Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg føler stor glede i dag i og med at vi har en samlet komite som nå vil endre denne loven. Da stortingsrepresentant Per Sandberg og jeg fremmet et Dokument nr. 8-forslag, som referert i innstillingen, der vi tok til orde for endringer i barneloven og tvistemålsloven, håpet vi selvfølgelig på et slikt utfall. Men det er ofte langt mellom håp og politisk resultat. Dette er ikke en politisk sak på den måten at den styres av ideologi og partipolitikk. Det er mye mer en sak som handler om sunn fornuft, om rettferdighet og om praktiske konsekvenser av at DNA-teknologien finnes. Problemet man har erkjent, er at barneloven, slik som den har vært utformet frem til i dag, ikke sikrer rettferdighet og likhet mellom mødre og fedre, fordi alle fedre som ønsker å få en bekreftelse på om de er far eller ikke, har vært prisgitt at moren samtykker i DNA-test. Moren har hatt en vetorett. Det største og viktigste problemet i denne sammenheng er at barnet ikke får vite hvem som er dets biologiske far, og at biologiske fedre ikke får vite om de er far eller ikke. Barne- og familiedepartementet har arbeidet med en gjennomgang av regelverket for fastsettelse og endring av farskap. Departementet har konkludert med det samme som Dokument nr. 8-forslaget fra Sandberg og meg. Denne gjennomgangen er nå konkretisert i Ot.prp. nr. 93 for 2001-2002. Jeg er meget glad for at dette forslaget har vært på en omfattende høring, og at det er bred enighet om de forslag som nå fremmes. Som politikere er det viktig at vi fokuserer på barnets beste. Det må være en åpenbar rett for alle barn å kjenne sitt biologiske opphav. Når det gjelder forholdet mellom de biologiske foreldrene, sørger naturen for at det er liten tvil om hvem som er barnets mor. Imidlertid har det historisk sett kunnet være tvil om farskapet. Dette har DNA-teknologien satt en klar stopper for. DNA har gitt oss muligheten til likestilling mellom menn og kvinner når det gjelder spørsmålet om hvem som er foreldre. Det finnes en rekke eksempler hvor personer under betydelig press, ved rettsavgjørelse eller ved erkjennelse er blitt idømt farskap, men som i ettertid har vist seg å være feil. Det er åpenbart at loven slik den har vært, har begrenset muligheten til å rette opp slike feil. Mange menn som har kommet i denne situasjonen, har slitt med store belastninger, psykiske problemer i tillegg til økonomiske belastninger ved bl.a. å måtte betale barnebidrag. Dette vil nå kunne rettes opp og gis noe kompensasjon for. Det er, som jeg sa, bred enighet i denne saken, bortsett fra to mindre divergenser, én fra Arbeiderpartiet og én fra SV. Når det gjelder Arbeiderpartiet, har de i og for seg et greit standpunkt, de vil ha en begrensning når det gjelder tredjemanns rett til å ta opp sak. Jeg er uenig i deres synspunkt, men det er kurant å forholde seg til. SV er jeg derimot noe mer forundret over. I en særmerknad sier partiet at man ikke mener at «loven skal ha tilbakevirkende kraft». Jeg tror at man da ikke helt har fått med seg hovedformålet i en slik lovendring. Hovedformålet med loven er jo nettopp å rette opp enkelte store feil som er gjort før DNA-teknologien ble tatt i bruk. Så her stiller jeg meg uforstående. Til slutt vil jeg nevne at proposisjonen legger opp til endrede muligheter for å erkjenne farskap før fødselen, og om disse regelendringene er det ingen uenighet. Jeg vil med dette legge frem komiteens innstilling.
Det er bred enighet i komiteen om hovedtrekkene i proposisjonen fra Regjeringen. Arbeiderpartiet mener ikke at det er teknologien som er hovedsak i denne behandlingen. Det er ikke DNA-testing eller pater est-regel. Det er ikke gjenopptakelsesfrist eller foreldelse. Hovedsaken i behandlingen av denne lovendringen er hva som er barnets beste. Etter Arbeiderpartiets syn er det til barnets beste at man tidligst mulig får avklart hvem som er barnets far. Det er ikke i barnets interesse at det i årevis skal herske usikkerhet eller tvil om hvem som er faren. Det er ikke til barnets beste at en idømt far skal gå i årevis med den usikkerheten, eventuelt også benektelsen, som kan ligge i denne type saker. Derfor har DNA-teknologien medført en ny fordel: Vi kan med stor sikkerhet si hvem som er barnets far. På ett punkt divergerer vi fra flertallet: Vi ønsker å opprettholde en treårsfrist for tredjepersons krav om å reise en farskapssak. Den lovendringen som komiteen samstemmig slutter seg til, at den som idømmes eller påstås å være far, skal ha krav på DNA-testing, er vi fullt ut enige i. Men hva gjør vi i de tilfellene der barnet allerede har en etablert far og det kommer en tredjeperson som mener at han er barnets far og krever at saken skal tas opp? Skal den personen ubegrenset ha rett til å gripe inn i det etablerte familiemønsteret som allerede eksisterer? Skal den tredjepersonen ubegrenset ha rett til å ta opp en sak som vil bryte ned de vante mønstrene som barnet og foreldrene har? Jeg må si jeg er litt overrasket over at Kristelig Folkeparti, og også for så vidt Fremskrittspartiet, som i mange debatter og i mange foredrag framstår som familiens forsvarere, vil gi en tredjeperson den ubegrensede retten. Så kan man si at det kanskje er til barnets beste også å få avklart om den tredjepersonen er far. Etter hvert som barnet vokser opp, kan barnet selv ubegrenset be om å få den type DNA-testing. De rettighetene er fullt ut ivaretatt for barnet. Spørsmålet er hvilke rettigheter personen utenfor den etablerte far og den etablerte mor skal ha. Vi mener at det der må være en frist. Vi mener at tredjeperson må ta opp en slik sak innen barnet er tre år, ellers er vi redd for at en slik person utenfor de etablerte mønstrene kan ha en uberettiget makt. Det innebærer en uberettiget usikkerhetsfaktor for det etablerte familiemønsteret. Jeg vil ta opp forslaget fra Arbeiderpartiet. Jeg vil også utfordre de kommende talere fra Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og også Høyre: Hvorfor kan man ikke være med og støtte dette forslaget?
Trond Giske har tatt opp det forslaget han refererte til.
Halvparten av norske barn fødes i dag utenfor ekteskap. Det er et bemerkelsesverdig høyt tall i internasjonal sammenheng. Heldigvis er det likevel slik at de langt fleste av de barna som fødes utenfor ekteskap, har samboende foreldre. De fleste av disse barna fødes derfor inn i trygge og stabile parforhold. Det er likevel ikke tvil om at utviklingen har gått i retning av at flere og flere barn vokser opp med mer usikre rammer rundt familien enn tidligere. Vi må erkjenne at flere familier går i oppløsning, og at flere barn vokser opp med foreldre som ikke bor sammen. Noen barn vokser også opp uten å være sikre på hvem som er dets far. Kjennskap til biologisk opphav har stor følelsesmessig betydning for enkeltmennesket. Etter hvert har også kjennskapet til det biologiske opphavet en større medisinsk betydning, uten at det nødvendigvis er det argumentet jeg vil vektlegge tyngst i forbindelse med denne saken. Farskap fastsettes i dag på tre måter: enten etter pater est-regelen, etter erkjennelse eller etter dom. De fleste fedre vil som en selvfølgelighet erkjenne farskap til sine barn. Men som jeg allerede har vært inne på, gjør samfunnsutviklingen at det er uklarhet om farskap i flere saker enn tidligere. Vi er derfor glade for at Regjeringen har lagt stor vekt på betydningen av at barn så tidlig som mulig kan få mulighet til å få kjennskap til sitt biologiske opphav. Jeg synes argumentet om at ekteskapet og det sosiale forholdet mellom foreldre og barn må vernes mot tredjemanns påstand om farskap, er et helt legitimt argument. Ekteskapet er en viktig og unik institusjon, og selv om det dessverre er slik at mange ekteskap går i oppløsning, utgjør ekteskapet på mange måter en viktig ramme om et parforhold som vi skal verne om, og som skal ha en særstilling. Dette betyr ikke at andre samlivsformer er mindreverdige på noen måte – bare så det også er sagt. Mange er altså bekymret over at en tredjemann skal kunne ødelegge et stabilt parforhold ved å kunne sette frem påstand om at han, og ikke den som er juridisk far til barnet, er den biologiske faren. Jeg er redd for at de langt på vei har rett. Jeg er redd for at mange forhold vil bryte sammen på grunn av slike påstander. Men poenget er : Slik er det jo i dag også! I dag kan hvem som helst destabilisere et hvilket som helst parforhold eller samboerskap ved å sette frem påstand om at han er far til barnet i forholdet. Ja, frem til barnet er tre år har han sågar krav på å få reise farskapssak også, etter de reglene som gjelder i dag. Derfor vil vi oppheve de begrensningene som finnes i dag, ikke bare la tredjemann få lov til å destabilisere andres parforhold ved å sette frem påstander om farskap, men også la ham få lov til å reise sak. Så blir det nemlig klarhet og visshet rundt farskapet. To ting kan skje: enten er tredjemann faren eller så er han det ikke. Er han det ikke, er familien kvitt uheldige påstander fra en utenforstående en gang for alle, og det er en stor fordel for alle parter. Er tredjemann derimot faren, har han jo vunnet frem med et legitimt krav om å kjenne til sine egne barn. Men la meg også gjøre oppmerksom på at han samtidig har tatt på seg ganske tunge økonomiske forpliktelser. Sannheten kan gjøre vondt, det må vi være klar over. Men som politiker har jeg liten lyst til å forklare andre mennesker hvorfor jeg synes de ikke skal få lov til å kjenne sitt biologiske opphav eller sitt avkom. Det må det være opp til folk selv å avgjøre, og det må være opp til folk å styre denne delen av sine liv. Derfor vil vi oppheve begrensningene i barneloven § 6 og la tredjemann få reise sak om farskap. Sannheten er nemlig ikke bare vond, den fører også med seg mye godt. Et flertall i komiteen støtter også en utvidelse av muligheten til å erkjenne farskap. Fra nå av kan vordende fedre få mulighet til å erkjenne farskap i forbindelse med svangerskapskontroll. Forhåpentligvis vil mange bruke denne muligheten til å erkjenne farskapet i en mer avslappet og hyggelig atmosfære. Samarbeidspartiene har også merket seg at staten, etter § 62 i barneloven, ved omgjørelse av farskap kun tilbakebetaler bidrag med samme sum som er innbetalt, altså krone for krone. Vi er glade for at en enstemmig komite nå ber Regjeringen se nøyere på disse forholdene og vurdere konsekvensene av en eventuell endring, slik at bidragsytere som etter at de i en periode har betalt barnebidrag finner ut at de ikke er far til barnet, skal få tilbakebetalt bidraget enten med renter eller med en form for indeksregulering av beløpet, ettersom det er slik at inflasjonen sørger for at et gitt kronebeløp blir mindre og mindre verdt år for år. Alt i alt er den lovendringen som Stortinget i dag er i ferd med å vedta, et viktig skritt i riktig retning for å sikre barns rett til å kjenne til sitt biologiske opphav. I tillegg gir den ikke bare mødre, slik det har vært hittil, men også fedre adgang til å prøve et farskap, noe som er riktig i forhold til likestilling av foreldre, og spesielt i slike saker.
Vi behandler i dag forslag til endring i barneloven når det gjelder fastsetting og endring av farskap – en viktig og nødvendig lovendring. Det har skjedd store forandringer i familiestrukturen de senere år. I perioden 1981–1985 ble 20 pst. av alle barn i Norge født utenfor ekteskap. I dag er denne gruppen på 49,6 pst. – eller 50 pst., som forrige taler var inne på. Det vil si at det er like vanlig med ugifte foreldre som med gifte. Som et utgangspunkt er det viktig å vite at de fleste fedre som ikke er gift med moren ved barnets fødsel, er samboere med mor. De fleste fedre erkjenner farskapet etter eget ønske, og de fleste gjør det på fødeavdelingen etter fødselen. Den Norske Jordmorforening og Jordmorforbundet innen Norsk Sykepleierforbund har lenge ønsket at farskap skulle kunne erkjennes innenfor svangerskapsomsorgen, på svangerskapskontrollen. Dette er foreslått bl.a. for å forebygge ubehagelige situasjoner på fødeavdelingen, f.eks. at far nekter å erkjenne farskap rett etter fødselen, eller at foresatte nekter far å skrive under når far er under 18 år. Som jordmor har jeg opplevd dette mange ganger, og for mor er dette meget ubehagelig rett etter en fødsel. Forslaget om at dette nå kan gjøres innenfor svangerskapsomsorgen i roligere former, som tidligere taler var inne på, er nødvendig og riktig. SV er glad for det og støtter denne lovendringen. Det er også viktig for far å erkjenne farskapet allerede i svangerskapsperioden. Forslaget til endring av barneloven § 6 blir vedtatt her i dag, og heretter vil barnet, hver av foreldrene og tredjemann som mener han er far til barnet, alltid kunne reise sak for domstolene om farskap etter ekteskap eller vedgåing. Denne endring av loven vil nå likestille barnet, kvinnen og mannen, slik at alle alltid kan reise sak om fastsettelse av farskap. En ny § 28 a i loven vil gi retten adgang til å pålegge blodprøve og DNA-analyse når det er reist sak om fastsettelse av farskap. Det er barnets rettigheter som er det viktigste argumentet for å støtte denne lovendringen for SV. Barnelovens utgangspunkt er barnets beste, og SV vil presisere at det er hensynet til barnets behov for å kjenne sitt biologiske opphav så tidlig som mulig som er det viktigste argumentet for oss med denne lovendringen. Dette får også etter hvert mye større medisinsk betydning, med den rivende utvikling som skjer innen genteknologi og medisin. Denne lovendringen er også i tråd med FNs barnekonvensjon. Et barn har rett til, så sant det er mulig, å kjenne sitt biologiske opphav. Men her er det mange skjær i sjøen. Med denne lovendringen kan det også oppstå vanskelige situasjoner for alle involverte parter. Det er mange barn som har hatt en sosial far i mange år som ved denne lovendringen vil få vite at deres biologiske far er en helt annen. Mange fedre som har vært far for et barn i mange år, kan med denne lovendringen ende med å leve sammen med barnets mor uten lenger å være regnet som barnets biologiske far. SV vil derfor i tråd med Barneombudets anbefalinger presisere at barnets beste må ivaretas når barnet har levet med sosial far i mange år, og det blir fastslått at en annen mann er biologisk far til barnet. Det må ikke være automatikk i at biologisk far skal få del i barnets oppvekst, bli tildelt foreldreansvar eller kunne kreve samvær med barnet. Det må være domstolenes oppgave å ivareta barnets beste, og barnet selv må bli hørt. Dette er akkurat det samme som skjer med fosterbarn som bor i fosterhjem i mange år. Hvis det er snakk om tilbakeføring, er det domstolen som avgjør ut fra barnets beste om det skal skje. Jeg er glad for at komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, har støttet denne merknaden fra SV. Avslutningsvis vil jeg si at loven aldri vil kunne formuleres på en slik måte at alle parter i en farskapssak får ønsket resultat. Loven kan heller ikke forhindre at det oppstår smertefulle situasjoner for barn, familier og/eller mulige fedre. Det jeg håper og tror, er at dagens lovendringsforslag på sikt kan redusere antallet saker der det er tvil om farskapet. Det at mor ikke lenger kan nekte en DNA-test, vil bety at også far og barn kan få en avklaring mye tidligere. Så til Fremskrittspartiet: På grunn av kompleksiteten i disse sakene ønsker SV at loven ikke skal ha tilbakevirkende kraft.
