Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečena da prisustvuje narodni poslanik Ksenija Milivojević. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU DISKRIMINACIJE OSOBA SA INVALIDITETOM (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Milka Silajev, Ljiljana Nestorović, Goran Cvetanović, Tomislav Penezić, Zoran Antić, Nemanja Šarović, Branislav Rankić, Paja Momčilov, Miroslav Nedeljković, Ivan Radić, Rodoljub Gačević, Radiša Ilić, Vjerica Radeta, Snežana Stojanović-Plavšić i Nadica Momirov, kao i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić i Nadica Momirov pisanim putem povukle su sve amandmane koje su zajedno podnele 21. marta 2006. godine na Predlog zakona, osim amandmana, sa ispravkom, kojim su predložile da se posle člana 45. doda podnaslov i novi član 45a i amandmana, sa ispravkom, kojim su predložile da se posle člana 45a doda podnaslov i novi član 45b. Takođe, pisanim putem amandman je povukla narodni poslanik Milka Silajev na član 35. Predloga zakona. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Dušan Mrvoš. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, izvinjavam se što ću da oduzmem i vama i poslanicima samo 22 sekunde, nisam se javio po Poslovniku, inače sam iz Pančeva, sada vam je jasno zašto sam se javio, ko je pročitao u sredstvima javnog informisanja ili na televiziji o ponovnom, ko zna kom, aero zagađenju u Pančevu. Neću da vas zamaram podacima, u krajnjem slučaju to nije moja struka, samo ću ukazati na neke grafikone koje je monitoring sistem Pančeva izmerio i ono što se ponavlja, neću da kažem iz dana u dan, ali od vikenda do vikenda. Redukovani sumpor, koji se oseća negde na pet jedinica po kubnom metru, u Pančevu je bio preko 40 u subotu i nedelju. Benzol, koji je u Evropi na gornjoj granici pet mikrograma po kubnom metru, u Srbiji priznajemo do 10, u Pančevu je bio 80 itd. Ovo o čemu pričam nije saradnja sa Hagom, znači, nije pružanje ruke pomirenja opoziciji, nije status Kosova, nije proces pridruživanja Evropskoj uniji, ali je to nešto čega se tiče 150.000 građana opštine Pančevo. Gospodine predsedavajući, apelujem na vas, na gospodina ministra, da konačno pokrenemo proces u kome će bilo kada, bilo ko je odgovoranza takvo stanje u Pančevu, za aerozagađenje u Pančevu, ili ko je odgovoran za bilo šta u ovoj zemlji Srbiji, da konačno odgovara. Još jednom se izvinjavam ministre, dame i gospodo narodni poslanici, predsedavajući, to nije bila moja obaveza ni moja dužnost, to je jednostavno nešto što je jače od mene. Hvala vam.
Hvala. Prelazimo na dnevni red. Narodni poslanik Ljiljana Nestorović podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 4. doda novi naslov i član 4a. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Izvolite.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Uvažene kolege narodni poslanici, ovim amandmanom sam predložila da se posle člana 4. u Predlogu zakona, u opštim odredbama, dodaju novi naslov i član koji glase: naslov - "Dužnosti čoveka i građanina"; a član 4a - "Dužnost je svakoga da prema svojim sposobnostima i mogućnostima osobi sa invaliditetom pruži potrebnu pomoć, sa posebnom pažnjom i uvažavanjem". Vlada je odbila ovaj amandman sa obrazloženjem da se tako nešto već nalazi u Ustavu. Moram da konstatujem da do kraja to obrazloženje ne stoji. Činjenica je da se jedna opšta odredba nalazi u Ustavu, koja upravo govori o tim dužnostima građana, ali ne do kraja. Naime, u članu 54. Ustava samo stoji da je dužnost svakakoga da drugome pruži pomoć u nevolji. Takva odredba Ustava upravo vapi za potrebom da bude konkretizovana u svim zakonima u kojima je to moguće. Mi sada na dnevnom redu upravo imamo jedan takav zakon u kome se moraju utvrditi i neke obaveze građana i građanina. Podsećam, u članu 1. Ustava kaže se da je Srbija demokratska država svih građana koji u njoj žive, zasnovana na slobodama i pravima i svakako na dužnostima čoveka i građanina. Moja ideja za podnošenje jednog ovakvog amandmana bila je da se u ovom zakonu, pored obaveze javne vlasti da stvori sve pretpostavke za ravnopravnost invalida, neposredno uključe i svi građani i da se u uvodnom delu, makar i kao moralna obaveza, istakne dužnost svakog čoveka da pomogne invalidnom licu. Zašto je to važno? Svaki dobar zakon, kojim se uređuje jedna oblast, mora da ima tu važnu i neophodnu ulogu da utiče i da razvija pre svega svest ljudi. Srbija, svi smo toga svesni, nije do kraja građanska zemlja. Svi smo svedoci svakodnevnog lošeg ponašanja građana i u javnom prevozu i na ulici, a da ne spominjem ogroman stepen nasilja, koji se sprovodi, pre svega nad slabijim licima, nad ženama, nad decom, pa ako hoćete i nad invalidima. Zato je važno da se ova ustavna odredba, koja stoji u članu 54. Ustava, jasno konkretizuje, gde god je to moguće. Moram da naglasim, šteta je što predlagač ovog zakona nije razumeo moju intenciju. Na kraju samo da kažem da ovo nije zakon koji će do kraja da inkorporira i omogući normalan život jednoj ogromnoj populaciji ljudi u našoj državi. Znamo svi da ima oko 10% invalida. Nažalost, mi smo već pre pet godina obećali da ćemo doneti drugi, mnogo bitniji zakon, koji se tiče upravo tih ljudi, a to je zakon o zapošljavanju invalida. Njega još uvek nema na dnevnom redu ove skupštine i mislim da je krajnje vreme da se on ovde nađe. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podneo Miroslav Nedeljković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Poštovani narodni poslanici, poštovani ministre, mi iz SRS smo o ovom zakonu u načelnoj raspravi dovoljno rekli, dakle, da nismo zadovoljni ovakvim Predlogom zakona, ne time što je Vlada htela da reguliše zakonom ovu materiju, nego načinom na koji je to učinila, odnosno predložila zakon koji praktično neće imati neku praktičnu upotrebnu vrednost. Što se tiče amandmana, mi smo bili u dilemi da li da uopšte pišemo amandmane, zato što po logici stvari, ako niste zadovoljni koncepcijom zakona, onda amandmanima malo šta možete da postignete. Dakle, koliko ima svrhe truditi se da nekim kozmetičkim izmenama popravimo nešto što je iz temelja loše, a amandmanima se ne može nešto iz temelja menjati, pa ako bismo to pokušali da činimo amandmanima, mi bismo praktično kroz amandmane iznova pisali predlog zakona. Pošto je to uzaludan posao, mi smo se ipak opredelili da napišemo neke amandmane, više da ovako jezičko-tehnički takav tekst kakav jeste pokušao da popravimo, da neke stvari preciziramo, a što se tiče ovog amandmana, dakle, na član 6, sada ću vam reći o čemu se tu radi. Tražio sam da se u članu 6. stav 4. doda tačka 3) koja bi glasila: „Ako se osobama sa invaliditetom nameće krivica za nastali invaliditet“. O čemu se tu radi? Mislim da mi svi imamo neka praktična iskustva, ako ne iz prve, ono iz druge ruke, da su osobe sa invaliditetom, pogotovu one čiji je invaliditet nastao u ratu u poslednjoj deceniji prošlog veka, izložene vrlo gruboj diskriminaciji. Kada te osobe zatraže neku pomoć od bilo koje ustanove, institucije, nivoa vlasti, događalo se posle tih političkih promena, naročito u lokalnim samoupravama, da neka usijana glava na nekom odgovornom mestu vrlo grubo postupa prema invalidu, da mu otprilike kaže, sada ću da parafraziram, idi, neka ti pomogne onaj za koga si ratovao ili idi neka ti pomogne onaj ko te je poslao u rat. Znate, mnoge od tih stvari što stoje u odredbama ovog zakona, gde je nabrojano šta se može smatrati diskriminacijom, možda se ne dešavaju u stvarnosti, ali dobro, ne smeta, neka budu taksativno pobrojane u zakonu. Ovo što sam sada naveo to je nešto što postoji realno kao pojava, to je bilo naročito izraženo od 2000. godine pa naovamo i još uvek ima tih ostrašćenih nosilaca nekih javnih funkcija, rukovodećih mesta u zdravstvenim i drugim ustanovama, koje tako grubo postupaju prema invalidima. Potpuno mi je nejasno zašto predlagač nije prihvatio ovakav amandman. Za to ne postoji nijedan razlog. Možda je pregrubo reći, ali jedino se može opravdati političkom ostrašćenošću predlagača. Da li predlagač misli da ta vrsta diskriminacije i nije diskriminacija, da se slobodno može i dalje invalidu nametati krivica za nastali invaliditet. Jako bih voleo da čujem pravo obrazloženje zašto se ovaj amandman ne prihvata, a ovde imamo i zvanično obrazloženje predlagača zašto se ne prihvata – kaže se, amandman se ne prihvata iz razloga što je predloženi oblik diskriminacije, kao zabranjeni oblik diskriminacije, već sadržan u članu 6. stav (4) tačka 1. i 2. Predloga zakona. Međutim, kada se pročitaju ove tačke koje predlagač navodi, vidimo da to nije to i tu se apsolutno ne govori o ovome. Nema racionalnog objašnjenja za neprihvatanje ovog amandmana. Znao sam da mnoge amandmane neće predlagač prihvatiti, ali za ovaj i još nekoliko zaista nisam našao nijedan racionalan razlog za odbijanje. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo je stvarno interesantno, mislim da uopšte nije postojao nijedan razlog zbog koga Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Možda gospodin Nedeljković nije dao baš dobar primer, dakle, kada se licu koje je evidentno invalid, kao opravdanje zašto ne ostvaruje neko pravo ili organ javne vlasti nije u mogućnosti da mu omogući korišćenje nekog prava, koristi ta rečenica – javi se onom ko te je poslao, ili šta da ti radim, sam si kriv, nisi koristio zaštitna sredstva, pa ti se desila nesreća na poslu, koja je prouzrokovala invaliditet. U okviru ovoga što je gospodin Nedeljković predložio ovim amandmanom, mogu da se smeste i svi drugi slučajevi hendikepa gde takođe na šalterima kroz zube se čuje onaj odgovor – javi se ocu ili majci kada su te takvog rodili. Mislim da je Vlada mogla slobodno da prihvati ovaj amandman, bez obzira što mi imamo koncepcijsko neslaganje kada je u pitanju ovaj zakon. Mi smatramo da to što su standardi sprečavanja diskriminacije treba da odiše u svim našim propisima ili je dovoljno da se legitimišemo javnosti jednim opštim propisom u kome stoje deklaracije, već ono što je standard, dakle, što je Generalna skupština usvojila, treba da prožima sve naše propise. Da se vratim na ovaj vaš teren, vidite, Vlada je u članu 6. u stavu (5) okrenula stvari. Ovo što je u stavu (5) napisano, to je u suštini podsticanje, to je radnja podsticanja. Da vam kažem, diskriminacijom se smatra i pozivanje, i navođenje na diskriminaciju, i pomaganje u diskriminatorskom postupku, ali to nije diskriminacija. Moram to da vam pojasnim. Onaj ko podstiče, on je krivično odgovoran kao onaj ko je izvršio delo ili približno, ali on nije uradio isto delo kao on. Znači, ako je neko podsticao nekoga da izvrši krađu, on je u krivičnopravnom smislu odgovoran i dobiće kaznu približnoj onoj kazni koja je predviđena za krivično delo krađe, ali on nije izvršio krađu. Vi ste ovde naveli da je diskriminacija i kada navodim nekoga da diskriminiše neko lice. Za akt diskriminacije je bitan kontakt između dve osobe, jedne koja je invalid, koja je hendikepirana i nekoga ko odlučuje o njegovim pravima. Vi ste aktom diskriminacije protumačili i ono što je šef rekao nekome na šalteru. Znači, više rezona postoji da se prihvati ovo što je dr Nedeljković predložio ovim amandmanom, nego ovo što stoji u 5. stavu. Ovo što stoji u (5) stavu je praktično podsticanje, navođenje i šire posmatrano neko pomaganje. Vidite, vi istrajavate na tome što je u (5) stavu, a ne prihvatate ovo što se odnosi na dopunu stava (4) novom tačkom 3. U potpunosti se slažem da je nemoguće predvideti sve slučajeve diskriminacije i nemoguće je opisati pojedinačne primere i radnje diskriminacije. Pa ni Krivični zakon ne ide u te detalje, nego daje elemente nekog krivičnog dela na jedan prilično opširan način, pa se uklapa prema tome jer život nosi neke nove situacije, javljaju se neke nove radnje itd. Mislim da je Vlada mogla da prihvati ovaj amandman, tim pre što se ne remeti vaša koncepcija zakona, već ovo što je dr Nedeljković predložio malo precizira na jedan bolji način, da je diskriminacija i kada u ostvarivanju prava neko invalidno lice dobije odgovor - šta da ti radim, javi se nekom drugom, ko ti je kriv, ili si ti sam kriv, ili je neko drugi kriv ili je takva sudbina. I to je jedan oblik diskriminacije, i to težak oblik diskriminacije. On nije obuhvaćen tačkama 1. i 2. Neću da idem konkretno povodom tačke 1. i 2. To je poprilično neprecizno. Vi ste prihvatili jedan amandman gde se brisala ova reč neprekidno, ali opet se taj tekst nije bitno popravio, to moram da vam kažem. Mislim da nikakav problem nije da se usvoji ovaj amandman. Zakon će možda biti razumljiviji, ako ništa drugo.
Hvala vam, gospodine Krasiću. Još neko povodom istog amandmana? Ne, hvala. Reč ima ministar Lalović.
Poštovani narodni poslanici, samo bih hteo da dam kratak komentar ili osvrt na ovaj amandman zato što je on šire otvorio neka pitanja. Predloženi amandman, koji nismo prihvatili, nismo prihvatili iz sledećeg razloga. Malopre je i sam narodni poslanik pomenuo drugu situaciju gde je moguće da se to dogodi. Kada je neko na primer povređen na radu, pa mu ovaj neko kaže - e, što nisi koristio sredstva zaštite itd. Dakle, hoću da kažem da ne može i ne treba zakon da reguliše samo jednu situaciju, nego on na jednom širem nivou pokušava da reguliše sve slične situacije i zato mi nismo ovaj amandman prihvatili, i to na osnovu određenih konsultacija takođe sa organizacijama i invalidskim i boračkim, jer tačka 2. stava (4) ovog člana kaže - ako se prema diskriminisanom očigledno ponižavajuće postupa, isključivo ili uglavnom zbog njegove invalidnosti. Znači, naše je mišljenje i uverenje da smo ovim rešenjem praktično obuhvatili i ono što želi predlagač ovog amandmana, ali i mnoge druge situacije koje uopšte ovaj amandman ne predviđa, dakle, sve situacije koje smo mogli ili možemo da predvidimo, a kada se radi o tome da se na neki način invalidnom licu stavlja na teret samo to što je invalid, u bilo kojim varijantama. Dalje, radi se o tome da smo smatrali da je stavom (4) tačka 2. ovog člana to obuhvaćeno. Ovo pre svega naglašavam zbog toga što naravno da predlagač ne smatra da je odgovarajuće ponašanje kada se ratnom vojnom invalidu prigovara na ovaj ili onaj način, što je ovde rečeno: da ide tamo ko ga je poslao i slično tome. To jednostavno nije stav predlagača, nego se radi o jednoj vrlo konkretnoj stvari da smo, pripremajući ovakav jedan zakon, želeli da obuhvatimo sve zamislive situacije. I to se ne odnosi samo na situaciju ratnih vojnih invalida, nego i drugih mogućih situacija gde se invalidu prebacuje sama invalidnost iz bilo kog razloga, na bilo koji način. Još jedna samo napomena. Dakle, stavom (5) ovog člana 6. mi smo zaista učinili još dve stvari. Pored samog čina diskriminacije, želimo da zabranimo ili sankcionišemo još dva ponašanja: navođenje na diskriminaciju, kada se podstiče i kada se pomaže. Znači, situacije podsticanja i pomaganja takođe smo želeli da regulišemo. Mislim da je to normalno, da je to dobro rešenje, jednostavno zato što vrlo često će biti sam taj čin diskriminacije rezultat određenog stava ili naredbe nadređenog tom nekom zaposlenom u mnogim situacijama. Dakle, ukoliko ne bismo obuhvatili i samo podsticanje ili pomaganje, onda praktično ne bismo obuhvatili u stvari vrlo često glavne krivce za određeno ponašanje kada govorimo o diskriminisanju. Prosto, ovo uslovno rečeno proširenje je bilo nužno da bismo obuhvatili sve vinovnike, pa pre svega vrlo često ključne vinovnike, šefove, direktore, upravu itd, a ne samo nekog neposrednog službenika ili radnika koji vrši čin diskriminacije na osnovu nečijeg naloga, naredbe ili stava. Mislim da je to važno i da je sa ovim objašnjenjima jasno otprilike koje smo mi stavove kao predlagač ovog zakona imali. Hteo bih još da dam dve informacije poslanicima i javnosti. Kada je u pitanju ovaj zakon, Odbor za rad skupštinski je predložio dva, odnosno tri amandmana koje smo mi kao Vlada prihvatili, čime su ti amandmani postali sastavni deo zakona. Na dva bih skrenuo pažnju, jer mislim da su važna i delom su bili predmet razgovora u ovoj skupštini kada je bila načelna rasprava o ovom zakonu. Prvi amandman koji je Odbor za rad predložio, a Vlada prihvatila, jeste amandman kojim se u zakon unose kaznene odredbe. Dakle, zakon nije imao kaznene odredbe u svom predlogu, prihvatili smo amandman koji u više članova predviđa kaznene odredbe u slučaju ponašanja suprotnog pojedinim odredbama ovog zakona. I, drugi značajan amandman koji je Odbor za rad usvojio, a Vlada prihvatila, jeste takođe amandman kojim je, kad se radi o dve mere koje se preduzimaju, pomeren rok za primenu na prvi 1. januar 2007. Dakle, jednostavno radi se o nekim merama koje po prirodi stvari ne mogu da se sprovedu osam dana po stupanju na snagu zakona, nego treba određeni period. To su mere za stvaranje službe podrške, dakle radi se o tome šta treba da se uradi u lokalnoj samoupravi, lokalnoj zajednici. Treba period, zato je 1. januar 2007. I druge mere za stvaranje pristupačnog okruženja, dakle, prosto dajemo prostor i vreme da i lokalne samouprave, lokalna vlast u svojim planovima predvidi i sredstva i način na koji će pristupiti stvaranju pristupačnog okruženja. Primena te dve mere počinje od 1. januara 2007. godine, prosto je to logično i potrebno, a uz to predviđene su kaznene odredbe na onim članovima gde smo smatrali da za to postoji opravdanje. Evo toliko i zahvaljujem se.
Izvinite, molim vas, pa ovo je bilo pojašnjenje stava. Ni na jedan način se niti uvredljivo tumačilo niti prozivalo. Ovo je pojašnjenje stava Vlade, zašto ima taj stav, kao što ste vi pojasnili zašto ste postavili amandman. Nije korektno, ali ako misliste da ste pogrešno protumačeni, daću vam reč, ali ne mislim da je bilo tumačenje, nisam ga tako shvatio. Izvolite, daću vam reč, gospodine Krasiću.
Gospodine Markoviću, pa ništa nije problematično. Ministar je izašao posle mog objašnjenja da da stav Vlade zašto se ne prihvata ovaj amandman i u svom izlaganju izneo neke stvari koje ne stoje. Evo, molim vas ministre, da li će nekome biti jasno ovo što ste napisali. Ne vi konkretno, nego Vlada što je predložila. Vidite, član 6. stav (4) – Diskriminacija postoji i u slučaju, pa tačka 2, ako se prema diskriminisanom očigledno ponižavajuće postupa. Odakle vi znate da je to diskriminisano lice? Znači, vi ste već unapred rekli da je neko diskriminisan, pa kao kvalifikativ ide ponižavajuće postupanje. Znači, on je u startu već kvalifikovan kao lice koje je diskriminisano, pa malo što je diskriminisano, još ide ponižavajuće postupanje. U tom smislu sam tražio da se ovo ispravi, jer ovo logički ne može da stoji. Ovo je logički neprihvatljivo, ne gramatički. Zašto insistiramo na amandmanu dr Nedeljkovića? Zato što propisuje vrlo očigledno i jednostavno jednu od češćih situacija u kojima može neko da se nađe. Jednostavno, vi nas niste shvatili. Mi nemamo ništa protiv da treba da se pozove na odgovornost onaj ko naređuje, podstiče, pomaže da neko izvrši diskriminaciju prema nekome, ali ne može da bude ova formulacija. Mogli ste da napišete: "Za diskriminaciju je odgovoran i onaj koji poziva, naređuje" itd. Ovo ni gramatički, ni pravno-tehnički ne može. Vi ste akt podsticanja, pomoći okvalifikovali kao delo diskriminacije. To je u krivičnopravnom smislu saučesništvo u užem smislu - pomaganje, navođenje itd. Naravno da treba da odgovara šef, ali on ne čini diskriminaciju, već je naredio diskriminaciju nekome. Da biste izrazili njegovu odgovornost za saučesništvo, onda treba druga formulacija, jer ovako je diskriminaciju učinio, navodno i šef, a on nije ni video šalter, niti one ljude koji dolaze na šalter. Zašto ovo pričamo i zašto smo podneli ovih pet-šest amandmana? Da se ne bi desilo ono što nam se dešava sa propisima. Ovde se glasa, zakon izađe i onda se zakon ne primenjuje, pa Agencija za privredne registre traži od Vrhovnog suda da protumači šta stoji u zakonu, pa oni kažu "ne možemo mi da tumačimo šta je zakonodavac hteo da napiše", a i kod drugih naših propisa, jednostavno, zbog nepreciznosti. Ovde nema potrebe da postoji ta nepreciznost, tim pre što postoji stvarno iskrena i dobra volja da se tekst popravi. Mene prosto iznenađuje da ovako očigledne stvari ne prihvatate, a istrajavate u stavu (5) na nečemu što je besmisleno. Uzmite bilo koga sa pravnog fakulteta i on će da vam kaže da ovo ne može da stoji.
Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Penezić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Tomislav Penezić.
Dame i gospodo, prvo moram da izrazim zadovoljstvo ili neki vid zadovoljstva što je Vlada, odnosno ministar, čini mi se, prihvatio moju sugestiju, jer sam u raspravi u načelu govorio da u ovom zakonu nema kaznenih odredbi. Čak sam rekao da u svim drugim oblastima postoje kaznene odredbe, da se fizičko ili pravno lice kažnjava toliko i toliko ako ne ispuni nešto. Ministar reče da je Vlada podnela amandman da se uvode kaznene odredbe i to mi je veoma drago. Što se tiče amandmana koji sam podneo na član 7. tačka 1, on se nekako poklapa sa diskusijom koja je do sada ovde bila u vezi sa članom 6, drugim delom ovog zakona, a to je opšta zabrana diskriminacije. Odmah da kažem da sam podvukao, "predloženim amandmanom ne dira se u nameru predlagača, već se pravilno formuliše ta namera", upravo ono što su govorili i gospodin Krasić i Nedeljković. Ovde se radi o tome da se lice unapred proglašava diskriminisanim, a to lice, kako kaže u mom amandmanu, treba da se zove lice sa invaliditetom. Pročitaću tačku 1. člana 7: "Ako se diskriminisanom isključivo ili uglavnom zbog njegove invalidnosti neopravdano uskraćuju prava i slobode, odnosno nameću obaveze, koje se u istoj ili sličnoj situaciji ne uskraćuju ili ne nameću drugom licu ili grupi". U amandmanu koji sam podneo stoji samo jedna ispravka termina: "Ako se osobi sa invaliditetom uskraćuju prava i slobode, odnosno nameću obaveze koje se u istoj ili sličnoj situaciji ne uskraćuju ili ne nameću drugom licu ili grupi". Objašnjenje je bilo ovo što sam i rekao, ali ću pročitati: "Ne može se osoba sa invaliditetom unapred nazvati diskriminisanom, pa tek onda nabrajati u čemu se sastoji diskriminacije te osobe", a onda dolazi ova zadnja rečenica kojom sam rekao da se ovim amandmanom ne dira u nameru predlagača, već se tiče samo pravilne formulacije.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo poslanikRadiša Ilić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 16. stav (3) koji glasi: "U članu 16. stav (3) briše se tačka i dodaju se reči "u roku od godinu dana od stupanja na snagu ovog zakona". Da bi građanima koji prate ovu sednicu Skupštine bilo jasno o čemu se radi, citiraću član 16. stav (3) Predloga zakona, koji glasi: "Vlasnik objekta u javnoj upotrebi dužan je da izvrši adaptaciju objekta u cilju zadovoljavanja uslova za ispunjavanje obaveza iz stava 1. ovog člana". Amandmanom predlažemo da se odredi konkretan rok za izvršenje adaptacije objekta. Ovo je povezano sa članom 16. stav (1), u kome se kaže da su vlasnik objekta u javnoj upotrebi, kao i javno preduzeće, dužni da obezbede pristup objektu u javnoj upotrebi, odnosno javnoj površini, svim osobama sa invaliditetom, bez obzira na vrstu i stepen njihove invalidnosti. Dakle, ovde je problemšto određena adaptacija nije izvršena i potreban je određeni rok da bi se to odradilo. Ono što je ovde ostavljeno, a to je rok od osam dana od stupanja na snagu zakona, u kome nije moguće da se bilo šta uradi na bilo kakvoj adaptaciji objekta, kako bi se on učinio prilagodljivim za invalide. Sada bih pitao gospodina ministra, da se on stavi u ulogu vlasnika objekta u javnoj upotrebi, da li bi uspeo za osam dana da adaptira svoj objekat, kako bi bio pristupačan invalidima? Ovde mogu da dođu u obzir i sutureni, spratovi. Pitam se da li je moguće da za taj vremenski period, osam dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, vlasnik objekta izvrši adaptaciju tog svog objekta? Ako još znamo da su potrebne dozvole za adaptaciju, možda se tom adaptacijom narušava arhitektura određenog dela grada; zatim, koliko je duga procedura za dobijanje dozvola; zatim, imovinsko-pravni odnosi, s obzirom da su mnogi objekti dati u zakup; pa dok se to završi sa pravim vlasnicima, vreme će proteći, a taj rok, koji se traži ovim amandmanom, upravo je potreban da bi vlasnici objekta mogli da adaptiraju svoje objekte. U obrazloženju ste napisali da se amandman ne prihvata s obzirom na to da je rok nerealan. Takođe ste naveli dalje: "Isto tako, napominjemo da je u skupštinskoj proceduri Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnji, koji predviđa kaznu za investitore koji objekte ne učine pristupačnim." Opet napominjem da je u pitanju adaptacija objekta, a ne novoizgrađeni objekti.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Ovaj član je možda najbolji primer iz kojeg se vidi da je pogrešan koncept Vlade Republike Srbije kada je pokušala da uredi oblast zabrane diskriminacije lica sa hendikepom i invalida. Najbolji je primer zato što je u jedan opšti zakon, zakon koji je predlagač osmislio da bude puka deklaracija, koja bi se kasnije razrađivala nekim posebnim zakonima, ubacio nešto što se naziva građevinski standard. Ovo je čista materija koja treba da ide u propise, tehničke normative za izgradnju građevinskih objekata, čija je namena za javne službe, državne organe, institucije, zavode, direkcije, tamo gde se komunicira sa strankama i gde kao stranka može da se pojavi lice koje koristi invalidska kolica ili druga pomagala, i da bi taj lični pristup mogao da se omogući potrebne su neke rampe i neka pomoćna sredstva. Znači, u pitanju je čisto tehnički standard. Taj tehnički standard treba da bude u propisima o građevinarstvu i, naravno, treba građevinska dozvola, upotrebna dozvola, pa kao što se uslovljavaju nekim drugim uslovima koji su neophodni, tako i ovaj uslov da se postavi, da se vidi da li je investitor poštovao tehničke normative, da li u tehničkoj dokumentaciji ima pristupnu rampu. Kada se završi izvođenje radova, tehnička komisija za prijem konstatuje da li je to urađeno po projektu i izdaje se upotrebna dozvola. Vidite, tehnički standard gura se u jedan opšti propis i ovo je baš dobar primer da se vidi da je u pitanju pogrešna koncepcija. Zašto pogrešna koncepcija? Onaj ko odlučuje da li je projektovanje u skladu sa standardima građevinskim treba da drži i ovaj zakon, tako ispada. Mora da vidi da li postoji neka odredba koja se odnosi na tu vrstu građevinskih objekata, a to već postoji u standardima. Kada neko pravi objekat namenjen za funkcionisanje državnih organa samo neki objekti moraju da ispunjavaju ovaj uslov, gde je u pitanju rad sa strankama, gde građanin dolazi da bi se obratio, da mu se omogući lakši pristup. Zašto bi u nekim zatvorenim objektima, gde ne rade takva lica, morao taj standard da postoji? Znači, materija propisa tehničkih standarda na jedan uopšten način ubacuje se u ovaj opšti propis i onaj ko odlučuje o tehničkoj dokumentaciji, o urbanističkim uslovima sada treba da vrti i ovaj zakon, pored svih onih propisa i standarda koje koristi. Ovo je dobar primer, a ovo što je gospodin Radić rekao, stvarno se tiče efikasnosti. Ovde ničim nije oročeno. Čim je nešto propisano kao obaveza, nije dat rok, a tiče se adaptacije nečega što u nekom roku treba da se reši, onda, ukoliko norma nema deo koji se tiče roka nije norma, to je onda deklaracija. Mogu da shvatim za ubuduće da prilikom projektovanja treba da stoji ovakva odredba, pa nije oročena nekim rokom, ali kada je u pitanju adaptacija, onda je sasvim izvesno da to treba u budućnosti da se uradi. Ako štitimo invalide, dajte u što kraćem roku da se to uradi i da se omogući slobodan pristup tim institucijama. Izbegavate taj rok i shvatam zašto izbegavate rok, jer je teško da propišemo nešto za opštinu recimo Crna Trava, gde možda u celoj opštini postoje dva hendikepirana lica i sada obavezivati njih da u tom nekom roku urade, a ukoliko ne urade postavlja se pitanje odgovornosti, ko će da odgovara ispred javne službe, ko će da odgovara ispred Ministarstva. Zar treba da pokrećete postupak protiv Jočića zato što SUP u nekoj varošici nema pristupnu rampu. Sve vam ovo pričamo da bismo pokazali da je ovo stvarno besmislen koncept. Ako je 95. godine naša zemlja ratifikovala te standarde, prihvatila te standarde, Vlada potpisala, onda se ti standardi primenjuju i treba da budu nalog da kada neku konkretnu oblast uređujemo, oblast života, imamo u vidu i te standarde, da se ne ogrešimo o te standarde ili da nešto od tih standarda konkretno ugradimo u neki pojedinačni zakon, a ovo što sada radimo povodom ovog zakona je stvarno besmisleno. To je praktično prepisivanje standarda. Ako treba da donesemo zakon kojim bismo prepisali standarde i nešto malo ubacili, javna vlast itd, onda džabe donosimo zakon i verovatno je to neki uslov za neki kredit, pa da se kaže da ste obuhvatili ili možda za neko sponzorstvo za neke nevladine organizacije, ali ovo je promašeni koncept. Imaćemo zakon, a nećemo imati zaštitu po tom zakonu, kao što smo došli u tu situaciju sa mnogo zakona iz oblasti koje ministar zastupa. Mirno rešavanje sporova, sećate se svega i svačega, ništa ne funkcioniše u praksi. Pregovori, ugovori, kolektivni ugovori, ništa ne funkcioniše. Nađite privatnika koji će da zaključi kolektivni ugovor, ne smeju da obrazuju sindikate, a mi smo doneli zakon, mi prema javnosti kažemo da imamo zakon, zakon obavezuje, ali nema ko da ga sprovede, ne sme niko da ga sprovede i slično je sa ovim. Konkretno, što se tiče ovog člana u pitanju je čist tehnički standard. Taj tehnički standard treba da bude u tehničkim propisima koje treba da primenjuju oni koji su zaduženi za to. Ovako, kao opšta deklaracija, vi ste devalvirali tehnički normativpreopštim formulacijama, zakonima bez sankcija itd; devalvira se propis, devalvira se pozitivna inicijativa. Diskriminacija je generalno zabranjena po političkoj, verskoj, rasnoj, telesnoj, imovnoj osnovi itd, po svim mogućim oblicima razlikovanja između ljudi. Ta diskriminacija je zabranjena. Tu postoji spor u teoriji da li treba ići do detalja ili samo sa opštim formulacijama, ali ako se ide do detalja onda se u svakom konkretnom propisu razrađuje nešto što je specifično za tu oblast i tako se potencira onaj osnovni princip. Ovde imamo standarde i sada da pišemo naše standarde po sistemu - prepisaćemo ih, staviti ovde i imamo obezbeđenu zaštitu. U Briselu se stavlja tamo crtica i kaže se - aha, ovo je doneto. Idemo dalje, šta treba sledeće da se donese? Mi smo sa 250, 270 zakona jurili to gde ćemo da dobijemo plus na kojoj rubrici? Ova rubrika plus, idem na sledeću plus, a šta je kada se okrenemo nazad, da li se primenjuje? Da li je moguće da se primenjuje? Neki propisi nisu mogući, nemoguće je primeniti, koje smo doneli. Pre početka ove sednice zove me žena i kaže - vidite kako je ovo sa advokatima itd, otišao advokat, promenio, dao neku izjavu na koju ga nisam ovlastila. Sada se setite po novom zakonu da reviziju može da piše samo advokat. Katastrofa, haos ima da bude. Ima i drugo nešto. Sve što je razrešeno od sudija ili podneli ostavke, svi otišli u Centar za medijaciju kao eksperti. Nisu mogli da prođu kao sudije, a prošli kao eksperti da obučavaju sudije kako da sude. Nemojte, molim vas, dajte malo ozbiljnosti. Ako treba i da se kasni, neka se kasni, ali ono što se uradi da kažemo - ovo je urađeno, idemo da ga implementiramo kako vi to volite da kažete, da zaživi, da narod oseti da se to što je zakonom propisano primenjuje, a onda idemo na sledeće nešto. Ovo su puke deklaracije koje ničemu ne vode, a nama daju materijale da vas prozivamo. Nama dajete neograničenu količinu materijala da vas prozivamo. Zašto? Olako ulazite u zakonske projekte, samo radi onog plusića tamo u onoj rubrici. Ova Tanja Miščević kaže - e, i ovo smo uradili, i ovo smo uradili. A kada je pitate, gospođo, šta je to urađeno, da li znate nešto, nema pojma, ona tresne kosom i idemo dalje. Tako se ne vodi država. Propis prvo mora dabude ozbiljan i onaj ko čita propis mora da zna da država ozbiljno stoji iza tog propisa. Što konkretniji propisi, to je bolje za pravni poredak. Kada imate ovako opšti propis, ko će to da primeni. Diskriminisano, omalovažavano itd. Lepe parole, stvarno lepe parole. U praksi sam imao toliko slučajeva kada sam radio sa tim licem, pošto sam radio u fondu penzijskom i invalidskom, pa u mom fondu su diskriminasali invalidno lice koje smo zaposlili. Ti koji treba da brinu o invalidnim licima, neću da nosim za njega predmet, neću da kucam za njega, neću ovo, neću ono. Znači, oni ljudi koji treba da se bore protiv diskriminacije, diskriminisali svog kolegu što je invalidno lice, koji je dobar pravnik, dobro je radio itd. O tome se radi. Donesemo propis, evo ovo je tehnički propis, tehnički standard, u ovom propisu je nepotreban.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Ministar Lalović.
Poštovani predsedavajući, poštovani narodni poslanici, uzeo sam reč samo zato da bih dao informacije koje mislim da su važne. Pošto je ovde rečeno za ovom govornicom da Zakon o mirnom rešavanju sporova ne daje rezultate, ne daje efekte, jer spada u nepotrebne zakone, prosto želim da dam informaciju zbog javnosti da je do ovog trenutka blizu hiljadu sporova završeno pred agencijom koja radi taj posao i da se nadam da će u narednom periodu, pošto ćemo vršiti određene kampanje među radnicima i poslodavcima, biti mnogo više hiljada radnih sporova rešenih pred tom agencijom. To je neuporedivo bolje i za radnike i za poslodavce, jer sporovi tamo traju od 15 dana do dva meseca, umesto od 15 meseci do pet godina ili slično tome, kako je u redovnim sporovima pred redovnim sudovima. Dakle, ovo želim da naglasim: ne da taj zakon ima smisla, nego daje sasvim dobre rezultate, a u procesu dalje implementacije očekujemo još daleko bolje rezultate, gde je u najboljem interesu i radnika i poslodavaca u Srbiji. Druga napomena, koju želim takođe da kažem, da naravno da smo mi ovde usvojili zakon kojim smo stvorili sistem u kome politika zarada u Srbiji treba da se vodi putem zaključivanja kolektivnih ugovora. Država je uradila ono što je do nje, ali sada nešto moraju da urade i sindikati, i poslodavci, i radnici. To je deo posla koji ne može država umesto njih da radi i da organizuje sindikate ili slično tome, da i tu ne bi bilo zabune. Treće, što želim da kažem, jeste svakako da nama predstoji ozbiljan posao i on će dugo trajati: to je implementacija propisa koje smo donosili i koje ćemo donositi. Zarad javnosti Srbije takođe da dam još jednu informaciju. Kada govorimo o koracima prema EU i evropskim integracijama, postoje dva jasno odeljena dela posla. Prvi je donošenje potrebnih propisa da bi se standardi postigli; i drugi, kvalitetniji i teži deo posla jeste njihova implementacija i primena u praksi. Sada smo u toj fazi. Toliko i zahvaljujem.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 17. amandman je podneo poslanik Goran Cvetanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.
Dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici SRS nisu rekli da ne treba ovakav zakon zbog toga što nije praktičan, nego zbog toga što ovo što ste vi napisali i stavili u zakon teško da može da ima praktičnu upotrebnu vrednost. Znači, zakon je potreban, ima veliki broj invalidnih lica, tako da nije to sporno, nego je sporan način na koji ste vi to notirali. Kao poslanik SRS podneo sam amandman na član 17.i onda ću praktično da vam definišem da postoji nerazumevanje. U članu 17. je definisana diskriminacija u vezi sa zdravstvenim uslugama i tu stoji u prvom stavu da je posebno težak slučaj diskriminacije zbog invalidnosti jeste svaka diskriminacija osoba sa invaliditetom prilikom pružanja zdravstvenih usluga. Stav (2) - diskriminacija osoba sa invaliditetom prilikom pružanja zdravstvenih usluga smatra se: odbijanje da se pruži zdravstvena usluga osobi sa invaliditetom zbog njene invalidnosti, postavljanje posebnih uslova za pružanje zdravstvenih usluga osobama sa invaliditetom ako ti uslovi nisu opravdani medicinskim razlozima, odbijanje postavljanja dijagnoze i uskraćivanje odgovarajućih informacija o trenutnom zdravstvenom stanju, preduzetim ili nameravanim merama lečenja i rehabilitacije osoba sa invaliditetom zbog njene invalidnosti; tačka 4 - svako uznemiravanje, vređanje ili omalovažavanje osoba sa invaliditetom u toku boravka u zdravstvenoj ustanovi zbog njene invalidnosti. Amandmanom SRS je definisano da se u članu 17. stav (2) tačka 3. briše, odnosno to odbijanje postavljanja dijagnoze i uskraćivanje odgovarajućih informacija o trenutnom zdravstvenom stanju, preduzetim ili nameravanim merama lečenja, kao i rehabilitacije osoba sa invaliditetom zbog njene invalidnosti. Sve iz razloga što je to već nabrojano, sve to spada već u zdravstvene usluge po formulaciji tačke 1. ovog stava, a pokriva se i ono što sadrži tačka 3, te zbog nepotrebnog ponavljanja treba ovu tačku brisati. Vi ste na ovaj način pokazali samo deklarativnost, ponavljate stalno pojmove. Očigledno je tekst zakona prepisan, pa se nelogičnosti i te kako ponavljaju. Naša namera nije bila da koncepciju menjamo, već da zakon bude mnogo precizniji. I ako pratite stav (1), tu je definisano da je diskriminacija svaka diskriminacija osobe sa invaliditetom prilikom pružanja zdravstvenih usluga. Meni je potpuno jasno da ministar nije lekar po profesiji, da mu je teško da se snalazi. Teško mu je i ovako da se snalazi, jer prvo kao poslanik mora da ubaci karticu, a posle kao ministar, koji nije kompetentan za ovaj zakon, mora da brani zakon. Uzmite bilo koji udžbenik i videćete šta se podrazumeva pod zdravstvenim uslugama. Upravo ono što je u tački 3, upravo ono što predstavnici SRS žele da izbrišu je postavljanje dijagnoze. Šta je to nego zdravstvena usluga. Lečenje, rehabilitacija, upravo sve ono što već postoji u stavu (1), pružanje zdravstvenih usluga. Zbog toga smo želeli da bude ovaj član 17. mnogo precizniji, da zakon bude precizniji. Mi vam dajemo sugestiju da se ne ponavljate. To su sve zdravstvene usluge i ništa vam ne menjamo u koncepciji zakona, samo se bespotrebno ne ponavljamo. Nadam se da ćete, uz konsultaciju sa vašim savetnikom, moći da uvažite ovu primedbu i da usvojite amandman SRS. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nedeljković. Izvolite.
Kolega Cvetanović je to lepo sve obrazložio. Hteo sam samo mnogo kraće i jednostavnije to isto da kažem da biste shvatili šta smo ovim amandmanom hteli. Hteli smo jednostavno da izbrišemo jednu tačku koja je ponavljanje, šire obrazlaganje prethodne tačke 1. Dakle, lepo je član 17. rekao da se pod diskriminacijom podrazumeva odbijanje da se pruži zdravstvena usluga osobi sa invaliditetom zbog njene invalidnosti. Nema nikakvih sporova. Posle, u tački 3. istog stava kaže da je diskriminacija odbijanje postavljanja dijagnoze itd. Sve je to zdravstvena usluga. Ne razumem zašto je reći da je diskriminacija odbijanje pružanja zdravstvene usluge, a onda kao novi vid diskriminacije - postavljanje dijagnoze, pisanje recepata, ili neka metoda pregleda da se ne primeni na osobi sa invaliditetom. Znači, potpuno mi je nejasno zašto je odbijen ovaj amandman, jer se apsolutno ovim amandmanom u članu 17. ništa ne menja, ali bi bio kraći za jednu potpuno nepotrebnu formulaciju.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, isto kao i moj kolega Cvetanović, uložio sam amandman na član 17. koji se odnosi na diskriminaciju u vezi zdravstvenih usluga. Za razliku od mog kolege Cvetanovića, koji je predložio da se tačka 3. briše, predložio sam da se doda još jedna tačka kojom bi se sasvim jasno razgraničila obaveza zdravstvenih ustanova da uslugu invalidima pruže preko reda. Tu sam imao obrazloženje Vlade koje, po meni, ne stoji, da se ova obaveza nalazi u tački 1 - to je odbijanje da se pruži zdravstvena usluga osobi sa invaliditetom zbog njene invalidnosti. Smatram da su pružanje usluge preko reda i odbijanje da se pruži zdravstvena usluga dva sasvim različita pojma i nije bilo razloga da Vlada ne prihvati ovaj amandman. Sasvim sigurno da invalidi imaju danas dosta problema u našem društvu. Ovim bi se, na neki način, omogućilo da makar do zdravstvenih usluga, koje su im neophodne, dođu preko reda i njihov položaj bi se popravio na neki način. Iskreno, u vezi ovog zakona se nadam – s obzirom da imam obavezu prema mojim Jagodincima, radnicima opreme iz Jagodine, a to su invalidi rada, jer je to preduzeće koje zapošljava invalide rada, koji već godinama ne primaju plate ili su to izuzetno male plate; da podsetim ministra Lalovića da je obećao poodavno da će o statusu svih invalida rada svih tih preduzeća biti urađena podrobnija analiza i jedan zakon – da ovo zakonsko rešenje, koje je krajnje nejasno i neobavezujuće, ne bude amnestija od odgovornosti Ministarstva i samog ministra. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin. Izvolite. Posle nje, za reč se javio narodni poslanik Zoran Krasić.
Hvala lepo. Poštovani potpredsedniče, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, zbilja bih se složila sa kolegama da je ovaj član 17. vrlo nespretno napisan, pobrojan. Želja mu je nesumnjiva, apsolutno dobra. Rekla bih da je celu ovu pometnju, zapravo, za neprihvatanje amandmana kolege Antića na član 17. izazvalo opet nespretno objašnjenje i obrazloženje od strane Vlade Republike Srbije zašto se ovaj amandman odbija. Pre svega, amandman objašnjava nešto drugo, a poenta je samo da se invalidima preko reda pruži usluga, ukoliko je oni, kao takvu, zatrebaju. Čudi me da resorni odbor Skupštine nije obratio pažnju, pa možda ova dva amandmana da je, na neki način, izanalizirao i pretvorio u svoj amandman, pa malo spretniju formulaciju člana 17. napravio, kako bi bio kvalitetniji zakon. Ali, samo želim da kažem da će poslanička grupa SPS podržati i glasati amandman na član 17. kolege Antića. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
I gospodin Cvetanović i gospodin Antić su dali dva odvojena amandmana na jedan isti član. Predlagač je praktično isprovocirao da se pišu amandmani. Pazite, diskriminacija jeste ovo što je napisano u tački 3. prema svakom čoveku. Znači, lekar nekome daje dijagnozu, saopštava mu rezultate, a drugome ne saopštava rezultate. To je diskriminacija. Ako je u pitanju sada neko invalidno lice ili sa hendikepom, pa se ne saopšte podaci, onda je to praktično već obuhvaćeno opštom normom o zabrani diskriminacije. Sada se vraćam na onu našu načelnu raspravu, mogao bih da shvatim da ste nešto ovde napisali što bi ličilo, stvarno restriktivno koristim taj pojam, na tzv. pozitivnu diskriminaciju, gde se uvažava zdravstveno stanje, tegobe i daje se neki blagi prioritet zbog nečega. Tu su rampe itd. Znam da u etičkim pravilima koje primenjuju lekari postoji nešto slično, gde invalidno lice ima prioritet prilikom pregleda u odnosu na druga lica. Ne znam zašto vam smeta da to prihvatite? Pazite, kod nas se zadnjih nekoliko godina dešavaju čudne stvari. Pogledajte, imamo predsednika Republike, hvala bogu nije invalid, to sam vrlo neutralno rekao, zato što su u Americi najmanje tri invalidna lica bili predsednici i vode se kao najuspešniji predsednici SAD. Verovatno je i neki naš predsednik bio invalid, ali niko nije znao da je bio invalid. Znači, vrlo neutralno to koristim. Ali, prosto sam zbunjen, njegov glavni savetnik za odnose sa medijima je lekar. Ili je on loš lekar, ili je ovaj pacijent, pa treba da mu bude prisutan stalno lekar da ga pregleda. Sudeći po izjavama koje daje savetnik i koje daje predsednik, obojici je potreban lekar. Zbog njih treba da se uvede ova odredba, da onaj koji od njih dvojice dobije uverenje da je invalid, ima prioritet kada idu zajednički na pregled. Smeškate se, ministre, strašno je sa ovim njihovim izjavama koje daju. Ovo je strašno kakve izjave daju, nije samo u pitanju ta metla, nego su u stanju sve da okrenu. Oni ne znaju ni šta je izdajnik u političkom, šta je izdaja u pravnom smislu, ništa oni ne znaju. Oni znaju samo da koriste i zloupotrebljavaju medije, pa će danas da naprave da je najgora Skupština, sutra će da naprave neku političku stranku, prekosutra - predsednika nekog suda, nakosutra - ko zna ko im padne na pamet, samo da ne uđe neko u njihove interese. Odmah to lekar obradi medicinski, saopšti se javnosti i vidite - lekar došao da koristi metlu. Znači, njegovo celokupno znanje iz medicine je metla, znači, higijeničarka, to je bio u domu zdravlja, gde li je bio. Mislim da ništa ne gubite u ovim predlogu zakona ukoliko prihvatite ovaj amandman. Vraćam se sada opet na ono, norma treba da bude jasna. Ona ne sme da bude višesmislena, ovo što je gospodin Antić predložio je krajnje precizno i jasno i slažem se da u praksi može da bude problema. Vidite čoveka koji pristojno izgleda, a ko zna da je on invalid, sem ako se ne vidi zbog neke bolesti ili profesionalnog oboljenja itd. Obično ljudi invalida doživljavaju kao čoveka na štakama, u kolicima, što može da bude prirodni hendikep itd. Možda to može u praksi da stvori probleme, jer kada pročitaju taj i taj, oni se bune, pa malopre je došao, pa jeste, ali ko bi rekao da je on invalid, vidi kako čovek lepo izgleda. Može u praksi da bude tih problema, ali ako već pravite nešto, dajte nešto što konkretnije da bude, dajte, jer vidim i po pogledu i kod vas, niko nije protiv ovog amandmana i ako niko nije protiv ovog amandmana, a toliko je precizan, mislim da to treba da usvojite da bi zakon stvarno ličio na nešto.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Radić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandmana, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji sam podneo na član 18. Predloga zakona odnosi se na deo zakona koji reguliše diskriminaciju u vezi sa obrazovanjem i vaspitanjem. Njime se u članu 18. stav (2) dodaje tačka 4. koja glasi: "Neprihvatanje osobe sa invaliditetom od strane grupe učenika ili njihovih roditelja, čak i kada nema nikakvih pojavnih oblika diskriminacije." Obrazloženje Vlade zbog čega se odbija ovaj amandman je krajnje šturo i nejasno, neprecizno, da ne koristim reč – netačno. Evo o čemu se radi. Kaže se, amandman se ne prihvata, jer je predloženo rešenje već sadržano u odredbama člana 18. Predloga zakona, što svakako nije tačno, a u to možemo da se uverimo i u sledećem. Član 18. u stavu (2) ima tri tačke koje definišu koji su to oblici diskriminacije iz stava (1) člana, i kaže – 1. uskraćivanje prijema deteta predškolskog uzrasta, učenika, odnosno studenata sa invaliditetom u vaspitnu odnosno obrazovnu ustanovu; 2. isključenje iz vaspitne odnosno obrazovne ustanove itd; i 3. postavljanje neinvalidnosti kao posebnog uslova za prijem u vaspitnu odnosno obrazovnu ustanovu. Dakle, sve tri tačke ovog člana u stavu (2) se odnosi na diskriminaciju od strane vaspitno-obrazovne ustanove, na diskriminaciju prema tom detetu. Nema reči o diskriminaciji od strane grupe učenika, odnosno njihovih roditelja. A onda u nastavku malo ublažavate sopstveno obrazloženje i kažete: "Konkretno pitanje prihvatanja osoba sa invaliditetom u praksi je moguće prevazići promenom svesti, vaspitanja i ponašanja i kroz zajedničko delovanjem putem medija." Dva primera kako može doći do promene svesti. Najlakši način da se dođe do promene svesti to je da se nešto uvede u zakon. Primer prvi, kako smo uticali na svest ljudi da vezuju sigurnosne pojaseve kada ulaze u automobil; tako što smo to uveli u zakon i okarakterisali ga kao prekršaj. Danas imamo situaciju da ogroman broj vozača, dakle, stavljaju sigurnosne pojaseve. Primer drugi, možda još svežiji, kako smo uticali na svest pušača da ne puše u zatvorenim prostorijama i na javnom mestu gde ima određenih ili makar jedan nepušač; tako što smo to uveli u zakon i okarakterisali ga kao prekršaj. Zato smatram da bismo i ovo mogli da uvedemo u zakon, tim pre što nikakvu štetu ne bi naneli drugim licima, a možda kroz deset, a možda i kroz dvadeset godina, neće biti potrebe da takve odredbe stoje u zakonu, jer će doći do promene svesti. Ali, do tada to svakako nije moguće, tim pre što ovaj primer koji sam naveo nije nešto imaginarno, nepostojeće, da biste mogli vi reći, eto radikali, tek da bi napisali amandman, već je zaista česta pojava da određene grupe, roditelji često sprečavaju prijem, odnosno pružaju otpor prijemu deci sa invaliditetom u obrazovnu ustanovu, što im onemogućava redovno školovanje. Zato predlažem da još jednom razmislite i prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Reč ima poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je jedan dobar amandman koji ne razumem zašto poslanička većina ne bi mogla da prihvati, zašto ga Vlada nije prihvatila. Naime, reč je o diskriminaciji u vezi sa vaspitanjem i obrazovanjem. U stavu (2) mi tražimo da se posle tri tačke – uskraćivanje prijema deteta predškolskog uzrasta, učenika, odnosno studenata sa invaliditetom u vaspitnu odnosno obrazovnu ustanovu, pa zatim isključenje iz vaspitno-obrazovne ustanove i postavljanje neinvalidnosti kao posebnog uslova za prijem u vaspitnu odnosno u obrazovnu ustanovu –uvede još jedna pojava koja bi trebalo da se klasifikuje kao diskriminacija, a koja je najčešća. To znamo svi. Sada ću na nekoliko primera to da pokažem i svi ćete videti da sam, nažalost, u pravu. Dakle, naši mediji su u celom društvu, prate trend, ne znam zbog čega i ne znam na koji način, ali valjda da se priča, od one ideje da se govori o pojedincu, o ugroženosti građana, pa sada, da li je pedofil, da li je silovao ovoga ili onoga, da li je uradio ono na ovakav ili onakav način, sada se svi zgražavamo na neki način nad onim što znamo da se zbiva svuda kod nas i što treba da lečimo, ne samo preventivnim merama, već i represivnim, i to je sve u redu. Sada se pojavljuje nešto što je poseban oblik diskriminacije pojedinih lica, rekao bih pojedinih etničkih grupa, pri tome mislim na romsku etničku grupu, pre svega, ili nacionalnu manjinu ili kako god hoćete i mislim na lice sa invaliditetom. Kako se to radi? Naime, svima su puna usta ljudskih prava, sloboda, građanskih prava, zaštite tih lica na svakom mestu mogućem, da se svako ko bi nešto negdejavno izgovorio osudi, u ovom slučaju za fašizam, u drugom slučaju za neljudskost itd. U praksi kada pogledate mnogo su češći ti slučajevi, nego stvarne i realne osobe takvog ponašanja. Navešću vam jedan primer, jer svi govore, Romi su isti kao mi, zaista mislim da jesu, nikakve razlike nema, nikakva razlika ne sme da se pravi. Kada dođe do toga da ti bude prvi komšija, onda skaču: neću, zašto baš ja, daj da bude neko drugi. Isti problem imamo i sa ljudima sa invaliditetom: jeste, strašno mi je žao, strašno mi je i ovako i onako, a možda bi malo zgodnije bilo da to dete ide u neki drugi razred, jer znaš, ne znam šta je, pomoći ćemo na sve načine, ali da baš ne bude u klupi do mog deteta. To je nešto što je nedopustivo. Svi znamo da se to zbiva i to je nešto što ne sme da se radi. Kao što ne sme da se radi još jedna stvar, a to je zloupotreba invalidnih lica, ne samo u političke svrhe, nego u sve druge moguće svrhe na najgori mogući način. Zato vas pozivamo da za ovaj amandman budete. Sećam se, i o tome sam govorio kada smo pričali o zakonu u načelu, kada smo imali u izbornoj kampanji, bili su izbori beogradski za gradonačelnika, posetili smo, bilo je više udruženja lica sa invaliditetom, ljudi su, bio sam iznenađen, dakle, visoki intelektualci, izuzetno obrazovani, ne samo da poznaju pravne norme, pravni sistem Srbije, već na jedan izvanredan način govore o problemima sa kojima se suočavaju. I njima čak i način na koji mi pričamo danas ovde svi i sam zakon jeste na neki način pravljenje diskriminacije. Mi sve vreme danas govorimo o tim razlikama. Bilo bi dobro kada bismo pokazivali da ti ljudi kada dolaze na najviše funkcije da se u stvari ne razlikuju od svih ostalih. Jer to, da li će neko da ima ovakav ili onakav problem, nije to njegova krivica. Može u drugim osobinama da bude neuporedivo bolji, ne samo da to nadomesti, nego da nam pokaže da može i najodgovornije poslove da obavlja neuporedivo bolje, neuporedivo odgovornije nego što čine neki drugi. A onda, najgori oblik zloupotrebe koji se tada dogodio jeste - ja ću da ti napravim to, ja ću da ti uradim to; a ljudi gledaju, oni ne traže ništa, ne traže mnogo, traže osnovne uslove. Zaista, tu ima strašnih priča. Traže bukvalno osnovne stvari od države. Neki traže da mogu štake da kupe po pristojnoj ceni, da im ne prodaju ne znam kakvo uvozno drvo po ne znam koliko para i ne znam kolik šta sve. A onda, ja ću 5.000 rampi da izgradim, ja ću ne znam šta, to su rampe za ljude, to su one površine preko kojih lako možete da prelazite kolicima i drugim uređajima. Sa druge strane, posle toga se ništa ne dogodi. Što smo videli poslednjih dana, ajmo u političke svrhe to da zloupotrebljavamo. Dogodio se jedan skandal, koji ljudi nisu primetili ili ljudi nemaju gde da primete, pošto oni imaju samo svoje televizije. Naime, neko da bi pokazao kako se zloupotrebljava državni novac, reč je trenutno o najvećem tajkunu u Srbiji, Draganu Đilasu, onome što se hvali da nije tačno kad Toma Nikolić kaže da on ima 400 miliona prihoda, nego da on ima dve milijarde godišnje prihoda. Pa vas pitam, a ko to i kako zarađuje, kako to ministre? Kakva je to pamet pa dve milijarde na prodaji vazduha? Pa mi objasnite, računam svi smo glupi, ali sumnjam da ćete reći da su svi građani glupi, da ne mogu da zarade ni stoti deo toga što neki mogu zato što se nalaze na mestu direktora Narodne kancelarije. Dakle, taj tajkun je otišaou posetu Ivici Lazoviću, koji je dobio ocenu trajnog invaliditeta posle sukoba na beogradskim ulicama, jednog mitinga, s jedne strane Socijalističke partije Srbije, s druge strane neki DEPOS ili DOS, nije ni bitno u ovom trenutku. I, tom čoveku država zaista mora da pomogne na svaki način u skladu sa zakonom, bez obzira sa koje je strane i bez pravljenja bilo kakve razlike. A šta oni urade, pođu kamere, e mi sad slikamo, šta će od narodnih para, ne od svojih para, ne od tajkunskih para, nego od narodnih para šta će da odnese i da kaže - evo ga, nosim invalidu, na tome se insistira, nosim invalidu koji je postao invalid zahvaljujući zločinačkom režimu Slobodana Miloševića ili ne znam čega. Ne postoji gora ni politička ni ljudska diskriminacija, niti bilo šta, a on ulazi, tajkunčina, sa dve neke kese, napunio sardinama i ne znam čime, i 10 hiljada državnih para daje. Pa daj i više, daj nešto i svojih tajkunskih miliona, od onoliko tajkunskih milijardi. To je nešto što vređa svakog čoveka u ovoj zemlji, što pokazuje kakvi ljudi danas upravljaju Srbijom. Je l' vidite kakvi su ti mediji? Pošto su neki sveci napravljeni. U petak ili subotu naši poslanici Nemanja Šarović i Nenad Mitrović odneli su 1.200 knjiga u sela Gotovuša i Štrpce na Kosovu i Metohiji. Mi smo uredno poslali, dočekali su ih lepo. Oni su to od svog novca i novca Srpske radikalne stranke odneli našem narodu na Kosovu i Metohiji. Odneli Srbima u dve osnovne škole i jednu srednju, tri osnovne i jednu srednju. Niko nije hteo da kaže ni jednu jedinu reč, ali zato se slikaju oni koji imaju pet miliona evra prijavljeni profit na godišnjem nivou. Pazite ljudi, mi ne pričamo o 50, 60 hiljada evra, mi ne pričamo o 500 hiljada evra, mi pričamo o petmiliona za jednu godinu. Za 10 godina to je ljudi 50 miliona evra, ne dinara. To u dinarima pa puta 90, pa sračunajte koliko je. Ne možete ni da sračunate. To je nešto što mora da se spreči. Mislim da je ovaj amandman u načelnom smislu, u smislu odnosa Narodne skupštine Republike Srbije prema invalidnim licima, veoma značajan i mislim da to možete i vi da prihvatite, gospodine ministre. Jer, ako bi se sprečili roditelji i deca koja su često, naravno koja od nas roditelja to nauče, pa umeju da budu veoma nepravedna i da to napravimo kao makar neku vrstu prekršaja, sa moralnom sankcijom za roditelje koji su za takvo ponašanje odgovorni, mislim da ćemo veliki rezultat da postignemo. Sasvim sam siguran da bi to naišlo na najveće odobravanje i invalidnih lica, ali i svih dobrih ljudi u ovoj zemlji. Govorim sada o svim ljudima zato što mislim da je najveća pomoć njima da se ne razlikujemo uopšte, da ne postoji nikakva razlika, da ne postoji nikakvi problemi. Da niko ne kaže - nemoj, njega ću da sažaljevam zato što on slabije čujem, njega ću da sažaljevam zato što slabije vidi. Ne, on je moj drug, on je moj prijatelj i on je super, u svemu smo isti. I iste devojke imamo, i u iste kafiće izlazimo, i na ista mesta itd. Da napravimo takvu atmosferu da ne budemo ti koji ćemo da širimo razlike. Mislim da je to najvažnije pre svega zbog dece, za odrasle ljude i ovako i onako, ali pre svega zbog dece. Ne postoji veća i važnija stvar koju bismo mi na takav način mogli da uradimo i mislim da je ovo jedna sitnica, ne bog zna šta, jedna sitnica koja bi javnosti u Srbiji pokazala kako i na koji način možemo da se odnosimo i kako možemo da se ponašamo kao ljudi i da imamo human stav. I još nešto, pogrešio sam prošli put, a svaki put kad pogrešim volim da se izvinim i građanima Srbije i onima protiv kojih sam nešto rekao. Rekao sam nešto protiv Televizije Srbije, da za ljude sa oštećenim sluhom nemaju specijalne vesti. Dogodilo se da u to vreme radim, ne gledam, dogodilo se da sam slučajno u Narodnoj skupštini uključio Televiziju Srbije i video sam u nekom terminu, četiri sata popodne ili tako nešto, da takvu emisiju ipak imaju, i još jedanput se izvinjavam onima koje sam zbog sopstvene greške možda povredio. Dakle, mislim da biste ovo mogli da prihvatite, a istovremeno pozivam one koji su naučili da na zloupotrebama, na mahinacijama i ljudskim patnjama pokušavaju da stiču poene, trošeći narodne pare, da to više ne čine. A vas, gospodine ministre, pozivam kao člana Vlade, nije to vaša direktna nadležnost, postoje druga ministarstva, da krenete u obračun sa tajkunima, sa onima koji su učestvovali u raznim kriminalnim rabotama. Nije Karić jedini tajkun u ovoj zemlji. Nismo mi protiv bogatih ljudi, treba da bude što je moguće više bogatih ljudi, ali koji će na zakonit način to bogatstvo da steknu, nego je moj zahtev vama da tražite da se Vlada obračuna sa kriminalnim tajkunima u ovoj zemlji. Imate ih koliko hoćete, pođite od najvećeg tajkuna Dragana Đilasa, Vuka Hamovića, do svih ostalih. Radite svoj posao ako hoćete da u Srbiji bude pravna država, da bude vladavina prava, ako ne, raspisujte izbore, pa da posao završavamo. Hvala vam najlepše.
Da li još neko želi reč? Ne. Na član 22. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 22. Predloga zakona glasi: "Posle tačke 4. dodaju se tačke 5. i 6." A da biste videli koje su tačke 5. i 6, pročitaću ceo član, da vidite koje su prve četiri tačke. Inače, ovaj član objašnjava šta se to smatra diskriminacijom zbog invalidnosti prilikom zapošljavanja. Kaže: "1. neprimanje u radni odnos osobe sa invaliditetom ili pratioca osobe sa invaliditetom zbog invalidnosti, odnosno zbog svojstva pratioca osobe sa invaliditetom; 2. postavljanje posebnih zdravstvenih uslova za prijem u radni odnos osobe sa invaliditetom, osim ako su posebni zdravstveni uslovi za obavljanje određenih poslova utvrđenih u skladu sa zakonom; 3. prethodna provera psihofizičkih sposobnosti koje nisu u neposrednoj vezi sa poslovima za koje se zasniva radni odnos; 4. odbijanje da se izvrši tehnička adaptacija radnog mesta koja omogućuje efikasan rad osobe sa invaliditetom, ako troškovi adaptacije ne padaju na teret poslodavca ili nisu nesrazmerni u odnosu na dobit koju poslodavac ostvaruje zapošljavanjem osobe sa invaliditetom". Ovako izgleda član 22. Predloga zakona, a amandmanom predlažem da se dodaju tačke 5. i 6. One bi glasile: "5. smatra se diskriminacijom neprimanje u radni odnos osobe sa invaliditetom ako on zadovoljava opšte uslove za zasnivanje radnog odnosa i posebne uslove koje zahteva predviđeno radno mesto; 6. posebne podsticajne mere za zapošljavanje osoba sa invaliditetom regulisaće se posebnim zakonom". Amandman Vlada nije prihvatila iz razloga što se kaže da je ovaj problem diskriminacije osoba sa invaliditetom prilikom zapošljavanja rešen članovima 18. i 20. Zakona o radu. Ako jeste rešeno, zašto ste onda navodili i ove četiri tačke, zašto niste rekli da je problem diskriminacije zbog invalidnosti u zapošljavanju rešen članom 18. Zakona o radu i onda niste imali potrebe nabrajati ni ove četiri tačke. Tačku 6. odbijate i kažete: "Posebne podsticajne mere za zapošljavanje osoba sa invaliditetom urediće se zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, koji je u proceduri". Kada je u proceduri, zašto ste vi onda stavljali tačku 4. u član 22, jer vi tačkom 4. člana 22. upravo govorite o tome šta može da bude podsticajno da bi se primila osoba sa invaliditetom. Tu, pre svega, mislim na to da se mora jedan broj radnih mesta adaptirati, a pri tom kažete da to ne sme pasti na teret poslodavca, odnosno ne može poslodavac taj teret podneti ukoliko je to u nesrazmeri sa njegovom planiranom dobiti. Ko će onda da otvori jedan veliki broj radnih mesta koji je potreban Srbiji da bi se zaposlile osobe sa invaliditetom? Podrazumeva se da će se to zakonom regulisati tako što će jedan deo toga ostvariti Vlada, jedan deo lokalne samouprave, ako već poslodavac ne sme ničim da se obaveže da upravo on adaptira jedan broj određenih radnih mesta da bi zaposlio jedan broj lica sa invaliditetom u svojoj sredini. Dakle, nije mi jasno, ako zaista član 18. reguliše ovo, nije trebalo navoditi ništa, mogli ste ovo u potpunosti preskočiti ili u jednoj rečenici reći da je to regulisano članom 18. Zakona o radu, a ako se već donosi poseban zakon, nije mi jasno zašto ste u članu 4. navodili jednu od najvažnijih podsticajnih mera, a to je adaptacija radnih mesta za osobe sa invaliditetom da bi mogli da rade.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Stav Vlade povodom neprihvatanja ovog amandmana najbolje pokazuje kakav je Predlog zakona. Kažu da je to već regulisano nekim zakonom. Ne znam šta je ovde više regulisano od onoga što je regulisano našim propisima kojima se uređuju radni odnosi. Međutim, tačka 4. i obrazloženje skreće pažnju na drugu pojavu. Mi smo ranije imali te zaštitne radionice, pa su one bile namenjene za zapošljavanje invalida, pa se tačno znali, recimo, ko ima problema sa sluhom, radi u štampariji, a ovi koji imaju nekih drugih problema, rade na nekim drugim mestima. Mislim da je 50 godina bila praksa da slepa lica rade na centralama, zato što je to prilagođeno, oni mogu začas da se osposobe za taj posao itd. Verovatno je potrebno razmišljati o nekoj podsticajnoj meri za one firme gde postoji mogućnost da invalidna lica obavljaju neki posao, da li sa punim radnim vremenom ili sa nekim drugim radnim vremenom. Najveći akt uklanjanja diskriminacije, one prividne, one pritajene, one koja možda i stalno postoji, jeste uključivanje tih ljudi u tzv. aktivni život, da vide da su pripadnici ovog društva, da njihov rad, bez obzira koliko je možda i simboličan, ima neku vrednost i ima neku društvenu potrebu. Ne mogu da kažem za ministra Lalovića, ali mogu za onog pucval-ministra pre njega, onog sindikalnog, znate ga. Ovde je bila jedna štamparija gde su radila invalidna lica i on je to poprilično upropastio, iz ličnih razloga. To ljudi u ministarstvu vrlo dobro znaju. Još nekoliko zaštitnih radionica je upropastio. Ako se ministar raspita u svom ministarstvu za ono što je radila ona Ljiljana i on, ona oko Zakona o radu, međunarodnih organizacija itd, a šta je on radio oko zaštitnih radionica, videćete da je nehuman odnos prema invalidnim licima koja su u radnom odnosu potekao iz ministarstva koje se po definiciji zalaže za uklanjanje svih oblika diskriminacije. Kada se pravi propis, daje neka opšta norma, opšta zabrana itd, a u praksi vidite da gaženje kreće od prvog čoveka, ne kažem za vas, ministre, već za onog vašeg prethodnika, koji je pokušavao da glumi ministra, koji je u stanju sve i svašta da uradi, ali ako može malo i da neku štampariju ili nešto uzme pod svoje. Kada je u pitanju radni odnos, pored jednog propisa ili još dva-tri koja, kao posebna, u delu koji se tiče zdravstva, obrazovanja, državnih službi, ali generalno opšteg propisa, Zakona o radu, koji treba i mora da ima te nediskriminatorske odredbe u pogledu zasnivanja radnog odnosa kada su u pitanju invalidi i hendikepirana lica, mi samo treba da imamo još jedan propis koji treba da omogući beneficirano ostvarivanje njihovih prava, tako da je ovo potpuno nepotrebno. Vi ste odbili ovo što je gospodin Rankić predložio, nove tačke 5. i 6, a te tačke definišu sve ovo što je kod vas od tačke 1. do tačke 4. One su toliko opšte. Vi lepo konstatujete u vašem mišljenju da ne treba to da unosimo kada imamo Zakon o radu. Mislim da ovaj zakon ima veliki problem te koncepcije. Dalje, mi sada pričamo o zaustavljanju, sprečavanju ili zabrani diskriminacije prema invalidnim licima, pa bez obzira kako definisali invalidna lica, ali mi nismo uspeli da zaustavimo diskriminaciju prema licima koja se ne vode kao invalidna i kao hendikepirana. Malopre je gospodin Vučić pričao o deci. Vi se sećate da su Bojićevo dete premlatili u školi, ošišali ga, ćerka Gordane Pop-Lazić kakve je probleme imala, da ne pričam i za druge ljude. Ko je njih zaštitio od diskriminacije? Ako to rade ovi iz DS, to nije diskriminacija. Zašto? Zato što oni to rade, a pobogu oni su ona slika ispod koje piše "demokratija". To vam je isto kao za ovo što kažu - dobar je preparat, uništava slobodne radikale. Neka uništi slobodne demokrate. Znači, ugao posmatranja i odatle krene. Ako Tadić i ovi njegovi to urade, to je visokomisaono, a ako neko drugi nešto uradi ne valja ništa, katastrofa, iako je možda razlika pet dana, možda ste vi prvi rekli, oni kada kažu to je to, a vi kada ste rekli to je primitivno, to je prosto, niste obrazovani, sve najgore o vama. To je jedna psihoza koja se tako stvara. Mogu da pravim smeške da li su ispunjeni baš svi uslovi da se neki invalidi zaposle preko puta, pa rizikujem da me pogrešno ne shvate ljudi koji su stvarno invalidi. Ne mogu da se igram jer sam u toj profesiji 20 godina bio, znam i poštujem te ljude, po službenoj dužnosti morao sam da im završavam neke poslove i da im pomažem. Znači, treba biti oprezan. Kada je u pitanju zasnivanje radnog odnosa treba da imamo jedan opšti propis, treba da imamo nekoliko posebnih propisa koji uvažavaju neke specifičnosti radnog mesta, obrazovanja, a kada su u pitanju invalidna lica treba da imamo propis kojim se poboljšavaju uslovi ili država utiče na stvaranje uslova za njihovo zapošljavanje kroz novu poresku politiku. Danas je tehnika i tehnologija toliko daleko otišla da verovatno ove najstručnije poslove koje obavljaju ljudi koji su slabo pokretni mogu i kući da rade, preko e-maila šalju svoje radove. Generacije i generacije naših studenata rade sa firmama u Americi preko e-maila. Naprave neki program, neki tekst, pošalju, to se tamo verifikuje. Formalno-pravno može i radni odnos da bude takav i sada treba stvoriti uslove, jer postoji široka lepeza profesija. Imate invalidna lica koja su vrlo spretna za poslove sa rukama, imate stručnjake, arhitekte, pravnike. Moj kolega na fakultetu jeste slepo lice, ali pet puta je bio bolji student od svih nas. Bio je sekretar udruženja invalida slepih lica. Naš kolega je izuzetan pravnik. Imate sposobnih ljudi, samo im treba pomoći da njihove sklonosti dođu do izražaja. Taj propis nam je potreban. Znači, sednete sa Dinkićem pa kažete, ko zapošljava invalide ne plaća porez, ili mu se smanjuje porez na dohodak, ili porez na plate, eventualno da se oslobodi doprinosa. Što više tih lica bude na tim poslovima, ali poslodavac ima interesa. Malopre je loš primer gospodin Antić koristio. On je rekao da smo za pojaseve brzo rešili, za cigarete smo brzo rešili. Ako u jednoj kancelariji ima nepušač postoji opasnost da dođe neki inspektor i kazni onoga što puši. Ako bi išli tom logikom da rešimo onda pitanje narkomanije na taj način, tu već nailaze problemi. Da rešimo problem bolesti i asocijalnih ponašanja u vidu homoseksualizma, odmah će da skoči polovina odavde i da kaže da su to manjinska prava. Vidite kako se to menja, a ovo je možda još opasnije za društveni organizam. Ako idemo samo na kažnjavanje to donekle daje rezultate, ali da neko dobije i korist od toga što poštuje zakon. Znači, intencija da se hendikepiranim i invalidnim licima omogući da se zaposle, da preuzmu deo brige o svojoj egzistenciji putem svog rada, ali dajte tog poslodavca da malo častimo, da mu damo neku beneficiju, neki popust. Ovako ako pričamo da smo za to, toliko i toliko smo dali za te uređaje, šta vredi kada on primi jednog, a posle kaže da je bolestan i posle pet godina ugasi to. Dajte da ga trajno pomognemo. Nađite mi privatno preduzeće koje je u svojoj centrali primilo neko slepo lice koje će da radi na centrali.