstvo za KiM sprovesti, organizovati popis na KiM-u. Zaista bismo voleli da vidimo u kojim opštinama, na koji način, kojim sredstvima, kojim alatima će to da uradi, koje ćemo podatke posle toga dobiti, jer poslednji podaci o popisu stanovništva iz 2002. godine nemaju uopšte opštine sa KiM-a, ne sadrže podatke sa KiM-a. Ti podaci su nepotpuni. Ti podaci nemaju validnost, jer je njima moguće manipulisati, upravo onako kako se manipuliše već decenijama na ovim prostorima KiM-om i popisom stanovništva, odnosno nevršenjem popisa stanovništva, koje je doprinelo da situacija koju sada imamo bude takva kakva jeste, da na KiM-u nemamo tačan pregled stanovništva, broja stanovnika, da u ovom trenutku niko ne zna koliko albanskog stanovništva zaista živi na KiM-u, jer nikada nisu dopustili da budu popisani, upravo zbog toga što se tamo simulira prisustvo, prave kuće u kojima niko ne živi, popularno rečeno – Potemkinova sela; tamo je građevinski haos, koji treba da simulira silnu gustinu naseljenosti. Naravno, svim tim se stvorila prilično problematična situacija u državi, jedno nemirno i trusno područje u, uopšte, svetskoj politici, kojom su počeli svi da se bave. Koliko imamo informaciju, sutrašnji naš neželjeni gost, gospodin Džon Bajden, doći će da održi svoje slovo o onome što ima da kaže momcima sa Balkana, kako oni vide stanje u našoj zemlji, šta očekuju od nas da dalje činimo da bi oni bili zadovoljni. Sve to treba zakonski da uobličimo i da stvorimo iluziju da zaista možemo da konačno imamo statistički tačno određene, opredeljene, relevantne, jasne podatke o onome gde i kako živimo, jer ćemo iz deskriptivne metode moći posle da analiziramo i pokažemo da pratimo sve ono što je važno za život građana Srbije. Popis stanovništva, koji treba da se po ovom zakonu o popisu izvrši od 1. do 15. aprila 2011. godine, da se 2012. godine svi podaci obrade, a 2013. da budu dostupni i javno objavljeni, treba da pokaže sve ono bitno u Srbiji, kako bi svako ko sa Srbijom želi da sarađuje, da na bilo koji način ostvari neki, pre svega, privredni kontakt, koji nas interesuje, pa i svaki drugi kontakt, mogao da dobije u svakom trenutku određene kvalitetne podatke, koji će biti u potpunosti identični s onim što jeste stvarna slika. Ako 15% teritorije nije obuhvaćeno tim podacima, ti podaci nisu tačni, nisu istiniti, i onda sve ostalo gubi na svom značaju i istinitosti. Za tih 15% teritorije koje neće biti obrađeno, ma koliko mi pokušavali da tvrdimo da hoće, zaista bih volela da vidim alate i sredstva kojima će se to raditi na KiM-u, a 15% nedostatka pravih i tačnih podatka sve ostale podatke relativizuju. Ono što smo kod ova dva zakona propustili da determinišemo, jeste kako će se celokupna Srbija, ovim zakonima o statistici i popisu stanovništvu, odrediti i koliko će ti zakoni biti tačni, mogući i sprovodivi. Dakle, statistika ima određenu moć i određenu nemoć. Imamo zvaničnu statistiku i u nazivu zakona je zvanična statistika, što nas odmah upućuje na to da postoji i nezvanična statistika. To je statistika koja služi za manipulativne svrhe, čiji smo svedoci svakodnevno, kada se objavljuju razna istraživanja, kao istraživanja kojekakvih agencija koje treba da oblikuju javno mnjenje. To su one agencije koje se bave metodom slučajnog uzorka, pa su oslobođene svake vrste odgovornosti, ali već dugo nanose ozbiljne štete svojim delovanjem i stvaranjem određenih slika i određenih namernih razmišljanja u stanovništvu. Zvanična statistika treba da nam da zvanične odgovore na pitanja – ko smo, gde smo, šta nam se događa, koliko nas je istinski, šta mi to istinski posedujemo, kakva je naša nacionalna struktura, kakva je naša obrazovna struktura, kakva je naša imovinska struktura, kakva je naša radna struktura i sve ono što u ovom trenutku svaki građanin ima kao neku svoju ličnu kartu. To je ono što ova dva zakona treba da donošenjem i sprovođenjem, kasnije, u Srbiji stvore i omoguće. Iskreno se nadam da će do njihove konačne primene, do konačnog popisa stanovništva 2011. godine, pre svega, Ministarstvo za KiM postojati, da će ostala ministarstva i Vlada naći načine, mada ne vidim na koji način, ni do sada se nisu izjasnili na koji način misle da to sprovedu, da taj popis, pre svega, na Kosovu, zaista bude jednom tačan zbir tačnih podataka, a ne kao ona komična fraza, da je statistika, u stvari, tačan zbir netačnih podataka. Potreban nam je tačan zbir tačnih podataka. Tamo je potrebno jednom podvući crtu i reći i znati dokle jeste Srbija i Srbija se u tome mora odrediti. Kalkulacija o tome gde i dokle Srbija može da vrši popis svog stanovništva je vrlo važna i kad pogledate zvanični sajt Zavoda za statistiku videćete da tamo stoji karta Srbije, da je ta Srbija zajedno sa Kosovom i Metohijom, a onda, u podacima gde je objavljen popis stanovništva iz 2002. godine, nema opština sa KiM-a, tamo stanovništvo nije popisano. Veoma je važno da građani Srbije to znaju, jer iz manipulacije ova dva zakona posle proističe i moguća manipulacija Zakonom o biračkom spisku. Očekujemo da u jednom trenutku neko u javnost Srbije izađe s jasnom strategijom – šta Srbija istinski ima, dokle je Srbija spremna da brani svoja Ustavom zagarantovana prava, načela i teritorije i svi zakonski predlozi koji dolaze jasno proizilaze iz Ustava i oslanjaju se na Ustav. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ova dva zakona, zakon o zvaničnoj statistici i zakon o popisu stanovništva, koji su danas na dnevnom redu, logično su spojene tačke dnevnog reda i probaću da u okviru svog vremena govorim najkraće o njihovoj suštini, ali i o tome kakve informacije nam pruža zvanična statistika i popis stanovništva koji treba da bude 2011. godine. Kako se kaže u članu 2, zvanična statistika obezbeđuje, na nepristrasnim osnovama, brojčane i reprezentativne podatke i informacije o masovnim ekonomskim, demografskim i društvenim pojavama i pojavama iz oblasti radne i životne sredine, i to za sve korisnike, privredne subjekte, udruženja, državne organe itd. Statistika prati opšte društvene pojave i na osnovu njih stanovništvo, građani ove zemlje dobijaju informaciju o tome u kom se pravcu kreće društvo, u kom se pravcu kreće naša ekonomija, privreda, ali i u kom se pravcu kreće struktura stanovništva ove zemlje. Statistika nam, takođe, pruža i mnoštvo korisnih informacija koje se mogu iskoristiti kao način da se uporedi uspešnost raznih strategija i odluka koje državni organi sprovode tokom istorije. Upoređujući podatke iz 50-ih godina prošlog veka i današnje, možemo doći do činjenica koje ne mogu govoriti o tome koliko su bile uspešne razne strategije i reforme koje je sprovodilo ovo društvo i gde se mi to sada nalazimo. Prema podacima iz 1948. godine, stanovništvo u Srbiji je činilo preko 900 hiljada aktivnog poljoprivrednog stanovništva, ili 68%. To stanovništvo je bilo naseljeno u oko 5.000 sela, dok se danas procenjuje da ih je za 200 manje, a prema broju stanovnika u tim naseljima, procenjuje se da će narednih 20 do 30 godina broj tih sela biti smanjen za više od 300. Do sada je, bukvalno, nestalo sa geografske karte 17 sela, a ispod 10 stanovnika trenutno živi u 19 sela, a manje od 40 u preko 220 sela, što će reći da će broj stanovnika u ovim selima potpuno nestati za 15 do 20 godina. To je neki opšti trend koji nam govori u kom se pravcu kreće ovo društvo. O tome slikovito govori i tekst koji je izašao pre neki dan u "Politici", autora Vladimira Nikitovića iz Centra za demografska istraživanja Instituta društvenih nauka, u kome se kaže da je trend industrijalizacije zemlje 60-ih godina povukao veliki broj stanovnika da se nepovratno iseljava iz sela u gradove. Međutim, ono što je paradoks poslednjih 10-15 godina, to stanovništvo ne samo da se iseljava iz sela u gradove, već se sada grupišu i stvaraju tri velika centra, Beograd, Novi Sad i Niš i jedino ta tri grada u našoj zemlji imaju trend porasta stanovništva, a skoro svi ostali gradovi i manje opštine beleže trend opadanja stanovništva, što samo može da govori o tome u kom se pravcu kreće društvo i koliko je pogubna bila politika centralizacije i opšteg trenda demografskog pražnjenja na teritorijama koje su strateški bitne za zemlju Srbiju. Naravno, opšte je poznata činjenica da su najnaseljenije oblasti u državi oblasti u jugoistočnoj Srbiji, a to je direktno povezano i s opštim ekonomskim pokazateljima, koji kažu da su najmanja prosečna primanja stanovnika u opštinama u jugoistočne Srbije, i to, od 15 poslednjih opština po broju, po strukturi primanja, ispod 19.000 dinara, 11 ih je sa teritorije jugoistočne Srbije, a među prvih 15 po primanjima u Srbiji nalazi se 10 opština sa teritorije grada Beograda. Logično je da u svakoj zemlji glavni grad vuče i najveći broj stanovnika i najveći standard, ali je potpuno nelogično da taj odnos u visini primanja bude 1:4. Npr., u Novom Beogradu je prosečna plata 49.000 dinara, a u Beloj Palanci samo 12.000 dinara, više nego 1:4. Kada se tu dodaju podaci o broju nezaposlenog stanovništva, ta slika je još drastičnija, pa se, takođe, mogu uporediti podaci da je broj radnog stanovništva, odnosno broj nezaposlenih u Beogradu manji od 6% od ukupnog broja stanovnika, dok je, recimo, u Nišu, taj procenat skoro 15%, a u Vranju i Leskovcu – preko 25% od ukupnog broja stanovnika je nezaposleno. Što se tiče samog zakona, on govori o tome, o članu 6, da su proizvođači zvanične statistike Republički zavod za statistiku, Narodna banka Srbije, Gradska uprava grada Beograda, za teritoriju grada Beograda, i svi ostali odgovorni proizvođači zvanične statistike, navedeni u petogodišnjem statističkom programu. Dakle, samo ovaj član 6. slikovito govori koliko se potencira uloga glavnog grada, da je Gradska uprava grada Beograda, određena kao proizvođač zvanične statistike, u istom rangu sa Republičkim zavodom za statistiku, i posebno je pobrojano, dok su ostali proizvođači statistike navedeni kao ostali. Zvanična statistika, takođe, govori da se od svih primanja u Republici Srbiji, preko 40% plata podeli u gradu Beogradu, preko 60% ukupnog novca koji se okrene u Srbiji se, takođe, obrne u gradu Beogradu i okolnim opštinama, što će dovesti do još drastičnijeg migriranja stanovništva iz područja, naročito, jugoistočne Srbije i siromašnih opština, ka opštinama koje su platežno moćnije i gde može lakše da se nađe posao, naročito prema gradu Beogradu. O tome govori i podatak da u Beogradu živi oko 1.700.000 građana i da je, u odnosu na popis stanovništva iz 2002. godine, taj broj veći za oko 150.000 ljudi, što, otprilike, znači da se svake godine, od 2002. godine do danas, oko 20.000 stanovnika iz raznih delova Srbije preselilo u Beograd, što će reći da je svake godine grad veličine Vlasotinca ili Brusa preseljen u Beograd. To govore ovi statistički podaci, a oni govore i o tome da je, ako se uporedi i podatak da je prirodni priraštaj u gradu Beogradu negativan, dakle, broj novorođenih, u odnosu na broj umrlih, ova brojka od 20.000, prosečno, ljudi koji migriraju u Beograd i veća nego što je ovako izrečeno, suvoparno. To samo govori o tome koliki je trend opšte centralizacije države, da su skoro svaka institucija države i državni organ smešteni, sa svojim centralama, u Beogradu, da je kompletna državna administracija smeštena u Beogradu, da su sedišta svih agencija, svih državnih organa, svih javnih preduzeća, izuzev NIS-a, koji je u Novom Sadu, smeštena, takođe, u Beogradu i, naravno, ne čudi podatak zašto su primanja u Beogradu najveća, zašto se 20.000 ljudi, ili jedan grad, preseli u Beograd godišnje. Baš zato što svom mestu ne mogu da nađu posao, zato što nemaju osnovne uslove za život u nerazvijenim i manje razvijenim opštinama. Ako se uporedi podatak o stepenu razvoja infrastrukture, o dostupnosti raznih institucija, školovanja, usluga zdravstva, kulture, ti podaci su još više poražavajući i taj trend će, nažalost, imati pogubne posledice po čitavu Srbiju. Posebno iritira podatak i informacije poslednjih meseci da će o trošku države, na osnovu zajma koji će država podići, biti građen metro u Beogradu i novi most od Zemuna do Borče, a u planu je i izgradnja još jednog mosta koji će spajati Pančevo s drugom obalom Beograda. Sve će se to graditi u Beogradu. Tu će posao naći ljudi koji žive ovde, a stanovništvo iz ugroženih delova Srbije će morati da dođe u Beograd, da bi tu našli svoju egzistenciju, i ostaviće zauvek svoja sela ili male opštine i u njih se, naravno, nikada neće vratiti. Ti trendovi demografskog pražnjenja određenih teritorija Srbije su najdrastičniji u pojasu administrativne linije Srbije i KiM-a, u predelu Stare planine i u delu oko Vlasine i Vlasinskog jezera. Tamo je, prema podacima, opet, statistike, za poslednjih 20 godina nestalo 17 sela, a u mnogima živi desetak do 15 ljudi koji su stariji od 60 godina, što će reći da će u narednih desetak do 15 godina i ta sela potpuno nestati. Najdrastičniji primer je primer sela Vukojevac u opštini Kuršumlija. Citiram tekst koji je objavio Republički zavod za demografska istraživanja: ''Poslednji stanovnik je bio Marko Mišković, koji je, kao i njegovi meštani koji su se u poslednjih 20 godina preselili u Barajevo, otišao zauvek odatle. Nije mogao ni svetlo da ugasi, kako se to kaže, jer ovo selo nikada nije ni imalo struju, mada je nastalo negde u vreme Berlinskog kongresa, oko 1890. godine. Tokom istraživanja, imali smo problem s lociranjem sela i, uz pomoć pripadnika interventne jedinice policije, koja je obezbeđivala naše istraživanje, na kraju smo uspeli da utvrdimo gde je bio Vukojevac, s obzirom na to da je na topografskoj karti u njegovom ataru bilo ucrtano 49 kuća. Tokom 80-ih i 90-ih godina prošlog veka, seljaci su prodali svoje stambene objekte Albancima, kao građevinski materijal. Oni su sve razgrabili, kuće i sav materijal preneli u susedna sela Podujevske opštine. Otišlo se toliko daleko da su čitavi temelji odneti, tako da ne postoje više nikakvi tragovi ljudskog postojanja na tim brdima. Na terenu, jedini tragovi nekadašnje naseljenosti su bili zaraslo seosko groblje u hrastovoj šumi i red stabala šljiva'', opisuje geomorfolog Milošević. Ovo je više nego slikovit prikaz kuda ova zemlja ide i šta će se desiti s mnogim naseljima i u pograničnom, ali i u drugim delovima Srbije, koji su ekonomski ugroženi, gde, nažalost, danas živi veoma mali broj ljudi, i to, uglavnom, starosti preko 60 godina, gde nema nijednog mladog čoveka i gde se neće roditi nijedno dete narednih godina, već će ta naselja potpuno zamreti, a neka, kao i ovaj Vukojevac, potpuno biti izbrisana sa mape Srbije. Zvanična statistika, čiji zakon je na dnevnom redu, treba ovakve podatke mnogo češće da prezentuje zvaničnicima ove države i vlasti, kako bi preduzeli nešto da se ovakve stvari makar ublaže i, u dogledno vreme, zaustave, a o povratku na staro, verovatno se teško može govoriti. Zato je, na zgražavanje čitave javnosti u Nišu, juče naišla informacija da je, uprkos već dogovorenoj i davno proklamovanoj trasi gasovoda Južni tok, koji bi trebalo da ide logičnim putem Koridora 10, uz autoput do Niša, pa dalje autoputem prema Beogradu, i dalje na sever, ona odjednom, preko noći, promenjena i sada će, prema najnovijim informacijama koje je prezentovao juče direktor ''Srbijagasa'', gospodin Bajatović, ta trasa ići od Bugarske prema Zaječaru, dalje preko, verovatno, Homoljskih planina, prema Beogradu, a čvorište će biti u okolini Batajnice, kao i predviđena gasna elektrana od 450 megabajta, koja je trebalo da bude locirana na široj teritoriji Niša. To samo još otežava priču i sliku o tome koliko će to negativno uticati na opšte trendove u društvu i koliko će sve što se dešava u ovoj zemlji uticati na to da se sve sjati u Beograd, da se sva ekonomska kretanja presele u Beograd i da će stanovništvo koje je živelo u iole većim opštinama i gradovima, pošto tamo ne može da nađe posao, morati da traži svoje uhlebljenje u glavnom gradu. Mi ćemo biti oštro protiv toga i tražićemo da državni organi i Vlada Republike Srbije preispitaju tu odluku, tražićemo i odgovore na pitanja ko je doneo odluku da se trasa gasovoda promeni i da se preseli čvorište gasa za Srbiju u Beograd. Vlada je najavila da će, u skladu s onim što sam izneo, doneti zakon o ravnomernom regionalnom razvoju i Ministarstvo, koje je kreator tog zakona, krenulo je u kampanju po Srbiji za promociju tog zakona. U tom zakonu, sem statističkih regiona i agencija, koje će biti parapartijski organi stranke koja vodi to ministarstvo, od ravnomernog razvoja neće biti ništa. Molim direktora Zavoda za statistiku da ovakve otežavajuće i otrežnjujuće podatke o sumornoj demografskoj slici Srbije prezentuje zvaničnicima vlasti i Vladi Srbije, kako bi učinili nešto da se ova sumorna slika popravi. Hvala.
Da li želi reč još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa? (Ne) Saglasno članu 93, poslaničke grupe su podnele prijave za reč u pisanom obliku. Prelazimo na raspravu, a po redosledu narodnih poslanika i prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 58. i 59. dnevnog reda. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, želim da kažem da je statistika, u najširem smislu, delatnost koja obuhvata prikupljanje, obradu i distribuciju podataka od opšteg interesa. Ovo je, uostalom, opredeljeno i definisano u članu 97. Ustava Republike Srbije, koji je ujedno i ustavni osnov za donošenje ovog zakona. U realnom životu, kada želimo da planiramo i kada želimo da radimo, uvek moramo da pođemo od određenih parametara, od određenih podataka koji su relevantni, bilo da se radi o mikrozajednicama, bilo da se radi o lokalnim samoupravama, privrednim društvima, zemljoradničkim zadrugama, nevladinim organizacijama. Dakle, uvek u određenim aktivnostima moramo da pođemo od određenih podataka. U tome je značaj statistike, koja na stručan, profesionalan i nepristrasan način prikuplja, obrađuje i distribuira podatke od opšteg interesa. Predlog zakona o zvaničnoj statistici oslanja se, kao što smo čuli, na master planu koji je usvojen krajem 2002. godine. Ono što je jedno od opredeljenja ovog master plana jeste usvajanje jednog sistemskog, probnog zakona, a to je upravo ovaj zakon o kome raspravljamo, zakon o zvaničnoj statistici. Drugi segment aktivnosti, koji se tiče Narodne skupštine Republike Srbije, jeste usvajanje zakona kojima se sprovode određene statističke programske akcije, kao što je popis stanovništva ili kao što je popis poljoprivrede. Rešenja sadržana u Predlogu novog zakona su na intenciji standarda koji već postoje u EU. Ona su u velikoj meri harmonizovana s njima, bilo u pogledu metodologije prikupljanja, subjekata koji učestvuju, organa koji su nadležni za utvrđivanje, obradu i distribuciju statističkih podataka. Važno je istaći da zvanična statistika predstavlja glavni izvor informacija koje su neophodne za sagledavanje stanja i donošenje odluka koje su značajne u raznim oblastima društvenog života. Reći ću samo nekoliko oblasti, to su ekonomija, urbanizam, zaštita radne i životne sredine, praćenje demografskih kretanja, kao i mnoge druge oblasti, oblast kulture itd. Podsetiću da smo usvojili niz zakona iz oblasti ekologije, iz oblasti poljoprivrede. Da bismo implementirali sve ove zakone, moramo da imamo jedan organizovan, profesionalan i nepristrasan sistem prikupljanja određenih podataka, zato što je on značajan za implementaciju svih ovih zakona. Možda ova materija, koja se tiče statistike, nije toliko atraktivna, u nekom političkom smislu, za medije ili za neki širi sloj građanstva, ali ona je izuzetno važna, zbog toga što investitori, lokalne samouprave, privredna društva, dakle, svi subjekti u privrednom, kulturnom i ekonomskom životu, moraju da raspolažu relevantnim podacima kada planiraju određene aktivnosti. Ono što čini kvalitet ovog zakona jeste da on pravi distinkciju između zvanične statistike i ostalih vrsta statistike. Neko je od uvaženih kolega je napomenuo istraživanja javnog mnjenja koje vrše određene medijske kuće itd. Po mom mišljenju, ne radi se o nezvaničnoj statistici kada se vrše takva istraživanja, to je nešto što je u domenu žurnalistike, novinarstva itd. Nezvanična statistika može da predstavlja istraživanje određenih društvenih organizacija, strukovnih udruženja, primera radi, Društva lekara Srbije ili Privredne komore itd. Zvanična statistika jeste ona koja se reguliše ovim zakonom i ovaj zakon jasno normira i organe i metodologiju i međusobni odnos ovih organa i subjekata u proizvodnji, diseminaciji i obradi ovih podataka. Ovaj zakon je neophodan našem pravnom poretku, neophodan je našim građanima, neophodan je svim subjektima koji učestvuju u ekonomskom životu, na prvom mestu, lokalnim samoupravama. U tom kontekstu, jedan od programskih zakona jeste i zakon o popisu stanovništva koje će biti obavljeno u toku aprila 2011. godine. U pogledu popisa stanovništva, imamo relativno bogatu tradiciju. Podsetiću da je u Kneževini Srbiji, 1834. godine, izvršen tzv. popis ljudstva. Imali smo između dva svetska rata popis stanovništva, 1921. i 1931. godine. Zatim, nakon završetka Drugog svetskog rata smo imali popis stanovništva 1948. godine i na svakih 10 godina od 1961. godine smo imali popise stanovništva. Popis stanovništva nije izvršen 2001. godine, iz razloga što nisu bila obezbeđena budžetska sredstva, tako da je on izvršen 2002. godine. Dakle, u ovoj deceniji, od 2002. do 2011. godine, potrebno je da imamo jasan i precizan pregled svih relevantnih podataka koji se tiču, na prvom mestu, demografske strukture naše države i našeg društva. Važno je istaći da je i u zemljama severne Amerike, zemljama Evrope, kao i u Izraelu, takođe, predviđen popis stanovništva 2011. godine, tako da je i metodologija i sam način prikupljanja podataka kompatibilan sa standardima u ovim zemljama. Statistika i podaci koji se prikupljaju statistikom nisu sami sebi cilj. Oni su uvek u funkciji određenih društvenih subjekata, privrednih subjekata, ekonomskih, u funkciji organa uprave, državnih organa, i zbog toga je potrebno da rešenja koja su sadržana u zakonu o zvaničnoj statistici i u zakonu o popisu stanovništva podržimo. Radi se, kolokvijalno rečeno, o tehničkim zakonima, ali izuzetno važnim za naš pravni sistem. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Ilić, a posle nje, narodni poslanik Radiša Ilić. To je poslednji prijavljeni govornik.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, statistika, kao oblast matematike, bavi se sakupljanjem, analizom, interpretacijom, objašnjavanjem i prezentacijom podataka. To je osnov svakog zakona koji se bavi statistikom. Zakonom se utvrđuje pravni okvir za proizvodnju i dostavljanje podataka i informacija, što je i sadržina ovog zakona o zvaničnoj statistici. Neophodnost i brzina u donošenju ovog zakona proizilaze iz naše obaveze prema MMF-u, metapodaci za Republiku Srbiju se od 1. maja 2009. godine nalaze na sajtu MMF-a. Na ovaj način je Republika Srbija postala deo opšteg sistema za diseminaciju, odnosno dostavljanje podataka. Šta treba istaći kao najbitnije? Zvanična statistika obezbeđuje na nepristrasnim osnovama brojčane i reprezentativne podatke i informacije o masovnim ekonomskim, demografskim i društvenim pojavama i o pojavama iz oblasti radne i životne sredine za sve korisnike. Da bi bili potpuni, tačni i bez bilo kakve rezerve, ti brojčani i reprezentativni podaci i informacije moraju biti zasnovani na nepristrasnim osnovama. Ako tu izostane isključivo profesionalni pristup, nepristrasnost i stručnost, ne možemo govoriti o reprezentativnim podacima i informacijama kao egzaktnim činjenicama. Zato mora da se posveti posebna pažnja aktivnosti odgovornih proizvođača zvanične statistike pri prikupljanju podataka relevantnih za zvaničnu statistiku. Odgovorni proizvođač zvanične statistike, kao državni organ, odnosno ustanova zadužena za prikupljanje, izradu i objavljivanje podataka zvanične statistike, mora depolitizovano da pristupa rešavanju svoje obaveze, a posebno da profesionalno i objektivno pristupi organizaciji prikupljanja podataka. U tom smislu, podnela sam amandman na član 6. Predloga zakona o zvaničnoj statistici, o čemu će detaljnije biti reči kada se pređe na raspravu o zakonu u pojedinostima. Hoću da istaknem da nije u potpunosti jasno zašto je Beograd izdvojen kao posebna jedinica proizvođača zvanične statistike u odnosu na ostale gradove u Srbiji. Ako je obuhvaćena gradska uprava grada Beograda, ne vidi se razlog ovog posebnog izdvajanja u odnosu na druge gradove, koji bi kao odgovorni proizvođači zvanične statistike, svojim učešćem sa terena, sigurno dali puni doprinos u obavljanju statističkih aktivnosti. Nije u redu da ostali gradovi, pored Beograda, budu u drugom planu i potpadnu u ostale odgovorne proizvođače zvanične statistike, ukoliko ih Savet za statistiku Republike Srbije stavi na svoju listu, jer Savet, po ovom zakonu, utvrđuje listu ostalih odgovornih proizvođača zvanične statistike. Sve što sam navela, isključivo je u cilju da zvanična statistika ne bi bila tačan zbir netačnih podataka. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić. To je poslednji prijavljeni govornik po redosledu narodnih poslanika u prijavama za reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljam diskusiju u ime SRS-a o Predlogu zakona o zvaničnoj statistici i Predlogu zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine. Sada ćemo se malo baviti statistikom i na konkretnim primerima ćemo pokazati građanima Srbije šta im je donelo paljenje Skupštine, lupanje u šerpe i šutiranje kartonskih kutija 5. oktobra 2000. godine. Moram priznati da su me malo iznenadili pojedini podaci, ali ne u smislu pozitivnosti, već u smislu jedne teške, rekao bih, bezizlazne, apsurdne situacije u kojoj se nalazi Srbija, njena privreda, stanovništvo, poljoprivreda itd. Kada govorimo o metodama kojima se služi zvanična statistika, odnosno Republički zavod za statistiku, pitam predstavnike Vlade, da li iste metode koriste i neke marketinške agencije koje istražuju javno mnjenje, njihov odnos prema nekoj aktuelnoj temi ili socijalnom statusu neke ciljne grupe. Ovo pitam zato što često imam priliku da Republički zavod za statistiku da jedne podatke, a neka agencija sasvim drugačije, a radi se o istoj stvari. Ko je onda tu u pravu? Što se tiče Predloga zakona o zvaničnoj statistici, citiraću član 2. stav 1, a u vezi s jednim problemom koji potresa centralnu Srbiju i da smatram da je Republički zavod za statistiku trebalo da uzme učešće. Dakle, član 2. stav 1: ''Zvanična statistika obezbeđuje, na nepristrasnim osnovama, brojčane i reprezentativne podatke i informacije o masovnim ekonomskim, demografskim i društvenim pojavama iz oblasti radne i životne sredine, i to za sve korisnike'', a među njima su državni organi, odnosno predstavnici Vlade Republike Srbije. Dakle, zvanična statistika je trebalo da se u jednom konkretnom slučaju, koji ću pojasniti, pozabavi na vreme i da za račun državnih organa ispita javno mnjenje u Pomoravskom okrugu oko pitanja moguće izgradnje postrojenja za fizičko-hemijski tretman opasnog otpada u blizini Ćuprije. Mislim da je javnost u Srbiji ozbiljno informisana o ovom problemu, da lokalna vlast u Ćupriji, pre svega, predstavnici DS-a, žele po svaku cenu da usred Srbije, zato što je to uslov EU, instaliraju postrojenje za tretman opasnog otpada, koji će godišnje tretirati 43 hiljade tona opasnog otpada, a među njima i tečnog cijanida, kao krvnog otrova. Danas smo imali priliku da u "Politici" pročitamo, izdanje za Srbiju, da je državni sekretar Ministarstva za zaštitu životne sredine dobio informaciju iz Evropske kancelarije da je već dobio uveravanja od lokalne vlasti Ćuprije da je tako nešto već odobreno u lokalnom parlamentu. Zvanično pitam Vladu Republike Srbije, šta to radi lokalna vlast u Ćupriji? Sednica Skupštine o tom pitanju nije ni održana, jer su nezadovoljni građani, bukvalno, opkolili SO Ćuprija; to se desilo 27. februara, to se desilo i juče. Neka se niko ne igra više budućnošću naše dece, zdravljem građana. Mnoge nedoumice je izazvao ovaj problem, pogotovo u centralnoj Srbiji. Neko namerava da instalira postrojenje u trograđu Ćuprija, Paraćin i Jagodina, pored Velike Morave, možda su ovde trenutno i poslanici iz Kruševca, tik uz ogromnu plantažu ''Rubinovih'' vinograda od preko 100 ha, usred poljoprivrednog dobra ''Dobričevo'', površine 700 ha, a prosto je neverovatno šta radi aktuelna vlast u Srbiji. Upozoravam vas da vodite računa o građanima Srbije. U celom Pomoravlju se uveliko prikuplja peticija protiv neodgovorne vlasti u Ćupriji i građani potpisuju masovno, bez obzira na stranačku pripadnost. Svi su uplašeni za svoju decu. Ako je Skupština AP Vojvodine mogla da 2003. godine donese odluku o zabrani izgradnje takvog postrojenja na teritoriji AP Vojvodina, zašto to ne mogu da urade i predstavnici lokalnih samouprava u tzv. centralnoj Srbiji? Uzmimo, na primer, šta kaže zvanična statistika o postojanju i poslovanju stranih firmi u Srbiji, pogotovo iz bivših republika nekadašnje SFRJ. Podaci su s kraja 2007. godine, mada je sada situacija još gora. U Srbiji je tada, 2007. godine, postojalo preko 600 kompanija i firmi iz Slovenije i Hrvatske, a u tim zemljama su tada su poslovala tri srpska preduzeća. Verovatno je za tako dobar skor zavredelo izvinjavanje do crne zemlje, što se kaže, i Mesiću, i Sanaderu, i kome sve ne, od predsednika Srbije. Onda su doveli hrvatske tajkune da nam uzimaju poljoprivredno zemljište za bagatelu, da unište ovo malo što je ostalo od prehrambene industrije u Srbiji. Toliko o reciprocitetu. Evo vam još jedan podatak iz februara 2008. godine. Na aukcijama, tenderima i tržištu kapitala, ukupno je prodato 2.200 firmi i preduzeća, i to za jedva nekih dve milijardi i 700 miliona evra, a dobro se zna da su ta preduzeća vredela blizu 70 milijardi evra. Eto, to je jedna sekvenca koja će, s ostalim statističkim prikazima, upotpuniti sliku o karakteru vlasti i Demokratske stanke, u okviru ove, kako sam je nazvao, ''žute'' dekade, od 2001. do 2011. godine. Situacija je još strašnija kada pogledamo koliko je firmi u stečaju, gde su, kao po nekom šablonu, pokradeni poslovni prostori, lokali, građevinsko i poljoprivredno zemljište. Statistika to samo suvoparno beleži, pa kaže da je na kraju 2007. godine u stečaju, likvidaciji, bilo 1.792 preduzeća, za 400 više nego u 2006. godini. Kako je tek sada, kada nas je zahvatila ova tzv. svetska ekonomska kriza, možemo samo da zamislimo. Narodu je, pred ove poslednje izbore, predsednik Republike obećao 200.000 novih radnih mesta, a sada se dešava nešto suprotno od obećanog. Sada, izvolite vi, gospodo iz Republičkog zavoda za statistiku, izračunajte, dajte nam podatak – koliko mesečno u Srbiji radnika ostaje bez posla na ulici, dok se Vladini činovnici samo umnožavaju, bilo da su to zavodi, ili agencije, trošeći nemilice državni novac. Imamo prilike da vidimo i u ovom zakonu da se osniva neki savet za statistiku, koji će imati novih 17 članova. Radnici, bukvalno rečeno, treba da uzmu motke, po savetu predsednika Republike, pa da čuvaju svoja radna mesta. Samo neka predsednik Republike ne zaboravi da mu pod prozorom predsedničkog zdanja već pola godine logoruju, ako tako mogu da kažem, radnici "Robnih kuća Beograd", tražeći ono što im pripada. Statistika je lepo obradila još jednu oblast. Nažalost, rezultati su alarmantni i upozoravajući, a tiču se odlaska mladih iz zemlje. Do 5. oktobra, oni koji su bili u opoziciji govorili su za bivši režim, kao nekada komunisti za trulu Jugoslaviju, da je od njega na hiljade mladih pobeglo iz zemlje, tražeći posao i kakvu-takvu egzistenciju, i glavne parole posle 5. oktobra bile su: "posao za mlade", "vrednovanje stečenih diploma", "novi projekti u Srbiji", "otvorenost", "transparentnost", "nema pljačke", "nema kriminala" itd. Međutim, samo posle dve godine, nastupa totalno razočaranje, pogotovo mladih. Pojedinci zbog kojih su ti mladi jurišali na spaljeno skupštinsko zdanje, lepo su prodavali šećerane, cementare, železaru, brodogradilište, poslovni prostor, punili su svoje džepove preko računa s onih čuvenih egzotičnih ostrva. Zato je nastupio novi talas nezadovoljstva i beznađa. Evo, sada je 2009. godina. Vladate Srbijom maltene jednu celu deceniju. Objasnite meni i građanima, pre svega, mladima, kako to da je u ''zlatnom dobu'', kako kažete, demokratije, u doba vaše vladavine, tzv. "žute'' dekade, toliko mladih, bukvalno, pobeglo iz zemlje od vas, a taj broj je oko 100.000 mladih? Ovo je posao za statistiku, ali ne samo da nam pruži šturo brojno stanje, već objašnjenje za ovakvo pogrešno vođenje države. Sada vam verovatno smešno deluju one parole sa bilbordova širom Srbije, koji su nekada bili postavljani uoči izbora – "Posao odmah", "Zato što život ne može da čeka", "Zato što posao ne može da čeka" itd. Ali, evo, statistika kaže sasvim drugačije. Pogledajmo šta kaže statistika za industrijsku proizvodnju, ne znam koju, da li uopšte postoji u Srbiji, u periodu mart 2008 - mart 2009. godine. Za samo godinu dana, industrijska proizvodnja beleži pad od čak 14,2%, odnosno za jednu sedminu. Eto vam još jednog primera iz ''žute'' dekade o uspešnosti "buldožer revolucije" iz 2000. godine. Stopa nezaposlenosti u Srbiji u oktobru 2008. godine iznosi negativnih 14%. Na osnovu ovog statističkog podatka, možemo zaključiti da radnici nisu poslušali predsednika Republike da motkama čuvaju svoja radna mesta, pošto ga, izgleda, niko nije ozbiljno shvatio. Pitanje je sada – gde se izgubiše onih obećanih 200.000 radnih mesta? Pogledajmo, takođe, kako se kretala, na osnovu podataka Republičkog zavoda za statistiku, prosečna mesečna potrošnja u domaćinstvu. U četvrtom kvartalu 2008. godine, prosečna mesečna potrošnja u domaćinstvu iznosila je 43.295 dinara, a neto zarada u privredi u martu iznosila je 27.485 dinara, pod uslovom da ste uz pomoć motke sačuvali svoje radno mesto. To je u domaćinstvima gde makar jedan radi, a ostali članovi porodice se snalaze kako znaju. Česti su slučajevi u Srbiji da cela porodica živi od jedne jedine penzije nekog od ukućana i da posle njegove smrti više nema nikakvih redovnih priliva. Sada ću ponoviti jedan slučaj iz Glogovca, sela nadomak Jagodine, gde je snaja čuvala mrtvu svekrvu skoro godinu dana, samo da bi primala njenu penziju, da bi imala porodica od čega da živi. To je stvarno Srbija, sumorna, ali takva je. Iskren da budem, mislio sam da će podaci Republičkog zavoda za statistiku biti umereniji i prihvatljiviji za vladajuću grupaciju u Srbiji, ali zaista su poražavajući, mada sam pomislio da su još gori od ovoga što možemo pročitati po sajtovima Republičkog zavoda za statistiku; malo su modifikovani, da ublaže ionako lošu sliku ekonomskog stanja u zemlji Srbiji. Ovom prilikom bih da upoznam javnost u Srbiji da je Republički zavod za statistiku dobitnik i jednog svetskog priznanja. O čemu se radi? Republički zavod za statistiku je početkom 2009. godine zasijao na svetskom zvezdanom nebu, jer