Det er en viktig og vanskelig endring i barneloven Stortinget behandler i dag. Det er argumenter som taler for og imot den foreslåtte endringen. Sist Stortinget behandlet endringer i barnelovens regler om farskap, våren 1997, stod Kristelig Folkeparti alene om å gå imot at den som påstår seg å være far, får søksmålskompetanse. Kristelig Folkeparti valgte ut fra en vanskelig avveining å ta hensyn til at det vil kunne skade barnet hvis en utenforstående mann bryter seg inn i et ekteskap der ektefellene ønsker å fortsette samlivet. Kristelig Folkeparti konkluderte i 1997 med at barnets beste i de aller fleste tilfeller vil være å få fortsette å vokse opp i trygghet og stabilitet sammen med mor og juridisk far. Hvorfor har vi snudd? I verdispørsmål er det viktig å ha noen overordnede prinsipper. Kristelig Folkeparti har det absolutte menneskeverd som en grunnleggende verdi. Retten til å ha mulighet til kunnskap om egen identitet og opprinnelse er grunnleggende. Vi konkluderer nå med at pater est-regelen i ytterste konsekvens er løgn satt i system, og det kan vi ikke forsvare. Familier er i lengden ikke tjent med å skjule så viktige familiehemmeligheter som dette er. Jeg viser her til den åpenhet vi etter hvert heldigvis har fått omkring adopsjon. For en-to generasjoner siden skulle slik kunnskap holdes skjult for omverdenen, og i alle fall for barnet. I dag er «alle» enige om at det er uheldig og i verste fall skadelig for barn å vokse opp med fortielse og løgner om sitt opphav. Vi tror i dag at åpenhet om disse tingene er og blir det beste. Forbausende nok har derfor Arbeiderpartiet inntatt den posisjon Kristelig Folkeparti tidligere hadde. De har gjort kjernefamiliens stabilitet og trygghet til sitt hovedanliggende – her basert på fortielse av faktiske forhold. Og begrunnelsen er altså barnets beste. Dette er noe overraskende kanskje, også ettersom en skulle tro at de nye teknologiske framskritt med bruk av DNA-testing ville ha endret alles oppfatning i en slik sak. Dette er spesielt underlig siden Arbeiderpartiet gjentatte ganger har sagt at de er opptatt av at adoptivbarn skal ha mulighet til å bli kjent med sitt biologiske opphav. Men Arbeiderpartiet er jo ikke like konsekvente når det gjelder barn som har blitt unnfanget ved kunstig befruktning, og altså heller ikke når det gjelder fastsetting av farskap, som vi behandler her i dag. På dette området viser Arbeiderpartiet en manglende vilje til å tenke prinsipielt. Kristelig Folkeparti mener at adoptivbarn og de som har blitt unnfanget ved hjelp av kunstig befruktning, skal ha rett til å bli kjent med sitt biologiske opphav. Men denne retten skal også gjelde barn som lever i familier der det er tvil om farskapet. Retten til å kjenne sitt biologiske opphav må gjelde alle barn. Det er rettet kritiske spørsmål til at endringsforslaget skal ha tilbakevirkende kraft. Til det vil jeg si: Det strider mot hensynet bak lovforslaget dersom forslaget bare skal gjelde for barn som er født etter at loven trådte i kraft. Det er like viktig for barn som er født før loven trådte i kraft, å få kjennskap til sitt biologiske opphav. Det at foreldrene har innrettet seg på at sannheten aldri vil komme fram, er heller ikke akkurat egnet til å skape tillitsfulle og gode relasjoner i en familie. De ovennevnte endringene er foreslått nettopp for å sikre at alle kan gå til sak om farskap uten vilkår eller frister. Det er etter Kristelig Folkepartis mening derfor ikke naturlig med overgangsregler. Samtidig er det også viktig å få fram at dette skal være en sak for domstolene, for retten. Det er ikke noe som skal overlates til den enkelte familie selv eller til et mer eller mindre tilfeldig valgt kontor å ta stilling til. Retten skal avgjøre. Barnet eller mor eller far i familien eller tredjeperson skal ikke ha en ubegrenset mulighet til å gripe inn, slik Trond Giske formulerte seg i sitt innlegg. Til slutt vil jeg understreke at Kristelig Folkeparti ser svært positivt på at lovendringsforslaget legger stor vekt på at barn så tidlig som mulig skal få anledning til å få kjennskap til sitt biologiske opphav, slik at de kan vokse opp med ro og trygghet omkring disse spørsmålene.
Som representant for Senterpartiet har jeg ikke behov for å holde noe langt innlegg i denne saken. Senterpartiet er enig med komiteflertallet og støtter i hovedsak Regjeringens forslag til lovendring. Vi har merket oss at høringsinstansene også i stor grad gav sin støtte til disse endringene og føler at vi er med på en lovendring som har bred støtte i befolkningen. Begrepet «til barnets beste» er mye brukt i forarbeidet til saken, og hensynet til barnets behov for å kjenne sitt biologiske opphav så tidlig som mulig er det viktigste argument for lovendringen – dette i tråd med FNs barnekonvensjon. Dagens lov hemmer muligheten til å rette opp feil der personer er blitt idømt farskap, eller har erkjent farskap, men hvor det i ettertid har vist seg at personen ikke er barnets biologiske far. Slike feil kan nå rettes opp, slik at familier kan få visshet om biologisk farskap. Kjennskap til biologisk opphav har stor følelsesmessig betydning for enkeltmennesket og etter hvert også større medisinsk betydning. Det er også en stor påkjenning for en mann å være juridisk far til et barn han betviler er hans, uten mulighet til å få farskapet avklart med sikkerhet. Det er opplagt også en vanskelig situasjon preget av savn og fortvilelse for en mann å være avhengig av de juridiske foreldrenes samtykke for å få avklart om han er far til barnet eller ikke. Dette rettes nå opp. Dette var alt jeg hadde behov for å si i denne saken. Og som sagt, Senterpartiet ser disse lovendringene som betydelige forbedringer og støtter forslaget.
Jeg er glad for at flertallet i komiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag til endringer i barnelovens regelverk for fastsettelse og endring av farskap. Forslagene til endringer i barneloven innebærer at alle involverte parter skal kunne reise sak for å få klarhet i hvem som er biologisk far til et barn. Det foreslås å fjerne vilkårene og fristene for å reise sak om endring av farskap. Barnet har allerede i dag en slik ubetinget rett til å reise farskapssak. Det nye er at også mor, far og en mann som mener han kan være far til et barn, en såkalt tredjemann, kan reise sak uten at det gjelder vilkår og uten at det gjelder frister. Forslaget gjelder både i de tilfellene der mor er gift og farskapet følger direkte av ekteskapet – den såkalte pater est-regelen – og dersom det følger av at en mann har erkjent farskapet. Regjeringen foreslår også at det skal bli lettere å få gjenopptatt en sak i de tilfellene der farskapet er fastsatt ved dom. Forslaget sikrer partene i en farskapssak en mulighet til å få gjenopptatt saken dersom den har vært behandlet av retten uten at DNA-analyse forelå. Forslagene har vært på høring og har fått bred tilslutning fra høringsinstansene. Regjeringen har også foreslått en endring som gjør det lettere å erkjenne farskap før fødselen. Erkjennelse av farskapet kan i dag gjøres i fødselsmeldingen, altså ved fødselen, eller ved personlig frammøte for folkeregisteret, fylkestrygdekontoret eller en dommer. Regjeringen foreslår nå at alle leger og jordmødre skal kunne motta farskapserkjennelser i forbindelse med svangerskapskontroll. Bakgrunnen er at dette vil være enkelt og praktisk for foreldrene. Også dette forslaget har fått bred tilslutning i høringsrunden. DNA-analysen har ført til økt sikkerhet og presisjon ved fastsettelse av farskap og dermed også til en økt vektlegging av kunnskap om biologisk slektskap. Det biologiske farskapet kan dessuten i medisinsk sammenheng være en viktig opplysning for barnet. Regjeringen mener at det er svært viktig for et barn å få kjennskap til sitt biologiske opphav så tidlig som mulig. Det er også hovedbegrunnelsen for at Regjeringen nå mener det er nødvendig å gi alle parter muligheten til å reise sak om farskap. De juridiske foreldrene kan også ha et stort behov for å få avklart forholdene rundt farskapet. Det kan bety mye for forholdet mellom far og barn å få avklart en tvil som er oppstått omkring farskapet. En mann som mener han er far til et barn som allerede har en juridisk far, kan også ha en legitim interesse i å få reise sak om farskapet. En endring av farskapet kan føre til at det blir mulig å etablere en etterlengtet kontakt med barnet. En sak om endring av farskap kan også føre til uro og omveltninger i et barns liv. I tilfeller der en av partene ønsker å gå til sak om farskapet, er det imidlertid allerede oppstått en situasjon med tvil og usikkerhet rundt farskapet. Det er vanskelig å hindre at barnet blir berørt av dette. Det er derfor et behov for å gi både mor, far og en mann som mener han kan være far til et barn, muligheten til å få avklart hvem som er barnets biologiske far. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet har fremmet et forslag om å beholde dagens begrensninger i tredjemanns søksmålskompetanse. Det vil si at en mann som mener han kan være far til et barn som allerede har en juridisk far, fortsatt bare skal kunne reise sak inntil barnet er tre år. Det er klart at en tredjemanns søksmål kan føre til at barnet får en ny juridisk far. Det vil medføre at denne mannen bl.a. vil kunne kreve samvær med barnet. Dersom foreldrene ikke blir enige om en samværsordning, må spørsmålet avgjøres i en egen sak om samvær for fylkesmannen eller retten. En slik avgjørelse skal, som ellers i slike saker, rette seg etter hva som er barnets beste. Det vil kunne få like store konsekvenser for barnet dersom mor går til sak om endring av farskapet. Likeledes vil det kunne få store konsekvenser for barnet både økonomisk og følelsesmessig i tilfeller der en mann som har vært barnets juridiske og sosiale far i flere år, velger å reise farskapssak. Regjeringen har foreslått endringer i barnelovens regelverk for endring av farskap på bakgrunn av en avveining mellom hensynet til barnets behov for ro, stabilitet og trygghet i en etablert familie og hensynet til barnets behov for å kjenne sitt biologiske opphav. I tillegg er det tatt hensyn til juridisk mors og fars og tredjemanns behov for å få avklart det biologiske farskapet. Etter Regjeringens oppfatning er det ikke naturlig ut fra hensynet til barnets beste å stille tredjemann i noen annen stilling enn de juridiske foreldrene når det gjelder muligheten til å gå til sak for å få avklart farskapet. Selv om vilkårene og fristene for å reise sak om farskap fjernes også for tredjemann, mener jeg at det er lite trolig at menn vil bruke søksmålsadgangen uten at det er grunnlag for det – bare for å utsette en familie for påkjenning. Med en DNA-test vil det kunne fastslås med sikkerhet hvorvidt en mann er far til et barn. En mann vil altså uansett bare kunne reise sak om farskapet én gang. Det er også gitt regler i barneloven som bestemmer at dom kan avsies uten hovedforhandling dersom en DNA-test utpeker en mann til far eller viser at han ikke kan være far til et barn. En sak om farskap vil derfor kunne avgjøres relativt raskt og enkelt. Komiteen har i sin innstilling bedt departementet om å vurdere konsekvensene av å innføre indeksregulering eller renteberegning ved tilbakebetaling av barnebidrag i de tilfellene der en mann blir frikjent for et farskap. Det må antas at de foreslåtte endringene i regelverket for endring av farskap vil føre til flere farskapssaker og dermed også noen flere saker om tilbakebetaling av bidrag. Det er imidlertid i dag svært vanskelig å anslå hvor mange krav som vil komme, og hvor store de eventuelt vil bli. Jeg vil i denne forbindelse nevne at ingen tilbakebetalingskrav mot folketrygden i regelverket for øvrig er gjenstand for indeksreguleringer eller renteberegninger. Men jeg har merket meg komiteens ønske om en vurdering av dette punktet, og vil komme tilbake til saken. Komiteens medlemmer fra SV har fremmet forslag om at lovendringene ikke skal ha tilbakevirkende kraft. Det er imidlertid ikke sagt noe nærmere i innstillingen om hva dette forslaget innebærer. Det er etter Regjeringens oppfatning viktig at lovendringen også omfatter barn født før loven trådte i kraft. Bakgrunnen for forslagene til endringer i regelverket er nettopp å sikre at alle kan gå til sak om farskap uten vilkår eller frister. Det foreslås derfor heller ingen overgangsregler.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden og Arbeiderpartiet er enige om hovedtrekkene i det vi i dag skal vedta. Vi er enige om at en person som urettmessig er idømt et farskap, skal få full mulighet til å få avklart det med en DNA-test, også om farskapet tidligere er avsagt ved dom etter gammel teknologi. Vi er 100 pst. enige om at en eventuell far skal få samme mulighet som mor til å ta opp en farskapssak for å få klarhet i om han er far eller ikke. Der vi skiller lag, er om det fortsatt skal være slik at det i de tilfellene hvor barnet allerede har etablert en farsrelasjon, skal være en begrensing for en utenforstående tredjeperson til å få tatt opp en farskapssak. Der mener vi at man innen barnet er tre år må ta opp en slik sak. Det er ikke en absolutt grense. Vi sier også i vårt forslag at det skal være en mulighet for dette senere hvis særlige hensyn tilsier det, men det skal ikke være en automatisk rett etter at barnet er tre år. Nå hørte vi Høyres representant Afshan Rafiq si at dette kommer til å føre til at mange forhold kommer til å bryte sammen, at det kommer til å føre til mye sosial uro for barnet, men at sannheten skal fram. Det minner om et skuespill av salig Ibsen, «Vildanden», hvor sannheten skulle fram, koste hva det koste ville, også for barnet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor går regjeringspartiene imot en slik begrensing på den automatiske retten? Barnet vil alltid kunne ta opp igjen saken. Hvorfor skal en person som da står utenfor, men som kan ha en mistanke om at han er far, ikke ha et press på seg til å ta opp saken når barnet er nyfødt eller så tidlig som mulig, men i stedet finne ut, etter at barnet er åtte, ti eller tolv år, at han nå vil ta opp igjen saken, eller kanskje også bare true med å ta opp igjen saken overfor moren, som kanskje ikke har fortalt sin mann om forholdet som ligger bak?
Jeg er glad for at vi er enige om hovedtrekkene i dette lovendringsforslaget. Den desidert viktigste røde tråden i forslaget er barnets helt klare rett til å kjenne sitt biologiske opphav, altså bli kjent med og vite hvem som er far. I avveiningen av disse spørsmålene, som jo er vanskelige, har dette vært en rød tråd. Det gjelder også det som Ola T. Lånke var inne på, nemlig dette med sannheten og retten til å få vite. I tillegg er det slik at i de tilfellene der det er oppstått tvil om farskapet, vil barnet antakeligvis før eller senere få kjennskap til dette, og jeg er redd for at det vil være en uro i disse familiene, selv om en tredjemann da ikke kan gå til sak. Et siste argument er tilbakemeldingene fra høringsinstansene om dette. Og jeg har lyst til å sitere Nord-Hålogaland Bispedømmeråd, som uttaler at «det viktigste er at alle parter skal ha muligheten til å få avklart farskapet og at barnet skal få vite hvem som er dets biologiske far, selv om dette kan medføre uro og smerte over en viss tid».
Jeg har ikke noe problem med å tiltre de fleste av synspunktene fra statsråden. Det er gode synspunkter, som jeg kjenner meg godt igjen i. Som statsråden er kjent med, er det ikke lagt opp til at denne loven skal tre i kraft straks, men «fra den tid Kongen bestemmer», i praksis Regjeringen. Jeg synes det er viktig at vi får vite litt om når vi kan forvente at loven trer i kraft. Det er ikke noen kompliserte endringer, og som statsråden sa, er det ikke fremmet forslag om overgangsregler. Det handler vel i høyden om å sende ut noen skjemaer og litt informasjon. Jeg antar også at man har gjort en jobb på forhånd når det gjelder dette, i og med at det har vært klart relativt lenge hvor flertallet i denne sak ligger. Jeg håper at loven vil tre i kraft uten ugrunnet opphold, og at det kanskje kan bli en julegave til folket, eller at det kommer en gang i januar. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Hvor fort kan vi vente oss at dette i praksis er på plass?
Det er ingen grunn for departementet til å dra ut denne saken på noen som helst måte. Det er riktig at det skal gjøres et arbeid i forkant, men så raskt som mulig utpå vårparten skal vi nok få denne loven effektuert.
Det er en merknad i innstillingen som Fremskrittspartiet ikke er med på, der komiteens flertall presiserer «at barnets beste må ivaretas når man har levd med sosial far i mange år, og det dukker opp en biologisk far. Det må være domstolene som ivaretar barnets beste og ivaretar at barnet blir hørt». Fremskrittspartiet står ikke inne for den merknaden, rett og slett i redsel for at det her legges opp til at domstolene skal ha mulighet til å fradømme barnet dets rettigheter som ligger i FNs barnekonvensjon. For hvis det er tanken i forbindelse med norsk barnelov, er de premissene som ligger der, ivaretatt allerede. Jeg ser ikke noen grunn til at komiteen eller Stortinget skal smøre flesk på flesk, holdt jeg på å si, hvis det er bare det som er intensjonen. Derfor mistenker jeg flertallet for å ha en ukjent agenda som skal gi statsråden mulighet for å legge føringer, enten i lovverk eller i forskrift, slik at domstolene kan gå inn og fradømme barnet dets rett til å ha samvær med sin biologiske far av hensyn til den sosiale far som har eksistert over tid. Vil statsråden avkrefte eller bekrefte mine mistanker i dette spørsmålet – for hvis hun bekrefter at så er tilfellet, tror jeg flertallet i Stortinget er på ville veier. Det må aldri bli slik at barnets rettighet til biologisk far blir svekket på noen slags måte, og heller ikke slik at biologisk fars mulighet til å ha samvær med sitt biologiske barn blir svekket. Den er allerede svak nok i norsk lovverk.
Etter det jeg vet om flertallets merknad, har de ikke en annen eller umotivert agenda. Jeg er enig med representanten i at barnets rettigheter overgår alt. Det er barnets beste som skal gjelde i alle sammenhenger, og fra Regjeringens side holder vi på å inkorporere Barnekonvensjonen i norsk lov. Dette er også enormt viktig. Barnets rettigheter skal ivaretas. Så hvis jeg har avkreftet med dette, er jeg glad for det.
