Molt bon dia. La llista de les preguntes a respondre oralment està inclosa en el dossier del Ple. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió. També els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, ha fet la diputada Àngels Martínez Castells, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, en el portaveu del seu grup, el senyor Joan Coscubiela. Abans de començar les preguntes orals, i atesa la sol·licitud presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, els proposo l'alteració en l'ordenació de les preguntes orals, de tal manera que la pregunta al Govern número 5 es puga substanciar en últim lloc, és a dir, després de la pregunta número 9. Es pot aprovar, aquesta proposta, per assentiment? [[Pausa.]] Queda modificat, doncs, en aquest sentit, l'ordre del dia. [[Pregunta al Govern sobre les infraestructures]] [[310-00075/11]] Primera pregunta al Govern sobre les infraestructures. Formula la pregunta el senyor Fernando de Páramo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Hola, bon dia; gràcies, presidenta. Señor conseller Rull, «el Corredor Mediterráneo supondría un importante avance para Cataluña y también para el conjunto de España y de Europa. En eso yo creo que vamos a estar de acuerdo usted y yo en que la economía catalana necesita infraestructuras que nos permitan ser más competitivos, copiando los modelos que funcionan en los países de éxito. De hecho, esto son palabras suyas en una tribuna conocida en la que, como le decía, coincido plenamente con su afirmación. Lo que me preocupa es un concepto básico del Corredor Mediterráneo, que es la palabra «conexión, porque el Corredor Mediterráneo, como usted bien sabe, lo que busca es conectar personas, lo que busca es conectar mercancías. Sin embargo, su modelo es el de la desconexión. Ustedes lo defienden cada día en este Parlament: quieren desconectar de España y, en consecuencia, quieren hacerlo también de Europa. Mi pregunta es muy simple: ¿Cómo pretende el Govern impulsar un corredor mediterráneo si lo que quieren es desconectar del resto de nuestros compatriotas? Le agradecería, si es posible, que me respondiera la pregunta sin el victimismo de siempre y sin la excusa de que la culpa siempre la tienen los demás. Muchas gracias.
A continuació, té la paraula el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, sembla que vostè intenta fer una metàfora una mica turmentada, si em permet, eh? [[Rialles.]] Perquè l'altre dia vam fer un acte, i jo crec que va ser un acte important, a nivell de país: tots vam tancar files considerant que aquesta és una infraestructura bàsica i essencial. Nosaltres el que volem és tenir la sobirania per poder connectar millor, no només amb la resta de l'Estat espanyol, sinó amb la resta del món i amb la resta d'Europa. Per tant, són dues coses no compatibles, sinó extraordinàriament compatibles. Gràcies.
Té la paraula el diputat.
Bien, conseller, me gustaría que fuera usted un poco más exacto, si puede ser, en la respuesta, y me responda ¿cómo se hace eso? Es decir, ¿cómo se puede defender en la misma frase «conexión y «desconexión? Yo creo que hasta un niño de cinco años lo entiende, que es muy difícil poder conciliar «estabilidad y «ruptura, «independencia y «Europa. Un proyecto legítimo, por supuesto, el de usted, de separarse del resto de España y de Europa; pero entenderá que en una infraestructura tan importante como es el Corredor Mediterráneo es muy complicado conciliar esos dos conceptos. Conectar Cataluña con el resto de España y con Europa es incompatible con lo que usted está explicando cada día. Le recuerdo lo que he dicho al principio de mi intervención: existe esa voluntad, y coincidíamos en eso, en la necesidad de que Catalunya conste con una infraestructura como esta, pero es imposible defenderla desde su posición. ¿Cómo van a negociar ustedes con el Gobierno de España una infraestructura de conexión, si cada vez que van a Madrid es para decirles que se van a desconectar y que se van a ir de España y que se van a ir de Europa? Es imposible que ustedes tengan la capacidad de negociar con el Gobierno de España, que es quien tiene la competencia, esa negociación de la infraestructura. Nosotros sí lo vamos a hacer, ya se lo avanzo –sí lo vamos a hacer–, porque son cosas buenas para Cataluña, pero, sobre todo, son cosas buenas también para el conjunto de Europa y para el conjunto de España. Y lo defendemos en el Parlament de Catalunya y lo defendemos, también, en el Congreso de los Diputados. Porque es imposible querer conectar Cataluña con España y Europa y a la vez querer desconectarla.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el conseller.