je od strane Svetske banke, u okviru takmičenja koje je osmislila i organizovala ova banka, nagrađen za svoj projekat, zajedno sa još 12 projekata iz celog sveta. Poštovani narodni poslanici, da li znate za koji projekat su nagrađeni u Vašingtonu, pa im je Šigeo Kacu, potpredsednik Svetske banke za Evropu i centralnu Aziju uručio nagradu? Projekat sigurno nije o bogatom društvu, o bezbednosti, o zapošljavanju mladih, o naučnim inovacijama. Nagrađen je projekat o onome čega u Srbiji imamo u izobilju, a to je siromaštvo, a pun naziv je "Projekt utvrđivanja siromaštva u Srbiji". Eto, dokle smo došli. O nama se izrađuju projekti, da se vidi dokle su nas dovele tzv. demokratske snage, transparentnost, ''pošteno'', ''zato što život ne može da čeka'' i to vam je još jedan primer minulog rada revolucionara "buldožer revolucije". Kako se kaže u tom projektu – od siromašnih, ima još siromašnijih, a najsiromašniji su oni koji žive na selu, neobrazovani, izbeglice i raseljena lica. U periodu april 2009 – april 2008. godine, indeks potrošačkih cena je porastao za 8,8%, a cena na malo za 10%. U odnosu samo na decembar 2008. godine, indeks je povećan za 7%, što jasno ukazuje na inflaciju, kao i na otežavanje položaja stanovništva, zbog dizanja cena u budućnosti. Sada bih se vratio na jednu veoma bitnu stavku, koju je na veoma slikovit i jasan način Republički zavod za statistiku prikazao i time samo potvrdio ono što SRS već odavno govori građanima Srbije. Dakle, Republički zavod za statistiku nam kaže, na osnovu relevantnih podataka, da je ukupna spoljnotrgovinska robna razmena Republike Srbije za period januar-mart 2009. godine u padu za čak 34,6%, u odnosu na isti period prethodne godine. Ovo je najbolji dokaz kakvu privredu imamo i kako ministri obavljaju svoju dužnost. U ciframa to izgleda ovako. Roba u dolarima – izvezeno je robe u vrednosti od 1.666.800.000 dolara, a uvezeno je za 3.501.200.000 dolara, što znači da je deficit milijarda i 834 miliona dolara. Izvoz robe – 1.276.300.000 evra, a uvoz – 2.682.900.000 evra, što predstavlja deficit od milijardu i 406 miliona evra. Idući dalje, dolazimo do jednog zaprepašćujućeg podatka, a to je da su nam glavni spoljnotrgovinski partneri u izvozu bili Nemačka – 194,5 miliona dolara, Bosna i Hercegovina – 188,4 miliona dolara i Italija – 179,1 miliona dolara. Sada svi mi treba da se pitamo gde je ovde Rusija? Ko je odgovoran u organima izvršne vlasti što je ovakva situacija, konkretno, u vezi s Rusijom? Zašto ne postoji veći obim izvoza u Rusiju, kada tamo imamo šta da ponudimo, a to je hrana, odnosno poljoprivredni proizvodi? Ko je taj ministar, ili ko je taj državni činovnik koji moćnu Rusiju sprečava, namećući velike namete i dažbine, da ne stupi u kontakt s našim poljoprivrednicima, koji bi im sigurno prodali svoje proizvode? Što je još tragičnije, čak apsurdno, promet robe bi se obavljao pod najpovoljnijim carinskim režimom, povoljnim za Srbiju, na osnovu bilateralnog sporazuma o slobodnoj trgovini koji postoji između Ruske Federacije i Republike Srbije. Toliko poljoprivrednih proizvoda, voća, povrća, mesa, mleka itd. propada ili se prodaje nakupcima za bagatelu od strane srpskog seljaka, a sve to može da završi na ruskom tržištu. Uklonimo barijere, pustimo Ruse da dođu do srpskog seljaka, ako mislimo da opstanemo i da dostojanstveno živimo od svog rada. Što se tiče uvoza, glavni spoljnotrgovinski partneri su Rusija, sa 561,4 miliona dolara, a zatim Nemačka – 398 miliona, Italija – 320 miliona dolara. Što se tiče Rusije, to je i razumljivo, zbog uvoza energenata, nafte i gasa, a ponavljam, to je sasvim realno. Statistika, takođe kaže, a to je, ponavljam, slika i prilika vlasti, svih onih ministarstava i ministara kojima su puna usta uspešnosti naše privrede, naše poljoprivrede itd., sa koliko smo zemalja u svetu ostvarili suficit, obratite pažnju, u međudržavnoj trgovini. Radi ilustracije, u svetu postoje zvanično priznati od UN-a, čak 192 države, eksperti i ostali demokratski stručnjaci, koji su elokventni, transparentni, evropski potkovani, postigli su rezultat iznad svih mogućih očekivanja. Srbija je suficit ostvarila, verovali ili ne, po Zavodu za statistiku, čak sa tri zemlje na čitavoj zemaljskoj kugli, i to sa Crnom Gorom, Makedonijom i BiH. Ne znam kakav je njihov bilans s ostalim zemljama, ali ovo je, blago rečeno, katastrofa. I vi, gospodo iz vlasti, s ovakvim pokazateljima hoćete u EU, s ovakvim brojkama. Ovo je jedan zaista smešan, mada bolje zvuči – tužan podatak naše stvarnosti. Neka vlast u Srbiji ne smetne s uma činjenicu da je državna kasa prazna, da više nema šta da se proda i da će uskoro socijalni bunt da se prelije na ulice srpskih gradova. Evo vam još jednog statističkog primera, apsurdnog, stvarnosti u Srbiji. Na osnovu relevantnih podataka Republičkog zavoda za statistiku, sačinjena je lista prvih 10 proizvoda koje Srbija izvozi i od kojih ubira devizni priliv. Na prvom mestu je izvoz muške odeće, u vrednosti od 34 miliona dolara. Meni je ovo, a verujem i svima vama, malo čudno, pošto se poslednjih godina u javnosti plasiralo toliko informacija o propasti tekstilne industrije u Srbiji, maltene, kao da ona uopšte ne postoji. Vidimo da statistički podaci nešto drugačije govore. Drugo mesto zauzima izvoz malina, sa zarađenih 19 miliona dolara, i to je logično, s obzirom na kvalitet i potražnju maline koja se gaji na našim prostorima. Ali, kad smo već kod maline, neka poljoprivrednici koji se bave gajenjem ove sorte znaju da EU propisuje kvote za određene zemlje u kojoj će količini proizvoditi malinu. Srbija godišnje proizvodi 80 hiljada tona maline, a koliko znamo, kvota će biti nekih 15 hiljada tona. Što se tiče malina koje se gaje na našim prostorima, to su poljoprivredni proizvodi, realno je da ostvarujemo nekakav devizni priliv. Srbija je poljoprivredna zemlja, pa se tako nešto i očekivalo. Međutim, među tih 10 proizvoda, od poljoprivrednih proizvoda koji se izvoze, osim maline, jedino se našao i kukuruz, čijom je prodajom zarađeno tek 16 miliona dolara i kukuruz se nalazi na petom mestu. Ja se sada pitam gde je voće, gde je povrće, meso, mleko, koje Srbija proizvodi u velikim količinama? Voleo bih da je sada ovde ministar poljoprivrede, pa da mi odgovori čemu onda onoliki krediti i subvencije podeljene poljoprivrednicima u protekloj deceniji? Gde su onda rezultati, gde je izvoz, da bi Srbija imala koristi? Sada vidimo koliko su, u stvari, bili namenski ti krediti. Sećamo se svi dobro šta je ovde govorio gospodin Krstin prošle nedelje, upravo o tim kreditima, kada je naveo primer kako je podeljeno jedne godine 180 miliona dinara kredita namenjenih za izgradnju sistema za navodnjavanje. Umesto da se tih 180 miliona raspodeli na 60 korisnika, po tri miliona, urađeno je, verovali ili ne, suprotno i samo tri korisnika je dobilo po 60 miliona dinara. Sumnjamo da su ih namenski upotrebili. Ta sredstva koja su uzeta, pitanje je gde su završila i u koje namene, jer je očigledno da rezultata, po zvaničnoj statistici, nema. Verovatno se svi sećate slučaja bivše ministarke Rašete-Vukosavljević, čiji je, čini mi se, svekar podigao kredit namenjen pokretanju poljoprivredne proizvodnje, a, u stvari, radilo se o podizanju velikog ugostiteljskog objekta, koji nikakve veze nema s poljoprivredom. Kada smo već kod toga, kako su se najčešće po partijskoj liniji delili ti krediti, podsetiću vas na jedan, mogao bih da kažem, i komičan slučaj, koji se dogodio 2007. godine, u kampanji za parlamentarne izbore, posle donošenja novog ustava. Ministar Mlađan Dinkić je, obilazeći jednog poljoprivrednika u okolini Jagodine, tačnije, u selu Ribare, koji je od kredita podigao tovilište bikova, pokazao svu svoju stručnost pred predstavnicima politike, novinarima i prisutnim ljudima koji su ga pratili. Naime, ne shvativši da se nalazi na farmi bikova, ministar Dinkić je, sav usplahiren i radostan što je, eto, krenulo čoveku, ponudio onako zvanično, pred novinarima, domaćinu još jedan kredit, da proširi, kako je rekao, da zaokruži proces proizvodnje, tako što će od tih sredstava kupiti, hitno, verovali ili ne, aparate za mužu krava. Domaćin je gledao ministra malo zbunjeno. Nezgodno je čoveku da kaže ministru da su na farmi oko njih samo bikovi i da mu za njih aparati za mužu nisu bili potrebni. Svi su se gledali međusobno, smejali se, ali je to kampanja – ko će sad da raspozna kravu od bika, pa makar to bio ministar. Znate li šta je najčudnije, šta je u ovom spisku od prvih deset proizvoda, koji je sačinjen od strane Republičkog zavoda za statistiku, bacilo u senku i pšenicu, i voće, i šljivu, i proizvodnju mesa, povrća itd.? Verovali ili ne, na osmom mestu su se našle, slušajte dobro, hulahop čarape. Za njihov izvoz Srbija je dobila deset miliona dolara. Šta iz ovoga logički sledi? Kakav je zaključak? Neka poljoprivrednici dignu ruke od farmi, od plastenika, od voćnjaka, jer od toga, očigledno, nikakve vajde nema, i neka počnu po selima da prave pogone za proizvodnju hulahop čarapa. Šta drugo čovek da kaže na ovakve rezultate koje nam je ponudila statistika? Već na početku izlaganja sam istakao da se SRS apsolutno protivi osnivanju Saveta za statistiku, a to su članovi od 13. do 17, jer će to biti samo instrument pomoć koga će Vlada kontrolisati ovu značajnu instituciju. Za SRS su sve državne institucije odgovorne po bilo kom pitanju, pa i po pitanju proizvođača zvanične statistike, za razliku od predloženih rešenja u članu 6. Predloga zakona. Ovako, može da se tumači da državna institucija nekada može biti odgovorna, a nekada ne, odnosno nije potrebno zakonski naglašavati tu odgovornost, jer se ona podrazumeva. Onda bi pored svakog organa, pored svake funkcije koja se pominje u nekom zakonu morala da stoji reč "odgovoran", što je besmisleno. Sada se postavlja pitanje – kako će taj direktor Zavoda, na osnovu člana 10, da štiti profesionalni kredibilitet zvanične statistike? Kako on neće biti ugrožen kada će taj direktor biti na čelu Saveta od 17 članova, od kojih 12 direktno imenuje Vlada? Kako će taj direktor zaštititi zvaničnu statistiku od uticaja državnih organa, u ovom slučaju, Vlade? Zato je ovaj savet za statistiku izmišljen kao instrument kontrole proizvodnje zvanične statistike. Kada smo već kod statistike na domaćem terenu, da li se neko setio da statistički obradi osuđujuće kazne Srbima u Hagu, koji robijaju zbirnu kaznu od preko hiljadu godina zatvora, i da ih uporedi s osuđujućim kaznama zatvora za pripadnike drugih naroda koji su učinili zločine nad srpskim narodom? Hag je posebna priča, gde je na delu najgrublje kršenje ljudskih prava, i to Srba. Trenutno se u Hagu sudi knjizi, kao u doba inkvizicije, kao u doba Hitlera. Zbog istine koja je izneta u knjizi pod nazivom "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić" – zaustavljeno je suđenje dr Vojislavu Šešelju. To neće biti doveka, jer pravda je spora, ali dostižna. Što se tiče drugog zakona, Predloga zakona o popisu stanovništva i stanova 2011. godine, tek nam ostaje da vidimo kakva će Srbija biti za dve godine, s obzirom na to kakve se sve inicijative pokreću od strane onih koji vode ovu državu. Videli smo kroz statistiku da država ne obrađuje više podatke sa KIM-a, što je apsolutno neprihvatljivo i protivustavno. Predstojeći popis, 2011. godine, verovatno će nas suočiti s istinom – gde se danas nalazi Srbija i u kom pravcu ide. To će, verovatno, izgledati ovako – smanjenje broja stanovništva, smanjenje broja naseljenih mesta, sve je više sela u kojima nema nijednog jedinog stanovnika i koja su ostala pusta, povećanje broja ugašenih škola u Srbiji, što je direktna potvrda da Srbijom vlada ''bela kuga'', smanjeni stočni fond, zbog neodgovorne politike Vlade i nekontrolisanog uvoza poljoprivrednih proizvoda, povećanje površine poljoprivrednog zemljišta koja se ne obrađuje, povećanje broja mladih koji napuštaju Srbiju, povećanje broja staračkih domaćinstava; u određenim pasivnim regionima u Srbiji, smanjiće se još više gustina naseljenosti, zbog migracije stanovništva u potrazi za poslom, kako bi se obezbedila kakva-takva egzistencija. Sve je to posledica lošeg upravljanja Srbijom i odgovornost je na onima koji su vodili ovu državu u proteklom periodu. Niko više živ ne može da sabere koliko je novca ušlo u Srbiju – kroz raznorazne oblike donacija, pomoći, posle 2000. godine. Kada još dodamo ogromna zaduživanja u poslednjih sedam-osam godina, za nekih deset milijardi evra, ne govorim o prethodnom dugu, zatim privatizaciju i sredstva koja su dobijena od nje, postavlja se logičko pitanje, gde je toliki novac? Prosto je neverovatno da je toliko novca bilo u Srbiji, da je toliko potrošeno, uloženo, a narod nikada gore nije živeo. Neizvesnost vlada na sve strane, svaki građanin strepi hoće li sutra imati posao ili ne. Zaista će ovaj predstojeći popis biti jedna opisna ocena, ali će, sasvim sigurno, ta ocena biti nedovoljna, zbog svega onoga što se dešavalo posle paljenja Skupštine 2000. godine. Ovaj predlog zakona sada moramo gledati i malo drugačije, s obzirom na to da Skupština ekspresno, što smo videli i protekle nedelje, usvaja zakone, po diktatu EU, često i sa lošim prevodom, ali to je u suštini tako. Neke drugačije norme i principi sada vladaju u Srbiji, i to na osnovu donetih zakona u Narodnoj skupštini. Setimo se samo Zakona o zabrani diskriminacije, zbog koga se podigla velika prašina u Srbiji i protiv koga su svoj glas podigle i sve tradicionalne verske zajednice. Tim zakonom se zabranjuje, između ostalog, diskriminacija lica na osnovu njihove seksualne orijentacije. Mi u SRS-u, a i medicina, imamo sasvim drugačije mišljenje o takvim pojavama. Zbog čega navodim ovaj zakon i ovaj primer? Evo zbog čega. Znajući kako se ponašaju određene grupacije koje su najviše profitirale donošenjem ovog zakona i koje imaju potrebu, ja mislim, bolesnu potrebu, da javnosti nameću svoju seksualnu sklonost kroz nekakve parade, prekidanje filmskih projekcija na festivalima itd., šta će biti ako baš ta lica hoće da u popisnoj listi da izraze svoju seksualnu orijentaciju? Kada to ne budu uspeli da ostvare, pošto u članu 4. ne vidim da je predviđena ta mogućnost, onda će ti jadni nezadovoljnici da kažu da ih država diskriminiše, jer ne mogu da izraze svoju orijentaciju, pa će da se obrate nevladinim organizacijama, Strazburu itd. Jer, taj ko voli da se šeta u ženskoj odeći i da se šminka, a muškarac je, ne smeta mu ništa da se i u popisu tako izjasni. Mi smo protiv toga, a vi ćete imati problem po tom pitanju. Članovima 5. i 7. se propisuje način prikupljanja podataka od domaćinstava, a pogotovo onih koja se bave poljoprivredom, pa će se tu evidentirati, između ostalog, i domaće životinje, kao i kućni ljubimci. Setimo se samo Zakona o dobrobiti životinja, koji je usvojen prošle nedelje, koliko je besmislenih odredaba, a rekao bih, i smešnih, taj zakon doneo. Baš zbog tog zakona, sada neće biti jednostavno tako olako preći preko popisivanja i domaćih životinja u okviru poljoprivrednog domaćinstva ili gazdinstava. Ne bi me začudilo da neka organizacija za zaštitu životinja iz Srbije ili Evrope, na osnovu zakona koji je donet u Narodnoj skupštini, zatraži i evidentiranje zlostavljanih životinja prilikom popisa. To jeste malo smešno, ali vi ste tu mogućnost dali usvajanjem ovog zakona o kome sam maločas govorio. Sada neka građani čuju šta je, recimo, zabranjeno tim zakonom o dobrobiti životinja i šta se može tretirati kao zlostavljanje, jer će vas možda popisivač i to pitati. Zabranjeno je, recimo, sprečavati petla da kukuriče, zabranjeno je živini potkresivati krila, zabranjeno je živini seći kljunove. Zbog ove odrednice, sada vlasnici živinarskih farmi i koka nosilja imaju velike probleme. Zabranjeno je skraćivati, seći rogove životinjama. Takođe je zabranjeno seksualno zlostavljati životinje, ali šta ako je to nečija seksualna orijentacija i čovek tako hoće da se evidentira u popisu? Opet se krši zakon. Za SRS je to, kao i za ogroman broj građana, suludo, ali vi ste zakonom dozvolili takvu mogućnost. Predstojećim popisom Srbija treba jednom za svagda da Hrvatskoj izbije glavni adut koji koristi u sopstvenom predstavljanju svetu i EU, da je multikulturna i multietnička država, jer se u Hrvatsku, navodno, vratilo 270 hiljada Srba da živi, a to je laž i Srbija mora tu laž da dokaže. O čemu se radi? Uzmimo, na primer, poslednje lokalne izbore u Hrvatskoj, koji su održani 17. maja ove godine. Ovo su rezultati. Ukupno je 2009. godine, na ovim izborima, glasalo samo 27.000 Srba, prosto neverovatno. Ako uporedimo podatak iz 2003. godine, glasalo je 45.000 Srba, 2005. godine – 37.000 Srba, 2007. godine – 34.000 Srba, 2009. godine – 27.000 Srba. Radi ilustracije, u Požeškoj županiji je 2005. godine glasalo 674 Srba, 2009. godine – nijedan jedini. Onda mi treba da glumimo da se Srbi vraćaju u Hrvatsku, da Sanader maše tim podatkom pred čelnicima EU. Ovo je priča i podatak za Vladu Republike Srbije, za izvršnu vlast, da dokaže kakva je, u stvari, struktura i priroda vlasti u Hrvatskoj, da tamo uopšte nema 270.000 Srba, jer da ih ima, oni bi glasali na ovim lokalnim izborima. Situacija je još gora ako znamo da je, po informacijama iz medija, 5.000 Srba organizovano otputovalo da bi glasalo u Krajini. Postavlja se pitanje, gde su onda ti ljudi? Oni su, u stvari, u Srbiji. To bi, takođe, trebalo da evidentira ovaj predstojeći popis stanovništva 2011. godine. Broj kojim Hrvatska maše pred raznim evropskim i svetskim emisarima nastao je veštački, odnosno od zahteva Srba za izdavanje nekih dokumenata, kako bi mogli da podižu penziju i tome slično. U poslednje vreme možemo često da čujemo izjave pojedinih predstavnika MUP-a o broju Albanaca sa KiM-a koji su uzeli srpski pasoš. U velikom broju slučajeva taj pasoš je potreba da se bave delatnostima koje su često s one strane zakona u inostranstvu, pa tako ispadne, kada ih pohvata nemačka, francuska ili neka druga policija, evropska policija, mediji to tamo objavljuju nekim bombastim naslovima – državljanin Srbije, ili državljani Srbije uhvaćeni u trgovini ljudima, švercu droge, naoružanja itd., što nanosi samo štetu Republici Srbiji. Ti Albanci sa KiM-a, ako žele srpski pasoš, neka se i popišu 2011. godine kao državljani Srbije, neka plaćaju porez državi Srbiji. Ovako, Srbija ima samo štetu, a nikakvu korist. Još jedan problem, koji će se svakako javiti prilikom popisivanja imovine, jeste status imovine koja je Zakonom o restituciji vraćena 2006. godine verskim zajednicama, a to još nije sprovedeno u delo, negde zbog neažurnosti, negde zbog kočenja državne administracije, ali sada je prilika da se to raščisti. Konkretno ću vam navesti primere iz Braničevske eparhije, gde su Srpskoj pravoslavnoj crkvi vraćene manastirske šume i poljoprivredno zemljište. Nažalost, manastiru Ravanica nije vraćeno 1.246 hektara šuma koje je imala u vlasništvu do 1945. godine. O čemu se radi? To je površina poznata pod nazivom Pasuljarske livade, gde se nalazi vojni poligon. Napominjem, manastiru Manasija, u neposrednoj blizini, manastirske šume su vraćene. Međutim, pošto je NATO bacio oko na taj poligon, odugovlači se od strane nadležnih organa da se manastiru Ravanica vrati ono što mu je pripadalo do 1945. godine. Vladika Ignjatije je nekoliko puta upozoravao Vladu Republike Srbije i nadležne organe na taj propust, ali svi ćute. Nedavno je ovaj problem iskrsao ponovo, onog momenta kada je ministar Dulić, želeći da me lično ubedi, na Odboru za zaštitu životne sredine, rekao da se postrojenje koje treba da se gradi u blizini Ćuprije neće graditi u blizini Ćuprije, već na samim Pasuljarskim livadama. Verovatno nije ni znao da su Pasuljarske livade nekada pripadale manastiru Ravanica. Prosto je neverovatno da je neko mogao pomisliti da će se evropski šljam, evropski otpad, dovoziti na Pasuljarske livade, na imovinu gde je nekada šetao knez Lazar i kneginja Milica. Već sam govorio o Statutu Vojvodine i o onome što može uslediti ukoliko se on usvoji u Narodnoj skupštini. Imamo očigledan primer oko popisa stanovništva u Vojvodini. Po nacionalnoj strukturi, Srba ima više od 70%, a po popisu – 65%. Cilj popisa je smanjenje Srba, kao priprema za donošenje Statuta. Prema tome, molim vas da dobro obratite pažnju na sve ono što će uslediti kada bude došlo vreme da se ovaj popis izvrši, za dve godine.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? Da li neko želi reč? (Ne) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zvaničnoj statistici i Predlogu zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine. Prelazimo na 60. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ZABRANI MANIFESTACIJA NEONACISTIČKIH ILI FAŠISTIČKIH ORGANIZACIJA I UDRUŽENjA I ZABRANE UPOTREBE NEONACISTIČKIH ILI FAŠISTIČKIH SIMBOLA I OBELEŽJA (načela) Primili ste Predlog zakona koji su podneli narodni poslanici: Nenad Čanak, Bojan Kostreš, Radovan Radovanović, Aleksandra Jerkov i Olena Papuga. Primili ste izveštaje Zakonodavnog odbora i Odbora za pravosuđe i upravu. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik, Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, s redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će za ovu tačku dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: Miroslav Markićević – Poslaničku grupu Nova Srbija, Milisav Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS, Željko Tomić – Poslaničku grupu DSS, Radovan Radovanović – Poslaničku grupu ZES. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrane upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja. Još jedno obaveštenje, o ovlašćenom predstavniku Poslaničke grupe SRS-a, koju će predstavljati narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li predstavnica predlagača, narodna poslanica Olena Papuga želi reč? (Da)
Poštovana predsedavajuća, kolege poslanici, Predlogom zakona o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrane upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja zabraniće se isticanje simbola i bilo kakvo delovanje neonacističkih i fašističkih organizacija ili udruženja, kao i propagiranje njihovih ideja. Ukoliko registrovano udruženje ili organizacija pokaže pretenzije prema takvim idejama, predložiće se njihovo brisanje iz registra. Predviđa se, takođe, zabrana propagandnog materijala kojim se podstiče rasna, nacionalna ili verska mržnja, kao i netrpeljivost prema slobodnim opredeljenjima građana. Usvajanje ovakvog zakona nikako ne bi značilo da Srbija priznaje da ima problem s fašizmom ili nacizmom, već bi se samo svrstala u red modernih demokratskih društava u kojima su ovakvi propisi temeljni principi. Predlog zakona je tekovina modernih demokratskih društava, jer demokratija nije anarhija, a sloboda ne znači rasulo. Takvi zakoni su temeljni principi današnje Evrope, koja počiva na antifašizmu kao jednoj od ključnih vrednosti. Pod udar Predloga ovog zakona, kada dobije zeleno svetlo poslanika, trebalo bi da dođu ne samo fašističke i nacionalističke organizacije, nego i svi oni koji propagiraju i opravdavaju takve ideje. Mnoge organizacije koje su se našle na spisku MUP-a 2005. godine, na zahtev Skupštine AP Vojvodine, među kojima su ''Krv i čast'', ''Nacionalni stroj'', ''Pokret 46 županija'' i ''Obraz'', logične su naslednice pokreta i ideologija koji su nastali tokom devedesetih godina i zbog toga je potrebno suočavanje s onim što se dogodilo u prethodnoj deceniji i s onim idejama na osnovu kojih je bilo legitimno ubijanje i proterivanje građana. Društvo je, svojim nečinjenjem ili povlačenjem pogrešnih poteza, odnosno uvođenjem u istorijske udžbenike nekih ličnosti koje su sporne, negiranjem antifašističkih vrednosti koje nam niko do nas samih ne osporava, dovelo do pojava i organizovanja grupa koje veličaju i baštine one koje su za većinu građana naše zemlje neprihvatljivi. Ovaj predlog zakona treba da dobije podršku svih poslaničkih grupa, kako bismo pokazali, najviše sebi, da fašizam i neonacizam nemaju mesta u našem društvu.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne) Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić, predsednik Odbora, želi reč? (Ne) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da) U elektronskom sistemu postoje dve prijave za sada, narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik Poslaničke grupe Napred Srbijo, pa narodni poslanici Milisav Petronijević, Aleksandar Martinović i Željko Tomić. Molim vas da samo jedanput pritisnete prekidač pred vama, jer je to način da elektronski sistem obeleži vašu želju za reč i da ostanete registrovani. Gledam u ekran, žao mi je što nema nikog da gleda pored mene, ali to je ono što piše na ekranu. Molim vas samo da se prijavite, dobićete reč. Ako pritisnete taster drugi put, u želji da dobijete reč, onda ste se isključili sa liste samostalno. Ako pritisnete taster kada vam prozivam ime, opet ste se isključili s liste. Dakle, ne umem jednostavnije da kažem, taster pred vama se pritisne jednom. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, veoma je zanimljiva situacija u kojoj je vladajuća većina odlučila da po hitnom postupku u proceduru stavi jedan besmislen zakon, kojim se Srbija, tobož, opredeljuje kako nije fašistička i nacistička država, kako će kažnjavati svaki pojavni oblik takvog simbola, istupa, kao da je to ikada u Srbiji bio problem, kao da je Srbija ikada imala jednog pojedinca kojeg je mogla da, po postojećem pozitivnom zakonodavstvu, osudi za bilo koji postupak za koji bi sudija mogao da utvrdi da je nacistički ili fašistički, kao da je Srbija država u kojoj je to nastalo, negovano, razvijeno, kao da smo mi Srbi, a i drugi građani Srbije, narod koji bi da nekog proganja po rasnoj, verskoj i svim drugim osnovama, kao da smo mi započinjali svetske ratove, u želji da drugima dokažemo svoju supremaciju, nadmoć, svoju religiju, svoju državu, svoju rasu. Došli smo do toga da ova skupština ne može da usvoji više nijedan dnevni red ukoliko ne ispuni ucene pojedinih malih grupacija, kojima je cilj da u dnevni red ulaze tačke koje bi mogle da opterećuju Srbiju, da prekreću tas na drugu stranu, da označe Srbiju kao državu koja još uvek nije raščistila s nekim svojim problemima i još uvek se nije približila demokratskim državama, kakva je, na primer, Nemačka, u kojoj postoji na desetine nacističkih pokreta, u kojoj postoje dve parlamentarne stranke koje ih podržavaju, Nemačka u kojoj ti pokreti imaju potpuno legalne poslove, zapošljavaju sve svoje članove, imaju potpunu slobodu manifestovanja onoga što rade, a mi kažemo da je to obrazac za demokratiju koju želimo da uvedemo u Srbiju. Dakle, da se malo više bavite kalemarstvom, znali biste da jabuka na krušku ne može da se nakalemi. Na Srbiju, na građane Srbije, na Srbe, posebno, ne možete da nakalemite fašizam i nacizam, makar koliko to želeli. Druga je priča ako vi suprotstavljanje svojoj grupi nazovete fašizmom. Ali, podsećam vas, onda, da ste i vi suprotstavljeni drugim grupama. Vidim, prvi potpisnik je gospodin Čanak, onaj koji je psovao majku srpsku jednoj tabli koja označava jednu televiziju u Srbiji, gazio je nogama i psovao majku srpsku. Šta li je on? Hoće li njega neki zakon da potkači ikada u životu, ili on izmišlja zakone kojima će Srbija da dolazi na dnevni red u Savetu Evrope i drugim institucijama u kojima jedva čekaju jedan jedini, pojedinačni slučaj, da bi od toga napravili u Srbiji pravilo. Ovaj zakon je ušao u dnevni red bez mišljenja Vlade. Izvinite, gospodo koja vodite Narodnu skupštinu, kada smo vam važne zakone predlagali, neki još uvek stoje u proceduri, odgovor predsednika Skupštine bio je – nema mišljenja Vlade. Na primer, zakon o prenošenju nadležnosti na AP Vojvodinu, koji je podnela grupa poslanika, ne može da uđe u proceduru zato što nema mišljenja Vlade. Zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrani i upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja ulazi u dnevni red, zato što ćete vi odbiti da glasate za dnevni red u celini, zato što nećete doći na sednicu kada bude dan za glasanje, zato što vi vodite ovu narodnu skupštinu Republike Srbije. Vas ima ovde petoro upisanih, još da vam dodam četvoro-petoro, i to je sve. To je vlast nad Srbijom. To je marš nad Srbijom. Šta li je sledeće? Šta ćete predložiti za sledeći dnevni red, a ovi iz vladajuće većine će to morati da usvoje? Čudi me da noćas negde nije osvanuo nacrtan jedan kukasti krst i da ga nisu slikale sve kamere svetskih televizija, a da neko od vas kaže gde će biti, u koliko sati, da dođu da ga snime. Malo bih više voleo zemlju u kojoj živim. Malo bih je više cenio, posebno kada sam narodni poslanik. U toj zemlji, koliko god da ste se trudili danas, obrazlažući Predlog zakona, niste pronašli nijedan jedini slučaj. Nego, da se mi unapred obezbedimo da se to slučajno ne desi. Šta će sada, da po vašarima hapse ljude koji nose Mladićeve majice i prodaju nekakve njegove značke? U koju kategoriju demokrata da svrstam vas koji kažete da je zabranjeno nositi obeležja sa likom onoga ko je optužen? Šta ste to vi? Koje, i to univerzalno, svetsko pravo sprovodite kada je za vas optuženi čovek diskriminisani čovek? Šta će biti ako protiv vas podnesem privatnu krivičnu prijavu? Možda neće smeti vaše ime da se spomene u Skupštini, jer, tobož, pokrenuta je istraga protiv vas. Možda ćete da budete osuđeni, ili već znate da će svaki Srbin u Haškom tribunalu da bude osuđen, pa hajde unapred da zabranimo, da slučajno neko ne pomene njihovo ime ili negde ne koristi njihov lik. Ovo je besmislen zakon. Možda ćete da ga uperite protiv nekih organizacija s kojima ste u latentnom ili u konstantnom sukobu. Sami ste jedni drugima napravili sukob, ali pogledajte, to su sukobi ideologija. To nije sukob demokratije sa fašizmom. To je sukob dveju suprotstavljenih ideologija, koje bi umnogome mogle da budu, ako jedna bude zabranjena, da bude i druga. Od 5. oktobra, naovamo, da li je na delu bila demokratija ili fašizam? Gde su socijalisti? Oterano je 60.000 ljudi s posla. Gde su bila njihova prava tada? Šta su oni? Ekstremna desnica. Ko ih je proglasio za fašiste, pa su im bila zabranjena sva prava u Srbiji? Ko je tada određivao šta je demokratija? Krizni štabovi. Da li ste bili u nekom kriznom štabu, gospođo, jeste li to naučili tamo? Niko nije smeo da vam se suprotstavi. Niko nije smeo glas da digne. Redovni profesori danas više nisu redovni profesori. Vi ni izbore za zvanje redovnog profesora niste priznavali ako niste učestvovali u tome. Sada idete dalje. Sada vam se nešto ne pruža prilika da kaznite. Hajde, prvo, da pobijemo ove u Hagu, pa onda ove koji njih veličaju, pa da dođemo tako do poslednjeg vojnika koji je ikada branio Srbiju, jer on je fašista, on je nacista. Branio je svoju kuću, branio je KiM, branio je u Kninu, branio je gde je stigao, gde mu je bila kuća. Kao da je on kriv što mu kuća nije u Novom Sadu. Šta je bio prvi genocid u Evropi? Streljanje u mom Kragujevcu. Šta je bio drugi? Šajkaš. Zaboravljate. Kakvi neonacisti? Još imate žive naciste koji su nas ubijali i svašta nam činili. Da li je fašizam smanjivanje broja žrtava u Jasenovcu? Da li je fašizam povećavanje broja žrtava u Srebrenici? Samo kako vama odgovara, vama, vladajućoj većini. Mislio sam da će neko da ustane i kaže – to ne može da uđe u dnevni red. Mi nismo tajnarod. Oni što su to radili od starog Rima do danas neka donose takve zakone. Neka proganjaju one koji se time bave. Sam ću da vam navedem mejlove, brojeve telefona i adrese takvih organizacija u toj razvijenoj, demokratskoj Evropi, na koju se pozivate. Čak i kada demonstriraju, označe im ulice kojima mogu da prođu, opkole ih policijom i oni demonstriraju, nose svoje simbole. Hoćete li naći ijednu budalu u Srbiji da nosi kukasti krst? Nećete. Šta to zabranjujete? Zabranite nam da pijemo krv, jer možda ćemo biti vampiri jednog dana. Postoje stvari koje se uopšte ne zabranjuju. Zabranjeno je izazivanje rasne, verske i drugih oblika netrpeljivosti, zabranjeno je da ukidate ljudima ljudska prava, pa tu sve možete da podvedete. Kud nas nađoste u fašizmu i nacizmu? Zaista me je sramota da sedim s nekim ljudima u ovoj skupštini. Zar vi uopšte ne cenite svoju državu i narod? Po čijoj je ovo direktivi rađeno? Vi iz vladajuće većine, lepo, trese se država, raspada se država, a danas ćemo da raspravljamo o zakonu o nacistima i fašistima u Srbiji. Što ne pričamo o sirotinji? Što ne pričamo o nezaposlenima? Što ne pričamo o pljačkama fabrika, nego ćemo o nacistima i o fašistima? Nas 250 da se skupi, zato što vas petoro, koji nemate druga posla, dokoni ste, predlažete zakone o kojima moramo da raspravljamo. Ne bih ni ušao u salu, nego neko mora da podigne glas protiv ovoga. Gde nas to slikate kao ljude koji proganjaju druge ljude? Kako se zove taj građanin Srbije koji je drugog proganjao zato što je druge rase, vere, političkog opredeljenja? Pre mesec dana, zabrana polne diskriminacije, danas zabrana nacizma. Kada budu sabirali po Evropi koje smo zakone usvajali, uhvatiće se za glavu. Zabranite da jedemo živo ljudsko meso, jer mora da se obari, ispeče, da ne bi bilo neke infekcije. Stvarno ste preterali, ljudi! „Selo gori a baba se češlja“, kao da svi gledate tu seriju. Ako nema prečeg posla, hajdmo kući. Hajde da se raziđemo i idemo kući i čekamo kada nas neko pametan pozove da radimo nešto pametno, a ne ovako. Mislim da građani Srbije ne mogu ovo da vam zaborave. Mislim da ovo ne mogu da vam oproste. Sad podižete moral kod svog biračkog tela. Vi koji se borite za 5%, ovde ćete da nam naturate zakone kojima svojih 5% stavljate uz sebe, pa gej populaciju, pa narko-dilere, sad naciste i fašiste, tobož, ugroženi ste vi svi. Od koga ste vi ugroženi? Razmislite malo kako se ponašate, kako napadate ljude, za šta ih sve optužujete, zašto vam uzvraćaju te napade! Zašto mene niko ne napadne na ulici? Ima ih koji me mrze, ima ih koji me politički ne vole, ali me niko nije napao na ulici. Ali, ja ne izazivam. Napadnu me u Skupštini, tu moram da se branim, kad ne znaju za šta služi Skupština. Bićemo, apsolutno, protiv ovog zakona. Bilo bi idealno da uopšte nije bio na dnevnom redu, ali sada, kada ste ga stavili, sada vi vadite kestenje iz vatre, neka vaš predsednik priča – otkud to da u Srbiji mora da se zabrani nacizam i fašizam, jer je do sada nekažnjeno vršljao po Srbiji. Sad ćemo zakonom da ga zabranimo i sada će da se smire fašisti i neonacisti i neće biti njihovih obeležja. Naravno, šturo ste opisali šta su obeležja, da bi to moglo što šire da se tumači. Možda ovi ''crveni'' ne smeju više da nose crvenu boju. Ako stave karanfil, to je obeležje koje je veoma blisko fašizmu. Humanizam i fašizam se preganjaju oko toga koja je ideologija više totalitarna, samo što komunista nije bilo u starom Rimu da nose prutiće. Ovo smatramo ponižavanjem Srbije, mi smo protiv toga. Doći ćemo na dan za glasanje, ako budete imali kvorum, da glasamo protiv i da vas ubedimo da ovakav zakon više nikada ne predlažete Narodnoj skupštini Republike Srbije. Hvala.