Først en saksopplysning. Det er ikke slik at alle interessenter og høringsinstanser slutter seg til dette forslaget. Tvert imot, den instansen som statsråden selv har til å passe på barnets beste, nemlig Barneombudet, advarer jo mot det som regjeringspartiene nå gjør, og støtter det som Arbeiderpartiet har i sitt forslag, at det skal ligge en begrensning for tredjeperson i forhold til hvor lenge man automatisk skal ha rett til å ta opp en farskapssak. Selvsagt er det avveininger. Det er riktig som statsråden selv sa i sitt første replikksvar, at også når mor tar opp en sak etter at barnet er tre år, eller ubegrenset, og også når den som er idømt et farskap, tar opp en sak, innebærer det sosiale konsekvenser for barnet. Men der har vi avveid og funnet at det er sterke grunner for at den muligheten skal ligge der, særlig for den far som kanskje har betalt bidrag i mange år og har vært uberettiget idømt et farskap som han ønsker å få avklart med en DNA-test. Men jeg skjønner ikke hvilke avveininger som ligger til grunn for at tredjeperson skal ha en slik ubegrenset, automatisk rett til å få opp en sak også etter at den treårsfristen er gått ut, hvorfor man ikke skal ha det presset til å ta opp igjen saken før barnet er tre år. Det må jo være bra for barnet å få avklart dette så tidlig som mulig. Det må være bra for de personene som er involvert – mor, den som er far og har tatt på seg farskapet, og også barnet – at dette blir gjort tidlig. Hvilke tungtveiende hensyn er det som gjør at statsråden så iherdig forsvarer at man ikke skal ha en begrensning på tre år, selv om det også etter tre år skal finnes en ventil i lovverket for å kunne ta opp en sak dersom særlige grunner taler for det?
Jeg har prøvd å svare på spørsmålet en gang før, men gjentar det gjerne. Først vil jeg bekrefte at det er en del av høringsinstansene, som representanten sier, som har funnet det vanskelig å gå inn for akkurat denne endringen i loven. Men det er det prinsipielle i saken som gjør at Regjeringen har endt på dette standpunktet. Det er ikke naturlig slik som departementet og Regjeringen ser det, at man ut fra hensynet til barnets beste skulle stille tredjemann i en annen stilling enn f.eks. de juridiske foreldrene når det gjelder muligheten for å få avklart farskapet. Da går det igjen på barnets rett i alle sammenhenger til å få kjennskap til sitt biologiske opphav. Da ønsker vi at alle parter skal stilles likt i forhold til dette. Det har med sannhet og åpenhet å gjøre. Vi har avveid disse hensyn og funnet at barnets beste må gjelde, og vi mener at dette er barnets beste.
Jeg ber om ordet til replikk.
Det er bare høve til to replikker. Representanten har full anledning til å melde seg på talerlisten. De talere som fra nå får ordet, har en taletid på inntil tre minutter.
I likhet med min kollega representanten Knudsen er jeg glad for at vi har kommet så langt at vi får et vedtak i denne saken. Jeg skal ikke stå på talerstolen og si at nå får jeg rett igjen. Jeg skal heller ikke ta fra statsråden æren når hun står her og sier at Regjeringen nå får tilslutning for sitt forslag. Jeg har fremmet dette forslaget tidligere. Jeg skal ikke ta æren for det. De som skal ha æren, er de som sitter på galleriet. Her er også svaret til Giske. Giske etterlyser tungtveiende grunner til at vi må fjerne treårsfristen. Det sitter personer som er eksempler på det på galleriet. Jeg anbefaler Giske å ta en prat med disse personene etterpå. Det sitter en far på galleriet som i 18 år har kjempet for å få bekreftet eller avkreftet hvorvidt han var far til sin datter. Etter 18 år fikk han endelig bekreftet det, og det var stor glede over at han var biologisk far. Det sitter også personer på galleriet som har betalt bidrag i 15 og 20 år, som har fått avkreftet at de var far, og som på en måte urettmessig har betalt bidrag over så lang tid. Det er derfor vi må fjerne treårsfristen. Det er den som har vært det store problemet. Hvis Giske er opptatt av at vi skal ha en rask avklaring, hvorfor ikke sette fristen til to år, hvorfor ikke sette den til ett eller fire år? Hvorfor tre år? Jeg skjønner ikke hvorfor Arbeiderpartiet har snudd i denne saken. For et års tid siden lå det an til at Arbeiderpartiet ville ha støttet dette forslaget, så det er tydelig at det har foregått påvirkning. Jeg skjønner heller ikke argumentet når Giske prøver å si at Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti er de som alltid skal bevare familien. Det er jo klart at det er familien vi tar hensyn til. Hvis det er slik at vi ikke får forent biologisk barn og biologisk far, splitter vi jo familien. Det er det som er så viktig i slike saker, at barn får ta del i sin biologiske familie. Det er det som er viktig, og det er det som ligger til grunn for disse forslagene. Jeg håper at dette vedtaket også fører til at vi kan ta skrittet fullt ut, for det vil jeg utfordre Stortinget på på et senere tidspunkt. Vi må gå, tror jeg, i retning av et obligatorisk DNA-register. Det vil løse alle problemer på dette feltet, både når det gjelder det familiære, og når det gjelder sykdom. Jeg håper statsråden også vil ta med seg en slik melding. Det vil iallfall sikre rettssikkerheten for enkeltindividet, og vi vil lære av historien, vi vil unngå alle de justismordene vi har vært vitne til i slike saker. Til slutt: Jeg skjønner heller ikke merknaden til SV. Er det virkelig slik at SV verdsetter barn annerledes før loven trer i kraft, enn etter at loven trer i kraft? Er det noen verdiforskjell på de barna, hvorvidt de skal få vite om den biologiske far er til stede eller ikke?
Til representanten Giske: Vi synes det er viktig at sannheten kommer frem, fordi i dag er det faktisk slik at hvem som helst kan destabilisere et hvilket som helst ekteskap eller samboerskap ved å sette frem påstand om at han er far til barnet i forholdet. Vi synes i motsetning til Arbeiderpartiet at en tredjemann ikke bare skal få destabilisere andres parforhold, men også må ta konsekvensene av en slik påstand ved å få reise saken, slik at det blir klarhet og visshet rundt farskapet, til fordel for alle de involverte partene. Vi vil ha slutt på at tredjemann over lang tid kan få lov til å ødelegge andres familieforhold uten at det bringes på det rene hva som egentlig er sannheten. Sannheten er viktig, ikke bare for sannhetens skyld, men den er også viktig for de involverte partene.
Jeg vil bare presisere at barnets beste og barnets rettigheter skal ivaretas. Hvis man har levd sammen med sosial far i mange år – man kan være 10, 15 år når det blir oppdaget at man har en annen biologisk far, jeg kjenner utallige eksempler hvor far ikke er far etter 15 år, og hvor man da får en ny far – er dette komplisert. Ingen i denne sal eller utenfor denne sal tror at dette ikke er komplisert. SV, som fremmet forslag i denne fellesmerknaden, mener at barnet skal ivaretas, og at domstolen må avgjøre. Det er akkurat det samme som skjer når et barn blir tatt bort fra sine foreldre og bor borte i et fosterhjem i 10–15 år. Vi mener at dette bør sidestilles, ikke for å frarøve biologisk far hans rettigheter, men for å ivareta barnets rettigheter. Det er barnet som må bestemme om han eller hun vil flytte eller ha samvær med sin biologiske far – og vi ønsker å nedtone det biologiske noe. Har man vært sosial far i 15 år, er det ganske viktig, både for far og for barnet. Når det gjelder vår merknad, vil jeg igjen presisere at barnet kan alltid reise sak. Barnets rettigheter er ivaretatt. Det vi sier, og det som skjer ved denne endringen i loven, er jo at mor og far og tredjeperson nå får like rettigheter. Det er likestilling mellom kvinnen og mannen som nå ivaretas i stor grad ved denne lovendringen. Det mener vi er viktig. Men vi har altså lagt inn denne merknaden at lovendringen ikke skal ha tilbakevirkende kraft. Det er ofte at lovendringer ikke har det.
Først til Afshan Rafiq. Hun sier at destabilisering kan en tredjeperson forårsake uansett – men nå skal man altså få lov til å destabilisere med loven i hånd. Man trenger altså ikke denne lovendringen for at mor og den etablerte far og det barn som føler seg destabilisert, kan få avklart om tredjeperson er far eller ikke, for de tre personene har, også med Arbeiderpartiets forslag, en ubegrenset rett til å ta opp igjen den type DNA-testing. Men det Afshan Rafiq og Høyre ønsker, er også å gi en tredjeperson muligheten til ikke bare å spre ord om hvorvidt man er far eller ikke, men også å ha loven i hånd når man går løs på å destabilisere et etablert familieforhold. At det er en fordel for dem som blir destabilisert, har jeg veldig vanskelig for å se. Så til Per Sandberg. Det er jo ikke riktig det Per Sandberg sier. Han framstiller Arbeiderpartiets forslag som om de som sitter på galleriet, eller de som sitter rundt i landet, og som har vært urettmessig idømt et farskap i mange år, nå ikke skal få muligheten til å ta opp igjen saken med Arbeiderpartiets forslag. Det er feil. Det er også slik at den som mener at man er far, med Arbeiderpartiets forslag også etter tre år har en mulighet til å få tatt opp saken. Så når det gjelder historien til Per Sandberg, om en som etter 18 år får bekreftet at han er far til denne jenta, vil en også med Arbeiderpartiets forslag ha en slik mulighet. Det vi mener, er at det ikke skal være en automatisk rett for noen som har gått i tre år, sju år eller ti år og ventet, til å få tatt det opp. Jeg går ut fra at også i dette tilfellet var man innenfor treårsfristen med å ta opp saken, slik at dette hadde vært dekt opp med det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet. Jeg skjønner ikke hva som er drivkraften i avveiningen til statsråden. Ikke kan det være barnets rettigheter, for barnet har altså full mulighet også med Arbeiderpartiets forslag til å ta opp igjen en sak når som helst. Ikke kan det være mors rett, for mor har jo da full mulighet til å ta det opp. Ikke kan det være den etablerte fars rett, for han har også full mulighet, og heller ikke kan det være tredjepersons rett til å få avklart dette, for den personen har også mulighet innen tre år til ubegrenset å ta opp en farskapssak. Men hvorfor skal man ha en rettighet utover de tre årene og vente ubegrenset til man bestemmer seg for om man vil ta opp farskapssak eller ikke? Måtte det ikke være i barnets beste interesse at det ble avklart så tidlig som mulig både for den som da mener at man er far og ønsker å få etablert farskapet, og for den som i dette tilfellet er barnet? Jeg kan ikke fatte og begripe at man mener at man ikke skal ha en slik begrensning, uansett om man er familiens forsvarer eller ikke. Men ut fra at man er barnets forsvarer, burde man være med på et slikt forslag som Arbeiderpartiet fremmer.
Representanten Giske påstår at jeg tar feil. Men en av årsakene til at vi står her i dag og skal endre loven, er faktisk treårsgrensen. Det er treårsgrensen som har sørget for at vi har hatt en rekke justismord opp gjennom de siste 10-20 årene. Det er det som er den grunnleggende årsaken til at vi har hatt slike historier. Det Giske og Arbeiderpartiet gjør, er jo bare å videreføre loven i dagens forstand. For i dag gis det også muligheter, med unntak på unntak på unntak, som Giske gir uttrykk for. Jeg vil ikke ha noe lovverk som kan ha en hel masse hull i i alle retninger. Jeg vil ha et lovverk som ivaretar barnets rettigheter og barnets beste. Det er det Arbeiderpartiet nå prøver å vri seg unna. For hva er det da som er spesielle tilfeller som ikke skal komme under treårsgrensen? Kan Giske gi meg noen eksempler på hva det er som blir spesielle tilfeller der vi kan åpne for at biologisk far kan ta en test og få dette avklart også etter tre år? Det blir en merkelig farse. Så ville jeg gjerne – jeg fikk ikke noe skikkelig svar, men nå blir det sannsynligvis til at jeg for skylda for å trekke ut debatten, det pleier jeg å få – hatt svar også fra de andre partiene når det gjelder merknaden som er lagt inn fra SV. Hva legger de andre partiene i den merknaden? Er det slik at det skal strammes inn i forhold til biologisk far, eller i forhold til biologisk barn? Dette er ivaretatt fra før. SVs representant sier det jo selv – dette er ivaretatt i norsk lovverk. Når statsråden i tillegg bekrefter at FNs barnekonvensjon nå skal inkorporeres etter hvert, blir jo dette ivaretatt. Hvorfor skal det da være en flertallsmerknad som påpeker at domstolene skal ha mulighet til å fradømme biologisk far retten til samvær med sine barn? Jeg bare spør.
Trond Giske har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Det hadde jo vært en fordel både for debattens saklige innhold og lengde at man forholdt seg til andre partiers forslag slik de var, og ikke framla dem på en annen måte. Vi opprettholder jo f.eks. ikke treårsregelen i forhold til dem som urettmessig har vært idømt et farskap som de har betalt på i 15-18 år uten å ha fått mulighet til å ta opp saken igjen. Vi gir nå mulighet til far, likestilt med mor, når et barn kommer til verden, til å få fastsette hvem som er faren ut fra en DNA-test. Dette er vesentlige endringer, og det trenger ikke Sandberg stå her og late som om det ikke er. Det er jo det Per Sandberg har stått på talerstolen her gang etter gang i tidligere sesjoner og kjempet for. Det har han fått gjennomslag for, også med Arbeiderpartiets stemmer. Den eneste forskjellen er spørsmålet om tredjeperson skal ha en ubegrenset rett også utover tre år til å ta opp en sak. Hvorfor skal man ikke ha det presset på seg, og det kravet på seg, at man tar opp saken før det har gått tre år? En mulighet for å ta dette opp etterpå, vil etter mitt syn nettopp være hvis man fra barnet var født, hele tiden har hevdet at man var far til barnet og aldri fått avklart det med en DNA-test.
Per Sandberg har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg har lest merknadene og forslaget fra Arbeiderpartiet, og jeg ser ikke noen endringer, for de mulighetene som Arbeiderpartiet sier ligger i det forslaget, eksisterer allerede i dag. Det kunne vært interessant å få statsråden til å avkrefte eller bekrefte det. Problemet er jo det som det har vært snakket om tidligere i debatten, at 50 pst. av barn blir født utenfor ekteskap. Det er stor sannsynlighet for at mor, når barnet kommer til verden, ikke bor sammen med far. Det er en rekke eksempler – vi kan gå tilbake i historien – der den problematikken dukker opp at far ikke på riktig tidspunkt, innenfor tre år eller innenfor to år, har hatt anledning til i det hele tatt å få bekreftet hvorvidt han er biologisk far. Det er akkurat som dagens situasjon, og den blir videreført med det forslaget som foreligger fra Arbeiderpartiet. Det kan ikke Giske og Arbeiderpartiet vri seg vekk fra.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 159]]
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det vil bli gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Barne- og familiedepartementet foreslår i denne odelstingsproposisjonen endring i lov 8. mars 2002 nr. 4 om barnetrygd. Endringen gjelder overgangsbestemmelsen i § 26 nr. 3, som omhandler barnetrygdmidler som er oppspart etter reglene i forskrift 13. september 1977 nr. 1 om hvem som skal ha rett til barnetrygd for barn som ikke blir oppfostret hos foreldrene sine eller hos adoptivforeldre. Denne nye loven innebærer materiell endring når det gjelder rett til og disponering av barnetrygd for barn i fosterhjem og institusjoner. Etter den nye loven skal barnetrygd også for disse barna brukes til løpende forsørgelse i henhold til intensjonene bak barnetrygdordningen. Dette betyr at samme regler for utbetaling og disponering av barnetrygd skal gjelde for barn i fosterhjem og barnevernsinstitusjoner som for barn ellers. I tidligere regelverk ble det lagt opp til at barnetrygden for fosterbarn og barn i institusjon skulle nyttes til ekstraordinære utlegg og til oppsparing på egen konto. De oppsparte midlene var ment å komme barnet til nytte senere, f.eks. til utdanning. Stortingets flertall sluttet seg til forslaget om endringer i regelverket på dette punktet, jf. Innst. O. nr. 24 for 2001-2002. § 26 nr. 3 i den nye loven er en overgangsbestemmelse og regulerer hvem som skal få overført de barnetrygdmidlene som er oppspart på det tidspunkt loven trer i kraft. Bestemmelsen, slik den var formulert, kunne få uheldige utslag for barn som var under barnevernets omsorg. Begrunnelsen var at allerede oppsparte midler som var ment å komme barnet til nytte senere, kunne betales til foreldre som ikke ble ansett skikket til å ha omsorg for barnet. For å hindre dette foreslår Barne- og familiedepartementet i denne odelstingsproposisjonen å endre overgangsbestemmelsen i § 26 nr. 3, slik at oppsparte barnetrygdmidler skal overføres til barnet dersom det har fylt 18 år, eller til barnets verge. Dersom barnet er under barnevernets omsorg, skal pengene settes på sperret konto og overføres til barnet når det fyller 18 år. Dersom vedtak om omsorgsovertakelse blir opphevet før barnet fyller 18 år, overføres de oppsparte midlene til vergen. Dersom barnet blir tilbakeført til sine biologiske foreldre før det fyller 18 år, skal oppspart barnetrygd overføres til foreldre dersom en kan regne med at midlene blir forvaltet på en forsvarlig måte. Komiteens flertall vil understreke at formålet med barnetrygden er å bidra til å dekke utgifter til forsørgelse av barn. Det er derfor viktig at retten til og disponeringen av barnetrygd skal gjelde for barn i fosterhjem og barnevernsinstitusjoner, som for barn ellers. I den forbindelse er det viktig at den omsorgsperson – barnevernsinstitusjon eller fosterhjem – som har barnet boende fast hos seg, skal ha rett til å få utbetalt og disponere den månedlige barnetrygden, til barnets beste. De midlene som ved den nye lovens ikrafttredelse er oppspart, skal ikke kunne brukes verken av fosterhjem eller institusjon, men stå på sperret konto til barnet fyller 18 år. Med dette slutter komiteen seg til Regjeringens endringsforslag. SV og Fremskrittspartiet har et tilleggsforslag, som SV vil fremsette.