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo poslanik Rodoljub Gačević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Rodoljub Gačević.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je protiv svakog vida diskriminacije, naročito protiv diskriminacije osoba sa invaliditetom i to smo, bog zna koliko puta, ponovili u ovoj skupštini. Međutim, diskriminacija može da se čini na bezbroj načina, počev od verbalne, fizičke, pravne, tako da nije samo nama cilj da se propisima spreči diskriminacija, tako što će se napraviti propisi i deklarativno izjašnjavati da smo protiv deklaracije, ukoliko ona ne može da bude sprovodljiva. Dakle, mi želimo da se na ovakav način diskriminacija spreči, tako što će svi propisi biti sprovodljivi i da se kontrolišu. Tako i u ovom članu 27, u kome se kaže da se za prevoz, u slučaju kada je potreban prevoz za osobe sa invaliditetom, stvore posebni tehnički uslovi, da se tada za te posebne tehničke uslove koriste posebna sredstva. U tom slučaju su drugačije cene, ali te cene ne moraju značiti da će biti visoke za korisnika. Mogu da se stimulišu raznim poreskim olakšicama i na druge načine, tako da budu povoljne za korisnike tih sredstava. Mi ovde hoćemo da sprečimo da se pogađa pružalac usluga oko cene, oko kvaliteta. Pre svega mislim na taksi prevoz kada je u pitanju ta cena i kada je u pitanju kvalitet usluge.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo Miroslav Nedeljković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Stigli smo do četvrtog dela Predloga zakona, a to su mere za podsticanje ravnopravnosti osoba sa invaliditetom i član 32. odnosi se na mere koje treba jedinica lokalne samouprave da preduzimaju da bi na neki način dale podršku ovim osobama. Evo kako glasi član 32. Predloga zakona. "Jedinice lokalne samouprave dužne su da podstiču osnivanje službi podrške za osobe sa invaliditetom, radi povećavanja nivoa samostalnosti osoba sa invaliditetom u svakodnevnom životu ili radi ostvarivanja njihovih prava". Tu se završava regulisanje ove materije. Ovakva formulacija člana 32. možda bi mogla da prođe u uvodnim delovima zakona, tamo gde se obično kaže šta će zakon urediti i onda dođe u kasnijim poglavljima do primene, razrađivanja, operacionalizacije ovih ciljeva. Međutim, mana ovog zakona, neodređenost, deklarativnost, vidi se najbolje u ovom poglavlju. Dakle, ono što može da bude u početnim delovima zakona ovde je kraj. Jedinice lokalne samouprave dužne su da podstiču itd. Mi smo rekli - jedinice lokalne samouprave dužne su da, u roku od godinu dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, usvoje program osnivanja službi podrške za osobe sa invaliditetom. Vlada to odbija i kaže - amandman se ne prihvata budući da je rok nerealan. Razumeo bih da je u Predlogu zakona predlagač rekao da su jedinice lokalne samouprave dužne da u roku od pet godina, recimo deset godina, a ovde sam rekao godinu dana, pa je rok nerealan, a ovde imamo sada upoređivanje između roka od godinu dana u amandmanu i nepostojanja ikakvog roka u Predlogu zakona. Sada se pitam da li će jedinice lokalne samouprave, odnosno vlast u lokalnoj samoupravi na osnovu ovog zakona, kada bude usvojen, uopšte doći na ideju da u skupštini opštine pokrenu proceduru za donošenje nekakvog plana podrške za osobe sa invaliditetom itd. Ne verujem. Ako nemaju nikakav rok u ovom zakonu, verovatno će svi to shvatiti kao odsustvo bilo kakve realne obaveze. Dakle, razumeo bih da je Vlada rekla da je rok od godinu dana nerealan, ali da su rekli - evo neka budu dve ili pet ili 10 godina, onda bismo mogli da raspravljamo. Ovako mislim da nema uopšte mesta bilo kakvoj polemici između predlagača i nas da li je ovaj rok adekvatan ili nije.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je da se zakonom regulišu prava osoba sa invaliditetom. Zakon o kojem danas raspravljamo u pojedinostima vi ste nazvali zakonom o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Meni se nekako čini da bi bilo lepše da se to zove zakon o zaštiti prava osoba sa invaliditetom. Vi ste se tu opredelili i to vam mi nismo stavili kao neku primedbu. Ali, naše primedbe, koje ste čuli i u načelnoj raspravi i sada u raspravi u pojedinostima, jesu da je ovaj zakon u stvari samo tako skup nekih deklarativnih normi koje su neobavezujuće. Predlog zakona ne obuhvata sve ono što bi trebalo da obuhvati. Jednostavno, upravo kao što ste i napisali u obrazloženju, vi ste predložili ovaj zakon zato što ste obavezani nekakvim međunarodnim propisima. Mislim da bi bilo dobro da se ovim problemima bavite i kada vas ne pritiska nikakva EU i kada vas ne obavezuju nekakvi međunarodni propisi, nego bi to zaista trebalo da bude problem države, ali na jedan pravi i iskren način, a ne samo ovako kako je napisano u ovom zakonu. Suština je ono što smo mi pričali kada se govorilo o Zakonu o radu i Zakonu o zapošljavanju, kada ste propustili nešto veoma važno, niste prihvatili amandmane SRS. Podsetiću i vas koji ste ovde, a i javnost Srbije, da zakonom nisu zaštićeni invalidi ovih poslednjih ratova u smislu da ne smeju da dobiju otkaz. Niko nema, nijedan poslodavac nema obavezu da pravi nekakav program i da prima na posao invalide i to su suštinski problemi. Invalidi su potpuno normalni ljudi, osim što imaju neki fizički hendikep, koji je dar od boga, i oni ne traže nikakve specijalne tretmane, nego samo traže da im država omogući da mogu da žive kao i svi drugi ljudi, jer oni zaista jesu isti kao i svi drugi ljudi. Zato je između ostalog i ovaj amandman na član 33. koji sam u ime poslaničke grupe podnela. Vi ste ovde predvideli da su jedinice lokalne samouprave dužne da preduzmu mere sa ciljem da se fizička sredina, zgrade, javne površine i prevoz učine pristupačnim osobama sa invaliditetom. Ovo je zaista nešto što je samo napisano, što nikoga ne obavezuje i što ništa faktički ne znači. Ako nije oročeno, onda ovo može da stoji sto godina i da nikada nijedna lokalna samouprava ne postupi u skladu sa ovim zakonom. Vi ste rekli u obrazloženju zašto Vlada nije prihvatila ovaj moj amandman. Amandman se, kaže, ne prihvata budući da je rok nerealan. "Osnivanje službi podrške na lokalnom nivou je kontinuiran i neprekidan proces koji zavisi od mnogo faktora: mreža postojećih usluga, broja osoba sa invaliditetom, potreba osoba sa invaliditetom." Ovo obrazloženje je poprilično licemerno, ministre, jer zaista da vi u obrazloženju kažete da je za rešavanje ovih fizičkih problema na javnim površinama i drugde nerealan rok od godinu dana, to je zaista nama neprihvatljivo. Isto tako kažete da je to proces u kontinuitetu, kontinuiran i neprekidan proces. Slažem se, ali za tako kontinuiran i neprekidan proces ne treba nam uopšte zakon. Onda to prepustimo volji i osećanjima i ne znam čemu još lokalnih samouprava, da onaj ko ima potrebu ili misli da treba da onda, eto tako, u kontinuitetu radi ove poslove, ali dok to ne bude propisano strogo i strogo određeno zakonom, mi ne možemo da očekujemo da će to zaista biti urađeno. Još malo ću da se osvrnem na problem ratnih vojnih invalida iz ovih poslednjih ratova i da podsetim, ministre, da na tom polju Vlada Vojislava Koštunice ne radi gotovo ništa, da udruženja ratnih vojnih invalida, osim što su registrovana kao udruženja, nemaju nikakvih mogućnosti za rešavanje njihovih životnih pitanja. Država mora da vodi i morala je oduvek da vodi računa o tim ljudima, i o rešavanju njihovih stambenih problema, i o njihovom zapošljavanju, ali nažalost to u Srbiji nikoga ne interesuje. Naprotiv, interesuje i Vladu Srbije i ove specijalne tužioce i sudije da ratne vojne invalide hapsite, da ih optužujete za ratne zločine, da vam u toku postupka Ovčara umire ratni vojni invalid, a da se ispostavi da nije kriv. U postupku Ovčara još uvek imate dva teška bolesnika i teška ratna vojna invalida, koji čame u zatvoru zato što je vaše specijalno veće donelo prvostepenu presudu da su oni krivi za zločin na Ovčari, a tu presudu su doneli na osnovu izjava zaštićenih svedoka, odnosno svedoka saradnika, koji su faktički bili egzekutori na Ovčari. Vi to znate, i to jeste problem o kome treba da se govori i u javnosti i pre svega u ovom parlamentu, i ne smemo da se pravimo slepi i gluvi da ne znamo šta se oko nas dešava, kakve se igre igraju, kako pravite nekakav pripremni teren Karli del Ponte, kako ste faktički ovaj zločin u Ovčari pokrenuli pred ovim specijalnim sudom samo da biste na neki način pomogli Karli del Ponte da optuži Vojislava Šešelja, koji naravno nema veze, ni on ni dobrovoljci SRS. Dva dobrovoljca Srpske radikalne stranke, koji su odavde otišli kao dobrovoljci i borili se u Vukovaru, obojica su oslobođeni, tako da vam je i taj posao potpuno propao. Sve ovo sam spomenula zato što je zaista u neposrednoj vezi sa invalidima, jer je, nažalost, najviše invalida iz ovih poslednjih ratova, a najmanja je briga države o njima. Naravno, ovim ne želim da kažem da država ne treba da se brine uopšte o invalidima, naprotiv, treba i to stalno govorimo i to govorimo kroz ove amandmane, jer sam u amandmanu na član 33. predložila da su jedinice lokalne samouprave dužne da u roku od godinu dana od dana stupanja na snagu ovog zakona obezbede da javne zgrade, javne površine i javni prevoz učine dostupnim osobama sa invaliditetom. Ne vidim u čemu je problem i zašto je problem da se to uradi u roku od godinu dana, i zašto vi kažete da to zavisi od broja osoba sa invaliditetom, potreba osoba sa invaliditetom itd. Šta znači ako u jednom gradu imamo manje osoba sa invaliditetom, da taj grad, odnosno ta opština nema potrebu da se brine o njima, jer ih nema u dovoljnom broju? Podsetiću na izborne kampanje i obećanja, Aleksandar Vučić je ovde govorio o kampanji Nenada Bogdanovića i obećanjima šta će sve on da uradi po Beogradu za osobe sa invaliditetom. Evo, proteklo mu je znatno više od godinu dana koju smo predvideli, a naravno nije uradio ništa. Pitam da li Vlada Republike Srbije ovakvim predlogom zakona štiti Demokratsku stranku i njene funkcionere zbog one, od pre neki dan, ponude da će im se naći pri ruci ako im eventualno poslanici SPS otkažu poverenje, da će onda ovi žuti da pripomognu Vladi Vojislava Koštunice da još malo funkcioniše? Onda, da biste se vi njima dodvorili, imamo ovakve zakone, u kojima vi štitite, u konkretnom slučaju, Nenada Bogdanovića, pre svega, koji je zajedno sa Stanojevićem toliko para Beograđanima pokrao da više nismo u stanju ni da izračunamo i kažemo koliko je to. Umesto toga što stavljaju u svoje džepove, mogli su zaista mnogo da urade za ljude sa invaliditetom, kojih nažalost u Beogradu ima popriličan broj. Isto tako, ovaj tajkun Đilas, koji kaže da laže neko ko kaže da je njegov godišnji profit pet miliona, nego je to dve milijarde. Naravno, hvali se time, a nije se pohvalio šta je on to, od tih tolikih silnih svojih para, uradio i za grupu ovih ljudi i uopšte za Beograđane, nego ste mu opet vi dozvolili da troši pare građana Srbije u Narodnoj kancelariji, a svi znaju da je Narodna kancelarija privatno preduzeće, odnosno agencija Borisa Tadića i Dragana Đilasa, i onog fekalnog im savetnika Krstića, kako li se već zove. Dakle, umesto da nabavljaju te motke, o kojima je taj Krstić govorio, bolje bi im bilo da malo više računa povedu o potrebama građana Beograda i da bar one pare koje dobijaju iz budžeta i koje dobijaju i od građana Beograda, naravno preko budžeta, troše onako kako građani Beograda od njih očekuju, a ne samo da vode računa o tome kako će lično da se obogate, koliko će lično da ukradu. Onda se pitam, kada slušam tog Dragana Đilasa kako se hvali sa tim dvomilijardskim profitom, kako uspeva to da zaradi. Čini mi se doskora je pričao da je bio nešto mnogo progonjen u vreme, kako on kaže, režima Slobodana Miloševića. Ako je bio progonjen, kako je mogao da uzme monopol nad reklamama na svim televizijama u Srbiji i da je jeftinije da se reklamirate preko njegove agencije, nego da zaključujete direktno ugovor sa nekom televizijom. Ako je zaista bio progonjen, onda je još interesantnije pitanje kako? Od kada je DOS na vlasti od 5. oktobra uspeo je da postane najbogatiji tajkun u Srbiji i koje su to sve kriminalne radnje prethodile njegovog bogatstvu i kako on to, kao niko u svetu, kao niko na zemaljskoj kugli, može da ostvari profit od dve milijarde godišnje. Naravno, kada kažem, niko u svetu, onda mislim u odnosu na njegov ukupan prihod, gde mu je profit valjda preko 70% od ukupnog prihoda, tako je bar objašnjavao, i tako se hvalio kada se prepucavao sa Veljom Ilićem, kada su jedan drugoga ubeđivali ko je veći lopov i ko je više para od građana Srbije ukrao. Naravno, u pravu su u toj emisiji bili i jedan i drugi. Još jednom rečenicom da pozovem narodne poslanike, pošto Vlada nije prihvatila, prihvatite ovaj amandman, jer je zaista besmisleno da nemate nikakvo ograničenje, nikakav rok u kojem bi organi lokalne samouprave morali da postupe po ovom zakonu. Ministre, priznaćete da takav zakon stvarno ne znači ništa. Ako vi to samo napišete i ostavite na volju ljudima, poput Nenada Bogdanovića, a i Bojana Stanojevića, onda zaista ljudi sa invaliditetom nikada neće dobiti ono što su zaista država Srbija, a u ovom slučaju grad Beograd, dužni da im obezbede.
Hvala, gospođo Radeta. Da li još neka poslanička grupa želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 35. amandman je, na osnovu člana 140. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Predstavnik predlagača na sednici Odbora prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 42. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 42. ovog zakona. Moram reći da sam iznenađen što on nije prihvaćen od strane vladajuće koalicije. Ovde se radi o zakonu koji bi trebalo, bar prema onome za šta se svi manje-više zalažemo formalno, da pokupi dobar deo glasova ovde u ovoj Narodnoj skupštini, manje-više sve poslaničke grupe formalno imaju iste stavove. Ukoliko već pričamo o nekim standardima - da li su to evropski, svetski standardi Ujedinjenih nacija kojima bi ovaj zakon trebalo da nas približi, onda zaista ne znam šta je to što je sprečilo vladajuću koaliciju da ovaj amandman prihvati. Dakle, trebalo je ipak da se setite da se ovde radi o osobama sa invaliditetom, o sprečavanju diskriminacije i ovaj amandman zaista nema nikakve veze sa dnevnom politikom. Pravno poboljšanje i prihvatanje ovog amandmana omogućilo bi bolju pravnu zaštitu od diskriminacije osoba sa invaliditetom. Amandmanom na član 42. traženo je da se nakon stava (3) doda stav (4) koji glasi: "Osobe sa invaliditetom oslobađaju se obaveze plaćanja troškova postupka u sporu za zaštitu od diskriminacije zbog invalidnosti." Razlozi neprihvatanja ovog amandmana od Vlade Republike Srbije, može se reći, u najmanju ruku su čudni. Kaže se: "Amandman se ne prihvata iz razloga što je Zakonom o parničnom postupku u članu 164. predviđeno da sud može na osnovu svoje procene osloboditi plaćanja troškova postupka stranku koja prema svom opštem imovnom stanju nije u mogućnosti da sama snosi troškove postupka." Pa se u tom članu kaže: "Prilikom donošenja odluke o oslobođenju, sud će ceniti sve okolnostiitd. Ovo je nešto apsolutno što niko nije dovodio u pitanje i ne znam zašto mi odgovarate nečim drugim, ne vidim uopšte na koji način su ove dve stvari povezane. Dakle, postoji opšte pravilo koje dozvoljava da stranke, koje nemaju imovinskih mogućnosti da snose troškove vođenja postupka, sud oslobodi plaćanja tih troškova postupka. Mi smo tražili u ime poslaničke grupe SRS da nešto što je opšte pravilo u ovom slučaju bude uzeto u obzir svaki put, odnosno da se već zakonom odredi da osobe sa invaliditetom u postupku zbog sprečavanja diskriminacije ne plaćaju troškove postupka. Na taj način vi bi pokazali da ste zaista iskreni kada kažete da želite da pomognete, jer to je ta tanka nit na kojoj se vidi da li ste vi zainteresovani da i faktički nekome pružite zaštitu, ili ste samo zainteresovani da proklamujete nešto kao pravo, a da jednostavno za dalju sudbinu ovog zakona i sprovođenja ovog zakona niste zainteresovani. Ovo ne bi bio ni prvi pravni presedan u tom pravcu, jer postoje već neka specijalna pravila kada se radi o plaćanju troškova sudskog postupka, pa su tako na primer ratni vojni invalidi Zakonom o vojnim invalidima takođe oslobođeni plaćanja troškova sudskog postupka. Dakle, postoji već kao princip u našem pravnom sistemu da određene grupe mogu, iz razloga kada to zahteva opšti interes i kada je potrebna posebna zaštita za određene grupe, da se oslobode plaćanja sudskih troškova. Ovo posebno treba imati u vidu zbog toga što su invalidi zbog same te svoje invalidnosti često u poziciji da im je neuporedivo teže nego ostalim građanima koji nemaju invaliditet da rade određeni posao ili da nađu zaposlenje. Dakle, oni su već zbog te svoje fizičke, emotivne ili bilo koje druge onesposobljenosti prinuđeni na mnogo uži krug poslova koje mogu da obavljaju. Zbog same te situacije, naravno, oni se nalaze veoma često i u slabijem materijalnom položaju, jer kažem, samim tim što imaju manji broj poslova koji mogu da obavljaju, onda su i nadoknade koje mogu da ostvare manje, a često se dešava da takva lica uopšte nisu sposobna da imaju posao ili da zarade bilo kakva sredstva. Kadase uopšte uzme u obzir ovaj peti deo Predloga zakona, on sadrži odredbe koje omogućavaju pristup sudu i sudsku zaštitu osobama koje trpe diskriminaciju, pa kažete, u ovom delu je urađen poseban parnični postupak za zaštitu od diskriminacije i invalidnosti. Ovo jednostavno nije tačno. Ne znam da li vam je ovaj zakon prepisivao gospodin Balinovac, ali ono što je evidentno jeste da ovde posebnog parničnog postupka svakako nema. Prvi član 39. u ovom petom delu zakona kaže da se odredbama ovog dela zakona uređuje posebni parnični postupak za zaštitu od diskriminacije zbog invalidnosti. Dakle, jedna lepa deklaratorna izjava, pa vi kažete, nama su invalidi toliko bitni da čak poseban parnični postupak uređujemo za njih. Ali, već sledeći član 40. je u koliziji sa prethodnim, pa kaže da se na postupak suda koji je u vezi sa zaštitom od diskriminacije primenjuju odredbe zakona kojima se uređuje parnični postupak, ako ovim zakonom nije drugačije uređeno, i to je ono što je normalno, nema nikakvog posebnog parničnog postupka, već jednostavno postoji par odredbi ovog zakona koje uređuju određene specifičnosti, prevashodno je to vezano za mesnu nadležnost. U samom zakonu o parničnom postupku, pred te opšte mesne nadležnosti, postoje određene specifičnosti i posebni slučajevima u kojima se drugačije određuje mesna nadležnost. Ovo je još jedna stvar koja može jedino tako da se tretira, ali se svakako ne može tretirati kao poseban parnični postupak, jer on nema tri člana, već se ovde kroz ova dva ili tri člana regulišu samo neke specifičnosti vezane za postupak zaštite od diskriminacije. Ono što mene takođe čudi to su odredbe člana 45, gde kaže da osoba iz člana 42. može uz tužbu za zaštitu od diskriminacije zbog invalidnosti, u toku sudskog postupka, kao i po okončanju sudskog postupka, sve dok izvršenje ne bude sprovedeno, zahtevati da sud privremenom merom zabrani diskriminatorsko postupanje da bi se otklonila opasnost od nasilja ili veća nenadoknadiva šteta. Ono što je ovde po meni sporno, to je donošenje privremene mere nakon okončanja sudskog postupka, sve dok izvršenje ne bude sprovedeno. Dakle, ovde se polazi od meni, a verujem i svakom pravniku, nerazumljive pretpostavke, da nakon okončanja postupka, donošenja pravosnažnosti, ovde se kaže, dok izvršenje ne bude sprovedeno, znači, izvršenje je u toku, da se može tražiti privremena mera. Pretpostavka da neko ne želi da poštuje presudu i da ne postupka u skladu sa presudom, ali vi dajete invalidima mogućnost da lepo dođu i da traže od suda, pa kažu, imamo presudu, ali tražimo da privremenom merom, dok presuda ne bude sprovedena, odredite i uredite određeno stanje. Dakle, na osnovu čega se pretpostavlja da će biti mogućnosti sprovođenja te privremene mere i da je moguće po okončanju sudskog postupka, kao prvo, doneti privremenu meru, pa je zatim sprovesti, pre nego što sama presuda bude sprovedena. Ovo je definitivno nešto što je nelogično, ovde bi trebalo insistirati na sprovođenju presude, umesto na nekakvim privremenim merama nakon završetka postupka. Specifičnost ovog zakona je i to što nema kaznenih odredbi. Kada se radi o zakonima koji su vladajućoj koaliciji mnogo bitniji za sprovođenje i kada vi zaista suštinski i istinski želite da neke zakone sprovedete, onda te zakone odlikuju, negde manje, negde veće, ali veoma često su to drakonske kazne za nepostupanje u skladu sa odredbama nekog zakona. U ovom slučaju vi to niste propisalii to nama na najbolji način govori koliko ste vi suštinski zainteresovani da se ovaj zakon sprovede, jer veoma je zanimljivo ako ste u članu 16. stav (1) odredili da su vlasnik objekta u javnoj upotrebi, kao i javno preduzeće nadležno za održavanje javnih površina dužni da obezbede pristup objektu u javnoj upotrebi, odnosno javnoj površini svim osobama sa invaliditetom, bez obzira na vrstu i stepen njihove invalidnosti. Dalje kažete, da obaveze iz stava (1) ima i drugo lice na koje je preneto pravo korišćenja, osim ako je sa vlasnikom, odnosno nadležnim organom dogovorilo drugačije. Pa kažete da je vlasnik dužan da izvrši adaptaciju objekta u cilju zadovoljavanja uslova za ispunjavanje obaveza. Mi se sa svim ovim slažemo, ali se postavlja pitanje, zašto niste u završnom šestom delu, u završnim odredbama odredili da će taj i taj, ako ne bude izvršio tu obavezu, biti kažnjen sa ovom ili onom novčanom sumom. Dakle, vi na ovaj način teret diskriminacije prebacujete na invalide, umesto da im pored te mogućnosti, a to stoji u zakonu, mogućnost naknade i materijalne i nematerijalne štete, ali je to svaki pojedinac za sebe dužan da se obrati sudu, da uloži u to određena novčana sredstva, da uloži dosta vremena i energije. Ali, šta ćemo ukoliko upravo lice sa invaliditetom ne može da pristupi sudu i zbog toga smatra da je diskriminisano, a za zaštitu mora isto tom sudu da se obrati. Tu se praktično dolazi u pat poziciju, jer ukoliko ne postoji rampa da bi invalidno lice moglo da priđe, ukoliko je u invalidskim kolicima, vi njega terate da se obraća tom sudu, da od tog suda koji ne poštuje ovo pravilo traži zaštitu. Mnogo bi bolje bilo da ste kroz kaznene odredbe omogućili jednostavno i da državni organi kroz neku kontrolu, da li će biti inspekcijska, ovakva ili onakva, kakva god želite da je nazovete, ali da može po prijavi građana invalida, osoba sa invaliditetom, da ode do određene ustanove, da vidi da li se tamo poštuje ovaj zakon, da izrekne određene mandatne kazne i da naloži jednostavno onima koji su odgovorni u organima vlasti za sprovođenje ovog zakona da ovaj zakon i sprovedu. Hvala.
Hvala vama. Još neko o istom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić i Nadica Momirov podnele su zajedno amandman, sa ispravkom, kojim su predložile da seposlečlana 45. doda podnaslov i novi član 45a. Vlada i Odbor za rad i boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Želim, takođe kao i mnogi koji su pre mene govorili, da izrazim zadovoljstvo što se ovaj zakon našao na dnevnom redu Skupštine i što će biti usvojen. Po tome kako diskusija teče nadam se da će to biti zaista jednoglasno i da će to biti prvi zakon koji je u Skupštini na taj način izglasan, jer mislim da oko ovoga postoji zaista opšta saglasnost. Poslanici G17 plus su tokom rada na ovom zakonu imali brojne primedbe, koje su se pre svega odnosile na činjenicu da zakon nije sadržao kaznene odredbe. Mi smo i podneli amandmane koji se toga tiču, ali smo nakon konsultacija sa ministrom, Ministarstvom i Odborom za rad, boračka i socijalna pitanja u dogovoru uspeli da te nedostatke prevaziđemo. Zaista izražavam zadovoljstvo poslaničke grupe G17 plus zbog toga. Ono što mi se čini da još uvek nije u redu, to je što ovaj zakon ne sadrži i kaznene odredbe. Po uveravanjima pravnika kaznene odredbe bi trebalo da se nađu u Krivičnom zakoniku i zaista se iskreno nadam da će u narednom periodu doći do promena Krivičnog zakonika kojim će se definisati i krivična odgovornost za prekršioce ovog zakona, naročito za one najgrublje prekršaje ovog zakona, i mislim da je to zaista potrebno. Što se amandmana o kome govorimo tiče, takođe verujem da je to jedna od ključnih stvari koje treba da se nađu u ovom zakonu, a to su potvrdili zaista i mnogi predstavnici organizacija invalida sa kojima smo komunicirali. Dakle, o čemu se u ovom amandmanu radi? On kaže ovako - ne može se dokazivati da je neposredna diskriminacija učinjena bez krivice, ako je među strankama nesporno ili je sud utvrdio da je izvršena radnja neposredne diskriminacije. Sada ću da vas podsetim šta zakon kaže o neposrednoj diskriminaciji. "Neposredna diskriminacija postoji ako se lica ili grupa (u daljem tekstu: diskriminisani), u istoj ili sličnoj situaciji, bilo kojim aktom ili radnjom, stavljaju ili su stavljeni u nepovoljniji položaj ili bi mogli biti stavljeni u nepovoljni položaj zbog njihove invalidnosti." Znači, ovde se radi o aktu neposredne diskriminacije, a odnosi se na one akte koji se predviđaju tužbom, odnosno šta se tužbom iz člana 43. može tražiti. Može se tražiti zabrana izvršenja radnje od koje preti diskriminacija, zabrana daljeg vršenja radnje diskriminacije, odnosno zabrana ponavljanja radnje diskriminacije, izvršenje radnje radi otklanjanja posledica diskriminatorskog postupanja, utvrđenje da je tuženi prema tužiocu diskriminatorski postupao i naknada materijalne i nematerijalne štete. Radi se o ovakvim slučajevima kada je učinjen akt neposredne diskriminacije. Prevešću sada to na konkretan jezik. Dakle, ukoliko imamo slučaj da je vlasnik bazena zabranio ulazak na bazen osobi sa invaliditetom i u sporu pred sudom podnesena je tužba, i u sporu je utvrđeno da je došlo do neposredne diskriminacije, da je učinjen akt neposredne diskriminacije, onaj ko je tuženi ne može dokazivati da nije kriv zbog toga što je učinio akt neposredne diskriminacije. Ovde se ne radi o krivičnom postupku i prezumpcija nevinosti nije ugrožena ovim amandmanom. Dakle, ne radi se o krivičnom postupku nego se radi o građansko-pravnom postupku, građansko-pravne zaštite. Prema tome, obrazloženje koje je Vlada dala meni se čini da apsolutno ne stoji. Znači, šta se u takvom slučaju traži. Traži se da onaj ko je učinio neposrednu diskriminaciju, gde su se već strane usaglasile da je diskriminacija učinjena ili je sud to dokazao, jednostavno prestane sa aktom diskriminacije ili da ukloni natpis koji je direktno diskriminišući. Ukoliko je u obućarskoj radnji natpis - ne popravljam obuću invalidima, on samo to treba da ukloni, ne može ga dokazivanje da time on nije mislio ništa loše ili time da on nije kriv osloboditi odgovornosti. On mora da prestane tog trenutka sa aktom diskriminacije. Znači, na to se ovaj amandman odnosi i zaista pozivam narodne poslanike da glasaju zaovaj amandman, jer zaista nije njima ugrožen pravni poredak, kako se u nekim diskusijama pokušava da kaže. Drugi deo amandmana odnosi se na to - ako diskriminisani učini verovatnim da je pretrpeo akt diskriminacije, teret dokazivanja da usled tog akta nije došlo do povrede načela jednakosti, odnosno načela jednakih prava i obaveza, snosi protivna stranka. Obrazloženje je da je ovaj predlog potpuno u skladu sa praksom EU i Evropskog suda u oblasti suzbijanja diskriminacije. Dakle, ovakva praksa je uobičajena. Bez ove odredbe zakon neće biti u skladu sa Direktivom EU 2000/43. Cilj ovih pravila jeste omogućavanje maksimalno efikasne zaštite od diskriminacije osoba sa invaliditetom time što će u postupku dokazivanja krivice, odnosno činjenice da je došlo do povrede načela jednakosti, olakšati položaj onoga ko se našao na udaru diskriminacije. Takođe neću ulaziti u pravnu raspravu, verujem da će kolega pravnik možda više o tome govoriti, ali želim da vas pozovem da zaista na jedan ljudski način sagledamo ovakve situacije. Mnogo puta sam otkako je ovaj zakon ušao u proceduru, razgovarajući sa mnogim ljudima, čula izvesne ograde tipa - ovo se može zloupotrebiti. Zaista moram da postavim pitanje. Pa, svako se pravomože zloupotrebiti, zašto pitanje zloupotrebe postavljamo baš kada su najosetljivije grupe naših građana u pitanju. Mogu sada da prođem pored nekoga i on može da kaže da sam ga uvredila, i može zloupotrebiti svoje pravo da ne bude uvređen, i može tvrditi da sam upravo to uradila. Svako može zloupotrebiti neko pravo, to nije razlog da ne postoji definisana procedura koja će zaštiti nečija prava. Dakle, u ovom slučaju ne postoji za mene bojazan da će osobe sa invaliditetom to zloupotrebiti i sada će se samo tužakati, jer će neko drugi morati da dokazuje da nije učinio diskriminaciju. Pa naravno da to neće raditi. Ali, zašto je ovo važno. Važno je zato što onaj ko je diskriminisan ne treba da se nađe u situaciji da to stalno objašnjava, da stalno bude pred sudom, da stalno dokazuje kako je on bio diskriminisan. Zaista sam bila u prilici i da veštačim u slučajevima, mene to podseća na takve situacije, u kojima su ljudi, u kojima je jedna osoba bila optužena da je silovala devojčicu koja ima teškoće u mentalnom razvoju. Sada ta devojčica i njeni roditelji moraju da dokazuju da se to dogodilo, moraju da ispričaju čitavu priču i to je zaista mučna situacija. Naravno, to je krivični postupak i u to se neću mešati. Ali, kada je građansko-pravni postupak, zaista vas molim da glasamo za amandman koji će omogućiti sobama sa invaliditetom, nezavisno od toga što je to praksa EU, koji će omogućiti našim građanima sa invaliditetom da na dostojanstven način mogu da odbrane svoja prava, a ukoliko dokažu da je verovatan bio čin diskriminacije, kako ovaj amandman kaže, da oni koji su taj verovatan čin diskriminacije učinili dokazuju da ga nisu učinili. Mislim da je to zaista pravedno i verujem da ćemo svi za ovako nešto glasati.
Još neko o ovom amandmanu? Gospodine Krstin, izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, gospodo ministri, malo ću oko pravne argumentacije koju je Vlada dala za osporavanje mogućnosti da se ovim amandmanom drugačije urede neka pitanja. Zašto Vlada ne prihvata ovaj amandman? Iz razloga što je, kao jedno od najznačajnijih ljudskih prava proklamovanih Poveljom o ljudskim pravima, utvrđeno pravo svakog čoveka na jednaku zaštitu prava u postupku pred sudovima i drugim državnim organima. Hoću odmah da vam kažem da je to tačno. Ovde se radi o tome što osobe sa hendikepom, invalidne osobe, po samoj prirodi stvari ne mogu da na jednak način ostvaruju inače jednaka prava. Zato im se olakšava pristup u ostvarivanju prava upravo ovim amandmanom. Znači, njima je to prikraćeno prirodom stvari. Jesu jednaka prava među jednakima, ali ovde govorimo o nekima koji malo nisu jednaki. Upravo se zato i donosi ovaj zakon, zato što oni po prirodi stvari nisu jednaki. Zato im se olakšava pristup institucijama i skraćuje put da ostvare svoja prava. Nadalje, kako Vlada navodi, predložene odredbe o pretpostavci krivice i teretu dokazivanja nisu usaglašene sa odredbama Zakona o parničnom postupku, koje regulišu dokazivanje. Zakon o parničnom postupku nije zakon koji bi isključivo uređivao to pitanje. Postoje brojni zakoni, neke smo i mi ovde doneli, npr. Porodični zakon, koji kao leks specijalis uređuju procesnu materiju u određenim stvarima i iz određenih razloga. Ovo upravo jesu određene stvari i određeni razlozi, jer se radi o pristupanju našim sudovima osoba koje su po prirodi stvari u određenim insuficijencijama, telesnim nedostacima ili nekim drugim koji im ne omogućavaju da, kao osobe koje nemaju te nedostatke, pristupe sudu i iznose i daju svoje izjave volje. Zbog toga ih je potrebno zaštititi i pretpostavljenom krivicom. Da je ova moja tvrdnja tačna, navešću i nekoliko primera. Naveo sam Porodični zakon koji drugačije uređuje postupanje suda u određenim specifičnim slučajevima, u porodičnim odnosima, kada se radi o zaštiti dece itd. Kada stranka ima problem gde je potrebno odmah intervenisati, a radi se o materiji iz, recimo, svojinskih odnosa, naknade štete itd, građanska prava, parnična materija, stoji joj na raspolaganju arsenal privremenih mera iz Zakona o parničnom postupku. Kod tih privremenih mera dovoljno je da stranka dokaže da postoji opasnost da će pretrpeti štetu ako mu se nešto ne dosudi odmah, pre početka postupka, čak i pre samog pokretanja tužbe. Znači, dovoljno je da nešto učini verovatnim i on dobija privremenu meru. Upravo ovde imamo takav primer. Ne vidim zašto to ovde nije u skladu, kada to postoji u pravu. Hoću da vam kažem da se izvršenje sprovodi po verodostojnoj ispravi. Znači, sud donese rešenje kojim samo konstatuje da je isprava verodostojna, ne sprovodi se kontradiktorni postupak i donosi se odluka. Oko pretpostavke vezane za dokazivanje, hoću da vam kažem sledeće: i u teoriji i u praksi postoje tzv. zakonske pretpostavke. One se utvrđuju po određenim pitanjima, a kada je to neophodno da bi se zaštitilo ostvarivanje prava određenih grupa, lica ili pojedinaca. To postoji i u ovoj situaciji, jer uvek govorimo o osobama sa invaliditetom. Reći ću vam jednu klasičnu situaciju, kada se radi o nepokretnosti koja je u zajedničkoj svojini ili sutekovini bračnih drugova. Zakonska je pretpostavka da svako od bračnih drugova ima po jednu polovinu od toga. Onaj ko tvrdi suprotno ima pravo da dokaže, ali to jeste zakonska pretpostavka. Uputiću vas na određene odredbe koje to stipulišu. Ne vidim zašto ovde postoji nemogućnost da se to uradi. Znači, radi se o građanskom postupku koji omogućuje takvu stvar. Ne vidim opravdanja da Vlada odbije ovaj amandman. Smatram da amandman treba prihvatiti. Smatram da on jeste pravno moguć. Mi na Zakonodavnom odboru nismo ni odbili ovaj amandman i ne vidim zašto ga ne prihvatiti. Predlažem da Vlada prihvati ovaj amandman i da mi glasamo za njega.
Po istom amandmanu poslanik Zoran Krasić.