Pre nego što dam reč sledećem prijavljenom za reč, obaveštavam vas da je za ovlašćenog predstavnika Poslaničke grupe LDP-a za tačku 60 određen narodni poslanik Nebojša Ranđelović, a reč sada ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe SPS-JS, ukratko ću izneti naš stav o predloženom zakonu. Pre toga, da kažem da poštujemo pravo svakog poslanika, grupa poslanika, svih onih koji su ovlašćeni da predlože zakon onako kako smatraju da treba. Lično, smatram da ovaj zakon sada nije prioritet za Srbiju. Kada se pogleda naslov – zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrane upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola ili obeležja, ako je njegov cilj da se takva delovanja zabrane, ako ih ima, da li stvarno ima nekog ko je protiv toga? Logično je očekivati od SPS-a, koja pripada antifašističkom pokretu, koji baštini tradicije NOR-a, antifašističke borbe, koji je uvek odavao, i dan-danas odaje, priznanje i poštovanje svima onima koji su se borili protiv fašizma, bez obzira na to kakvu su kapu nosili, da je protiv bilo kakvog delovanja, manifestacija, propagiranja fašističkih i neonacističkih organizacija i tu nema dileme. Protiv smo bilo kakvog delovanja fašističkih i neonacističkih organizacija, ali želimo jasno da kažemo, koliko god Srbija želi da svoj politički stav iskaže o tome, ne bi trebalo i protiv toga smo da pošaljemo poruku da u Srbiji ima fašizma. U Srbiji nema fašizma. Bilo koji slučaj, u ovom smislu, da se dogodi, kako to zakon traži, inkriminiše se. Nije sporno zabraniti manifestacije neonacističkih i fašističkih organizacija, ali je veoma važno, veoma bitno da se precizno odredi, da Srbija ne bi upala u grešku – šta je to, ko je to i ko to utvrđuje, upravo da bi se u Srbiji razlučilo i da se sa Srbije skine bilo kakva sumnja u ovom pogledu. Da ovaj zakon sadrži samo član 1, on bi bio dovoljan kao politička poruka i mislim da bismo ga mi podržali, ali ovakav zakon u celini, moram da kažem u ime Poslaničke grupe, ne odgovara naslovu i nije ga moguće u celini prihvatiti. Nećemo da budemo sujetni, ali ponudili smo čitav niz amandmana da to može da se upriliči da bude primereno naslovu ovog zakona, da Srbija, koja je uvek bila poznata i priznata kao antifašistička zemlja, jasno iskaže svoj stav o tome. Dakle, jesam protiv manifestacija neonacističkih i fašističkih organizacija, ali kada se prođe kroz ovaj zakon, već u članu 2. dolazimo do problema. Kaže se – ukoliko registrovano udruženje ili organizacija u toku svog delovanja pokažu sklonost ka neonacističkoj ili fašističkoj organizaciji ili udruženju, brišu se iz registra po sili zakona. Skoro smo imali Predlog zakona o političkim strankama na dnevnom redu, gde brisanje iz registra može da izvrši jedino Ustavni sud. Tako je navedeno zbog ovih razloga, kao što su navedeni u ovom zakonu, sećate se, i ne vidimo razlog da to ne bude i u ovom slučaju. Doduše, Zakon o političkim strankama predviđa jednu mogućnost brisanja po sili zakona, ali administrativnog karaktera – nije podneo zahtev za registraciju udruženja. Zašto je ovo bitno? Bitno je da neko ko je nepristrasan utvrdi da li je to takvo delovanje, je li na takav način delovanje, da bi mogla da se donese odluka. To je već prvi problem koji se javlja u ovom zakonu. Drugo, zašto bliže uslove da propisuje ministar unutrašnjih poslova? Neka ih propisuje organ koji vodi registar udruženja, organizacija itd. Član 3, koji je opet na talasu naslova ovog zakona, uvodi još jednu reč za koju mislim da joj nije mesto ovde. Kaže, između ostalog – koji propagiraju ili opravdavaju nacionalističke i fašističke ideje. Molim vas, da se opet jasno razumemo, zašto nacionalističke? Nacionalizam je isticanje vrednosti svog naroda, a to nema veze sa fašizmom. Šovinizam je nešto drugo, njega treba zabraniti, njega treba sprečiti, a ne nacionalizam i nacionalističke partije. Još jednom ponavljam, nacionalizam je pozitivna strana, isticanje pozitivnih strana svog naroda, ne na štetu bilo kog drugog. Šta je tu ružno? Ako je to na štetu nekog drugog, onda je to šovinizam i to je drugo pitanje, za njega bi moglo biti mesta ovde. Član 4. potpuno odudara od naslova zakona o zabrani fašističkih i neonacističkih organizacija. Dakle, treba ih zabraniti, treba sprečiti manifestacije itd., ali ovde se već uvodi nešto novo, potpuno neprihvatljivo. Zabranjuje se proizvodnja, umnožavanje, skladištenje, prezentacija, širenje ili na bilo koji drugi način upotreba simbola kojima se vrši propagiranje ili opravdavanje ideja, radnji i postupaka lica optuženih ili osuđenih pred Međunarodnim krivičnim tribunalom, ili lica osuđenih ili optuženih pred domaćim sudovima za krivična dela ratnih zločina. To je već član kome nema mesta u ovom zakonu, iz više razloga. Da li su moguće bilo kakve sankcije prema nekom ko je optužen, jer niko nije kriv dok sud ne utvrdi da je kriv? Šta će to ovde? Da ne pričam o osuđenima, da li je osuđen pred sudom koji je nepristrasan. Dakle, i kada je osuđen, da li je osuđen pred sudom koji je nepristrasan? Ko može da kaže da je Krivični tribunal u Hagu nepristrasan, ako, recimo, oslobodi jednog Ramuša Haradinaja? Znači, osuđen, ali ko i pred kim? Ovde bi, možda, mogle da dođu opšte formulacije, da je zabranjeno sve ovo što piše, za lica koja su osuđena za ratne zločine. Dakle, osuđeni, ali je potpuno neprihvatljivo da se to odnosi na lica koja su optužena. Član 5. govori o manifestacijama, šta je to, šta to podrazumeva, pa, između ostalog, kaže – organizovanje ili spontani javni nastup na kojem se izaziva, podstiče ili širi mržnja ili netrpeljivost prema pripadnicima bilo kojeg naroda ili nacionalne manjine ili prema licima drugačije političkog i ličnog opredeljenja. Šta znači ovo – drugačijeg političkog opredeljenja? Mislim da to potpuno izlazi iz okvira suštine, ako je suština da se zakonom zabrane fašističke i neonacističke organizacije. Prema tome, čak, jedan od predlagača ovog zakona nije osuđen, a moglo bi da se podvede pod ovo, kad kaže na Trgu Republike kako treba obesiti tadašnjeg, recimo, šefa države. Ovo je već nešto što izlazi izvan okvira željenog, pretpostavljam, čak i onih kojih su to ovde predložili. Jednostavno rečeno, nema mu tu mesta. Ponovo se vraćam na ovo pitanje kada je u pitanju član 6, koji u poslednjem stavu govori o neonacionalističkim idejama. Malopre smo imali nacionalističke, smatrao sam za potrebnim da kažem da ne možemo ljude koji su nacionalisti svrstavati u ovaj zakon, a ovo je sad potpuno nov izraz – neonacionalistički. Šta je to? Zašto sam sve ovo izneo? Zato što sam predlagač, načinom kako je napravio ovaj zakon i šta je sve predložio, dovodi u pitanje suštinu ideje da se zakonom zabrane manifestacije fašističkim i neonacističkim organizacijama. Vrlo smo jasni, da, zabraniti manifestacije, delovanje fašističkih i neonacističkih organizacija, ali sve ovo ostalo što je ovde navedeno nema veze s tim i čak dovodi u pitanje suštinu čitave ideje, suštinu čitavog ovog posla; nacionalsocijalistički, to je postojalo tad i ne postoji više. Zašto sam sve ovo ispričao? Dobro je da Srbija i zakonom spreči, zabrani delovanje neonacističkih i fašističkih organizacija. Dakle, da spreči sve ono što izaziva mržnju itd., ali nemojte da samim zakonom izazovemo mržnju u Srbiji, samim predlogom zakona, netrpeljivost i sve ovo ostalo. Iz tih razloga, ovakav predlog zakona ne možemo da podržimo. Još jednom jasno kažem, jesmo za zabranu fašističkih i neonacističkih manifestacija, ali za ovo dole, trpanje svega u to, nismo. Ima prilike, do rasprave u pojedinostima, da se i na samom nadležnom odboru sva ova pitanja razjasne, sve ono što je suvišno očisti, da se svi okupimo oko te ideje i da zakon odražava suštinu onoga što se htelo, a to je zabrana delovanja manifestacija, propagiranja fašističkih i neonacističkih organizacija. Hvala.
Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Olena Papuga. Samo vas molim da se registrujete u elektronski sistem.
Da ne bi rasprava išla tim tokom kojim ide, hoću samo da naglasim da Predlog zakona koji je dala Liga socijaldemokrata Vojvodine ima termin ''neonacizam'', a ne ''neonacionalizam'', tako da je očigledno da se potkrala štamparska greška. Možemo da raspravljamo i dalje, a što se toga tiče da li u Srbiji postoje fašističke organizacije, o tome govori podatak da je 2005. godine, na zahtev Skupštine AP Vojvodine, MUP Srbije dostavio informaciju, dopis, koji je potpisao tadašnji ministar unutrašnjih poslova Dragan Jočić, kojim je obavestio poslanike Pokrajinske skupštine da na teritoriji Republike Srbije, organizovano ili neorganizovano, dejstvuju, postoje fašističke i neonacističke organizacije.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević. Samo vas molim da se registrujete. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, poštovani predlagači ovog nazovizakona, poštovani građani Srbije, prvo što mi pada na pamet da kažem, jeste jedna mala repličica koleginici. Kod predloga ovako opasnog zakona, još uvek verujem da DS neće glasati za njega, znate li šta ste vi sada rekli – štamparska greška. Zbog te štamparske greške neko može da ode na robiju 20 godina. Trebalo je malo bolje da razmislite kada ste pisali ovakav predlog zakona, ali da pređemo na raspravu. Odmah da kažem da Poslanički klub Nove Srbije, poslanici Nove Srbije, odnosno Nova Srbija, neće glasati za ovaj zakon. Nismo hteli ni da podnosimo amandmane i da učestvujemo u donošenju, nadam se da neće biti donet, ovako sramnog zakona, koji je najopasniji zakon novog srpskog parlamentarizma. Sada ću pokušati da elaboriram, odnosno objasnim zašto je taj zakon tako opasan. Ovim zakonom se kritička i opoziciona misao pretvara u govor mržnje i verbalni delikt, zakon o diskriminaciji u novu diskriminaciju prema tradicionalnom sistemu vrednosti. Svaka patriotska organizacija proglašava se huliganskom, neonacističkom i fašističkom, a sada i zakonski tretira kao nepoželjna i briše iz državnog registra. Za to vreme srpski narod trpi humanitarnu katastrofu i policijsku torturu od naših "evropskih saveznika" na KiM-u, a NATO fašizam dostiže krajnje razmere širom sveta. Gde su bili predlagači zakona da kažu jednu reč protesta za ubijenu decu u Avganistanu? Sve svetske agencije su javile da je stotine žena i dece ubijeno u jednom danu. Da li je to fašizam? Gde su domaći dušebrižnici da se oglase o ovim vidovima savremenog fašizma i do kada ćemo trpeti da se srpsko rodoljublje dovodi u ovako negativan kontekst i, praktično, zabranjuje u našoj državi, Srbiji? Ko je pomislio da u Srbiji vlada demokratija i da su na vlasti demokrate, izgleda da se mnogo prevario i pokazao se krajnje naivnim. Posle političke manipulacije rezultatima izbora, svenacionalne medijske cenzure, postepenog ukidanja Parlamenta, sledi završni udarac kompletnoj opozicionoj sceni u Srbiji, pod vidom Predloga zakona o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrane upotrebe neonacističkih i fašističkih simbola i obeležja. Kada se pogleda naziv zakona, nema se šta zameriti. Bez obzira na to koliko bilo osetljivo bilo koje i bilo čije zabranjivanje i onemogućavanje slobode govora i okupljanja, što se tiče neonacizma i fašizma, stvari su više nego jasne. Ove dve totalitarane ideologije nanele su čovečanstvu toliko stradanja da je svaka preventivna opreznost od njihovog povampirenja više nego potrebna. Problem se nalazi u nečem drugom – što su ova dva istorijska zla danas postala zgodan izgovor vladajućim centrima moći da svoje političke neistomišljenike etiketiraju imenima i na taj način elegantno eliminišu iz javnog diskusa i društvenog uticaja. Tako se borba protiv totalitarnih ideologija pretvorila u novi totalitarizam. To je, očito, pravi motiv predlagača ovog antidemokratskog zakona da, pod maskom zakonskog regulisanja spornih neonacističkih i fašističkih elemenata u savremenom srpskom društvu, koji su, usput budi rečeno, daleko ispod proseka ovakvih pojava na Zapadu, prođe i zastrašivanje i zabranjivanje nacionalnog organizovanja i delovanja uopšte. Kako se u jednom zakonskom aktu koji se bavi krivičnim gonjenjem neonacizma i neofašizma mogao naći i Međunarodni krivični tribunal u Hagu i svaki organizovani ili spontani javni nastup na kome se izaziva, podstiče ili širi mržnja ili netrpeljivost prema pripadnicima bilo kog naroda ili nacionalne manjine, ili prema licima drugačijeg političkog i ličnog opredeljenja? Kakve to veze može imati Drugi svetski rat i građanski rat u bivšoj Jugoslaviji, u poslednjoj deceniji 20. veka i početkom 21. veka, kako se dovodi u vezu ugroženost, tj. zaštita od neonacizma i ugroženost ili zaštita političkog i ličnog opredeljenja? Kome je u interesu i zbog čega da se ova veza uspostavi u istom zakonskom predlogu? U obrazloženju razloga za donošenje ovog zakona, između ostalog, stoji: "U poslednje vreme, nacionalističke i neofašističke organizacije i pojedinci vrše grupne i pojedinačne ekscese, održavaju svoje skupove i manifestacije i ozbiljno ugrožavaju sigurnost poretka, javni red i mir i osećaj pravne sigurnosti građana. U tome postoji sinhronizacija sa sličnim organizacijama iz inostranstva. Zato je potrebno da se ovaj zakon donese po hitnom postupku i da se na taj način efikasno spreči ugrožavanje pravnog poretka i sigurnosti građana u Republici Srbiji". Niti su, u obrazloženju uopšteno i maglovito pomenuti ekscesi, zaista toliko prisutni u Srbiji, niti je ovaj zakon jedan od onih koje treba doneti po hitnom postupku. Ima mnogo drugih zakona koje treba doneti pre ovoga, ali nekome se, očito, veoma žuri. Da vidimo zbog čega. Iako smo u više navrata govorili, mi iz Nove Srbije, o tome da je dovođenje srpskog naroda u bilo kakav kontekst sledbenika fašizma i nacizma duboko uvredljiva stvar za naš narod, opet ćemo ponoviti zašto se pojmovi nacizam i srpstvo apsolutno isključuju. Pogledajmo stvari sa čisto zdravorazumske strane. Može li pripadnik srpskog naroda, koji je teško stradao od nacista i njegovih satelita u Drugom svetskom ratu, biti pronacistički opredeljen? Može li pripadnik jednog od slovenskih naroda biti sledbenik ideologije koja je, između ostalih, želela uništenja Slovena? Da li je prirodno da tu ideju slede unuci prvih ustanika protiv nemačke okupacije u porobljenoj Evropi 1941. godine? Da li treba da podsetim da je vođa tih ustanika bio đeneral Draža Mihajlović? Srpski neonacizmom nije nikakav naš proizvod, već subkulturalna sekta koja nam je došla sa Zapada. U našoj istoriji i predanju nemamo tu vrstu učenja i prakse, tako da novopečeni sledbenici Hitlera u Srbiji nemaju ama baš nikakve veze sa srpstvom i potrebna je krajnja zlonamernost da im se pripiše srpski karakter. Pri tom, za mnoge od njih nije dokazano da uopšte postoje, Internet prezentacije su im registrovane u stranim državama, a i predlagači ovog zakona imaju mnogo razloga da ih izmisle i lično finansiraju i promovišu, što se već i događalo. U tom ključu, tek, razumljivo je zašto ovakve teme dobijaju naslovne strane, a sada, moguće, i zakonsku regulativu. Ne treba ispustiti iz vida i činjenicu da se srpski narod već 15 godina nalazi na stubu srama i medijske, i političke, i pravne satanizacije, da se i napolju i unutra o njemu može izgovoriti najveća moguća uvreda i laž, da nema kraja pritiscima, ucenama i duplim standardima i da negde mora da proradi i pobuna protiv tolikih poniženja. To nikako ne znači da ta pobuna treba da ima bilo kakve veze sa neonacizmom i neofašizmom. Ko tu vezu pravi, radi direktno na štetu srpskih nacionalnih interesa i njegovi motivi su krajnje sumnjivi. U daljem obrazloženju predlagača zakona nalazimo i proširenje optužnice: "S obzirom na složene političke prilike kroz koje danas prolazi Republika Srbija, učestali su pojedini oblici ispada i povreda pravnog poretka, kojima se ugrožavaju ustavna prava i slobode građana u Republici Srbiji, pogotovo na nacionalnoj i verskoj osnovi. Stoga je neophodno, pored krivičnopravne zaštite od radnji kojima se izaziva nacionalna, rasna i verska mržnja i netrpeljivost, obezbediti i takvu pravnu zaštitu kojom će se sprečiti svaka povreda ustavnih prava i sloboda svih građana". Dakle, predlagač nije zadovoljan rešavanjem samog problema neonacizma, već želi da obezbedi takvu pravnu zaštitu kojom će se sprečiti svaka povreda ustavnih prava i sloboda svih građana u Republici Srbiji. Tako oni to kažu, a mi dobro znamo šta oni, u stvari, hoće. Postavlja se pitanje, zašto tako plemenitu nameru ostvaruju baš kroz ovaj zakon, a ne nekim drugim i mnogobrojnim pravnim mehanizmima, od kojih određeni već postoje u pravnom poretku države Srbije? U ovom pitanju krije se i odgovor. Dakle, radi se o zakonskoj manipulaciji i zameni teza, u okviru koje pravna zaštita od neonacizma služi samo kao opravdanje za otvaranješirokog fronta drugih zabrana. Ovaj predlog zakona ima smisla samo u prvom članu i taj član bi mogao biti ceo zakon, da se samo to htelo. "Ovim zakonom se zabranjuju manifestacije, isticanje simbola ili znakova ili bilo kakvo drugo delovanje neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja, kojima se na bilo koji način mogu povrediti ustavna prava i slobode građana i propisuju sankcije za povredu ovog zakona". Da ovde postoji čestita politička i ljudska namera, bilo bi dovoljno samo ovo reći i Nova Srbija bi razmislila o glasanju za takav zakon. Jedino ovaj član predloženog zakona ima veze sa nazivom zakona, a sve ostalo je krajnje politički motivisan obračun s neistomišljenicima i udar na demokratske slobode i prava građana. Već član 2. ukazuje na pravi cilj ovog zakona, a to je brisanje iz registra svih aktivnih opozicionih patriotskih organizacija, bilo stranaka, ili udruženja građana, pod formom zabrane rada organizacija s neofašističkim ili neonacističkim elementima, koji se ovakvom medijskom i političkom svevlašću aktuelnog režima lako mogu pripisati svakome, o čemu će odluku doneti visokokvalifikovani ideološki sud, poznat u svim totalitarnim vremenima: "Bliže uslove za brisanje iz registra iz stava 2. propisuje ministar unutrašnjih poslova". Stav SPS-a smo malopre čuli. Svi znamo koliko se Nova Srbija ideološki razlikuje od SPS-a, ali sam malopre, možda jedini ovde, aplaudirao gospodinu Petronijeviću, s kojim se totalno ideološki razlikujem, ali on je ovde nastupio i kao evropejac, i kao demokrata, i kao pošten čovek. Verujem da će sam ministar policije odbiti čak i da se izglasa ovakva rugoba od zakona. Kao najveći stručnjak za poznavanje istorije fašizma i nacizma i za prepoznavanje elemenata istorije svih ideologija u delovanju savremenih društvenih pokreta u Srbiji, imenuje se ministar unutrašnjih poslova, ko god da on jeste, koji će propisati uslove pod kojima se jedna organizacija proglašava nepoželjnom i ukida. Da li vam je ovo poznato iz nekih filmova, da li je Orvel na sceni ovde, u Srbiji? Ovim se ovaj zakon nameće kao otvoreni totalitarizam, a nova policijska vremena su pred nama. U 3. članu se nastavlja tranzicija ovog zakona od jedne ka drugoj nameni, od opravdane borbe protiv neonacističke pošasti, od koje su, usput budi rečeno, Srbi mnogo stradali, ali i mnogo doprineli njenom slomu, ka represiji prema generalnom izražavanju nacionalnih osećanja i mišljenja. Naime, ovde se prvi put vrši otvorena zamena teza i, umesto neonacističke, upotrebljava izraz ''nacionalističke ideje''. Zabranjuje se, dakle, kaže predlagač zakona, „proizvodnja, umnožavanje, skladištenje, prezentacija, veličanje ili na bilo koji drugi način širenje propagandnog materijala, simbola i obeležja kojima se može izazvati, podsticati ili širiti mržnja i netrpeljivost prema slobodnim opredeljenjima građana, rasna, nacionalna ili verska mržnja ili netrpeljivost, propagiraju i opravdavaju nacionalističke i fašističke ideje i organizacije ili se na drugi način ugrožava pravni poredak“. Dakle, sve naknadne ispravke, govor o štamparskim greškama, priče su za malu decu. Mi smo zakon dobili u tekstu i kako smo ga u tekstu dobili, tako ga i tumačimo. Kako se od neonacizma došlo do nacionalizma, patriotizma i rodoljublja, u prevodu, i od neonacističkih do nacionalističkih ideja, i ko će da nam objasni ove terminološki značajne razlike i nijanse pre nego što ih zloupotrebi, pravo je pitanje za predlagača, koji ovu zbrku nije stvorio slučajno? Da je ovo potpuna zbrka, dokaz je i da prvopotpisnik Predloga ovog zakona nije danas u Skupštini. Ako mu je toliko važan taj zakon, trebalo je danas da se nađe i da malo pojasni neke svoje lucidne ideje. U sledećem, 4. članu, vidimo i zašto: „Zabranjuje se proizvodnja, umnožavanje, skladištenje, prezentacija, širenje ili na bilo koji drugi način upotreba simbola kojima se vrši propagiranje ili opravdavanje ideja, radnji i postupaka lica optuženih ili osuđenih pred Međunarodnim tribunalom, ili lica osuđenih ili optuženih pred domaćim sudovima za krivična dela ratnih zločina“. To znači da je trebalo da moji prijatelji Ravnogorci, braća iz SPO-a, koji su nedavno bili na Ravnoj Gori, prema predlagaču ovog zakona, budu svi pohapšeni, ako ne ove godine, onda iduće godine na Ravnogorskom, jer su nosili slike, odnosno majice i kape s likom Draže Mihajlovića, a on je, kao što znate, gospodo predlagači ovog tzv. zakona,osuđen pred nekim sudom kao ratni zločinac. Ovaj član je skandalozan po više osnova. Najpre, otkud uopšte ovde Međunarodni krivični tribunal? Kakve veze on ima s neonacističkim organizacijama i simbolima koje treba zabraniti ovim zakonom? Šta tek reći za čudesni pravni izum koji želi da onemogući upotrebu simbola kojima se vrši propagiranje ili opravdavanje ideja, radnji i postupaka, ne samo osuđenih lica, već i lica optuženih pred Međunarodnim krivičnim tribunalom ili domaćim sudovima, čime se oni koji su do trenutka presude nevini unapred osuđuju za ratne zločine! Razmere primenjivanja ovog zakonskog člana prema političkim neistomišljenicima su beskrajne. Možda će biti uhapšen i Rasim Ljajić, i predsednik države, koji su, koliko se sećam, pre nekoliko dana protestovali protiv visine kazni presude u Haškom tribunalu. Vrhunac antidemokratskog karaktera ovog zakona ogleda se u 5. članu, koji daje takvu širinu režimu da svaki opozicioni skup u Srbiji proglasi manifestacijom neonacista i automatski ga zabrani. Ovo zakonsko rešenje je genijalnije i uspešnije čak i od meksičkog gripa, koji je bio sjajan globalan povod da se svi javni skupovi u svetu, u vremenu ogromne ekonomske i socijalne krize, iz medicinskih razloga zabrane. „Manifestacijom, okupljanjem ili na bilo koji drugi način delovanjem pripadnika ili pristalica neonacističkih i fašističkih organizacija i udruženja smatra se svaki organizovani ili spontani javni nastup na kojem se izaziva, podstiče ili širi mržnja ili netrpeljivost prema pripadnicima bilo kog naroda ili nacionalne manjine ili prema licima drugačijeg političkog i ličnog opredeljenja“. Ceo ovaj zakon, sada je to sasvim jasno, napisan je zbog 4. i 5. člana, koji donose obračun sa svakim drugačijim mišljenjem po pitanju savremene istorije Srba, rada Haškog tribunala ili bilo kom drugom opozicionom političkom pitanju. Ako drugi vidovi pritisaka i zabrane ne urode plodom, tu je oprobani model finansijskih pritisaka i kazni, o čemu govori član 8, koji kaže: ''Ako zabranu iz člana 2. ovog zakona izvrši fizičko lice, kao pripadnik registrovane organizacije ili udruženja, novčanom kaznom od 100.000 do milion dinara kazniće se za prekršaj ta organizacija, odnosno udruženje''. Kao što lepo stoji u dodatnim obrazloženjima predloženih zakonskih rešenja: „Prema standardima demokratskih država u Evropi, lična sigurnost građana ostvaruje se i represivnim merama. Uzeta su u obzir i iskustva pojedinih zemalja Evrope, a propisanim prekršajima sankcioniše se svako činjenje i ponašanje koje samim činjenjem i ponašanjem može uticati na stvaranje osećaja lične i pravne nesigurnosti građana, s obzirom na njihovu rasnu, nacionalnu i drugu opredeljenost“. U tome je osnovna distinkcija prekršaja propisanih ovim zakonom, odnosno krivično delo iz člana 317. ZKP-a. Ključno pitanje glasi – ko će biti taj koji će razdvajati pojave neonacizma od, recimo, elementarnog rodoljublja, ili klasičnih opozicionih stavova? Zakon daje takvu mogućnost tumačenja da je pod vid ugrožavanja slobodne opredeljenosti građana moguće podvesti svaku slobodnu misao. O motivima za donošenje ovakvog zakona dovoljno govori to da je predlagač LSDV, uz podršku NATO ispostava na medijskoj sceni u Srbiji, nevladinih organizacija i onih koji godinama pokušavaju da jedino srpski narod optuže za sve zločine učinjene na Balkanu u poslednjih 100 godina i time ostvare svoj smisao postojanja i opravdaju ulaganja u njih. Konačno su se domogli blizu zakonskog pokrića za sve što su naumili. Da li će druge članice vladajuće koalicije izabrati gušenje demokratije i represiju kao način opstanka na vlasti, ostaje da se vidi. Samo stavljanje ovakvog zakona u skupštinsku proceduru predstavlja kršenje demokratije. Najveći problem je u tome što se ovde ne radi samo o onemogućavanju političkih protivnika, već o zabrani i progonu čitavog korpusa nacionalnog opredeljenja, organizovanja i delovanja. Na kraju, želim da kažem da, u dubini duše, pomislim da je osnovni pokretački motiv predlagača zakona da podnesu ovakav predlog zakona griža savesti. Evo o čemu razmišljam, možda, malo naivno, a neka građani Srbije sude. Pre godinu ili dve bili su predvodnici, sa još nekim poslanicima prisutnim ovde, na tzv. antifašističkom skupu. Mi ćemo ovih dana novinarima i svim medijima podeliti fotografije gde se na njihovoj koloni vidi ogromna crna zastava na kojoj piše: NATO = kukasti krst. Da li je to griža savesti zbog ugrožavanja nacionalnih simbola Srbije? Da li se mi sećamo kako je Nenad Čanak postupio sa tablom na kojoj je bilo ime Srbije, dakle, RTS, šta god mi mislili o uređivačkoj politici te TV? Prema tome, hoću da verujem da će DS, pre svega, prepoznati šta je cilj ovog zakona, da će se odupreti ucenama malih stranaka u vladajućoj koaliciji, jer ako ovo, gospodo, izglasate, ko zna šta vas čeka u goloj i tako teškoj i možda neostvarivoj borbi za opstanak na vlasti. Hvala.