Barnetrygden er den viktigste overføringsordningen for barnefamiliene. Formålet med barnetrygden er å dekke utgifter til forsørgelse av barn. Barnetrygden er også det mest målrettede tiltaket for kontantoverføring til barnefamiliene. Ved endring av lov om barnetrygd 8. mars 2002 endret flertallet i Stortinget reglene for utbetaling av barnetrygd til barn som er under barnevernets omsorg. Lovendringen trer i kraft 1. januar 2003. Samme regler gjelder for utbetaling og disponering av barnetrygd for barn som ikke oppfostres hos sine foreldre eller adoptivforeldre. Det betyr at fosterforeldre eller barnevernsinstitusjoner nå kan bruke barnetrygdmidlene som om de var barnets foreldre. Barnetrygden utbetales til barnets fosterforeldre eller til den barnevernsinstitusjonen der barnet bor. Barnetrygden skal være et tilskudd til løpende underhold til barnet. Tidligere har barnetrygdmidler til barn som er under barnevernets omsorg, vært satt på bankbok og blitt brukt til store investeringer, som f.eks. sykkel, bunad til konfirmasjon osv., i samarbeid med barnevernet. Det beløpet som eventuelt har blitt spart opp på bankbok, har vært utbetalt når barnet har fylt 18 år og vært en startkapital for barn som ofte ikke har et nettverk. I dag vil barnetrygden gå til løpende utgifter hos fosterforeldre og institusjon, og barnet vil være avhengig av sosialhjelp når det er 18 år – som regel. Sosialistisk Venstreparti vil påpeke at vi var imot endringen av regelverket i Innst. O. nr. 24 for 2001-2002. Vi ønsket at man skulle administrere barnetrygden som tidligere for barn som ikke blir oppfostret hos sine foreldre, men presiserte at det skulle være mulighet for en forenkling av regelverket for bruk av barnetrygd i samarbeid med barnevernet. Det er urimelig at barnevernsinstitusjoner og fosterforeldre nå får uinnskrenket rett til å forvalte barnetrygden. Dette vil ikke ivareta barnets mulighet til å bruke oppsparte barnetrygdmidler til et startbeløp, f.eks. til studier og bolig. Sosialistisk Venstreparti mener at barnevernsinstitusjonene får meget godt betalt av kommuner og fylker for de barna som har en institusjonsplass. Det har kommet fram utallige eksempler den siste tiden, etter at vi behandlet dette lovendringsforslaget, på at institusjoner har et millionoverskudd. Fosterhjemsgodtgjørelse dekker også løpende utgifter for barnet. Det som er alvorlig, er at vi ikke har en godkjenningsordning for barnevernsinstitusjoner på plass, og tilsynsordningen fungerer altfor dårlig på grunn av manglende ressurser hos fylkesmannen. Her i Oslo og Akershus er tilsynsbesøkene under 50 pst. Det flertallet, bestående av regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, her har vedtatt, er en ekstrafinansiering over statsbudsjettet til fosterforeldre og barnevernsinstitusjoner, og det på toppen av meget gode overføringer fra kommuner og fylker. Mange familier setter barnetrygden på bok til sine barn fordi de har økonomisk mulighet til det. Det har det offentlige også råd til. Disse barna har det offentlige gått inn og tatt over ansvaret for, og de plasseres ofte i tilbud som ikke er godkjent og som man ikke har kontroll med, og mange av tilbudene er langt fra gode. Jeg var på en konfirmasjonsgudstjeneste i fjor. En av konfirmantene var en jente jeg hadde jobbet med, som var plassert i fosterhjem. Alle jentene der hadde bunad, og det hadde hun også. Det hadde hun antakeligvis ikke hatt hvis hun ikke hadde hatt barnetrygdmidler på bok. En fratar disse barna noe som mange andre barn har muligheten til; oppsparte midler når man er 18 år. Jeg er veldig glad for at departementet fremmer forslag om at de som har oppsparte midler ved den nye barnetrygdlovens ikrafttredelse, skal sikres ved at midlene settes på sperret konto. Hvis ikke ville det ha flytt mye midler i systemet uten kontroll. Det er trist at dette ikke også gjelder alle andre barn som er under det offentliges ansvar. SV vil derfor støtte det forslaget som nå har kommet fra Regjeringa, og som er komiteens innstilling, men vi vil også fremme vårt eget forslag – det er jo da en omkamp på den endringen vi gjorde i mars: «Stortinget ber Regjeringen sikre barnetrygdmidler for alle barn som er under omsorgsovertagelse. Midlene settes på sperret konto frem til barnet er fylt 18 år eller forvaltes i samsvar med barnevernet.» Men SV støtter altså forslaget fra Regjeringa.
May Hansen har tatt opp det forslaget hun har referert.
Den 7. februar 2002 behandlet Odelstinget Regjeringens forslag til ny barnetrygdlov. Den nye loven trer i kraft 1. januar 2003. I stor grad blir dagens regler videreført, men det er lagt vekt på forenkling og modernisering av barnetrygdregelverket. Den nye loven innebærer også enkelte materielle endringer. Blant annet gjelder det for disponering av barnetrygd for barn under barnevernstjenestens omsorg. Barnetrygden for disse barna skal etter gjeldende rett brukes til ekstraordinære utlegg eller til oppsparing på egen konto. Fra 1. januar 2003 faller disse særreglene bort. Også for barn som ikke bor hos sine foreldre, skal barnetrygden nå være et tilskudd til det løpende underhold. Jeg er glad for at vi fikk Stortingets tilslutning til dette. Barnetrygden er en generell stønad som skal bidra til å dekke utgifter til forsørgelse av barn. Vi bør ikke ha særlige regler for én enkelt gruppe barn. Det er nødvendig med en overgangsbestemmelse som regulerer forholdet til de barnetrygdmidlene som er oppspart etter dagens regler. Slik overgangsbestemmelsen lyder i dag, skal barnetrygden overføres til barnet dersom barnet er 18 år, eller til barnets verge. Jeg ser at en slik regel kan ha uheldige utslag. I de aller fleste tilfeller er det barnets biologiske foreldre som er verge, selv om barnevernet har overtatt omsorgen. Oppsparte barnetrygdmidler kunne således bli utbetalt til foreldre som ikke blir ansett for å være skikket til å ha omsorgen for barnet. For nettopp å sikre barnetrygdmidler for barn som er under omsorg av barnevernet når den nye loven trer i kraft, foreslår vi derfor en tilføyelse til overgangsbestemmelsen. Tilføyelsen innebærer at pengene for disse barna settes på sperret konto. Pengene overføres til barnet når barnet fyller 18 år. Dersom vedtaket om omsorgsovertakelse blir opphevet før barnet fyller 18 år, overføres de oppsparte midlene til vergen, som altså i de aller fleste tilfeller er de biologiske foreldrene. Jeg har merket meg forslaget fra representantene fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget innebærer i stor grad en gjeninnføring av det gamle regelverkets bestemmelser om disponering av barnetrygdmidler for barn under omsorg av barnevernet. Dette er altså bestemmelser som Stortinget opphevet så sent som i februar 2002. Jeg er glad for at komiteens flertall har sluttet seg til lovendringsforslaget, som jeg mener vil bidra til at barnetrygd som er oppspart etter dagens regler, i størst mulig grad kan komme barnet til gode.
Det blir replikkordskifte.
Det har siden vi behandlet dette lovendringsforslaget skjedd ganske mye. Det har kommet mange avsløringer om barnevernsinstitusjoner som fungerer altfor dårlig, men som har millionoverskudd. Og her er det snakk om en ekstra statlig finansiering som går rett inn i driften til disse barnevernsinstitusjonene. Vi har ingen godkjenningsordning på plass, vi har heller ikke tilsynsbesøk på plass, den fylkeskommunale økonomien er kjempedårlig, og vi ser jo nå at det kommer inn rapporter fra flere fylkesmenn som forteller at de ikke greier tilsynsfunksjonen. Kan statsråden forsvare at disse midlene nå går uavgrenset inn i barnevernsinstitusjoner som ikke er kontrollert, og som ikke er godkjent? Jeg mener at det er å stjele fra disse barna.
Jeg må først få bemerke at det forslaget som kommer fra Fremskrittspartiet og SV, relaterer seg ikke til det lovforslaget vi nå har lagt fram. Forslaget ville bety en endring i den loven som Stortinget faktisk vedtok i februar, og som trer i kraft om en måned. Jeg kan ikke stå her å si at vi skal reversere en lov som Stortinget faktisk vedtok for kort tid tilbake. Til det andre: Det er riktig at det har vært en del avsløringer. Vi har en del dårlige institusjoner uten godkjenningsordning og uten kvalitetskrav. Det er også derfor barnevernsmeldingen og odelstingsproposisjonen om organisering av barnevernet er til behandling i Stortinget. Etter det jeg vet, skal Stortinget behandle dette i begynnelsen av februar. Vi vil komme rikelig tilbake til hva vi skal gjøre. I barnevernsmeldingen har vi ikke mindre enn 70 forslag fra Regjeringens side som går på ulike virkemidler for å gjøre barnevernet bedre når det gjelder tilsynsordningen. Vi har også et forslag om godkjenningsordning og kvalitetskrav knyttet til barnevernsinstitusjonene. Når det gjelder tilsynsordningen, har vi et arbeid på gang i Regjeringen for å forbedre den, for det er det også behov for når det gjelder barnevernsinstitusjoner.
La meg bare kort bemerke at Arbeiderpartiets holdning er at barnetrygdmidlene skal følge barnet. Det er vi i utgangspunktet enig med statsråden i. Men når det er sagt, har jeg også lyst til å si til statsråden at Arbeiderpartiet til og med har stilt spørsmål i spørretimen om dette med tilsynsordningen. Mye av kritikken som har dukket opp, er nettopp på grunn av mangel på oppfølging av disse ungene og mangel på mulighet til å kontrollere. I så måte skjønner jeg skepsisen til Sosialistisk Venstreparti når slike rapporter kommer inn. Men prinsippet for Arbeiderpartiet er at barnetrygden skal gå til barna. Om pengene blir brukt til sykkel eller til bunad, så går de i hvert fall til barnets beste. Det er årsaken til at vi har sluttet oss til forslaget fra Regjeringen. Men jeg håper nå – og det er ingen tid å miste her – at vi får på plass en ordning som gjør at ikke alle som har en barnevernsinstitusjon, blir mistenkeliggjort. Og det er faktisk statsråden og departementets ansvar.
Jeg er i likhet med foregående taler opptatt av at barnetrygden også skal være for barnevernsbarn, i tråd med barnetrygdens universelle karakter, og at den skal følge barnet. Det følger nemlig av barnetrygdloven § 1 at formålet med barnetrygden er å bidra til å dekke utgifter til forsørgelse av barn. Etter min mening bør barnetrygden ikke ha noe virkeområde utover den aldersgruppen den utbetales for, og derfor er jeg enig i den endringen som ble vedtatt tidligere i år. Når det gjelder tilsynsordningen, har vi jobbet en god del med den. Det er ikke nytt av i år, av i fjor eller av i forfjor at fylkesmennene har påpekt at de ikke klarer å oppfylle tilsynet i barnevernet. Noe av dette tror jeg skyldes at vi ikke har en godkjenningsordning og kvalitetskrav. Det har vist seg at vi har hatt en del dårlige institusjoner. Derfor la forrige arbeiderpartiregjering fram et forslag for Stortinget om godkjenningsordning og kvalitetskrav. Vi stoppet den saken og kom tilbake nå, fordi vi måtte se den i sammenheng med endringen av organiseringen i barnevernet. Videre når det gjelder tilsynsordningen, så er noe av problemet at man har et tilsyn i dag som baserer seg på et visst antall tilsyn i hver eneste barnevernsinstitusjon, uansett om man vet om den er god eller dårlig. Mange barnevernsinstitusjoner kjenner fylkesmennene til over tid og vet at de er svært gode. De har sagt gjentatte ganger at det ville vært bedre å kunne utføre tilsyn kanskje to–tre ganger så mye i de institusjonene som virkelig trenger det, framfor å ha like mange tilsyn – for det er det de måles etter – også i de virkelig gode institusjonene.
SV er fullstendig klar over at det vi foreslår nå, er en reversering av loven. Vi fremmet ikke det forslaget da vi behandlet lovendringen, men vi stemte mot lovendringen sammen med Fremskrittspartiet. Det som er kommet fram i ettertid, mener vi er så alvorlig at Stortinget bør tenke på dette én gang til. Det er fordi dette med millionoverskudd har kommet fram. Det staten nå gjør, er jo å gå inn og tilleggsfinansiere barnevernsinstitusjoner som ikke fungerer slik de skal. Det er på en måte det jeg spør statsråden om. Syns hun det er greit at vi nå går inn og finansierer dette over statsbudsjettet, en tilleggsfinansiering til barnevernsinstitusjoner som ikke er godkjent, og som det heller ikke føres tilsyn med? Når statsråden snakker om tilsynsfunksjonen til fylkesmannen: Det som kanskje er det alvorligste, er at man ikke har tilsyn nok i barnevernsinstitusjoner. Men det er jo også slik at tilsynet med det kommunale barnevernet ikke blir ivaretatt, for det har man ikke ressurser til. Så det er noe vi også må se på når vi skal behandle dette over jul. Jeg vil bare spørre: Er det rimelig at man tar disse pengene fra disse barna? Statsråden sier jo også at dette ikke skal gjelde etter fylte 18 år. Men det er jo ganske mange andre barn i dette landet som har foreldre som har mulighet for å sette disse pengene på bok. De barna får en startkapital, mens disse barna, som ikke har et nettverk, blir fratatt den muligheten. Og de blir fratatt også bunaden og sykkelen når dette månedlig skal gå til drift i en barnevernsinstitusjon.
Vi skal ikke i framtiden ha institusjoner som er såpass kommersielle at de driver med millionoverskudd. Jeg tror at når vi får de nye godkjenningsordningene og kvalitetskravene på plass, så kan det tenkes at en del av disse institusjonene ikke vil være liv laga framover. Det vil vi komme tilbake til. Men vi kan jo ikke sette saken helt på hodet heller. Det vi diskuterer i dag, er ikke hvordan vi skal finansiere barnevernsinstitusjoner. Vi diskuterer en overgangsregel, en helt annen sak enn det representanten fra SV her prøver å trekke opp, nemlig å reversere et stortingsvedtak som ble gjort i februar i år. Og det har jeg ikke fra denne talerstol anledning til – og heller ikke et ønske om – å si at vi skal gå tilbake på. Denne saken dreier seg om at barnetrygden skal gå til barnet. Det er prinsipielt. Vi mener at barnetrygden skal gå til underhold av barna underveis for barnevernsbarn, enten de bor her eller der. Det er ikke en finansieringsordning for en barnevernsinstitusjon, og skal heller ikke være det.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 159]]
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter statsrådens innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortinget har tidligere vedtatt at politiske partiers inntekter skal offentliggjøres. Dette skulle i utgangspunktet gjelde de sentrale deler av organisasjonene, men det er svært viktig at også fylkes- og kommunelag omfattes av de samme reglene. I innstillingen vi har til behandling, tar derfor en samlet komite til orde for at loven skal omfatte alle organisatoriske ledd i politiske partier. Likeledes ønsker komiteen at loven definerer bidragsytere som enkeltpersoner eller juridiske personer. Det er to flertall i denne innstillingen. Fremskrittspartiet er med i begge. Ett flertall i komiteen, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet, er av den oppfatning at det bør stilles krav om at det skal gjøres rede for alle former for bidrag av en verdi over 20 000 kr, enten det dreier seg om kontante bidrag eller ikke-kontante bidrag, som f.eks. arbeidsinnsats eller andre innsatsfaktorer som kan verdsettes til 20 000 kr eller mer. Det samme flertallet mener at denne endringen bør være mer omfattende, og at det også bør stilles krav om at bidrag fra bidragsytere som er eller som er organisatorisk tilknyttet en av arbeidslivets hovedorganisasjoner, skal det gjøres rede for og legges frem regnskap for samlet. Dette flertallet ønsker med dette å signalisere at større åpenhet er en del av en prosess for å motvirke at noen kan «kjøpe seg» politisk innflytelse gjennom bidrag som er knyttet til bestemte politiske føringer eller bestemte politiske saker. Dette flertallet har kommet frem til at en revisjon av loven krever et noe mer omfattende endringsforslag enn det som ligger i det private forslaget, og fremmer derfor de forslag som utgjør I og II i innstillingen i denne saken. Et annet flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Fremskrittspartiet, konstaterer at det har vært en betydelig endring av rammebetingelsene for drift av de politiske partier, og at det er lenge siden det har vært gjennomført en bred og grundig utredning av demokratiets arbeidsvilkår. Disse partiene ønsker derfor at det nå settes ned et bredt sammensatt utvalg som gjennomgår de økonomiske rammevilkårene for alle nivåer i de politiske partier. Dette fremgår av II i innstillingen. Med dette – selv om jeg har en betydelig del igjen av min taletid – legger jeg frem komiteens innstilling.