Džabe ste pisali amandman. Ovaj amandman znači da u ovoj zemlji ne važe osnovi odgovornosti. Vi se protiv toga borite. Ministre, vi ovo niste prihvatili? Ako niste prihvatili, da vas podržim, pošto ovo na pravnom fakultetu ne može ljudima da se predaje. Da vam sada rastumačim kako ste napisali. Kaže: "Ne može se dokazivati da je neposredna diskriminacija učinjena bez krivice". Zašto ne može da se dokazuje? Ako ste vi mene tužili i treba da snosim neku odgovornost, u ovom slučaju neka bude građansko-pravna odgovornost, nije krivična odgovornost, vrlo je važno pitanje krivice za utvrđivanje moje odgovornosti. Nije problem što ste ovde prekoračili, problem je što ste vi zaboravili šta piše u članu 6. stav (2) gde je data definicija neposredne diskriminacije. Radi se o javnom aktu i javnoj radnji prepoznatljivoj kao diskriminatorska - ti možeš, a ti ne možeš zbog invaliditeta. Vi zabranjujete tuženoj osobi da se brani u delu svoje odgovornosti, gde ona može da kaže - molim vas, to je tako urađeno zbog tih i tih okolnosti, ali nemam krivice zbog toga. Ne možete vi u jednom ovakvom opštem aktu da onemogućite nekoga da se brani. Drugo, zakonska prezumpcija ne odnosi se na krivicu. On je dao primer o zajedničkoj svojini i susvojini. To je statusno pitanje, to je stanje. Pitanje odgovornosti za krivicu je pitanje činjenja ili nečinjenja i da li je on bio u obavezi da čini ili je bio u obavezi da ne čini. Neko ko vam je ovo rekao, on ništi elementarne postulate odgovornosti. I materijalna i ne materijalna odgovornost iz građanskog, puno puta se zasniva na krivici, kad je lično. Imamo situaciju i objektivne odgovornosti za maloletno lice, za duševno bolesno lice. Odgovornost pravnog lica je uvek objektivna odgovornost. Traži se krivica nekog zaposlenog, pa odgovara firma itd. Znači, ovo ne može. Zakonodavni odbor je morao ovo da odbije, da kaže da ovo nije pravno moguće. Ovo je u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije. Kaže: "Ako među strankama nesporno ili je sud utvrdio". Znači, ne možeš da se braniš time da kažeš - nisam kriv, ako je među vama nesporno ili je sud utvrdio. Da bi sud utvrdio, on mora da vodi neki postupak, a u tom postupku stranka može da radi šta hoće, može da se brani ćutanjem, može da iznosi dokaze. Ne možete vi raspravno načelno da uništite ovim zakonom. Ne znam, sedmi ili osmi član Zakona o parničnom postupku, i ovog unakaženog, što ga je ministar unakazio sa svojom stručnom ekipom, mora da se da mogućnost svakoj strani da se izjasni. Ona sama procenjuje koje će dokaze da iznese. Ne možemo mi da kažemo kako će neko da se brani. Na sve moguće načine ima da se branim na sudu, bože moj. Dalje, već u ostatku rečenice vi dajete neku prezumpciju: "nesporno". Ako je nesporno, ljudi ne idu na sud. Ili: "ako je sud utvrdio". On je morao da utvrdi u nekom postupku. Drugi stav kaže - ako diskriminisani. Znači, već ste u startu definisali sve. Znači, invalidna osoba koja se obratila sa zahtevom, po vama je već diskriminisana osoba. Ne možete to da kažete. "Ako diskriminisani učini verovatnim da je pretrpeo akt diskriminacije." Uvek je nešto verovatno kada se kreće sa postupkom. Kad čovek tuži, on smatra da je u pravu, ali da bi postupak krenuo mora da učini verovatnim nešto. Zbog čega? Da bi se utvrdila sudska nadležnost, da bi se videlo šta je predmet spora, da bi protivna stranka znala o čemu se radi. Teret dokazivanja da usled tog akta nije došlo do povrede načela jednakosti. Dva puta negativna definicija. To niko živi neće da shvati. Mislim da je dobro što ovo niste prihvatili, jer bi ovo unelo zabunu, a ne bi stvorilo zakonsku prezumpciju koju ste hteli da postignete. Svaka parnična stranka slobodno odlučuje kako će da se brani. Zakonske prezumpcije postoje, zna se o čemu se radi, a ovakva ne može da postoji. Ovo čak nije ni zakonska prezumpcija, ovo je neka procesna prezumpcija. Ko dokazuje, šta se dokazuje, a šta se ne dokazuje? Ne može krivica da se pretpostavi. Mora da se dokazuje. U običnoj parnici za naknadu štete, bilo materijalne ili nematerijalne, krivica je vrlo važna stvar. Kad se tuži pojedinac. postoji objektivna odgovornost, ali po definiciji ovo nije materija za objektivnu odgovornost. O tome se radi. Nešto ste hteli da uradite. Ne sporim da se usled prepisivanja nečega iz inostranstva potkrala neka greška u prevodu, ali to kod nas dobija potpuno drugi smisao. Neka prednost u smislu olakšavanja uslova takvoj osobi da dođe pred sud radi zaštite svojih prava, slažem se, treba, i to sam na početku rekao, dajte nešto što bi bila neka pozitivna diskriminacija, olakšavanje nekih uslova, ali vi ste uveli potpuno novi institut - zaštita od diskriminacije. Malopre ste, obrazlažući ovaj vaš amandman, rekli da se nadate da će se promeniti Krivični zakon pa će ovo biti kažnjivo tim zakonom. Tim zakonom se propisuju krivična dela, a ne ovim. Pustite vi materiju. Krivični zakon propisuje krivična dela, elemente bića krivičnog dela, na osnovu koga će da se vidi šta je povreda, ko može da je učini, pod kojim uslovima i kakva je sankcija. Sada ćete da terate Stojkovića, a on je pre dva-tri meseca promenio Krivični zakon, doneo novi, sada treba ponovo novi zakon da radi. Neće, treba da pravi novu radnu grupu i taman posla da radi sada novi krivični zakon. On ne može da ubaci krivična dela rasuta po pojedinačnim zakonima. Kako ko predloži zakon, on stavi novo krivično delo. Džabe ste vi donosili novi zakon, oni vam ga upropastili odmah. Svi akti diskriminacije su inkriminisani i tu da budemo načisto. Verovatno trećina krivičnih dela se zasniva na kršenju zabrane vršenja diskriminacije, različite diskriminacije. Imamo kod izbornog prava, kod zasnivanja radnog odnosa, verska, rasna i druga mržnja. To su sve krivična dela čiji je cilj da se sankcioniše to što je neko zloupotrebio ili prekršio zabranu sprovođenja diskriminacije. Povrh svega toga vi ubacujete i ovo što nijedan živi sudija ne bi mogao da primeni. Zato u danu za glasanje molim da se ovaj amandman nikako ne prihvati, jer će biti šlag na tortu u neprimenjivanju i nejasnoćama koje ovaj zakon može da prouzrokuje.
Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić i Nadica Momirov podnele su zajedno amandman, sa ispravkom, kojim su predložile da se posle člana 45a doda podnaslov i novi član 45b. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Vi ćete obrazložiti, gospođo Momirov, ali dok se stvore tehnički uslovi za rad, pauza dva minuta. [[Posle pauze – 12,55]] Pošto su stvoreni tehnički uslovi, izvolite po ovom amandmanu narodni poslanik Nadica Momirov.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa G17 plus je podnela amandman na član 45, odnosno nakon člana 45a dodaje se podnaslov - Tužbe drugih lica i novi član 45b. Sam amandman glasi: "(1) Pravo na podnošenje tužbe iz člana 43. tačka 1,2. i 3. ovog zakona, pravo na podnošenje predloga iz člana 45. ovog zakona, kao i pravo na pokretanje izvršnog postupka pripada: - domaćim i stranim organizacijama osoba sa invaliditetom, kao i organizacijama za zaštitu diskriminacionih grupa, odnosno zaštitu ljudskih prava; - licu koje samostalno ili zajedno sa drugim licima svesno pristupa ličnoj i neposrednoj proveri primene pravila o zabrani diskriminacije u konkretnim slučajevima, javljanje na objavljeni oglas, dolaskom na mesta na kojima se pružaju javne usluge ili na drugi način. (2) Ako se diskriminatorsko postupanje tiče isključivo određenog lica, organizacija, odnosno dobrovoljni ispitivač diskriminacije iz stava 1. ovog člana može podneti tužbu odnosno predlog samo uz njegov pristanak. (3) Ako dobrovoljni ispitivač nije podneo tužbu, sud ga može saslušati kao svedoka, a ako je podneo tužbu, može biti saslušan kao stranka." Poslanička grupa G17 plus smatra da ukoliko uvrstimo ovaj amandman, odnosno ukoliko ovaj amandman postane sastavni deo samog zakona, ostvarenje osnovnog cilja ovog zakona, a to je uvođenje jednakosti, zaštite i ravnopravnosti osoba sa invaliditetom, biće poboljšano. Naime, možemo da mi kažemo da imamo vrlo dobro regulisano pitanje zaštite ljudskih prava, kako Ustavnom poveljom tako i nizom drugih zakona. Ako je vaše pravo povređeno možete ga tužiti, i da budete zadovoljeni na taj način što ćete dobiti tužbu. Međutim, povreda koja je nastala, odnosno psihički bol ostaje. Zbog toga su nam potrebni zakoni koji će moći na drugačiji način da regulišu pitanje zaštite ljudskih prava. Naime, da podstiču ili da stimulišu društvo ka promeni svesti, odnosno da dovedu do toga da društvo na neki način poveća svest građana na taj način što će se baviti problemom na sasvim drugačiji način. S jedne strane, mi isto tako imamo slučajeve da se osobe sa invaliditetom često ustežu ili se plaše da pokrenu postupak građanske i pravne zaštite. Zbog toga smatramo da ćemo legitimacijom dobrovoljnih ispitivača diskriminacije imati vrlo povoljniju situaciju, na taj način što ćemo omogućiti da se uvode dobre mere koje mogu dovesti društvo u stanje zaštite i ravnopravnosti osoba sa invaliditetom i njihovo uvođenje u društveni život. Tu postoje različiti primeri. Recimo, u nekim zemljama imate slučajda ne samo što je omogućeno drugim licima da podnesu tužbu, vi imate i pozitivne mere na taj način što se snimaju određene emisije koje dovode do toga da javno mnjenje posle tako reaguje i daje pozitivne ocene, odnosno dolazi do promene svesti građana prema u vezi odnosa sa osobama sa invaliditetom. Tako su u Engleskoj snimane serije emisija po pitanju diskriminacije, da bi dokazali da u društvu ipak postoje diskriminacije, bez obzira na niz dobrih zakona. Mi možemo isti takav slučaj imati i kod nas. Znači, pored toga što dajemo mogućnost drugim licima da tuže ili da budu svedoci, vi možete i na ovaj način da utičete na poboljšanje stanja po pitanju osoba sa invaliditetom.
Još neko o istom amandmanu? Narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Želim samo kratko još da pojasnim neke mogućnosti koje ovaj amandman pruža. Dakle, ovde se radi o tome da li tužbu, o kojoj smo već govorili, može podneti samo lice prema kome je učinjena diskriminacija ili to u njegovo ime može učiniti ili inače to može učiniti i neko drugi. Želim da kažem da je zaista jako čest slučaj da osobe sa invaliditetom, nažalost, veliki broj osoba sa invaliditetom, upravo zbog toga što postoji diskriminacija i u obrazovanju i u drugim oblastima života i rada u našem društvu,vrlo često nisu dovoljno obrazovani, iako često nemaju puno informacija o tome koja jesu njihova prava. Zbog toga mislim da je jako dobro u ovom stadijumu razvoja svesti našeg društva prema diskriminisanim osobama omogućiti situaciju u kojoj će zaštitu njihovih prava moći da vrši i neko drugi. Dakle, ovaj amandman odnosi se na mogućnost podnošenja tužbe od strane drugih lica i tu se pre svega misli na organizacije koje se bave zaštitom prava osoba sa invaliditetom. Zaista moram da podsetim da su jako značajan doprinos i ovom samom zakonu i njegovom donošenju dale organizacije osoba sa invaliditetom i ne možemo im uskratiti pravo da i one imaju mogućnost da u slučajevima diskriminacije podnesu tužbu. Želim da kažem da ovo ne bi bio pravni presedan iz razloga što je, kako su meni pravnici sa kojima sam razgovarala, rekli, zaista se ograđujem, pošto nisam pravnik, ali mislim da svi mi to znamo pošto se radi o materiji iz zakona koji smo mi sami doneli, radi se o Zakonu o informisanju, gde je kada se radi o jeziku mržnje dozvoljeno i organizacijama koje se bave zaštitom ljudskih prava da mogu podneti tužbu. Znači, tako nešto u našem zakonu već postoji i ne bi bio nikakav presedan omogućiti organizacijama osoba sa invaliditetom da mogu da podnesu tužbu. Naravno, ovde je navedeno da ukoliko se radi o diskriminaciji tačno određenog lica onda ono mora dati saglasnost da se u njegovo ime podnese tužba. Sve ostalo bila bi takođe povreda njegovih osnovnih prava. Zatim, dobrovoljni ispitivači diskriminacije, ono što jeste novina u našem zakonodavstvu, ali mislim da je to takođe jedna novina koja će doprineti značajno smanjenju diskriminacije. To je mogućnost da se osobe namerno nađu u situaciji u kojoj će biti diskriminisane i time dokažu da diskriminacija postoji. Takođe želim da kažem da ovo ne bi bio presedan jer je već Vrhovni sud Srbije jednu takvu odluku potvrdio, a to je slučaj diskriminacije Roma na bazenu u Šapcu. Znači, u tom slučaju,dva para su bili dobrovoljni ispitivači diskriminacije. Jedan par su bili Romi, drugi nisu bili Romi, i oni su otišli na bazen da bi ispitali da li diskriminacija postoji i potvrdili su da postoji. Podneli su tužbe i Vrhovni sud jepotvrdio odluku suda u Šapcu kojom je dokazano da jeste bilo diskriminacije. Smatram da su dobrovoljni ispitivači diskriminacije potrebni u situaciji kada je jasno da naše društvo diskriminiše ne samo osobe sa invaliditetom, već razne marginalizovane grupe. Volim da koristim još jedan primer. Mi smo doneli, imamo zakon kojim je zabranjena prodaja alkohola i cigareta deci. Kako ćemo mi znati da li se taj zakon sprovodi ili ne? Tako što ću povesti dete i poslati ga da kupi cigarete. Ono će biti dobrovoljni ispitivač u ovom slučaju primene tog zakona. Kako bismo mogli drugačije to da ispitamo. Ne može da pored svakog kioska stoji po jedan inspektor koji će loviti slučajeve. Mnogo je manja mogućnost da na taj način dokažemo takvu situaciju. Naravno da je bolje u ovakvim situacijama neposredno ispitati diskriminaciju i neposredno utvrditi da li diskriminacija postoji ili ne postoji.
Po istom amandmanu, narodni poslanik Aleksandar Vučić. Po Poslovniku, izvinjavam se gospodine Vučiću, za reč se javio narodni poslanik Perić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se po Poslovniku da reklamiram Poslovnik u delu - omalovažavanje Skupštine i poslanika. Ko je gledao sinoć na B92 duel savetnika predsednika Republike Tadića, gospodina Krstića, sa Oliverom Antićem, mogao je da čuje da su poslanici ove skupštine lopovi, da kradu, pljačkaju Skupštinu itd. Predsedniče, vi stalno govorite ovde u Skupštini da štitite poslanike, da štitite ovu skupštinu, ali i prošli put je ovo reklamirano, a niko ništa ne preduzima. Molim vas da mi u Skupštini zauzmemo stav, da se ovo i dalje ne bi dešavalo, jer je nekima stvarno stalo da omalovaže poslanike i Skupštinu, kako bi oni bili u prvom redu, a upravo je i Oliver Antić sinoć rekao kako treba da deluje Skupština, koliko je Skupština uradila, ali da neki iz tih stranaka žele da to promene, u delu - da omalovaže Skupštinu, dok na drugoj strani - tamo gde su pare, da se to mnogo više događa. U Skupštini nema para i sve što je dato para poslanicima, to je po važećem Poslovniku i po odlukama određene komisije. Prema tome, želim da iskoristim prisustvo ministra pravde, gospodina Stojkovića, i pitam da li možemo preko suda da zatražimo pravdu, jer on upravo nije išao poimenično, nego je sve poslanike nazvao da su lopovi, da kradu i pljačkaju Skupštinu. Sledeće što želim da izjavim, on to govori o poslanicima iz nekih stranaka, ali mi ovde u Skupštini imamo, iz mesta iz koga pominje poslanika, poslanika iz DS-a koji isto naplaćuje po važećim pravilima troškove i sve ostalo što pripada. Valjda jedan poslanik iz Leskovca ne naplaćuje putne troškove na jedan način, a poslanik iz DS naplaćuje na drugi način. Ako do Niša imam određene troškove, verovatno iBoško Ristić naplaćuje iste te troškove. Da li to znači da iz njegove stranke poslanici kradu? Malopre sam reagovao i molio bih predsednika, pošto sam se javio da se ovde krši Poslovnik, da se zaštite poslanici u ovoj skupštini, reagovao sam na snimatelje koji ovde snimaju nas poslanike u Skupštini, uđe po nekoliko reportera, kriju se po ćoškovima, čuče iza klupa i čekaju da se neki poslanik pomeri na neki način da bi snimili neku interesantnu sliku i to puštaju u novine. Oni se stalno vrte oko klupa i paze kao kopci iz ćoška da li ima nešto interesantno da snime. Prema tome, mislim da oni treba da snimaju Skupštinu, a nas da puste da radimo, jer ovako kako rade mislim da nije dozvoljeno i ne znam ko im to dozvoljava. Tražim od predsednika Narodne skupštine da i to ima u vidu u daljem radu Skupštine. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Periću. Da odgovorim gospodinu Periću, dve vrste zaštite ste reklamirali po Poslovniku. Kada je u pitanju druga, dolazeći da preuzmem mesto predsedavajućeg od potpredsednika, koji je to radio prethodna dva sata, dobio pitanje od novinara koji prate Skupštinu, kakva je odluka u pitanju, nisam znao, ali sam se raspitao, te sam obavestio, i to je jedini način, da Skupština radi po Poslovniku. U odnosu na to, u sali za sednice mogu da prisustvuju samo poslanici, predstavnici predlagača i oni gosti koje predsednik Skupštine, sa obrazloženim razlogom, pozove. Pretpostavljam da delite moje mišljenje, jer sve stranke koje ovde imaju svoje poslanike, jesu za javnost, da je dobro što postoji mogućnost na početku, pre nego što počne sednica, da fotoreporteri, kamermani prisustvuju, naprosto čine svoj posao atraktivnijim, zarađuju za život. Ali, u toku sednice, u slučaju da neki poslanik zatraži, zbog održavanja reda na sednici, jer se oseća da ga ometa neko od lica koja nemaju pravo da prisustvuju, tada će predsedavajući reagovati. Obavešten sam, gospodine Periću, da je predsedavajući reagovao, da je sekretar, u odnosu na tu reakciju, vas zaštitio i da su osobe koje, zbog atraktivnosti svog posla, nisu shvatile da ometaju rad sednice, napustile sednicu. Nema razloga da oko toga pravimo dramu. Dakle, ovo objašnjenje prihvatate? Hvala. Kada je reč o ovome drugome,prvo, ne očekujte da redovno pratim televizijske emisije i šta ljudi u njima pričaju, to zbilja nije u opisu mog posla. S druge strane, predsednik Skupštine javnosti, u ime svih vas koji učestvujete ili ne učestvujete na sednicama, daje detaljne izveštaje. U odnosu na to, svako ko ozbiljno radi svoj posao zna, Skupština je institucija koja je daleko najefikasnija od svih institucija u zemlji i koja je pri tome potrošila najmanje novca. Ovo su činjenice, a svako ima pravo da u odnosu na to ne zna činjenice ili da iznosi ma koju vrstu netačnih podataka. Tu vas poslanike, kao što sam već rekao nekoliko puta, predsednik Skupštine ne može da zaštiti ni na jedan način. Hvala vam na razumevanju. Izvinite, gospodine Vučiću, što ste čekali, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo u jednom se ne slažem sa gospodinom Perićem, neka snimaju šta hoće, to im je posao, neka rade šta hoće. Za ovo drugo se slažem, ali neka ne brine gospodin Perić, zgazio ga profesor Antić sinoć ko "mače muškatlu", što bi se reklo u našem narodu, u političkom smislu, tako da su prošli kako su hteli. To zaslužuje nekoliko dodatnih objašnjenja, dozvolićete mi da nekoliko svojih trenutaka, u okviru vremena povodom amandmana, upotrebim da odgovorim na to. Oni su pominjali Trgovište i svaki dan pominju Trgovište. Kažu - poslanik iz Trgovišta uzeo na putne troškove ukupno 20.000 evra. Čovek to uzme za godinu dana zato što putuje na sednicu i nazad. To je najudaljenije mesto u Srbiji. To što oni nemaju poslanika odande, u tome jeste njihov problem. Svejedno, govore o putnim troškovima od 20.000 evra. Oni imaju najvećeg tajkuna u Srbiji koji prijavi državi pet miliona evra profita na godišnjem nivou. Pogledajte razliku. Dragi poslanici, doneo sam vam nešto, čudi me da sa ovim niko nije upoznat. Reč je o "Glasu Srbije", iz februara 2006. godine. Sa malo pažnje čućete nešto što niste znali. Opštinski menadžer opštine Trgovište Jovica Mihajlović iz, verovali ili ne, Demokratske stranke, žuti, kaže - najavio je da će uskoro da bude raspisan referendum za izdvajanje Trgovišta iz Srbije i pripajanje susednoj Makedoniji, ukoliko Srbija brzo ne odreši kesu i ovaj kraj pod hitno pomogne sa dva miliona evra. Njihova cena je dva miliona evra za uništenje države. Sada mene interesuje, gospodine predsedniče, šta radi nadležni državni tužilac? Znači, za dva miliona evra, gospodine predsedniče, dostaviću vam kopiju u pauzi, i ovo sam malopre dobio kao dokazni materijal o zločinima Demokratske stranke, pa vas pitam da li je cena od dva miliona evra dovoljna da neko ukine državu, da vam odvaja delove teritorije? Otvoreno vam kaže, za dva miliona evra odoh iz ove Srbije. Oni imaju neke rezervne otadžbine, oni imaju druge zemlje, poštovani građani Srbije. Da li to pričaju o putnim troškovima, gospodine Periću, oni koji nisu u ovoj sali nikada. Mi smo ovde svaki dan i radimo od ujutru do uveče, a oni ni ne pogledaju na razglednici Narodnu skupštinu, a plate primaju, gospodine Periću, istu koliko i mi, plus paušal, a nijednom se nisu pojavili. Da li je to tačno, gospodine predsedniče? Kažite građanima Srbije da od trenutka otkada nisu ušli u Skupštinu potrošili su ne dva nego 32 miliona para građana Srbije, a da nisu ušli u ovu salu. Ao ili ne, baš je tako, 32 miliona. Sada pitam, ko su lopovi u ovoj zemlji, ko su lopovi i uništitelji ove države, da li ste vi čuli gospodine ministre za ovo, da li taj mora da odgovara za ovo, mislim da mora po zakonu, mora ex officio da ga goni tužilac. Ako čuje, a sada je čuo, valjda je čuo, a ako nije, pisaćemo mu, ako neće da čita. To su oni koji ništa drugo i ne rade, nego gledaju kako će da opljačkaju državu Srbiju, kako će da je razore, unište, to su oni koji ne mogu ni poraz pošteno da istrpe, nego moraju da nameštaju. Kako ih je juče i Uroš Šuvaković pregazio, a morali su da nameštaju i da sređuju na drugačiji način, jer ništa drugo ne bi mogli ni da naprave. A nije to zato što su svi iz DS-a, što je to licenca DS-a, nego tako mora da bude. Da se vratim na ovo, zato da ćute o Trgovištu, neka ga nikada više ne pominju, jer tamo živi sirotinja koja ne može njih da gleda u cipelama od 750 evra. Došo Tadić u cipelama od 750 evra, a onaj drugi u cipelama od 680 evra, Đilas, najveći tajkun u Srbiji. Jedan od 750 evra, a drugi od 680 evra, reći ću vam i prodavnicu, gospodine predsedniče, ako kažete da nije tačno. Lep ko upisan, a jedne cipele ko tri i po prosečne plate građana Srbije, pa vi gledajte kako to izgleda. A sve fini i pošteni, i sve dobri. Da se vratimo mi, uz poštovanje onoga što je rekao gospodin Perić, stvarno je čovek bio u pravu, ali ne treba nam nikakva zaštita, mislim da se mi najbolje štitimo kada vi pustite da oni govore što je moguće više. Ovako kada ih pustite da pokažu šta misle, ima tu i fotografija tog koji traži otcepljenje Trgovišta od Srbije, zato što traži dva miliona evra. Nije baš impresivna, da budem iskren, ali šta da očekujete od čoveka koji misli... da, lepši je od Đilasa. Idemo na diskriminaciju, samo malo, znam da je 45, a poziva se na 43, nego samo da ga nađem, na tužbe drugih lica. Mi u načelu ne bismo imali ništa protiv da se ovako nešto dešava i da se dozvoli raznim udruženjima, domaćim i stranim organizacijama koje se bave pitanjima invaliditeta da to čine, da to do sada, u dosadašnjim sudskim postupcima po nekim drugim pitanjima i po nekim drugim temama, nije zloupotrebljavano. Naime, u samom Predlogu zakona se kaže da tužbu za zaštitu osoba od diskriminacije zbog invalidnosti mogu podneti osoba sa invaliditetom ili eventualno njen pratilac. Ovo što vi radite jeste proširenje takozvane aktivne legitimacije u podnošenju tužbe, ali ono što mi mislimo, to je da postoji mogućnost, to je zakonski moguće, pravno je moguće rešenje, da bi se time stvorile mogućnosti za brojne zloupotrebe da bi sa više novca pojedine organizacije u potpunosti monopolizovale svoj položaj i one bi bile te koje bi određivale šta jeste, a šta nije povreda, a ne bi pojedinac, ne bi individualno niko ni na koji način svoja prava mogao da zaštiti. Evo vam primera, vi danas imate da vam lažno prava pojedinaca, prava građana Srbije, štite neke nevladine organizacije o kojima ste sami govorili i onda neki znaju kada se kod njih prijave, pa to će da bude rešeno u njihovu korist, a ljudima je mučno zato što znaju koliko ti rade protiv države Srbije, počev od Nataše Kandić, pa nadalje. Onda ako se dogodi da se pojavi neka nova Nataša Kandić ili nova Sonja Biserko ili nova Biljana Kovačević Vučo i kaže, napravila sam udruženje za zaštitu osoba sa invaliditetom, svi dođite kod mene, ja ću da vam podnosim tako i tako, a za to meni dajte pare spolja, dajte mi pare iznutra, ja ću to da zloupotrebljavam i u političke svrhe i u sve druge, i šta smo onda time dobili. Hoće li ti ljudi zaista biti zaštićeni? Hoće li oni moći svoja prava time da štite, hoćemo li moći da ih obezbedimo od svih diskriminatorskih postupaka; nećemo. Mislim da je zato, čak u ovom smislu, ako bi se išlo na proširenje aktivne legitimacije u podnošenju tužbi, ovo preširoko postavljeno i ostavlja veliku slobodu i mogućnost za brojne zloupotrebe. Mislim da toga više nije potrebno. Takođe imam jednu zamerku o kojoj je govorio ovde gospodin Krasić, ne treba više izmena krivičnog postupka, niti ćete da ih menjate, ljudi, imamo sporedno krivično zakonodavstvo, po tri meseca posle donošenja Krivičnog zakona, veće nego sam krivični zakon. Gde god okrenete, u koju god sferu društvenog života da okrenete, mi imamo krivična dela, onda se to procesuira po Zakonu o krivičnom postupku i niko živ ne može da pronađe šta je tačno krivično delo, a šta nije. Ne piše ti u Krivičnom zakonu, ali ti piše u Zakonu o diskriminaciji, piše ti u Zakonu o saobraćaju, u Zakonu o trgovini, piše ti u Zakonu o privredi, u Zakonu o privatizaciji, ko živ da pohvata sva krivična dela, ni advokati se ne snalaze, niko se živ ne snalazi. Sudije ne mogu više da pohvataju, posebno sa onim novim paketom krivičnih dela koji je došao 2002. godine. To niko živ ne pohvata. Zato bi bilo dobro da se ne šire mere na sve druge zakone, a naravno, takođe je istina, da nije bilo ovih amandmana G17 plus, ne bi ni bilo forme zakona, nego bi bila forma deklaracije, tako da kako god okrenete, nalazimo se u problemu, ali mislim da ovaj član ne bi trebalo prihvatiti, proširenje aktivne legitimacije na tužilačkoj strani, a u svakom slučaju ne mislim da bi to doprinelo smanjenju, odnosno povećanju mogućnosti diskriminisanih lica da dobiju sudsku zaštitu. Dakle, mi imamo ustavnu kategoriju da su svi građani jednaki i da uživaju jednako pravo na sudsku zaštitu, apsolutno svi, ali tu nema nikakve diskriminacije, niti se izdvajaju invalidna lica. Ako ste hteli u deklaraciji to da navedete, u redu je, navela su se i invalidna lica i eventualno njihovi pratioci supsidijarni imaju pravo na to, ali mislim da organizacije koje nisu ničim pogođene, alieto osnovane su zbog toga, te organizacije su osnovane i reći ću vam zašto, uglavnom zbog profita i ličnog bogatstva, a vrlo retko iz zaista altruističkih razloga. Mi tu imamo primere, navešću sada jedan za koji ćete se svi složiti, bez obzira na partijsku pripadnost, u našu zemlju koji god prevarant da dođe, ne govorim sada o biznismenima i investitorima, prva rečenica kada sleti na naš aerodrom ili prva rečenica u medijima domaćim, gde prvo naprave dobru podršku za svoje tobožnje istupe i za preotimanje nekih preduzeća, firmi, bilo medijskih kuća, nije i bitno, dakle, prvo što urade, kažu – hoću da ulažem u ovu zemlju, vi meni ne date da ulažem u ovu zemlju, a hoću da ulažem. Tačno je, nekima se ne da, zato što se ostavljaju monopoli za neke druge, i kriminalce, i tajkune, Đilasa, Hamovića pa nadalje, ali da ostavimo to po strani. Mnogi od tih varaju narod, nije njihov motiv to što žele i što mnogo vole ovu zemlju, pa će ovde da u lažu. Njihov je motiv da zarađuju, more. Rekao mi je jedan biznismen pre neki dan, hoću da ulažem ovde, ali nemojte da se lažemo, hoću da ulažem zato što hoću profit da pravim. Rekao sam, znam, ne morate to meni da pričate, to je nešto normalno, to se podrazumeva. Zato nemojte da nam pričate priču o humanitarnim radovima. Evo, mi smo humanitarci, spreman sam da uložim 100 miliona evra u ovu zemlju. Ma, nisi ti spreman da uložiš 100 miliona, nego si spreman da zaradiš još 100 miliona evra. E, tako vam je i sa ovim organizacijama i udruženjima, koja se nažalost najčešće ponašaju na takav način, ne mogu da kažem sve i ne pada mi na pamet da generalizujem, ali mislim da ovde niko niti može da zna niti može na takav način da zaštiti ta lica koja bi bila ugrožena bilo kojim diskriminatorskim merama nego što to sam pojedinac može da učini. Mislim da je ta norma u predloženom zakonu sasvim korektna. A očekujem, gospodine ministre, vašu reakciju na ovaj strašni zločin Demokratske stranka koja traži da se Trgovište otcepi od Srbije. Tražim to od vas, ako mi ne verujete, ovo ću vam odmah dostaviti, gospodine ministre, da možete da pročitate, dostaviću i predsedniku Narodne skupštine Republike Srbije. Dakle, šokiran sam, iskreno sam šokiran i ne mogu da verujem da je nekome ovako nešto palo na pamet. Cena za ovu državu im je dva miliona evra. Nisam sumnjao da za njih naša Srbija ima cenu, ali nisam se nadao, nisam mogao ni da razmislim, znam da za njih sve ima cenu, ali nisam ni sanjao da će cena države da bude ovako mala. To im je ono što Đilas za četiri meseca ima profit. Za četvoromesečni Đilasov profit oni bi državu prodali. Evo vam dokaz, jeste, je l' to čista računica, matematiku sam nekada dobro znao. Četiri i po meseca, izvinite, za četiri i po meseca Đilasovog profita oni bi državu prodali. E, gospodine ministre, da vidimo mi hoće li država da reaguje ili će tužioci samo da apse one koji na neki drugi način smetaju političkoj eliti, a neće da razmišljaju o tome kako i ko ugrožava zemlju Srbiju i kako i na koji način će da ruše našu Srbiju. Mi rezervnu otadžbinu nemamo, oni koji imaju rezervnu otadžbinu oni ne smeju da budu na najvišim funkcijama u ovoj zemlji. Ovo je čovek na funkciji, ovo nije običan član rekao. Ovo je menadžer opštine Trgovište izgovorio. Ti ljudi moraju da odgovaraju, a mi Srbiju moramo da čuvamo, jer sto puta sam to ponovio i još 1000 puta sa ove govornice ću da ponovim - rezervnu otadžbinu nemamo. Oni koji je imaju ne moraju u Srbiji ni da budu, ali nećemo im dozvoliti da nam Srbiju otimaju, Srbiju rasparčavaju, Srbiju cepaju, pa makar i za dva miliona evra u njihove džepove.
Hvala vam, gospodine Vučiću. Pre svega, pozdravljam predstavnike Matice iseljenika, koji sada sa balkona posmatraju rad Skupštine. Hvala vam što pratite rad ove institucije. Moram odmah da kažem, gospodine Vučiću, meni nemojte da dostavljati kopiju ovih novina iz vrlo jednostavnog razloga. Predsednik skupštine nikada neće postupati po novinskim napisima, šta god u njima pisalo, već isključivo na osnovu informacija u okviru svojih nadležnosti, isto tako što kao što još jednom moram da ponovim, da ne bude zabune, moja obaveza je i verujem da me u tome svi podržavate, da štitim sve poslanike i njihova prava, nezavisno od toga kako će oni da ih koriste. Molim vas, nema razloga za nekorektnosti. Svi poslanici imaju pravo jer su birani sa lista izbornihi njihove stranke su ih poslale u parlament, oni imaju sva prava da primaju platu, da primaju paušal, sve ono što im je još pre nekoliko godina u prošlom sazivu, kao što znate, odlukom nadležnih odbora prethodnog saziva stavljeno na raspolaganje i u odnosu na to moja je obaveza, koju redovno ispunjavam, ako poslanici imaju vremena pa mogu da putuju u okviru parlamentarne saradnje, to potpisujem, to sam upravo nedavno uradio, i nije na meni da odlučujem da li oni to mogu da rade zato što ne učestvuju na sednicama Skupštine ili ne, moje je da štitim prava poslanika i da očekujem da oni adekvatno zastupaju Skupštinu, a svi poslanici onda odgovaraju biračima. Molim vas naprosto da nije korektno da pozivate predsednika Skupštine da procenjuje čiji je koliki rad, šta doprinosi. Dakle, samo se zahvaljujem svima koji su u prethodno periodu, radeći i na sednicama i na Odborima, ne samo ovo što je vidljivo ovde nego i izvan toga, to su predstavnici skoro svih stranaka, da ste svi vi zajedno doprineli da institucija potroši manje novca nego što je budžetom određeno. Pri tome, svi znamo, o tome smo diskutovali kada je bio budžet, da je premalo određeno za ovu instituciju, da Narodna skupština pri tome uspe svojim radom, poslanika koji su ovde učestvovali u drugoj polovini 2005. godine, da dodatno obezbedi da se smanji dug naše zemlje i svima vam se na tome zahvaljujem i očekujem da se svi time hvalite i konačno da svi kojima je stalo da iznesu stavove svojih stranaka, a to ste svi radili, omogućite da Skupština ubrza mogućnost početka pregovora za evropske integracije. To su radili svi oni koji su učestvovali u radu ove Skupštine u poslednjoj polovini 2005. godine. O tome smo naravno dobili izveštaj Evropske komisije. Naravno svako ima pravo da bira način kada će i na koji način u tome da učestvuje i da za to odgovara svojim biračima. Molim vas da ne prozivate mene za odgovornost po tome. Izvolite, gospodine Vučiću. Pretpostavljam da niste zadovoljni objašnjenjem.
Uvaženi gosti, dame i gospodo poslanici, pošto računam da je ministar Stojković izašao da obavesti nadležnog tužioca, ovo nije slučajnost, imam izvode sa lokalnog "OK radija" 102,2 megaherca FM stereo. Rečeno je sledeće: Ako Vlada ne preduzme nešto u skorije vreme, nestaće opština Trgovište sa geopolitičke karte Srbije i nagoveštavamo da smo spremni da organizujemo referendum koji će odlučiti da li će i dalje biti deo Srbije ili će se pripojiti Makedoniji. Ovo su ljudi zločinci. Samo očekujem o vas reakciju, gospodine predsedniče, kao što sam to pokazao ministru, kao što pokazujem sada vama, očekujem da neko od nadležnih državnih organa na ovo reaguje. Pogledajte šta su još rekli, što nisam stigao odmah da pročitam, sada sam pročitao: rukovodstvo lokalne samouprave Trgovište zalaže se da i ova opština dobije specijalni status poput Preševa, Bujanovca i Medveđe. Zato što će tako da im bude više para. Ljudi, oni ne samo da su zločinci, nego i nisu normalni. Ne znam šta na to da kažem. Znači, svašta sam čuo da će u Srbiji da se dešava, svašta sam video da se događalo. Gospodine ministre, novi podaci za vas ako ste tužiocu već javili. Između ostalog, brzo mu javite. Između ostalog, traže i specijalni status kao Bujanovac, Preševo i Medveđa, opet za pare. Ovde nisu istakli cenu. Cena za otcepljenje od Srbije je dva miliona evra. To je onoliko koliko za četiri i po meseca najveći tajkun Đilas zaradi u Srbiji, odnosno koliki mu je profit. On se sam hvali da zaradi mnogo više. I još nešto, gospodine predsedniče. Kada oni govori o putnim troškovima i o ne znam čemu, pa samo 2002. godine jedan od njihovih poslanika, znate kolika je inflacija od tada, na godišnjem nivou podigao je milion i 400.000 dinara, i to iz Niša, ne iz Trgovišta. Taj propis je donela Demokratska stranka i mi smo ih sada ukinuli, a Demokratska stranka, koje sada nema u Narodnoj skupštini Republike Srbije zato što oni vole da otimaju pare narodu a da ne rade ništa, zato što im je teško da bilo šta urade, osim što računam da će neki njihov da se pojavi da ubaci karticu i da izvuče pa da bude kao da sedi tu iako ga uopšte nema, nekog drugog za tako nešto optužuje. Zahtevam od nadležnih državnih organa odgovor u toku dana, gospodine ministre, pre svega od vas, jer ste nadležni, šta je država preduzela? Još jedanput obaveštavam nadležnog tužioca da su neki zločinci pokušali da odvoje i pokušavaju da odvajaju deo teritorije Republike Srbije. Ime tog zločinca je opštinski menadžer iz DS Jovica Mihailović. Imenom i prezimenom, zato što ne volim da pričam napamet i ne volim da govorim u prazno. (Predsednik: Vreme.) Imenom i prezimenom, ali i celo rukovodstvo opštine, sa sve izvesnim Radovanom Stojanovićem, zalaže se za davanje specijalnog statusa opštini Trgovište. Da li ste imali sličan primer u bilo kojoj zemlji u okruženju ili, ne daj bože, u Srbiji? Nikada ga nisam čuo. Čuo sam da ima svakojakih ljudi, da ima i onih koji uzimaju pare, da ima i onih koji su pošteni, i onih koji brinu o građanima i onih koji ne brinu. (Predsednik: Vreme.) Završavam, gospodine predsedniče, hvala vam na strpljenju, ali mislim da ste shvatili značaj teme o kojoj govorim. Da na ovako zločinački način neko hoće da vam uništi državu, gospodine ministre, to još nisam čuo, i to tako otvoreno "cena za moju državu je dva miliona evra". Na ovome ću insistirati ceo bogovetni dan, dok ne dobijem odgovor šta su nadležni državni organi po ovom pitanju preduzeli. Jeste li ste videli, gospodine Periću? Nema tog doktora koji to može da izleči, čak ni Milković. Ima za to neke nadležne institucije koje bi mogle da pomognu, ali nema ni ove, ni one vrste doktora koji tu može da pomogne, nego se zna šta tu sledi. Gospodine ministre, molim vas da te mere preduzmete, jer Trgovište je divna opština, siromašna, u kojoj živi, ako hoćete, stoprocentno srpski živalj, a nije ni važno, svi ostali građani su jednakopravni. To su ljudi koji vole ovu zemlju Srbiju, koji vole slobodu ove zemlje i koji nikada ne bi prihvatili da žive u nekoj drugoj zemlji, kao što im ovi zločinci predlažu.