Narodni poslanik Srđan Spasojević želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. Odustajete? (Da) Ne želite da govorite ili ne radi kartica? Odustajete. S obzirom na to da je sada 13.55 časova, određujem pauzu do 15 časova. Pre nego što odemo na pauzu, obaveštavam vas da ćemo, na osnovu člana 85. stav 5, danas raditi i posle 18 časova, raspravom o tački koja u tom trenutku bude na dnevnom redu, s tim što je obaveštenje od RTS-a da je direktan prenos sednice Skupštine danas u toku dana do 20 časova. Popodnevni deo sednice u 15 časova počećemo prijavom za reč, odnosno reč će imati narodni poslanik Aleksandar Martinović, a posle njega narodni poslanik Željko Tomić, pa narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Kolege narodni poslanici, nastavljamo rad. Reč ima gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kad god se raspravlja o nekom predlogu zakona, moraju se postaviti dva pitanja – ko predlaže zakon i iz kojih razloga, odnosno s kakvim motivima? Što se tiče motiva predlagača zakona, oni su vrlo jasni. Po nalogu Borisa Tadića, po nalogu američkog i britanskog ambasadora, u Srbiji ne sme da se govori o temama koje zaista interesuju građane Srbije, koje su od životnog interesa, od kojih zavisi egzistencija pojedinaca i njihovih porodica. U Srbiji treba da se bavimo veštačkim temama, temama koje ne postoje i temama koje su zanimljive za ljude kakav je Nenad Čanak. Kad god se u Srbiji zaoštri politička situacija, kada narodno nezadovoljstvo režimom Borisa Tadića dođe do kulminacije, onda se javi neki NATO pajac da uveseljava građane Srbije potpuno nepostojećim temama. Prvi potpisnik ovog predloga zakona je čovek koji se konstantno u Narodnoj skupštini, u javnosti, u medijima, pojavljuje u crnoj košulji, klasičnom ''antifašističkom'' odelu. Danas, u Srbiji, gospodin Nenad Čanak hoće da spreči da građani Srbije čuju šta se sve dešava u vrhu vlasti u Srbiji i ko stoji iza najvećih finansijskih malverzacija na početku 21. veka. Ne treba da se govori o tome kako je prodata Luka ''Beograd''. Vrednost 220 ha zemljišta, 2,5 milijarde evra, prodata je fantomskoj firmi, zamislite, Milana Beka, za 40 miliona evra. To su oni koji se bore protiv kriminala i korupcije, kojima su puna usta demokratije, EU, ljudskih prava, evropskih i svetskih standarda itd. Druga velika afera o kojoj ne treba da se govori u Srbiji, zato što to potkopava autoritet Borisa Tadića i njegovih stranih mentora, jeste afera ''Ušće'', šteta naneta državi Srbiji je 40 miliona evra. Poslovni centar ''Ušće'' prodat firmi MPC, izvesnog Pere Matića, a jedan od suvlasnika je prijatelj gospodina Nenada Čanka, Miodrag Kostić. To je onaj čuveni biznismen koji je svojevremeno kupovao šećerane u Vojvodini po tri evra, veliki prijatelj ne samo Nenada Čanka, nego iZorana Đinđića. Ne treba da se govori o tome kakve se mahinacije dešavaju u jednoj vrlo mračnoj instituciji na teritoriji Vojvodine, kakva je Fond za kapitalna ulaganja Vojvodine. Obrazovan 2006. godine od strane Skupštine AP Vojvodine, uz ogromnu podršku Bojana Pajtića i Nenada Čanka, Fond za kapitalna ulaganja Vojvodine, dragi građani Srbije, posebno vi koji živite u Vojvodini, služi samo jednoj stvari – da duva u jedra DS-u uoči izbora. To je institucija koja ne poštuje Zakon o javnim nabavkama, to je Fond koji direktno prebacuje sredstva izvođačima radova, bez tendera, bez bilo kakve konkurencije, daleko od očiju javnosti. Taj fond je, opet uz blagoslov Nenada Čanka, investitor takvih radova na putnoj infrastrukturnoj mreži u Vojvodini da se radovi izvode noću, na temperaturama ispod nule, po blatu, i onda putevi traju sedam dana, deset dana, dva meseca, šest meseci, ali dovoljno dugo dok se ne zatvore biračka mesta i dok građani u Vojvodini ne svate da su ponovo prevareni. Ne treba da se govori o tome ko su stvarni finansijeri i Nenada Čanka i DS-a. Doduše, o tome je pre nekoliko dana javno progovorio uhapšeni gradonačelnik Zrenjanina Goran Knežević. To je jedini čovek u Vojvodini koji se bavi mutnim poslovima, svi ostali su čisti, nevini, pošteni, poštuju zakon. Taj Goran Knežević je smogao hrabrosti, doduše, tek kad je uhapšen, i to pred istražnim sudijom Okružnog suda u Beogradu, da kaže ko su stvarni finansijeri DS-a i da je ona lista navodnih finansijera i sponzora DS-a, koja je objavljena na njihovom zvaničnom sajtu, a koju čine, navodno, 44 firme, čista besmislica i budalaština. Firme iz Crne Trave, iz Žitorađe, iz Bele Palanke, dale 15.000 dinara, pa se finansirala kampanja Borisa Tadića? Dakle, taj Goran Knežević, jedini, kažem, kriminalac u Vojvodini, čudno da pripada DS-u, smogao je snage da kaže da su finansijeri DS-a upravo Fond za kapitalna ulaganja Vojvodine i Naftna industrija Srbije, pošto ima svoje sedište u Novom Sadu. DS-u i LSV-u, koji predsedava i kojeg sve ove godine vodi jedini čovek koji ima pravo na monopol antifašizma u Srbiji, Nenad Čanak, otvoreni su svi finansijski ventili u Bojvodini, pre svega, od strane Fonda za kapitalna ulaganja Vojvodine i NIS-a. Eto, tako se, dragi građani Vojvodine, kojima Bojan Pajtić i Nenad Čanak obećavaju bolji život i brzi ulazak u EU, finansira kampanja DS-a i LSV-a, tako što vam najpre otmu stotine miliona evra, ostave vas i članove vaše porodice bez posla, onemoguće vašu decu da se školuju, jer nemaju dovoljno para da plate astronomske školarine, a onda vam dođu na dan izbora s plavo-žutim paketićima, koje su napunili parama tog istog opljačkanog naroda, i traže glas za vas, odnosno za sebe. Oni kažu da je to glas za vas, u stvari, to je glas za DS i Nenada Čanka; navodno, tako ćete lakše da uđete u EU. Ne treba da se govori, dragi građani Srbije, o radnicima koji su prisiljeni da sami sebi seku vitalne organe na telu ne bi li se neko smilovao od ministara da pogleda njihovu muku i da pita kako može da im pomogne. Evo, uklonili su ispred zgrade predsedništva Srbije one improvizovane šatore i logore u kojima su radnici, opljačkani radnici Robnih kuća "Beograd", nedeljama pokušavali da skrenu pažnju Borisu Tadiću na svoju muku i nevolju. Ne treba da se priča o svemu tome. U Srbiji treba da se progone veštice. Treba da se bavimo neonacizmom, fašizmom, nacionalizmom, već kako te pojmove krste ovi eksperti iz Lige socijaldemokrata Vojvodine, i da u srpskom narodu tražimo jednu pojavu, jednu ideologiju, jedan pogled na svet koji nikada nije imao utemeljenja u njemu. Jedan književnik je rekao da su Srbi posle Drugog svetskog rata, pre svega, oni koji su ostali da žive u Socijalističkoj Republici Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, ostatak zaklanog naroda. Ako je jedan narod u Evropi, pored Jevreja, Rusa i Poljaka, osetio svu monstruoznost nacističke i fašističke ideologije i njihovu totalitarnu praksu, onda su to Srbi. Onda se našao NATO pajac Nenad Čanak da kaže da smo mi Srbi, u stvari, ne najveće žrtve, nego da smo mi najveći protagonisti fašizma, ako ne u celoj Evropi, a onda sigurno u ovom delu Evrope. Čovek koji je pre nekoliko godina javno na mitingu tražio da se Slobodan Milošević, čija je partija danas, gle istorijske ironije, u koaliciji s Ligom socijaldemokrata Vojvodine, javno obesi na Terazijama. Vidite kako izgleda Čankov antifašizam u praksi. On se ispoljava tako što bi on da veša i da lišava života svoje političke neistomišljenike. To je čovek koji je divljački gazio tablu s natpisom RTS. To je čovek koji je danas najveći protagonista usvajanja novog statuta AP Vojvodine, a to je, u stvari, ustav jedne buduće nezavisne države. Inače, gospodin Nenad Čanak je svoj antifašizam dokazao i pre dve godine, kada je u Zagrebu, u pozorištu "Vatroslav Lisinski", prisustvovao nekakvoj ''obljetnici'', citiram novinara hrvatske televizije, "obljetnici protjerivanja Hrvata iz Srema". Onda je, zamislite, stajao ispod jedne parole na kojoj je pisalo: "Srem Hrvatskoj". Eto, to je čovek koji nama danas u Srbiji kaže kako mi treba da se borimo protiv fašizma, koji će da pronalazi veštice i da ih spaljuje na nekim svojim ideološkim, natovskim i evroatlantističkim lomačama. To je čovek koji je zajedno sa Bojanom Pajtićem, bukvalno, izmislio sadašnji nakaradni grb AP Vojvodine. Samo da vas podsetim, SRS to neprestano govori, ovi autonomaši koje sad vodi Nenad Čanak blage veze nemaju s autentičnim srpskim autonomašima iz 19. veka. U 19. veku, najbolji Srbi i najveći Srbi bili su zagovornici srpske autonomije, ali u jednoj tuđinskoj, katoličkoj, crno-žutoj habzburškoj monarhiji. Kada je došlo vreme da se stvori, doduše, ne potpuno srpska, ali delimično i srpska Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca, Jaša Tomić, nekada najveći autonomaš, rekao je da ideju autonomije Vojvodine u novoj srpskoj državi treba odbaciti kao austrijsku starudiju. Onda su se, posle Drugog svetskog rata, pod plaštom Josipa Broza i Komunističke partije, javili neki novi autonomaši, koji bi hteli da odvajaju Vojvodinu od Srbije. I danas oni koji se predstavljaju kao autonomaši nisu ništa drugo nego čista deca komunizma. To su ideološki naslednici Boška Krunića, Živana Berisavljevića, ljudi koji su temeljno opljačkali sve što se u Vojvodini moglo opljačkati i koji sada za sebe kažu da su neki novi političari, da se zalažu za neki novi sistem vrednosti, za nekakvu novu Vojvodinu. Kakva je to Vojvodina koju bi da uređuje Nenad Čanak? U suštini, to je Vojvodina potpuno odvojena od Srbije. Njega je samo sticaj političkih prilika naterao da odustane od toga da javno govori o tome da je za odvajanje Vojvodine od Srbije. U suštinskom smislu, on i dalje tako misli. Da ne misli, ne bi aktivisti Lige socijaldemokrata Vojvodine delili po Novom Sadu i po drugim gradovima u Vojvodini nalepnice za automobile s velikim slovom "V". Nalepnice za automobile, svuda u svetu, imaju samo potpuno suverene države. Idite danas u Novi Sad, idite u Suboticu, Pančevo, Sremsku Mitrovicu, Sombor, i naići ćete na brojne automobile koji nose oznaku "V", a na tu genijalnu ideju došao je, zamislite, niko drugi do veliki antifašista Nenad Čanak. Taj Nenad Čanak je, zajedno s Bojanom Pajtićem, smislio i taj potpuno nakaradni grb Vojvodine. On je do te mere nakaradan da u Vojvodini za taj grb kažu da predstavlja dva piva, "Lav" i "Jelen". Nikada srpski narod u Vojvodini, odnosno u nekadašnjoj Južnoj Ugarskoj, nije koristio tu simboliku. Onda se dosetio Nenad Čanak da potre autentične srpske nacionalne simbole u Vojvodini, pa je izmislio neki grb, verovatno ga je sanjao posle popijena dva ili više piva, i, zamislite, došao čovek na genijalnu ideju da u grbu Vojvodine treba da stoje "Lav" i "Jelen". Evo, danas nam taj čovek predlaže ovaj zakon, za koji smo čuli i od ovlašćenog predstavnika da ni oni sami ne znaju na koje se to fenomene i pojmove ovaj zakon odnosi. Malo se ovaj predlog zakona bavi neofašizmom, malo neonacizmom, malo nacionalnim socijalizmom, malo nacionalizmom, pa se čovek pita koja je to pojava koju ovi antifašisti, navodni, u crnim košuljama, hoće da zaustave u Srbiji? Ako iko ima moralno pravo da govori o tome šta fašizam u političkom smislu znači, onda su to upravo poslanici SRS-a. Samo da vas podsetim, 1979. godine, tada magistar Vojislav Šešelj doktorirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu na temu "Politička suština militarizma i fašizma". Ako je neko zaista dubinski ušao u ovu materiju, s istorijske, pravne, politikološke, filozofske, sociološke tačke gledišta, onda je to upravo predsednik SRS-a, dr Vojislav Šešelj. To je čovek koji je imao takvu sudbinu da doživi da se ne sudi samo njemu, njegovim izjavama, njegovim političkim postupcima, njegovoj ideologiji, nego da se sudi, zamislite, čak i njegovim knjigama. To rade oni koji za sebe kažu da su nastavljači antifašističkih tradicija, nastavljači i sledbenici onih koji su se u Evropi borili protiv Hitlerovih SS i SA odreda, koji su spaljivali knjige koje se nisu uklapale u njihovu ideologiju. Ovih dana u Hagu je naložena neka nova lomača, ideološka lomača, koja treba da spali jednu od najnovijih knjiga dr Vojislava Šešelja "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". Ta knjiga predstavlja trn u oku haškim istražiteljima, haškim sudijama i tužiocima i oni se trude da na svaki mogući način spreče da do građana Srbije, do građana Evrope dopre pravi naslov te knjige. Vi, čak, imate genijalne haške tužioce i istražitelje koji kažu da je, ako upotrebite termin: "ustaša", to pogrdno ime za Hrvate. Onda su oni, verovatno, iz tog razloga sprečili da se u postupku pred Haškim tribunalom, koji se vodi protiv Vojislava Šešelja od 2003. godine, pominje pun naslov te knjige, a nesrećnici ne znaju da su se tim terminom "ustaša" nazivali Pavelić i njegova bratija i čak su bili ponosni na to što nose to, oni su smatrali, junačko ime. Dakle, SRS će u današnjoj raspravi pokušati da dokaže nekoliko stvari. Prvo, da fašizma u Srbiji nema, ne samo da ga nema danas, nego da ga nikada nije bilo. Drugo, pokušaćemo da dokažemo da je Predlog zakona, s formalno-pravne tačke gledišta, besmislen, neizgrađen, nedorečen, pun rupa i praznina, i da, u stvari, ni samim predlagačima zakona nije bilo sasvim jasno šta je to što ovim zakonom, ako se usvoji, hoće da postignu. Ono što je zanimljivo, to je da se čini da je Liga socijaldemokrata Vojvodine ispala neki slobodni strelac u ovoj koaliciji. Njihovi koalicioni partneri, kada je gusto, traže Nenada Čanka. Onda je Nenad Čanak podoban. Onda su dobri njegovi glasovi. Sada, kada se raspravlja o jednom besmislenom predlogu zakona, onda se, dragi građani Srbije, njegovi koalicioni partneri iz Demokratske stranke, iz Socijalističke partije Srbije, ograđuju od tog istog Nenada Čanka. Sad se postavlja pitanje – kakva je to koalicija koja vodi Srbiju, navodno, u Evropsku uniju, navodno, brzim koracima, kada se oni ne slažu u tome da li treba podržati i da li je dobar jedan predlog zakona koji predloži njihov koalicioni partner? Kako građani Srbije mogu da imaju poverenja u jednu vlast koja za sebe kaže da skladno funkcioniše, da su se oni dogovorili o svemu, da postoji konsenzus koalicionih partnera, da oni tačno znaju šta hoće, da je ustanovljen kalendar evropskih integracija, a evo, mi danas došli u Narodnu skupštinu Republike Srbije da pričamo o Čankovom predlogu zakona, a Demokratska stranka ćuti, izbegavaju da se javno izjasne kakav je njihov stav; Socijalistička partija Srbije, koliko smo videli i ako sam dobro razumeo, neće glasati za ovaj predlog zakona? Dakle, prilično čudna koalicija. (Predsedavajuća: Dvadeset minuta je vreme koje vam je na raspolaganju.) Da stvar bude čudnija, Predloga zakona nije imao hrabrosti da ovde obrazloži njegov idejni tvorac, antifašista u crnoj košulji – Nenad Čanak.
Narodni poslaniče, vreme na raspolaganju je iskorišćeno, 20 minuta, zahvaljujem.
Zar ne mogu da nastavim? (Narodni poslanik Vjerica Radeta, s mesta: Kako ne može da nastavi? Kako je to do danas moglo?)
Molim narodne poslanike da ne dobacuju. Molim narodne poslanike da konsultuju članove Poslovnika Narodne skupštine u kojima se opisuje tok sednice kada se daje reč ovlašćenim predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa. Svaki ovlašćeni predsednik ili predstavnik ima na raspolaganju 20 minuta. Ima još dva ovlašćena predstavnika: narodni poslani Željko Tomić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS-a, i narodni poslanik Nebojša Ranđelović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe LDP-a. Vreme na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS-a počeće da teče onda kada završe svi ovlašćeni predstavnici, ili predsednici poslaničkih grupa. U slučajevima kada je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS-a poslednji na redu, onda je on ili ona koristio i vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi. Zato vas još jedanput molim, pre nego što počnete da remetite red na sednici Narodne skupštine, pažljivo pročitajte odredbe Poslovnika koje opisuju tok sednice koja trenutno teče. Ima reč narodni poslanik Željko Tomić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Narodna poslanica Vjerica Radeta želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Javljam se na osnovu člana 27. Gospođo Čomić, molim vas da vodite računa o tome ko se prijavljuje za reč i da se ne pravite da ne vidite da sam se javila za reč. Vi već nekoliko dana narodnim poslanicima, na poprilično neprimeren način, skrećete pažnju da čitaju Poslovnik, pa još ironično kažete – pročitajte, nije teško, a, u stvari, toliko šaroliko primenjujete ovaj poslovnik da mi više … [[isključen mikrofon.]]
Narodna poslanice, pravo na dobijanje reči za povredu Poslovnika je za povredu koja je učinjena neposredno pre nego što se javite za reč, a ne da govorite o tome šta se dešavalo nekoliko dana u toku sednice. Nemate pravo da iznosite neistine kada citirate nešto od onoga što objašnjavam. Kažem da nije komplikovano, jer nije komplikovano. Molim vas da ne zloupotrebljavate odredbe Poslovnika, jer one svima nama jednako služe – da se upotrebljavaju, a ne da se zloupotrebljavaju. Ima reč narodni poslanik Željko Tomić. Izvolite, samo vas molim da se registrujete u sistem, član 231.
Hvala. Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, ono što želim na početku da kažem, dosta od toga se čulo, moraćemo nešto i da ponovimo zbog javnosti, ali nešto mora da se istakne. Mi danas ne govorimo o duhu zakona, o atmosferi u Srbiji – da treba da se zabranjuju profašističke, nacističke i ne znam kakve sve organizacije, nego govorimo o Predlogu zakona. Znači, crno na belo, o slovima koja određuju određene stvari. Tako imam na samom početku da kažem jednu potpuno čudnu, ne toliko bitnu, ali vrlo indikativnu stvar, prosto, nepismenu formu, gdekada bismo, recimo, ovaj prvi deo naslova amandmanski sklonili, zakon bi se, pogledajte dobro naslov zakona, zvao "Zakon o zabrane upotrebe", a ne "o zabrani". Molim vas, čak i gramatički ne znate da sročite ime zakona. Drugo, da se malo grubo našalim. Zakon o zabrani manifestacija neonacističkih i neofašističkih organizacija i istih takvih obeležja – da li to znači da nacističke i neofašističke organizacije mogu da postoje, pošto nisu zabranjene, ne piše ovde, već pišesamo "neonacističke i fašističke", i da li to znači da neonacisti i fašisti mogu slobodno da izražavaju u Srbiji svoja opredeljenja, svoje stavove? Prosto je neverovatno. Vi ne znate ni formu da napravite, a o sadržaju ćemo sada da pričamo – naravno, obraćam se predlagaču zakona. Kada se pogleda taj duh zakona, jer znam šta je predlagač ovog predloga zakona hteo da kaže, naravno da niko civilizovan, da kažem, normalan, u Srbiji ne bi imao ništa protiv. Naravno da ne postoji čovek u ovoj republici koji može da opravda kukasti krst i sve one zločine koje su učinili ljudi koji su imali taj simbol iznad sebe, ali osetljivo je pitanje zabranjivanja bilo čega u bilo kojoj državi. Međutim, totalitarna ideologija kao što je fašizam, ili nacizam, toliko je nanela zla u svetu, pogotovo kod nas, na našim prostorima, da je svaka preventivna opreznost neophodna. Takvih zakona ima i po Evropi. Mi ističemo da je problem ovde u nečem drugom. Ova dva istorijska zla, fašizam i nacizam, danas su postala divan izgovor vladajućim centrima moći da svoje političke neistomišljenike etiketiraju njihovim imenima i na taj način ih elegantno eliminišu iz javnog, društvenog uticaja. Tako se borba protiv totalitarnih ideologija pretvara u novi totalitarizam. Mi se ovde ne borimo protiv totalitarizma i njegovog nasleđa, jer da se protiv toga borimo, verovatno bi se zabranjivali i oni koji su osnivali gulage, Gole otoke, pasja groblja pravili, čupali brkove itd. Ne, mi se ovde borimo protiv određenih stvari. Podsetiću vas, rekao sam na početku, sada ispada da nacisti i neofašisti mogu slobodno da rade u Srbiji šta hoće. Ako bukvalno shvatamo ovaj zakon, to nije šala. Zašto? U Republici Nemačkoj je zabranjeno isticanje svih simbola iz Drugog svetskog rata koji su bili vezani za fašizam i nacizam, ali se svi simboli koji su se naknadno pojavili u raznim neofašističkim i neonacističkim organizacijama mogu slobodno upotrebljavati na raznim demonstracijama itd. O tome je govorio narodni poslanik Tomislav Nikolić. O tome se radi. Zbog toga što bi, od sve šale, ovde mogao neko i da strada, kako kaže onaj stih. Drugo, kako je moguće da se u ovom zakonskom aktu koji se bavi krivičnim gonjenjem neonacista mogao naći i Međunarodni krivični tribunal u Hagu? Otkud sad to kada ga nema ni u naslovu, ni u najavi, ali on se tu provlači u jednom članu, i to je vrlo zanimljivo. Mogu da ponovim i neke stavove ranijih govornika, da potezanje optuženih i osuđenih u Haškom tribunalu otvara Pandorinu kutiju. Ko su ratni zločinci? Nema definicije nacionalizma, neonacionalizma, nemamo saznanja ko to može biti prekršajno gonjen, što se tiče ovih zakona, osuđenici, osuđeni ratni zločinci. To je pitanje koje je neko postavio. Da li je to Draža Mihajlović, za kojeg sada vladajuća koalicija osniva komisiju da mu se pronađe grob, i da li sada njegov lik može da bude na majicama, jer je on, po bivšoj komunističkoj vlasti, setite se suda Miloša Minića, ratni zločinac? Podsetiću vas da je on bio ministar vojni u Vladi u kojoj je predsednik bio Slobodan Jovanović, kojeg smo ne tako davno rehabilitovali i koji nas gleda sa najvrednije srpske novčanice, prvi Srbin koji je predavao na Sorboni. I on je do nedavno bio ratni zločinac. Zašto sada nije? Naravno da je dobro da se u Srbiji smiruju strasti, da se podele zaboravljaju, ali vi sada istrčavate s jednim nakaradnim, izvinite, moram ga nazvati i glupim Predlogom zakona, kojim stvarate i rađate nove podele. To je vaš osnovni problem, jer vama su podele neophodne, i vređanja i psovanja i lomljenja onih tabli televizijskih, da biste pokazivali da postojite. Vi nemate ništa drugo u svojim političkim karijerama, ništa niste gradili. Bili ste u poziciji da gradite, Nenad Čanak je bio potpredsednik Ustavne komisije kada ste na sva usta govorili da ćete doneti novi ustav, a niste ga doneli, morali smo to da učinimo mi, u saradnji čak i sa tadašnjom opozicijom, ali to je sada već neka druga priča. Kakve veze ima Drugi svetski rat i građanski rat u bivšoj Jugoslaviji krajem 20. veka? Kakve veze ima ugroženost, odnosno zaštita od neonacizma i ugroženost, tj. zaštita drugačijeg političkog i ličnog opredeljenja? To je sve uređeno raznim opštim aktima, Ustavom Srbije i određenim zakonima, da ih sada ne citiram. Što vi spajate nespojive stvari? Kakve to veze ima s naslovom vašeg zakona, onakvim kakav je? Ne treba ispustiti iz vida da se srpski narod petnaestak godina nalazi na stubu srama i medijske, političke i pravne satanizacije, da se o njemu i ovde, u našoj državi, nažalost, i u svetu, može izgovoriti najveća moguća uvreda i laž, da nema kraja pritiscima koje doživljavamo, ucenama, duplim standardima i da, jednostavno, mora da proradi u nama jedna vrsta otpora i pobune protiv takvih poniženja kojima smo bili, a i danas smo, nažalost, izloženi. To ne znači da ta pobuna, ta javna kritika, recimo, NATO-a, to je idealna priča za današnje vreme, ima veze sa nacizmom, neonacizmom, neonacionalizmom i kakve ste sve termine, smešne i rogobatne, ovde upotrebljavali. Ko tu vezu danas pravi, u današnje vreme, radi na štetu ne samo nacionalnih interesa, srpskih, nego i interesa države Srbije. Vidi se iz ovog teksta da predlagač uopšte nije zadovoljan rešavanjem problema samo neonacizma, nacizma, fašizma, šta ste već spominjali, nego širi tu priču, širi priču na haške optuženike i osuđenike. Podsetiću vas da je predsednik stranke koja predlaže, gospodin Nenad Čanak, i te kako bodrio i hrabrio neke haške optuženike. Došao je na Trg Nikole Pašića da uz vojnu muziku, limenu muziku, isprati Sretena Lukića u Haški tribunal, da ga bodri i da ga hrabri. Našao je snage da ode na otvaranje golf terena Draganu Vasiljkoviću, poznatom kao Kapetan Dragan. To nije bio problem. Tada su haški optuženici bili nekome simpatični. Šta je danas? Kakav je ovo zakon? Šta vi radite kada se haški optuženici svrstavaju, ne govorim o osuđenicima, samo o optuženicima, u ovom delu, zajedno s nacistima, fašistima, i da se to kažnjava? Ako ovaj zakon bude važio retroaktivno, da li bi onaj koji je bodrio i hrabrio haške optuženike, kao Nenad Čanak, odgovarao po ovom zakonu, ili ste to vi iz LSV-a malo zaboravili? Srbija nije. Gledali smo Dušana Mihajlovića, Vladana Batića i Nenada Čanka na tom skupu kada je Sreten Lukić, onako pompezno, odlazio u Hag. To nismo zaboravili. Radi se, u suštini, o velikoj zakonskoj manipulaciji i o zameni teza, gde pravna zaštita od neonacizma samo služi kao opravdanje za otvaranje širokih frontova novih zabrana. Konačno je Nenad Čanak došao u priliku da nešto zabrani, da nekome nešto ne da, da kažnjava, da bude restriktivan. Dosta je tukao svoje, ne samo to što su drugi govorili. Lični sam svedok kada je pod nogama razjarenih ligaša u Novom Sadu bio politički protivnik, predstavnik SPS-a, kada sam ga spasavao od razularenih ligaša, samo zato što je politički protivnik, inače, onemoćao stariji čovek. Danas ste u koaliciji, gospodo socijalisti, s njima, to je prosto neverovatno, odnosno, gospodo ligaši, vi ste danas u koaliciji sa socijalistima. I to je strašno. Ponoviću, ovaj predlog zakona ima smisla samo u tom svom prvom članu, to su istakli gotovo svi govornici. Taj član bi mogao da bude ceo zakon. Onda bi taj duh zakona o kom govorim sve vreme bio faktički i zakon. Međutim, ovde ima svega. Član 3. je, po mom mišljenju, najzanimljiviji, jer ovde piše –ko izražava, širi netrpeljivost, iako je Ustavom zagarantovano da niko ne sme da vređa na osnovu rasnih, nacionalnih ili verskih osećanja, ko propagira ili opravdava nacionalističke ili fašističke ideje, taj će biti tako i tako kažnjen. Gospodo socijalisti, javno vas pozivam da svog predsednika stranke, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, gospodina Dačića, obavestite da narodni poslanik Željko Tomić odgovorno tvrdi da jeste nacionalista, da je celog života širio i propagirao nacionalnu ideju i da će to raditi do kraja života i, ako krši ovaj zakon, nikada se neće pozvati na imunitet; dalje bi to trebalo da znači da ću ja do kraja života biti u nekom zatvoru ili nešto slično. Šta znači biti nacionalista, to bi, onom ko je iole nešto čitao, mogao reći i Vinston Čerčil i Šarl de Gol, koji je obrazac jednog nacionaliste, pa, recimo, na našim prostorima Slobodan Jovanović, kojeg sam spomenuo, pa čak i jedan dečiji pesnik kao što je čika Jova Zmaj. Ako vi to više ne verujete, ako verujete sutrašnjem vašem gostu, gospodinu Džozefu Bajdenu, reći ću vam njegovu definiciju, koga on smatra nacionalistom. Naime, 28. aprila 2002. godine, na američko-albanskoj ligi, gospodin Džozef Bajden izgovara sledeće: "Jugoslovenski predsednik Vojislav Koštunica, koji je okoreli nacionalista, u sukobu je sa Zoranom Đinđićem, koji je takođe nacionalista". Molim vas, kad je reč o tim formulacijama nacionalizma, neonacionalizma, nacizma, fašizma, da vidimo taj pojmovnik, odakle crpite te pojmove, da vidimo da li je tačno da su marksistički udžbenici iz kojih su decenijama učeni i vaspitavani građani ove zemlje na istorijskom smetlištu ili nisu i da li je nacionalista onaj za koga tvrdite da je nacionalista, onaj za koga tvrdi Džozef Bajden da je nacionalista, ili ja sada mogu slobodno da pričam ko je nacionalista, jer za moj pojam nacionalista je i gospodin Balint Pastor, koji se svojski trudi da za svoju naciju, za svoj narod što više izbori u okviru države Srbije, svim legitimnim sredstvima. Davanje ministru unutrašnjih poslova ovolikih ovlašćenja da odlučuje i razrezuje i ko je kriv, i ko će da plati, i koliko će odgovarati, jeste uvod u policijsku državu. Drago mi je da sam čuo da socijalisti i zbog ovoga neće glasati za ovaj zakon. Napravili ste papazjaniju. Da sam Vuk Drašković, obratio bih vam se na engleskom i rekao bih vam – don׳t mix grandmothers and frogs, ne mešajte babe i žabe, ali vi ste pomešali i mnogo toga više. Moram da vas podsetim da je predlagač, koji se ovde poziva čak i na Ustav, u obrazloženju, samo ne u Predlogu zakona, doneo i onaj kalendar ''Vojvodina republika'', koji je osvedočeni protivustavni akt, ali nikada ga niko nije pitao za odgovornost, nikada mu niko nije spočitao bilo šta zbog toga. Trudite se da pribegnete potpunoj političkoj diskvalifikaciji političkih protivnika i sada ćete za to da nalazite lako izgovore, ali neće vam to tako lako poći za rukom. Podsetiću vas, DSS je uvek težio i doprinosio smirivanju tenzija u Srbiji, što mirnijoj političkoj atmosferi. Kada smo 2004. godine napravili Vladu, naglo se smanjio broj i ubistava na ulicama, i političkih ubistava, i svega onoga što je krasilo Srbiju pre toga, a ono što vi činite jeste podstrekivanje podela i u narodu i u političkom životu Srbije. Mi ne možemo, po svom političkom opredeljenju, po svom duhu, podržati ovakvu papazjaniju i ako nešto nije bilo jasno iz našeg stava i ako nije ubuduće, možemo veoma lako da polemišemo, jer je evidentno da nemate nikakve argumente i upada u oči da nijedan predstavnik vladajuće koalicije, vaš koalicioni partner, nije javno podržao ovaj zakon, uz bilo kakvu argumentaciju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, kada se vodi debata o jednom zakonu s ovakvim naslovom i s ovakvim tekstom, po mom mišljenju, mogli bismo da se osvrnemo na dva pitanja. Jedno pitanje bi se ticalo odnosa prema zakonu s ovakvom idejom, a drugo – odnosa prema konkretnom tekstu zakona, odnosno prema ovom tekstu koji imamo pred sobom. Ovde su neki diskutanti koji su izlagali pre mene imali zamerku, uopšte, protiv zakonodavstva s ovom idejom. S tim se ne bih mogao složiti, jer kada socijalni milje i struktura društva ne obećavaju da će određena štetna ponašanja biti osuđena ili sankcionisana, onda zakonodavac treba da zakonom omogući sankcionisanje takvog ponašanja, naravno, uz primenu sile, jer zakonodavac ima zadatak ne samo da sankcioniše određene društvene pojave, već da bude u službi popravljanja društva, nametanjem civilizacijskih standarda. Dakle, sam pristup donošenja jednog zakona s ovakvim naslovom nije pogrešan, ali je pogrešno pisati ovakve tekstove zakona. Pokušaću da ukratko dam objašnjenje zašto je to tako, trudeći se da ne ponovim ono što su uvažene kolege pre mene govorile. Najpre je zamerka tehničke prirode. Razgovarali smo s kolegama predlagačima oko nekih naziva i pojmova koji nisu u skladu s naslovom zakona, a koji bitno menjaju suštinu, odnosno sadržinu ovog zakona. Dobili smo objašnjenje da se radi o štamparskoj grešci i zaista želimo da verujemo da je štamparska greška, ali to je opet uvod u pitanje – o čemu se radi i čiji je to javašluk u pitanju, jer ovaj tekst koji smo dobili je javni dokument, a koji suštinski ne odgovara nameri predlagača zakona. Sada vrlo konkretno, neke kolege su malopre govorile o tome, ja ću dati par komentara vezanih za sam meritum, za samu sadržinu onoga što nam predlaže pisac nacrta, odnosno predlagač. Najpre bih se zadržao na stavu 3. člana 2. ovog teksta. Kaže se – bliže uslove za brisanje iz registra iz stava 2. propisuje ministar unutrašnjih poslova. Stav 2. kaže – ukoliko registrovano udruženje ili organizacija u toku svog delovanja pokažu sklonost ka neonacističkoj ili fašističkoj organizaciji ili udruženju, brišu se iz registra po sili zakona. Da li je pisac ovog predloga imao svest o tome kakva se ovim nacrtom daju ovlašćenja ministru unutrašnjih poslova i da li će ministar unutrašnjih poslova zabraniti ove organizacije ako mu nešto liči na nacističke ili fašističke simbole? Da li će, možda, ministar unutrašnjih poslova, ako se ovakav tekst zakona usvoji, reći – oni se češljaju na određeni način, liče mi na nešto, takvu organizaciju treba zabraniti. To je u demokratskim društvima nedopustivo. Zatim, zadržao bih se na članu 4. O tom članu je već dosta rečeno, samo bih dodao da je nedopustiva uopštenost ovog člana, jer njegova sadržina ne daje mogućnost za celishodnu primenu ovog zakona, a daje i te kakve mogućnosti za zloupotrebe. Ako se to stavi u funkciju stava 3. člana 2. ovog nacrta zakona, onda možemo da vidimo kakve opasnosti sa sobom nosi ovakav nacrt zakona. Smatram, to je i stav Poslaničke grupe LDP-a, da je ovakav pristup nedopustiv, jer konkretni tekst zakona odlikuje nepoznavanje metodologije prava i površnost. Uvesti ovakav nacrt zakona u proceduru, razmatrati ga, glasati o njemu, po meni je nedopustivo. Trebalo je mnogo toga pre nego što je ovaj zakon ušao u proceduru učiniti i sprečiti da ovako nedovršen zakonski tekst dođe pred narodne poslanike, odnosno pred Narodnu skupštinu. Na kraju svog izlaganja, osvrnuo bih se na nešto što je rečeno pre mog izlaganja. Zamerio bih nekim kolegama, narodnim poslanicima, što su davali takve ocene. Najpre bih rekao da se demagogijom ne brane civilizacijski standardi. Ovde je rečeno i nešto o tome da se rođenjem neko kvalifikuje ili ne kvalifikuje za nešto. Rođenjem niko ne može da bude kvalifikovan ili klasifikovan na društveno neprihvatljiv način. Takav pristup je rasistički pristup, to je, u stvari, predvečerje fašizma. Mislim da je takav odnos, takav pristup prema takvim društvenim pojavama nedopustiv. Zamolio bih da se u svojoj argumentaciji ne služimo istorijskim neistinama ili neznanjem, nazovite to kako hoćete, jer, prvo, nije tačno da nikada nije bilo Srba koji su fašisti po svom političkom ili ideološkom opredeljenju. Dakle, to je netačan podatak. Netačan podatak je da pre Kragujevca nije bilo genocida. Bilo ih je i te kako. Setimo se samo šta je bilo u carskoj Rusiji, preseljenjem naroda, ili šta je rađeno u Otomanskoj imperiji s Jermenima. To je bilo mnogo, mnogo pre nego što se dogodilo ono u Kragujevcu 1941, godine. Zamerio bih na istorijskoj nedoslednosti u odbrani, odnosno argumentaciji pojedinih tvrdnji koje su ovde iznete. Dozvolite mi da rezimiram. Odlika ovog teksta je nepoznavanje metodologije pisanja nacrta zakona i površnost. Mi dajemo ozbiljne zamerke na takav pristup. I, ako se već nameće zakon s ovakvom idejom, insistiramo da se tome pristupi ozbiljnije, a naročito da se uzme u obzir da li Zakon o zabrani diskriminacije i Krivični zakon imaju dovoljno kapaciteta da se vrednosti koje se proklamuju u zakonu s ovakvim nazivom zaštite. Zahvaljujem na pažnji.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović, ovlašćeni predstavnik.
Gospođo predsedavajuća, koleginice i kolege narodni poslanici, Predlog zakona o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrani upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja proističe iz opredeljenja velike većine građana Republike Srbije, u prošlosti, ali i dan-danas. Liga Socijaldemokrata Vojvodine je pre tri godine, u više navrata, pokretala donošenje deklaracija i predloga zakona na ovu i slične teme. Žao nam je što je tek sada sazrelo vreme da se o ovome priča u Narodnoj skupštini Republike Srbije i što tek sada sledi njegovo usvajanje. Bolje ikada nego nikada. Programi delovanja LSV-a od 1990. godine nam daju za pravo da baš mi budemo predlagači ovog zakona. Malo je bilo političkih organizacija koje su sve vreme 90-ih bile protiv ratova, onog zlog što oni donose. Ne samo rečima, već i konkretnim delovanjem, LSV je u kontinuitetu bila protiv bilo kakvih sukoba s našim komšijama. Koliko je predlagaču ovog zakona poznato, nema organizovanog delovanja profašističkih organizacija u našoj zemlji, ali ne smemo zabijati glavu u pesak i praviti se da nema ovakvih i sličnih događanja, da li u vidu marševa, na primer, onaj što je trebalo da se desi 7. oktobra 2007. godine u Novom Sadu, ali smo, ne samo naporima Lige socijaldemokrata Vojvodine, već i LDP-a i G17 plus, više udruženja građana i velikog broja žitelja Novog Sada i Vojvodine, jasno dali do znanja da se u Novom Sadu, Vojvodini i Republici Srbiji ne mogu organizovati ovakvi skupovi. Podsećam da organi naše zemlje nisu mogli pravno valjano da zabrane ovaj skup, jer nisu imali osnova za to. Da li štampanjem propagandnog materijala? Setimo se samo brošura gospodina Davidovića, vođe organizacije "Nacionalni stroj", uzgred budi rečeno, ponosnog na svoj nadimak "Firer" i trenutno nedostupnog organima naše države, koji ga traže zbog pravosudne presude i, na osnovu nje, izdržavanja kazne zatvora. Da li ispisivanjem grafita koji šire nacionalnu mržnju i netrpeljivost? Poslednji primer za koji znam je iz sredine u kojoj živim, iz Bačke Topole. U subotu ujutru, osvanuo je grafit "Smrt Mađarima", a pod prozorom kancelarije Opštinske organizacije LSV - Bačka Topola je osvanuo grafit – "Srpska Bačka Topola". Koliko su se uznemirili građani, ne moram da naglašavam. Liga Socijaldemokrata Vojvodine je uvek ukazivala na ove pojave i zato i ovog puta, za sve one koji imaju bilo kakvu dilemu, skrećemo pažnju da se Bačka Topola nalazi u Bačkoj, AP Vojvodini i Republici Srbiji, a nije ni mađarska, ni srpska, ni crnogorska, ni rusinska, ni slovačka, ni bilo čija. Ona pripada svim njenim građanima koji prihvataju pisana i nepisana pravila po kojima se živi u našoj zemlji. Ukoliko nekome ovi stavovi i zalaganja LSV-a smetaju, treba da znaju da nas samo još više učvršćuju u istrajavanju u sprovođenju našeg programa rada – decentralizacija zemlje, vraćanje pune autonomije AP Vojvodini i što je moguće brže osvajanje evropskih standarda življenja u Republici Srbiji. Usvajanjem ovog predloga zakona, Narodna skupština Republike Srbije daje priliku organima Republike Srbije da, na osnovu ovog zakona, sve ovakve i slične pojave u korenu saseku. Neki su se danas potrudili da nam drže lekciju o rodoljublju. Držim da o rodoljublju bezuslovno mogu govoriti samo umetnici i deca, a da svi ostali, pogotovo narodni poslanici, delima treba da dokazuju svoju privrženost domovini i svom narodu. U Čačku, Kragujevcu, ili Valjevu, može se proći neprimećeno u majici na kojoj piše, na primer, "Srbin", ali u Bačkoj Topoli, gde po popisu iz 2001. godine živi 29,8% Srba, a sve ostalo su pripadnici drugih naroda ili nacionalnih manjina, kada se prođe s jednom takvom majicom, onda, verujte mi, to izaziva mnogo toga u onim drugima koji nisu Srbi i uzrokuje ove grafite ili, ne daj bože, nešto još gore. S predstavnicima nekih poslaničkih grupa smo već razgovarali na temu ovog predloga zakona, a ostajemo otvoreni za razgovor sa svima ostalima koji imaju predloge da poboljšamo tekst zakona. Ovo se pogotovo odnosi na Poslaničku grupu SRS-a, koja je, po našim saznanjima, jedina uložila amandmane na Predlog ovog zakona. Ostale amandmane nismo imali prilike da vidimo. Kako bi organi Republike Srbije imali osnova za daleko bolje reagovanje u slučajevima pojava koje tretira ovaj zakon, Poslanička grupa ZES-a će ga u danu za glasanje podržati. Hvala lepo.
Da li se još ko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika javlja za reč? Narodni poslanik Tomislav Nikolić; ima na raspolaganju šest minuta i 30 sekundi. Želite o povredi Poslovnika? Dobijate reč na osnovu člana 100, povreda Poslovnika.
U okviru povrede Poslovnika, hteo sam da vas upozorim da malo pažljivije vodite ovu sednicu, a vi načiniste i novu povredu. Glasno vam govorim da hoću da govorim o povredi Poslovnika, a vi mi štopujete vreme. Molim vas da obratite pažnju kada ovde govorimo i svakoga od nas ko pogreši, ko načini nekakvu grešku koja nije u skladu s dostojanstvom Narodne skupštine, da opomenete. I Boga i vola, što bi rekli Latini. Zato vas molim da slušate kada i vaš predstavnik, koji je danas govorio u vaše ime, evo sada, ovog puta kao predstavnik vaše poslaničke grupe, a govorio je ono što vi mislite, možda samo drugim rečima, kaže da će onaj ko nosi majicu na kojoj piše "Ovo je Srbija" u Bačkoj Topoli da izazove uznemirenost. Time nam, valjda, savetuje da u Bačkoj Topoli ne kažemo da je to Srbija, ili će da nam navede još mnogo mesta u kojima Srbi nisu u većini u ovoj našoj Srbiji i koja su za njih zabranjena, kao da je neko u Bačkoj Topoli Slovaku zabranio da napiše na majici "Ja sam Slovak" i kao da je nekada Slovak bio kažnjen zbog toga što je to napisao. Sada će da bude kažnjen neko što u svojoj državi nosi majicu na kojoj piše – Ovo je moja država. Stvarno, gospođo Čomić, hajde i vi se malo posvetite ovoj narodnoj skupštini. Počnite i vi da razmišljate kao predsednik Narodne skupštine, ionako ste preuzeli mnoge ingerencije predsednika, i to vam jako fino stoji, ali nije to samo za slikanje. Sednica se vodi tako da se brine o državi, o moralu, o svemu i svačemu. Molim vas, ovde se grubo napada Srbija. Da li vam treba bolji dokaz od ove pretposlednje rečenice koju je izgovorio prethodnik? Izazvaćemo nešto ako uBačkoj Topoli kažemo da je to Srbija. Stvarno nema smisla. Ko je vas uopšte poslao u ovu skupštinu, dragi moj gospodine? (Predsedavajuća: Dva minuta.)