Det er tydelig at det er «Ally McBeal»- og «Friends»-kvelden, siden foregående taler var så forbilledlig kort. Jeg skal prøve å følge i hans fotspor. Vi er heldige i Norge. Vi har forholdsvis lite penger i politikken. Nå høres det kanskje ikke slik ut de gangene vi diskuterer stortingsrepresentantenes godtgjørelse eller pensjonsordninger, men det er heldigvis slik at de aller fleste av oss ikke har engasjert seg i politikken av økonomiske egeninteresser, ei heller trenger vi å bruke mesteparten av tiden vår til å tenke på det når vi jobber her. Vi slipper å bruke kvelder og helger, uker, måneder og år på «fund-raising» med tanke på neste valgkamp. Vi slipper å tenke på penger når vi stemmer, vi slipper mistanken om hvorvidt vi er kjøpt og betalt når vi tar stilling i saker. Det er to hovedgrunner til det, tror jeg. Den ene er at vi i Norge tradisjonelt har hatt sterke partiorganisasjoner, medlemsorganisasjoner, som har stått for både valgkamper og politisk diskusjon, og det har vært folkelige bevegelser som har engasjert seg gjennom partiene. Jeg tror en annen viktig årsak er at vi i Norge ikke har hatt politisk TV-reklame. Vi ser fra andre land som har det, at dette er en svært kostbar form for valgkamp, som gjør at pengene i mye større grad blir avgjørende for hvem som vinner valget. Likevel tror jeg ikke vi skal være naive – heller ikke i Norge. Vi ser hvordan ulike interesser bruker store pengesummer på lobbyister, på aktiv påvirkning, på systematisk å sørge for at avgjørelser som betyr mye for ulike økonomiske interesser, går i den retning man ønsker. Og det er ofte at politiske avgjørelser har stor økonomisk betydning. Det kan selvsagt gjelde de sakene vi behandler i disse dager i forbindelse med statsbudsjettet, men det kan også være i lokalpolitikken, anbudsrunder, reguleringer, privatiseringsprosjekter osv., som har stor betydning for ulike private interesser. Vi ser derfor at vi får en utvikling hvor ulike interesser gir gaver til de partiene man sympatiserer med. Det skjønner jeg fullt ut. Enhver som ønsker å påvirke politikken og har et brennende engasjement for politikk, må jo stå fritt med hensyn til å ha mulighet til å hjelpe det partiet man sympatiserer med, til å gjøre det godt. Det jeg derimot har litt vanskeligere for å skjønne, er når man ser at folk som sympatiserer med helt andre partier, gir gaver til ulike partier, og enda mer hvor bedrifter gir gaver til ulike partier. Hvilke partier disse bedriftene stemmer på ved valg, er jo et interessant spørsmål. Jeg tror at vi også i Norge trenger et klart regelverk for den type gaver. Derfor er jeg veldig glad for at et flertall i komiteen går inn for et utvalg som på bred basis skal gå gjennom alle regler som omfatter de økonomiske rammebetingelsene for partiene – det være seg den offentlige støtten, men også de ulike private gavene som partiene får. Vi trenger også i Norge å være forberedt på en situasjon hvor pengene eventuelt vil spille en enda større rolle i politikken, slik at vi er føre var og har et klart regelverk. Det er synd at ikke regjeringspartiene er med på å nedsette et slikt utvalg, fordi jeg tror at det kan være meget positivt for å få et klart regelverk. Vi har allerede en lov fra 1998 som krever at partiene skal ha åpenhet om gaver og inntekter fra ulike interesser. Det er det viktigste. I tillegg til regler for hvordan disse gavene skal gis, og for omfanget av dem, som kanskje et utvalg vil komme fram til, er det viktigste at det er åpenhet. For først når det er åpenhet, kan man vite hvilke interesser som påvirker partiene, hvilke økonomiske rammebetingelser som eventuelt påvirker beslutninger. Det vi har oppdaget, er at det er et stort hull i den loven som ble vedtatt i 1998. Intensjonen om at partiene skal offentliggjøre sine interesser og de gavene man får, har den begrensning at det bare omfatter de sentrale partileddene. Vi ønsker fra Arbeiderpartiets side – det er også bakgrunnen for forslaget – at dette også skal omfatte lokalleddene. Nå ser vi at alle partiene i komiteen prinsipielt slutter seg til dette. Men det er et flertall, bestående av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som mener at dette skal utredes før man gjør den endringen. Det mener Arbeiderpartiet er helt unødvendig. Det er fullt mulig å gjennomføre en utredning og komme tilbake med en mer omfattende endring av loven senere, selv om man nå tetter det åpenbare hullet som er der. Derfor synes jeg det er trist at ikke vi nå i kveld kunne ha vedtatt den lovendringen som gjør at vi også krever åpenhet i lokalleddene i partiene. Jeg tar til slutt opp forslaget fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Trond Giske har tatt opp det forslaget han refererte til.
Som saksordføreren har redegjort for, er det bred enighet om en større åpenhet omkring inntektene til de politiske partiene. Dette krever en lovendring, og hele komiteen er enig i at endringen bør innebære at loven skal omfatte alle organisatoriske ledd i de politiske partiene. Høyre mener at vi må få fullt innsyn når det gjelder hvem som gir bidrag til partiene. Noen vil kanskje påstå at Høyre har snudd i denne saken, men vi ønsker selvsagt ikke å underslå at vi stemte mot deler av loven da den ble innført for noen år siden. Men som det også vil komme fram i denne debatten, har dagens lov store svakheter. Jeg går ut fra at alle i denne salen er enige i det, siden alle partier har et ønske om å endre loven. Det finnes imidlertid legitime og aktverdige grunner for at noen så langt ikke har ønsket åpenhet om sin støtte til et parti. Det kan skyldes hensyn til familie, til arvinger, til det lokale næringsliv eller rett og slett et ønske om privatlivets fred. Vi erkjenner likevel at vår tid krever en helt annen grad av åpenhet når det gjelder offentlighet og tilgang til informasjon enn tidligere. Høyre har selvsagt ingenting å skjule, og vi er glade for at det nå er flertall for full åpenhet. Men la meg benytte anledningen til å presisere ett forhold: Åpenhet og offentlighet må gjelde for alle. Nettopp derfor er forslaget fra Arbeiderpartiets Jens Stoltenberg og Hill-Marta Solberg ikke godt nok. Arbeiderpartiet går rett og slett ikke langt nok når det gjelder åpenhet. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om å endre lov om offentliggjøring av de politiske partiers inntekter. Disse fire partiene er enige om en avtale, som saksordføreren redegjorde for, som sikrer at pressen og allmennheten får fullt innsyn i hvem som gir partiene bidrag. Våre prinsipper er enkle. Alle bidrag fra alle bidragsytere til alle ledd i alle partier skal opp på bordet. Enklere kan det ikke bli. Partiene skal måtte oppgi alle gaver og bidrag. Det gjelder både kontanter og alle andre former for støtte. I tillegg mener vi at det skal være en regel for hovedorganisasjonene i arbeidslivet. Et parti må vise hvor mye det mottar i støtte fra disse mektige samfunnsaktørene til sammen og sett under ett. Arbeiderpartiets forslag bærer derimot preg av å være skreddersydd for Arbeiderpartiet selv. De sier at de vil ha slutt på hemmeligholdet om pengegaver til partiene, men når man leser Arbeiderpartiets forslag, kan man få inntrykk av at det er spesialdesignet for ikke å berøre Arbeiderpartiets spesielle forhold til LO. På toppen av dette kommer at Arbeiderpartiets landsmøte ettertrykkelig har slått fast at det fagligpolitiske samarbeidet og båndene til LO skal styrkes. Jeg har registrert at Arbeiderpartiets partisekretær, Martin Kolberg, mener dette forsterkende fagligpolitiske samarbeidet er moderne. Men åpenhet er også moderne. Derfor er jeg glad for at det nå er flertall for at forholdet og bindingene mellom Arbeiderpartiet og LO også må bli synlige. Som jeg sa, er alle partiene enige om mest mulig åpenhet. Da kan ingen være tjent med at det hersker usikkerhet om et parti har bindende avtaler med en organisasjon som også er en stor samfunnsaktør, særlig ikke hvis det partiet samtidig mottar store kontante og ikke-kontante bidrag fra den samme organisasjonen. For Høyre er det viktig at loven omfatter krav om at det skal gjøres rede for alle former for bidrag av verdi over 20 000 kr, enten det dreier seg om kontante eller andre former for ikke-kontante bidrag, herunder arbeidsinnsats og alle andre innsatsfaktorer som kan omregnes til en slik verdi. I Nettavisen den 26. november i år registrerte jeg at representanten Giske gjorde et stort nummer av at flertallet har satt summen for bidrag til 20 000 kr og ikke til 10 000 kr, slik Arbeiderpartiet har foreslått. Han kaller dette for «hemmelighold» og sier at regjeringspartiene «hindrer åpenhet om partienes hemmelige pengegaver fra anonyme». Med respekt å melde: Det er en ubegripelig og urimelig påstand! La meg minne om at da loven om offentlighet av politiske partiers inntekter ble vedtatt, lente man seg tungt til den tilsvarende danske loven. Beløpsgrensen er altså hentet fra Danmark, og jeg har ikke hørt noen argumenter, verken nå eller tidligere, for at 20 000 kr ikke skulle være en fornuftig størrelse. Offentliggjøring av bidragsytere til partiene er et prinsipp. Beløpsgrenser derimot er en temmelig pragmatisk diskusjon om pragmatiske hensyn. Sannheten er vel snarere at Arbeiderpartiet bruker dette argumentet for å tåkelegge sitt eget forslag om virkelig hemmelighold. Hvis Arbeiderpartiet hadde ønsket full åpenhet – og da mener jeg full åpenhet – må de da kunne støtte flertallets forslag om at også organisasjoner som NHO og LO skulle inkluderes, men det gjør de ikke. Å vedta lover handler også om å skape forutsigbarhet, og det handler om å ha grundige prosesser hvor de som blir berørt, får mulighet til å bli hørt. Arbeiderpartiet foreslår her en lovendring rett over bordet i Stortinget. Og det som verre er: De vil gi loven tilbakevirkende kraft, og den skal gjelde for hele 2002. Også da loven ble innført, gav man den tilbakevirkende kraft, men da fattet man vedtaket i mai. Arbeiderpartiet foreslår nå å fatte vedtaket i desember. Realiteten i det er at privatpersoner, bedrifter og foreninger som har fulgt nåværende lov, og som har gitt penger til et fylkesparti eller kommuneparti i 2002, vil føle seg lurt. Slikt er ikke egnet til å skape respekt for det politiske systemet. En annen sak er at en del partilag rundt omkring i vårt langstrakte land og i små kommuner vil bli nødt til å gjøre noe de kanskje aldri har gjort før, nemlig å presentere et helhetlig og revisorgodkjent regnskap. Det kunne nok ha blitt en stor utfordring for mange små lokallag. Med flertallets forslag vil de nå få mulighet til å forberede seg og legge opp gode rutiner for framtiden. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, ber Regjeringen oppnevne et bredt sammensatt utvalg som på bred basis kan drøfte finansiering av demokratiet, herunder de politiske partiers og folkevalgte gruppers virksomhet, og fremme forslag til endringer. Det har selvsagt ikke Høyre og Kristelig Folkeparti noe imot, men det er allerede et utvalg i gang med et slikt arbeid. Den pågående Makt- og demokratiutredningen 1998-2003 utreder på bred basis vilkårene for norsk folkestyre. Vi ønsker å avvente resultatet av dette arbeidet og kan ikke se behovet for en parallell utredning til Makt- og demokratiutredningen. Avslutningsvis vil jeg igjen gjenta at Høyre ønsker full åpenhet omkring inntektene til de politiske partiene, og vi er svært tilfreds med at det nå er et bredt flertall for det.
Demokratiet holdes oppe ved at det er engasjement og oppslutning som gir makt – ikke penger! En del av dette engasjementet kan handle om å samle inn småbeløp til valgkamper og liknende, men støttegaver fra privatpersoner i hundretusenkronersklassen, slik det er blitt kjent at det skjedde i siste valgkamp, hører ikke hjemme noe sted. Jens Ulltveit-Moe drog på seg gullbuksene, og fra egen lomme strødde han rundt seg med 100 000 kr til høyre og venstre – vel, en presisjon: til partiene Høyre og Venstre. Han hadde også ønske om en ny statsminister og gravde enda litt dypere i lommene og gav solide bidrag til kampanjen «Stem på en statsminister». Det er selvfølgelig en ærlig sak å mene at landet, eller en selv, er bedre tjent med en ny statsminister. Det er heller ikke ulovlig å gi penger til politiske partier, så lenge det ikke er snakk om korrupsjon. For oss i SV er det likevel vesentlig at dette skjer i åpenhet. I et reelt demokrati er det helt vesentlig at ikke politiske valg og prosesser skjer som en følge av transaksjoner som ikke er åpne for offentligheten, også om det skulle være fra LO eller NHO. Det er imidlertid en bekymringsfull utvikling når sterke, private pengeinteresser får spille en avgjørende rolle for partienes handlingsmuligheter. Saken vi behandler i dag, handler nettopp om å skape åpenhet rundt pengestrømmen til de politiske partiene. SV ønsker full åpenhet rundt disse forholdene. Vi imøteser gjerne en grundigere gjennomgang og revisjon av loven, men ser ingen grunn til at vi ikke umiddelbart skal kunne iverksette tiltak for åpnere forhold av den grunn. Vi mener ellers helt klart at grensen bør gå på 10 000 kr, og ikke på 20 000 kr slik Høyre og Kristelig Folkeparti vil. Sonja Sjøli var veldig opptatt av åpenhet, og da spør jeg: Vil en grense på 10 000 kr gi mindre åpenhet? Ved en utredning av loven mener vi også det er viktig at den tar for seg alle nivåer i partiene, og at den bør vurdere regler for alle typer inntekt, både direkte pengestøtte, og også indirekte støtte i form av sponsing, betaling for personer eller partier. Det vi ønsker, er regler som gjør det uakseptabelt at bedrifter og privatpersoner gjennom sin økonomiske makt kan endre det politiske landskapet eller sørge for at enkelte politikere med slik hjelp velges til parlamentariske organer på bekostning av kandidater uten slik ekstra økonomisk drahjelp. Da mener jeg vi i så fall er på vei mot det jeg vil kalle amerikanske tilstander – og i denne sammenhengen er ikke det positivt ment. Det er helt avgjørende for framtiden for vårt demokratiske system at det ikke kan herske noen tvil om de politiske partiers uavhengighet. Det bør være en tverrpolitisk interesse i det å sikre et regelverk som innebærer en så stor grad av åpenhet og innsyn at det aldri kan sås mistanke om at noen politiske partier eller politikere mottar bidrag som belønning for et bestemt politisk standpunkt.
Det er av stor betydning at de politiske partiene viser ryddighet og åpenhet om gaver til sine organisasjoner. I motsatt fall vil det kunne føre til mistillit til det politiske systemet. Hemmelighold av store gaver og støtte fra privatpersoner, bedrifter eller organisasjoner kan skape unødvendig mistenksomhet ute blant folk flest. Det er dessuten viktig å ha et lovverk som sikrer oss mot at gaver til politiske partier blir gitt som gjenytelser for politiske vedtak. Det er derfor et prisverdig initiativ Jens Stoltenberg og Hill-Marta Solberg har tatt. Kristelig Folkeparti støtter forslagsstillernes intensjon om større åpenhet omkring de politiske partienes inntekter. Vi tror at større åpenhet først og fremst vil komme de politiske partiene selv til gode. Men Kristelig Folkeparti ønsker en annen innretning på lovendringene enn Arbeiderpartiet. Flertallet i komiteen, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, har kommet til enighet om et fellesforslag som sikrer åpenheten og samtidig tar inn over seg at støtte til politiske partier er mer enn en sjekk eller pengegave satt inn på partiets konto. Lån av arbeidskraft og utlån av kontorer gratis i forbindelse med valgkamper er også støtte til partier, for å ta noen eksempler. Også dette må det være åpenhet omkring. Flertallets forslag innebærer at Stortinget ber Regjeringen om å legge fram en proposisjon med endring av lov om offentliggjøring av de politiske partienes inntekter. Det er en mer ryddig måte å gå fram på. Dette er en stor revisjon, og det er ikke tilfredsstillende at en slik lovendring skjer ved et privat lovforslag. I punkt e i flertallets forslag ber flertallet om at Regjeringen i sin proposisjon legger fram forslag om at det sammen med partienes årsregnskap legges fram en erklæring om at det ikke foreligger muntlige eller skriftlige avtaler mellom bidragsyter og politiske partier eller dets representanter på noe nivå. Dette er et godt forslag, som bidrar til å skape ryddighet i partienes forhold til enkeltpersoner, bedrifter eller organisasjoner som gir store støttebeløp og samtidig har en sterk ideologisk og politisk begrunnelse for sin støtte. En slik endring vil være i de politiske partienes egen interesse, fordi det vil bidra til å redusere mistenksomhet knyttet til ekstern støtte til partiene. Samtidig kan dette motvirke at noen kjøper seg politisk innflytelse ved at bidrag er knyttet til bestemte føringer eller en bestemt stemmegivning. Dessuten er det viktig at allmennheten får innsyn i hvilke avtaler som ulike politiske partier har inngått med forskjellige organisasjoner. Den økende politikerforakten har vært et tilbakevendende tema i debatten om sviktende oppslutning ved de siste valgene. Jeg tror forslaget fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet kan bidra til å skape mer ryddighet omkring de politiske partienes inntekter, og dermed styrke de politiske partienes troverdighet og velgernes tillit til politikerne. Det er derfor med entusiasme at Kristelig Folkeparti stiller seg bak flertallsinnstillingen fra komiteen. Så til flertallsforslaget om å oppnevne et bredt sammensatt utvalg som på bred basis drøfter finansiering av demokratiet. Utvalg er i mange tilfeller et nyttig redskap for å få belyst alle sider av et saksområde før en beslutning skal tas. Men det er alltid klokt å vurdere hva en kan få som en ikke allerede har, ut av en utredning og veie dette opp mot hva det vil koste i form av offentlige ressurser. Når det allerede pågår et omfattende utredningsarbeid om vilkårene for norsk folkestyre, mener vi det må være klokt i det minste å vente på at dette arbeidet blir sluttført før en setter i gang et nytt. Og dersom man ikke finner at mandatet for det eksisterende utvalget er dekkende for det man vil vite mer om, kan man be om et tillegg i mandatet. Men nå skal et nytt utvalg i sving for å utrede finansieringen av demokratiet, les: de politiske partier, og hensikten kan vel bare være å øke partistøtten. Men det trenger man ikke å nedsette et utvalg for å få til. Hittil har jo dette blitt ordnet på kammerset hos partigeneralene og deretter fulgt opp av finanskomiteen. Når utvalget likevel kommer, er det kanskje ikke av veien med en nærmere belysning. Ja, så får vi se fram til debatten.