Gospodin Perić se javio po Poslovniku. Pre nego što vam dam reč, gospodine Periću, potpuno razumem, gospodine Vučiću, da ste zatražili od ministra pravde, a tu je ministar pravde, pa će vam odgovoriti. Još jednom vam kažem, napunio sam 50 godina, naslušao sam se neodgovornih izjava raznih neodgovornih ljudi, predsednik Skupštine nikada neće reagovati na to što neko daje neodgovorne izjave, potpuno nenadležan, prodaje nešto što nije njegovo i pri tome ispostavlja cene, a ja o tome da zaključujem na osnovu novinskih napisa. Još jednom vam kažem, ponašaću se uvek na osnovu činjenica i na osnovu svojih nadležnosti i neću reagovati u tim situacijama. Kao što znate, Ustav ne zabranjuje glupiranje. Gospodine Periću, izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se zbog tumačenja predsednika Skupštine. Kad je on to objasnio, meni sad pomalo nije jasno. Da mi ne pređemo sad na drugu stvar, prva stvar je ovde što predsednik kaže da ne gleda televiziju, nema vremena, mnogo je zaposlen itd. Ključna stvar je što je savetnik predsednika Republike, gospodin Krstić, da li je najuren iz zdravstva, il' je napustio ili misli da ima više para u Narodnoj kancelariji, ne vidim ni jednog doktora da je ostavio svoju profesiju, on sinoć javno na TV kaže da su narodni poslanici lopovi, da narodni poslanici kradu. To sam tražio od vas, da li ova Narodna skupština treba i o tom pitanju da raspravlja, jer su uvrede velike, a pozvao sam se i na ministra pravde, da li mi možemo preko suda da zatražimo zbog toga što smo povređeni. Sledeća stvar, gospodine predsedniče, ako gospodin Krstić kaže da je naplaćen neki kilometar puta više itd, pitam vas zašto poslanici DS primaju plate, paušale, parkiraju u garaže, po jednu platu samo na garažama naplate, kad pet meseci ne ulaze i ne radeu ovoj skupštini? Da li je to krađa? Znam, izaći će onaj Šutanovac pa će da kaže - mi naše pare ne nosimo kod kuće, nego mi ulažemo, pomažemo siromašne itd. Sigurno da laže. Gde će oni da bacaju pare iz džepova, oni su naučili samo da sabiraju, nema kod njih oduzimanje. Prema tome, zbog toga sam se javio. Mislim da ono što je sinoć bilo u onom duelu na B-92, ono je strašno za Narodnu skupštinu. Nije mnogo problem mnogo kod nas poslanika, ali oni ne računaju da je ovo Skupština. Čak i ne mogu da ponovim koliko je on to loše rekao za poslanike. Oni u prvi plan stavljaju Narodnu kancelariju. Šta će onom pametnom čoveku, ako je pametan ovaj predsednik Srbije, 20 savetnika? Ako ga savetuju ti kao Krstić, taj ništa ne može da uradi.
Gospodine Periću, dao sam vam pojašnjenje malopre i prihvatili ste ga. Još jednom podsećam, poslanici ostvaruju svoja prava na osnovu odluka Administrativnog odbora. Neke odluke su donete još u prethodnom sazivu, neke u ovom, gde je sada restriktivno ponašanje zbog toga što je postojala sumnja za zloupotrebu od strane pojedinaca. Ta sumnja je otklonjena, svi podaci su javni. Molim vas, nemojte tražiti da pravim ikakvu razliku među poslanicima i to neću raditi. Po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Vučić. Samo da pozdravimo i drugu grupu iz Matice iseljenika, koji su nam u poseti. Dobrodošli.
Pozdravljam vas sve koji ste došli u našu i vašu Narodnu skupštinu. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, izašao sam zato što, poštujući vaš odnos i vaš stav, pravilno ste reagovali na besmislenu i divljačku izjavu savetnika za fekalna pitanja predsednika Republike. Nemam šta da vam zamerim po tom pitanju. Ne mislim da taj čovek nekoga može da uvredi. Te izjave su opasne zato što govore o prirodi i karakteru vlasti, ali da bi vas neko uvredio, morate nešto dobro o njemu da mislite i mora nešto dobro da znači, nešto da predstavlja. Zato me to ne interesuje i na to neću da se vraćam. Mene interesuje nešto drugo. Gospodine predsedniče, od vas ne tražim da vi gonite, tražim od ministra Stojkovića da nas obavesti, ne može ni on da preduzme gonjenje, ali da nas obavesti šta su nadležni državni organi po ovom pitanju preduzeli. Dobro znam šta su čije ingerencije u državnoj vlasti. Evo vam još jedan dokaz. Oni su to još specifikovali. Pošto mi pristižu materijali iz časa u čas, gospodine predsedniče, dokazi o zločinima dolaze svakog sekunda. Između ostalog, oni su rekli, sem toga što smo ustanovili da je za DS cena države dva miliona evra, u protivnom, oni taj deo države sele u drugu državu, oni su sad rekli tačno i na koji način će geografski to da izvedu, da ne mislite da je bila metafora. Kaže ovako: "Najavljujemo raspisivanje referenduma za pripajanje susednoj Makedoniji, odnosno opštini Kriva Palanka, od koje nas deli samo jedno brdo iza Kozjeg dola". Gospodine ministre, šta čeka taj tužilac, što nas neko ne obaveštava, što već nije poslao saopštenje medijima da zločince goni. Šta čeka taj. Ako neko sme ovo u ovoj zemlji da radi, znači da sme sve, da može apsolutno sve. Nisu sve novine prenele njihove izjave. Ovde je transkript onoga što su izgovarali na konferenciji za novinare i na radio emisiji. Da vam ponovim, to je neki Radio OK, 102,2 megaherca, FM stereo. Dakle, možete da proverite i da tražite verovatno kasetu, disk, disketu ili bilo šta, da dobijete precizno o čemu je reč. Tražim da se ovo uradi zato što je to dobra preventivna mera protiv svih onih koji hoće Srbiju da razaraju, da znaju da na ovakav način ne mogu i ne smeju da se odnose prema svojoj zemlji i prema svojoj deci. Šta kaže - niste nam dali dovoljno para, mi ćemo da se otcepimo i da idemo u drugu državu. Zamislite sada da idemo svuda gde vladaju radikali, ne sviđa nam se vlada G17 plus, DSS, SPS i SPO, ajde malo da otcepimo Šid, da otcepimo Kikindu, ne znam koju opštinu, pola Vojvodine da otcepimo i pola juga Srbije. Ne razumem o čemu je reč. Molim vas, gospodine ministre, da nas u toku popodneva obavestite, ne insistiram na glupostima, nisu ove naše međupartijske razmirice, to dođe pa prođe, to oni nama i mi njima kažemo i nikome ništa, to se podrazumeva. To da li je Đilas najveći tajkun u Srbiji ili je drugi tajkun u Srbiji, o tome može da se raspravlja, da li je veći on, Hamović ili eventualno Mišković, sasvim svejedno. Ako ste mislili da se plašim da neko ime izgovorim, grdno ste se prevarili. (Predsednik: Vreme.) Moram da vam kažem jednu stvar, kada su svojevremeno govorili da je Karić davao ovoliko ili onoliko, moram da vas podsetim, izašao sam za ovu govornicu i rekao, a sada neću to da radim zato što je u takvoj situaciji, da sam ponosan na to što nikada dinara nisam uzeo, a znam mnoge koji jesu. U svakom slučaju, razmišljajte dobro, za raspravu je da li je Đilas baš najveći tajkun ili je drugi. To je diskutabilno, tu su negde, ta dva kriminalca Đilas i Hamović, mrtva trka. To je već za razmišljanje, ali o ovome nema šta da se razmišlja, gospodine ministre. Računam da je nadležnim državnim organima potrebno za te velike tajkune mnogo vremena da pripreme optužnicu, da pripreme prijavu, pa kasnije i nadležnim organima optužnicu da spreme. I to rade. To i sa B92 ima veze? Ne bih rekao. Mislio sam da oni sve pošten kapital, a ono za 60 hiljada evra uzmu celu televiziju, sa svom opremom, nacionalnu frekvenciju im tata i mama dali, tata i mama iz Vlade im dali ovu zgradu u zakup. (Predsednik: Šest minuta.) Završavam, gospodine predsedniče, znam da je i vama zanimljivo, siguran sam.
Nije, verujte.
Verujte mi da jeste. Dakle, gospodine ministre, u toku popodneva očekujem od vas odgovor, očekuju ne samo poslanici SRS, očekuju svi građani Srbije da vidimo, cela Srbija čeka da nam kažete šta su nadležni državni organi preduzeli u vezi sa ovim zločincima. Ako država neće povodom ovih zločina da preduzme ništa, najava odvajanja i preduzimanja konkretnih, dakle to nije ideološki, to je preduzimanje konkretnih koraka za otimanje dela teritorije Republike Srbije. Za to neko mora da odgovara. Očekujemo vaš odgovor u toku poslepodneva, gospodine ministre, čekaćemo ga do 17 sati.
Papir i radio talasi trpe sve, tako da nemam nameru da reagujem. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, na osnovu člana 140. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 45. doda naslov i novi članovi 45a, 45b, 45v, 45g, 45d, 45đ i 45e. Predstavnik predlagača, na sednici Odbora, prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 46. amandman je, na osnovu člana 140. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Predstavnik predlagača, na sednici Odbora, prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, želi završnu reč? Izvolite.
Drago mi je što je ovaj zakonski predlog dobio većinsku podršku u ovoj skupštini. Biće usvojen i nadam se da će svi poslanici glasati za njega, bez obzira na određene primedbe. Mislim da je veoma značajno da ovaj sistemski zakon bude usvojen i da u suštini pokrene taj proces aktivnosti u okviru društva na rešavanju problema koji se tiču primene ovih odredaba. Mogao bih ovde da govorim o više slučajeva ili primera diskriminacije u konkretnom životu, ali prosto vreme je isteklo i sa druge strane čini mi se da svi vi ovde u suštini znate za te pojave. To naglašavam zbog potrebe da imamo u vidu, pošto je bilo dilema u izlaganjima da li nam je potreban zakon i slično tome. Mislim da je potpuno jasno da je ovakav zakon neophodan. Mislim da ovim intervencijama, prihvatanjem amandmana i definisanjem prekršajnih odredbi u ovom zakonu, takođe da smo predvideli rešenja koja mislim da su dobra. Sve u svemu, ovaj zakon je prvi korak. Sledi vrlo brzo zakon koji će biti pred vama i danas je dosta bilo priče o tome, to je zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji osoba sa invaliditetom, koji će vrlo konkretno određenu materiju uređivati u pravcu pozitivne diskriminacije kada se radi o ovoj grupaciji stanovništva Srbije, kao i niz drugih propisa koje ćemo u međuvremenu predložiti, a na kojima se radi u okviru Vlade. Bila je ovde još jedna tema otvorena, a to je pitanje gde su zaštitne radionice u Srbiji. U okviru zakona koji sam pomenuo (o zapošljavanju i rehabilitaciji osoba sa invaliditetom) biće konačno uređeno pitanje zaštitnih radionica i DES-ova, i to u više pravaca. U Srbiji inače sada ima 62 invalidska preduzeća, od čega 22 onoga što zovemo DES, 35 zaštitnih radionica. Dakle, u svakom slučaju ta materija će, što je ovde rečeno da postoji potreba, biti uređena u toku ovog proleća nizom zakonskih odredbi, tako da mislim da je potpuno jasno da Vlada Republike Srbije pridaje poseban i konkretan značaj potrebi da se u Srbiji konačno na valjan način uredi položaj osoba sa invaliditetom, da se njihov položaj unapredi i da oni u određenom vremenskom periodu, uz napore svih, postanu zaista ravnopravni građani društva, ne samo na nivou ideologije i floskula, nego stvarno. Naime, Vlada nema nameru i ne želi ni ovu temu da zloupotrebljava u političke svrhe, nego jednostavno ovo razume kao potrebu da deluje u interesu građana Srbije. Rasprave koje su vođene u Skupštini pokazuju da svi poslanici praktično to razumeju, prihvataju i podržavaju i mislim da je to dobar osnov da u narednom periodu uspešno realizujemo ove aktivnosti. Još jedna napomena koja nema veze sa ovim zakonom, ali prosto me je isprovocirala ova rasprava, pominjanje čuvenog Trgovišta. Pre godinu i kusur išao sam i obilazio to Trgovište u svojim redovnim aktivnostima, video svu sirotinju i muku koja tamo postoji. Nažalost ne samo u Trgovištu nego u još jednom broju gradova u Srbiji jedino što prima platu to je ono što prima platu od države. Znači, obrazovanje, zdravstvo, lokalna privreda je u užasno teškom stanju. I jednu stvar bih pomenuo, šta su mi tamo rekli ljudi kada sam razgovarao, gde vide spas za njih tamo. Oni spas vide za sebe u tome da se otvori granični prelaz. Oni računaju kada bi se tamo otvorio granični prelaz prema Makedoniji da bi ceo taj deo, onaj desno od Vranja, da bi sve živnulo. Nezavisno od drugoga, koristim priliku da ovde to kažem, i mislim da su ljudi u pravu, i hajde da svi zajedno pomognemo da se otvori granični prelaz prema Makedoniji i da ceo taj kraj Srbije pomogne kroz to da ekonomski oživi, ne bih u drugo ulazio. Mi nažalost u Srbiji imamo još opština koje zovemo devastirana područja, kako se to kaže stranim jezikom, u stvari vrlo osiromašenih opština, nije samo Trgovište, i Lebane i mnoga druga, Bojnik i slična, u koja se ide. Konkretno u vezi Trgovišta, uz sve ovo što će biti rečeno, sada je to politička tema, sugerišem da svi pomognemo da ono što oni vide kao problem da se otvori granični prelaz i da ta opština živne. Inače ćemo doživeti jednu stvar jako lošu i taj proces već teče, a to je, podsetio bih ovde, da iz takvih krajeva Srbije je u toku proces napuštanja stanovništva. Nama se u određenim opštinama smanjuje ozbiljno apsolutni broj stanovništva, i ako se tako tvari budu nastavile, u nekom ne tako dalekom periodu, ne samo u Trgovištu, neće više biti nikog tamo da živi, biće pusta zemlja. Zato mislim da je pravo pitanje, prava tema, i Vlada RS ima nameru to da uradi, jeste da pomogne ekonomskim merama da tamo narod ostane da živi. Toliko i zahvaljujem se.
Hvala vama. Izvinjavam se što sam skrenuo pažnju, tehnički problem, moramo da završimo sada. Zahvaljujem se. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Naravno, nije to Trgovište nego naše Trgovište. Ne obraćamo pažnju na izjave nenadležnih ljudi. A, gospodine ministre, drago mi je da mogu da obavestim nadležne institucije, predsednik ove Skupštine je na zahtev građana, a ne lokalnih funkcionera, razgovarao, i ostale institucije su u to uključene, biće dodatno stvoreni uslovi prelaza, to je jedan od razloga. Drugi razlog, zašto nema potrebe za uznemirenjem, jesu građani Trgovišta. Oni znaju gde je njihova zemlja. Prema tome, nemamo razloga da ih mi na to podsećamo. Hvala još jednom. Pauza do 15,00 časova. Nastavak pretresom druge tačke dnevnog reda, a pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. [[Posle pauze – 15,05.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O REHABILITACIJI (pojedinosti) Istovremeno vas obaveštavam da ćemo danas raditi uobičajeno do 18,00 časova, svejedno koja tačka bude na dnevnom redu. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Zoran Krasić, Branislav Rankić, Nemanja Šarović, Vjerica Radeta, Milan Stevović, Miljko Četrović, Gordana Pop-Lazić, Nataša Jovanović, Ištvan Išpanović, Petar Cvetković i Ljiljana Nestorović. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Istovremeno vas obaveštavam da me je predstavnik Vlade, ministar pravde, Zoran Stojković, obavestio da je u ime Vlade prihvatio amandmane: na član 2. koji je podneo narodni poslanik Ištvan Išpanović; na član 3. koji je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović i na predlog da se posle člana 7. doda novi član 7a koji je podneo narodni poslanik Petar Cvetković. Zahvaljujem i prelazimo na raspravu u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodine Milkoviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas Predlog zakona o rehabilitaciji koji je predložila Vlada Republike Srbije. Predlog zakona je kratak, nedorečen, neprimenljiv, nema propisane kriterijume za njegovu primenu. SRS neće glasati za ovaj zakon, uložila je amandmane da se svih osam članova brišu. Evo zašto. Zamolio bih gospodina ministra Stojkovića da mi odgovori na nekoliko pitanja. Član 1. ovog zakona predviđa rehabilitaciju lica koja su bez sudskih ili administrativnih odluka ili tim odlukama lišena, iz političkih ili ideoloških razloga, života, slobode i drugih prava od 6. aprila 1941. godine, odnosno datuma kada je Hitlerova Nemačka izvršila invaziju na Kraljevinu Jugoslavije. Koji je razlog i zašto je uzet baš ovaj datum kada znamo da je i pre 1941. godine bilo progona političkih protivnika? Samo da podsetim, donet je zakon, uvedena šestojanuarska diktatura, robijašnice su bile pune, a pogotovo članova Komunističke partije Jugoslavije Kraljevine Jugoslavije, pa su čak i dva kongresa - treći i četvrti držani van zemlje - Beč i Drezden. Da mi odgovorite na to pitanje zašto je uzet 6. april 1941. godine pa naovamo. Drugo pitanje, ovim zakonom nisu obuhvaćena sledeća pitanja - da li se mogu rehabilitovati građani Srbije kojima je suđeno u drugim republikama bivše Jugoslavije. To je pitanje koje nije obuhvaćeno ovim predlogom zakona. Treće, šta sa ljudima kojima je suđeno ovde u Srbiji, a sada žive u drugim državama, bivšim republikama SFRJ. Veliki je broj Srba iz Bosne i Hercegovine i Hrvatske kojima je tamo suđeno. Šta sa Albancima? To u predlogu nije regulisano. Nakon oslobođenja Beograda 20. oktobra 1944. godine, bez suđenja, po hitnom postupku, na osnovu odluke prekih vojnih sudova samo u Beogradu je streljano negde oko 10.000 ljudi, a u celoj Srbiji negde oko 100.000 ljudi, oko dva miliona je osuđivano zbog ideologije ili politike, bilo pravnika, advokata, doktora, glumaca, ovih divnih ljudi, seljaka koji nisu davali žito na otkup, odbijanja pristupanju seljačkim zadrugama. Mislim da će ovaj zakon teško da se primeni u ovim uslovima. To se odnosi na ovaj član 1. Ako možete, gospodine ministre, da odgovorite na ova postavljena pitanja.
Zahvaljujem se. Narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Bez namere da se vraćam na ono što smo pričali u načelnoj raspravi povodom ovog predloga zakona, stvarno će biti teško, ukoliko se ovaj zakon usvoji, da se primeni neki vrednosni sud. Kako glasi član 1. ovog zakona: "Ovim zakonom uređuje se rehabilitacija (verovatno se misli na postupak, način i kako se donosi neka odluka kojom se neko lice rehabilituje) lica koja su bez sudske ili administrativne odluke, ili sudskom ili administrativnom odlukom lišena, iz političkih i ideoloških razloga, života, slobode ili nekih drugih prava od 6. aprila 1941. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona, a imala su prebivalište na teritoriji Republike Srbije." To je tako široko postavljeno, a da nema objektivnog kriterijuma. Moram da kažem, od 6. aprila, ako ste baš uzeli taj datum, da budem precizniji od 1948, 1949. godine, toliko se stvari promenilo do današnjeg dana u shvatanju demokratije, ljudskih prava, osnovnih sloboda, uzmite i sami ovu Evropsku konvenciju, i 50-te,60 i neke godine, i 1976. godine, nešto nas obavezuje tek od 2003. godine kada smo pristupili i kada smo primljeni u Savet Evrope i postali punopravni članovi, i tek od pre nekoliko godina imamo pravo da tražimo pred Evropskim sudom za ljudska prava da se vode odgovarajući postupci da bi se utvrdilo da li je nekim aktima vlasti narušeno neko ljudsko pravo. U međuvremenu je bila svojevrsna geneza ljudskih prava. Menjalo se shvatanje o ljudskim pravima. Menjalo se shvatanje o državi, o suverenosti. Bila je blokovska podela - Istok i Zapad. Da ne navodim sve istorijske društveno-političke traume kroz koje su narodi prolazili. Ne sporim nameru datreba nešto možda i rehabilitovati, ali je vrlo teško utvrditi šta je politički progon. Nikada se nije tako ogoljeno vršio politički progon. Možda je toga bilo 48. godine, pa sve do 60. i neke godine, gde je zbog javno izrečene misli vršen progon, možda i zbog toga što su se istomišljenici oko nečega udruživali; u to vreme to je bio kontrarevolucionarni napad na državu. Videli smo da oni, protiv kojih je vođen postupak zbog kontrarevolucionarnog udruživanja u ono vreme, to je bila drugačija formulacija, za zaštitu države i ustavnog poretka. Oni su u međuvremenu postali prvoborci, borci za ljudska prava. Evo vam jedan primer, imate na Kosovu i Metohiji, teroristi su postali borci za ljudska prava. Svi oni koji su pušteni krajem 2000. i početkom 2001. godine već od Merdara su dočekivani kao narodni heroji. Sa gledišta postojećih odnosa u Republici Srbiji i nekog vrednosnog sistema, ma koliko on bio probušen, nedefinisan, ti ljudi su teroristii biće uvek teroristi. Vi ste ih pod nekim pritiskom pustili da se smanji taj pritisak na državu, na ove itd, ali oni će u suštini biti uvek teroristi. Sada vi predlažete i njihovu u suštinu rehabilitaciju, jer neko može da kaže da su oni iz političkih razloga proganjani. Adem Demaći, on je više proveo u zatvoru, a sada je borac za ljudska prava na Kosovu i Metohiji. Pre podne smo slušali ovde o Trgovištu. Tako je krenulo i na Kosovu i Metohiji isto, prvo u smislu borbe za ljudska prava, te onda slobode izražavanja misli, te Zapad pritiska ne smete da imate verbalne delikte, a u sledećoj fazi posle političkih interesa ide neko organizovanje i na kraju postaju narodni heroji. Da li bi neko u Francuskoj smeo da da izjavu poput ovog nesrećnog menadžera iz Trgovišta? Verovatno, čim bi prva stranica počela da se štampa, došla bi policija i uhapsila ga. Zašto? Pa uništavaš teritorijalni integritet i suverenitet države i to je potpuno normalno. Dalje, kaže, lišeni života, slobode ili nekog drugog prava. Vi ste posebno uzeli 6. april 1941. godine, pa ste još uzeli sa prebivalištem na teritoriji Republike Srbije, omeđili ste samo teritorija Republike Srbije da je u pitanju. Molim vas, od 6. aprila koliko je njih lišeno života; po ovome, i za vreme bombardovanja ljudi su lišeni života zbog političkih razloga, zbog pogleda na svet, a 1999. godine, znate i sami, bio je referendum, 99% građana se opredelilo za nešto, svi su se opredelili za nešto. Oni su lišeni života, a ko ih je lišio života? NATO bombarderi, a vi ste ovo protegli od 6. aprila 1941. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona. Znači, danas se krše ljudska prava, ali mi ne znamo šta je vrednosni sud, mi možemo da pretpostavljamo i da pričamo, Vojislav Šešelj je napisao neku knjigu, oni su ga osudili, zabranili su da se objavi knjiga itd, uskraćen je za neko pravo, koje pravo, narušena je njegova sloboda izražavanja mišljenja. Njega treba rehabilitovati, trebalo bi, po ovom vašem kriterijumu, ali ga nećete rehabilitovati, jer sudija okružnog suda neće da ga rehabilituje. Neće, a zbog čega? Kada mu je otiman mandat ovde, ovde su sedeli neki poslanici, trenutno ih nema u ovom sazivu, Žarko Jokanović, tamo je bio Desimir Tošić, a ako vi Vojislava Šešelja sada rehabilitujete po ovom zakonu zbog onog u Gnjilanu. A šta se desilo u Gnjilanu; popeo se na klupu i rekao – molim vas, ljudi, miting je zabranjen, hvala što ste došli u velikom broju, dajte da se raziđemo da ne bude incidenta sa policijom. Kako je počeo sa onim – policijom, natrčali su oni, pokupili, rasterali, premlatili, nešto u zatvor, i vanredno stanje, policijski čas zaveden u Gnjilanu. Oni su vodili postupak pred sudijom za prekršaje zbog narušavanja javnog reda i mira i to će vaš sudija važeći ili neko veće koje kaže, molim vas, tu postoji pravni osnov po kome to nije politički problem, a svi znamo da jeste. E sad postavljam pitanje, ako su živi akteri događaja, živi oni koji su vršili politički progon, šta da radimo s njima...
Gospodine Krasiću, osam minuta.
Hoću da vam skrenem pažnju da ovakvom formulacijom vi dajete toliku dispoziciju sudiji koji treba da sudi, da on treba da procenjuju šta je u jednom trenutku bilo ljudsko pravo, da on u jednom trenutku treba da kaže ko je bio progonitelj, ko je bio prognan, na koji je način vršen progon, a ja vam pričam, od 1941. godine do danas, promenila su se i shvatanja ljudskih prava. Vidite, ovde se čak i ne ide na to, idete dalje nego oni kod lustracije. Ovo je naličje Zakona o lustraciji, na neki način. To mora da se kaže. Kod Zakona o lustraciji se išlo sa imaginarnom pretpostavkom da je nekome prekršeno ljudsko pravo i taj više ne sme da bude u javnom životu, a pri tom se ne spori u tom zakonu da je to lice, koje navodno treba da se lustrira, radilo po zakonu. Znači, po zakonu je radilo i ono se lustrira. Vi sada ovde imate situaciju gde će biti bez odluka, bez propisa, bez zakona, to je jedna grupa. Druga grupa je, gde je sa nekim propisom. Tu gde je bilo nekog propisa ili nekog pozivanja na neki propis, javlja se problem što nema objektivnog kriterijuma u zakonu. Onda sudija koji treba da sudi treba da stavi prst na čelo i da razmišlja, aha, ako utvrdim da treba da se rehabilituje ovo lice, nevladine organizacije će me napasti, pa će reći, to je zlikovac, on je u kratkim pantalonicama bio na Golom otoku, iživljavao se, smejao se svojim prijateljima koji su tamo bili zatvoreni. Uostalom, tako pričaju o Dobrici Ćosiću, Golootočani drvlje i kamenje bacaju na njega, čak smatraju da je među živima najveći krivac za njihov boravak tamo, ali molim vas, to je sada najveći borac za ljudska prava. Ili Mićunović. Ista stvar je sa Mićunovićem. Ili šta da radimo sa onima koji su potkazivali. Vi ste imali 1988. i 1989. godine začetke neke srpske opozicije, Kosta Čavoški, Vojislav Šešelj, Koštunica, Mićunović, Đinđić, pa propevao Đinđić, potkazao ih, kad su bili u policijskoj stanici, a vi grčite ramena koliko hoćete, ali to je tako, to je zapisano u knjigama i ne može da se izbriše, sve je registrovano. Koji kriterijum da se primeni? Ako uzmete kriterijum Dragoljub Mićunović, Desimir Tošić, njihovi interesi, njihov ugled u društvu, onda sve ono što su radili u prošlosti je bilo ispravno. Ja vam tvrdim da neke stvari nisu bile ispravne. On oduzima mandat zbog čaše vode, pa čašu vode je Draško Marković, a nije Vojislav Šešelj. Ne, Vojislav Šešelj ide u zatvor, zato što se navodno opirao. Da li je to politički progon? Da li je politički progon, verovatno u SPS-u bivše Vlade svi imaju neku krivičnu prijavu, imaju i to je progon. Dalje, malopre je na vašem mestu sedeo jedan ministar koji je bio sekretar Komisije za ekstraprofit. Ja vam tvrdim da ekstraprofit po slovu zakona, kako je napisan, to je neustavan propis, to svi znaju, to je čist politički progon. Da li ta lica treba sada da traže zaštitu od sudije, da li će sudija da im pruži? Pružio bi im da su iz DS-a, Demokratskog bloka, a ako se javi neko ko je iz SRS, e nema zaštite za njega. Zašto? Vrednosni sistem nije isti koji će da primeni sudija. Problem ovog zakona je što materijalni propis na osnovu koga će on nekoga da rehabilituje nalazi se kod sudije, u suštini, kod nevladinih organizacija, kod vašeg Centra za medijaciju, koji vrše pritisak, Društvo sudija, oni formiraju kriterijume, oni određuju šta može, a šta ne može da prođe. Znam toliko ljudi koji su zbog običnih plakata ležali, bili u pritvoru dva-tri sata ili dva dana, dok ne dođem da ga oslobodim iz zatvora. Hoćete da vam kažemo da to nije bilo ekološki, narušavali su javni red i mir i komunalni sklad u gradu zato što su lepili plakate? One što je Bane Ivković organizovao da se biju, oni će biti rehabilitovani, a moji radikali koji su lepili plakate, neće biti rehabilitovani. Na osnovu čega vam tvrdim to? Na osnovu ovoga kako je to široko postavljeno i u sledećim članovima kako sve zavisi od sudije. Baš me interesuje, kako bi na osnovu ovog zakona sudija mogao da donese odluku, šta ta odluka treba da sadrži. Kako će on da utvrdi da je pre 20 godina Janko Janković, sudija okružnog suda, koji je zabranio rasturanje neke knjige, narušio ljudska prava odnosno neko drugo pravo lica koje treba da se rehabilituje. Kako će, na osnovu kog kriterijuma? Ako se poziva na propise iz tog perioda, verovatno može da se utvrdi neki propust. Ali moram da vam skrenem pažnju, bio je prvostepeni postupak, drugostepeni postupak, pravosnažno okončano. Mi sada vršimo reviziju pravosnažnih presuda, pravosnažnih odluka, gotovih stanja, ono je bilo pravosnažno pre 20 godina, pa posle 20 godina proizvelo neke pravne posledice i mi sada sve to rehabilitujemo na jedan vrlo čudan način, a ne znamo šta je kriterijum. Vi ovde treba da imate definiciju šta je politički progon. Pazite, vi ste do pre 20 godina imali slobodne umetnike. Evo uzmimo za primer, pa čak i nikakav film nije onaj "Plastični Isus". Taj film je bačen u bunker, vođen je postupak protiv autora, čak ga je i potkazao u to vreme kapetan Vuk Obradović. Po čemu bi to bio politički progon kad je on pojedinac. Nema političku stranku, nije čovek imao ni političke ambicije, nego se neko uplašio da bi njegov film mogao da da neku drugu sliku o Titu. I film nije ni objavljen, on je čovek završio tamo gde je završio i sad na osnovu čega treba njega sudija da rehabilituje. Nema propisa, ovo nije taj propis.