Zahvaljujem. Nije bilo povrede Poslovnika. Na član 104. se verovatno pozivate. Uvidom u stenogram izlaganja svih današnjih govornika, videćete, prvo, da ja pažljivo slušam, a drugo, videćete da pažljivo slušanje podrazumeva da pažljivo slušam i ono što mi se ne sviđa. Jedino što mi se svidelo je da se poštuje Poslovnik. Dosta govora je ovde bilo na ivici poštovanja odredaba Poslovnika, ali nijedan narodni poslanik nije prekinut, baš zato što se radi o temi koju treba vrlo pažljivo slušati. To sam učinila i u slučaju narodnog poslanika Radovana Radovanovića. Ne smatram da je on načinio bilo kakvu drugu razliku od ostalih govornika u dosadašnjem toku sednice i ima pravo na repliku. Narodni poslanik Radovan Radovanović.
Zarad javnosti, samo da ponovim, a može se videti u stenogramu, da mi ne pada na pamet da bilo kome spočitavam da u bilo kom milimetru zemlje Srbije može neko nekome zabraniti da ističe da je to Srbija. Ako ste dobro slušali, samo sam hteo i želeo bih da vi, koji dolazite iz sredina gde pretežno živi većinski narod, shvatite da pisanje na majici reči ''Srbin'', ne mislim tu na obeležje Republike Srbije, nego tvrdeći, na majici sam napisao da sam Srbin, da sam ja Srbin, nije dokaz toga i iritira sve ostale. Verujte mi. Biti pripadnik bilo kog naroda, znači, biti, pre svega, dobar čovek. To je pripadnost i po tome se meri ko je kakav, bar kod nas. Hvala lepo.
Da li još ko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93, stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, s redosledom narodnih poslanika, podnele: Poslanička grupa ZES-a, Poslanička grupa Nova Srbija, Poslanička grupa LDP-a, Poslanička grupa SPS-JS-a, Poslanička grupa DSS-a i Poslanička grupa SRS-a. Prva prijavljena za reč je narodna poslanica Olena Papuga. Da li želite reč? (Ne) S obzirom na to da je narodna poslanica Olena Papuga ovlašćena predstavnica predlagača, ona ima pravo da dobije reč kada god to zaželi. Druga po redu prijavljena je narodna poslanica Aleksandra Janković, a posle nje narodni poslanik Ivan Andrić.
Usudila sam se da nosim ovu majicu ''Kosovo je Srbija'', zato što vidim da ljudi nose majice i sa Brusom Lijem, i s onim ''United states of America'', s Če Gevarom itd., i nisam videla da to pravi neke ozbiljne probleme. Ono što očigledno postoji kao problem jesu motivi za donošenje ovakvog zakona i nije slučajno što je predlagač ovakvog zakonaLiga socijaldemokrata Vojvodine, uz podršku NATO ispostava i ovih, uslovno rečeno, nevladinih organizacija, zapravo, organizacija vlada nekih drugih zemalja koje imaju zakupljen ogroman prostor na medijskoj sceni Srbije. Oni, koji godinama pokušavaju da jedino srpski narod optuže za sve zločine učinjene na Balkanu u poslednjih 100 godina, verovatno će nas optužiti i za Irak, optužiće nas i za rat u Zalivu, za sve živo će biti krivi Srbi, time ostvaruju svoj smisao postojanja i opravdavaju očekivanja i pare koje su u njih uložene, sada i u formi jednog zakonskog rešenja. Mene jako zanima, da li će druge članice ove ''semafor koalicije'' izabrati gušenje demokratije i represiju kao način opstanka na vlasti ili ne? Već samo stavljanje ovakvog zakona u skupštinsku proceduru je kršenje demokratije. Najveći problem je što se ovde ne radi o onemogućavanju političkih protivnika, već, praktično, o zabrani i progonu čitavog jednog korpusa nacionalnog opredeljenja, nacionalnog identiteta. Vraćamo ser u ''Brozna'' vremena i, na mala vrata, ponovo uvodimo verbalni delikt i govor mržnje. Onaj zakon koji smo usvojili o diskriminaciji, pretvoriće se u novu diskriminaciju prema onima koji zastupaju tradicionalni sistem vrednosti. Svaka patriotska i nacionalno svesna organizacija proglasiće se huliganskom, neonacističkom i fašističkom, a sada će dobiti i zakonski tretman. Za to vreme, srpski narod na Kosovu trpi humanitarnu katastrofu i torturu od ovih naših tzv. evropskih saveznika na KiM-u, a NATO fašizam doseže do krajnjih razmera. Nije više ni pitanje gde su te domaće nevladine organizacije da se oglase nad ovim vidovima NATO fašizma, pošto nisu u službi svoga naroda. Ono što je, takođe, bitno, jeste da Srbija ima i Krivični zakon, i Ustav, ima, na kraju, i Zakon o zabrani diskriminacije, te nam ovakav zakon protiv fašizma, koga stvarno u Srbiji nije bilo, nije ni potreban. Zašto ne bismo, po analogiji, napravili zakon o zabrani učešća političara u "Rijaliti šouima", kao što je "Veliki brat"? Simptomatično je da lider LSV-a, prema čijim stavovima su nacionalizam i nacizam jedno isto, uvek pred neko veliko okupljanje insistira na ovakvim predlozima. Ne mislim da je on neznalica, mislim da je običan izdajnik. I, mislim da se ovakva pitanja uvek aktiviraju u situacijama kada treba poslati neku poruku napolje. Ova vrsta scenarija, da se o ovom zakonu raspravlja uoči posete Džozefa Bajdena, nimalo nije slučajna. Narod u Srbiji je odavno prestao da veruje u slučajnosti. Šta mi, u stvari šaljemo kao poruku svetu? Šaljemo kao poruku da će neki svesni elementi ovde, znači, ta čuvena proevropski orijentisana većina, izglasati zakone koji će, konačno, ukinuti svaki trag nacionalizma, patriotizma, zdrave nacionalne samosvesti, i gospodin Bajden će, valjda, pretpostavljam, otići veoma zadovoljan. Mene, isto tako, zanima, pošto je u ovom zakonu rečeno da će biti tačno određeno, postojaće odrednica o tome šta je to fašizam i nacizam, kako se naziva ponašanje kada čovek lomi tablu na kojoj stoji naziv nacionalne televizije? U kliničkoj praksi, radi se o antisocijalnim poremećajima ličnosti, odnosno, srpski rečeno, agresivnim psihopatama. To je dozvoljeno, ali nije dozvoljeno nošenje majica …
Narodna poslanice, to što sada izgovarate, nije dozvoljeno izgovarati. Molim vas da se suzdržite od izraza i rečenica koje nisu u skladu s međusobnim uvažavanjem i bez nepotrebnih diskvalifikacija. Imate na raspolaganju svoje vreme.
Gospođo Čomić, u stručnoj psihijatrijskoj literaturi, postoji termin koji se zove ''antisocijalni poremećaj ličnosti''.
Narodna poslanice, ovo, koliko god vam ličilo ponekad, i vama i drugima, nema nikakve veze s psihijatrijskom klinikom. Molim vas da se uzdržite od davanja dijagnoza ili diskvalifikacije drugih ljudi, na osnovu vašeg stručnog znanja. Samo vas to molim. Sloboda govora neće biti ugrožena, vreme koje trošim da vas upozorim na poštovanje Poslovnika nije vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi, ali neće biti dopušteno ni da preko granice pristojnosti govorimo o drugim narodnim poslanicima. Samo vas molim da se registrujete ponovo, da možete da dobijete reč.
Da li sam ponovo dobila reč? Dobro. Dakle, jedan od lidera SPS-a, Aleksandar Antić, predsednik beogradskih socijalista, kaže da se Slobodana Miloševića ne bi odrekao ni zbog kakvog zakona. ''U svom kabinetu imam sliku nekadašnjeg predsednika Srbije i lidera socijalista, Slobodana Miloševića. Nemam nameru da je uklonim, ma ko to tražio. Svako ima pravo da iznosi svoje stavove, ali mene lično niko, pa ni Čanak, ne može naterati da uklonim sliku svog nekadašnjeg predsednika iz kabineta. To je moj stav i niko ne može da ga promeni“, poručuje Antić. Interesantno, znači ima još ljudi koji nisu baš za ovu Čankovu inicijativu. Moje pitanje je, pošto na listi govornika stoji da će prvi prijavljeni biti gospodin Čanak, gde se on trenutno nalazi, zato što opravdano sumnjam da nije možda uhapšen zbog antiustavnog ponašanja?! Pazite sad ovako, Okružni sud u Novom Sadu je najmanje dvaput pokušao da sasluša Nenada Čanka povodom krivične prijave profesora Jovana Deretića, odnosno Otadžbinskog pokreta Srbije, od 27. januara, i u dva navrata to nije uspeo da uradi. Prvi put je poziv uručen i trebalo je da se javi Sudu u petak, 6. februara, u 10 časova. Međutim, dva sata ranije, u 8 sati ujutru, stigla je dojava iz Suda da je podmetnuta bomba, pa je sve odloženo. Sledeći put, na volšeban način, gospodin Čanak se našao u „Velikom bratu“, koji mu je, očigledno, pružio utočište da se ne pojavi na ročištu povodom krivične prijave profesora Jovana Deretića, a koja se odnosila na njegovo propagiranje mape republike Vojvodine, koju smo imali još u zgradi one stare skupštine. Sledeća moguća hipoteza zašto gospodin Čanak nije ovde je da on jeste uhapšen, i to upravo na osnovu ovog zakona, koji je sam unapred usvojio, jer je svojevremeno baš on bio predvodnik mitinga podrške jednom haškom optuženiku. Gospodin Željko Tomić je o tome govorio, a ja ću vam pročitati vest od 24. oktobra 2003. godine. „Više od dve hiljade policajaca okupilo se u petak u Beogradu, na skupu podrške haškom optuženiku generalu Sretenu Lukiću. Na prvom javnom protestu u istoriji policije Srbije, pripadnici MUP, od kojih velika većina u plavim uniformama, poručili su da je optužnica za zločine na Kosovu protiv Lukića nepravedna i pozvali da se navodi koji terete bivšeg načelnika štaba za Kosovo preispitaju, a optužnica povuče. Pukovnik policije Zoran Mišić, koji je takođe bio na Kosovu tokom konflikata, rekao je da su policajci na Kosovu časno i profesionalno obavljali zadatke.'' Ono što je najzanimljivije, da li znate ko je bio jedini političar koji je bio na tom policijskom skupu i podržavao haškog optuženika Sretena Lukića? Gospodin, odsutni, Nenad Čanak, tada u svojstvu predsednika Skupštine Vojvodine. Vrh je ono što je on tada rekao: „Država koja ne brine o svojim instrumentima države, neće postojati. Nečasno je ljudima koji su, od 5. oktobra pa do danas, zaista profesionalno odrađivali svoju dužnost, pre svega, lojalno služeći volji građana iskazanoj na izborima 2000. godine, sada okrenuti leđa i ponašati se prema njima kao da ne postoje i kao da postoji način da se izdiktira sudbina ove zemlje spolja. U to duboko ne verujem i zbog toga smo ovde“, rekao je gospodin Čanak. „Jednostavno, imali smo nesrećnu situaciju u zemlji, kada se u jednom trenutku pokazala neophodnost da se pojedina krivična dela tretiraju pred tim međunarodnim krivičnim sudom. Bio sam uveren da je s tim završeno. Ovo smisla više nema“, 24. oktobar 2003. godine. Podršku Sretenu Lukiću tada su pružili i komandant Žandarmerije Goran Radosavljević, načelnik beogradske policije Milan Obradović, kao i nekoliko visokih oficira MUP-a, Jezdimir Vasiljević, na primer, ali i pristalice Veselina Šljivančanina, koje su izviždale Nenada Čanka. Moguće je da je ta frustracija delovala kao svojevrsna ambulantna lobotomija, pa je ovaj čovek - predlagač promenio stav. Promenio je stav, tako da je sada počeo da se zalaže za ukidanje, odnosno zabranu SRS-a. Znači, 8. februara 2004, lider LSV-a Nenad Čanak izjavio je da je inicijativa za ukidanje autonomije Vojvodine protivustavna i da bi SRS zbog tog stava trebalo odmah zabraniti. Čanak je u intervjuu za vikend izdanje dnevnika „Mađar so“ rekao da ne bi bio iznenađen ukoliko bi Beograd raspustio Vojvođanski parlament i raspisao nove izbore, ali da takva, eventualna, odluka Vojvođane neće zateći nespremne. Znači, država koja nije ravnodušna prema ekstremnim šovinističkim ispadima nije demokratska, već fašistička, kaže čovek posle samo godinu dana. Ne treba nam neka posebna mudrost da bi se izvukao takav zaključak. U Vojvodini ćemo raditi na stvaranju široke platforme koja će se snažno boriti protiv fašističkih pojava. Ovde je bilo raznih komentara ljudi da je, zapravo, jedini pravi fašista Čanak, koji želi da uvede totalitarnu državu, ali ću to preskočiti, da me ne biste opomenuli da opet nešto, ne znam šta, zloupotrebljavam. Moje pitanje je: da li će na osnovu ovog zakona i ovakvog stava gospodin Čanak hapsiti, recimo, osobu u ulozi predsednika Srbije? ''Nije Evropa vlasništvo ni Belgijanaca, ni Holanđana, Evropa je srpska, koliko i njihova''. Tadić je poručio i da nikada neće prihvatiti nezavisnost Kosova, šta god govorili neki ovdašnji političari i neki evropski političari, neprijatelji evropske Srbije. Znači, pravo pitanje je da li su ove reči osobe u ulozi predsednika Srbije za osudu od gospodina Čanka? Dalje, 11. maja 2009, u intervjuu TV B92, izrazio je očekivanje da će poslanici LDP-a glasati za taj zakon koji je predložio LSV, a koji bi Parlament trebalo da velikom većinom usvoji, i ocenjuje da je taj zakon veliki korak unapred, jer precizira ko su osobe čije isticanje lika ili imena predstavlja krivično delo, a to nas najzad dovodi u poziciju, kaže Čanak, da priče o „Mladićima“ kao herojima, ili o Radovanu Karadžiću, postaju krivična dela. Lider LSV-a je najavio ono što smo i malopre mogli čuti, doduše, sa strane Evropske Srbije, da će po ovom zakonu poslanici radikala koji nose majice i bedževe biti kažnjavani ako ih nose van Skupštine, koja je posebno mesto, jer, po zakonu, poslanik ne može da odgovara za stav iznet pred govornicom i za ono za šta je glasao. Korak dalje je da se zabrani nošenje bedževa i majica van Skupštine, recimo, majica kao što je „Kosovo je Srbija“, kao što smo od vas čuli, majica na kojima piše „Ja sam Srbin“, čak i majice gde bi pisalo „Ja sam patriota“, da se, Bože moj, ne bi uznemiravala javnost u tim multietničkim sredinama. Ono što je Čankova duhovita omladina izvela kao svojevrsnu prvoaprilsku šalu u centru Novog Sada, bila je podela letaka na kojima je pisalo „Vojvodini je vraćena puna autonomija“, a potom i „aprililili“. S jedne strane, na letku je pisalo da će Vojvođani moći da raspolažu onim što su zaradili, da je Vojvodini vraćena imovina koja je oduzeta, da Vojvodina ima izvorne prihode i da Vojvođanke i Vojvođani mogu da odlučuju o svojim životima. Sve te rečenice precrtane su velikim slovima „aprililili“, a s druge strane letka piše da, Nacrtom zakona o utvrđivanju nadležnosti, koji treba da bude usvojen u Skupštini Srbije, Vojvodini nije garantovana ni imovina, ni izvorni prihodi, ni izvorne nadležnosti. Zanimljive su te akcije njegove omladine, kao i njegova akcija s pokazivanjem mape republike Vojvodine u istoj ovoj skupštini. Sada moram da pročitam, na osnovu svega ovoga se vidi… (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno). Završavam. Znači, pre svog izlaganja sam podelila nešto što bi moglo da predstavlja svojevrsni test za poslanike…
Narodna poslanice, vreme je iskorišćeno, i to znači da nemate više vremena na raspolaganju. Zahvaljujem. Narodni poslanici koji dobacuju zaboravili su da je, zbog kršenja Poslovnika, narodna poslanica bila prekinuta, upozorena da prelazi granicu tolerancije, birajući izraze i argumentaciju tokom ove rasprave, i da sam rekla da će vreme biti zaustavljeno. U tom trenutku je imala na raspolaganju dva minuta i 30 sekundi. U trenutku kada sam rekla da je iskorišćeno vreme, imala je osam minuta i 55 sekundi, skoro devet minuta. Ukupno vreme na raspolaganju Poslaničkoj grupi NS-a je 10 minuta i 48 sekundi. Da bismo mogli da dajemo primedbu, molim vas da svi zajedno pažljivo pratimo šta se dešava u sali. Narodni poslanik Miroslav Markićević želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite. Imate reč.
Poštovana potpredsednice, reklamiram povredu Poslovnika, član 104 – dostojanstvo Skupštine. Mogu da primetim da ste samo poslanika NS-a, gospođu Aleksandru Janković opominjali, po nekim vašim kriterijumima, šta sme ovde da se priča, a šta ne sme. Molim vas da budete tolerantni i jednaki prema svima i da, makar dok sedite za tom stolicom iz koje predsedavate Skupštini, svoja lična uverenja, ideološka i politička, zadržite za sebe. Ne znam šta je to uvredljivo rekla gospođa Janković da ste je prekinuli, pa vratili vreme, pa sada mi sabiramo. Na košarkaškoj utakmici, kada biste tako merili sekundažu, da li znate kako biste završili, recimo, na derbiju Crvena zvezda – Partizan? Iz onoga što je rekla gospođa Janković o jednoj individui, prosečan čovek koji se ne bavi medicinom vidi da je sve jasno i istina što je ona rekla. Hvala.
Narodni poslaniče, evo i poslanici iz sale dobacuju da nema povrede, znači, saglasni su sa mnom. Prvo, molim vas da ne iznosite neistine u obrazloženju. Tokom ove sednice niko nije opomenut. Molim vas da razmislimo pre nego što izgovorimo javnu reč, ona je odgovornost svih nas. Niko nije opomenut. Ako želite da me upozorite da ne primenjujem jednako član 104, mogu samo da vas uputim na čitanje stenograma. Videćete da se u većini izlaganja do sada argumentacija, delom, svodila na vrlo slobodne asocijacije, drugim delom, na diskvalifikaciju podnosioca zakona i, trećim delom, na iznošenje sopstvenog stava. Niko nije prekinut. Razmena replika između dva narodna poslanika bila je zato što je kod jednog narodnog poslanika došlo do procene da je bilo pogrešnog tumačenja. Narodna poslanica Aleksandra Janković je prešla tu crtu. Ne mogu da se daju ni psihijatrijske, ni psihičke, ni bilo kakve dijagnoze u diskvalifikaciji ljudi čije političke stavove hoćete da oborite svojim političkim stavovima. To je crta koja se ne prelazi i to je razlog zašto je upozorena da je to kršenje odredaba Poslovnika Narodne skupštine. Ako hoćete tačan citat, možete izvršiti uvid u stenogram izlaganja narodne poslanice Aleksandre Janković. Narodna poslanica Aleksandra Janković reklamira povredu Poslovnika? Izvolite.
Potpredsednice, potpuno pogrešno ste me protumačili, pitala sam da li se ponašanje …
Narodna poslanice, ne možete tražiti repliku na objašnjenje predsedavajućeg. Možete samo da dobijete reč i da kažete koji član Poslovnika je povređen. S rizikom da još jedanput izazovem negodovanje većine narodnih poslanika, molim vas da pročitate članove Poslovnika na koje se pozivate i da onda tražite prava koja iz tih članova proističu. Drugačije ne može, jer je drugačije nepravda za druge koji to čine, odnosno pročitaju sadržaj člana na koji se pozivaju. Narodni poslanik Srđan Spasojević želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani građani Srbije, želeo bih da ukažem na povredu Poslovnika, člana 27. Gospođo Čomić, mi smo se s ovog mesta obratili, u želji da gospođa Janković dovrši svoje izlaganje; ostalo je vremena od zamenika šefa Poslaničke grupe, koji nije iskoristio sve vreme koje je imao. Zato smo želeli da ona nastavi. Ovog puta bih, veoma korektno, želeo da kažem, nemoguće je da ne čujete kada je Nada Kolundžija, pre nekoliko dana, dobacila s mesta i kada su se svi poslanici opozicije stavili u zaštitu šefa Poslaničke …
Narodni poslaniče, povreda Poslovnika može da bude obrazlagana samo za deo sednice neposredno pre nego što tražite reč. Član 27, koji citirate, niste uspeli da obrazložite da je povređen, jer kažete da ste tražili da narodna poslanica Aleksandra Janković iskoristi vreme ovlašćenog predstavnika Poslaničke grupe. I vi i ja znamo da je to kršenje Poslovnika. Vreme koje je na raspolaganju predsedniku poslaničke grupe je 20 minuta, tokom rasprave. Predsednik poslaničke grupe može ovlastiti bilo kog člana svoje poslaničke grupe da izlaže u njegovo ime i u bilo kom trenutku, jer predsednik poslaničke grupe može uzeti reč. Bilo koji poslanik ne može zameniti predsednika poslaničke grupe. Molim vas i zaista vas upozoravam da ne zloupotrebljavate prava koja proističu iz prava da koristite član 100. i da tražite da govorite o povredi Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moram da kažem da je i nas začudilo što se ovaj zakon našao na dnevnom redu. Naravno, mi podržavamo ideju da se u ovoj skupštini diskutuje na pravi način o onome što je, verovatno, bila potreba predlagača ovog zakona, a koju mi, nažalost, nismo uspeli u punoj meri da prepoznamo. Dozvolite mi, na početku, da kažem i da odgovorim na dva pitanja koja su se nametnula u diskusiji, a to je da li postoji potreba za ovakvim zakonom i zašto sada usvajamo taj zakon. Mislim da je potpuno jasno da potreba za usvajanjem jednog ovakvog zakona postoji, iako je deo koji je regulisan ovim zakonom već regulisan Zakonom o prekršajima, a drugi deo je regulisan Zakonom protiv diskriminacije i celokupno postojeće zakonodavstvo, ili pravni okvir, nije sprečilo te organizacije i te grupe ljudi da to i dalje rade. Oni argumenti koji su se čuli, a to je da li tako nešto u Srbiji postoji, mislim da ne treba da budu predmet diskusije. Svi smo bili svedoci prošle nedelje kada je država Italija isporučila čoveka koji sam sebe zove ''Firer'', ne ostavljajući ni najmanje mesta za to da mislimo na kakvog to vođu misli. Svi smo svedoci grupa ljudi koji proslavljaju Hitlerov rođendan, koji pokušavaju da zakazuju skupove na taj datum. To je policija, s više ili manje uspeha, sprečila. Potreba za ovim zakonom je mnogo dublja. Ovo su samo nekakve manifestacije toga. Iz mog ugla, ugla poslanika LDP-a, Srbina po nacionalnosti, fašizam je i klicanje parola: "nož, žica, Srebrenica" u Srbiji, "Ubij, ubij Srbina'', u Hrvatskoj, u Sarajevu – "Ubij, zakolji, da Srbin ne postoji". Mi smo društvo koje je izašlo iz jednog katastrofalnog perioda. Na prostorima bivše Jugoslavije, 90-tih godina, vođeni su krvavi ratovi, ne možda po broju žrtava, ali po delima koja su u ime nekakvih naroda činjeni. Nijedan od naroda bivše Jugoslavije nije se jasno ogradio od onih zločinaca koji su ta dela činili u ime tih naroda. Mislim da je ta potreba, koju ne vidimo u ovom zakonu, osim u članu 4, ali nevešto, mnogo veća od potrebe suzbijanja fašizma, fašizam koji je kao pojam, verovatno, prestao da postoji nakon Drugog svetskog rata. On nije strašan po tom pojmu, on je strašan po posledicama koje ostavlja. Mislim da se mi u Srbiji moramo boriti upravo protiv ovih stvari koje sam naveo, da svako ima pravo da nosi bilo gde majicu "ja sam Srbin", ali niko nema pravo da viče "ubij, zakolji, da Šiptar ne postoji", niko nema pravo da viče "nož, žica, Srebrenica", niko nema pravo da preuzima na sebe odbranu tih stravičnih dela koja su činjena u ime Srbije. Mi smo poslanici Srbije i mi se moramo, prvo, brinuti o zločinima koji su činjeni u ime Srbije, da bi nam to dalo pravo da ostvarimo i pravo onih naših sunarodnika koji su, takođe, bili žrtve 90-tih godina. Sve dok tu ne uspemo, ne dozvolimo nikom da poistoveti ulogu i odgovornost zločinca i žrtve, ne dozvolimo, pa makar i po zakonu, da se taj stravičan zločin u Srebrenici može opravdavati prethodnim zločinom u Bratuncu, pošto su i jedno i drugo zločini. Jedan zločin ne može opravdavati drugi. Niko nema pravo to da radi, a naročito nemamo pravo mi, u ime većinskog naroda u Srbiji. I sve dok ta linija ne bude postojala, što je prioritet Srbije, Srbija se neće pokrenuti dalje. Neće. To je ujedno i odgovor na pitanje – zašto sada, dok je kriza, dok ljudi štrajkuju, zašto sada Skupština Srbije treba da raspravlja o ovome? Treba da raspravlja zato što je normalan i bogat život građana posledica jednog normalnog sistema vrednosti, svake normalne države koja funkcioniše, koja poštuje svoje civilizacijske, moralne, etičke norme. Jedna od tih normi su ljudska prava i iskren odnos prema prošlosti, druga – slobodno tržište itd. Tek onda će građani normalno živeti, ali ne tako što će Skupština čekati Mlađana Dinkića da reši problem malih privrednika. To nije tačno. Uloga Skupštine je da izgradi sistem vrednosti i organizuje ovo društvo tako da svako može od svoga rada da živi. Jedan od preduslova je i ovakav zakon. S te strane, nedvosmislena je podrška LDP-a. Naš problem s ovim tekstom zakona je što u njemu ne prepoznajemo ozbiljnost vladajuće većine da to i uradi. Molim vas, pored skandaloznih grešaka, kao što je ime nepostojećeg suda u članu 4, ime tog suda nije ovo koje ste pomenuli, do nedopustive slobode tumačenja toga da je namera zakona da brani nekoga, ili da sprečava odbranu nekoga ko je samo osuđen, ko je samo optužen. Izvinjavam se, pa valjda je suština da se ovakav jedan zakon, koji jeste načelan i deklarativan, obračunava sa delima za koja se sudi tamo, a posredno, ili indirektno, i sa licima koja su ta dela učinila! Suština je u delima, suština je u Srebrenici, sa strane Srbije, još jedanput ponavljam. S druge strane, u odnosu vladajuće većine ne možemo da prepoznamo tu ozbiljnost. To je, zašto da ne pomenem, SPS, koji je danas diskutovao i žalio se zašto je ovo na dnevnom redu, kada je ne znam ni ja šta. Pa, vi ste glasali, gospodo, za taj dnevni red. Niko iz opozicije nije glasao. Glasali ste, zašto se sada čudite? Ovaj zakon i ova cela sednica je zakazana na čudan način. Proverio sam da nije možda reč o grešci, ali sve konsultacije su, od poslednjih, održanih u Skupštini Srbije, bile oko teme da li da Skupština radi na Đurđevdan ili ne. To je bilo pre mesec dana. Od tada nijedna. Ovaj zakon se nalazi u proceduri od 10. oktobra 2008. godine, ovaj predlog zakona, izvinjavam se. Da li je bilo moguće da ga promenimo amandmanima, s tim amandmanima bi se složili i predlagači? Nije bilo moguće. Skupština je zakazana u utorak, u utorak u ponoć je bio krajnji rok za podnošenje amandmana. Naša poslanička grupa je stigla da se bavi samo zakonom o bezbednosti u saobraćaju. Prinuđeni smo da se bavimo tekstom s kojim se ne slažemo, koji je prepun rupa, propusta, nedorečenosti, slobode za ministra unutrašnjih poslova, cenili ga ili ne, da on odlučuje o tome da li je… Evo, dopustite samo najradikalniji primer, dakle, član 5. kaže: ''Manifestacije i okupljanja gde se izražava neko suprotno mišljenje prema licima drugačijeg političkog opredeljenja". Pa, da li je miting LDP-a, na kome pričamo negativno, na primer, o SNS-u, fašizam? O tome će da ceni Ivica Dačić. Malo je ozbiljnosti u ovom tekstu. Nadam se da to nije odnos prema ovoj temi, koja je, svakako, važna. Kao što je predstavnik naše poslaničke grupe rekao, sačekaćemo da nadležni odbori izmene ovaj tekst, između ostalog, da izmene i reč: "nacionalističke" u: "nacističke", ako je to bila namera, i ostale stvari da isprave. Tada ćemo reći da li smo spremni da ga podržimo ili ne. Nažalost, mislim da su naše primedbe naneke članove i suštinske. Nisu samo primedbe redakcijske prirode. Objasnio sam zašto nismo imali vremena da utičemo na ovaj tekst, da on bude prihvatljiv široj grupi poslanika. Eto, toliko. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Posle njega, narodna poslanica Nada Kolundžija. Molim vas, samo da se prijavite. Molim vas i da se registrujete, član 231.
Izvinjavam se. Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i o zabrani upotrebe neonacističkih i fašističkih simbola i obeležja. Kada je reč o zakonu koji nosi takvo ime, naravno da ima razloga da Poslanička grupa SPS-JS-a podrži takav zakon, jer je reč o regulisanju manifestacija takvih udruženja i grupacija kojima danas, u ovom trenutku, nema mesta u Srbiji. Na isti način može se komentarisati i 1. član ovog zakona, koji zabranjuje manifestacije, isticanje simbola ili znakova ili bilo kakvo drugo obeležje, delovanje neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja, kojima se na bilo koji način mogu povrediti ustavna prava i slobode građana, i propisuju sankcije za povredu ovog zakona. Kao što smo već čuli u diskusiji nekih narodnih poslanika, ovaj član je apsolutno u duhu onoga što je naziv ovog zakona i to je sasvim prihvatljivo. Međutim, kada je reč o 2. članu ovog zakona, drugi stav je već sporan, jer se čini da nije u saglasnosti s Ustavom Republike Srbije, tačnije rečeno, sa 55. članom Ustava Republike Srbije, koji kaže da Ustavni sud može zabraniti samo ono udruženje čije je delovanje usmereno na nasilno rušenje ustavnog poretka, kršenje zajamčenih ljudskih i manjinskih prava ili izazivanje rasne, nacionalne i verske mržnje. To pravo pripada samo Ustavnom sudu, nijednom drugom organu, niti ministarstvu, pa ni Ministarstvu unutrašnjih poslova. Onaj ko vodi registar o udruženjima može izbrisati iz registra udruženje, recimo, koje propagira ili manifestuje ovakva ponašanja i stavove, ali samo odlukom Ustavnog suda. S tim u vezi, apsurdan je i 3. stav ovog člana, tj. 2. člana, u kome se kaže da bliže uslove za brisanje iz registra iz stava 2. propisuje ministar unutrašnjih poslova. Prvo se čini zabrana, a odluku donosi Ustavni sud, pa se tek onda vrši brisanje iz registra. To verovatno neće pripadati ministru unutrašnjih poslova, odnosno Ministarstvu unutrašnjih poslova, jer po Predlogu zakona o udruženjima građana, koji će vrlo brzo biti na dnevnom redu, taj posao registrovanja i brisanja iz registra, posle odluke Ustavnog suda, vršiće Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Nisam siguran da se manifestacije pojedinih postupaka ovakve prirode ne kreiraju negde u nekim drugim krugovima, i to namerno i ciljno, sa željom da se Srbija prikaže kao retrogradna zemlja, u kojoj se generiše fašizam. Uostalom, i ako postoje takve pojave u ovom trenutku, iako Krivični zakon ne pokriva ovu materiju, moguća je njegova dopuna i time bi se rešio ovakav problem. Ovako ispada da smo zemlja u kojoj fašizam i nacizam uzimaju maha, pa nam je, maltene, potreban ad hok zakon, za ovu priliku neka vrsta leks specijalisa. U 3. članu se govori da se propagiraju ili opravdavaju nacionalističke i fašističke ideje. Znači, uvodi se jedan novi termin, gde se, otprilike, nacionalizam na neki način izjednačava, odnosno nacionalizam ispada kao neki vid fašizma, što je zaista neprihvatljivo. Nacionalizam, kao što je poznato, ima veoma širok spektar, od onoga što je, možda, i najvrednije, a to je rodoljublje, izražavanje rodoljublja, do nekih najcrnjih varijanti, kao što je šovinizam, ali mi ne možemo zabraniti nacionalizam kao jedan vid izražavanja svojih stavova u odnosu na ono što je svoja zemlja i svoj narod. Uostalom, ne možemo ovim zakonom omogućiti neku vrstu duhovne denacionalizacije. Konačno, u 6. članu imamo još jedan nov naziv, a to je zabrana širenja neonacionalizma. Mislim da je i taj termin veoma sporan i on ne definiše ništa što je specifično u odnosu na ono što je nacionalizam i opet daje mogućnost shvatanja ovog zakona na veoma različite načine. Na kraju, u ime Poslaničke grupe SPS-JS-a, podsećam da, kada je reč o antifašistima, u Srbiji postoje, kao i o mnogo čemu, dupli standardi. U ime toga, podsećam da se unazad deset godina menjaju nazivi ulica, trgova i ustanova koji su nosili imena antifašista iz Drugog svetskog rata i koji su dali svoje živote u borbi protiv fašizma. To pitanje je veoma značajno i u suprotnosti s onim što sada neki pokušavaju da prikažu sebe velikim antifašistima. SPS-JS je, u svakom slučaju, protiv onoga što su manifestacije ili bilo koji vid izražavanja neonacističkih i fašističkih ideja u ovom trenutku i oduvek smo bili protiv toga. Eventualno prihvatanje ovog zakona podrazumeva jednu detaljnu reviziju svega ovoga što ovde piše, kako bi se sve to uokvirilo i odnosilo samo na ono što u užem smislu pripada, odnosno što se definiše i smatra nacizmom i fašizmom, a ne da na jedan ovako nedefinisan način ostavlja mogućnost za veoma teške posledice u međunacionalnim odnosima. Apelujem na predlagača da o tome razgovaramo. U slučaju da dođemo do takvog definisanja zakona da se on jasno odnosi prema pojavama fašizma i nacizma, možemo da razgovaramo o njegovom prihvatanju. U protivnom, Poslanička grupa SPS-JS neće glasati za ovaj zakon.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, a posle nje narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da je i rasprava o Predlogu ovog zakona pokazala da ovo jeste tema koja zahteva da se o njoj u ovom društvu razgovara. Ovo pitanje je pokrenulo nekoliko ključnih sumnji i nekih dilema i kod nekih jasnih stavova. Ne bih želela da govorim o tome da je u raspravi ovde bilo, pre svega, osporavanja i diskvalifikacije predlagača, pošto mislim da je to nešto što neće doprineti da o ovom pitanju, koje jeste veoma važno, razgovaramo na način koji će nas dovesti do toga da vidimo kako da ga na najbolji mogući način rešimo. Druga dilema koja se ovde pojavila jeste pitanje da li otvaranjem ove teme i predlogom da se donese zakon mi, zapravo, priznajemo da u srpskom društvu postoji fašizam i neonacizam, da li je to na neki način priznanje svetu da Srbija ima tu vrstu problema? Da je to tako, to bi bio dodatni razlog da o ovome razgovaramo i donosimo zakon, ali niko ovde nije svedočio da je ovaj zakon potreban zbog nekakvog narastajućeg fašizma ili neonacizma u Srbiji. Sledeće pitanje koje se ovde otvara jeste pitanje samog teksta zakona. Mislim da smo tu čuli nekoliko vrlo dragocenih primedaba i nekoliko važnih sugestija, pa se može, čak, reći i uputstava o tome na koji način da se ovaj tekst zakona popravi kako bi ostvario ono što jeste njegova osnovna svrha. Mislim da nijedna zemlja ne može sebe da predstavi u lošem svetlu ukoliko na jasan i otvoren način govori o tome da nije spremna da unutar sebe toleriše bilo kakve pojave koje, da kažem, baštine ideje ili vrednosni sistem fašizma ili nacizma. Naravno da su u pravu oni koji kažu da je nacionalizam ovde greškom. Dakle, to u ovom zakonu ne bi smelo da stoji. U pravu su oni koji kažu da zakon mora da pretpostavi pretpostavku nevinosti i da on ne sme da se odnosi na pojedince koji su optuženi pred sudovima, ali su u pravu i oni narodni poslanici koji tvrde da dela za koja su optuženi treba da budu predmet ovog zakona i da ovaj zakon ta dela treba da sankcioniše. Mi ćemo pokušati pažljivo, uvažavajući sve ono što smo čuli, da uradimo sve da ovaj zakon, upravo u onim delovima na koje su bile vrlo opravdane primedbe, popravimo i dovedemo u saglasnost s osnovnom idejom, u koju ne sumnjamo, a to je da je Srbija zemlja koja želi da gradi takav vrednosni sistem u kom zločini nikako neće moći da nađu podršku ni u pojedincima, ni u grupama, pa ni u celom društvu. Dakle, mi u iskrenost te ideje verujemo i zbog toga ćemo, i sa predlagačem zakona i s predstavnicima poslaničkih grupa, koji su vrlo argumentovano govorili o nekim nedostacima ovog zakona, uraditi sve da ovaj tekst zakona popravimo, kako bi on odgovorio onome što je namera, verujemo, predlagača. Hvala vam.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Danas ste nekoliko puta načinili povredu Poslovnika, pošto su najpre predlagač, a sad i predsednik poslaničke grupe vladajuće većine, rekli da ovaj zakon može da bude popravljen, a ne da ne može da bude usvojen u obliku u kome je predložen, pa je i gospođa Kolundžija pominjala reč: "neonacionalizam", umesto reči: "neonacizam", a i govorila je o prezumpciji nevinosti. Trebalo je da im kažete da ne postoji nikakva poslovnička mogućnost da ovaj zakon bude popravljen. Zato što vi pažljivo pratite sednicu, molim vas, pročitajte stenogram, a ako želite o Poslovniku da govorite, molim vas da pročitate i Poslovnik. Nažalost, poštovani predlagači, vi nemate prava više da menjate svoj predlog zakona. Mi kao narodni poslanici, takođe, više nemamo prava da promenimo vaš predlog zakona. Jedino Odbor može, ukoliko dođe do kolizije između prihvaćenog amandmana i neke odredbe člana zakona – da promeni tu odredbu člana zakona. Stoga vas molim da ne obmanjujete javnost – da govorite da ćete popraviti Predlog da bi on bio usvojen. Ili će zakon biti usvojen, tako da nas sve kažnjavate kada god vam se prohte, ili ćete vi lepo da kažete ovima: „Ne treba nam vaš kvorum baš toliko da moramo svaki zakon koji vi predložite Narodnoj skupštini da prihvatimo“. Hvala najlepše.