Senterpartiet er glad for det initiativ som Jens Stoltenberg og Hill-Marta Solberg har tatt gjennom dette Dokument nr. 8-forslaget, og står sammen med Arbeiderpartiet om de forslagene som legges fram for Stortinget. For Senterpartiet er det viktig å kunne bidra til gode rammebetingelser for politisk arbeid, og til at finansieringen av slikt arbeid foregår i full åpenhet. Derfor er vi glade for at en samlet komite slutter seg til forslagsstillernes intensjon om større åpenhet omkring de politiske partiers inntekter og derved ønske om endring i loven. Vi er også glade for at en samlet komite uttaler at en ny lov skal omfatte alle organisatoriske ledd av de politiske partiene. Senterpartiet er også glad for å tilhøre et flertall som gjennom vedtaket i Stortinget i dag ber Regjeringen oppnevne et bredt sammensatt utvalg som på brei basis skal drøfte finansiering av demokratiet, herunder de politiske partiers og folkevalgte gruppers virksomhet. Jeg har selv fungert som lokallagsleder og er i dag fylkesleder og vararepresentant til sentralstyret i det partiet jeg representerer. Derfor vet jeg av egen erfaring at en akseptabel økonomi er nødvendig for å kunne opprettholde viktige demokratiske prosesser og den folkelige og brede innflytelse gjennom de politiske partiene. Akseptabel økonomi og full åpenhet om finansieringen av demokratiet er som sagt viktig for oss. Tillit til at vedtak blir fattet uten økonomiske bindinger og uten at avtaler påvirker utfallet, er helt nødvendig for å opprettholde bred tillit og forståelse for politisk arbeid. Derfor ser vi med forventning fram til at dette arbeidet kan komme i gang, og ikke minst til virkninger av et forhåpentligvis vellykket utvalgsarbeid. På denne bakgrunn ønsker jeg å uttrykke skuffelse over at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ikke ser at deler av dette arbeidet haster, og i dag velger å gå imot forslaget fra Arbeiderpartiet om å endre loven gjennom vedtak her i dag. Senterpartiet, derimot, støtter Arbeiderpartiets forslag.
Det var Venstre ved Lars Sponheim som foreslo den eksisterande lova om offentlegheit rundt partiinntekter. Openheit og innsyn i offentleg forvalting og utøving av folkestyret er ei viktig prinsippsak for Venstre. Difor har vi også engasjert oss i den aktuelle saka, sjølv om vi ikkje er med i komiteen. Venstre sluttar seg til fleirtalsmerknadene frå Høgre, Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet og deira forslag til vedtak. Dei prinsippa som ligg i dette, er betre enn i forslaget frå mindretalet. Det er sjølvsagt ingen prinsippforskjell på kontante ytingar og ytingar i form av å betala for kampanjar, stilla arbeidskraft til disposisjon etc. Mindretalet sitt forslag er etter vårt syn veldig uklart på dette punktet. Ikkje minst er punkt e i fleirtalet sitt forslag eit viktig prinsipp. Det er ein uting at politiske parti inngår avtalar med t.d. fagforeiningar og på den måten bind den fridomen folkevalde representantar skal ha til å gjere vedtak med omsyn til dei borgarane dei skal tena, og ingen andre. Framstegspartiet har brukt spesielt sterke ord om dette, og Venstre er ikkje svært langt unna deira vurdering av slike bindingar. Vi er glade for den utvidinga og presiseringa av prinsippet om openheit som ligg i fleirtalet sitt forslag, og som Regjeringa skal koma tilbake til på ein grundig og gjennomtenkt måte. Så langt eg kjenner til, har parti som så langt har hemmeleghalde lokale bidrag over 20 000 kr, vedteke å endra praksis i lys av denne saka. Det er neppe nokon som ser seg tent med å halda fram med ein praksis i strid med det som er ei felles haldning i denne salen i dag. Det hasteargumentet som mindretalet viser til, er difor av liten verdi. Til liks med Høgre og Kristeleg Folkeparti ser ikkje Venstre noka meining i å oppretta eit nytt utval på dette området, så lenge Maktutgreiinga greier ut same temaet på brei basis. Vi er einige i behovet for ein slik gjennomgang, men dette er altså allereie vareteke. Det har vore prøvd å gjera eit stort poeng av storleiken på beløpet i denne saka, og det er kanskje det som skal vera eit symbol for å skapa kunstige skiljeliner. Venstre ser ikkje dette som det heilt store, men vi har ikkje behov for å endra den beløpsgrensa som vi tidlegare har vore med og fastsett, nemleg 20 000 kr.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det var komitelederens innlegg som fikk meg til å ta en treminutter. For det første om hemmelighold er avhengig av 10 000 eller 20 000 kr: Nei, hvis jeg er blitt oppfattet slik på Nettavisen, så er det feil. Det er klart at det er positivt at regjeringspartiene også går inn for at vi skal ha full åpenhet om 20 000 kr. Det er jo riktig som Magnar Lund Bergo sier, at det blir mer åpenhet om man setter grensen på 10 000, for da inkluderer man også åpenhet om alle bidragene mellom 10 000 og 20 000, så logikken er ganske klar her. Men det er ikke det som er det fundamentale kjernepunktet i forhold til åpenhet. For det andre: Komitelederen sa at Arbeiderpartiets forslag var «skreddersydd for Arbeiderpartiet». Det er feil i forhold til det som komitelederen insinuerte om at tilskudd fra ulike organisasjoner ikke skulle være inkludert. I vårt forslag til vedtak til lov står det i § 2 punkt 5 at regnskap over inntekter skal inneholde opplysninger om følgende inntektstyper: «Tilskudd fra institusjoner, organisasjoner, foreninger og sammenslutninger, samt fra stiftelser og fonds.» Det at ikke fagforeningstilskudd f.eks. skulle være inkludert, er rett og slett feil. Det skal være åpenhet – selvsagt – om det også. Men så må jeg også si at er det noe det er ganske god åpenhet om, er det vel Arbeiderpartiets samarbeid med fagbevegelsen. Nå er det slik at vi ikke akkurat skjemmes over at flertallet i organisasjoner som har mange hundre tusen medlemmer, anbefaler at Arbeiderpartiet styrer landet, det er ikke akkurat noe vi prøver å stikke under stol. Men i den grad vi ikke lykkes med å få det samarbeidet fram, sørger gjerne Høyre eller andre partier for å få det fram. Det er ikke akkurat noen hemmelighet. Så til det som kanskje er sakens kjerne. Når komitelederen sier at det er alvorlig at dette får tilbakevirkende kraft, betyr det at det ikke skal være åpenhet for 2002 når vårt forslag blir nedstemt. For det er jo det vårt forslag innebærer: Hvis det som vi foreslår, blir vedtatt, vil også lokalleddene til partiene få en forpliktelse til å ha åpenhet om de tilskuddene man har fått i 2002. Komitelederen kan ikke både stå og si at Høyre er de som nå kjemper for mest åpenhet, og gå imot et forslag som vil gi åpenhet allerede fra i år. Jeg tror kanskje det var katten som slapp ut av sekken her, og at man ikke ønsker den åpenheten i 2002. Hvis man hadde ønsket det allerede nå, kunne man stemt for Arbeiderpartiets lovendring. Det ville ikke vært til hinder for at man kunne gått videre med mer omfattende endringer, tvert imot skriver vi i våre merknader at vi støtter mer omfattende endringer i framtiden. Men vi hadde kunnet få tettet dette hullet allerede nå. Mitt spørsmål til komitelederen blir: Vil Høyre nå oppfordre alle sine lokalledd til også i 2002, selv om det ikke blir en endring i loven, å offentliggjøre de bidrag man har fått som omfattes av loven for sentralleddet?
Det er selvfølgelig ingenting i veien for at man kan oppfordre til åpenhet også for 2002. Poenget mitt var at en lov som skal ha tilbakevirkende kraft, er noe annet. Jeg tror det er veldig mange små partilag som ville fått problemer hvis de skulle presentere et helhetlig og revisorgodkjent regnskap, slik som jeg oppfatter at Arbeiderpartiet har lagt opp til. Ellers oppfordrer vi selvsagt til åpenhet. Det var betryggende å høre at Arbeiderpartiets forslag til § 2 punkt 5 også gjelder partiorganisasjoner. Men slik jeg oppfatter dette forslaget, gjelder det bare pengegaver. Kan jeg da kanskje få bekreftet fra representanten Giske at det gjelder ikke bare kontanter, men også andre former for bidrag, ikke-økonomiske bidrag som arbeidsinnsats og andre innsatsfaktorer som andre har vært inne på her, som kontorer, gratis arbeidshjelp osv.? Det kunne være veldig bra å få høre det fra denne talerstol hvis det er riktig at Arbeiderpartiet også mener det med sin åpenhet her, og at regnskapet også skal inneholde opplysninger om det.
Jeg må faktisk innrømme at jeg synes det er relativt mye støy i en sak der det er stor grad av enighet. Det viktigste for alle her i dag er å få åpenhet i hele organisasjonen, og det er det enighet om. Når det gjelder Arbeiderpartiets forslag, som vi støtter, er Arbeiderpartiet i stand til å forsvare det selv. Jeg har hele tiden valgt å tro på det som står i § 2 punkt 5, og det som nå er referert av Trond Giske. Jeg velger å tro på at det er Arbeiderpartiets intensjon. Beløpet er uvesentlig, sier representanten fra Venstre. Jeg er faktisk ikke enig i det. I små lag, i små lokalparti, er 10 000 kr et relativt stort beløp. Beløpets størrelse og tidsaspektet er hovedargumentet for Senterpartiet for å støtte Arbeiderpartiets forslag.
Trond Giske har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg er glad for komitelederens oppfordring om at også Høyres lokalledd bør offentliggjøre den typen gaver. Hele saken hadde jo sitt utspring i en diskusjon i Oslo, hvor Oslo Høyre kjempet med nebb og klør mot å offentliggjøre den type gaver. Jeg forstår at man har snudd, og jeg håper det også vil være gjeldende for andre lokalledd der den diskusjonen eventuelt skulle oppstå. Vi trenger den offentligheten som dette innebærer. Arbeiderpartiet er åpent for den type erklæringer som Høyre etterlyser, også når det gjelder den type ikke-økonomiske gaver. Men Høyre ber jo bare Regjeringen om å gå videre med dette og utrede. Vi kommer nå med et helt konkret forslag, som kunne ha vært vedtatt her i kveld, for å få større åpenhet. Det er jo ingen motstrid her. Og særlig er jeg skuffet over Venstre, som skal ha all ære for at de var pådriver for den loven som kom i 1998 – det skal Venstre ha, de kjempet for den. Her har man anledning til å tette et åpenbart hull i det som ble vedtatt i 1988, og i tillegg få satt ned et utvalg som skulle gå gjennom dette på bred basis, og det synes jeg er synd at Venstre ikke kan være med og støtte.
Sonja Irene Sjøli har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg fikk ikke helt svar på mitt spørsmål til Giske. Det står vitterlig i Arbeiderpartiets forslag at dette gjelder tilskudd, og det står klart at det handler om pengegaver. Det jeg var opptatt av, var hvorfor Arbeiderpartiet, når de er for så stor åpenhet, og når de attpåtil beskylder andre for hemmelighold, da ikke kan være med på flertallets forslag om ikke-økonomiske bidrag, som jeg var inne på, herunder arbeidsinnsats, gratis kontorer osv. Hvorfor skal ikke det være med i dette regnskapet? Det er jo det som antakelig utgjør de virkelig store summene, og som det hadde blitt fortsatt hemmelighold rundt hvis Arbeiderpartiet hadde fått flertall for sitt forslag. Derfor er jeg glad for at det er et annet flertall her som ønsker full åpenhet om alle bidrag av alle slag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 160]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–5.
Under debatten er det satt fram 18 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 3, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartietforslag nr. 4, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartietforslag nr. 5, fra Gjermund Hagesæter på vegne av Fremskrittspartiet og Kystpartietforslagene nr. 6 og 7, fra Gjermund Hagesæter på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Øystein Djupedal på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Kystpartietforslagene nr. 9–11, fra Øystein Djupedal på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 12–14, fra Morten Lund på vegne av Senterpartiet og Kystpartietforslagene nr. 15 og 16, fra Morten Lund på vegne av Senterpartietforslagene nr. 17 og 18, fra Steinar Bastesen på vegne av Kystpartiet Presidenten tar først for seg forslagene nr. 12 og 13, fra Senterpartiet og Kystpartiet. Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag som sikrer at ordningen med skattefritak for gaver fra skatteåret 2004 kan omfatte alle allmennyttige og ikke-kommersielle frivillige organisasjoner.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å beholde dagens lovgivning i skatteloven § 8-2[[opprettholde avtrapping og fradrag for bygging av skogsvei]] Disse forslagene blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot.
Presidenten vil her først la votere over forslag nr. 11, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «II lov 13. juni 1975 nr. 35 om skattlegging av undersjøiske petroleumsforekomster m.v. gjøres følgende endring:§ 3 bokstav b første avsnitt skal lyde:Utgifter til erverv av rørledning og produksjonsinnretning med de installasjoner som er en del av eller tilknyttet slik innretning, kan kreves avskrevet under ett med inntil 10 prosent av saldo pr. år.IIEndringen under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2003.»
Presidenten vil her først la votere over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «I lov 26. juni 1998 nr. 47 om fritids- og småbåter gjøres følgende endring:§ 4 nr. 5 skal lyde:5. innkreving av skatt, merverdiavgift, toll og gebyrer i tilknytning til båter og båtmotorer, samt avgifter for båtmotorer.»
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de går imot.
Før vi går til votering over innstillingen vil presidenten la votere over en del forslag som ikke er direkte alternativer til paragrafer i innstillingen. Det gjelder forslagene nr. 2 og 3, deler av forslag nr. 4 og forslagene nr. 5, 7, 10, 17 og 18. Det voteres over forslagene nr. 17 og 18, fra Kystpartiet. Forslag nr. 17 lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 7-11 første ledd bokstav d første punktum skal lyde:Ved beregning av nettoinntekt etter bokstav a skal det gjøres et fradrag på 200 000 kroner i ligningsverdien.Ny § 8-7 skal lyde:§ 8-7 Fondsavsetning for eiere av fiskefartøy[[1]] Skatteyter som driver fiskerivirksomhet med eget fiskefartøy, eller som leier ut slikt fartøy til andre som benytter fartøyet i fiskerivirksomhet, kan kreve fradrag i alminnelig inntekt for avsetning til fond etter reglene i denne bestemmelse.[[2]] Avsetningen er begrenset oppad til 30 pst. av årets alminnelige inntekt av virksomhet som nevnt i foregående ledd.[[3]] Krav om avsetning må fremmes innen utløpet av selvangivelsesfristen.[[4]] Beløp som det er gitt fradrag for etter bestemmelsene foran, skal legges til skatteyterens inntekt for det året midlene disponeres, og senest ved ligningen for det femte året etter at det ble gitt fradrag for beløpet.[[5]] Departementet gir forskrift til utfylling og gjennomføring av denne bestemmelsen.IIEndringene under I trer i kraft straks med virkning fra og med inntektsåret 2003.» Forslag nr. 18 lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endring:§ 5-15 første ledd ny bokstav m skal lyde:m. fordel vunnet ved arbeid som ikke er virksomhetsinntekt om bord i skip.IIEndringa under I trer i kraft straks med virkning frå og med 1. juli 2003.Departementet kan gje overgangsreglar, medrekna reglar om avkorting av minstefrådrag og personfrådrag.»