Zahvaljujem se, da li još želi reč? Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, gospodine ministre, u delu Jaroslava Hašeka "Dobri vojnik Švejk" kaže - možeš da pričaš o čemu god hoćeš, kako god hoćeš u Skupštini, u parlamentu. Mislim da je mnogo ozbiljna tema, mnogo ima primera koji se ne odnose na ono o čemu mi ovde danas govorimo. Mislim da oni ljudi koji su postradali i koje mi na neki način treba da rehabilitujemo, zaista ne zaslužuju raspravu o savremenim junacima savremenih zbivanjima. Mnogo bih više voleo da se bavimo onim ljudima za koje mi svi ovde znamo da se na njih odnosi ovaj zakon. Priča da se taj zakon odnosi na neke druge ljude zaista ne opravdava one koji o tome govore. Što se tiče zakona član 1. koji se predlaže da se briše, protiv toga sam da se briše član 1. Ako bi se brisao član 1. ostali deo zakona nebi imao ama baš nikakvog smisla i brisati član 1. u stvari nije amandman, jer amandman bi bio popravka zakona, a ovo je u stvari negiranje zakona. Prema tome, po Poslovniku to i nije amandman. Zato se tako i Zakonodavni odbor odnosio prema njemu. Zašto je 6. april 1941. kao rok određen kako je određen. Podsetiću vas na Zakon o nevažnostipravnih propisa donetih pre 6. aprila 1941. i za vreme neprijateljske okupacije. To je propis kojim je određena primena pravnih pravila koja su doneta, ovih zakona koji su doneti do 6. aprila, ali ne i za vreme neprijateljske okupacije, i to tako da su svi ti propisi nevažeći, ali se samo propisi doneti do 6. aprila primenjuju kao pravila ukoliko su bili u skladu sa tada važećim ustavnim sistemom, a ono što je doneto za vreme neprijateljske okupacije ništavo je i nije se moglo nikako primenjivati. Upravo je to uzeto kao datum zbog toga što je tog momenta praktično prekinut pravni kontinuitet i od tog momenta praktično teče nova država, zakonodavstvo nove države, odnosno zakonodavstvo nove države se sa tim datumom odnosi prema zakonodavstvu stare države i prema zakonodavstvu okupatora. Zbog toga je uzet taj datum. Menjanje toga zapravo nije moguće jer su pravne posledice baš nastajale od ovog datuma. To je odgovor na to pitanje. Da li će se onda odnositi ovaj zakon na neke ljude koji su naši savremenici? Verujem da hoće u onoj meri koliko je to moguće u skladu sa odredbama koje ima ovaj zakon, znači pričam o članu 1, gde se primećuje ili se zamera da nema dovoljno elemenata da se razlikuje šta je politički ili ideološki razlog. Hoću da vam kažem da što idemo dalje u prošlost, znači bliže tim 40-tim godinama, sve su nam jasnije inspiracije onih koji su donosili odluke. Možda te inspiracije nisu najjasnije za proteklu deceniju, ja se sa tim slažem sa kolegom da bi tu moglo da bude različitih pitanja. Međutim, meni je potpuno jasno da u 40-tim godina je bilo jako mnogo ljudi koji su stradali i koji se bez ikakvih dilema mogu podvesti pod politički i ideološki razlog. Konkretno ću navesti, mogu više ljudi da navedem, ali ću navesti jednog jer sam od njegove familije dobio odobrenje da ove podatke saopštim. Radi se o Glavaški Savi iz Vološinova. Da vas podsetim, Vološinovo je sadašnji Novi Bečej, to je opština i mesto na Tisi u Banatu, sada ugroženo poplavama. (Predsedavajući: Gde je predsednik opštine smenjen.) Ne bih sad te detalje saopštavao. Dakle, radi se o Savi Glavaškom koji je bio paor, seljak je bio, imao je višečlanu porodicu gde je više generacija živelo u jednom domaćinstvu i obrađivalo količinu zemlje koja za sadašnje razmere i ondašnje razmere nije bila bog zna šta. Ali, problem je bio što su bili vredni, što su dobro radili i što su sticali na tom imanju, i još niz ljudi pored njih. Sava Glavaški koji je bio paor, znači, koji nije imao milijarde, milione i ništa drugo sem svojih ruku je uhapšen, sproveden zato što nije isporučio žito. Podsetiću vas, to je Uredba o otkupu i prometu hlebnih žita u ekonomskoj 1945. i 1946. godini koja se protezala pet godina. On je, naravno, pošto nije isporučio žito, bio odveden onako bos, u košulji, ne zna se tačno gde. Takav je i suđen, znači dva dana posle odvođenja suđen je u Zrenjaninu. Presuda je pala 2. septembra 1947. godine. On je imao neko pravo žalbe i nekog branioca. Možete zamisliti koliko je trajao taj drugostepeni postupak, pa trajao je 10 časova, upravo tako. Od osude prvostepene do izricanja drugostepene presude i sastava žalbe proteklo je 10 časova. Prvostepena presuda 2. septembar 1947; drugostepena presuda 2. septembar 1947. Šta se dešava 3. septembara 1947. godine? Pošto domaćina ili "babe",kako mi kažemo u Banatu, nema kod kuće, dolaze kod njegovog sina, njega nalaze u kući i sačinjavaju 3. septembar 1947, znači posle 24 sata, zapisnik gde mu se uzima sve. Biću slobodan, ima vremena da vam pročitam, ovde se čitaju i ovakve i onakve stvari, mislim da je ovo zanimljivo i poučno. Čitam ovo zbog građana i zbog svih ostalih. Zapisnik sastavljen na Vološinovu, dana 3. septembra 1947. godine, na licu mesta, na salašu optuženog Glavaški Save, on je već bio osuđen, piše optuženog, radi izvršavanja konfiskacije imovine na osnovu presude Sreskog suda u Zrenjaninu broj K849/47 od 2. septembra 1947. godine. Znači, 2.9.1947. je doneta prvostepena i drugostepena presuda i 3. septembra su mu konfiskovali sve. Prisutni su od strane suda Apostolović Radoslav - izaslati činovnik Sreskog Narodnog odbora, od strane Mesnog Narodnog odbora Vološinovo - Palinkaš Ištvan, Nićin Pera i Popov Milovan, sa druge strane - Glavaški Luka sin, i naravno Popov Milovan zvani Makara - preuzimatelj. Na osnovu presude Sreskog suda konfiskuje se imovina u korist države, i to sledeće stvari: dva šprica za vinograd, jedan komada sečka za repu, jedan komada ručna krunjača, jedan komad malo bure, jedan komad gvozdeno bure, jedan komad kaca, jedan komad nerast, jedan komad krmača zelena, osam komada svinja, jedan komad sejačica, jedan komad saonica, jedan komad tarnica u rasparenom stanju, jedan komad donji od volovskih kola sa tri točka, komad dugačka ratarska kola, jedan komad žuta krava, komad konjske grablje, komad kosačice, komad jedan dorat, komad mrk pastuv, komad mrka kobila, komad dvoredni plug, komad jednoredni plug, komad parani plug u ispravnom stanju, komad parani plug bez gvožđa, komad drljača, komad gvozdeno bure, komad oraći lonac, komad rezervnih točkova pet, jedan komad valjak, četiri komada ovaca, jedan par komplet pomoćnica, tri komada ašova, tri komada pajvana, 15 komada džakova, jedan komad viseća vaga polovna, pet metričnih centi ječma, jedna kamara neovršene deteline, jedna kamara slame, pleve i ječmene slame. To je bilo na salašu. Pa kaže; "Nastavljeno u selu Vološinovu, u kući okrivljenog: dva komada gvozdena kreveta, dva madraca, osam jastuka od perja, od kojih dva bez navlake i tri sa navlakom, dva bela čaršava, dva bordo krevetska pokrivača i jedno jastuče malo, dva komada dvokrilna politirana ormana - polovna, jedan mali osmougaoni sto, dva komada stolica mahagoni boje, jedan luster, jedan komad trokrilni orman, jedan mali stražar sa tri pregrade, jedan ovalni politirani sto, 24 komada kašika, četiri komada poslužionica, 15 komada viljušaka, 14 noževa, tri kašike, jedan komada flaše za rakiju". Ovde ću stati, zaista je degutativno da čitam ovo šta su sa čovekom uradili. Taj čovek je bio zatvoren u Nišu. On je imao tu "sreću" da ne bude u logoru u Dečanima. U logoru u Dečanima je bilo 5.000 "žitara", koji su tamo toliko "paženi i maženi", gde je napravljeno groblje "žitara", koje i sada u Dečanima postoji. Sava Glavaški je zatvoren početkom septembra 1947. godine. Umro je 7. marta 1948. godine "u prisustvu vlasti". Sin Save Glavaškog piše 24. novembra 1947. godine molbu radi pomilovanja (piše nekome koga smo mi nasledili - Narodna skupština, Prezidijum, Republika Srbija): "Moj otac Glavaški Sava, ratar iz Vološinova, osuđen je pravomoćnom presudom tog suda od 2. septembra, koju je potvrdio ovdašnji okružni sud od 2. septembra, zbog krivičnog dela suzbijanja nedopuštene trgovine - otkup žitarica, na četiri godine lišenje slobode, sa konfiskacijom sve imovine i sada se nalazi na izdržavanju kazne u kaznenom domu u Nišu. Razlozi su ti što moj otac nije izvršio svoju obavezu isporuke belih žitarica od 200 metričkih centi, nego samo 70 meteri, pa je tako povredio propis. Kao njegov sin podnosim ovu molbu i molim da se sa odnosnim krivičnim spisima pošalje Prezidijumu Narodne skupštine, kojeg, pak, molim da moga oca pomiluje i pusti na slobodu sa ovih razloga. Ne nalazim da je moj otac nevin (pazite, sin govori za oca "ne nalazim da je moj otac nevin"), ali tvrdim da je, kao stariji čovek i seljak, slabo pismen, pa je zanemario svoju građansku dužnost da na vreme obavesti narodne vlasti da neće biti u mogućnosti da izliferuje obavezu predviđenu u pogledu pšenice i računao je lakomisleno da će to već same narodne vlasti učiniti. Naime, ovu zemlju je ove godine led tukao dva puta, a osim toga bila je slaba godina, te je stoga moj otac trebalo odmah blagovremeno da o tome izvesti Mesni Narodni odbor i obavezu obaveznog liferovanja žitarica da smanji. Tako se desilo da smo ukupno dobili 50 meteri pšenice sa sve naše zemlje, a obaveza je bila 200 meteri. Kada je otac video da će zbog svoje nemarnosti morati da izliferuje sve, a bio je slab prinos, on je kupio još 20 meteri, a posle njegovog hapšenja od strane suda, mi smo nabavili još 30 meteri tako da smo liferovali duplo više nego što nam je uopšte rodilo, ali to je tek polovina obaveze. Više nismo mogli nabaviti. Mislili smo da ćemo nešto od kukuruza imati viška, pa bi za to kupili pšenicu, ali kako su nam uzeli svu zemlju, ni za to više nismo mogli ništa nabaviti. Sada je treći mesec kako je moj otac u zatvoru, bolestan je čovek i verujem da će ova kazna na njega vaspitno uticati i da ga ubuduće opominje da bolje izvršuje naredbe narodnih vlasti, pa zato molim da se ova žalba uvaži". Naravno, žalba nije uvažena i on je umro tamo. Znači, govorim u ime 8.821 seljaka tačno. Pomnožite to sa najmanje šest, pa ćete dobiti daleko veći broj. Toliko je stradalo od žitara, ljudi koji nisu isporučili jer nisu imali. O njima govorim, ne govorim o savremenicima. Kažem, što idemo dublje u tu priču, potpuno sam siguran da će sudijama biti veoma lako da odluče po ovome. Zamislite advokata koji se drznuo da traži da mu se uruči presuda. Bilo je i takvih advokata. Mi do dan-danas nemamo tu presudu. Piše advokat novobečejski Sava Eremić, predratni. Kaže: "Pre dva meseca sačinio sam molbu da se izda izvod iz spisa konfiskovane imovine za oca Glavaški Milutina Savu, koji mu treba za sud. Molim da mi se to odmah izda". On to moli sudskog službenika Milorada iz suda u Vološinovu, a Milorad mu odgovara: "Savo, zašto tako komplikuješ i mutiš? Mi nemamo ta rešenja, jer je to kod selidbe nestalo i, koliko znam, uništeno". Znači, posle godinu dana nema ništa. O tome govorim. Neću sada da govorim ništa, ali bilo je mnogo onih koji nisu dobili ništa od papira. Ovi bar imaju zapisnik šta im je uzeto. Tu ima izvod iz matične knjige umrlih, zapisnik je kod mene i molba za pomilovanje. Iza toga stoje ljudi kojima se to desilo. Tih ljudi više nema, ali zbog tih ljudi moramo reći šta mislimo o tome. Ne samo zbog njih, nego upravo zbog toga da se to u Srbiji više nikada ne bi desilo. Zato vas molim i predlažem da usvojimo ovaj zakon i da odustanemo od amandmana koji nisu u skladu sa tim.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, ne tako daleko, četiri ili pet godina pre, 2001. godine oko 40.000 ljudi, socijalista, članova njihovih porodica, prijatelja, poznanika, onih koji su predloženi od strane SPS su bili predmet političkog progona. To je uradila navodno "demokratska" Srbija, DOS i 18 satelita. Niko nije digao glas i nije bilo krupnih reči, nije bilo koga iz te koalicije da kaže da nije tačno ono što smo mi socijalisti tvrdili za ovom govornicom. To je bio revolucionarni učinak nove vlasti i posledica kontrarevolucije koju je DOS izvršio 5. oktobra. Priznali ili ne, jeste kontrarevolucija, neko se vratio u 1941. godinu. Ovaj zakon jeste nastavak one priče o partizanima i četnicima, jeste jedna revizija istorije, jeste jedan pokušaj da se nastavi dalje revizija, ali sada kroz neke nazovi sudske odluke, pošto će sud donositi presude, što kaže moj kolega, on će pravosnažne sudske odluke sada menjati na osnovu iskaza, dokaza i slično. Ne treba da ni u ovoj sali, a čini mi se i u Srbiji, niko bude naivan i da pomisli da to nije tako. Jeste, u pitanju je revizija istorije, jer da nije revizija istorije, zašto bi se uzimao 6. april 1941. godine. Zašto se ne uzme neki datum pre, neki datum posle? Zašto 6. april 1941. godine? Pre nije bilo političkog progona? Šta ćemo sa onih nekoliko hiljada komunista koji su za vreme kralja Aleksandra ležali po zatvorima samo zbog svoje ideje, političkog ubeđenja? Njih ne računamo u ljude, ili njih računamo u neke posebne ljude na koje se zakon ne odnosi. Valjda i oni imaju neke preživele članove svojih porodica koji imaju moralno pravo da traže rehabilitaciju. Oni su ostavili nekog iza sebe. Oni su za svoju ideju proveli godinu, dve, tri ili više u zatvorima Kraljevine Jugoslavije. Za njih rehabilitacija ne važi? Njima ne treba ništa da se kaže? Čuo sam od jednog kolege pre neki dan kad smo diskutovali, kaže "bilo bi logično da se uzme dan pobede nad fašizmom, ako je već neko želeo da nađe neki prikladan datum koji ne bi bio revanšizam i revizija istorije", 9. maj 1945. godine, dan pobede na fašizmom, dan koji proslavlja cela Evropa ili ceo svet; ili kod nas 15. maj 1945. godine, kada su završene ratne operacije; ili ako hoće neko pošten da bude, Privremena vlada Demokratske Federativne Jugoslavije, čini mi se da je formirana marta 1945, tada su bili predstavnici kraljevske strane u toj vladi do novembra 1945. godine. Znači, oni su bili deo te vlasti tada. Šta ćemo sa tim? Da li to smemo da pomenemo? Predlagač je jedino i samo imao na umu reviziju istorije. Oni koji zastupaju tu ideju i ovaj zakon podržavaju neće javno da kažu da imaju sasvim drugi pogled na zbivanja u toku Drugog svetskog rata. To smo videli kroz ovaj zakon o partizanima i četnicima. Imam ovde telegram Slobodana Jovanovića kako piše Draži, pročitaću vam ga kada već čačkate oko Slobodana Jovanovića, kada ga uči kako da se čuva da se ne bori protiv Nemaca da bi sačuvao građane Srbije. Uzeo sam samo relevantna dokumenta i citiraću britanska dokumenta. Oni koji su finansirali četnički pokret digli su ruke od njih, rekli su im - e, više ne može, te pare ne trošite na ono što bi trebalo i ne borite se za ciljeve saveznika, a to je borba protiv Nemaca i Italijana. Neki ljudi u ovoj zemlji 60 godina posle Drugog svetskog rata ne mogu da progutaju činjenicu da je Drugi svetski rat na našim prostorima bio i antifašistički, i narodnooslobodilački, i revolucionarni, ali i građanski rat. Oni to ne mogu da progutaju nikako. Nešto bi hteli da zaborave, nešto da sklone u stranu i da se pojavi potpuno nova istorija. Da li mislite da se sa time može dalje? Pre neki dan "Politika" je prenela članak iz nama komšijske Mađarske, gde je jedan komunista Jevrejin posle 60 i nešto godina osuđen zbog nezakonitog držanja oružja jer je pucao u fašistu žandara koji je tada vršio vlast. Revizija istorije takođe posle 60 i nešto godina. Nije to naš izum, ali treba biti dovoljno jak i hrabar pa reći - jeste, mi pokušavamo što i drugi. Zna se šta je bilo pre 60 godina i ne može niko od vas, od predlagača ili onih koji zastupaju te ideje, promeniti istoriju, džaba, jer i ova će vlada brzo proći, pa će doći neka druga, ali taj odnos prema istoriji košta nas glave, jer taj odnos prema istoriji i prema našim vrednostima košta nas glave jer kada nam nešto treba pozivamo se na kontinuitet. Čuli ste malopre, kontinuitet države 6. april 1941. godine Zašto je DOS podnosio inicijativu da SRJ bude priznata kao nova država, zašto kada postoji kontinuitet, kad postoji nova država. Kako smo se lako odrekli u jednom trenutku svega samo radi nekog kratkoročnog političkog ili materijalnog interesa. Znači, krajnji pragmatizam koji vlada, ali pošto je ovo zakon o rehabilitaciji onih koji su učestvovali u Drugom svetskom ratu, dozvolite, pomenuću nekoliko stvari koje su nesporne činjenice. Ko u ovo ne veruje ili ne voli da sluša to je njegov problem, a one koje ova tema zanima podsetiću na neke činjenice. Pristalice otvorene kolaboracije sa okupatorom, ili u svetu poznati kao kvislinzi, svrstali su se oko generala Milana Nedića, koga su Nemci postavili za predsednika vlade u Srbiji avgusta 1941. godine i oko vođe profašističkog zbora Dimitrija Ljotića, koji su sudbinu Srbije, a time logično i svoju sudbinu, vezali za veliku pobedu Trećeg rajha i, naravno, taj novi svetski poredak koji su Nemci tada stvarali sa svojim satelitima. Snage pristalica otvorene saradnje sa okupatorom, koje su predvodili general Nedić Milan i Ljotić Dimitrije, vezali su sudbinu Srbije za pobedu Nemačke. Za jugoslovensku izbegličku vladu i zapadne saveznike oni će biti kvislinzi, a za NOB izdajnici. Da bi ostvarili svoj osnovni cilj - uništenje narodnooslobodilačkog pokreta, Milan Nedić, uz dozvolu nemačke okupacione uprave, formira tzv. državnu stražu (ili to ne postoji možda u istoriji koju piše neka politička opcija ili koalicija stranaka, možda ne postoji ovo što vam citiram) koja se deli na gradsku, poljsku i graničnu, a koja je brojala oko 15-20 hiljada vojnika, a Dimitrije Ljotić stvara Dobrovoljački odred, koji je imao oko 3.200 vojnika. Ukupna aktivnost tih oružanih snaga bila je usmerena protiv NOP-a i u službi sprovođenja resursa pacifikacije Srbije. Da li vam je poznata ta ideja pacifikacije Srbije? Tako i sada posle 5. oktobra ima onih koji promovišu ideju da Srbija treba da se odrekne svih svojih vrednosti, a i države da bi bila što prihvatljivija za tzv. demokratski svet i da sebe treba da osudi za politiku koju je vodila devedesetih godina. Ništa novo, samo za podsećanje. Znači, u službi sprovođenja resursa pacifikacije Srbije i obezbeđivanja korišćenja privrednih resursa Srbije za potrebe Trećeg rajha. Danas smo, nažalost, potrebni tom tzv. demokratskom svetu iz istih razloga. Milan Nedić, kao predsednik tzv. Vlade narodnog spasa, sudbinu buduće velike Srbije video je pod patronatom Trećeg rajha i njegovog novog svetskog poretka. Ne samo o njima, nego i o drugima koji su učestvovali u Drugom svetskom ratu na strani Nemaca i Italijana, pokušava se zaboraviti ili se eventualno revidirati kroz prethodne zakone o četničkom pokretu Draže Mihailovića i o njegovoj navodnoj vojsci. Britanska dokumenta, 1942. godina. Britanci kažu da "ne mogu slati oružje đeneralu Mihailoviću za borbu protiv partizana, koji se sada jedini tuku protiv osovina. Đeneral Mihailović otvoreno sarađuje sa Italijanima i njegovi odredi potpuno naoružani prebacuju se italijanskim kamionima u zapadnu Bosnu za borbu protiv partizana, i to u zajednici sa italijanskim trupama. Odredi đenerala Mihailovića uopšte sada ne vode borbu, a nama Englezima (i to je suština cele priče oko Drugog svetskog rata za onoga ko ga razume, jer to su bili oni koji su određivali sudbinu sveta) potrebno je da baš sada stupe u borbu, a ne kroz dva ili četiri meseca, kada se savezničke trupe budu iskrcale na Balkan. Onda nam je svejedno da li će nam prići Nedić, Antonesku ili đeneral Mihailović. Onda će biti sve dockan. Nama je sada potrebno da đeneral Mihailović stupi u akciju i razori železničke pruge. On to ne radi i sve njegove depeše o sabotaži na železnicama i u rušenju pojedinih objekata nisu istinite." Englezi imaju izveštaj o svemu tome. Možda najbolju ocenu šta se zbivalo na prostorima nekadašnje velike Jugoslavije u toku Drugog svetskog rata dali su opet Englezi kroz vrlo kratku ocenu tih zbivanja. Oni kažu - mnogi partizani nisu komunisti. To je fakat i to je ono što mnogi neće u svojoj glavi da prihvate, da u narodnooslobodilačkom ratu i u revoluciji koja je tada izvođena bilo je mnogo ljudi koji nisu bili komunisti i koji su se borili protiv Nemaca, protiv Italijana i za novo društvo, za njih u svakom slučaju bolje. "Mihailović je još uvek najpogodnija osoba na koju možemo računati. Moramo ga savetovati (daju mu praktične savete, samo što izgleda nisu imali kome da daju) da bude diskretan u kontaktima sa Italijanima, da otkloni izvesne nepoželjne elemente u svojoj okolini, da prihvati liberalniju konstruktivnu politiku, pruži ruku Hrvatima." Pazite, reč je o 6. martu 1943. godine. Znači i tada su mu davali šansu. Kaže - partizanima treba da ukažemo poverenje jedino ako Mihailović zataji, pošto smo mu pružili materijalnu pomoć. To je sušta istina. Jednostavno, Mihailović je izbegavao da se bori protiv Nemaca, protiv Italijana i činio je sve što je moguće da izbegne tu borbu. I džabe. Ovaj zakon, čak i pod uslovom da bude usvojen, ne može promeniti istoriju, jer istoriju su napisali drugi, a ona je nepovoljna za četnike, za Dražu Mihailovića i za one koji misle da su oni učinili nešto.
Reč ima poslanik Željko Tomić.
Po Poslovniku, ali mogu i po amandmanu, pošto je gospodin Žarko Obradović rekao neke stvari na koje bi trebalo po meni da se reaguje. Gospodine Obradoviću, podsetiću vas na polovinu 80-tih godina, kada je jedan visoki funkcioner Gradskog komiteta Saveza komunista Beograda, zvao se Slobodan Milošević, grozničavo reagovao na inicijativu da se izdaju i štampaju sabrana dela gospodina Slobodana Jovanovića i tih 12 knjiga tada nije uspelo da ugleda svetlo dana. Podsetiću i na 93. godinu prošlog veka, kada je gradska vlast u Novom Sadu, koju su činile u koaliciji socijalisti i radikali, preimenovali jednu ulicu, zvala se Čaki Lajoša, a sada se zove Bulevar Slobodana Jovanovića. Prva ulica u Srbiji sa tim nazivom, čak bulevar. Podsetiću vas da je to bio prvi Srbin koji je predavao na Sorboni ,između ostalog, i za kraj samo da vam kažem da sam ponosan što i danas živim u toj ulici i da je Slobodan Jovanović dočekao, osim toga što se nalazi na najskupljoj srpskoj novčanici, da je dočekao da Srbi u njega gledaju kao osobu koja je puno zadužila ovaj narod. Hvala vam.
Prvo replika. Ne znam u čemu je polemika, dela Slobodana Jovanovića su štampana u vreme vlasti Slobodana Miloševića. Jeste, tačno je. Izvolite, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, Slobodan Jovanović je, uz Lazu M. Kostića, jedan od naših najistaknutijih i pisaca, i istoričara, i sociolog, a i publiciste i pravnika. Njegova teorija rezonovanja je nešto na čemu se danas uči, vaspitavaju svi pravnici u Srbiji. Izašao sam ponukan pre svega onim što je izgovorio gospodin Krstin sa ove govornice, ali i onim što smo čuli posle toga. Dakle, nismo mi neko ko je još u stanju da sa dovoljno istorijske distance sagledava istorijske događaje, ali zaista ono što je pročitao gospodin Krstin o stradanju porodice Glavaški je jezivo. Da li je takvih primera bilo mnogo? Da, bilo ih je, i u Banatu, i u Bačkoj, i u Sremu, i u Šumadiji i skoro svuda po Srbiji. Otimana je imovina ljudima samo zato što su umesto 200 metara bilo kojeg žita davali po 100, 150, koliko ko je mogao da proceni. Umesto da vodimo ideološke rasprave, Toma Nikolić je sa ove govornice rekao - familija s jedne strane mu je bila u partizanima, nisu bili komunisti, ali su bili u partizanima, familija s druge strane mu je bila u četnicima, šta da radite ljudi, nije nam vreme da o tome raspravljamo. Sada ću nešto drugo da vam kažem. Takva je većina familija u Srbiji. Retke su one familije koje su potpuno čiste, na ovoj ili onoj strani. Svejedno. Tako su izmešane, žive jedni pored drugih na ovaj ili onaj način. Ono što je najvažnije, a to je što želim da vam ukažem u ovom trenutku i u ovoj replici. Ispričali ste jednu jezivu i potresnu priču o porodici Glavaški. Sada ću da vam ispričam drugu. Nadam se da će vam biti zanimljiva. Uhapsile neke vlasti čoveka pod optužbom da je prijatelj nekog drugog koga progone i tog koji je prijatelj nekog drugog koga progone teraju da kaže gde mu je taj prijatelj. On ili ne zna ili neće da kaže, tek oni ga i dalje drže u pritvoru. U međuvremenu ministar jedan ukida po sistematizaciji mesto na VMA za farmaceuta, otpušta mu ženu sa posla. Istovremeno mu otpušta i ćerku sa posla, a taj čovek i dalje bez optužnice, pod jedinom sumnjom da zna gde mu je prijatelj kojeg za nešto goni neka vlast, čami iza rešetaka. Taj slučaj se dešava u martu i aprilu 2006. godine. Ovo je primer jednog malog običnog čoveka po imenu Jovo Đogo. Nije ni član SRS, običan čovek, Jovo Đogo. Kriv zato što poznaje generala Mladića. Presudu ste mu napisali unapred, otpustili mu ženu, otpustili mu ćerku. Niko o tome priču ne pravi. Od čega će leba da jedu, od čega će da žive, šta će da rade? Interesuje li to koga u Srbiji? To je potpuno ista priča ili mnogo gora, nego priča koju smo malopre čuli, koja je stravična. Ne bi bilo spora da se mi saglasimo da ti ljudi dobiju pravo na rehabilitaciju, bez ikakve sumnje to zaslužuje i porodica Glavaški i mnoge druge porodice i u Bečeju, i u Novom Bečeju, i širom srednjeg Banata i južne Bačke i svih ostalih delova naše Srbije. Ali, ovo je ključna stvar. Mi to imamo danas. Ko će njemu da da rehabilitaciju? Ko će toj ženi, ko će toj ćerki da da rehabilitaciju? Za šta su krivi? Zato što ćerka voli svog oca. Ljudi vi danas terate sina da izda svog oca. Oni zlikovci to rade u Republici Srpskoj, vi to radite ovde. Hajde onda da hapsimo i šurake, pa će i oni nešto da kažu. U čemu je razlika? Što, na ovo ste naterani? Što, da nije ovo iz onog dela o čemu je čitao gospodin Obradović, kako kažu, pa sada izvršite zadatak? Kakva je razlika između one okupacione vlasti i ove? Ko će to da procenjuje? Što to da sada procenjujemo? Što da ne procenjujemo za 10, 20, 30, 50 godina? Vi ljudi i dalje imate na snazi u pravnom prometu Zakon o lustraciji. Je l' tako, ministre Stojkoviću? Šta radite tim zakonom? Da izbacite iz javnog života one koji vam se ne sviđaju, koji su bolji i pametniji od vas, one koji će da dobiju veću podršku i poverenje naroda i koje ne možete svojom pameću da pobedite, svojim idejama i svojim argumentima. Nego kako ćete da ih pobeđujete? Aha, zabrani mu.Onda ja moram da pobedim zato što ostajem sam na političkoj sceni. To su fašistički zakoni najgore vrste. Ti ljudi se zalažu za to. Jedan savetnik, onaj za fekalna pitanja, bi tukao sve, a neće ženu i decu, pošto smo mi svi žena i deca, mnogo je pametan i duhovit, ljubi ga majka pametnog. Ovaj drugi bi logore na stadionima pravio. Onaj Vlajčić. O čemu pričamo mi? To nećete da obuhvatite ovim zakonom. To neće niko živi da obuhvati na takav način. Znate, kada smo govorili prvi put, mi bismo mogli sa vama da se složimo oko mnogo slučajeva gde je rehabilitacija potrebna. Ono što nas plaši jesu dvostruki aršini. Ono što nas plaši, ministre Stojkoviću, jeste činjenica da je Milanović osuđen na 10 godina robije, a nije on bacio krstareću raketu na RTS. A oni koji su nedvosmisleno počinili taj zločin i javno se hvalili da su taj zločin počinili, gospodine ministre, dolaze vam kao najveći prijatelji i savetodavci, i govorite nam da nam je najveći cilj da naša štikla uđe u njihovu zadnjicu i da viri odatle, jer ćemo tako najbolje da živimo. Gospodine ministre, na kraju vas pitam, izvinjavam se vama, gospodine Anđelkoviću, pošto niste bili u prepodnevnom delu, da vi meni odgovorite, za one koji nisu bili u sali i za ljude koji gledaju, dogodio se stravičan verbalni zločin. Predstavnik DS iz Trgovišta, i to zvaničnik opštine Trgovište, Jovica Mihajlović, opštinski menadžer, zahtevao je odvajanje dela teritorije Republike Srbije, zahtevao je otcepljenje opštine Trgovište od Republike Srbije. Rekao je da će biti raspisan referendum za izdvajanje Trgovišta iz Srbije i pripajanje susednoj Makedoniji, ukoliko država brzo ne odreši kesu i taj kraj pod hitno pomogne sa dva miliona evra. Gospodine ministre, on je odredio i cenu teritorije Republike Srbije. Teritorija opštine Trgovište je 370 kvadratnih kilometara. Teritorije države Malta je 312 kilometara kvadratnih. On bi se odrekao veće teritorije nego što je država Malta. Ne bi se odrekao onako što on to misli, pa sad vi računate ideološki kao što to mogu da kažu Albanci iz Preševa ili ne znam gde, eto mi iz nacionalnih razloga hoćemo. Ne, on bi se za pare odreko, za dva miliona evra, to je njegova cena gospodine ministre. To je cena zločinca. Pitam vas, gospodine ministre, je li država nešto preduzela u međuvremenu i hoće li država nešto da preduzme u međuvremenu? Inače, zahvaljujem vam se, gospodine Tomiću, ponosni smo na činjenicu da smo učestvovali u davanju imena prelepe ulice u Novom Sadu, prve u Srbiji koja će biti bulevar Slobodana Jovanovića, a postiđeni smo odnosom beogradskih vlasti danas koji ukidaju ulice. Možda niste primetili, rođen sam u ovom gradu ovde, znam te ulice i teško mi je da naučim njihova druga imena. Maršala Tolbuhina i Generala Ždanova, znate li uz koje obrazloženje su ukinute ulice, dragi prijatelji. Nije da su promenili, pa rekli - vratili na Resavska, a dali negde neku drugu. Ukinute su ulice generala Ždanova i maršala Tolbuhina, uz obrazloženje ovih lopova iz beogradske vlasti, kažu - nije praksa u svetu da se ulice daju istaknutim komandantima. Ljudi su, između ostalog, učestvovali u oslobođenju Srbije. Njihovih ulica nema. Pita ih ruski ambasador, kako možete, znate kakvo je to ponašanje prema Rusiji, prema Rusima koji su učestvovali u oslobađanju Srbije? Nemojte da smetnete sa uma... (Predsedavajući: Vreme, gospodine Vučiću.) Izvinite, molim vas gospodine Anđelkoviću, za one koji ne znaju, Rusa je poginulo 22 miliona u Drugom svetskom ratu, Amerikanaca 125.000 - 200:1. Mi imamo ulice kakve hoćete, od Makenzijeve do ne znam koje, ne kažem da ne treba da bude, samo pitam da li je moguće da nema mesta za generala Ždanova, maršala Tolbuhina, nema nigde mesta - ni u prigradskim delovima, zato što najgore okupacione sluge upravljaju Srbijom i zato što Srbiju razaraju. Mi treba da gledamo u budućnost i da nam se slučajevi ni Glavaških, ali ni Jova Đoga nikada više ne ponove, tek tada ćemo imati normalnu Srbiju i normalnu zemlju. Hvala vam.
Ovde je zatražen prijem kod predsednika Republike, gospodina Tadića, a koliko znam gospodin Tadić je bio pre mesec dana u Trgovištu. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Da li mogu da dam jednu dopunu, jednu značajnu informaciju?) Molim vas, gospodine Vučiću, sačekajte malo. Verovatno se možda Tadić dogovorio da ovaj generalni menadžer to kaže. (Sredoje Mihajlov, sa mesta: Hteo bih nešto po Poslovniku.) Molim vas, prvo ministar, pa onda ćete vi. Izvolite, gospodine Stojkoviću.
Svi šefovi poslaničkih grupa su izašli, konstatovali smo da je grešaka države bilo, da je bilo ljudi koji su predstavljali žrtve. Mislim da tu možemo da se složimo, pa da ne idemo u političke rasprave, kako reče gospodin Vučić, jer onda te ideološke rasprave vode u drugom smeru, a želja je sa ovim zakonom da jednom to zakopamo i da kažemo - jeste, bilo je grešaka, dajte da ih ispravimo, ubuduće da ne bude takvih stvari. To je želja predlagača. U tom smislu predlažem da to uradimo. Ujedno, da odgovorim na dva pitanja koja su meni postavljena. Prvo, povodom uvrede Skupštine. Moram da kažem da izmenama Krivičnog zakonika više nema mogućnosti da javni tužilac štiti Skupštinu. Tu bi morali vi pojedinačno da podnesete tužbe. Možda bi to bio pravi put. Ako se poslanici osećaju povređenim u određenim stvarima, neka podnesu tužbu. Mislim da će to biti onaj pravi put da se stane eventualnim vređanjima, klevetanju i sličnim stvarima. Predlažem da pogledamo propise, možemo Krasiću da porazgovaramo, pa ćete videti da sam u pravu. Druga stvar, na koju bih želeo da ukažem, vezano za ovo što je ovde predloženo vezano za Trgovište. Mogu informativno da kažem da sam razgovarao sa republičkim tužiocem, da su oni dole na terenu, pa će pogledati tačno šta je tu uradilo vranjsko tužilaštvo. Želim da ukažem na dve stvari: jedna je, mislim da se radi o članu 222. i 223. ZKP. Oni jasno kažu, "državni organi su dužni da prijave, ako ima sumnje da je izvršeno delo koje se goni po službenoj dužnosti". Za ovaj slučaj, to bi bila Skupština, državni organ. Ima onaj drugi dodatak koji kaže, "svaki građanin koji dođe do podataka da je izvršeno delo, treba da prijavi". Znači, nema onu odgovornost da bi vršio krivično delo neprijavljivanja, ali treba. Predlažem, pošto imate sve dokaze, da se podnese prijava i da se priloži sve tužiocu da može da postupi po tome. To je moj predlog. Još jedna informacija, pošto ste govorili o strahu, za ovo vreme ste me dovoljno upoznali, čovek sam koji nema straha, ne radim ništa zbog čega bih se plašio. Prema tome, nemojte reći, ako se plašite. Ne plašim se, kada se budem plašio, nećete me videti ovde. Hvala vam.
Zahvaljujem se, ministre. Samo je važno da se ne nastavlja nasilje, danas je preglasavanjem u Žabarima izborna komisija konstatovala da je smenjen predsednik Opštine, iako nije smenjen. Molim da državni organi odmah preduzmu mere i pokrenu krivične prijave protiv onih koji glasaju na izbornoj komisiji suprotno zakonu, koji jasno kaže da 50+1 treba da bude za smenu predsednika opštine. Skupština koja je usvojila zakon mora da ga i tumači. Prema tome, ne može se glasanjem izborne komisije kršiti volja građana koji su izašli na izbore. Po Poslovniku za reč se javio Sredoje Mihajlov. Da vidimo koji je član prekršen.
Prekršen je član 104. Mene je stravično povredio, a vređa i dostojanstvo ove skupštine. Reći ću vam zašto vređa. Mislio sam da, kada se usvajao ovaj zakon, neće biti diskusije. Nisam se javio za reč, jer nisam hteo da pričam, strašno me je to bolelo i iritiralo, nisam hteo nijednu reč da kažem, a imao sam o tome jako puno da pričam. Pošto je to postala sprdnja, sa ovim zakonom, očekivao sam, u mom kraju kada neko nešto neprijatno uradi, onda on želi da se o tome ne priča, ako još zna da je kriv, onda želi nekako da se zaboravi, da mu to sugrađani zaborave, naročito mu je stalo da se onaj, ko je na neki način bio oštećen ili povređen, da dobije neko zadovoljenje. Mislio sam da o tome ne pričamo. Sada ću vam kazati par stvari. U Novim prilozima za biografiju Tita koju je napisao Dedijer, ne znam tačno stranu, ali citiraću - Dedijer je otišao, poslao ga je Tito da ide u Crnu Goru zato što je tamo slabio pokret, da vidi šta se tamo dešava. To veče kada je stigao, sudili smo tamo jednom čoveku, koga su osudili na streljanje. Onda je on pitao: šta je čoek kriv, šta je uradio, da li je sarađivao sa okupatorom? Onda su mu rekli da mu je sin tu u partizanima i da je on jedino kriv što je bio kulak. Gospodo, da vam kažem, doživeo sam sličnu sudbinu. Neću da pričam o mojim Elemircima, ali sada ću vam reći, čika Boško Petrov, koji je i sada živ, držao je partizane dve godine na svom salašu, rizikujući da mu streljaju Nemci porodicu, a posle rata su ga ladno konfiskovali, mogu vam doneti spisak. Mog dedu su takođe proglasili za kulaka, iako je moj otac bio u Narodnooslobodilačkoj borbi, iako je bio borac, proglasili su ga takođe za kulaka. Mi smo isto ostali bez hleba, sestra jedna nije ostala živa, ne znam, možda je umrla zbog toga, moja baka je oslepela, a deda je moj odkreketao, što te godine nije izneo pšenicu, bio u zatvoru, tamo već pomenutom. Da vam nešto kažem, gospodo, mogu vam pričati o imenima i prezimenima onih koji su konfiskovani, onih koji su se ubili, a četiri samoubistva je bilo u vreme obaveznog otkupa, samo u mom selu Elemiru.Nemojte, molim vas, da otvaramo tu priču, nego lepo u miru, kao što je gospodin ministar najavio, da prihvatimo ovo, neće niko, ako neko traži za svog rehabilitaciju za svog dedu, još drastičnije primere bih vam mogao pričati iz svoje bliže porodice ili komšiluka, ali mislim da ne treba time da se poigravamo, da ovo treba što pre, bez velike diskusije i buke, da uradimo. Neću nikoga optužiti za to što se mojoj porodici desilo, niti krivim nekoga. To je bio produkt tog vremena, ali onda budite i vi gospodo fini, pa dozvolite da se to uradi, radi tamo nekih nepravdi koje su učinjene, neće se te nepravde ispraviti, ali će se bar ispoštovati da smo i mi nekada bili grešnici.
Zahvaljujem se gospodinu Mihajlovu, ali ponavljam još jednom, kada neko izađe da reklamira član 104. bilo bi dobro da vodi računa o terminima koje koristi, jer upozoriti da je prekršen član 104, a govoriti o zakonu da neko pravi sprdnju, takođe je kršenje člana 104, tako da nemojmo da zloupotrebljavamo član 104. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, izašao sam pre svega da, naravno u skladu sa članom 104, sa dostojanstvom Narodne skupštine sa svim onim o čemu smo govorili pre podne, ukažem gospodinu ministru na nekoliko stvari vezanih za sam Krivični zakon i za to šta je čija obaveza i na šta smo ukazivali u prepodnevnim satima. Dakle, ovde je reč, gospodine ministre, o nečemu što se goni po službenoj dužnosti, ukoliko ima obaveštenja. Ovo o čemu smo mi danas govorili je dovoljno za svakog nadležnog tužioca da pokrene odgovarajući postupak. Kada vi kažete, može Narodna skupština kao državni organ, može, upozoravao sam na to predsednika Narodne skupštine, a predsednik Narodne skupštine je to odbio. Rekao je da je to neodgovorna izjava. Slažem se da je to neodgovorna izjava, ali to nije samo neodgovorna izjava, to je opasna, zločinačka izjava. To nije izjava koja će da kaže, Vučić je lud, Albijanić je pametan ili ne znam šta, znaju svi šta imam da govorim, ali ovo je stvar koja se tiče teritorije Republike Srbije. Neko se drznuo da nam otima 370 kvadratnih kilometara i to za dva miliona evra. Napravio je od države Srbije, od otimačine imovine države Srbije lukrativni posao. Samo očekujem, ako je vaše rešenje da podnesem obaveštenje ili prijavu nadležnom Republičkom javnom tužiocu, to ću da uradim, ali ne znam šta će oni da rade i ne znam čime se bave, ako su čuli ovo u Skupštini i videli nekoliko napisa, ne samo iz jednih novina, već i skinute transkripte sa radio stanice, Radio OK, 102,2 megaherca, onda ne znam šta bi to republički tužilac još trebalo da ima pa da nešto učini. Mislim da je to krajnje vreme, jer nisam postavljao i neka druga pitanja, ali ću sada da iskoristim ovih nekoliko desetina sekundi. Naime, dame i gospodo, doneo sam još jedan papir koji govori o stravičnim stvarima koje su se dešavale posle 5. oktobra. Posle 5. oktobra, ona stranka koja je bila prva u revolucionarnom delovanju, ona koja je delila pravdu, hapsila tobožnje lopove i kriminalce, a u stvari hapsila poštene i časne, a lopovima davala svu slobodu da kradu i otimaju, DS, i spreman sam i ovo, gospodine ministre, da vam ostavim ovde, videćete, ovo je izvod Beogradske pekarske industrije. Zanimljivo će vam biti, da li ste znali da Beogradska pekarska industrija, u to vreme društvena firma, ponavljam društvena firma, ima pravo i mogućnost da u skladu sa bilo kojim zakonom prebacuje pare na račun DS-a. Doneo sam vam papir da vidite, može i kamera da uslika, ukoliko je to moguće,pošto ne znam iz kog ugla slika, iskren da budem, nešto sam izgubljen sa ovim kamerama gore na spratu, dakle, reč je o 13.10.2001. godine, 73.248 dinara i ovo je samo jedan papir do kog smo došli, od para građana Beograda, od para građana Srbije, finansira se DS. Sećate li se koliko su puta, iako naknadu za upravni odbor Toma Nikolić nije hteo da uzme, pominjali onu „Zastavu“, da li se sećate? Mi smo u opoziciji, nismo na vlasti, danas sam se dočepao ovog papira. Sada vas pitam, gde je kraj tom lopovluku, hoćete li gospodine ministre, hoće li neko u ovoj zemlji da pita kako je moguće da jedan Tadićev tajkun, po mom mišljenju jedan od trojice najvećih tajkuna u Srbiji, Dragan Đilas, može da ostvari profit od pet miliona evra na godišnjem nivou prodajući vazduh; on nema fabriku, on ne proizvodi ništa, on nema krave, ovce, svinje, nema njive, ne postoji ništa. Na osnovu čega to može, kako to može, da li može neko to da objasni. I zato vas pozivam da ova najozbiljnija krivična dela, da o njima ne bude rasprave. A ako mi vi budete rekli, jer ne mislim da ste vi strašljiv čovek, iako ne volim da vam se dodvoravam, zato što smo i politički protivnici, ali nemojte mi stavljati u usta nešto što ne mislim. Molim vas da se po ovom pitanju zainteresujete, jer mislim da je to sada vaša obaveza kao građanina, jer siguran sam da će brže reagovati ukoliko to učinite vi, a ne ja, jer ako ja to budem morao ponovo da činim, onda će opet iz kabineta Tadićevog da izvrše pritisak na tužilaštvo i da kažu, nemojte ništa da radite kada radikali i Vučić podnose nekakve prijave. A ako hoćete da dozvolite ovako nešto, ljudi, građani Srbije, čovek traži i ucenjuje i kaže, ako za dva miliona evra ne dođu, on se otcepljuje, on je ucenio zemlju i rekao, ako on ne dobije dva miliona evra, ode mu zemlja, ode nam teritorija. Ako za to, gospodine ministre, nije predviđena ozbiljna kazna, ako za to nema nikakvog represivnog aparata koji će da deluje na svoj način, i u preventivnom i u represivnom smislu, onda nemam ni šta da vam kažem, ni šta da vam poručim po tom pitanju, ali građani Srbije će ovo videti. Moj odgovor na kraju vam je, ako vi kažete da nećete po tom pitanju da preduzimate, ja ću to da uradim, nije problem, ali očekujem od vas zaštitu, da niko iz Tadićevog kabineta zločince ne štiti, kao što štite lopove, i da oni koji takve zločine čine odgovaraju pred licem pravde. Jer još jednom vam ponavljam i milion puta ću u ovom mandatu to da ponovim, očigledno je da neki od tih „žutih“ ili ovih ili onih imaju rezervnu otadžbinu, svejedno im je da li će Trgovište da bude u Srbiji ili Makedoniji, ako će on da dobije 10.000 evra u svoj džep. Ovaj bi za 10.000 evra otadžbinu prodao, ovaj ne znam šta, a mi nemamo rezervnu otadžbinu i našu decu moramo da naučimo da Srbiju vole najviše na svetu i više od svega.