Pretpostavljam, negodovanje poslanika koje je izrekao da se radi o povredi Poslovnika. Moram da ga uputim na detaljno čitanje poslovničkih odredaba, pošto u vremenu između početka načelne rasprave, ukoliko je sednica u redovnom postupku ili po hitnoj proceduri, i otpočinjanja rasprave u pojedinostima, nadležni odbor, matični odbor može da podnese amandman, ukoliko smatra da je to potrebno. Mi smo trenutno u zajedničkom načelnom pretresu, odnosno ova tačka je posebna, dakle, u načelnom pretresu. Upravljanjem vremenom, najverovatnije ćemo početi raspravu o amandmanima, o prvoj tački dnevnog reda, o Predlogu zakona o bezbednosti u saobraćaju, ili 21. ili 22. Ukoliko narodni poslanici pogledaju koliki je broj amandmana, može se proceniti kada će doći na dnevni red rasprava u pojedinostima za tačku dnevnog reda koja je sada u raspravi u načelu. Dakle, Odbor može da predloži amandman između otpočinjanja rasprave u načelu i u pojedinostima. Narodna poslanica Nada Kolundžija nije predlagač zakona. Narodna poslanica Nada Kolundžija je koristila vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju. Ovlašćena predstavnica predlagača je narodna poslanica Olena Papuga. Predlagač zakona, Nenad Čanak, kao prvi potpisani ispred Predloga zakona, poslao je ovlašćenje za nju, a narodni poslanik Radovan Radovanović je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Za evropsku Srbiju i ovlašćenje za njega je dala predsednica Poslaničke grupe Za evropsku Srbiju. To da li će i kako Predlog zakona biti izmenjen, zavisi isključivo od narodnih poslanika, i dokazivo je da nema povrede Poslovnika. Niste zadovoljni odgovorom? Želite li da se Skupština u danu za glasanje izjasni?
Povredili ste Poslovnik kada ste rekli da postoji rok za podnošenje amandmana i da je to rok do početka rasprave u pojedinostima na ovoj sednici. Ukoliko je sednica sazvana u roku kraćem od onog propisanog Poslovnikom, amandmani mogu biti podneti do početka prve načelne rasprave, uvažena gospođo potpredsednice Narodne skupštine. Taj rok je prošao. Drugi rok o kome govorite je rok u komepredlagač, odbor ili Vlada mogu da podnesu amandman, ali samo u slučaju da je usvojen neki amandman zbog koga mora da se prilagodi neka odredba zakona. Treće, predstavnik predlagača je, ali vi ne slušate pažljivo sednicu, odgovarajući na naše primedbe, rekla da je to greška i da će greška da bude ispravljena. Molim vas, dakle, vi tu grešku ne možete da ispravite na Poslovnikom predviđeni način. Zato molim predstavnika predlagača da se izjasni – da li ostaje pri predlogu kako stoji, pa neće dobiti glasove, izgleda, nijedne poslaničke grupe, ili će da povuče Predlog iz procedure.
Narodni poslaniče, ponovili ste primedbu za povredu Poslovnika i rekli obrazloženje koje je po sadržaju i smislu suprotno od onog što ste izjavili prvi put, pa je i jedno i drugo zloupotreba Poslovnika Narodne skupštine. U prvom obraćanju ste rekli da nema načina za podnošenje amandmana. Ja sam vam rekla da niste u pravu i da načina ima. U drugom obraćanju ste rekli da ima načina i da to može da uradi ili Odbor ili Vlada. Sada ću, da otklonimo svaku sumnju, reći sledeće. U slučaju sednice koja je u toku, rok za amandmane je bio 7. maj u ponoć, pet dana pre početka sednice, i to se odnosi na svakog od narodnih poslanika, ili zajedno narodnih poslanika koji su želeli da podnesu amandman na bilo koji zakon. Taj rok je kada je sednica u redovnom postupku. Ja sam govorila i o tome. Govorila sam i o slučaju kada je sednica zakazana po hitnom postupku – kada svaki narodni poslanik može da podnese amandmane do početka rasprave u načelu. U oba slučaja, i kada je sednica zakazana po hitnom i po redovnom postupku, odbor, matični, nadležni, ima mogućnost da između završene rasprave u načelu, a pre nego što je počela rasprava u pojedinostima, podnese amandman. Vaš zahtev da se predlagač sada izjasni je legitiman, ali nije kršenje Poslovnika i predstavlja slobodnu volju predlagača, odnosno ovlašćene predstavnice, da li će vam ili neće odgovoriti. To nema veze sa tokom sednice. Želite ponovo da istaknete povredu Poslovnika. Ima reč narodni poslanik Tomislav Nikolić – povreda Poslovnika.
Ja bih molio da tumačite Poslovnik, a ne da ga pišete. Dakle, ne može odbor, posle rasprave u načelu, a pre rasprave u pojedinostima, da podnosi amandmane, nego u toku glasanja u pojedinostima, pa vas molim da pročitate član 150. Ima samo jedan stav i nije vam teško, ima samo tri reda, molim vas.
Narodni poslaniče, ja vas molim da pročitate sve članove koji se tiču podnošenja amandmana: 139, 141, 142, 150, 87. i molim vas da čitate i one članove koji se ne odnose na tok glasanja, kada predsedavajući može da zatraži zastoj sednice – u toku glasanja, ako je došlo do usvajanja amandmana koji je u koliziji sa već usvojenim članom, ili je u koliziji s drugim amandmanom. Govorite o dve različite situacije u sednici Narodne skupštine. Vi govorite o glasanju, a ja vama govorim o članovima Poslovnika koji se odnose na vreme između načelnog pretresa i otvaranja pretresa u pojedinostima, član 142. Nadam se da smo se sada razjasnili. Ima reč narodni poslanik Miloš Aligrudić, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević. Narodni poslanik Vladan Batić traži reč. Vi bi trebalo da dobijete reč kada se okonča rasprava. Sada ima reč narodni poslanik Miloš Aligrudić, jer sam mu već dala reč. Izvolite, gospodine poslaniče.
Hvala vam, predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, a ovoga puta se obraćam i predlagaču zakona, na samom početku moram da vam kažem nešto, da se to kasnije ne bi ponavljalo, a već je jednom bilo rečeno u jednom poslaničkom pitanju, pre oko nedelju i po dana. Pošto je sada ovo na dnevnom redu, nije zgoreg to i ponoviti. Ovo je jedini predlog zakona koji su podneli narodni poslanici, a koji se sada, tokom ove godine, našao na dnevnom redu zasedanja Narodne skupštine. To ne znači da drugih predloga narodnih poslanika nije bilo. Svakako da ih je bilo, ali predsednica Parlamenta nije našla za shodno da ih predloži za dnevni red sednice. Kada smo pomenuli dva konkretna predloga zakona koja su poslanici DSS-a podneli – jedan je utvrđivanje nadležnosti Vojvodine, a drugi je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu. Onaj prvi ne treba objašnjavati, jer smo toliko o tome pričali u javnosti, a ovaj drugi je trebalo da posluži Vladi kao zakonski osnov da se može zadužiti kod MMF-a, jer pregovara sa MMF-om bez ikakvog zakonskog osnova. Ako to nije hitno, onda ne znam šta je drugo. Onda se ovaj zakon stavlja na dnevni red. Dalje, na naše pitanje – zbog čega naši zakoni, koji su u proceduri, nisu predloženi za dnevni red ove sednice, odgovor je bio: „Da, su to važni predlozi zakona, ali za koje još nije stiglo mišljenje Vlade, pa je zato predsednica Parlamenta odlučila da te predloge zakona ne stavi na dnevni red“. Gde je mišljenje Vlade o ovom predlogu zakona, koji je danas na dnevnom redu? Ne postoji. Koristeći argument predsednice Parlamenta, proističe nedvosmislen zaključak da ovo nije uopšte važan predlog zakona. Jer, da je, prema argumentaciji predsednice Parlamenta, bio važan, verovatno bi i on čekao, kao što su važni predlozi zakona DSS-a čekali, mišljenje Vlade. Dakle, raščistili smo prvu i osnovnu stvar. Radi se o nevažnom predlogu zakona, prema stavu predsednice Parlamenta. Kada je reč o samom predlogu zakona, čitajući njegov naslov, čovek ne bi mogao da se ne složi. Ne mogu da verujem da u ovom domu sedi ijedan jedini narodni poslanik koji bi imao jednu reč hvale za neonacističke ili fašističke ideje, koje su u osnovi totalitarne ideje, iza čijih ideologija se krije totalitarni koncept društva, lišen političkog pluralizma, u kome se guše prava i slobode građana, u kome se potire mogućnost političkog pluralizma kroz višestranački sistem i koji kao lajtmotiv sve vreme ima progone po različitim osnovama, od kojih je nemački vid nacizma iz 20. veka bio najgori, jer je kao lajtmotiv svog delovanja imao progon po raznim osnovama i po nacionalnoj osnovi. To su pojave koje su za svaku osudu i protiv koje svako moderno društvo i demokratija mora da ustane i da se bori, da ne dozvoli da se na bilo koji način klice takvih pojava zametnu u sistemu, u društvu, u zajednici u kojoj živimo. S tog aspekta gledano, kada se pročita naslov ovog predloga zakona, čini se da to deluje opravdano. Međutim, kada se pogleda tekst ovog predloga zakona i kada se ponešto razume o predsedniku stranke koja ovde čini poslaničku grupu koja je podnela tekst ovog predloga, onda se vidi, u stvari, da ovaj predlog zakona ne služi ničemu drugom sem političkom egzibicionizmu, jednoj tako egzibicionističkoj dosetki lidera stranke LSV-a, koji kroz odredbe ovog zakona uvodi zabrane, zbog kojih je, valjda, sav srećan što ih je negde konačno predložio, kroz razne najave krivičnih prijava i tužbi protiv svojih kolega poslanika koji su uspeli da snime neku neregularnost u ovoj narodnoj skupštini, pa su valjda oni krivi zbog toga što je neko drugi bio neregularan. Dakle, ne postoji ništa drugo sem pokušaja da svoje sopstvene mane, svoju sopstvenu agresivnu retoriku, svoj sopstveni, očito, totalitarni pristup politici i društvenim odnosima, projektuje kroz ovaj zakon prema drugima. To je suština onoga što se ovde dešava. O politici toliko, a sada ću krenuti, probaću da budem što je moguće kraći, na neka pravna objašnjenja vezana za ovaj zakon, koja će ga diskvalifikovati od početka do kraja. S izuzetkom člana 1, koji je diskutabilan zbog motiva i namere, ne toliko zbog naslova i sadržaja, ako krenemo već od člana 2. ovog predloga zakona, u stavu 2. se kaže – ukoliko registrovano udruženje ili organizacija u toku svog delovanja pokažu sklonost ka neonacističkoj ili fašističkoj organizaciji ili udruženju, brišu se iz registra po sili zakona. To će činiti ministar unutrašnjih poslova, tako što će propisati uslove za brisanje iz registra. Da li predlagač zakona zna kako se udruženja građana i organizacije u Srbiji brišu iz registra u koji su registrovani? Da bi saznao odgovor na to pitanje, neophodno je da pročita Zakon o društvenim organizacijama i udruženjima građana, koji je star zakon, još uvek je na snazi, a novi nemamo jer je vladajuća koalicija rešila da povuče Predlog zakona koji je do skoro bio u skupštinskoj proceduri, za šta ni reči objašnjenja do dan-danas nismo čuli.Ovaj zakon, naime, reguliše postupak i proceduru brisanja organa i organizacija iz registra. Dalje, postoje različiti izrazi, pojmovi upotrebljeni u ovom zakonu koji, zbog toga što ovaj zakon ima odnos posebnosti ili specijaliteta prema drugim propisima u državi, zaslužuju da budu objašnjeni. Mogu da razumem, s laičkog ili nekog naučnog nivoa, da je pojam neonacizam ili fašizam, ili neofašizam jasan, ali ako pišemo tekst zakona koji u sebi ima ma kakve kaznene odredbe kojima se inkriminiše određeno ponašanje, a time se štite određene društvene vrednosti, automatski, onda znači da mora da postoje pojmovi i mora tačno da se zna na šta se pojedini izrazi ili pojmovi koji su upotrebljeni u ovom zakonu odnose. Zato su kolege, mislim da su to čak uradile kolege iz LDP-a pre mene, jasno upozorile na to da pojedini izrazi, kao što su – ''drugačije političko opredeljenje'', ''lično opredeljenje'', ''nacionalizam'' i slično, moraju u kontekstu ovog zakona biti objašnjeni, jer ako to nije slučaj, onda dolazimo u fazu potpunog voluntarizma kod onih koji odlučuju o posledicama, ili sankcijama koje ovaj zakon predviđa, tj. onih koji u praksi tumače ovaj zakon i treba da primene sankcije na osnovu ovog zakona. U članu 5. ovog predloga zakona kaže se – manifestacija, okupljanje ili na bilo koji drugi način delovanje pripadnika ili pristalica neonacističkih i fašističkih organizacija. Prvo, da se razumemo kod ovog pojmovnika maločas, organizacija je, u smislu pozitivnih propisa Srbije, ona organizacija koja je registrovana. Ne znam da li je kod nas ikada registrovana jedna neonacistička ili fašistička organizacija, što ne znači da ne postoji možda potreba kod nekih ljudi, protiv čega moramo biti, da se organizuju po ovom pitanju i po ovom osnovu i da deluju u društvu, što treba sprečiti. Dakle, to je prva nekorektnost. Kaže se – smatra se svaka manifestacija, svaki organizovani ili spontani javni skup na kojem se izaziva, podstiče ili širi mržnja ili netrpeljivost prema pripadnicima bilo kog naroda ili nacionalne manjine, što je shvatljivo i u redu, ili prema licima drugačijeg političkog i ličnog opredeljenja. Zamislite, o tome je već bilo reči ranije, nije zgoreg ponoviti, skup jedne političke stranke, recimo, LSV-a, gde će LSV da se prilično negativno izrazi u političkom smislu, šireći netrpeljivost prema DSS-u i predsedniku te stranke Vojislavu Koštunici, a da je ovo tačno i da se u praksi redovno ponavlja, to ptice na grani znaju, mala deca i svi građani Srbije. Da li to znači da će LSV sam doći pod udar propisa iz člana 5. ovog zakona? Očigledno da hoće, jer smo povređeni, ili uvređeni onim iskazima koje upotrebljavate, da smo klerofašisti, da smo stranka fašističke ideologije ili slično. Mi smatramo da se time širi netrpeljivost i mržnja prema jednoj normalnoj, registrovanoj političkoj stranci, koja je dva puta imala premijera u ovoj državi, i da vam vaš politički egzibicionizam, možda, služi da sa 0,5% pređete na rejting od 0,6% u delu regiona Vojvodine, znači, u delu te teritorije naše države, jer uopšte ne delujete na celoj teritoriji Vojvodine, niti imate takvu popularnost svuda. Dakle, to vam služi da pospešite vaš rejting. To je vaš problem. Ali, onda je smešno da predlažete ovakvu odredbu zakona. Dalje, ovde ima svašta, reč je o tome da ove inkriminacije,praktično, nisu ni inkriminacije, to su propisani prekršaji za koje se izriču novčane kazne, u onom opsegu – minimum i maksimum, koji Zakon o prekršajima poznaje. Kada se to pogleda i uporedi sa članom 317. Krivičnog zakonika, pogledajte kako to sve smešno zvuči i kakav je to pravni i politički pleonazam, a pleonazam je ponavljanje istog na drugi način, u pravnom sistemu. Da budem vrlo jasan, sve to što ste vi propisali, sem bedževa, značaka, zastava i simbola, piše u drugim propisima Republike Srbije i može se neposredno primeniti od strane suda, ne u prekršajnom postupku, nego u krivičnom postupku, za šta se ide u zatvor. To ovako glasi u članu 317. Krivičnog zakonika – propisano je izazivanje nacionalne, rasne i verske mržnje i netrpeljivosti. Ima lakši i teži oblik. Za lakši oblik se ide od tri meseca do tri godine u zatvor, a za teži oblik, može i šest godina zatvora. Ne vidim razlog da se stvari dupliraju. Suština pobune protiv neonacizma i fašizma u ideološkom smislu je u totalitarnoj ideji, ali totalitarna ideja je već zaštićena Ustavom Republike Srbije. Ustav Republike Srbije, u svojim odredbama, apsolutno zaštićuje državu od totalitarnih ideja i postoje kaznene odredbe u Krivičnom zakoniku kojima se sankcioniše takvo ponašanje ili takvi pokušaji. Dakle, ne postoji ništa ovde što nije regulisano Krivičnim zakonikom, Zakonom o okupljanju građana, u kome se vrlo jasno, u članu 9, kaže: "Nadležni organ", a to je MUP, "privremeno će zabraniti javni skup usmeren na nasilno menjanje Ustavom utvrđenog poretka, narušavanje teritorijalne celokupnosti i nezavisnosti Republike Srbije, kršenje Ustavnom zajamčenih sloboda i prava čoveka i građanina, izazivanje i podsticanje nacionalne, verske, rasne netrpeljivosti i mržnje". Ono što, možda, ovde nije obuhvaćeno, da ne čitam čitav set propisa u ovoj državi, kao što je skoro usvojeni Zakon o zabrani diskriminacije, koji, takođe, predviđa prekršajne sankcije za počinioce dela koja su sankcionisana tim zakonom, dakle, jedino što ovde izlazi iz okvira onog što je već regulisano to je pojam koji nije ovde razrađen, pitanje neonacizma, nacionalizma, fašizma i ostalog, razni bedževi, zastave, simboli, Internet stranice i tome slično. Ali, ako pogledate formulaciju člana 317. Krivičnog zakonika, tu stoji da ko izaziva rasnu, nacionalnu ili versku mržnju, netrpeljivost među narodima ili etničkim zajednicama koje žive u Srbiji, kazniće se zatvorom od šest meseci do pet godina, pogrešio sam maločas. Lakše delo – od šest meseci do pet godina, do osam godina je maksimum, a 10 godina za najteži oblik ovog dela. Jednostavno, šta god da učinite što raspiruje ovu mržnju ili podstiče na ova dela, bila to Internet stranica, nošenje bedža, nošenje ''svastike'', tj. kukastog krsta na zastavi koju biste poneli Knez Mihajlovom ulicom, zavređuje reakciju javnog tužioca i spada pod sankciju. Zašto da pravimo cirkus od jednog posebnog zakona na ovaj način, da bi se na poseban način… Može, i to je jedan jedini razlog i mesto gde ste mogli da delujete, ali to onda ne zavređuje ovu pažnju koju ste hteli ovim zakonom da pridate. Da ne bih dalje dužio, ovde ima niz nekorektnosti, pravničkih nedorečenosti, političkog egzibicionizma, dupliranja pojmova, dvostrukog sankcionisanja nečega što je, čak, gore, strože sankcionisano u drugim zakonima koje ova država poznaje i na šta je Ustav Republike Srbije obratio pažnju. Pošto ste se, pretpostavljam, danas iživeli, dočekavši da se na dnevnom redu nađe jedan pravnički, nomotehnički potpuno nekorektno sačinjen tekst, koji mora da pretrpi izmene tako što bi se ponovo, iz početka pisao, pretpostavljam da ste dobili svoju zadovoljštinu, a iskreno se nadam da nećete dobiti nijedan glas, sem možda vaših, u danu za glasanje za ovaj predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Korać.
Hvala lepo. Gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, mi ovde ipak razgovaramo o jednom meritumu da li je potreban zakon koji će sankcionisati neke simbole i neke političke stavove. Ponekad zakon na neki mnogo dublji način određuje kako će izgledati dalji pravac našeg demokratskog razvoja. Dve činjenice su sigurne, danas gradimo ponovo jedan višepartijski, pluralistički sistem u Srbiji, i, drugo, tačno je da su se u poslednje vreme u Srbiji, poslednjih godina, pojavile neke, verovatno sasvim male, ali vrlo direktne rasističke organizacije. Postoje dva stava kada se govori o ovome. Jedan je stav apsolutnog liberalizma, koji imaju neke evropske zemlje, da je svaka politička ideja dozvoljena do trenutka kada ona proizvede neki rezultat koji je sankcionisan nekim drugim zakonom, i neke evropske zemlje, kao što su, recimo, Nemačka i Austrija, sankcionišu vrlo specifično nacističke i fašističke ideje, zbog svog istorijskog iskustva, ili osećanja građana, zakonodavstva, političkih stranaka, da je to potrebno. Mi moramo ovde da se opredelimo. Ovde su se čula oba mišljenja. Očigledno je da su poslanici podeljeni, ali to je suština rasprave koju vodimo, znači, da li je dozvoljena svaka ideja do trenutka dok ne počne da deluje i da je onda to regulisano drugim zakonima, ili je potreban ovakav zakon, koji vrlo jasno i specifično zabranjuje samo te ideje. Rekao bih sledeće. Podržao bih postojanje ovakvog zakona, ali bih želeo da upozorim, i vrlo je važno da prenesem tu poruku, s obzirom na čitavo moje političko delovanje – opasno je zakonom zabranjivati one ideje koje su, po mom političkom mišljenju, potpuno neprihvatljive, jer onda možemo u najboljoj nameri da napravimo jedan korak ka totalitarizmu. Drugim rečima, zakon mora da bude veoma specifičan, što su neki poslanici ovde i ukazali. Ne mogu se dati uopšteni pojmovi, tzv. pravne norme, jer biste onda ostavili sudijama i sudskim većima da o tome odlučuju, što, takođe, nosi određene opasnosti sudskoj praksi. Zakoni ovakvog tipa u Evropi sankcionišu isključivo nacističke i fašističke simbole i, direktno, nacističke i fašističke ideje. Ostale ideje, koliko god bile neprihvatljive, ne mogu se, nažalost, na takav način ovim zakonom sankcionisati, jer onda dolazimo na jedan vrlo klizav teren, da jedno društvo u datom trenutku propiše koje političke ideje se smeju javno zastupati. Još jedna primedba. Bilo je ovde raznih digresija, istorijskih, bilo je i netačnih istorijskih citata itd., neki kažu da bi ovo značilo da naša država time priznaje postojanje takvih ideja. Ovakvih ideja imate u svim društvima u Evropi, nismo mi ništa posebno, apsolutno sva imaju ovo i različito se prema tome odnose, ali srpski narod jeste stradao od nacizma i fašizma i onda bih sasvim drugačiju logiku upotrebio. Sa stanovišta te logike, imate pravo da to zabranite. Ako neko ne veruje, u Beogradu, prošetajte samo do Jajinaca i pogledajte koliko je hiljade ljudi streljano za vreme okupacije nadomak Beograda, ubijeno u banjičkom logoru, Sajmištu, koji je bio u NDH. Znači, ima razloga da zabranimo takve ideje, ali zakon mora da bude vrlo specifičan, mora tačno da kaže. Ako zabranite svaku politički neprihvatljivu ideju, koliko god je meni odurna kao šovinistička, nacionalistička ideja, onda idete na jedan klizav teren da, kada sutra neko drugi dođe na vlast, donese zakon u kome će zabraniti neke druge liberalne ideje, pošto ima ovde stavova da je zalaganje da uđete u NATO itd., takođe, opasno po interese srpskog naroda i države, to je onda put koji je opasan. Još jednom, želim da budem vrlo precizan u onome što govorim, zakon mora biti specifičan, mora jasno da se odnosi na jasne fašističke i nacističke ideje, da se jasno specifikuju u zakonu. Ne može ministar to da određuje, to mora sud da određuje, sudovi su mesto gde se u društvima ovakve sankcije izriču. Oni koji su zabranjeni, imaju pravo da se žale, ali mislim da Srbija u ovom trenutku ima razloga da donese ovakav zakon, jer su se pojavile određene nacističke grupacije koje vrlo otvoreno, bio sam na tim skupovima, protestovao sam, vrlo jasno nose kukasti krst, vrlo jasno se diče nacističkim simbolima. To jeste marginalno i malo, ali uznemirava javnost, podseća na jednu tragično istorijsko iskustvo i postoje razlozi da i naše društvo donese jasan zakon protiv toga. Ostalo je, dragi prijatelji, politička borba koja nikada neće stati i koja ne može stati u zakon, nego može stati samo ono što se zove borba demokrata protiv onih koji su totalitarni, koji ne žele demokratske institucije. Hvala.
Zahvaljujem profesoru Koraću. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, zemlja koja ima milion i 700 hiljada žrtava u Drugom svetskom ratu, pružajući otpor fašizmu, svakako ne treba da u ovom domu uopšte ima dilemu da li ovakav zakon treba da se donese ili ne. Ovaj zakon nije zahtev bilo koga u svetu. U zemlji koja je sa milion i 700 hiljada ljudskih glava platila svoj otpor fašizmu, taj zakon mora da je u srcu svakog čoveka koji sedi u ovom parlamentu i ako mislite da neko u svetu sedi i diktira Srbiji koje će zakone donositi, grdno se varate. Kada se ovaj zakon donosi, ja se konsultujem sa starcem Vujadinom iz Klepaca, koji je, čekajući u redu za klanje, kada mu je Petar Brzica, ustaški krvnik, uzviknuo – a sad kaži: živeo Pavelić, živeo poglavnik, mirno odgovorio – samo ti radi svoj posao. Taj čovek nas obavezuje, ako niko drugi, da donesemo ovakav zakon. Mislim da u zemlji u kojoj se i dan-danas i te kako pamte ti dani stradanja, nema nikakve dileme da li zakon doneti ili ne. Donoseći ovakav zakon, mi ne tvrdimo da u Srbiji postoje bilo kakve organizacije koje mogu na masovan način da propagiraju fašističke ideje. Naprotiv, mi se vraćamo na branik onih civilizacijskih vrednosti gde je Srbija uvek stajala. Stajemo rame uz rame sa svim antifašističkim zemljama i pokretima, kojima je ova zemlja pripadala, i jasno i glasno kažemo – u Srbiji su prihvatljive sve civilizacijske vrednosti. Da li je zakon dobro uređen ili ne? Meni smetaju primedbe koje je izneo gospodin Željko Tomić. I ja se osećam kao srpski nacionalista, volim Srbiju, kao i srpski narod, volim srpsku državu i ne smatram da je loše biti nacionalista. Kao čovek koji je rođen u Kruševcu, moram da volim svoj grad, svoje sunarodnike i gradove u okruženju. Mislim da je ovde reč, kao što su kazali predlagači zakona, o gruboj tehničkoj grešci. Dalje, kada govorimo o fašizmu, postavlja se pitanje – da li uopšte znate šta znači reč ''fašizam'' i kako je nastala? Reč ''fašizam'' svoje korene vuče, ima na Internetu i u enciklopedijama, iz latinske reči "fascio", što znači snop pruća u koji je zabijena sekira. Šta to, u stvari, znači? To znači da ste jaki samo kada ste u kolektivitetu, a da svaki prut,kada je sam, sekira može da polomi. U našem društvu možemo da negujemo i vrednujemo individualne vrednosti. U našem društvu negujemo sećanje na antifašističku borbu našeg naroda. Ne moramo mi danas pred bilo kim da se pravdamo zašto donosimo ovaj zakon. Ovaj zakon donosimo zbog toga što ne želimo da neki pojedinci marširaju po Novom Sadu, koji je i te kako stradao u novosadskoj raciji, ne želim da bilo ko nacrta kukasti krst i da mu to bude sasvim prirodno, jer srpski narod, građani Srbije, građani Rusije, građani Poljske, Poljaci, Jevreji, jako dobro znaju koliku su cenu platili zbog fašističkih ideja, a dobro znaju i građani Nemačke to, jer su i oni žrtve fašističkih ideja. Ako se zlo pusti i ne reaguje se na njegovu pojavu i njegove pojavne oblike, onda poprima zastrašujuće razmere. Zato je donošenje ovakvog zakona neophodnost civilizacijskih tekovina koje su svuda u svetu prihvaćene, a Srbija je, kada je reč o otporu fašizmu, bila na braniku toj štetnoj i opasnoj pojavi. Pozivam sve poslanike da, uz određene izmene ovog zakona, prihvate ovaj zakon, jer svi ljudi koji sede u ovoj sali prihvataju i dele antifašistička uverenja i ne mogu da verujem da bilo ko u Srbiji ima problem da donese zakon koji sankcioniše crtanje kukastog krsta.
Zahvaljujem. Gospodin Tomić, replika.
Konačno sam dočekao da se neko iz vladajuće koalicije obrati poslanicima i građanima Srbije i upravo je sada gospodin Milivojević uradio ono u šta sam sve vreme sumnjao. On je govorio, faktički, samo o 1. članu ovog zakona i nemojte da menjamo teze i da govorimo samo o kukastom krstu, fašizmu, neonacizmu i čemu sve ne. Govorimo o zakonu, ne o duhu zakona, o onom što ovde piše, a rasprava je bila vrlo jasna i dugačka od strane svih predstavnika poslaničkih grupa i narodnih poslanika, uopšte, čak i od strane poslanika SPS-a koji čine vladajuću većinu. Veoma jasne primedbe i o tome ništa ne čujemo. Što se tiče blagovremenosti iz člana 27, ovaj zakon je podnet 10. oktobra 2008. godine. Koliko je meseci prošlo? Prošlo je sedam meseci i vi niste našli za shodno da predlagač usaglasi tekst, da ga precizno predstavi i da ga vladajuća većina koriguje na način na koji je iznosila i same primedbe. Sedam meseci dobijamo poluproizvod, poluzakon. O tome se radi. Ovo je za naš pojam nepopravljivo i ovaj član ne govori samo o nacizmu, nego govori o mnogim drugim stvarima. Raspravljali smo o tome i to su osnovni razlozi, a ima ih još sijaset, zbog kojih ne možemo za ovo da glasamo. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Ostojić, po Poslovniku.
Članovi 103. i 104 – dostojanstvo. Nije mnogo povređeno, ali je već to praksa. Zaista smo ovako važnu temu mogli bolje da odradimo i drago mi je što je vladajuća većina rekla da će popraviti. Zaista smo čekali ovaj zakon. Na kraju krajeva, ovo društvo je toliko stradalo od ekstremizma raznih vrsta da je jedna antifašistička tradicija, koja je, pre svega, građanska i evropska, a ne komunistička ili ne znam čija, trebalo da dobije, zbog pojava koje su se u poslednje vreme dešavale, nažalost, u Srbiji, a imaju veze s ekstremizmom iz 90-tih, utemeljenje u jednom ovakvom zakonu. Zato mi je veoma drago što će se zakon popraviti i sa tim popravkama će, nesumnjivo, Srbija dobiti ono što joj nedostaje. Zbog svega onoga što smo preživeli, LDP će sa zadovoljstvom ovaj zakon podržati.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Vladan Batić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, najpre moram da izrazim svoje čuđenje kako se Predlog zakona našao na dnevnom redu, čuđenje nakon obraćanja gospođe Nade Kolundžije ovom visokom domu, koja je rekla da, praktično, najveća poslanička grupa neće glasati za Predlog ovog zakona. To se pretvara onda u jednu javnu debatu. Ona je za ovakav zakon i potrebna, ali ne na ovom mestu, nego pre dolaska ovog predloga na dnevni red, jer je u pravu Tomislav Nikolić kad kaže da se u ovom obliku, u ovoj fazi, ovaj zakon amandmanima više ne može menjati, ne može se nešto, što se kolokvijalno, u više izjava, čulo – popravljati, a to je neophodno. Zadovoljan sam što je Predlog zakona poslaničke grupe na dnevnom redu i nezadovoljan sam što se tri predloga koja sam ja dao, zakon o restituciji, zakon o rehabilitaciji i zakon o ministarstvima, nisu našla na dnevnom redu. Mislim da su Srbiji potrebniji u ovom momentu, ne negirajući da je potreban i jedan ovakav zakon. Ono što mene čudi, jeste što je jedan broj narodnih poslanika u svojoj debati negirao Predlog zakona zato što potiče od Poslaničke grupe LSV-a i Nenada Čanka. Nije važno kakav je sadržaj zakona, nego ko je predlagač zakona. To nije dobro. Neki su otišli korak dalje, baveći se teorijom zavere i da iza tog predloga stoji ko zna kakva strana agentura itd. To je još besmislenije. Hajde da budemo iskreni, onaj ko podržava udruženja i organizacije koje zagovaraju nacističku i fašističku ideologiju, on je i sam fašista, odnosno neofašista, ili neonacista. Onaj ko opravdava zločin u Srebrenici, onaj ko se ne stidi pred slikama zločina u Trnovu, onaj ko pored slike Karađorđa i Miloša Obilića stavlja sliku optuženog za ratne zločine u Srebrenici, naravno da neće podržati ovaj zakon. Hajde da se upitamo, da li u Srbiji ima pojava neofašizma, neonacizma, rasizma, šovinizma, antisemitizma? Ima. Ima ih, srećom, vrlo malo, ali ih ima među pripadnicima svih nacionalnih korpusa, svih etničkih grupa, ne samo među Srbima. Ponavljam, srećom, malo. Da li to treba sprečiti i da li treba zabraniti takve organizacije i udruženja? Treba. Sad se vraćam na zakon. Mislim da on sadrži niz manjkavosti, i semantičkih, znači, pojmovnih i pravnih, odnosno, pravno-tehničkih. Ne mogu se u istu ravan stavljati nacionalizam sa nacizmom i fašizmom, ili neonacizmom i neofašizmom. Prosvećeni nacionalizam je dominantna ideologija najbrojnijih stranaka desnog centra u Zapadnoj Evropi i te partije su na vlasti u većini zemalja u Zapadnoj Evropi. To je jedan prosvećeni, evropski nacionalizam. Prema tome, to se ne može stavljati u istu ravan sa fašizmom i nacizmom. To je jedna dimenzija. Druga je što postoji očita kontradikcija predloga kaznenih odredaba ovog zakona sa Zakonom o prekršajima i sa Krivičnim zakonom. To mora da se uredi. Kada se to uredi ili, kako su neki poslanici rekli, popravi, kada se kaže da se pod nacionalizmom podrazumeva, samo što to nije u Zakonu rečeno, jedan kriptonacionalizam, pseudonacionalizam, jedan vulgarni nacionalizam koji je vrlo blizak fašizmu, šovinizmu, rasizmu ili nacizmu, onda o jednom takvom predlogu zakona možemo raspravljati i onda ću i ja biti spreman da glasam da se zabrane udruženja i organizacije koje propagiraju takvu ideologiju.