Det voteres over forslag nr. 10, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 10-12 første og nytt annet ledd skal lyde:[[1]] Godtgjørelse fastsettes til mottatt utbytte multiplisert med 11/28 av aksjonærens skattesats for alminnelig inntekt.[[2]] I følgende tilfeller fastsettes likevel godtgjørelsen til mottatt utbytte multiplisert med aksjonærens skattesats:a. Mottaker av utbytte er et aksjeselskap eller likestilt selskap etter § 10-1 første leddb. Mottatt utbytte til aktiv aksjonær, så langt utbyttet ikke overstiger den beregnede personinntekt som tilordnes aksjonæren fra selskapet i det inntektsår utbytte utdelesNåværende annet, tredje og fjerde ledd blir henholdsvis tredje, fjerde og femte ledd.§ 10-32 annet ledd skal lyde:[[2]] Inngangsverdien settes til anskaffelsesverdien, eventuelt med opp- eller nedregulering med et beløp fastsatt etter § 10-34 eller § 10-35. Er beløp fastsatt etter § 10-34 positivt, skal inngangsverdien ved realisasjon som nevnt i § 10-37, og realisasjon ved overføring av aksje til selskapet som har utstedt aksjen, reguleres med 11/28 av beløpet. Forrige punktum får ikke anvendelse for realisasjon foretatt av aksjeselskap eller likestilt selskap etter § 10-1 første ledd, for realisasjon av andel i verdipapirfond, eller ved realisasjon som nevnt i § 2-5 første ledd bokstav b og annet ledd bokstav a. Anskaffelsesverdien settes til det beløp skattyter har betalt for aksjen dersom ikke annet er bestemt.IIEndringene under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2003.»
Det voteres over forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «II lov 21. november 1952 nr. 2 om betaling og innkreving av skatt gjøres følgende endring:Ny § 12A-1 skal lyde:[[1]] Arbeidsgiver som har eller har hatt ansatt om bord på skip i fart, er etter denne bestemmelses nærmere vilkår fritatt fra plikten til å sende oppgjør for forskottstrekk til skatteoppkreveren som nevnt i § 12 første ledd.[[2]] Fritaket omfatter forskottstrekk som nevnt i denne lovs kapittel II trukket av lønn og annen godtgjørelse til ansatt som er skattepliktig til Norge og omfattes av lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] [[3]] Arbeidsgiver som vil påberope seg fritaket som nevnt i første ledd, må innen de samme tidsfrister som gjelder for innbetaling av forskottstrekk, innsende opplysninger og dokumentasjon som nærmere spesifisert på skjema utarbeidet av Skattedirektoratet. Skjemaet sendes til skatteoppkreveren i den kommune hvor arbeidsgiveren hører hjemme eller har sitt hovedkontor.[[4]] Fritaket som nevnt i første ledd kommer ikke til anvendelse hvis den skattepliktige ikke legger frem skattekort og arbeidsgiver heller ikke på annen måte har fått de opplysninger som fremgår av skattekortet.[[5]] Når skatten ved likningen utgjør et større beløp enn det forskottstrekk som skal godskrives den skattepliktige, gjelder reglene i denne lovs § 23.[[6]] Er tilbakeholdt forskottstrekk etter denne bestemmelse større enn den utliknede skatt, jf. denne lovs § 24, skal det overskytende beløp tilbakebetales av arbeidsgiveren etter krav fra skatteoppkreveren etter at ligningen for vedkommende arbeidstaker er lagt ut. For øvrig gjelder reglene i denne lovs § 31 nr. 4. Beløp mindre enn kr 1 000 per ansatt skal ikke tilbakebetales av arbeidsgiver. Denne bestemmelse endrer ikke den ansattes eller arbeidsgivers øvrige rettigheter og plikter etter lovgivningen for øvrig.[[7]] Departementet eller den dette gir fullmakt, kan gi nærmere forskrifter til utfylling og gjennomføring av denne bestemmelse.III lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd[[folketrygdloven]] gjøres følgende endringer:§ 23-2 nytt niende ledd skal lyde:Arbeidsgiver som er fritatt fra plikten til å sende oppgjør for forskottstrekk etter skattebetalingsloven § 12A-1 er på de samme vilkår fritatt fra å betale arbeidsgiveravgift.Nåværende niende til tolvte ledd blir nytt tiende til trettende ledd.IIII lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 8-11 første ledd bokstavene e, f og ny h skal lyde:e. andel i deltakerlignet selskap mv. som nevnt i § 10-40, som kun eier eiendeler som nevnt under a-e, og hvor inntekten fastsettes etter § 8-15.f. aksjer i selskap som nevnt i § 10-60, som kun eier eiendeler som nevnt under a-f og hvor inntekten fastsettes etter § 8-15.h. aksjer i utenlandsk ikke-børsnotert selskap som driver skipsfartsvirksomhet.§ 8-11 annet og tredje ledd skal lyde:[[2]] Eierandel i selskap som nevnt i første ledd e-hmå være minst tre prosent gjennom hele inntektsåret. Vilkåret i første punktum gjelder bare aksjonærer og deltakere som er selskaper innenfor ordningen.[[3]] Aksjeselskapet, allmennaksjeselskapet og selskap som nevnt i første ledd g, må eie fartøy som nevnt i første ledd a eller b eller andel eller aksje i selskap som nevnt i første ledd e-h. Selskap som nevnt i første ledd e-f må eie fartøy som nevnt i første ledd a eller b eller andel i selskap som nevnt i første ledd e-f.§ 8-12 skal lyde:§ 8-12 Lån og sikkerhetsstillelseUnntaket i aksjeloven § 8-7 tredje ledd 2. alternativ kommer ikke til anvendelse på lån eller sikkerhetsstillelse til fordel for konsernselskap, jf. aksjeloven og allmennaksjeloven § 1-3, utenfor ordningen. Skatteloven § 13-1 nr. 2 kommer også til anvendelse på lån og sikkerhetsstillelse mellom selskaper innenfor ordningen. Tilsvarende gjelder for slike disposisjoner ytet til eller til fordel for skattytere utenfor ordningen med direkte eller indirekte eierinteresser i selskapet, eller til skattyterens nærstående. Som nærstående regnes skattyterens foreldre, ektefelle, ektefelles foreldre, barn, barnebarn, samboer eller samboers foreldre.§ 8-15 nye annet og tredje ledd skal lyde:[[2]] Tonnasjeinntekt beregnet etter § 8-16.[[3]] Renteinntekter, gevinster ved realisasjon av aksjer og andre finansielle inntekter, unntatt valutagevinster og -tap, er skattepliktige. Tilsvarende kostnader og tap er fradragsberettiget. Dette gjelder likevel ikke gevinst eller tap ved realisasjon av aksje eller andel som nevnt i § 8-11 første ledd d-h. Kostnader og tap etter annet punktum som overstiger inntekter etter første punktum, kommer bare til fradrag for den del som tilordnes selskapets balanseførte finanskapital etter forholdet mellom balanseført realkapital og finanskapital ved inntektsårets utgang. Valutagevinst og -tap inntektsføres eller fradragsføres etter samme forhold. Underskudd etter dette ledd kommer til fradrag i inntekt etter åttende ledd. Underskudd som fremkommer etter reglene i dette ledd kan fremføres mot senere inntekt etter reglene i § 14-6. Underskudd som fremkommer etter dette ledd kommer ikke til fradrag i inntekt fastsatt etter femte og sjette ledd og § 8-14 tredje ledd. Bestemmelsen i § 10-43 om fradragsbegrensningen kommer ikke til anvendelse ved fastsettelse av inntekt som nevnt i dette ledd for kommandittister og stille deltakere innenfor ordningen, eller for deltaker innenfor ordningen som eier andel i selskap som nevnt i § 10-60.§ 8-15 nytt åttende ledd skal lyde:[[8]] Dersom et selskap som nevnt i § 8-10 har en gjeld som er mindre enn halvparten av selskapets egenkapital ved inntektsårets utløp, anses differansen multiplisert med en normrente som skattepliktig inntekt. Normrenten fastsettes av departementet og skal gjenspeile lånerenten selskapene står overfor i markedet. Beregnet inntektstillegg etter denne bestemmelse kommer til fradrag ved fastsettelsen av inntekt eller tap som nevnt i § 8-15 nr. 3 første og annet punktum.§ 8-15 nytt syvende ledd siste punktum skal lyde:Utdeling av kapital fra selskap som nevnt i § 8-11 h skattlegges ikke.§ 8-16 skal lyde:§ 8-16 Tonnasjeinntekt[[1]] Aksjeselskap og allmennaksjeselskap som nevnt i § 8-10 skal som alminnelig skattepliktig inntekt årlig inntektsføre en tonnasjeinntekt for skip og flyttbar innretning selskapet eier, beregnet av nettotonnasje etter følgende satser:0 kroner for de første 1 000 nettotonn, deretter72 kroner pr. dag pr. 1 000 nettotonn opp til 10 000 nettotonn, deretter48 kroner pr. dag pr. 1 000 nettotonn opp til 25 000 nettotonn, deretter24 kroner pr. dag pr. 1 000 nettotonn.Inntekt beregnet etter første og annet punktum skal også beregnes for innleid skip og flyttbar innretning når eieren ikke er skattepliktig til Norge for utleie av skipet eller innretningen. Bestemmelsene i §§ 10-41 og 10-65 gjelder tilsvarende.[[2]] Departementet kan gi nærmere bestemmelser om gjennomføringen av denne paragraf, herunder bestemme at tonnasjeinntekt ikke skal beregnes når skipet eller den flyttbare innretningen i et sammenhengende tidsrom av mer enn tre måneder i inntektsåret er i opplag eller ute av drift. Departementet kan også bestemme at leietaker ikke skal beregne tonnasjeinntekt dersom annen leietaker innenfor ordningen er pliktig til å beregne tonnasjeinntekt for samme skip eller innretning i samme tidsrom.§ 8-17 tredje ledd skal lyde:[[3]] Selskapet anses ikke trådt ut etter første ledd b dersom brudd på vilkårene etter § 8-11, § 8-12 og § 8-13 første og annet ledd rettes innen to måneder etter at bruddet oppstod. Selskapet anses heller ikke trådt ut etter første ledd b dersom plikten til uttreden, sett i forhold til bruddets art og omfang, skattyters aktsomhet og forholdene for øvrig, vil innebære et uforholdsmessig tiltak overfor selskapet. Første punktum og annet punktum gjelder ikke ved gjentatt brudd på vilkår i § 8-12 og § 8-13 første og annet ledd innen tre år regnet fra det tidspunktet forrige brudd ble rettet. Denne bestemmelse forlenger ikke fristene etter § 8-11 fjerde og femte ledd.§ 8-18 tredje til femte ledd skal lyde:[[3]] Utdeling som nevnt i § 8-15 sjette ledd a nr. 3 regnes som utbytte på mottakende aksjonærs hånd, jf. §§ 10-10 til 10-13.[[4]] a. Selskaper innenfor ordningen kan yte og motta konsernbidrag fra andre selskaper innenfor ordningen forutsatt at vilkårene for rett til å yte og motta konsernbidrag i § 10-4 er oppfylt.b. Ytet konsernbidrag er fradragsberettiget for giver etter § 10-12 og skattepliktig for mottaker etter § 10-13. Givers fradrag er begrenset til netto skattepliktig inntekt, jf. § 8-15 tredje og åttende ledd.c. Konsernbidrag etter a som ikke er fradragsberettiget hos giver og ytes av ubeskattet inntekt, skattlegges ikke hos mottaker. Konsernbidrag etter foregående ledd som ytes av skattlagt inntekt, legges til mottakerens konto for skattlagt inntekt. Konsernbidrag som ikke er fradragsberettiget hos giver anses først tatt fra selskapets konto for skattlagt inntekt, jf. § 8-15 fjerde ledd.[[5]] Selskap som får sin inntekt fastsatt iht. § 8-15 kan tillegge sin konto for beskattet kapital et beløp beregnet til den utenlandske skatten delt på en hundredel av den norske skattesatsen for alminnelig inntekt, så langt den utenlandske skattesats er mindre eller lik den alminnelige skattesats på alminnelig inntekt. Er den utenlandske skattesatsen høyere enn den norske skattesatsen, skal hele den inntekten som er gjenstand for beskatning i utlandet tillegges konto for beskattet kapital.IVEndringene under I, II og III trer i kraft 1. januar 2003 med virkning fra inntektsåret 2003.»
Det voteres over forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 5-13 første ledd første punktum skal lyde:Fordel ved privat bruk av arbeidsgivers bil fastsettes på grunnlag av en antatt årlig privat kjørelengde på 10 000 km med tillegg av kjøring mellom hjem og arbeidssted.§ 6-12 annet ledd første punktum skal lyde:Reduksjon etter første ledd skal ikke overstige 50 pst. av de beregnede samlede kostnader ved bilholdet.§ 6-81 første ledd bokstav a skal lyde:a) Fra og med den måned skattyter fyller 70 år, gis det et særfradrag i alminnelig inntekt på 2 083 kroner pr. påbegynt måned. Ektefeller har til sammen rett til samme særfradrag som en enslig.§ 6-81 annet ledd skal lyde:[[2]] Fra og med den måned skattyter mottar foreløpig uførestønad etter folketrygdloven § 12-16 eller uførepensjon fordi ervervsevnen er satt ned med minst 2/3, gis det et særfradrag i alminnelig inntekt på 2 083 kroner pr. påbegynt måned.§ 14-43 skal lyde:§ 14-43 Avskrivningssatser[[1]] Saldo for driftsmidler mv. som nevnt i § 14- 41 første ledd kan avskrives med inntil følgende sats:a) kontormaskiner og lignende – 30 pst.b) ervervet forretningsverdi – 30 pst.c) vogntog, lastebiler, busser, varebiler, drosjebiler og kjøretøyer for transport av funksjonshemmede – 25 pst.d) personbiler, traktorer, maskiner, redskap, instrumenter, inventar mv. – 20 pst.e) skip, fartøyer, rigger mv. – 20 pst.f) fly, helikopter – 12 pst.g) anlegg for overføring og distribusjon av elektrisk kraft og elektroteknisk utrustning i kraftforetak – 5 pst.h) bygg og anlegg, hoteller, losjihus, bevertningssteder mv. – 4 pst.i) forretningsbygg – 2 pst.[[2]] Bygg nevnt under h, og i, som er lokalisert i kommune eller del av kommune som pr. 31. desember i inntektsåret omfattes av det geografiske virkeområdet for distriktspolitiske virkemidler som forvaltes av Statens nærings- og distriktsutviklingsfond og av fylkeskommunene kan avskrives med dobbel sats.[[3]] Forhøyet avskrivningssats gjelder også for saldo for bygg med så enkel konstruksjon at det må anses å ha en brukstid på ikke over 20 år fra oppføringen. Saldo for slikt bygg kan avskrives med inntil 10 pst.IIEndringene under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2003.»
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet – med unntak av §§ 6-19, 6-20 og 6-50. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 5-14 tredje ledd bokstav a første punktum skal lyde:Fordel ved innløsning eller salg av ikke-børsnotert rett til erverv av eller salg av aksje eller grunnfondsbevis i arbeidsforhold, regnes som fordel vunnet ved arbeid etter § 5-10.§ 5-14 tredje ledd bokstav b skal lyde:Fordel ved erverv av og ved senere innløsning eller salg av børsnotert rett til erverv av eller salg av aksje eller grunnfondsbevis, regnes som fordel vunnet ved arbeid etter § 5-10. Fordelen fastsettes slik:1. Ved erverv av retten settes fordelen til dens verdi ved ervervet, fratrukket skattyterens kostpris for retten.2. Ved innløsning av rett til erverv av aksje eller grunnfondsbevis settes fordelen til den del av differansen mellom aksjens eller grunnfondsbevisets omsetningsverdi og innløsningsprisen som overstiger skattyterens kostpris for retten og skattlagt fordel etter nr. 1 ved ervervet av retten. Ved innløsning av rett til salg av aksje eller grunnfondsbevis settes fordelen til differansen mellom innløsningsprisen og aksjens eller grunnfondsbevisets omsetningsverdi, fratrukket kostprisen.3. Ved salg av retten settes fordelen til den del av differansen mellom salgssum og kostpris som overstiger skattlagt fordel etter nr. 1 ved ervervet av retten. Overføring av slik rett til nærstående regnes ikke som salg etter denne bokstav. Som nærstående regnes i alle tilfelle personer som skattyteren er i slekt eller svogerskap med i opp- eller nedstigende linje, samt første og andre sidelinje. Innløsning fra den nærstående til annen ikke nærstående regnes som innløsning eller salg fra skattyteren.4. Beløp som er skattlagt ved ervervet etter nr. 1, kan fradras i inntekt ved senere bortfall av retten. Ved utnyttelse av retten i form av innløsning til lavere verdi enn ervervsbeløpet, gis slikt fradrag for differansen mellom ervervsbeløpet og innløsningsverdien. Med innløsningsverdi menes her omsetningsverdien av den underliggende aksje eller grunnfondsbevis på innløsningstidspunktet, fratrukket innløsningsprisen. Ved utnyttelse av retten i form av salg til lavere pris enn ervervsbeløpet, gis slikt fradrag for differansen mellom ervervsbeløpet og salgssummen.§ 12-17 første ledd skal lyde:Dersom skattyterens samlede personinntekt fra foretak der det fastsettes beregnet personinntekt ville overstige 23 ganger folketrygdens grunnbeløp[[G]]
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 10-12 første ledd og nytt annet ledd skal lyde:[[1]] Godtgjørelse fastsettes til mottatt utbytte multiplisert med halvparten av aksjonærens skattesats for alminnelig inntekt.[[2]] I følgende tilfeller fastsettes likevel godtgjørelsen til mottatt utbytte multiplisert med aksjonærens skattesats:a) Mottaker av utbyttet er et aksjeselskap eller likestilt selskap etter § 10-1 første ledd.b) Mottatt utbytte til aktiv aksjonær, så langt utbyttet ikke overstiger den beregnede personinntekt som tilordnes aksjonæren fra selskapet i det inntektsår utbyttet utdeles.c) For den del av samlet utbytte til aksjonæren som ikke overstiger 10 000 kroner[[bunnfradrag]] [[2]] Inngangsverdien settes til anskaffelsesverdien, eventuelt med opp- eller nedregulering med et beløp fastsatt etter § 10-34 eller § 10-35. Er beløp fastsatt etter § 10-34 positivt, skal inngangsverdien ved realisasjon som nevnt i § 10-37, og realisasjon ved overføring av aksje til selskapet som har utstedt aksjen, reguleres med halvparten av beløpet. Forrige punktum får ikke anvendelse på realisasjon foretatt av aksjeselskap og likestilt selskap etter § 10-1 første ledd, ved realisasjon av andel i verdipapirfond, eller ved realisasjon som nevnt i § 2-5 første ledd bokstav b og annet ledd bokstav a. Anskaffelsesverdien settes til det beløp skattyter har betalt for aksjen dersom ikke annet er bestemt.IIEndringene under I trer i kraft straks med virkning fra og med 14. november 2002.»