Po Poslovniku, gospodin Kojčić. Prvo narodni poslanik Kojčić po Poslovniku, pa Marko Krstin replika, pa Rajko Baralić diskusija, a Meho Omerović, prihvaćen mu je amandman, ne mora da piše tamo i da se priprema. Izvolite, gospodine Kojčiću.
Dame i gospodo, gospodine predsedavajući, gospodin Žarko Obradović je u svom izlaganju malopre upotrebio jedan analitički pojam, rekao je kontrarevolucija. Javio sam se upravo zbog toga jer, ne bih ulazio u to da li je suština 5. oktobra bila revolucija ili kontrarevolucija, ali mogu da kažem da sam se borio, a i Demokratska stranka Srbije sigurno tada, za stvaranje legitimnog društva. Dakle, da ne čitamo to ni kao revoluciju, ni kao kontrarevoluciju, nego za stvaranje legitimnog društva, u kome neće biti ni povlašćenih ni onih koji nisu povlašćeni, ni privilegovanih, ni deprivilegovanih, jednostavno, borili smo se za demokratsko društvu u kome neće ideologija da pravi razliku između ljudi, jer će sve razlike da budu harmonično smeštene u demokratski dijalog. Problem je što su 5. oktobar i ovaj sistem vrednosti za koji sam se borio kompromitovali oni koji nimalo ne bi se moglo reći da su hteli kontrarevoluciju. Naprotiv, to su bili i te kako tvrdi marksistički kadrovi koji su kritikovali Tita, i 1968. i posle 1968, zato što im nije bilo dovoljno komunista. Mnogi od njih bili su i ministri, i potpredsednici Vlade, bili su tako zgodni da je čovek od njih mogao da napravi jedan alternativni centralni komitet. Demokratska stranka Srbije se borila zaista za jedan evropski, demokratski politički sistem u kome ima mesta za sve. Mi zbog toga nismo skloni da delimo političke stranke na one koje jesu demokratske, koje nisu demokratske, nema nikakvog ekstremizma, hoćemo sa puno ljubavi prema svojoj državi, prema svom narodu da etabliramo, da ustanovimo, da uspostavimo korak po korak jedno normalno, razumno, neostrašćeno političko društvo, u kome sve razlike mogu i treba da postoje i da se raspravljaju na ovakav način pred parlamentom. Već sam pre neki dan rekao da je ponajmanje parlament taj koji treba da generiše podeljenost u srpskom društvu. Čak i ovaj zakon o kome danas raspravljamo, što je rekao bih matična diskusija danas, jeste za to da više nemamo podela u društvu, da istoriju tumačimo u svim svojim nijansama. Naravno, pravda uvek traži izdiferenciran pristup, nikada onaj ko se ogrešio o temeljne ljudske principe i o zakon ne može da bude stavljen u istu ravan sa ostalim građanima. Samo bih hteo da kažem da oni koji su kompromitovali ono za šta smo se borili 5. oktobra apsurdno i danas sami sebe nazivaju "Organizacija 5. oktobar".
Hvala, replika, Marko Krstin.
Meni je žao što sam primetio neke ideološke tonove, da je rasprava ideološki obojena. Mislim da tome nije bilo mesta. Pričao sam o vojvođanskim seljacima koje su zvali žitari, koji su hapšeni, prebijani i ubijani zato što nisu mogli da isporuče žito, i sve im je uzeto. Ne znam gde tu ima slovo "Č" od četnika. Moram da vam kažem, ko to ne zna, u Banatu nije bilo četnika, bio je samo jedan pripadnik Ljotićevog pokreta, koji se prezivao Mojić i koga su posle 7-8 godina uhvatili na tavanu. Ako mislite da su to bili četnici, ovi ljudi o kojima ovde pričam nemaju veze sa četnicima. Da produžim dalje, ti ljudi su dali svoje sinove od 18 do 22 godine, od kojih je nekoliko hiljada poginulo na klanici Sremskog fronta, sa jednim metkom u pušci, bez puške, protiv pancir divizija, prvi put pušku u ruke, ti seljaci kojima je to posle uzimano, i dobijali su ih sa sandukom ili bez sanduka da ih sahrane. Dakle, tu nema nikakve ideologije, mislim da mi pričamo o istom. Ako je to ideologija, ako su ti seljaci kojima je to uzeto i koji su svoje sinove dali da se bore bili četnici, ne znam da su oni bili. Dakle, apsolutno se ne mogu složiti da se ne samo bilo kakav znaka jednakosti, nego bilo kakav znak stavi između ovoga i onoga. A to da li je neko bio izdajnik ili nije, to će biti utvrđeno, i ko je bio i kakav je bio. Pričam o običnim ljudima, o seljacima. Mislim da se oko toga slažemo, valjda to postoji. Što se tiče gospodina Vučića, mislim da smo na neki način došli do toga da je neko nevin ovde stradao i da on treba da bude rehabilitovan na ovaj ili onaj način. Da li je način izabran kakav treba, to je sada drugo pitanje, oko toga smo se složili. Što se tiče slučajeva koje je pominjao danas, zaista mislim da pravda ne treba da bude spora i dostižna, nego brza i dostižna. S tim se potpuno slažem i ta maksima više ne važi nigde. Ta je maksima prestala davno da važi pre 100 godina. Možda negde kod nas važi, ali ne bi smelo. Međutim, hoću da kažem sledeće: zaista mislim da je pravni sistem kakav je sada uznapredovao u odnosu na pravni sistem 40-tih godina nemerljivo i da ne možemo to da uporedimo, i da ipak postoje instrumenti i metode. Mi danas u parlamentu upravo o tome pričamo. Gospodin Vučić je pomenuo ime čoveka koji je postradao i on traži da se ta nepravda ispravi. Voleo bih da znam, da čujem ko je smeo 47. da ispriča ovo što smo mi danas ispričali ovde. Dakle, to su dve neuporedive stvari. Ako je stradalo 5.000 ljudi, od logorisanih 8.821, i ako je toliko familija stradalo u IB-u, 65.000 sa familijama, mi moramo reći da je tu neko stradao nevin. Mislim da jeste. Većina ovih ljudi, kada se o seljacima radi svi ljudi su stradali nevini i mi treba da kažemo: ljudi su stradali nevini i prema tim ljudima treba da se ispravi nepravda. Njima treba da se vrati ono što je konfiskovano, i ako je neko, a ne verujem da je iko od njih nažalost živ, da mu se plati nematerijalna šteta, sve po važećim propisima. I tu nema nikakve ideologije. Ako mislimo da je to ideologija, da ovi ljudi nisu nevino stradali, da nisu mučenici, onda tu nešto sa nama nije u redu. Mislim da je sa mnom u redu, ali sa nekim ko ovo sada meša sa onima koji su okvalifikovani kao izdajnici, to jedno sa drugim nema veze. Kakav je cilj toga, ne znam, ali stojim iza toga i mislim da niko ovde od poslanika ne misli da je ovih 8.821 ljudi na bilo koji način učinio bilo koje krivično delo da bi bio surovo kažnjen i bukvalno ubijen. Ako mi nećemo da priznamo da je ubijeno na hiljade ljudi u navali revolucionarne strasti, onda ne znam gde postojimo i zašto postojimo. Priznajmo to i idemo dalje. Hvala.
Hvala vam, gospodine Krstin. Ima još tri minuta po istom amandmanu, narodni poslanik Rajko Baralić. Izvinjavam se, nisam bio tu, javili ste se za repliku nekom od prethodnih govornika. Izvolite, gospodine Krasiću. Samo moram da dobijem obaveštenje o čemu se radi, gospodin Anđelković mi je ostavio vrlo detaljan spisak šta je sve bilo, ali u odnosu na to često poslanici kao što znate odustaju u međuvremenu.
Gospodine Markoviću, nalazimo se kod amandmana na član 1. i u međuvremenu je šest-sedam govornika pričalo, bile su i replike, i povrede poslovnika i naravno moram da odgovorim na neke stvari. Vidite, namerno sam prilikom obrazlaganja ovog amandmana koristio sveže primere. Nisam koristio primere od 6. aprila 1941. do 9. maja 1945. godine, nisam koristio primere iz 1948, iz 1971, 1974, 1984. itd. Zašto? Da bih upravo skrenuo pažnju da se ne pristupa ovome jednostrano i onda gospodin Krstin izađe, pročita nešto, nemam razloga da mu ne verujem. I verovatno sve što je on rekao da je to istina, i verovatno se desila neka nepravda, verovatno je iz te nepravde izašla i druga neka nepravda, da je konfiskovana imovina i da je čovek, kako sam razumeo, posle godinu dana od hapšenja preminuo u Dečanima ili u Nišu. I svakako da je to jedan slučaj koji ukazuje da se desio neki progon. Međutim, tu ne vidim ni politički, ne vidim ni ideološki. Samo primećujem da je bio jedan apsurdni propis gde se čovek obavezivao da da nekoliko puta više nego što je fizički i teoretski mogao da obezbedi na svom imanju. Znači, radilo se o jednom diskriminatorskom propisu i tu nema ni političkog ni ideološkog progona. Nema ovde prostora da se ukaže na činjenice koje su u direktnoj vezi sa onim što je u članu 1. napisano, a to je politički i ideološki progon. Dalje, izuzetno bezobrazno deluje da sada mi pričamo, a želim da neutralno obuhvatim taj period i tražim objektivnu normu koju može da primeni sudija, a onda dođemo ovde u situaciju da se iznosi primer koji se dešava danas, gde je očigledno da se postupa bez sudske odluke, da je u pitanju opet politički progon, zato što neko neće da kaže ili ne zna gde se nalazi Ratko Mladić. Mi se sad ovde svi pravimo naivni, vodimo računa šta je bilo 1945. godine, a ne volimo da vidimo šta se dešava 2006. godine. To je krajnje licemerje. Onda se kaže da ovo i nije amandman čim se traži brisanje. Tražim brisanje, jer ovo nije član, jer kako je napisano, videli ste i sami da dolazi do vrednosnog kriterijuma koji treba da primeni jedan sudija. Ne znam koji bi sudija smeo da sudi na bazi ovoga. Imaćete osam sudija i pet u drugom, a kad napravite apelacioni, šta će onda da bude.
Po Poslovniku, narodni poslanik Žarko Obradović.
Ovaj zakon daje osnova da se priča o svim događajima od 6. aprila 1941. do danas, jer član 1. zakona to određuje kao vremenski okvir primene ovog zakona. Kada je reč o gospodinu Krstinu i meni, došlo je do jedne nenamerne konfuzije, pošto je reč o pogrešnom tumačenju onoga što sam rekao. Uopšte ne dovodim u pitanje potrebu da i mi, kao država koja treba da bude normalna, pravna i pravedna, ispravimo sve nepravde koje su činjene u prošlosti. Tu se mi razlikujemo u tome što sam govorio o periodu od 1941. do 1945. godine, zato što mislim da je suština ovog zakona da se izvrši revizija onoga što se tada zbivalo. Ako je bilo posleratnih nepravdi, naravno, one treba da budu ispravljene. Lično mislim da je to jako dobro. Pre svega, ovde je sa moje strane bilo reči o tome da stvari koje su se desile tokom Drugog svetskog rata, o kojima je dao sud istorije svoj pečat, ne mogu se promeniti, koliko god to neko želeo, koliko god se trudio. Međutim, očigledno i dan-danas postoji potreba, zbog javnosti Srbije i zbog ljudi koji i na izborima izražavaju svoj politički stav o zbivanjima u Srbiji, političkim strankama, da govorimo o tim vremenima, jer neki misle da se istorija može promeniti. Rekao sam i ostajem pri tome da pojedini ljudi imaju apsolutno dvostruke aršine: nešto osuđuju, a o drugom nisu spremni da pričaju. Pomenuo sam slučajeve od 5. oktobra naovamo, kada je oko 40.000 ljudi bilo predmet političkog progona samo iz razloga što su bili socijalisti, ili članovi njihovih porodica, ili njihove pristalice, ili su, eventualno, na predlog socijalista bili zaposleni u državnim organima. Da li stvarno mislimo svi ovde u sali da će zakon biti primenjiv i važiti za sve? Formalno da, ali ne verujem da će za sve. Gospodin Anđelković je pomenuo, ali moram i to, zato što je to deo nečega što nam se danas zbiva. Juče smo imali u Žabarima izjašnjavanje građana opštine Žabari na referendumu. Od 5.301 čoveka koji su juče glasali za opoziv gradonačelnika, 48,46% glasova je bilo za opoziv, a ostalo je bilo protiv. Nedostajalo je 86 glasova, ali je bilo 169 nevažećih listića. I kako to biva u zemlji kao što je Srbija, izborna komisija se sastala i protumačila zakon kako ona misli. Da li je to pravo predsednika opštine poništeno? Jeste. Da li će moći da dobije zadovoljenje? Videćemo. Ovo je jedan drastičan primer kako se proteklih godina radilo, zato što su ljudi uzeli sebi za pravo da oni predstavljaju pravo i da dele pravdu. To je nešto protiv čega se mi socijalisti borimo i želimo da aršin bude isti za sve, a ne da se jedanput primenjuje, a drugi put uopšte ne važi.
Zbilja ne potcenjujem sebe, ali nisam shvatio po kom članu Poslovnika? Gospodine Baraliću, hoćete da iskoristite tri minuta, koliko je ostalo za amandman? Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, čitao sam vaše političke programe, a vi naš očigledno niste. Gospodo, vi ste, svi osim nas, obećali da ćete kad dođete na vlast da vratite nacionalizovanu, konfiskovanu i svu drugu imovinu. Niko vam ne brani. (Vjerica Radeta, sa mesta: Kad smo mi to obećali?) Vi ne vršite vlast, gospođo. Dakle, imate šansu, donesete ovde zakon i kažete: vraćamo sve što je konfiskovano, nacionalizovano po ovom ili onom osnovu. To je pošteno. Ovo što sada radite je zamagljivanje stvari. Socijalista Veljko Simin, ministar poljoprivrede, predložio je Narodnoj skupštini pre 10 godina i Narodna skupština prihvatila zakon o povraćaju zemlje koja je po nekoliko osnova oduzeta. Taj problem je u Srbiji razrešen sa 78 - 79% od onoga što je bilo moguće realizovati. Imate šansu, skupite se, dogovorite se. U izbornoj kampanji ste to obećali. Mi smo obećali da ćemo to da vam podržimo. Vratite sve što je oduzeto i, što bi narod rekao, "mirna Bačka". Ovo, ko u čije ime govori, sa kog aspekta, da li ima ovakve ili onakve ideološke naočare, o tome možemo da govorimo koliko god hoćete. Ono čemu se ovde protivim, pa mi se čini zgodno da se ovaj član briše, jeste datum od koga bi zakon trebalo da bude primenjen. To što je masona Aleksandra Karađorđevića, koga ste vi zvali kraljem, režim proveravao koliko može da izdrži jedan čovek sa praznim dnom od kaveza i pacovom na svom stomaku, niste stavili u ovaj zakon. Niste stavili ni one kojima je obznane eliminisala sva ljudska prava. U čije ime? Ko je uhapsio dr Dragišu Mišovića zato što je imao moto: "Borim se da ne stanuju u kolibama oni koji grade najbolje palače, da ne budu gladni oni koji proizvode najviše hleba i da ne idu peške oni koji grade najviše kilometara pruge". Ubio ga je režim 1939. godine. Čačak je tada imao 16.000 stanovnika, a na njegovoj sahrani bilo je 40.000 ljudi. Da ga rehabilitujemo danas ili mislite da ne treba? Crveni doktor, kad se potpisivao crvenom olovkom, to je značilo da njegov šurak apotekar Katanić izdaje besplatan lek pacijentu koji je siromašan. Nikad ga ne biste rehabilitovali. Neće moći. Šta god budete uradili, vi imate ideološke naočare. Ispravljajući jednu nepravdu, vi pravite drugu. Pošto su ovde neki govorili u ime nekih, evo i ja vas pozdravljam u ime porodica 214 zaklanih Čačana, od kojih je bilo 97 žena i 11 dece. Mnogo je teška srpska istorija, mnogo je težak trenutak i mnogo je komplikovano da ispričamo sve ove priče, a mislio sam da jesu ispričane. Vi ste hteli ovu temu ponovo i imaćete ovaj razgovor ponovo, sve dok ovo ne završite.
Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Ištvan Išpanović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ištvan Išpanović.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman želeći da uvedem još jedan oblik rehabilitacije koji nije predviđen zakonom. Međutim, pošto ne znam zašto to Vlada nije prihvatila, pokušaću da dam neke razloge zbog čega sam predložio ovaj amandman. Videli ste, u samom Predlogu zakona predviđeno je kako se vrši rehabilitacija, na koga se odnosi, da će biti neke sudske odluke, da će to biti objavljeno u "Službenom glasniku". Takođe je predviđeno, pošto je Vlada prihvatila amandman na član 7. odnosno da se posle člana 7. doda novi član koji reguliše neko obeštećenje, mislim da jedino nedostaje da se jednim civilizacijskim činom omogući obeležavanje grobova koji su nastali u tim teškim vremenima. Zbog toga sam predložio da se omogući naslednicima i rodbini stradalih građana da na jedan određen način prema običajima obeleže grobove koji su ostali i koji dan-danas postoje, a neobeleženi su, da se to omogući ovim zakonom, a to iz razloga što ima oko toga dosta problema u nekim mestima po Vojvodini gde se to ne dozvoljava, znači ima otpora da se ti grobovi obeleže i zbog toga sam predložio ovaj stav u članu 1. Mislim da bi bio red da se jedan takav amandman prihvati.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, već sam govorio da iz mnogo razloga poslanici SRS neće glasati za ovaj predlog zakona, ne samo zbog toga što smo jedina opoziciona stranka u srpskoj skupštini, već prosto zato što smo naišli na dosta loših rešenja i zato istakli naše primedbe. Hoću na nekoliko stvari prvo da ukažem, a onda ću direktno govoriti o amandmanu gospodina Išpanovića. Najpre, ono što je važno zbog budućnosti Srbije, ne zbog toga šta ćemo mi jedni drugima da kažemo u ovoj Narodnoj skupštini. Da li je tačno sve što je danas izrečeno sa ove govornice, što su i jedni i drugi iznosili? Da, tačno je. Da li je bilo zločina prema komunistima pre Drugog svetskog rata. Da, bilo je. Da li su komunisti činili zločine posle Drugog svetskog rata? Da, jesu. Šta je bilo u toku Drugog svetskog rata? Samo na jednu stvar hoću da vam ukažem, o stradanju u toku Drugog svetskog rata, pošto se danas sve izjednačava. Sinoć sam gledao jedan film na RTS-u koji je govorio o rađanju, o političkom delovanju Adolfa Hitlera, kako je skončao i onda sam video nekoliko istorijskih neistina na samom kraju filma o tome ko je i koliko stradao u Drugom svetskom ratu i na koji način. Naravno, najstradalniji narod, kakav je bio ruski narod, u potpunosti je izbačen, ali jedan od četiri najstradalnija naroda ili, ako hoćete sa Nemcima, pet najstradalnijih naroda u Drugom svetskom ratu je bio srpski. Zarad istorije i činjenica, srpski narod je stradao sedam ili osam puta u apsolutnim brojkama više nego, recimo, američki, verovali ili ne. U toku celog Drugog svetskog rata Amerikanaca je izginulo 125 hiljada, a Srba između 900 hiljada i 1,2 miliona, u zavisnosti od toga ko vrši istorijske procene. Zašto ovo govorim? Ne zbog žalopojke, ne zbog toga jer mi Srbi smo izgubili trećinu muškog stanovništva u Prvom svetskom ratu, već zbog toga što hoću da vam kažem, u Drugom svetskom ratu, u zavisnosti od toga ko je gde podizao ustanak, evo vam primer naše Krajine, u Kninu su bili Đujićevi i nosili kokarde, na Baniji su uglavnom nosili petokraku jer su se prvi pojavili, ali su se i jedni i drugi borili protiv istog, a to su bile ustaše i svi su stradali od ustaša. U selu odakle je moj otac nije ostao niko živ od muškaraca. Sve muške glave su pobili. On je rođen zato što je bio u stomaku, a nikada oca nije video. Dakle, sve muško što su imali pobili su, sve što su zatekli, i pobili su toliko puta veći broj ljudi nego što je stradao u srpsko-srpskom sukobu, da, naravno, ne može da bude zanemarljivo ni da je u pitanju jedna glava, ali da je žalosno da mi i dalje nastavljamo sa srpsko-srpskim sukobima, a da ne objašnjavamo šta su i kako sve učinili protiv srpskog naroda. To je osnovna stvar. Slušao sam pažljivo gospodina Išpanovića prošli put i kada sam, ako se sećate, reagovao i rekao da je general Rukavina vodio tu akciju protiv mađarskog stanovništva, koji je hrvatske nacionalnosti, a ne srpske, po Brozovom nalogu podrazumeva se, ali nisam rekao nekoliko drugih stvari. Naravno da su, i da budem korektan to je Išpanović potvrdio, nije negirao, počinjeni brojni zločini, jezivi zločini nad srpskim stanovništvom u Vojvodini, koje su počinile mađarske okupacione trupe. Kada govorite npr. o Čurugu, u kojem nije nemoguće da je neko hteo na neki način nešto da vraća ili ne znam šta, ali celu ulicu, neka mi ne da gospodin Vlaović da lažem, celu ulicu su mađarske okupacione trupe očistile od muških glava srpskih. Je l' tako bilo? Celu. Ni jedno muško čeljade, ni jednu mušku glavu srpsku nisu ostavili u životu. Nemam ništa protiv, civilizacijski je običaj gde god da neko strada, pogine ili umre, da to mesto bude obeleženo, ali zamislite da na to mesto donesete i kažete da su tu stradali jedan, dvojica ili desetorica, a oni su pobili više od 200 ljudi. To je ono što je teško prihvatiti i zato je to merenje i vaganje za sve nas strahovito značajno. Pri svemu tome, za razliku od drugih koji kada čuju da Mađari nešto kažu, mi o tome prvo učimo, saznamo, pa onda izađemo sa tim. Da, tačno je, bilo je zločina koje su činile snage generala Rukavine, nema nikakve sumnje, nad mađarskim življem, ali to nije bilo predominantno, pogotovo u poređenju sa ovim što se zbivalo u Vojvodini pre toga. Koliko je samo Srba bačeno pod led u Tisu, u Dunav i u mnoge druge reke i na različite načine ubijani. Malopre nisam stigao da kažem, a sada ću iskoristiti priliku povodom ovog amandmana, i nisam odgovorio direktno na pitanje, verovatno sam bio dekoncentrisan ili želeo više toga da kažem, pa nisam stigao. Naime, gospodine ministre, ova zločinačka izjava o kupoprodaji teritorije Republike Srbije za dva miliona evra data je u februaru. Posle toga je predsednik Tadić, da bi direktno pružio podršku, otišao sa svojim najvećim tajkunima i dao podršku ljudima koji trguju našom teritorijom, otišao i rekao - da, oni su vam najbolji. Nije ovo slučajnost. Nisam znao i priznajem da sam zbog toga kriv, ali ljudi u Trgovištu su se odmah pobunili kada su čuli za ovu izjavu, deca u školi su se bunila, neka deca nisu htela da idu u školu jer su se plašila za svoju budućnost, vide da neki ljudi hoće da im odvoje deo teritorije iz Demokratske stranke, kažu - hoćemo da prebacimo deo Srbije u Makedoniju, zato što ucenjuju nekoga za dva miliona evra. Znači, posle toga dolazi Tadić sa svojom ekipom tajkuna, Đilasom, Krstićem i ne znam još kojim da tamo nešto dele. Sada me slušajte. Mi smo gledali na televizijama pojedinim, kao da su se otprilike najveći srpski dobrotvori pojavili. Je l' tako? Kao da su došli ljudi koji će Trgovištu da daju bogatstvo, rešavaju sve njihove probleme. Brinu o sirotinji. Sada ćete da čujete šta su doneli, pošto, kao što znate, mi smo vrlo dobro informisani, pa ćete precizno da čujete. Doneli su 12 tona brašna, po ceni od 144.000 dinara, izračunaću vam na kraju u evrima, da ne brinete, da ne morate da računate; zejtina, praška za pranje, poklonjena dva televizora, dve geografske karte, dva radio aparata isturenim odeljenjima u selu Donja Trnica, gde ima sedam đaka, i u selu Kozji Dol - 4 đaka, i dat je kamion FAP 1414 stariji, BG-728-541, naravno žute boje. Mi smo izračunali da znate vrednost svih ovih poklona kojima su se oni kitili, a to je poklon najvećim delom svih građana Srbije, u redu je, sirotinja živi u Trgovištu. Oni su se kitili kao da su ne znam šta poklonili. Sada vam kažem, ne država Srbija, sama SRS doneće građanima Trgovišta, koji tako teško žive, mnogo više nego što su oni dali. Nećemo ni da govorimo takve stvari, mi kažemo novinarima da smo dali tek kada damo 50 ili 100 puta više od ovoga, a ne da se sramote, predsednik Republike da se ovakvim sitnicama hvali. Šta su uradili? Nisam vam ovo džabe ispričao, nego da dobijete punu informaciju. Znate gde su otvorili Narodnu kancelariju? Onu koju ste vi dozvolili da imaju pare u budžetu. Otvorili su je u privatnoj kući. Čijoj? Simpatizera DS-a, naravno. Znate koliko su to platili? Pet stotina evra iznajmljivanje kancelarije. Zamislite, u Trgovištu iznajmljujete kancelariju po 500 evra. Da znate da tu nema časne rabote, časnog i poštenog posla. Zato tražim od ministra Stojkovića, od Vlade RS i svih vas da odgovorite na naša pitanja i da nam jasno i precizno saopštite kada će država Srbija da krene u obračun sa tajkunima koji je upropaštavaju. Nije Bogoljub Karić jedini, to smo vam govorili u trenutku kada ste tu akciju vodili, nije jedini, ni blizu jedinog, ima ih još mnogo. Đilas, Hamović, koliko god hoćete, ovih za cigarete, kako im se zove, taj što me tužio, Subotić. Koliko još hoćete. Ljudi, ili ćete da radite svoj posao onako kako valja ili da sve batalimo, da kažemo da Srbija nije spremna, a da će da nas maltretiraju opštinski menadžeri, kojima će jedini posao da bude da kažu - daj mi pare u moj džep, ako mi ne daš pare, ja ću da organizujem referendum da se pripojim drugoj državi. To nisam čuo, razgovarao sam ovde sa poslanicima u pauzi, video sam, gospodine ministre, veliko ogorčenje ljudi, koji ovo nisu shvatili kao nekakav politički atak naš ili kao pokušaj da se stiču politički poeni jer je ovo suviše opasno i suviše ozbiljna stvar. Ako smo mi ti koji osuđujemo Agima Čekua, Ramuša Haradinaja i Hašima Tačija kada traže otcepljenje Kosova i Metohije, a oni to traže zato što se još pozivaju na nekakve istorijske, tradicionalne, kulturne, nacionalne razloge. A mi imamo one, koje podržava Boris Tadić i dolazi direktno da im pruži podršku, a oni traže odvajanje dela teritorije Republike Srbije zato što nisu dobili dva miliona evra u džep, gospodine Stojkoviću, to je zločin bez presedana. On čovek, upozorio sam vas na to ministre Stojkoviću, taj nesrećnik iz DS-a, on je čak razvio kako, preko brda koje ga deli od Kozjeg Dola i ne znam čega. On vam je konkretno ukazao kako bi to izvršio. Šta onda? Hoće onda neko sledeće mesto? Dokle ćemo to tako? Gde god pobedi DS treba da brinemo, ako ne dobiju dovoljno para, da li će da otcepe deo teritorije. Da li je to pitanje? Da li se tako neko u Srbiji odnosi odgovorno prema građanima Srbije? Mislim da je građanima Srbije to jasno, ali mi ćemo čekati. Rekao sam vam ako bude trebalo i lično ću to da uradim, ali čekaćemo odgovor nadležnih državnih organa. Nadam se samo da neće reći da je sve izmišljeno, da je izmišljen i transkript radijski, da je izmišljena jedna novina i da je izmišljena druga novina. Tri papira imamo. Da vidimo može li tako nešto da se dogodi ili ne. Vidite, što se tiče zakona o rehabilitaciji još jednu stvar. Teško je to deliti od 1941. do 2006. godine. U skladu sa nekakvim ideološkim predrasudama, koje svako od nas nosi, mogli bismo da pogrešimo, da se ogrešimo o istinu, da učinimo nešto što bi nekoga moglo da povredi, a da istovremeno ne ostvarimo pravdu. Ono oko čega bismo se svi složili, nije sporno da porodica Glavaški to dobije, nije sporno ni za koga, ni za Slobodana Jovanovića, Lazu M. Kostića i ne znam koga, ali sam siguran da će vama da bude sporno za mnoge koji su progonjeni posle 5. oktobra. I dalje vas pitam da mi vi kao pravnik kažete, a siguran sam, gospodin Krasić me je uveravao u to bezbroj puta, da ste vrstan pravnik, da mi kažete bar kada je reč o poznavanju propisa, kako je moguće da Dragoljub Milanović bude osuđen na 10 godina robije zbog krivičnog dela izazivanja opšte opasnosti, odnosno nepostupanja po naredbi 37, a naredba nigde nije pronađena, već su postojali svedoci koji su tvrdili da su tekst naredbe videli, a da nisu osuđeni stvarni počinioci zločina? Naprotiv, da su oslobođeni, da je doneta oslobađajuća presuda u postupku protiv njih. Tužilac odustao i čak rekao da ga ne interesuje pokretanje krivičnog gonjenja. Ako možete to, gospodine ministre, da mi objasnite, bio bih vam beskrajno zahvalan, jer onda bih nešto novo saznao, što nisam naučio na Pravnom fakultetu. Trudio sam se svojevremeno da učim, nisam hteo da idem na demonstracije kada su vršili pritiske da idemo na demonstracije, jer sam išao na fakultet da bih naučio, a bio sam dovoljno hrabar da se odbranim od onih koji bi da vas napadaju zbog toga što ste dolazili na fakultet da nešto naučite. Tamo su me učili nešto drugo, a ne ovo što nam se danas zbiva. Nemam ništa protiv da mi vi kažete - pa Vučiću, to je sila, ali onda nemojte da mi bilo ko bilo kad govori o tome šta je pravo i šta je pravda, i nemojte da mi govorite o tome kako će neki Milanović ili neko drugi da ima povlašćeni status, kada on nema pravo na vikend izlaske, iako je ostvario u skladu sa zakonom sve uslove da to pravo dobije. Ne može zato što će da grakne neka Nataša Kandić ili Sonja Biserko ili neko takav da kaže - aha, eno ga povlašćeni položaj. Pa majku mu poljubim, kakav povlašćeni položaj imaju oni koji su ubili te ljude, koji su ubili malu Milicu Rakić, koji su ubili sve? Da li imaju oni pravo na vikend odsustvo, gospodine ministre, ili za njih dajete crveni tepih svakog radnog dana u svako doba ili samo za vikend? Još nam govorite kako nam ništa lepše od toga nema nego da nam i muške i ženske štikle vire iz njihovih zadnjica, jer je to budućnost Srbije. Nadam se da nije. Hvala najlepše.
Naravno, gospodine Išpanoviću, imate reč. Moram da vas upozorim. Pažljivo sam pratio veći deo izlaganja, još jednom vas podsećam na član 103. koji kaže - govornik može da govori samo ono o pitanju koje je na dnevnom redu i niko ne može prekidati govornika niti ga opominjati, osim predsednika Narodne skupštine u slučajevima predviđenim ovim poslovnikom. Nisam vas prekidao tokom izlaganja, ali vas upozoravam, sve poslanike, da naprosto nije moguće na ovaj način zloupotrebljavati govornicu i povodom pitanja, u nekoliko navrata ponavljati podatke iz novina na koje će ministar, očekujem, svakako da da odgovor i nema potrebe da trošimo vreme koje je Poslovnikom predviđeno u sasvim drugu svrhu. Izvolite, gospodine Išpanoviću.
Replika na izlaganje gospodina Vučića. Ne bih želeo da budem pogrešno shvaćen. U svom izlaganju nisam spomenuo nijednu naciju. Govorim o današnjem izlaganju. Za prošli put sam vam, takođe, odgovorio, ali niste bile u sali, verovatno znate o čemu sam tada govorio. Ponajmanje bih želeo da licitiramo o broju žrtava. Mislim da to nije naš posao. Zna se ko treba da utvrdi broj žrtava u Drugom svetskom ratu i posle Drugog svetskog rata, tako da o tome ne želim da govorim. Mislim da ima mnogo srpskih žrtava koje, takođe, imaju neobeležene grobove. O tome sam govorio i zbog toga smatram da je taj amandman neophodan. Ako se dobro sećam kroz istoriju, mislim da ne znamo gde je pokopan i Draža Mihailović, jer nije sahranjen. Prema tome, ima i drugih žrtava zbog kojih bi trebalo da se taj moj amandman prihvati. Hvala lepo.
Hvala vam na dodatnom objašnjenju povodom amandmana, gospodine Išpanoviću. Da li želi reč još neka poslanička grupa? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, a Vlada nije prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Da.) (Zoran Stojković, sa mesta: Da li je prihvaćen ovaj amandman?) To je sledeći amandman koji je prihvaćen. Izvolite, gospodine Rankiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da ste prihvatili ovaj moj amandman mogli ste odmah zakon da povučete, pošto amandman glasi da se član 2. briše. Ova diskusija do sada pokazala je zašto sa ovim zakonom nije trebalo dolaziti u Skupštinu pred narodne poslanike. Najviše poslanika je praktično reklamiralo datum od kada se odnosi rehabilitacija po podnetim zahtevima, to je 6. april 1941. godine. Najveći broj poslanika smatra da je taj datum paušalno određen i da on praktično ne bi mogao da se uzme po nekim kriterijumima kao datum. Ali, ovaj zakon pokazuje svu tragičnost naše istorije i sve ono kroz šta smo prošli. Videli ste da uporno, bar kada je u pitanju SRS, nastojimo da se neke stvari iz naše istorije koje nam ne služe na čast zaborave. Ali, kao da postoji na drugoj strani neko ko želi stalno da podgreva te naše podele koje su počele nekada davno i koje smišljeno neki centri vode i stalno ih podgrejavaju. Zašto je sporan datum? Sporan je zato što je to datum početka Drugog svetskog rata. Naravno, pošto sam podneo amandman na član 2, kojim tražim da se član 2. briše, ovo se odnosi na ceo zakon, da nije trebalo dabude ovde, a znate da su svi ratovi isti, jer da su drugačiji, da se razlikuju, imali bi drugačije nazive. Prema tome, u svim ratovima ima zločina na svim stranama. Ovaj zakon neće govoriti o tome da će biti rehabilitovane sve strane. Zašto? Zato što jedan broj ljudi koji je bio oštećen u toku ovog perioda, na koji se zakon odnosi, već je doživeo rehabilitaciju i bez praktičnog postojanja zakona. Jedan broj ljudi, koji su teško oštećeni nekim sudskim postupcima ili bez njih, neće nikada biti rehabilitovani zato što neće doživeti rehabilitaciju, nije je fizički doživeo, i što nema potomke koji će moći da uživaju u tome, da kažu kako je neko njihov od predaka rehabilitovan, koga je u jednom trenutku bilo koji režim smatrao politički nepodobnim. Koliko je tragična naša istorija i koliko smo uvek u zamci da i sami pravimo greške kao savremenici, najbolje govori podatak o onome što je gospodin iz SPS, Žarko Obradović, izneo govoreći o nekim zvaničnim dokumentima koje je svojevremeno objavljivala engleska vlada, koji se odnose na period Drugog svetskog rata o učešću pojedinih jedinica u raznim operacijama koje su se tada dešavale. Engleska je priznala posle Drugog svetskog rata da je za sve vreme trajanja Drugog svetskog rata u Kairu, u njihovom centru obaveštajne službe sve podatke koji su pristizali sa balkanskog ratišta, prosleđivanje za London vršio je jedan obaveštajac koji je imao prezime Ljubimov, koji je bio obaveštajac Kominterne i koji je praktično one akcije koje su sprovodili četnici pripisivao partizanima. To ne bi bilo strašno za nas da to nije bila zamka za sve nas, koja je podgrejana, o tome se ćutalo. Isti ti Englezi su, preko svojih nekih medija, plasirali su ovu informaciju 80-tih godina, tako da su jedan deo populacije u Srbiji, koji je bio na jednoj, uslovno od ovih strana, ponovo podgrejali za nove svađe i rasprave među nama. Imali ste dosta slučajeva kada je neko iz ideoloških ili drugih razloga ostao bez posla, pa je posle nekog vremena vraćen na posao, bez ikakve nadoknade za to vreme što nije bio na poslu, revidirao je stav ili uradio nešto drugo. Neki od njih nikada nisu vraćeni na posao. Ako sada rehabilitujete neke od njih, ako im ne isplatite to što su ostali bez posla, onda to nije nikakva vrsta rehabilitacije, jer oni nikakve velike duševne ili bilo kakve druge bolove nisu pretrpeli, osim te materijalne štete koju su imali, ali zakon ne predviđa da im se može vratiti. Zbog toga zakon o rehabilitaciji, iako podrazumeva samo praktično nadoknadu te duhovne štete koju je neko pretrpeo, ne može biti kompletan. Rehabilitovano lice ne dobija ništa. Evo zašto ne dobija ništa? Kada sud donese odluku o rehabilitaciji u tročlanom veću, to će se objavljivati u "Službenom glasniku Republike Srbije" jednom mesečno, a vi znate da je "Službeni glasnik" toliko čitan da se ljudi pretplaćuju na njega, da prosto trče kada će se pojaviti da pročitaju ko je rehabilitovan u tom mesecu. Tako da ti podaci, koji se objave u "Službenom glasniku", verujte da nikome ništa neće značiti, jer će to retko da pročita. Možda će neko od porodice rehabilitovanih da uzme da dođe do jednog takvog primerka, da bi ga držao zbog potomaka, ali inače javnost o tome zaista neće znati ništa. Zato smatram da je najbolje, a i sada vam nije kasno, da ovo povučete, da ne idemo u dalje podele naše, koje nas zaista opterećuju kroz istoriju. Hvala.