Uverena sam da nam je svima jasno da se nalazimo u fazi kada na 23 amandmana na ovaj zakon ni odbor, ni predstavnici predlagača nisu dali svoje mišljenje, nisu se izjasnili. To je jedna činjenica. Druga činjenica je vezana za stav 5. člana 142, koji kaže da u vremenu između završenog načelnog pretresa i otvaranje pretresa predloga zakona u pojedinostima, nadležni odbori mogu da podnesu amandmane na Predlog zakona. Samo da imamo tu informaciju na umu. Zahvaljujem, gospodine Batiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavak svog izlaganja ću, nažalost, morati da počnem jednim nemilim događajem koji se desio danas u Zemun polju. Naime, po informacija koje su stigle u Poslanički klub SRS, aktivisti SNS-a su napali grupu aktivista SRS-a koji su danas u Zemun polju delili politički materijal protiv Džozefa Bajdena, potpredsednika SAD-a. Verovatno se pripadnicima te partije nije dopao sadržaj tih naših flajera. Imajući u vidu da je danas gospodin Aleksandar Vučić, zamenik predsednika SNS-a, dao sledeću izjavu – nadam se da će naša vlast posetu američkog potpredsednika iskoristiti za dobrobit Srbije i njenih građana, a ne za svoju ličnu korist, očekujem da će razgovarati o ekonomskom i privrednom oporavku zemlje i o KiM-u. Tek posle Bajdenove posete znaće se da li će doći do približavanja Srbije i Amerike. Bez želje da usijavam političke strasti u Narodnoj skupštini i političke strasti među aktivistima bilo koje političke partije, želim da apelujem na sve aktere političkog proces u Srbiji, pred predstojeće izbore u Zemunu i u Voždovcu, da se služe demokratskim i zakonitim sredstvima. Nama Srbima se tokom 90-ih godina prošlog veka, nažalost, i ovih dana desilo mnogo toga ružnog. Desile su nam se sankcije, bombardovanje i pokušaj otimanja državne teritorije. Još nam se nije desio građanski rat i ljudi poput Džozefa Bajdena bi se tom građanskom ratu među Srbima, nekako, najviše radovali. Zato apelujem na sve političke partije u Srbiji da svoju političku borbu vode u granicama Ustava i zakona i da koriste političke argumente, a ne argumente sile i argumente pesnica. Moram da se osvrnem na izlaganje gospodina Radovana Radovanovića. Imam utisak da je gospodin Nenad Čanak, na neki način, politički žrtvovao i gospodina Radovanovića i gospođu Papugu. On je njih poslao danas u Narodnu skupštinu da obrazlažu nešto što je potpuno besmisleno. I njemu je potpuno jasno da je Predlog zakona loš i sa političkog i sa pravnog gledišta. On se zato nije ni pojavio na sednici Narodne skupštine, ali je zato žrtvovao ovo dvoje svojih narodnih poslanika, da bi umesto njega pokušali da obrazlože nešto što, u stvari, ne može da se obrazloži i što nema svoji ne političko, nego pravno i logičko opravdanje. Da je to tako, vidi se iz činjenice da je gospođa Olena Papuga pročitala, ne dižući glavu, obrazloženje Predloga zakona, a da je shvatila, navodno, da u Predlogu zakona ima štamparskih grešaka tek kada su je na te greške upozorili narodni poslanici iz drugih poslaničkih klubova. Ono što mi je zaista neverovatno, to je, da je gospodin Radovanović rekao da u Srbiji nema nikakvog organizovanog fašističkog pokreta i nema nikakvih masovnih fašističkih organizacija, a Predlog zakona se zove – zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija itd. Dakle, zabranjujemo nešto čega nema u Srbiji. Onda je, opet u želji da obrazloži nešto što ne može da se obrazloži, upotrebio jednu konstrukciju koja je zaista smešna, rekao je – pravosudna presuda itd. Ovde se, očigledno, radi o pokušaju da se objasni i građanima Srbije i narodnim poslanicima nešto što je potpuno besmisleno. Naravno, Predlog zakona ima svoju političku pozadinu i ne slažem se s gospodinom Batićem da ovde bilo ko zagovara teoriju zavere. Ovde je reč o pokušaju da se opravda ne samo NATO agresija na SRJ, ne samo NATO agresija na Republiku Srpsku Krajinu i Republiku Srpsku, nego da se opravda jedna potpuno neprincipijelna politika, koja je suprotna osnovnim principima međunarodnog i javnog prava, a tiče se politike SAD-a, Nemačke, Evropske unije, odnosno, Evropske zajednice i NATO pakta prema Srbiji, srpskom narodu i prema razbijenoj državi SFRJ. Sve ono što nam se dešavalo u proteklih 15 ili 20 godina, sve ono loše što nam se dešavalo od strane zapadnih sila, imaće svoje opravdanje ukoliko se dokaže da su Srbi narod fašista, da smo mi genocidan narod i da je zato bilo potrebe da se bombarduju, najpre, Srbi u Republici Srpskoj i Republici Srpskoj Krajini, da se bombarduje Srbija i Crna Gora i da se otima Kosovo i Metohija. I, u stvari, to je pravi smisao ovog predloga zakona, da se pruži političko opravdanje NATO intervenciji u svim srpskim zemljama i da se opere savest, ako se već ne mogu oprati ruke onih koji su krivi, direktno ili indirektno, za smrt desetina hiljada, ne samo Srba, nego i pripadnika drugih naroda na prostorima bivše Jugoslavije. Kada su 1994. godine započeli vazdušni udari NATO-a na položaje vojske Republike Srpske kod Goražda, general Ratko Mladić je izrekao jednu vrlo tačnu rečenicu, a to je da ključevi rata i mira nisu na Balkanu, i ta istina važi i danas. Pravi gospodari rata i mira na Balkanu sede negde daleko odavde i tim pravim gospodarima rata i mira treba oprati savest za sve ono što su loše učinili na prostorima bivše Jugoslavije. Ovaj predlog zakona, između ostalog, tome služi. Zaista bih voleo, u ime SRS-a, u ime svih građana Srbije, da konačno znamo ko su svi ti ljudi koji na politički, vojni, naučni, kulturni i svaki drugi mogući način služe NATO paktu. Da nam se kažu činovi koje ti ljudi imaju u toj NATO-vskoj političkoj vojsci, pa da jedanput saznamo da je, recimo, Boris Tadić, general-lajtnant NATO-a, da je Dragan Šutanovac pukovnik NATO-a, da je Nenad Čanak major NATO-a,da je Bojan Pajtić narednik NATO-a,da bude potpuno jasno da sve što se radi u Srbiji ima samo jednu svrhu, a to je da se opravda NATO politika prema Srbiji, prema srpskom narodu, od 1991. godine do danas. Koliko sam shvatio, za ovakav predlog zakona, ovako kako je napisan, izgleda, neće glasati niko izuzev poslanika koji su ovaj predlog zakona potpisali,a pitanje je da li će i oni glasati, jer njihov vođa danas nije ovde. On je isturio dva svoja poslanika da na jedan prilično nevešt način pokušaju da obrazlože smisao i potrebu donošenja ovog predloga zakona. Rekao sam, kada sam govorio u onih 20 minuta kao ovlašćeni predstavnik SRS-a, da u Srbiji niti sada ima fašizma, niti je u Srbiji ikada postojao bilo koji čovek koji je ispoljavao fašističke ideje. Smatram da je to jedna velika istina. Naravno, uvek imate razne usijane glave, ali ne može ceo jedan narod da bude odgovoran i njegova država za nekoliko usijanih glava u njegovim redovima. U Srbiji nikada niste imali organizovan fašistički pokret, on nikad nije bio masovan i nikada nije poprimio onakve razmere kakve je, recimo, poprimio u Nemačkoj, Italiji, Francuskoj, zamislite, čak i u Velikoj Britaniji. Jedan nemački politikolog, koji se bavio političkom filozofijom fašizma i nacionalsocijalizma, Ernst Nolte, u svojoj čuvenoj knjizi "Evropa u epohi fašizma", izneo je čitav niz podataka o tome da su postojali fašistički pokreti ne samo u Nemačkoj i Italiji, koje su bile otadžbine ovog pogleda na svet, nego i u Francuskoj, u Španiji, Mađarskoj, Norveškoj, Finskoj, rekao sam, čak i u Velikoj Britaniji, gde je 1933. godine ser Osvald Mozli organizovao Savez britanskih fašista, a inače je bio ministar u jednoj laburističkoj vladi između dva svetska rata. Greše predlagači zakona ako misle da su fašizam i nacionalsocijalizam isključivo vezani za prostor jugoistočne Evrope. Bio je potpuno u pravu Tomas Man kada je rekao da je fašizam bolest koja se svuda oseća kao kod svoje kuće. Neke druge zemlje treba daleko više da se stide nego Srbija i srpski narod za nastanak fašističke ideologije i za sve ono zlo koje je iz te ideologije proisteklo. Posle Drugog svetskog rata, režim Josipa Broza je, naravno, pokušao da u svemu povuče znak jednakosti između Srba i Hrvata, i u dobru i u zlu. Svi građani Srbije, nažalost, dobro znaju, a posebno naš narod koji je ostao da živi u Krajini i Republici Srpskoj, kakve strahote su mu se dogodile tokom Drugog svetskog rata od Pavelićevog ustaškog režima. Josip Broz je imao zadatak, a taj zadatak danas ima Nenad Čanak, da u potpunosti izjednači sve ono što se dešavalo u tzv. NDH s onim što se dešavalo u okupiranoj i podeljenoj Srbiji. Dakle, tamo su postojale ustaše, osvedočeni fašisti, koji su pobili na stotine hiljada Srba, a ovde u Srbiji je trebalo pronaći ljude koji bi trebalo da budu njihovi ideološki i politički pandan. Ima jedan hrvatski naučnik teoretičar, doktor pravnih nauka i filozofije, koji je u velikoj meri udario temelje hrvatskom nacionalizmu, Ante Starčević. Danas se mnoge ulice u Hrvatskoj zovu po njegovom imenu, njega prisvajaju i hrvatski desničari i hrvatski levičari i on je jedna veličina koju u Hrvatskoj niko ne dovodi u pitanje. Sada ću vam pročitati iz jedne knjige šta je sve, između ostalog, taj Ante Starčević, koji je danas stekao potpuno političko pravo građanstva u Hrvatskoj, rekao za Srbe: "Oni su blatni skoti, gnusna ropska stvorenja, nakot zreo za sekiru, broda nemešine, pseta austrijska, pseta pustija na sverige" itd. U NDH je donet čitav niz zakona koji su bili potpuno identični kao oni u Trećem rajhu. Na primer, doneta je zakonska odredba o zaštiti arijevske krvi i časti hrvatskog naroda. Taj zakon ima više članova i neću čitati sve. Evo šta se kaže u članu 1 – brak Židova i inih osoba koje nisu arijskog podrijetla s osobama arijskog podrijetla je zabranjen, isto tako je zabranjen brak osobe koja, pored arijskih predaka, ima jednog pretka drugog koljena po rasi Židova ili drugog evropskog nearijca s osobom koja je po rasi jednakog podrijetla. Takvih zakona je bile više. Bilo je zakona koji su zabranjivali upotrebu ćirilice, donet je zakon o rasnoj pripadnosti, Jevreji su morali da nose žute trake, a Srbi plave trake, sa natpisom P,što znači pravoslavci. Sada je Josip Broz morao da nađe neki pandan u Srbiji, koji bi na neki način oprao savest Hrvatima, kao što danas Nenad Čanak pokušava da opere savest NATO paktu. Josip Broz i njegovi istoričari tvrde da je pandan Anti Paveliću i NDH bio Milan Nedić, predsednik srpske Vlade nacionalnog spasa. U oktobru prošle godine, ministar unutrašnjih poslova i prvi potpredsednik Republičke vlade, zamenik predsednika Vlade itd., tražio je da se iz zgrade Vlade Srbije ukloni fotografija Milana Nedića, kaže se – kvinslinškog predsednika Vlade od 1941. do, zamislite, 1945. godine. Na stranu to što te vlade nije bilo 1945. godine, ona je prestala da postoji u jesen 1944. godine, kada su taj deo Srbije zauzeli Titovi partizani. Zanimljivo je da se i danas nastavlja kampanja protiv čoveka čija je fotografija uklonjena iz zgrade Vlade Srbije. Pročitaću vam šta o Vladi Milana Nedića kaže čovek koji je bio, mogli bismo slobodno da kažemo, režimski istoričar i koji prema Milanu Nediću, prema njegovoj vladi, nije imao nikakve posebne simpatije. Evo, otprilike, šta je rekao gospodin Branko Petranović: "U vreme prihvatanja ove nezahvalne dužnosti, Nedić je bio upoznat s mogućnošću da se Srbija podeli između balkanskih saveznika Trećeg rajha. Bio je upozoren da bi se za likvidaciju nemira mogle iskoristiti mađarske, bugarske i ustaške snage. Nedić se suočava i s nemačkom odlukom da oni sami nemilosrdno pristupe odmazdi nad celim srpskim narodom. Nedić se prihvatio ove dužnosti, iako je isticao da je svestan nerazgrađenosti zemlje i činjenice da je vojska u ropstvu i da ''crveni'' prete da nadvladaju". U tim teškim uslovima, Milan Nedić je imao hrabrosti da odbrani onu političku supstancu Srbije i srpskog naroda koja je bila ugrožena. Evo šta dalje kaže Branko Petranović: "Pre prihvatanja dužnosti predsednika Vlade, Nedić je Turneru i Dankelmanu postavio uslove da Srbija dobije potpunu autonomiju, da Vlada raspolaže oružanom snagom, da se utvrde srpska davanja Nemcima i obustavi ubijanje Srba van granice Srbije. Zalagao se da se iz Nezavisne države Hrvatske izdvoji 17 srezova i pripoji Srbiji, i to 16 srezova istočne Bosne, u sastavu Drinske banovine, i jedan srez fočanski, iz Zetske banovine. Tražio je i da se poboljšaju dotadašnje ekonomske i administrativne granice Srbije, posedanjem tih teritorija od strane nemačkih trupa. Zalagao se za pomoć ratnim zarobljenicima u Nemačkoj.'' Milan Nedić je, kao predsednik srpske Vlade nacionalnog spasa, koja je obrazovana 29. avgusta 1941. godine, spasao više desetina hiljada Srba koji su bežali od ustaškog noža iz Nezavisne Države Hrvatske. Između ostalog, spasao i 86.000 srpske dece i u blizini Kruševca je podignut čitav jedan kompleks koji je bio namenjen smeštaju te dece. Ono što je vrlo zanimljivo, Nedićeva vlada i Nedićev komesarijat za izbeglice, na čijem se čelu nalazio inženjer Toma Maksimović, primili su u okupiranu Srbiju i više od 10.000 Slovenaca i nikome od tih Slovenaca se nije desilo ništa ružno u Srbiji. Čak je slovenački književnik Ivan Vidmar, koji je kao dete boravio u Srbiji, rekao da njegovoj porodici nije falila dlaka s glave, da su živeli bolje nego što su živeli Srbi, jer su se Srbi trudili da tim Slovencima pruže maksimalno gostoprimstvo, iako su, rekao je i to, bili raseljeni u isključivo četničkom kraju. Očigledno je da se te veštačke paralele, koje se povlače između hrvatskog autentičnog fašizma i srpskih političara koji su u teškim istorijskim okolnostima gledali da očuvaju biološku supstancu srpskog naroda, ne mogu povući. Ima jedan čovek čija je istorijska uloga prilično kontroverzna i o njemu istoričari ističu različite sudove. To je čovek zbog koga se svakom Srbinu cimaju uši kada se želi dokazati da je i srpski narod u svojim redovima imao ljude koji su bili skloni fašističkim idejama. Taj čovek se zvao Dimitrije Ljotić. U našim udžbenicima istorije posle Drugog svetskog rata, on je uvek ocenjivan kao fašista, kao čovek koji je do kraja zagovarao Hitlerove i Musolinijeve ideje. Tek u poslednje vreme se javljaju istoričari koji pokušavaju da dokažu da stvar nije tako jednostavna i da taj period srpske istorije ne može da se posmatra u crno-belom svetlu. Došao sam do jednog članka koji je svojom rukom napisao Dimitrije Ljotić u listu "Otadžbina", 1936. godine, tri godine nakon što je Hitler preuzeo vlast u Nemačkoj. Taj članak se zove "Ni fašizam, ni nacionalsocijalizam". U tom članku se Dimitrije Ljotić, s ideoloških, filozofskih, hrišćanskih stajališta, obrušava i na nemački nacionalsocijalizam i na italijanski fašizam. Tvrdio je da u korenu nemačkog fašizma, odnosno nacionalsocijalizma, stoji ideja o obožavanju nacije ili rase, a u korenu italijanskog fašizma – ideja o obožavanju države. Smatrao je da onaj ko je hrišćanin ne može da obožava ni naciju, ni rasu, ni državu, nego može da obožava samo jedinog Boga. Njegov pristup fašizmu i nacionalsocijalizmu imao je dosta od one pravoslavne hrišćanske mistike. Jedan autor, koji je sam mason, koji je napisao "Istoriju masona u Jugoslaviji, odnosno jugoslovenskim zemljama", istakao je u toj svojoj knjizi da je taj isti Dimitrije Ljotić, koga su istoričari ocenjivali kao fašistu, 1942. godine uputio jedan memorandum nemačkom komandantu Srbije, u kojem je tražio da se zaustave hapšenja masona, koji nisu ugrožavali javni red i mir u Srbiji i koji nisu ni na koji način ugrozili bezbednost nemačkih okupacionih trupa. Ono što je, takođe, vrlo važno da se kaže, iako je Srbija bila okupirana od strane Nemaca u Drugom svetskom ratu, Milan Nedić je do kraja odbijao da pošalje srpske vojnike na Istočni front. Na Istočnom frontu su sve Hitlerove satelitske države imale svoje formacije, uključujući i Nezavisnu Državu Hrvatsku, pošto se na frontu kod Staljingrada, u nemačkim uniformama, ali sa hrvatskim simbolima – šahovnicom, borila tzv. 369. pješačka pukovnija. Čak su Hrvati za vreme Drugog svetskog rata štampali jednu seriju poštanskih maraka, na kojima je bio nacrtan lik hrvatskog legionara i na kojima je pisalo "Hrvatske legije pod Staljingradom". Nedić, iako je bio ideološki protivnik boljševizma i Staljinovog režima, odbijao je da ijednog srpskog vojnika pošalje na Istočni front. Danas, vi, gospodo demokrate, koji se navodno pozivate na antifašističke tradicije, šaljete srpske vojnike u Gruziju, praktično, u dvorište "velike Rusije", da pomognete NATO-u da tu našu jedinu veliku prijateljsku državu stavi u jedan strateški prsten i da je zatvori, kako Rusija ne bi mogla da se vrati svojoj staroj politici, a to je vraćanje na Balkan i na topla mora. Inače, koliko je stvar s tim fašizmom u Srbiji kontroverzna govori i sledeći podatak. Kanadski novinar, publicista i istoričar Dejvid Martin objavio je više knjiga o događajima na prostorima Jugoslavije tokom Drugog svetskog rata. Posebno se bavio pitanjem Draže Mihajlovića. Već 1946. godine je objavio knjigu "Izdani saveznik", a posle toga više knjiga, između ostalog, i knjigu "Mreža dezinformacija, Čerčilova jugoslovenska greška". Na strani 23 srpskog prevoda te knjige, Dejvid Martin kaže sledeće, objašnjavajući koji su sve pokreti postojali u Srbiji u toku Drugog svetskog rata: "Postojao je konflikt u Srbiji između snaga đenerala Mihajlovića i kolaboracionističkih četničkih snaga Koste Pećanca, kao i sledbenika srpskog fašiste Dimitrija Ljotića i, s vremena na vreme, snaga đenerala Milana Nedića, srpskog Petena''. U napomenama ispod teksta, Veselin Đuretić, jedan od naših najvećih modernih istoričara, čovek koji se detaljno bavio političkim i vojnim dešavanjima u Drugom svetskom ratu, kaže sledeće: "Ne može se tvrditi da je reč o fašističkoj grupaciji, jer je takav ideološki odnos Zbora određen još do rata, kada i odnos prema Musolinijevom modelu društveno-ekonomske organizacije, adekvatnije je nazvati ih snagama, koje su zbog svog žestokog antistaljinizma, jasno izraženog još tridesetih godina, u ratu prihvatile saradnju s okupatorom na bazi stava prema komunizmu, kao konkretnom ekstremizmu''. U vezi s Martinovom opaskom da je Milan Nedić srpski Peten, Veselin Đuretić kaže ovako: "Nedić jeste, po svojoj opštoj poziciji, srpski Peten, ali je, pri tom, nužno istaći da je zbog specifične hitlerovske antisrpske politike – za jednog, 100, ova pozicija bila opravdanija i moralnija od Petenove, bila je uslovljena teškim okolnostima i, u krajnjoj instanci, eminentno patriotska''. Iz samo ovih nekoliko citata, iz ovih nekoliko opaski, kao što vidite, autora koji uopšte nisu skloni da veličaju bilo kakav srpski heroizam, može da se oceni da u Srbiji nikada nije bilo organizovanog i masovnog fašističkog pokreta. Ponovo ponavljam, usijanih glava je bilo i u Drugom svetskom ratu, kao što ih ima i sada, ali, tih nekoliko desetina, ili stotina usijanih glava ne može da baci svetlo na jednu činjenicu koju niko ne može da dovede u pitanje, a to je da je srpski narod i u Drugom svetskom ratu, i pre Drugog svetskog rata, i posle Drugog svetskog rata, i danas, na početku 21. veka, u svojoj ogromnoj većini antifašistički narod, da nikada u Srbiji nije bilo nikakve masovnije organizacije koja bi ispoljavala bilo kakve ideje koje bi mogle da se poistovete s italijanskim fašizmom ili nemačkim nacionalsocijalizmom. Vi ćete sutra da primite u zvaničnu posetu potpredsednika SAD-a Džozefa Bajdena, čoveka koji je dao čitav niz rasističkih izjava o Srbima. Te izjave su citirane od strane mog kolege Dejana Mirovića, od strane drugih narodnih poslanika. Te citate neću da ponavljam, oni su svima dobro poznati, ali ima jedna druga stvar koja je vrlo zanimljiva i koja na Džozefa Bajdena baca jedno svetlo iz kojeg jasno može da se vidi da je to čovek koji ispoljava rasistička ubeđenja ne samo prema Srbima, nego, zamislite, i prema čoveku čiji je on sada potpredsednik, a to je Barak Obama. Godine 2007, Džozef Bajden je novinarima "Politike" dao sledeću izjavu: "Obama je, zapamtite ovo dobro, prvi Afroamerikanac koji jasno govori, koji je bistar, koji ne zastupa ekstremne poglede i koji je pogodan za prikazivanje". Dakle, za Džozefa Bajdena su svi Afroamerikanci, izuzev njegovog predsednika Baraka Obame, bili suprotno od ovoga, nisu bili bistri, imali su ekstremne poglede i nisu bili pogodni za javno prikazivanje, a ne daj bože da su bili pogodni da budu kandidati za predsednika SAD-a. Vi ćete sutra da dočekate Džozefa Bajdena u velikom stilu. Sutra će Beograd da bude grad pod opsadom. Verovatno, ni ptica neće moći da proleti iznad Beograda, da se tom velikom demokrati, Džozefu Bajdenu, koji toliko voli i srpski narod, i Afroamerikance, i Baraka Obamu, ne desi ništa ružno u Srbiji, da ga niko popreko ne pogleda i da ga niko ne upita – šta su to Srbi tako loše učinili njemu, članovima njegove porodice, Amerikancima, ili bilo kom drugom narodu na svetu, pa da je srpski narod zaslužio da ih Džozef Bajden časti takvim rasističkim epitetima? Vidim da ste na ulazu u Dom Narodne skupštine postavili čak i crveni tepih, verovatno ćete da ga dočekate crvenim tepihom, ali onda imajte hrabrosti da ga pitate vi, kad već mi nismo u mogućnosti da ga pitamo, šta je to srpski narod skrivio SAD-u? Da li im je skrivio to što su za vreme Drugog svetskog rata upravo Srbi spasili više stotina američkih avijatičara koji su srušeni iznad Srbije, iznad Crne Gore, iznad BiH, u Krajini itd.? Preko 500 američkih avijatičara spaseno je samo tokom 1944. godine, u onoj velikoj operaciji "Vazdušni most", koju je organizovao Draža Mihajlović, kada je s improvizovanog aerodroma u selu Pranjani kod Čačka poslao u slobodu više stotina američkih avijatičara, kojima su, s druge strane, ustaše, kad su pali na teritoriju Nezavisne Države Hrvatske, sekle uši, prste i takve invalide slali Nemcima pred streljačke strojeve. Danas je Hrvatska, nažalost, uvažena evropska država. Primljena je u NATO pre nekoliko dana. NATO pakt, navodno, baštini antifašističke tradicije, diči se time da su njegovi osnivači veliki američki generali, koji su pobedili osovinske trupe, ali onda je prosto neverovatno da u svoje društvo primaju državu koja se nikada do kraja i nikada definitivno nije odrekla fašističke prošlosti i koja, nažalost, tu prošlost baštini i dan-danas. Budući da dolazim iz Vojvodine, skoro svi građani Vojvodine koji prate televiziju preko kablovskih distributera mogli su da prate prenos jedne manifestacije iz Blajburga, koja je organizovana povodom streljanja i, kako oni kažu, masakra koji se desio nad pripadnicima Pavelićevih oružanih snaga u proleće 1945. godine u Sloveniji. Svi građani Srbije koji žive na teritoriji Srema, na teritoriji Bačke, mogli su da vide jednu neverovatnu sliku. Zvanična hrvatska televizija, na svom Drugom kanalu, u nedelju je direktno prikazivala manifestaciju iz Blajburga i ono što je ostalo kao jedna neverovatna slika jesu dve uvezane zastave, zvanična zastava Republike Hrvatske sa šahovnicom i crvena zastava sa velikim slovom U. Taj skup je blagoslovio zagrebački nadbiskup Josip Bozanić. Telegrame podrške pružili su zvaničnici hrvatske vlasti, oni sa kojima se vi rukujete, sa kojima hoćete na silu Boga da uspostavite dobrosusedske odnose, iako vas oni mrze, iako mrze ceo srpski narod. To su oni koji danas Srbima drže lekcije o tome kako da se ophode prema Albancima na KiM-u i šta to sve mi Srbi još treba da učinimo da bismo ispunili te evropske standarde koje je Hrvatska ispunila, iako je proterala stotine hiljada Srba sa svoje teritorije, iako su i pre nekoliko dana kamenovali srpske autobuse koji su dovozili ove nesrećne Srbe da glasaju u Hrvatskoj za kandidate Hrvatske demokratske zajednice, pa se desilo nešto što je politički krajnje neverovatno, a to je da su proterani Srbi glasali za kandidate partije koja ih je i proterala iz Hrvatske od 1991. do 1995. godine. Da sad kažemo nešto o samom predlogu zakona. Predlog zakona je, to sam rekao i u onoj raspravi u okviru 20 minuta, loš sa političkog aspekta, sa logičkog aspekta, s aspekta normativne tehnike. Pre svega, ovaj predlog zakona ima izuzetno dugačak naziv. Sumnjam da i sam predlagač zakona može da ponovi kako se Predlog zakona zove a da prethodno ne pogleda u papir. Dakle, Predlog zakona se zove ovako – Predlog zakona o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrane upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja. Kad pogledate naziv zakona, može da se stekne utisak da je predlagač hteo da suzbije dve pojave koje su vrlo srodne, odnosno dva pogleda na svet. To su neonacizam i fašizam. Međutim, kada se pogleda normativni deo Predloga zakona, onda se vidi da to nije tako. U članu 1. se kaže ovako – neonacističke ili fašističke organizacije i udruženja. U članu 2. se kaže – neonacističke i fašističke organizacije i udruženja. U članu 3. već dolazi do odstupanja od ove terminologije – nacionalističke i fašističke ideje. Dakle, ne više neonacističke, nego nacionalističke. Ne mogu da prihvatim da je ovo štamparska greška. Štamparska greška može da bude greška u jednom slovu, ali velika je razlika između neonacizma, i kad se izgovara i kad se piše, i nacionalizma. Dakle, očigledno je da su predlagači hteli da ovaj zakon, odnosno Predlog zakona, ukoliko se, ne daj Bože, usvoji, ima daleko širi domašaj nego što je neofašizam, odnosno neonacizam. U članu 5. se opet kaže – neonacističke i fašističke organizacije, a u članu 6, gospodine Radovanoviću, pogledajte dobro, sumnjam da je štamparska greška, spominje se ovako – fašističke organizacije, pa, zamislite, neonacionalističke organizacije, odnosno više nisu ni nacionalističke, nego su neonacionalističke. Ja zaista ne znam šta to znači. Ponovo se kaže – fašističke, dva puta fašističke, a neverovatno, ili nacionalsocijalističke ideje i postupke. Znači, ovo je zakon, odnosno Predlog zakona koji hoće da suzbije, ako sam dobro razumeo, neonacizam, fašizam, nacionalizam, neonacionalizam i nacionalsocijalizam. Dakle, vi hoćete ovim predlogom zakona da suzbijete pet ideja, pet ideologija, pet pogleda na svet, koji su po vama retrogradni, štetni i koji usporavaju ulazak Srbije u EU. Kao ljudi koji su predložili ovaj zakon, morali ste, pre svega, da nam objasnite, jer zaista ne razumem šta je to neonacionalizam, u čemu je razlika između neonacizma i nacionalsocijalizma, pa da tek onda raspravljamo o svim drugim finesama koje su sadržane u ovom predlogu zakona. Vi, gospodo iz Lige socijaldemokrata Vojvodine, i uopšte vi iz tog evropskog demokratskog bloka, ma koliko to smešno zvučalo, morate da razumete jednu stvar. Nemojte da polazite u skupštinskim raspravama od jedne pogrešne premise – da vi znate sve o onome što je tema predloga zakona, a da poslanici SRS-a ne znaju ništa. Poslanici SRS-a o pojavama kao što su – nacionalizam, fašizam, nacizam itd. znaju mnogo više nego vi. Ja sam vam rekao da je dr Vojislav Šešelj doktorirao baš na ovoj temi, dakle, na političkoj suštini militarizma i fašizma. Da bi napisao doktorsku disertaciju s tim nazivom, dr Vojislav Šešelj je pročitao daleko više knjiga nego što ste svi zajedno iz Poslaničke grupe Lige socijaldemokrata Vojvodine pročitali. Morali ste da vodite računa, kada upotrebljavate ove pojmove, da će to što pričate i to što ste stavili na papir neko detaljno da sluša i da čita i da će pokušati da nađe raskorak u svakom članu, u svakom stavu ovog predloga zakona. Doduše, čovek ne mora da bude neki veliki pravni stručnjak, ne mora da bude ni neki sjajan poznavalac fašizma i nacizma, pa da vidi da ste ovaj predlog zakona napisali na brzinu, da se niste mnogo upuštali u tehniku pisanja predloga zakona i da suštinu pojava koje, navodno, želite da suzbijete apsolutno ne poznajete. Zaista je skandalozan u ovom predlogu zakona famozni član 4. Evo, ja ću ga pročitati zbog građana Srbije, da čuju kako ljudi koji kažu da su za evropske tradicije i evropske vrednosti misle da te evropske vrednosti ustanovljavaju u Srbiji. Kaže se: "Zabranjuje se proizvodnja, umnožavanje, skladištenje, prezentacija, širenje ili na bilo koji drugi način upotreba simbola kojima se vrši propagiranje ili opravdanje ideja, radnji i postupaka lica optuženih ili osuđenih pred Međunarodnim krivičnim tribunalom ili lica osuđenih ili optuženih pred domaćim sudovima za krivična dela ratnih zločina". Pre svega, bio bi red da ste vi koji ste poklonici Haškog tribunala u Predlog zakona stavili pravi naziv ove kvazisudske institucije. Ono što vi nazivate Međunarodnim krivičnim tribunalom, u svom i punom imenu zove se – Međunarodni tribunal za krivično gonjenje lica odgovornih za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava na prostorima bivše SFRJ od 1991. godine. Međunarodni krivični tribunal, koji je ustanovljen Rimskim statutom, blage veze nema sa ad hok tribunalom u Hagu. Međunarodni tribunal u Hagu, na koji vi verovatno mislite, taj omraženi Haški tribunal, ruglo je svetskog prava, svetske pravde i svetske demokratije. Prosto je neverovatno da posle svega što se Srbima dešavalo u Haškom tribunalu vi i dalje u toj instituciji vidite sud koji treba da pomogne Srbiji da se ubrzano približi EU. Svojevremeno je SRS organizovala čitav niz naučnih skupova posvećenih, pre svega, položaju dr Vojislava Šešelja u Haškom tribunalu, ali i svih drugih koji se nalaze u pritvorskoj jedinici u Ševeningenu, odnosno kojima se sudi ili koji su osuđeni od strane Haškog tribunala. Na tim naučnim skupovima učestvovali su ne samo srpski, nego brojni svetski eksperti iz oblasti prava, iz oblasti istorije, filozofije, sociologije. Da ste pročitali samo deo saopštenja s tih naučnih skupova, mogli ste da se uverite da je Međunarodni tribunal u Hagu, Haški tribunal, poslednja institucija koja zaslužuje da se pominje u predlozima zakona koji se donose u Srbiji. Meni je prosto neverovatno da vi iz Lige socijaldemokrata Vojvodine niste čuli za jednu pravnu tekovinu koja postoji već stotinama godina, a to je – da se niko ne može smatrati krivim dok se to ne dokaže pravosnažnom sudskom presudom. Neverovatno je da vi u isti koš stavljate optužene i osuđene. Onaj ko je optužen, nevin je. On postaje kriv onog momenta kada se to dokaže pravnosnažnom sudskom presudom. Naravno, ukoliko se usvoji ovaj predlog zakona, vi ćete, odnosno vi ste sigurno nameravali da ovakvim zakonom, pre svega, pogodite članove i simpatizere SRS-a. Vi to niste izričito napisali u Predlogu zakona, ali dovoljno je letimično baciti pogled na ovaj predlog zakona, pa shvatiti da vi njime, u stvari, hoćete dasankcionišete sve one ljude u Srbiji koji nose bedževe ili majice s likom, pre svega, predsednika SRS-a dr Vojislava Šešelja. Vi mislite da onaj ko nosi majicu ili bedž s likom Vojislava Šešelja automatski mora da pripada SRS-u. To nije tačno. Nošenjem bedža i majice s likom Vojislava Šešelja, mi izražavamo našu ljudsku i političku solidarnost s čovekom koji je dobrovoljno otišao u Hag, i to ne da brani sebe, nego da brani Srbiju i srpski narod od jedne strašne optužbe – da smo mi Srbi krivi za sve one zločine koji su se desili na prostorima bivše Jugoslavije. Haški tribunal ima isti smisao [[aplauz]] , gospodine Radovanoviću, kao i ovaj vaš predlog zakona. Vi ovim predlogom zakona hoćete da operete savest NATO-a, SAD-a i EU, a to isto hoće da učini i Haški tribunal, izričući Srbima kazne zatvora koje se mere stotinama godina. Haški tribunal, u stvari, pokušava da opravda lošu, protivpravnu, zločinačku politiku koja se od 1991. godine vodi prema Srbiji i prema srpskom narodu. Ja ću vam sada pročitati, gospodine Radovanoviću, jednu poraznu statistiku, koja govori o tome kakav je Haški tribunal, kako se tamo meri krivica i odgovornost za učinjena dela u ratovima koji su vođeni na prostorima bivše Jugoslavije. Ne računajući poslednju presudu, strašnu i nepravednu presudu Veselinu Šljivančaninu, preinačenu presudu, Srbi su do sada u Haškom tribunalu optuženi na 904 godine zatvora, Hrvati na 171 godinu, Muslimani na svega 39 godina zatvora, a Šiptari na 19 godina zatvora. Ako se vama ova statistika čini pravednom, ako vi iz ovih podataka stičete utisak da je Haški tribunal institucija prava i pravde u kojoj se ne gleda ko je ko, onda vi, gospodine Radovanoviću, i svi vi koji ste potpisali ovaj predlog zakona i koji ćete za ovo da glasate ili ništa ne znate o politici, ili ste vrlo naivni. Iz ovih podataka vidite da su, recimo, Muslimani osuđeni na svega 39 godina zatvora. Pre nekoliko dana, na RTV "Bijeljina", Bakir Izetbegović, sin pokojnog Alije Izetbegovića, koje je umakao pravdi zato što ga je smrt preduhitrila, izrekao je jednu neverovatnu stvar. On je sada kandidat za predsednika Stranke demokratske akcije. Svojevremeno je Vuk Drašković, 1990. godine, rekao za Aliju Izetbegovića da je čovek pamučne duše. Evo šta kaže sin čoveka koji ima ''pamučnu'' dušu: "Mi Bošnjaci smo u toku građanskog rata u BiH napravili svega 7% zločina. Sve ostale zločine napravili ste vi Srbi". Potpuno je logično da se onda u Haškom tribunalu izriču takve kazne kakve se izriču. Ne znam da li znate, gospodine Radovanoviću, da je u Sarajevu od 1992. do 1995. godine postojalo više od stotinu što zvaničnih, vojnih i policijskih, što privatnih zatvora za Srbe. Preko 10.000 sarajevskih Srba ubijeno je za ove tri godine, a nekoliko stotina njih ubijeno, tako što su im glave odrubljene mačetama na sarajevskim planinama koje je držala armija Bosne i Hercegovine. Sigurno ste gledali one užasne snimke kako mudžahedini oštre sekire i noževe da bi njima ubijali Srbe. DžozefBajden, koga ćete vi sutra da dočekate, ne samo da je znao šta se dešava uBiH, ne samo da je pomagao finansijski, politički, medijski rat mudžahedina protiv Srba, nego ih je podsticao da to rade što masovnije. Vi ćete sutra takvog čoveka da dočekate. Dakle, s jedne strane, kažnjavaćete ljude koji se solidarišu sa građanima Srbije kojima se sudi u Haškom tribunalu, a, s druge strane, na crvenom tepihu ćete da dočekate čoveka čije su ruke umazane srpskom krvlju. Pošto se ovaj predlog zakona donosi da bi se suzbila jedna politička stranka i njen lider, Srpska radikalna stranka, dužan sam da vam kažem, gospodine Radovanoviću, da se Vojislav Šešelj u Haškom tribunalu nalazi od 2003. godine. Niste morali da ga hapsite, da raspisujete poternice za njim, da ucenjujete njegovu glavu, kao što danas ucenjujete glave Ratka Mladića i Gorana Hadžića. Optužnica protiv Vojislava Šešelja podignuta je u januaru 2003. godine. Čim je dobio optužnicu, on je već 24. februara otputovao, kako je on rekao, na malo duži službeni put. Tek u novembru 2007. godine otpočeo je postupak protiv Vojislava Šešelja. Sve međunarodne konvencije koje garantuju ljudska prava i slobode, uključujući Povelju UN-a, međunarodni akt o građanskim i političkim pravima, univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima, garantuju pravo svakom čoveku na kugli zemaljskoj, bez obzira na njegovu naciju i veru, bez obzira na njegovu rasu, političko ubeđenje, imovinsko stanje, da mu se sudi u razumnom roku. Ako vam se čini da je razuman rok da čoveka zatvorite u februaru 2003. godine, a da mu suđenje počnete u novembru 2007. godine, onda vi, izvinite, o pojmu razumnog roka, takođe, ne znate ništa. Da stvar bude još gora, tom istom Vojislavu Šešelju je početkom ove godine obustavljen postupak, glavni postupak koji se vodio po optužnici iz 2003. godine, i započet je novi postupak, postupak zbog tzv. nepoštovanja suda. To krivično delo nepoštovanje suda nije propisano Statutom Haškog tribunala, nego Pravilnikom o postupku i dokazima. Da li biste vi, gospodine Radovanoviću, glasali, recimo, zanovi zakonik o krivičnom postupku u kome se, pored procesnih normi, nalaze i krivična dela? Haški tribunal je potpuno pomešao materijalno i procesno krivično pravo. Vi se na takvu instituciju pozivate u ovom predlogu zakona, kao na instituciju koja je, navodno, uslov svih uslova za približavanje Srbije EU. Tri časa je ostalo Tužilaštvu Haškog tribunala da dokaže krivicu Vojislava Šešelja. Onda kada nisu uspeli da dokažu nijednu tačku, nijedno slovo optužnice, zato što je optužnica pisana politički, ovde uBeogradu, pravnički vrlo traljavo, dosetili su se da Vojislava Šešelja optuže za tzv. nepoštovanje suda. Da stvar bude još gora, tamo se ne sudi samo Vojislavu Šešelju, tamo se sudi njegovoj knjizi. Nacisti su tridesetih godina spaljivali dela Spinoze, Remarka, svih onih filozofa i književnika koji se nisu uklapali u njihov pogled na svet, u njihovuteoriju o tome da su neki narodi i rase bolji od drugih. Tu teoriju danas zastupa DžozefBajden, koga sutra vi primate na crvenom tepihu. Dakle, u Haškom tribunalu se ne sudi samo građaninu Srbije Vojislavu Šešelju, tamo se sudi njegovoj knjizi, knjizi koja ima, u suštini, antifašistički naziv: "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". Vojislav Šešelj je svojevremeno napisao jedno delo koje se zove "Knjige za lomaču". To je bilo osamdesetih godina, u vreme kada se borio protiv Hamdije Pozderca, Branka Mikulića i onih despota u Sarajevu iBeogradu koji su smatrali da je komunizam nešto najbolje što je ljudski um mogao da smisli. On tada, verovatno, nije mogao ni da sanja da će 2009. godine da se pojavi neka nova knjiga za lomaču. Ovoga puta, to je knjige "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". U svim zemljama sveta, bile one demokratske, fašističke ili komunističke, onaj ko je optužen, ima pravo da se služi svim mogućim sredstvima da bi dokazao svoju nevinost, ima pravo da laže, ima pravo da ćuti, ima pravo da obmanjuje sud, ima pravo da se služi svim i svačim, ne bi li izbegao kaznu. Haški tribunal je jedini sud u kome možete da odgovarate zato što se branite i, čak,ne zato što se branite, nego zato što ste u jednoj knjizi objavili svoj sopstveni podnesak tom istom tribunalu, koji niti je proglašen tajnim, niti poverljivim, niti bilo šta slično. Tako, gospodine Radovanoviću, stoji stvar s vašim međunarodnim krivičnim tribunalom. Dakle, odgovaraće svako ko bude nosio majicu, bedž, kačket ili neki drugi deo garderobe na kome se nalazi lik ili ime lica ne samo osuđenog, nego i optuženog pred Haškim tribunalom. Što se tiče nas iz SRS-a, vi možete doneti ovaj predlog zakona, ali ćete bedž sa likom Vojislava Šešelja morati sami da nam skidate. Džabe ove vaše kazne, ove vaše pretnje, džabe vama i Džozef Bajden iNATObombarderi, Vojislava Šešelja s naših revera i naših srca moći ćete samo vi, svojim sopstvenim rukama, da skinete. Vidite, gospodine Radovanoviću, obraćam se namerno vama, zato što ste muškarac, jer nema smisla da prozivam vašu koleginicu. Vi u ovom predlogu zakona, u javnim nastupima, preko raznih vaših tzv. demokratskih i nevladinih organizacija, širite priču o tome da Srbiji preti opasnost od fašizma, od nacizma, da su to vrlo opasne pojave, i jesu, ali onda je prosto neverovatno da vi te pojave suzbijate prekršajnim sankcijama. Bilo mi je neverovatno i kada smo raspravljali o Predlogu zakona o zabrani diskriminacije. Vi ste, ljudi, genocid, aparthejd i druge teške oblike diskriminacije sankcionisali prekršajnim kaznama. Vi to činite i u ovom predlogu zakona. Znači, mogu slobodno da ispoljavam nacionalsocijalističke ideje, fašističke, ili, kako vi pogrešno tumačite, nacističke, nacionalističke, neonacionalističke itd., i jedino strašno što može da mi se desi ako ovo izglasate jeste da budem prekršajno kažnjen. Ako se iskreno borite protiv fašizma, protiv nacizma, onda se protiv toga borite instrumentima krivičnog prava, krivičnim sankcijama, i to strogim krivičnim sankcijama. Smešno je izricati prekršajne sankcije za ispoljavanje fašističkih ili neonacističkih ideja. Prosto, to ne ide jedno s drugim. Meni je, recimo, kao pravniku, zanimljiv ovaj vaš član 8. Predloga zakona – ako zabranu iz člana 2. ovog zakona izvrši fizičko lice kao pripadnik registrovane organizacije ili udruženja,novčanom kaznom od 100.000 dinara do milion dinara kazniće se za prekršaj ta organizacija, odnosno udruženje. Vama se Predlog zakona zove Predlog zakona o zabrani manifestacija i, između ostalog, organizacija i udruženja. Dakle, vi ćete, s jedne strane, nešto da zabranite, pa ćete onda to nešto što je zabranjeno da sankcionišete. Vi mu na taj način dajete legitimitet. Ako prekršajnom kaznom sankcionišete nešto što ste prethodno zabranili, vi toj organizaciji dajete legitimitet. Vi je priznajete kao legalnu društvenu i političku organizaciju, samo što je iz određenih zakona prekršajno sankcionišete. Gospodine Radovanoviću, mislim da vas vaš partijski šef ne ceni mnogo; da vas ceni, došao bi lično ovde da brani ove besmislice koje su strpane u ravno deset članova Predloga zakona. Umesto toga, poslao je vas i vašu koleginicu da vi crvenite i da pokušate da branite nešto što je neodbranjivo. Zaista mi nije jasno kako će vladajuća koalicija da se ponaša kada bude došao dan za glasanje. Možda ćete izglasati ovaj zakon, možda ga nećete izglasati, ali ovim predlogom zakona nećete iskoreniti ni neonacizam ni fašizam. U ovih poslednjih nekoliko minuta koliko mi je preostalo, hoću da razbijem jednu neistinu koja se širi po Srbiji, a mislim da vi to smišljeno radite i da sam u pravu kada kažem da je taj Goran Davidović proizvod NATO pakta i da neko namerno proizvodi ljude u Srbiji koji će da stavljaju na svoje sajtove, na svoje zastave kukaste krstove. Niko normalan, nijedan normalan Srbin to ne bi uradio. Tom hajkom protiv tog takozvanog ''nacionalnog stroja'', u stvari, toj organizaciji dajete politički legitimitet. To nije prava politička organizacija, to je jedan veb sajt, to je jedna Internet prezentacija, a da je tako, kažu i oni sami, ti virtuelni pripadnici ''Nacionalnog stroja''. Oni su na svom sajtu objavili statut svoje nazoviorganizacije. Svaka ozbiljna organizacija ima statut koji ima preko 100 članova i onda se tim statutom detaljno uređuje organizacija. Statut ''Nacionalnog stroja'' ima svega 18 članova. Pogledajte kako glasi član 6 – ''Nacionalni stroj'' nema ni vođu, ni vođstvo i svaki vid aktivnosti se vrši putem sopstvene volje, na ličnu odgovornost, u skladu sa programom i statutom, kao i principima za koje se zalažemo. Član 10 – ''Nacionalni stroj'' nema svoje zvanične prostorije ili poštansku adresu, kontakti se uspostavljaju lično, po preporuci ili imejlom. Član 12 – ''Nacionalni stroj'' nema zvanični članstvo, jer verujemo u soj ne u broj, u aktiviste, ne u članove. Aktivista može biti onaj ko na bilo koji način doprinosi ostvarivanju ciljeva ''Nacionalnog stroja''. Dakle, ''Nacionalni stroj'' nije nikakva politička organizacija, pogotovo ne masovna politička organizacija. Zaista mi nije jasno zašto Nenad Čanak ima stalnu potrebu da govori o ovoj nekolicini usijanih glava koji su bili dovoljno, blago rečeno, nezreli i neodgovorni da na srpskog belog orla stave kukasti krst. Što se tiče patriotskih nevladinih organizacija, protiv kojih se vodi hajka ovih dana i od strane LSV-a, i od strane raznih gej udruženja itd., mogu da kažem sledeće. Mi ne smatramo da su ''Obraz'', ''Dveri srpske'', ''Nomokanon'' fašističke organizacije. Smatramo da su to eminentno patriotske organizacije, organizacije koje se zalažu za nacionalnu, duhovnu i kulturnu renesansu srpskog naroda i srpske države i da u njihovim programima nema ničeg fašističkog, naprotiv, pripadnici tih organizacija diče se upravo srpskom antifašističkom tradicijom, i to onom istinski srpskom antifašističkom tradicijom, čiji je simbol general Draža Mihajlović. Da zaključimo ovu današnju raspravu. Dakle, dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, plaše vas da su Srbi fašistički narod, da u Srbiji postoje fašističke organizacije. Srpski narod je u svojoj ogromnoj većini duboko antifašistički. Njegova istorija, njegova vera, njegova tradicija i, nažalost, njegova tužna sudbina u Drugom svetskom ratu, a i danas, na početku 21. veka, pre svega, na KiM-u, kao i stradanje Srba u Haškom tribunalu, nikakve veze nemaju sa fašizmom. Ako danas u Evropi, ovoj NATO-vskoj porobljenoj Evropi, postoji jedan narod koji je antifašistički, onda je to srpski narod i Srbija je poslednja zemlja u Evropi koja bi ovakav predlog zakona trebalo da izglasa. Hvala vam.