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 4-12 andre, tredje og fjerde ledd skal lyde:[[2]] Aksje notert på SMB-listen ved Oslo Børs verdsettes til kursverdien 1. januar i ligningsåret.[[3]] Ikke-børsnotert aksje verdsettes til aksjens forholdsmessige andel av aksjeselskapets eller allmennaksjeselskapets samlede skattemessige formuesverdi 1. januar året før ligningsåret fordelt etter pålydende.[[4]] Ikke-børsnotert aksje i utenlandsk selskap verdsettes til aksjens antatte salgsverdi 1. januar i ligningsåret. Aksjen skal verdsettes etter tredje ledd når skattyteren krever dette og kan sannsynliggjøre selskapets skattemessige formuesverdi.§ 4-13 første ledd skal lyde:[[1]] For aksjeselskap eller allmennaksjeselskap som er stiftet året før ligningsåret, settes aksjeverdien til summen av aksjenes pålydende beløp og overkurs. Er stiftelsen skjedd ved overgang fra personlig firma til aksjeselskap eller allmennaksjeselskap, legges verdien 1. januar i ligningsåret til grunn, fastsatt i samsvar med § 4-12 tredje ledd.III lov 21. juni 2002 nr. 32 om endringer i lov 10. juni 1988 nr. 40 om finansieringsvirksomhet og finansinstitusjoner mv.[[omdanning av sparebanker til aksjeselskap eller allmennaksjeselskap]] gjøres følgende endring:Vedtak VI, om endring i lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]]
De øvrige forslagene vil bli tatt opp under de enkelte paragrafer i innstillingen.
Fremskrittspartiet har varslet at de støtter innstillingen subsidiært. Presidenten har forstått at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet går imot.
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 9, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 16-40 med deloverskrift oppheves.Nåværende § 16-50 med deloverskrift blir ny § 16- 40.IIEndringene under I trer i kraft straks med virkning fra og med inntektsåret 2002.»
Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de går imot.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de går imot.
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 4, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 6-19 annet ledd fjerde punktum skal lyde:Fradrag kan enten gis med inntil 1 350 kroner eller med inntil to promille av samlet utbetalt lønn.»
Her foreligger to avvikende forslag. Det er først forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 6-20 fjerde ledd annet punktum skal lyde:Fradrag kan samlet gis med inntil 1 350 kroner eller med en forholdsmessig del av dette beløpet når fradragsberettiget kontingent er betalt for bare en del av inntektsåret.» Og det er forslag nr. 6, fra Fremskrittspartiet. Dette forslaget lyder: «II lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 6-20 oppheves.» Det voteres først over forslaget fra Fremskrittspartiet.
Det voteres så alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Arbeiderpartiet. Fremskrittspartiet har varslet at de støtter innstillingen subsidiært.
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 16, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 19 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres slike endringer:§ 6-32 første ledd skal lyde:§ 6-32 Beregning av minstefradrag[[1]] Minstefradraget fastsettes til et beløp som svarer til 27,5 pst. av summen av inntekt som omfattes av § 6-31. Beregningsgrunnlag avrundes nedover til nærmeste tall som kan deles med 100. Stortinget fastsetter den nedre og øvre grense for minstefradrag. Stortinget kan fastsette en særskilt nedre grense for minstefradrag som beregnes av og gis i inntekt som omfattes av § 6-31 første ledd a, c eller d eller annet ledd. Skattyter som både har inntekt som nevnt i foregående punktum og inntekt som omfattes av § 6-31 første ledd b, gis det høyeste ava) minstefradrag beregnet med særskilt nedre grense, men uten at minstefradrag beregnes av inntekt omfattet av § 6-31 første ledd b, ellerb) minstefradrag beregnet av samlet inntekt, men uten at særskilt nedre grense kommer til anvendelse.»
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 4, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 6-50 fjerde ledd annet punktum skal lyde:Det gis maksimalt fradrag for gaver etter denne paragraf og fagforeningskontingent med til sammen 1 350 kroner årlig.» Det voteres først over forslaget og deretter over innstillingen.
Det voteres så over innstillingen. Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot innstillingen, og presidenten antar at også Arbeiderpartiet vil gå imot? – Det bekreftes.
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 14, fra Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:§ 6-60 første ledd skal lyde:Skattyter som i minst 130 dager av inntektsåret personlig har drevet eller deltatt i fiske eller fangst på havet eller langs kysten, gis fradrag med inntil 30 prosent av netto arbeidsinntekt av fisket eller fangsten, begrenset til 100 000 kroner.§ 6-61 første ledd skal lyde:Sjøfolk gis fradrag med inntil 30 prosent av inntekten ombord, begrenset til 100 000 kroner.
Presidenten vil her la votere over de gjenstående paragrafene i forslag nr. 6, fra Fremskrittspartiet. Det gjelder §§ 7-11 og 7-12. Forslaget lyder: «§ 7-11 første ledd bokstav a skal lyde:Prosentinntekten beregnes til 1,875 pst. av eiendommens ligningsverdi 1. januar i ligningsåret etter fradrag som fastsatt i bokstav d. For den delen av ligningsverdien som før fradrag overstiger 451 000 kroner, skal inntekten likevel beregnes til 3,75 pst.§ 7-12 sjette ledd bokstav a skal lyde:Prosentinntekt beregnes med 1,875 pst. av andel av eiendommens ligningsverdi 1. januar i ligningsåret etter fradrag som fastsatt i § 7-11 d. For den delen av andel av ligningsverdi som før fradrag overstiger 451 000 kroner, skal inntekt likevel beregnes med 3,75 pst.IIEndringene under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2003.»
Så vil presidenten la votere over forslag nr. 14, fra Senterpartiet og Kystpartiet, når det gjelder § 16-1. Forslaget lyder: «§ 16-1 skal lyde:§ 16-1 Fradrag i skatt for enslige[[1]] Enslig personlig skattyter som ikke bor i husstandsfellesskap med andre, gis fradrag i skatt og trygdeavgift når alminnelig inntekt ikke overstiger et beløp på 180 000 kroner.[[2]] Fradrag som nevnt i forrige ledd skal være 1 000 kroner.[[3]] Departementet kan gi forskrift til utfylling og gjennomføring av denne paragraf. Når særlige hensyn tilsier det, kan departementet utvide eller begrense kretsen av personer som har krav på fradrag etter denne paragraf.»
Presidenten har forstått det slik at Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet vil stemme imot.
Presidenten har forstått det slik at Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Presidenten har forstått det slik at når § 8-2 i innstillingen nå er vedtatt, vil Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet støtte overgangsbestemmelsen.
Det gjenstår da å votere over forslagene nr. 8 og 15 til folketrygdloven. Det voteres først over forslag nr. 15, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «I lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd[[folketrygdloven]] gjøres følgende endring:§ 23-3 fjerde ledd skal lyde:Det skal ikke betales avgift når inntekten er mindre enn 40 000 kroner. Avgiften må ikke utgjøre mer enn 25 pst. av den del av inntekten som overstiger 40 000 kroner.»
Det voteres så over forslag nr. 8, fra Sosialistisk Venstreparti og Kystpartiet. Forslaget lyder: «I lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd[[folketrygdloven]] gjøres følgende endring:§ 23-3 fjerde ledd skal lyde:Det skal ikke betales avgift når inntekten er mindre enn 34 600 kroner. Avgiften må ikke utgjøre mer enn 25 pst. av den del av inntekten som overstiger 34 600 kroner.IIEndringen under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2003.»
Det voteres over lovenes overskrifter og lovene i sin helhet.
Lovvedtakene vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Heidi Larssen på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre forslag nr. 2, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kystpartiet forslag nr. 3, fra Heide Grande Røys på vegne av Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet forslag nr. 4, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet og Kystpartiet forslag nr. 5, fra Torstein Rudihagen på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet Presidenten vil først ta for seg forslag nr. 2, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede konsekvensene av å opprette et sentralt gjeldsregister, og på egnet måte komme tilbake til Stortinget med dette.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet har varslet at de går imot annet ledd bokstav e, og det voteres derfor først over bokstav e, deretter over de øvrige ledd og bokstaver.
Her har Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre varslet at de stemmer imot.
Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de går imot.
Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de går imot.
Til bokstav c foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «I lov 17. juli 1992 nr. 99 om frivillig og tvungen gjeldsordning for privatpersoner mv.[[gjeldsordningsloven]] gjøres følgende endringer:§ 4-8 bokstav c skal lyde:[[c]] Skatte- og avgiftskravSkatte- og avgiftskrav som etter dekningsloven kapittel 9 ville vært prioritert ved konkurs, dekkes fullt ut før utbetaling skjer til uprioriterte krav. Som fristdag ved gjeldsforhandlinger anvendes åpningstidspunktet, jf. loven her § 3-1.Skatte- og avgiftskrav som er oppstått etter åpningstidspunktet omfattes ikke av gjeldsordningen, med mindre kravet er en følge av at skyldneren har hatt et for lavt forskuddstrekk i gjeldsordningsperioden, og dette har medført høyere dividende enn dersom trekket hadde vært riktig. Tilsvarende gjelder for skatte- og avgiftskrav som fastsettes ved vedtak etter åpningstidspunktet.»
Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de går imot.
Det voteres nå over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet til § 4-12 tredje ledd første punktum. Forslaget lyder: «I lov 17. juli 1992 nr. 99 om frivillig og tvungen gjeldsordning for privatpersoner mv.[[gjeldsordningsloven]] gjøres slik endring:§ 4-12 tredje ledd første punktum skal lyde:Et forslag til gjeldsordning er vedtatt når det er godtatt av fordringshavere som til sammen representerer minst 4/5 av det samlede pålydende av de fordringer som forslaget omfatter.»
Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de går mot første ledd sjette punktum, og det voteres først over dette punktum.
Her foreligger det to avvikende forslag. Det er forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet, til hele paragrafen, og forslag nr. 1, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre til fjerde ledd. Forslaget fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet, lyder: «I lov 17. juli 1992 nr. 99 om frivillig og tvungen gjeldsordning for privatpersoner mv.[[gjeldsordningsloven]] gjøres følgende endringer:Ny § 6-2 skal lyde:§ 6-2. Omgjøring, opphevelse og tilsidesettelse av en gjeldsordning på begjæring av en fordringshaverPå begjæring av en fordringshaver, hvis krav er omfattet av gjeldsordningen, kan retten omgjøre en gjeldsordning dersom det inntrer vesentlige forbedringer i skyldnerens økonomiske stilling i gjeldsordningsperioden. Dersom forbedringen er en følge av at skyldneren har mottatt et større beløp, kan beløpet helt eller delvis fordeles på fordringshaverne uten at omgjøringssak iverksettes.Retten kan også, på begjæring av en fordringshaver, hvis krav er omfattet av gjeldsordningen, omgjøre en gjeldsordning, dersom skyldnerens bolig i gjeldsordningsperioden har steget så mye i verdi i forhold til verdifastsettelsen etter § 4-7 at det etter omstendighetene vil virke urimelig overfor fordringshaverne dersom skyldneren skulle beholde hele verdiøkningen. Dersom slik omgjøring medfører at boligen må avhendes, har skyldneren rett til å beholde tilstrekkelig av salgssummen til å kunne skaffe seg en annen eiet bolig som med hensyn til størrelse, standard og beliggenhet mv. tilfredsstiller skyldneren og dennes husstands rimelige behov.Dersom skyldneren har gjort seg skyldig i uredelighet eller grovt har tilsidesatt sine plikter etter gjeldsordningen, kan retten, på begjæring av en fordringshaver, hvis krav er omfattet av gjeldsordningen, oppheve gjeldsordningen.Nåværende § 6-2 blir ny § 6-3.» Forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre lyder: «§ 6-2 fjerde ledd skal lyde:Dersom skyldneren innen fem år etter gjeldsordningsperiodens utløp mottar arv, gevinst eller liknende av betydelig omfang, kan namsretten, på begjæring av en fordringshaver, hvis krav er omfattet av gjeldsordningen, sette gjeldsordningen helt eller delvis til side i den utstrekning skyldnerens økonomi og hensynet til fordringshaverne tilsier det. Gjeldsordningen kan ikke settes til side på grunn av gevinst som skyldes verdiøkning på bolig.» Presidenten vil foreslå at det voteres først over forslagene og deretter over innstillingen.
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «I lov 17. juli 1992 nr. 99 om frivillig og tvungen gjeldsordning for privatpersoner mv.[[gjeldsordningsloven]] gjøres slik endring:Ny § 6-4 skal lyde:§ 6-4 Skyldnerens opplysningsplikt overfor fordringshaverneDersom det inntreffer omstendigheter som skyldneren forstår eller må forstå kan gi fordringshaverne rett til omgjøring eller tilsidesettelse etter § 6-2 skal skyldneren innen rimelig tid, og som hovedregel innen én måned, på betryggende måte opplyse fordringshaverne og namsmannen om dette.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten har Trond Giske satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet.
Til § 6 foreligger det er avvikende forslag fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «§ 6 Endring av farskap etter §§ 3 og 4 for domstolane skal lyde:Barnet og kvar av foreldra kan alltid reise sak om farskap etter ekteskap eller vedgåing. Er barnet umyndig, vert saka reist av oppnemnd verje. Er barnet fylt 15 år, kan verja ikkje reise sak utan samtykke frå barnet. Når særlege grunnar talar for det, kan fylkestrygdekontoret reise saka.Den som meiner han er far til barnet, kan fram til barnet fyller tre år reise sak om farskapen. Saka må reisast innan eit år etter at vedkommande vart kjend med opplysningane, likevel slik at fristen tidlegast vert rekna frå tidspunktet då barnet vert fødd. Retten kan i orskurd gjere unntak frå treårsfristen når særlege grunnar talar for det.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har May Hansen satt fram et forslag på vegne at Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sikre barnetrygdmidler for alle barn som er under omsorgsovertagelse. Midlene settes på sperret konto frem til barnet er fylt 18 år eller forvaltes i samsvar med barnevernet.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Trond Giske satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Presidenten vil først ta for seg forslagets B, som lyder: «B.Stortinget ber Regjeringen vurdere om det er behov for ytterligere tiltak for å sikre full åpenhet om partienes inntekter, herunder hvorvidt bidragsyter bør ha en selvstendig plikt til å opplyse om bidraget.» B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Til I foreligger et alternativt forslag fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «A.Vedtak til lov om endringer i lov 22. mai 1998 nr. 30 om offentliggjøring av politiske partiers inntekterII lov 22. mai 1998 nr. 30 om offentliggjøring av politiske partiers inntekter, gjøres følgende endringer:§ 1 skal lyde:Politiske partier som er registrert etter valglovens § 5-1 og som har stilt liste til siste stortings-, fylkes- eller kommunevalg, plikter å avlegge årlig regnskap over inntekter til partiets hovedorganisasjon, fylkes- og kommuneorganisasjon.§ 2 skal lyde:Regnskapet over inntekter skal inneholde opplysninger om følgende inntektstyper:1. Offentlig partistøtte2. Kontingentinntekter3. Tilskudd fra privatpersoner, bedrifter, lotterier, innsamlingsaksjoner o.l. samt hel og delvis dekning av utgifter på partiets vegne4. Renteinntekter5. Tilskudd fra institusjoner, organisasjoner, foreninger og sammenslutninger, samt fra stiftelser og fonds.Hvis et parti i regnskapsåret fra samme navngitte tilskuddsyter mottar ett eller flere tilskudd som til sammen overskrider 10 000 kroner, skal beløpet og tilskuddsyterens navn oppgis i regnskapet.Regnskapet skal inneholde opplysninger om den samlede sum av anonyme tilskudd og om størrelsen av hvert enkelt tilskudd over 10 000 kroner.§ 3 skal lyde:Inntektsregnskapet avlegges for perioden 1. januar til 31. desember.Inntektsregnskapet skal underskrives av partiets, fylkets eller kommunepartiets leder, inneholde en erklæring om at partiet ikke har hatt andre inntekter enn de oppgitte, og være godkjent av revisor.§ 4 skal lyde:Regnskapet sendes Stortinget, fylkestinget eller kommunestyret senest 6 måneder etter regnskapsårets avslutning.IILoven trer i kraft straks og med virkning fra og med regnskapsåret 2002.»
II og III blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.