Hvala vam, gospodinu Rankiću. Za reč se prvo javio gospodin Veselinović, a ako preostane vremena, onda i vi gospodine Krasiću. Izvolite, gospodine Veselinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao i mnogi zakonski projekti koji ovde imaju jedan deklarativan značaj, tako je i ovaj zakon više jedan deklarativni papir, nego što nešto znači za građane Srbije i za one koje treba rehabilitovati. Naime, kao i onaj zakon kada ste predložili vezano za registraciju oduzete imovine građanima Srbije, gde bi trebalo u Beogradu da se svi obrate širom Srbije, to prijave, pitanje je šta je sa tim urađeno i da li je uopšte ikada iko obavešten o tome koliko se građana prijavilo i šta je preduzeto povodom te registracije. Tako i ovaj zakon ima samo deklarativni značaj. Neće imati nikakvu drugu satisfakciju za građane Srbije. Izašao je ministar pravde, mislio sam direktno da se obratim ministru pravde ovde, pošto je on čovek koji pripada partiji koja se zaklinje u legalitet prava i zakona, da ga pitam na osnovu čega je Vlada Republike Srbije, čiji je on član, donela odluku o uvođenju privremenih mera u Novom Pazaru i raspuštanju Skupštine opštine Novi Pazar? Verujem da će on čuti ovo, a i svi članovi Vlade koji su glasali za ovakvu odluku, a između samih njih ima razlika, tako da se G17 plus protivi, DSS je za, Velja je za itd. Ali, ovo je primer da se ovde radi samo o očuvanju gole vlasti. Ovo je očuvanje gole vlasti vladajuće većine u ovoj skupštini i Vlade Srbije. Kada čujemo kako tamo neki žuti menadžer u Trgovištu prodaje Trgovište za dva miliona evra, pitanje je koji je račun ovde ispostavljen od strane Sulejmana Ugljanina i njegovih poslanika u Vladi Srbije. Pitanje je o kom se to novcu radi. Želim ovom prilikom radi javnosti i svih vas poslanika i građana Srbije da samo znaju jedno, da oni koji se zaklinju u demokratiju, legalitet vlasti, radi očuvanja svoje vlasti, nemaju meru šta će dati i uložiti. Njih ne interesuje država Srbija, bitno je da su na vlasti. Građani Srbije moraju znati danas da Srbijom ne vlada ni DSS, ni G17 plus, ni Velimir Ilić, već vladaju dva poslanika Liste za Sandžak Sulejmana Ugljanina, a to su Bajram Omeragić i Esad Džudžević. Oni danas vladaju Srbijom. Zato da pomenem na kraju da Velimir Ilić, čim dođe do neke krize u nekoj opštini, odmah je tamo Velimir Ilić, odmah je došao u Novi Pazar i zajedno sa predstavnicima Liste za Sandžak obilazi sela, zaseoke, naselja, obećava puteve, asfaltira, i sve ono, dakle, sve što građani traže, ne bi li očuvao svoje koalicione partnere. Hvala.
Izvolite, gospodine Krasiću.
Ovo sa Novim Pazarom verovatno će biti rehabilitovano nekim novim zakonom, jer ovo može da se protegne i na Novi Pazar, jer do donošenja zakona važi. Ali da se vratimo na ovo što je sadržina člana 2. koji je obuhvaćen amandmanom SRS. Ovde stoji da zahtev za rehabilitaciju može podneti svako zainteresovano lice i ova formulacija, mislim da postoji jedan amandman iz G17 plus, gde se zainteresovano lice definiše kao fizičko i pravno lice, otvara mogućnost velikih zloupotreba. U pravu se zna, zainteresovano lice se definiše kao lice koje može da dokaže pravni interes za nešto, i ono može da ima status umešača, i stranke, ali ako se zainteresovano lice ovako široko stavlja, onda imamo situaciju da se u suštini prejudiciraju stvari podnošenja samog zahteva. To je situacija kada koja se dešava ispred zgrade Specijalnog suda, ispred zgrade Okružnog suda, to je situacija kada se presuda nađe u novinama pre nego što je ročište ili pretres zakazan. Dao bih vam nekoliko primera. Ako bi se recimo kao zainteresovana lica javili ovi iz takozvanog Vladinog civilnog sektora, odnosno nevladinog sektora, potpomognuti iz inostranstva, poput Otpora, da ih ne ređam, jer oni su u 99% svi na istom putu, kako uništiti državu. I ovaj što se bavi medicinom, a sada trenutno medijima, pa malo pregleda predsednika, pa malo njegov savetnik za medije, treba da zna, to jesu izdajnici, ti iz tog nevladinog sektora, zato što direktno, bezobrazno i u oči rade protiv nacionalnih interesa. Za Natašu Kandić je vrlo neprijatno da pomene građanina Srbije kao žrtvu, ali zato nekoga iz inostranstva vrlo često ima da pomene kao žrtvu, a uvek se kao zločinac javlja neko iz Srbije. Ako se tako osnaženi lobisti pojave, onda malo koji sudija sme da odbije njihov zahtev za rehabilitaciju. Oni će da prikažu tu svoju zainteresovanost, naravno medijski podržani od strane U92 i ovih drugih silnih televizija i radio stanica pod kontrolom nevladinih organizacija, ili one koje se direktno finansiraju iz inostranstva, a ovde nam glume kao da su nezavisni, samostalni. To su oni koji ne plaćaju doprinose za svoje radnike, oni koji su išli na školovanje u Budimpeštu, pa se zna, neki su u viskiju primali naknadu, a neki su dnevnice primali od 100, 150 maraka u to vreme na ruke, poput one Nataše Miljković itd. Sve go izdajnik vodi medije u Srbiji, to da znate, i to je potrebno da bi se isprao mozak građanima Srbije, da se jednostavno baci težište na nešto što je periferno, od toga stvori glavni problem, a onda prođe poput ovoga za Trgovište ili nešto što je mnogo krupnije i što se već priprema na jugu Srbije. Vidite, ako se tako osposobljeni jave kao zainteresovani, onda se ne bih iznenadio što se neki iz SPS-a plaše da se ne izvrši jedna neprincipijelna reafirmacija ili prekrajanje istorije, tako da bi onda neke istorijske dokazane činjenice dobile neku svoju suprotnost i postale obavezne, s obzirom da se putem rehabilitacije to ispravlja, znači, ne samo odgovornost, nego se i napiše neka nova istorija. Zašto sve ovo pričam? Iz jednog prostog razloga što suđenje za Ovčaru u ovom sudu za ratne zločine je namešteno suđenje. Tu postoje dva svedoka: krvavi Bora i patološki ubica. Tako se baš i nazivaju u predmetu. Vidite, Nataša Kandić je uspela da dovede ljude sa strane, oni nisu tražili troškove, da bi se samo slikali ispred suda, kako bi rekli, napokon je došlo zadovoljenje pravde, a presude još nema, ali oni znaju unapred koja će presuda da bude. A onda kada se dobije presuda, kada se pogleda o čemu se radi, onda vidite da je jedan dobio 20 godina, koji ni teoretski nije mogao da bude na mestu i u to vreme kada se to desilo, jer je bio čovek na VMA, nepokretan. Pa su se još videle neke stvari, pa se čak ne prihvati ni svedočenje ljudi iz Hrvatske, a oni kažu, aman ljudi, zašto je ovaj optužen, on je nama spasio život, zar mu vi sudite što nam je spasio život. To javnost ne može da čuje, ne može da dobije to saznanje. A zašto? Postupak ima neki stepen tajnosti, medijska dominacija ovih izdajnika, poručite onom doktoru, to jesu izdajnici i u političkom i u pravnom smislu, to što ih vlast ne goni, to je drugi problem, problem nesposobnosti vlasti, ali svako onaj koji tako protiv nacionalnih interesa, protiv državnih interesa, on jeste izdajnik u političkom smislu reči.
Hvala, gospodine Krasiću. Samo trenutka, još neka poslanička grupa po istom amandmanu? Izvolite, gospodine Beliću, pa gospodin Baralić. Samo da upozorim, naprosto ako niste pratili, gospodin Krasić je u pravu, postoji amandman koji je Vlada prihvatila, a koji definiše pravna i fizička lica.
Dame i gospodo, vratio bih se u stvari na Predlog zakona, odnosno na ovaj član 2. na koji je poslanička grupa SRS podnela amandman, gde se kaže da zahtev za rehabilitaciju može podneti svako zainteresovano lice, odnosno do podnošenja zahteva za rehabilitaciju ne zastareva.
Zato sam i skrenuo pažnju, oprostite, to je amandman gospodina Išpanovića i on je prihvaćen, ali tek ćemo ga pročitati, a sada govorimo o amandmanu koji je podneo narodni poslanik Branislav Rankić, koji kaže da se član 2. briše.
Izvinjavam se. Vidite, poslanici Nove Srbije su tokom načelne rasprave izneli svoj stav da će glasati za Predlog ovog zakona, jer rehabilitacija svih nevinih žrtava nije potrebna mnogo onima kojih više nema, nego radi naše moralne obaveze da se konačno te ratne sekire zakopaju, jer kao što znate, narod pri stasavanju u naciju iživeo je svoje građanske ratove i u 18, 19. veku, pa i u 20. veku, a mi još uvek, nažalost, te naše ratne sekire nismo zakopali ni u istoriografiji, a što se tiče ideološkog fronta, to smo mogli da vidimo kako izgleda i prilikom donošenja i usvajanja Zakona o izjednačavanju prava boraca, pa onda Zakona o popisu imovine i na kraju ovoga zakona o rehabilitaciji. Vidite, član 2. je zaista neophodno prihvatiti najviše iz razloga što brojne žrtve, čiji su potomci svedoci stradanja svojih najbližih, dedova, očeva, mogu podneti taj zahtev. Ali imamo i takve veličine, poput Slobodana Jovanovića, koji toliko puta apostrofiran ovde, ali uglavnom u negativnom kontekstu i mislim da je to u stvari posledica samo nedovoljnog poznavanja činjenica. Jer, ako se za čoveka koji je toliko zadužio srpsku kulturu, srpski narod, čoveka koji je bio i profesor i dekan Pravnog fakulteta, član i predsednik Srpske kraljevske akademije, pa rektor Beogradskog univerziteta, pa predsednik Srpskog kulturnog kluba i naravno u ona smutna vremena jedno vreme i potpredsednik, pa predsednik izbegličke vlade, što mu se najviše i stavilo kao greh, zbog čega je i u odsustvu osuđen na zatvor od 20 godina, pa ne znam sa prinudnim radom, gubitkom političkih i pojedinih građanskih prava u trajanju od 10 godina i uz obaveznu konfiskaciju imovine i gubitak državljanstva. U organizaciji Srpske akademije nauka i umetnosti i Pravnog fakulteta pre od prilike devet godina, februara 1997. godine, održan je naučni skup na temu "Slobodan Jovanović - život i delo". Tada su Srpska akademija nauka i umetnosti i Pravni fakultet usvojili određene zaključke, pre devet godina, da hitno treba pokrenuti postupak za poništenje presuda, za prenos posmrtnih ostataka, za posthumno proglašenje za počasnog građanina Beograda, odnosno da jedna ulica ili trg u Beogradu dobije njegovo ime. Doslovce to su zaključci sa tog naučnog skupa. Kao što vidite, nije bilo pravnih okvira ovih devet godina da to neko pokrene, a naravno ovih dana smo u skupštinskom Odboru za prosvetu dobili inicijativu Udruženja pravnika, ili mislim čak da je iz Niša stigao jedan dopis i jedna inicijativa sa otprilike istim sadržajem, zahtevima da se pokrene postupak za rehabilitaciju ovoga čoveka. To što je on bio osuđen na zaborav, da se zaborave njegove knjige, jedan od uvaženih kolega je spomenuo danas da je 1981. godine celokupno drugo izdanje portreta iz istorije književnosti Slobodana Jovanovića iseckano u stari papir, a da su 1985. godine prilikom pokušaja izdanja sabranih dela ista ih je sudbina zadesila. Znači, da su te ideološke barijere bile tolike da takav jedan čovek i takva jedna i intelektualna, kao što rekoh i politička gromada, jer Slobodan Jovanović je bio i pravnik, i istoričar, i politikolog, sociolog, književni kritičar i rekoh čak i državnik, odnosno presednik Vlade. Zašto je to tako bilo nije teško odgonetnuti, ali naša moralna obaveza i radi te neke moralne katarzena kraju krajeva jeste da ovaj zakon usvojimo i da svim znanim i tim neznanim žrtvama praktično odamo neko priznanje, odnosno izmirimo ih zarad sadašnjice i budućnosti. Možda radi odgovora zbog čega Slobodan Jovanović još uvek čeka tu rehabilitaciju treba da se setite kako je bilo 1991. godine sa vladikom Nikolajem, pa i sa jednim od najvećih srpskih pesnika Jovanom Dučićem, koliko je vremena trebalo da prođe pa da se njihovi posmrtni ostaci prenesu i sahrane tamo gde im je i bila želja, u Trebinju, odnosno u Leliću kraj Valjeva. Taj svoj intelektualni prezir prema demagogiji i naravno partizanskom fanatizmu, kako je to Slobodan Jovanović najčešće govorio, možda vrlo lepo ilustruje jedan citat i time ću završiti. Radi se o skupu jedne političke partije 1896. godine, gde kaže: "Sva ta nepregledna gomila otišla je kao što je i došla, pošto je saslušala besede svojih prvaka i pojela nekoliko kola lubenica, čije su se kore nedeljama vukle po Topčiderskom brdu". Možda je to i najveći greh ovakvih intelektualaca, zbog čega naravno jeste naša obaveza i onih koji smo se učili na njegovim delima i knjigama, da tu nepravdu ispravimo. Hvala.
Hvala vama. Dakle, vi ste za ili protiv amandmana gospodina Rankića? Hvala vam. Gospodine Baraliću, imate reč. Narodni poslanik Rajko Baralić, posle ću vam reći o amandmanu Branislava Rankića koji traži da se član 2. briše. Izvolite, gospodine Baraliću.
Gospodine predsedniče, a između lubenice i masne gibanice je velika razlika, ovo sa lubenicama se lakše pere hladnom vodom, a ovo može nekim drugim sredstvom. Hteo bih da podržim da se amandman briše, ali ne mogu i sada ću pokušati da kažem zbog čega. U protivnom mogli bismo da ostanemo bez pravnog alata ako ovaj zakon bude usvojen. Pa i za ova počinjena i nepočinjena zlodela u neko novo vreme moglo bi da se dogodi da onda nema ko u ime onih koji će stradati, a stradaće svakako, pokrene inicijativu za rehabilitaciju. Recimo, slučaj Holmec, Brezgarova nema, je l' se tako zove državni tužilac Slovenije, ona nema nameru da ni na koji način procesuira streljanje srpskih dečaka koji mašu belim čaršavom. Dakle, suprotno odlukama Ženevske konvencije, suprotno nekim drugim važnim odlukama, dečaci su likvidirani. Bojim se da nekom ovde u Srbiji ne padne na pamet, i o tome sada ovde govorim, da optuži starešinu karaule Holmec i njegove pretpostavljene, da im se sudi zbog toga što su slovenački teritorijalci bezdušno i bezočno streljali srpske dečake. Kao što se vode neki drugi postupci za smrt, nažalost, vojnika u Srbiji, pri čemu se ne optužuju oni koji su ih granatirali, već oni koji su im komandovali. A o nekim takvim žrtvama govorio je ovde i gospodin Krasić danas. Pa, da se slučajno ne dogodi da oni budu proglašeni krivim, a da za sto godina niko ne bude bio u prilici da traži njihovu rehabilitaciju, ovaj član ne treba da se briše, inače bi bilo sasvim normalno da podržim njegovo brisanje. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Baraliću. Još neka poslanička grupa? Ne hvala. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Ištvan Išpanović, i zbog onih nejasnoća pročitaću sada. Dakle, zahtev da se član 2. Predloga zakona menja se i glasi: "Zahtev za rehabilitaciju može podneti svako zainteresovano fizičko ili pravno lice, a pravo na podnošenje zahteva za rehabilitaciju ne zastareva". Ovakav amandman prihvatio je predstavnik Vlade, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Formalno samo pitam da li neko ćeli reč? (Ne. Hvala.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije, a Vlada ga ne prihvata. Da i neko želi reč? Da. Izvolite, gospodine Krasiću. Zbilja upozoravam još jednom, tražili su i poslanici nekoliko puta, Zakonodavni odbor da konstatacija glasi ili da odbaci amandman ili da kaže da je pravno moguć. Ovakve formulacije da se amandman odbije naprosto nas dovode u krajnje neprijatnu situaciju. Izvolite, gospodine Krasiću.
Ma, gospodine predsedniče, pitanje je da li taj Zakonodavni odbor ima kvorum da radi, nego ajde neću sada to, pošto nisam sproveo nezavisnu istragu. A kada budem sproveo istragu, onda ću da vam kažem da li je to tačno ili nije tačno, ali ajde sada da pređemo da imate neki papir, da je nešto napisao Zakonodavni odbor. Gospodin Šarović je podneo amandman kojim je tražio da se briše član 3. Naravno, mi želimo da uklonimo ovakav tekst Predloga zakona i jednostavno tražim od vas da se ovako nešto ne glasa da ne bi postalo zakon, jer ako postane zakon imaćemo mnogo više glavobolje nego što treba. Pre nego što počnem konkretno da pričam o ovom amandmanu, samo bih vas zamolio da kada izlazite ovde ako nemate ni jednu drugu reč kojom ćete da osporite amandman Srpske radikalne stranke ili da date podršku inicijativi Vlade, nemojte molim vas ratne sekire otkopavati, zakopavati, te partizani, te četnici, te ovo, te ono. Pa eto vidite već šesti put izlazim povodom ovog zakona, nikada te reči nisam upotrebio. Niti želim da povratim sećanje na ono što je bilo, nego baš upravo želim na objektivan način da protumačim kakva je norma koja se predlaže i šta će sutra biti. Unapred mogu da vam kažem šta može da bude. Imam neko iskustvo, mogu da procenim šta će da bude, da se sutra ne bi desilo, kada neka strana postavi pitanje ministru - donet je zakon, šta je bilo, pa ne znam, imamo problema, pa nismo mogli da primenimo, kao što već pet godina stalno slušamo zašto se zakon ne primenjuje. Šta je napisano u članu 3? Da se zahtev za rehabilitaciju podnosi Okružnom sudu u Beogradu. Okružni sud u Beogradu postaje prvostepeni sud, nadležan za celu teritoriju Republike Srbije. Koliko sam razumeo ministra malopre, pokazivao je nešto prstima, valjda će osmoro sudija da sudi, tri u Okružnom i pet u Vrhovnom. Kaže: "Zahtev sadrži lične podatke lica čija se rehabilitacija zahteva i dokaze o opravdanosti zahteva". Šta bi moglo da bude dokaz o opravdanosti zahteva? Malopre je gospodin Krstin ovde pročitao dva-tri dokumenta i rekao da je to sve što porodica ima. Čak je i neki advokat posle izvesnog vremena tražio i dobio obaveštenje da dokumentacije nema. Šta će da se desi ukoliko taj zahtev bude rešen, pa posle tri-četiri godine, nema veze sa onim primerom koji je gospodin Krstin izneo, neko dođe do neke druge dokumentacije iz istorijskog arhiva, pa se vidi da je nešto drugo u pitanju. Ta situacija uopšte nije dotaknuta ovim predlogom zakona, a svi plediramo o istini, o pravdi i svi koji izađu ovde govore da je apsurdna istina i apsolutna pravda u onome što oni kažu. Kada svako potegne neki predmet ovde i iznese nekoliko podataka, svi kažu: ako je to bilo, nije u redu, treba čoveka na neki način rehabilitovati. Vi imate i druge situacije, neću konkretno da navodim imena, gde je čovek koji je tokom rata pomagao sve koji su pucali na Nemce i na Bugare u Nišu, kada je došla velika sloboda, njega njegov kum Skojevac odvede u banovinu, zatvori ga dva dana i on dobije neki papir da je bio saradnik neprijatelja i za vreme rata je zaradio 180.000, a onda dođe druga ekipa, pa proceni i kaže da je tih 180.000 otprilike jedna kuća od dve, koliko ima. Ta jedna kuća je od njegovog čukundede. U međuvremenu se desilo da je ta familija doživela neka šikaniranja, u međuvremenu se desilo da su oni u jednom kućerku bili zaštićeni stanari, a druga kuća koja je njima oduzeta, to je otkupljeni stan. Kada dođu rođaci u Niš, u onaj svoj kućerak od čukundede, moraju da gledaju komšiju koji se razbaškario u onom njihovom. To je nemoguće ispraviti danas. Da bude stvar još čudnija, deca su intelektualci, upoznati sa pravom, imaju dobre advokate itd. To je nemoguće ispraviti. Jedino što može da se ispravi, eventualno je to ta mrlja koja stoji, ali dokumenta nema, a u međuvremenu se čovek maksimalno rehabilitovao svojim odnosom u društvu, svojim načinom života itd. Ako se ovo pravo stavi samo Okružnom sudu u Beogradu, odmah moram da vam kažem da nema od toga ništa. Evo zbog čega. Ako je predsednik tog suda spreman, sposoban da prima u posetu Karlu del Ponte i ove druge koji proganjaju, još da se hvali kako su oni napravili odeljenja, kako će oni ovo, ono, ako u tom sudu treba da bude, poput onog Čavline, vi se sećate tog sudije, on je bio istražni sudija u predmetu Marjanović protiv Đinđića. Neko je podmetnuo Đinđiću, umesto 100.000, dodao mu je još jednu nulu, pa je ispalo milion tona pšenice. On je organizovao konferenciju za štampu, napao tamo. Međutim, svaki normalan čovek zna da za milion tona pšenice treba godinu dana da se radi izvozni posao, da se skuplja po celoj Vojvodini, pa da dolazi do nekih tokova, pa da se pretovaruje. To je nemoguć posao, maltene. Taj Čavlina je molio Mirka Marjanovića da odustane i da ne goni Zorana Đinđića. Naravno, Zoran Đinđić je nekako spasen. To je taj Okružni sud u Beogradu. Tu postoje i sudije, drže slike vas poslanika. Kada vas neko napadne u novinama, nešto izmisli o vama, budite sigurni da u Okružnom sudu postoje neke žene sudije koje vašu sliku zalepe i onaj tekst, reklamiraju se sa time i kažu - ovo je mečka Božana. Kada dođe neko, kaže - držim tog idiota poslanika, to je njegova slika. Te sudije to rade. Oni koji su 2001. godine posebno odabrani da vrše progon, oni treba da odlučuju o nečijoj rehabilitaciji. Bukvalno rečeno, terate ga mečki na rupu. Kao Vuk treba da čuva stado. Znate kako će oni to da čuvaju - selektivno, do krajnjih konsekvenci. Još ako uđe tu Biljana Kovačević-Vučo! Ona je zastupala i neke odavde pa kaže "to je krivično delo, ali je problem što nije bilo u Krivičnom zakonu". Ona zastupa nekog kao advokat! Stevan Lilić je izgubio postupak da je bio plagijator samo zbog Biljane Kovačević-Vučo, loše ga je zastupala. Podli i prljavi plagijator Stevan Lilić. Ona deli savete nekima i ona treba da da nalog nekom sudiji kako da presudi. Ljudi, kome dajete zakon u ruke, Okruženom sudu u Beogradu? On se pokazao svojim predmetima, vidite i sami šta se radi. Predmet Milanović. Bez namere da diram u osećanja roditelja, gubitak deteta je najveći gubitak koji čoveka može da pogodi, ali to je jedna dimenzija. Ako se skupe te fukare iz nevladinog sektora, odgovore, dignu medijsku tenziju, pa čak pokrenu postupak pred Evropskim sudom za ljudska prava, pred sudom u Nemačkoj i sve tamo izgube, a oni garantuju da će tamo da se dobije, onda se prelomi na jednom Dragoljubu Milanoviću. Naredba 37 ne postoji, ona je povučena, Generalštab je nju stavio van snage, ministre to treba da znate. Ugrožavanje javne sigurnosti bi bila saobraćajka, a za vreme rata važe neka druga krivična dela. I to treba da znate. Onda za sve lidere država NATO pakta. Batić kaže: "Stvarno je neprijatno, kako da razgovaram sa Karlom del Ponte, sa Havijerom Solanom, a on ima prvostepenu presudu, osuđen je zbog zločina protiv mira". Onda tužilac mora da odustane od krivičnog gonjenja, jer ne može Batić da se pozdravlja sa ratnim zločincem, nego sa uvaženim gospodinom, koji nam je pisao Ustavnu povelju i druge stvari. Ne može da bude nadležan Okružni sud. Ovaj zakon ne smete da donesete, jer ćete da nahranite one koji su prepuni mržnje i koji žele osvetu. Ne ulazim u to leva, desna, gornja, donja strana, uopšte me ne interesuje, ali ovakva nepreciznost zakona daje mogućnost svakoj fukari da ga tumači kako hoće. Nema ovde objektivnog kriterijuma. Zato će da se desi sve i svašta.
Narodni poslanik Aleksandar Vučić, po istom amandmanu.
Imam jedno obaveštenje za narodne poslanike. Došao sam sa jednom novom informacijom i sa jednom konstatacijom ovih "žutih" lopova što i sada uzimaju pare dok ne sede u Narodnoj skupštini, ali izgleda prate TV prenos. Naime, prva stvar koja se dogodila jeste činjenica, želim da obavestim pre svega građane Srbije, a i narodne poslanike, da je Simić, čovek poznat po aferi "kofer", sa onih 100 hiljada evra uhapšen, pritvoren, pa sad pušten, postavljen za savetnika guvernera za bankarska pitanja. Izgleda da mu je to "kazna" za "koferče". Šta posle ovoga da kažem građanima Srbije? Šta posle ovoga da kažete bilo kome u ovoj zemlji? Toliko o borbi protiv korupcije, gospodine ministre, toliko o pravnoj državi, toliko o onome kako se problemi rešavaju. Ovi žuti lopovi što u ovom trenutku otimaju pare naroda i primaju plate, paušale i sve drugo, predvođeni Tadićem i najvećim tajkunima u Srbiji, Đilasom, Krstićem i ostalima, poslali su neko saopštenje pošto im je valjda SRS opsesija, kažu - on je nekadašnji član SRS ili ne znam čega. Ne znam za to, ali znam da je žut. Verovatno smo ga mi zato izbacili na vreme jer smo videli da je neka protuva koja bi zemlju da proda. Gde je našao utočište? Na pravom mestu. Prirodnu sredinu, tamo se udomio i tako bi sada da razara teritoriju Srbije. Građani Srbije neka procene još jedanput kako to neki čine, šta je njihova konačna namera i šta bi od Srbije da naprave. Vas, gospodine ministre, pitam pošto sam video da ste danas dali jednu pametnu izjavu o jednom od predstavnika Vlade, lepo ste saopštili kako daju čudne izjave itd. neki ministri, slažem se s tim, pa vas pitam, da li se vi, gospodine ministre, slažete sa tim da čovek, građanima Srbije, poznat kao jedan od učesnika u aferi kofer, dobije mesto savetnika guvernera za bankarska pitanja. Hoće li sada koferi da se iznose sa svakog mesta, da se unose u svako mesto i da svakom građaninu Srbije kažete - ti kada otmeš sto hiljada evra ili kada primiš mito od sto hiljada evra ti si dobrodošao za savetnika guvernera. Ako je to poruka građanima Srbije, onda je to veoma loša poruka vlasti. Nadam se da nije i voleo bih da čujem vaš odgovor, ali sam sasvim siguran da će izazvati veliki gnev i nezadovoljstvo ljudi. Obično kada neko govori i kaže da nema nezadovoljstva, nema ga na ulicama, ne idu ljudi u proteste, ne idu ljudi u svakodnevne štrajkove itd. Ne idu ljudi, ali se kod ljudi skuplja i može da se dogodi, iako na to nikada nećemo pozvati da ljudi reaguju na onakav način kako su to neki predviđali i to baš protiv njih, a ne protiv onih kako su to naši politički protivnici želeli. Želim da vas upozorim na to da ljudi koji izgube posao, ljudi koji teško žive, ljudi koji nemaju plate koliko imamo mi narodni poslanici ili ne daj bože plate i primanja koliko imaju najveći srpski tajkuni, poput Dragana Đilasa i njemu sličnih, dakle ljudi koji žive životom običnih, ljudi koji žive običan život, ti ljudi ne mogu sa simpatijama da gledaju na napredovanje lopova, kriminalaca, onih koji su uhvaćeni sa koferima u rukama. Dakle, obratite pažnju na to, jer kao što vam ljudi neće pokazati bes i gnev, niti mogu, a ogorčeni su da ne možete da verujete koliko zbog činjenice što ste otpustili sa posla ćerku Jova Đoga, ženu Jova Đoga, hvatajte se za glavu koliko hoćete, lupajte u klupe koliko hoćete, uzdišite i izdahujte koliko god puta hoćete. A to govori o vama, to govori o onima koji to rade, zato što time pokazujete da ne želite da razumete sudbinu običnog sveta, sudbinu običnih ljudi, da vas to ne interesuje, jer to može da se dogodi svakome i zašto se to posle ne bi dogodilo bilo kome drugom. Kada to može danas njima, sutra može da se dogodi vama ili bilo kome, a onda bih vas pitao od čega ćete da živite, kako ćete porodicu da prehranjujete, kako će porodica, dok ste vi u pritvoru, a da ne znate zašto ste u pritvoru, pošto vas je velika demokratska vlast uhapsila, a velikodemokratska je zato što je sebe proglasila sama za demokratsku, šta ćete u pritvoru da radite i očekujete od čega vam žive žena i ćerka. Pitam vas, ministre, izađite i kažite kao što sam vas pitao za ubijene u RTS, pitam vas i za ovo da mi odgovorite, kažite mi po čijem nalogu je ćerka Jova Đoga dobila otkaz, po čijem zločinačkom nalogu je žena Jova Đoga dobila otkaz, po čijem nalogu se hapse drugovi sina generala Mladića. Oni nisu Mladićevi drugovi, oni su drugovi sina generala Mladića. O čemu mi ovde govorimo i pričamo?
Govorimo, gospodine Vučiću, o amandmanu na član 3. koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Već sam skrenuo pažnju jednom, nemam nameru da vas prekidam, dajem vam mogućnost da iskoristite vreme, ali vas upozoravam da govorite po članu 103. i da je moja obaveza, zbog svih poslanika, da vas podsetim da morate da govorite o temi koja je na dnevnom redu. To je moja obaveza i molim vas da to ispoštujete.
Ostao sam, gospodine predsedniče, bez teksta posle informacije da vam je jedan od kofer-majstora postao savetnik guvernera za bankarska pitanja.
Meni sigurno nije, gospodine Vučiću. Vi vrlo dobro znate da je ovo Narodna skupština Republike Srbije i ni na jedan način ne određuje ko će na koje mesto u nekoj drugoj instituciji da se vrati posle istražnog postupka, po izlasku iz zatvora. Budite korektni, vratimo se na dnevni red.
I onda je mamut zavio čokoladu. Izvinite, gospodine predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, ne mislim da ste vi o tome odlučivali. Želeo sam da upoznam građane Srbije i izvinite što sam promašio temu i što nisam govorio o rehabilitaciji, a niste u pravu za ovaj poslednji deo. On se upravo tiče zakona o rehabilitaciji i zato ste me na pogrešnom mestu prekinuli. Još jednom pozivam ministra Stojkovića da mi odgovori po čijem nalogu su dobile otkaz supruga i ćerka Jova Đoga. Samo me zanima gde je moral onih ljudi, završavam gospodine predsedniče, koji bi za svaku sitnicu napravili televizijsku i novinsku priču, a nisu pitali nikoga od članova te porodice, koji su se to zločinci drznuli da im oduzmu pravo na rad, da im oduzmu mogućnost da žive životom normalnih i običnih ljudi, a čija je krivica nikakva, jer im ni vi niste ustanovili ni krivičnu prijavu, ni optužnicu, niti bilo šta drugo. Očekujem, jer neko u Srbiji mora da pruži odgovor na to. Ne znam ko će ako vi nećete da pružite odgovor na to. Znam da se neki tome raduju, pretpostavljam da se vi tome ne radujete, ne ličite mi na takvog čoveka, ali nam bar kažite onda o čemu je reč. Kažite nam ko su ti zlikovci koji takve postupke sprovode, a za ove kofer-majstore znamo ko su ti zlikovci, zna i narod i znaće narod kako to da reši.
Da li još neka poslanička grupa želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Ištvan Išpanović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ištvan Išpanović.
Podneo sam amandman na član 3, s tim što sam delimično menjao tekst, a pored toga sam još dva stava dodao. Što se tiče stava 1, gde je Okružni sud u Beogradu određen kao jedini nadležni sud, to prosto ne mogu da prihvatim. Naime, ne znam da li je predlagač računao koliko će tu biti predmeta uopšte o rehabilitaciji. Po mojoj računici može da bude više desetina hiljada. Ne znam kako će Okružni sud u Beogradu, koji je već inače opterećen, ima jedno specijalno odeljenje, drugo specijalno odeljenje, kako će obaviti ovaj veoma veliki i u nekim predmetima veoma odgovoran zadatak, tako da sam predložio da to budu svi okružni sudovi u zemlji, jer je to jedini način da se za relativno kratko vreme okončaju svi predmeti koji će biti pred ovim sudom. Drugo što sam predložio jeste dokazivanje ovih slučajeva koji podležu pod ovaj zakon. Znači, slučajevi, danas je o tome govoreno a i u načelnoj raspravi, nema praktično dokaza, nema skoro nikakvih dokaza u nekim predmetima. Na koji način će onda sud rešavati takve predmete? Plašim se da će sud jednostavno neke predmete odbaciti, jer stranke neće moći podneti nikakve dokaze o tome na osnovu kojih treba da se donesu te takve sudske odluke. Zbog toga sam ovde napisao u stavu 3. da bi trebalo dozvoliti budućim strankama da, ako nemaju nikakvih dokaza, da se prihvati da se opiše događaj koji se desio i na osnovu toga sud po službenoj dužnosti da pribavi svu potrebnu dokumentaciju radi rešavanja ovakvih slučajeva. Mislim da je to u interesu stranaka i da bi trebalo prihvatiti i takvu mogućnost, jer se plašim da neki slučajevi neće moći biti istraženi iz tih razloga. Sledeće što sam predložio u stavu 4, a isto ne razumem zašto to nije prihvaćeno, rekao sam da je postupak rehabilitacije, kao i pribavljanje dokaza iz stava 2. ovog člana oslobođeno od svih taksi i troškova. Nećemo valjda tražiti da te žrtve ili njihovi naslednici plaćaju i neke sudske troškove zbog toga što traže rehabilitaciju svojih predaka. Valjda neće naplaćivati razni arhivi za fotokopiranje, za traženje dokumentacije itd. strankama neke troškove. Tako da uopšte mi nije jasno zbog čega nije prihvatljivo za predlagača da se ovaj postupak oslobodi svih troškova. Ponovo bih molio ministra da razmisli o ovim mojim predlozima i da prihvati moj amandman, ali ukoliko ministar to ne bude učinio, molim kolege poslanike da mi pomognu i da se izglasa ovaj amandman, jer je to u interesu tih rehabilitovanih lica.
Hvala vam, gospodine Išpanoviću, hvala vam na razumevanju za vreme. Još neka poslanička grupa po ovom amandmanu želi reč? (Ne) Na član 3. amandman je podnela poslanik Ljiljana Nestorović. Predstavnik Vlade je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Formalno da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Obrazložili ste amandman. Onda ćemo, malo je vremena sada, premalo, onda ćemo raspravom u pojedinostima po ovom amandmanu sednicu nastaviti sutra u 10,00 časova. Hvala vam najlepše. Doviđenja i prijatno.