Zahvaljujem. Htela bih samo da obavestim javnost da jeste danas postavljen crveni tepih, i to zbog dolaska predsednika Crne Gore, gospodina Filipa Vujanovića, što je protokolarna obaveza. Primila sam gospodina Filipa Vujanovića, predsednika Crne Gore. Gospodin Tomislav Nikolić, replika.
Ne znam zašto je kolega poslanik početak svog izlaganja posvetio SNS-u, a kao poklonik politike Dragana Todorovića i Vjerice Radete morao je prvo da izgovori neistinu da bi pomenuo SNS. Da, zaista, SNS danas ima skup u Zemun polju. Prisustvuje mu više od hiljadu ljudi, mnogo dece. Mnogo više ima tu ljudi nego što ćete vi imati glasova u Zemunu, ali je vaša grupa, koju je predvodio odbornik SRS-a, napala na punkt i gađali su ciglama ljude na punktu. O tome je policija sačinila zapisnik, gospodine Martinoviću, a načelnik policije je jedan od rođaka vašeg kandidata za odbornika. Nemam tu uticaja, niti mogu da lažem, niti mogu na to da utičem. Samo da znate kakva je istina i kako vas vaše drage kolege obmanjuju da biste izgovorili neistine. Zaista me čudi kako vam je Vojislav Šešelj baš toliko u srcu. Meni je Srbija u srcu. Poznajem ga bolje od vas, on je iz mog srca izašao kada je rekao da je KiM izgubljeno. Zato, kada razmišljate ko treba da vam bude u srcu, neka to uvek bude Srbija a ne čovek koji je sebe stavio iznad Srbije. Imate vi još vremena pred sobom. Kada pričate o tome da neko tuče radikale, setite se da radikali u Skupštini napadaju ljude.
Gospodin Radovanović Radovan, replika.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Zahvalio bih gospodinu Martinoviću na veoma konstruktivnom pristupu u izlaganju povodom ovog našeg predloga zakona. U levoj ruci držim njegov amandman, koji je veoma smislen i o kom smo ozbiljno razmišljali da ga usvojimo. Iznenađen sam što je par puta dok je govorio skakao sam sebi u stomak. Tvrdio nam je nekoliko puta da nema u našoj zemlji potrebe da regulišemo ovo, jer nema tih pojava, a potom je svaki put dodavao da ima usijanih glava. Pozivam i njega i njegovu poslaničku grupu i sve narodne poslanike, baš zarad tih usijanih glava, koje postoje, da nikada više ne postoje, koje su napravile to što je on govorio, sve je ukazao kako jeste, da nemaju mogućnosti to da naprave. Zato je ovaj predlog zakona danas pred nama i zato je pobudio ovoliku pažnju. Što se tiče Haškog tribunala, nisam ga ja osnovao. Nemate razloga od mene da branite vašeg predstavnika. Kao velika većina građana, i ja ću sačekati tu presudu koju taj sud treba da donese i na kraju ću komentarisati. Dok je čovek u nevolji, nema potrebe, i nikada to nisam radio, da se bilo šta govori na tu temu. Hvala vam na ovom konstruktivnom pristupu, a ovo stvarno nije bilo na moju adresu i nema veze sa mnom.
Gospodin Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista je zanimljivo da gospodin Tomislav Nikolić nije nijednom rečju prokomentarisao izjavu Aleksandra Vučića o tome da će poseta Džozefa Bajdena da doprinese dobrobiti Srbije i njenih građana. Da je Džozef Bajden došao u Srbiju pre godinu i po dana, pre nego što je stvorena Napredna stranka, verujem da bi Aleksandar Vučić i Tomislav Nikolić bili najžešći kritičari Džozefa Bajdena. Što se tiče pitanja šta je kome u srcu, svojevremeno je gospodinu Tomislavu Nikoliću u srcu bila velika Srbija. Svojevremeno su neki ljudi, kao srpski dobrovoljci, odlazili na ratište u Republiku Srpsku Krajinu i Republiku Srpsku, neki su tamo i poginuli, neki su ostali invalidi, neka deca su ostala bez roditelja, između ostalog, slušajući i priče Tomislava Nikolića o potrebi stvaranja jedinstvene srpske države. Što se mene lično tiče, ne mogu da verujem čoveku koji 15 godina tvrdi da su Knin, Okučani, Banja Luka i Beli Manastir srpski i da treba da budu u srpskoj državi, a onda se jednog jutra probudi i kaže da to nije realno. Onome ko tvrdi da to nije realno ne mogu da verujem da sutra neće da kaže – pa, znate, dragi građani Srbije, nije realno da Kosovska Mitrovica, Priština, Prizren budu u Srbiji. To je daleko. To je samo san. Znate, daleko su Kikinda, Subotica, Sombor. Realno je da Beograd bude u Srbiji, da bude u Srbiji, eventualno, Šabac, Valjevo, Požarevac i moj Kragujevac, sve ostalo je nerealno, sve ostalo je utopija. Dakle, gospodinu Tomislavu Nikoliću ne mogu da verujem. Nekada sam mu verovao. On me sam naterao da mu više ne verujem. Kada bi mi gospodin Tomislav Nikolić rekao da je danas utorak, morao bih da pogledam u kalendar i da proverim da li je to tačno.
Još jedanput, gospodin Tomislav Nikolić.
Najpre, nije trebalo da date gospodinu Martinoviću reč. On nije imao pravo da dobije reč po bilo kom osnovu po Poslovniku, ali, dobro, ako ste tako pomno odlučili, neka vam bude.
Diskreciono pravo na repliku opredeljuje predsedavajući, a vi ste rekli da gospodin Martinović ne govori istinu.
On je izazvao repliku, draga moja gospođo. (Predsednik: Izvolite, nastavite.) Nije teško pročitati Poslovnik. Gospođa Čomić može da vam da savet. Dakle, vi ste slušali neke koji su pozivali da se ide u Krajinu, pa i Vojislava Šešelja. Ja sam u Krajinu išao, gospodine Martinoviću, možda u mesto vašeg porekla. Optužen sam da sam činio ratne zločine od ljudi koji ne žele dobro onima koji bi sebe da žrtvuju da Srbiji bude bolje. Vi vrlo dobro znate da ste pogrešili i da je strah od gubitka mandata bio veliki. Bolje da ste ga izgubili pre šest meseci, nego što ćete ga izgubiti za neki mesec, pa ga više nikada nećete osvojiti. Ljudi u životu stoje pred raskrsnicom i odluče hoće li levo ili desno. Sve vas poštujem. Vi ste samo načinili loš izbor kada je trebalo da se bira i kada ste mogli da birate. Sada više ne možete da birate. Sada imate naredbodavca. Dok je naređivao da skačete i lomite klupe, lomili ste klupe. Kada je naredio da ćutite, sada ćutite. Sada ste fini. Mislite da se tako osvajaju glasovi, da ličite na Naprednjake? Trebaće vam mnogo više rada, ali mi je drago da se upristojila Skupština i da ste vi postali fini, kao dobro podšišane i okupane mace. Sada dobro slušate predsednika. Drago mi je.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, veoma je značajno što je zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrani upotrebe neonacističkih ili fašističkih simbola i obeležja danas na dnevnom redu, što je prilika da se vratimo na dnevni red. Zašto smatram da je važno što je ovaj zakon na dnevnom redu, uprkos njegovim manjkavostima i nedostacima na koje su ukazivale moje prethodne, uvažene kolege narodni poslanici, a čuli smo i od predlagača spremnost da se kroz amandmane i mišljenja odbora ovaj tekst ponuđenog zakona popravi na neki način? Ukazaću na drugu dimenziju značaja ovog predloga zakona. Po mom mišljenju, on je važan zbog jednog veoma značajnog segmenta, a tiče se toga što smo svi svedoci poslednjih godina da se Srbija, izgleda, stidi što je bila na strani pobednica u Drugom svetskom ratu, koji je vođen protiv fašizma i nacizma. Zašto to kažem? Dan pobede nad fašizmom, 9. maj, ovaj značajni datum, država Srbija, državni mediji, ugledni dnevni listovi i časopisi, nekako stidljivo su obeležili. Više se govori o Danu Evrope, nego o Danu pobede nad fašizmom. Dame i gospodo, svako ko zna matematiku i malo nešto od istorije zna da je 9. maj 1945. godine došao pre nego neki 9. maj pedesetih ili šezdesetih godina. Prema tome, 9. maj jeste, pre svega, dan pobede nad fašizmom. Da stanje bude još gore, prisustvujemo ne samo pokušajima da se rehabilituju saradnici okupatora, nego se, čak, oni koji su služili fašizmu proglašavaju, možete zamisliti, žrtvama. Tamo, podsećam, pre svega, zbog građana Srbije, gde je došlo do radikalnog raskida sa fašističkim periodom sopstvene istorije, šanse za obnovu fašističkih pojavnih oblika su manje, ali tamo gde takvog raskida i osude nema, ili to nije jasno urađeno, rađaju se razni pokušaji, ako ne opravdavanja fašizma i njegovih pojavnih oblika, ono bar njegove relativizacije. Kod nas u Srbiji je, izgleda, dovoljno da je neko stradao od komunista, automatski mu se priznaje status žrtve, iako je bio osvedočeni, ili dokazani učesnik. Saradnici fašista proglašavaju se antifašistima. Takav ambijent je umnogome doprineo onome što je danas tema dnevnog reda Narodne skupštine, a to su pojave fašističkih, neofašističkih, neonacističkih grafita, simbola, natpisa, ideja grupa, nekih delovanja i sajtova. Greše, čini mi se, uzeću sebi za pravo, pojedini poslanici, koji su u prepodnevnoj, popodnevoj raspravi govorili da, ukoliko govorimo o temi s aspekta da takvih pojava nema u Srbiji, da toga nema. Nažalost, bežanjem i sakrivanjem pod tepih nečega što se dešava u manjem obliku, nećemo rešiti problem, niti ćemo ubediti građane, ni svet, da tako nešto ne postoji u Srbiji. Nije sramota reći da te pojave i pojavni oblici postoje u Srbiji, kao što postoje i u drugim savremenim demokratskim zemljama. Upravo zbog toga, je, čini mi se, jedan ovakav zakon potreban. Naprosto, pitanje je kako možemo sprečiti dalje jačanje ovakvih retrogradnih ideja? Predlog zakona o kome danas raspravljamo, sam po sebi, nije dovoljan. Mislim da to svi znamo i da ćemo se svi s tim složiti. Moramo preciznije regulisati i oštrije nego do sada sankcionisati profašističke i pronacističke delatnosti u našoj sredini, o čemu je dosta dobro govorio profesor Žarko Korać. Svi znamo koje su to organizacije, koji su to pojavni oblici u našem društvu takvih i tih aktivnosti. To je posebno važno, zato što su ovakve aktivnosti protivne i nečemu u šta se najčešće svi zaklinjemo, a to je Ustav Republike Srbije, zato što ovakve aktivnosti, od strane ovakvih organizacija, izazivaju i podstiču neravnopravnost, mržnju, netrpeljivost na rasnoj, verskoj, nacionalnoj i polnoj pripadnosti, zato što su ovakve aktivnosti usmerene ka drugačijim svojstvima i opredeljenju građana. Nama, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ništa neće vredeti ni donošenje ovakvih ili sličnih zakona ukoliko istovremeno, u svim segmentima našeg društva, ne stvorimo odgovarajuću političku klimu, koja će svako ispoljavanje neonacizma i profašizma doživljavati kao nešto što je našoj sredini neprimereno i nepodobno, ako u svim institucijama našega društva, u svim institucijama države Srbije, svestrano ne razvijamo svest o opasnosti i pošasti fašizma i nacizma i njihovih pojavnih oblika. Zato moramo, više nego do sada, ne samo adekvatno sankcionisati, nego, još više, odgovarajućim društvenim ocenama podvrgnuti sve ove pojavne oblike, bez obzira na to da li je reč o organizovanim manifestacijama, izdavaštvu ili bilo kom drugom obliku tog delovanja. Ako imamo praksu blagonaklonog odnosa prema idejama ugrađenim u programe javnog delovanja neonacističkih, neofašističkih organizacija i grupacija, koje je često, nažalost, složićete se sa mnom, uvijeno u priče o poštovanju ljudskih prava, sloboda i tzv. neprihvatanja cenzure govora, onda je to, po mom skromnom mišljenju samo znak pritajene solidarnosti s onima koji ovo rade. Nije demokratski prećutkivati, tolerisati, ili, čak, opravdavati, podržavati ugrožavanje tuđih sloboda, zloupotrebljavati javnu reč i nasrtaje na ustavne principe, a to se, u ime navodnih prava i sloboda zastupnika najmračnijih ideja i zlodela u istoriji čovečanstva, često čini. Na samom kraju, daću dva primera. Jedan je iz Nemačke, drugi iz Francuske. U Nemačkoj, pet godina zatvora dobija onaj ko huška protiv delova stanovništva ili poziva na nasilje protiv njih, tri godine zatvora za onoga ko vređa dostojanstvo žrtava, odobrava ili negira fašistička zlodela. U Francuskoj je predsednik ''Nacionalnog fronta'' Žan Mari Lepen više puta proglašavan, odnosno, pravosnažno osuđivan zbog rasističkih i nacističkih tvrdnji. U jednoj od beogradskih opština, taj gospodin je proglašen za počasnog građanina. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine Omeroviću. Narodni poslanik Saša Dujović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi narodni poslanici, zakon o zabrani manifestacija neonacističkih ili fašističkih organizacija i udruženja i zabrani upotrebe neonacističkih i fašističkih simbola i obeležja je apsolutno potreban Republici Srbiji. Potreban je u onom obliku kako to, u stvari, definiše član 1. ovoga zakona i sa čime se mi, u principu, slažemo. Sve dalje, posle tog člana 1, predstavlja problem. Krenuću redom. U članu 2. stav 3. jasno dolazimo na prvi problem, a to je da bliže uslove za brisanje iz registra iz stava 2. propisuje ministar unutrašnjih poslova, suprotno svim krivičnim zakonima, suprotno Ustavu. Ovo treba da rade sudovi. Član 3. jasno kaže i poistovećuje nacionalizam sa fašizmom. Mi se s tim ne slažemo. Biti nacionalista, biti srpski nacionalista, za mene je pozitivna stvar, voleti svoju zemlju i biti njoj odan, za nju ginuti, boriti se kad treba, i to ne treba sakrivati. Poistovećivati srpskog nacionalistu i fašistu za mene je uvreda i smatram da predlagač o tome nije vodio računa kada je ovo predlagao. Član 4. je član koji mene, lično, najviše pogađa, a i sve moje kolege koji su branili srpski narod preko Drine, branili KiM i borili se od 1991. do 1999. godine. Imamo prilike ovih dana, ili unazad nekoliko godina, da vidimo da mnogi naši sunarodnici koji se vrate u Hrvatsku budu na određenim poternicama hrvatskih sudova. Mnogima od njih se, naravno, ne dokaže nikakva krivica i oni su oslobođeni, međutim, protiv njih se vode tzv. optužnički procesi. Samo po sebi, to ih diskredituje po ovom članu zakona, jer im se zabranjuje okupljanje u raznorazna udruženja kojima bi pokušali da zaštite svoja prava. Postavlja se pitanje i određenih optuženih koji nisu dočekali da im se presudi ili da im se povuče optužnica, već su preminuli u Haškom tribunalu kao optuženi. Član 4. ovog predloga zakona ih stavlja na stub srama. Mislim da to treba da se izbaci i mi ćemo na tome insistirati. Član 5. pojačava dejstvo ovoga predloga zakona i uvodi još dve novine, a to je drukčije političko i lično opredeljenje. Otvara jedan veliki problem, a to je da, zbog drugačijeg političkog stava, može da se zabrani određena politička organizacija, stanka, partija ili pokret. Po članu 5. Ustava Srbije, jasno je definisano da to nije moguće. Naravno, postoje krivični zakoni koji regulišu kako se zabranjuju određene političke partije ili šta se radi s ljudima koji imaju lična opredeljenja koja su protivna Ustavu. U članu 6. Predloga ovog zakona dolazimo do novih termina, o kojima su prethodno kolege govorile. U stavu 2. je predviđeno da se u propagandni materijal ubrajaju i muzički spotovi, parole itd. Ako prihvatimo član 3. ovog predloga zakona, pa nacionalizam, tj. srpski nacionalizam posmatramo kao zabranjenu stvar, samim tim, svaku srpsku patriotsku i rodoljubivu pesmu smatraćemo nacionalističkom i biće zabranjena. S tim se ne slažem. Pretpostavljam da će, ono što je najavljeno ovde, narednih dana ovaj zakon biti dorađen i prepravljen i da će Srbija dobiti ono što joj treba, a to je zakon o zabrani fašizma i neonacizma, te svrstati Srbiju tamo gde joj je mesto. Ona će imati zabranu fašizma, kao što je uvek imala zabranu fašizma, jer u Srbiji fašisti ne postoje i nikada nisu ni postojali. Iskreno se nadam da će predlagač zakona preduzeti određene mere i da ćemo imati priliku da za ovaj zakon, u izmenjenom obliku, glasamo. Ukoliko do toga ne dođe, kao što su rekli moji prethodnici iz Poslaničkog kluba, verovatno ga nećemo podržati.
Zahvaljujem. Gospodin Miloš Aligrudić, imate još 10 minuta. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. U prvom delu izlaganja sam istakao neke momente vezane za pravnu strukturu ovog propisa. Zarad javnosti, dodao bih još neke činjenice vezane za samu pravnu strukturu ovog propisa. Ponavljam još jednom, ono što ga čini nemogućim, to je upravo način na koji je napisan, izuzetno loš pravnički način, brkanje pojmova u samom zakonu, uvođenje nekih kategorija, nekih novina koje ne samo da ne mogu biti u odnosu specijaliteta prema drugim opštim odredbama koje regulišu neku materiju, nego se direktno kose s njima, bez ikakvog rešenja kako se taj specijalni odnos primenjuje. Da bih bio jasan, narodski ću probati da objasnim. Zakon o društvenim organizacijama i udruženjima, koji je sada važeći zakon u Republici Srbiji, vladajuća koalicija je povukla i nije predložila donošenje novog zakona, pre neki mesec, pa tako nemamo novi zakon u toj oblasti. Osim što ima anahrone pojmove i što pripada jednom ranijem periodu života, u kome smo svi ranije živeli, osnovni pravni postulati u tom zakonu su, u suštini, nepromenljivi i od njih bi se sastojali novi zakoni o udruženjima građana. Taj zakon govori o tome na koji način će se jedno registrovano udruženje građana izbrisati iz registra, odnosno koje se neće upisati, odnosno čiji će se rad zabraniti. Tamo je taksativno navedeno koji su to razlozi. Taj jedan anahroni razlog se ticao socijalističkogsamoupravnog društva itd., to se ne da primeniti, jer nije u skladu s Ustavom Republike Srbije. Postoje drugi elementi, kao što je narušavanje ustavnog poretka, sloboda i prava čoveka i građanina, kao što je izazivanje rasne, verske i druge mržnje i netrpeljivosti, kao što je vređanje javnog morala i tome slično. Taj zakon govori o proceduri kako se iz registra briše jedna takva, već registrovana organizacija. Kao jedan od razloga za brisanje se navodi udruživanje te organizacije s nekim drugim koje imaju takva obeležja, ili s nekakvim drugim međunarodnim organizacijama tog tipa. Pored toga, postoji Zakon o političkim strankama, koji utvrđuje proceduru iz Registra političkih stranaka, a koju vrši Ustavni sud; razrađena je detaljna procedura kako se to čini. Ovaj predlog zakona, sem brisanja pojedinih organizacija koje su prethodno bile upisane u registar, od sankcija, sadrži samo prekršajne odredbe, pri čemu se vidi nivo zaštite, ili stepen zaštite koji se ovim zakonom preduzima, a koji je daleko ispod nivoa Krivičnog zakonika. Ovde se kaže, ponavljam još jednom, ukoliko registrovano udruženje ili organizacija u toku svog delovanja pokaže sklonost ka neonacističkoj ili fašističkoj organizaciji ili udruženju, brišu se iz registra po sili zakona. Šta se dešava s onima koji ne pokazuju sklonost prema udruženju? Šta je s onima koji se tako ponašaju? Ni reči o tome. Oni koji pokazuju sklonost ka udruženju, biće brisani po sili zakona. Šta znači brisanje po sili zakona? To znači sledeće, da se za brisanje jedne organizacije, udruženja, po sili zakona, ovde ne stoji – političke stranke, mada pretpostavljam, iz duha ovog propisa proističe da se misli i na tu vrstu političkog udruženja, zakonodavac, tj. predlagač zakona mora da predvidi taksativno uslove koji se moraju ispuniti, koje onda organ koji odlučuje o brisanju samo konstatuje, shvatajući da su se uslovi stekli, i dolazi do brisanja i ono nije arbitrarno. Ne može doći ni do kakve arbitrarnosti u toj odluci. Ako kažete da je nečija sklonost ka nečemu, a što je ovde nazvano neonacizam, kasnije, u tekstu, neonacionalizam, pa dolazi do opšte zbrke pojmova, ne zna se o čemu se radi, ako je to uslov za brisanje, i to tako što će ministar unutrašnjih poslova doneti pravilnik, propisati, a ne vidi se na koji način će se to brisanje uopšte vršiti, po kom propisu, šta je referenca za postupanje? Ko je nadležni organ koji vrši brisanje? Kako to Registar radi? Po čijoj inicijativi? Hoćemo li reći da će ministar unutrašnjih poslova da to propisuje, podzakonskim aktom? Evo, to vam je još jedan dokaz koliko je ovo što ste napisali krajnje smešno, a, dame i gospodo narodni poslanici, moje kolege, niko od nas, rekao sam na početku, neće reći da ne treba zaštititi društvo od zametka, a kamoli čega drugog od fašističkih ili nacističkih ideja. To je nešto najpogubnije što je svet video u 20. veku. Nemački nacizam, nemački oblik fašizma, tj. nacionalsocijalizam, za razliku od italijanskog fašizma, ili kasnije španskog, imao je jedno stravično obeležje i prema tom stravičnom rasističkom obeležju, koji ima za cilj da potre postojanje jednog čitavog naroda, zapravo, pravimo i meru odnosa prema toj pojavi. Verovatno bi komunizam, kao totalitarna ideologija, bio u istoj ravni s nacizmom i da je taj režim imao jednu ovakvu komponentu i da je postojao samo italijanski ili španski fašizam, a ne nemački fašizam, verovatno bi komunizam bio u istoj ravni s njima. Jednostavno, ovde nije pitanje da li treba da sprečavamo takvu pojavu. To je sigurno tačno. Ako svesno, namerno, kao što sam rekao, zarad političkog egzibicionizma, predlažemo ovakav zakon, koji pravnički nema nikakvog smisla, čije se odredbe ne mogu u praksi primeniti, jer vidite već na onom primeru koji sam vam dao, neće se znati bez odluke Administrativnog odbora ili autentičnog tumačenja Zakonodavnog odbora i Skupštine Srbije ko će da primeni i na koji način ovu odredbu. Kako mislite da na ovaj način vodimo uspešnu borbu protiv takvih pojava? Iz ovog proističe logičan zaključak. Zato smo optužili predlagača da je ovo čist političi egzibicionizam, jer da se htelo nešto ozbiljno, uradilo bi se na drugi način. Ono što smo zamerili predsednici Parlamenta, što sam danas već rekao, ponoviću zbog javnosti, jeste da je neshvatljivo da nam se,na naše poslaničko pitanje od pre skoro dve nedelje, da onakvo objašnjenje o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu, koji treba da pomogne nesrećnoj Vladi, koja je nesposobna da radi bilo šta u ovoj državi, da makar zaduženje prema MMF-u, od onih tri milijarde planiranih, bude u skladu sa zakonom. Napravili smo Predlog izmene i dopune Zakona veoma korektno, na koji ne može postojati nijedna primedba, Predlog zakona o utvrđivanju nadležnosti Vojvodine. Tada je obrazloženje bilo, koje mogu formalno da uvažim, da nije stiglo mišljenje Vlade Republike Srbije, da su zakoni veoma važni po svojoj sadržini i da nije korektno predložiti ih za stavljanje na dnevni red dok to mišljenje ne stigne. Mi danas na dnevnom redu imamo predlog grupe poslanika, u tom smislu jednakog ranga kao što su i ovi predlozi o kojima govorim, koji je pravnički potpuno besmislen na koji nije stiglo nikada nikakvo mišljenje Vlade. Danas se o njemu raspravlja i ozbiljno troši vreme građana Srbije na nešto što nije dovoljno utemeljeno. Narodni poslanici, pokušavajući da ne upadnu u zamku grupe poslanika koja jeovaj predlog podnela – da će svako protivljenje ovom zakonu, zapravo, biti zalaganje za fašizam ili neonacizam, onda bojažljivo kažu kako je ideja fenomenalna, sa čime se slažem, kako je motivacija sjajna, kako je esencija koncentrisana u članu 1. Eto, ako se taj zakon bude izmenio, onda će biti prihvatljiv i može da se glasa za njega. Dame i gospodo narodni poslanici, da bismo ovaj zakon izmenili, sem tog nesrećnog člana 1, morali bismo da sednemo i da ga napišemo iz početka i ne bi mogao da sadrži svega 10 članova. Tu bi morale da budu odredbe koje razrađuju do kraja institute koji su ovde navedeni. Taj zakon bi morao da ima tridesetak i nešto članova i morao bi da se piše drugačijim jezikom iz početka. Ako to skupštinski odbor, kroz amandmane, može da postigne, svaka čast, ali tehnički je to nemoguće. Zato mislim da treba pošteno i otvoreno reći našim kolegama koji su ovaj zakon podneli – u redu, ako je namera bila časna, ako sam pogrešio u svojoj političkoj proceni prema vama, s obzirom na sve dosadašnje političke čarke koje su bile s vaše strane lansirane, pa sam možda reagovao preterano, ali i dalje ostaje to da je ovo što ste podneli neprihvatljivo za pravni sistem Srbije, čak i da ste imali najpošteniju i najbolju nameru. Ne vidim nijedno drugo rešenje, nijedan drugi izlaz iz ovoga, ako želimo da budemo određeni prema ovoj materiji, osim da Vlada Republike Srbije ili veća grupa predstavnika političkih stanaka u Parlamentu napišu jednu korektnu normu pretočenu u predlog zakona, pa da o tome Skupština raspravlja. Verujte mi, s obzirom na sve ono što sam ranije pomenuo, sve mi se čini da Skupština ima mnogo preča posla. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam – da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Gospodin Željko Tomić, ima još dva minuta. Izvolite.
Ni minut neću iskoristiti, samo kratko. Ponavljam ono što sam govorio u raspravi, obraćam se, ukoliko ovaj zakon u ovom obliku bude usvojen, lično ministru unutrašnjih poslova, s ponosnom tvrdnjom da jesam nacionalista i da ću to biti do kraja života. Želim da se zna da, ako ovaj zakon bude usvojen, očekujem da ceo svoj život ili plaćam kazne ili boravim u zatvoru. Radim, nastupam, i nastupaću, kao mnogi naši slavni preci i savremenici. To očekujem i pozivam i prozivam ministra unutrašnjih poslova da reaguje, pošto je i on direktno spominjan u zakonu. Još za kraj, da samo konstatujem – vladajuća koalicija je u jednoj stvari uspela, a to je da za jedan dan one ljude koji prate ovaj skupštinski prenos natera, podsvesno, da zaborave da su male plate, da su prazni frižideri, jer smo pričali o nečemu što, čak, ne predstavlja nikakav zakon, uslov za nekakve evropske integracije i ne znam već kakve vaše namere. Zaboravili su na trenutak na svoje suve egzistencijalne probleme, zaboravili su na nove ucene koje sutra donosi Džozef Bajden, i to je to. Ako vam je na čast, neka vam je na čast. Srbija mora da misli malo više na sebe. Nadam se da se ovakve neozbiljne stvari više u budućnosti neće ovde događati. Hvala vam.
Zahvaljujem. Pošto se više niko ne javlja za reč, zaključujem načelni pretres. Nastavljamo rad sutra u 10 časova. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Šestu sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanikakonstatujem da sednici prisustvuju 123 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Vesna Marjanović i Donka Banović. Prelazimo na 61. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O RADIODIFUZIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela grupa od 121 narodnog poslanika. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: narodni poslanik Zoran Šami Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica, narodni poslanik Aleksandra Janković Poslaničku grupu NS, narodni poslanik Milan Avramović Poslaničku grupu SRS, narodni poslanik Đorđe Milićević Poslaničku grupu SPS-JS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, gospođa Kolundžija, želi reč?