Sí... Vostè ha estat extraordinàriament genèric en principis generals. Els que no expressen principis generals sap qui són? És la mateixa Unió Europea. I la mateixa Unió Europea, a través del seu Tribunal de Comptes, va fer un plantejament que és molt rotund. El titular del plantejament que fa el Tribunal de Comptes de la Unió Europea és: «Qui desconnecta Catalunya, el País Valencià, Múrcia de la resta d'Europa és l'Estat espanyol a partir de la seva inactivitat. Aquest és el gran desconnector que tenim. Algú deia: «Home, per què fan la Taula Estratègica del Corredor Mediterrani? Perquè el Corredor Mediterrani no està fet. Aquest és el problema. I aquest és el problema de fons. L'altre dia, el president Puigdemont donava unes dades, que són unes dades interessants. Miri, l'any 2009, pel túnel del Pertús hi havien de passar a l'entorn de 9.000 trens cada any; l'any 2019 estava previst que en passessin, de mercaderies, a l'entorn de 19.000. Sap quants trens hi passen avui? Nou-cents trens, l'any. Aquest és el problema de fons, i la Unió Europea el que diu és: «Qui està desconnectant –qui està desconnectant– Catalunya amb la resta d'Europa no és Catalunya amb la seva voluntat de poder decidir per ella mateixa, sinó que és bàsicament l'Estat espanyol no fent unes infraestructures que són bàsiques, que són estratègiques, que són cabdals per al conjunt de ciutadans d'aquest país. Aquest és l'esquema. Nosaltres parlem el mateix llenguatge, a nivell d'infraestructures, que la Unió Europea. I parlem el mateix llenguatge que el País Valencià i parlem el mateix llenguatge que la resta de territoris que tenen una visió optimista de futur. El problema és que no tenim interlocutor a l'altra banda, perquè l'Estat espanyol no hi és. I si l'Estat espanyol no hi és, nosaltres, legítimament, tenim dret a construir un estat que sigui el nostre Estat, que no sigui un estat que vagi en contra nostra. Gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les condicions laborals dels treballadors del sector carni d'Osona]] [[310-00080/11]] Segona pregunta al Govern sobre les condicions laborals dels treballadors del sector carni d'Osona. Formula la pregunta la senyora Marta Moreta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera Bassa, des de l'any 1996 és coneguda per inspecció de treball la contractació de treballadors, a molts escorxadors, com a autònoms de cooperatives; situació que s'ha convertit, pràcticament, en l'única forma de contractació en aquestes empreses El sector carni, com vostè sap, és un dels puntals de la indústria alimentària catalana, representa el 4 per cent del PIB i compta amb més de trenta mil treballadors. El que avui a molts escorxadors és un conflicte laboral pot derivar, si no s'hi posa remei, en un conflicte social, que ja va tenir el seu primer avís en els incidents produïts a l'illa càrnia d'Osona fa, aproximadament, dos mesos. Quines són les mesures que el Govern està duent a terme per evitar que es vulnerin els drets laborals dels treballadors que estan contractats com a falsos autònoms? Moltes gràcies.
Gràcies diputada. A continuació, té la paraula la senyora Dolors Bassa, consellera d'Afers Socials i Famílies i Treball.
Moltes gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Com vostè sap, i ho ha dit molt bé, el sector carni és un dels sectors de gran impuls al nostre país. A Osona mateix, que vostè parlava, té 8.200 treballadors i la seva relació amb l'empresa és de diverses formes: hi ha el treballador que depèn directament de l'empresa, hi ha el treballador autònom i hi ha les cooperatives de treball associat. A mi m'agradaria que m'acabés de concretar quin és el conflicte o a què es refereix, perquè hi ha conflictes que són de l'empresa, i, llavors, com a Govern no hi podem entrar, és àmbit dels sindicats i patronal; per tant, nosaltres no hi tenim res a fer, a part de seguir les condicions per mitjà de la inspecció de treball. Si hi ha alguna altra cosa, li agrairia que m'ho acabés de concretar. Gràcies.
Gràcies, consellera. A continuació, té la paraula la diputada.
Miri consellera, no dubto de la seva bona voluntat, però la realitat és una altra. I, d'ençà del conflicte laboral en els escorxadors, aproximadament fa dos mesos, com li deia, res ha canviat. Vostè es va comprometre a crear una taula de treball transversal, formada per la patronal del sector, els sindicats, la Confederació de Treballadors Autònoms de Catalunya, el Govern, les cooperatives i les administracions locals. A data d'avui, aquesta taula no s'ha reunit. Quan la convoqui, sobretot, no es descuidi els alcaldes i les alcaldesses. Perquè, tal com vam demanar en la proposta de resolució presentada a la Comissió de Treball, no és casual que a Vic, a Manlleu o a Guissona tinguin, respectivament, un 22, un 20 o un 48 per cent de població estrangera. Necessitem un pla d'inspecció que vagi a l'arrel del problema. Necessitem actuar amb contundència i contra la vulneració dels drets laborals i contra el clar indici de l'existència de frau de llei per part de les cooperatives de treball, de treball associat, ja que els socis treballadors tenen pitjors condicions laborals que els treballadors de l'empresa que presten servei. No pot ser, consellera, que si nosaltres, sindicats i ciutadans, som coneixedors d'aquestes situacions, vostès estiguin parlant i no actuant. Pensa convocar de forma immediata la taula de treball transversal i incorporar-hi el món local? S'ha iniciat alguna actuació per part d'inspecció de treball sobre les empreses que realitzen un ús fraudulent de les cooperatives?
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, diputada. Miri, va molt bé aquesta pregunta perquè, a diferència del que diu vostès de dos... [[veus de fons]] , les sentències sobre alguna empresa amb falsos autònoms són del 2004 i del 2005. Per tant, si es refereix exactament a aquest tema, no és de dos mesos, sinó que és de fa molts anys. Hi va haver algun conflicte últimament, llavors, el que vàrem fer el dia 14 d'abril, el dia de la República, nosaltres vam convocar les patronals i els sindicats per parlar del tema. Ens vàrem comprometre a fer una taula. Els sindicats ens van demanar que esperéssim, perquè hi havia una paritària. Com sap molt bé, les relacions laborals no es fan ni del Govern ni d'una empresa determinada, sinó que són per conveni entre treballadors i els seus representants –que són els sindicats majoritaris, en aquest cas– i entre les patronals. Llavors, ells tenien una paritària, ens van demanar tres mesos d'espera; però no hem esperat tres mesos, sinó que aquest matí mateix hi ha una reunió de les patronals amb el departament per saber exactament en quins punts podem influir. A part d'això, li diré que la inspecció de treball continua treballant en les dues línies: per un costat, està fent actuacions sobre les empreses que utilitzen l'ús fraudulent de les cooperatives. També li diré que les cooperatives de treball associat només amb el fet que tinguin dues assemblees per any dels seus treballadors són correctes, i, per tant, la inspecció de treball no pot anar més enllà d'aquí. I, per altra part, té un pla de treball que està previst i que ja està fent, a hores d'ara, sobre exactament aquestes cooperatives. Estem demanant totes les obligacions formals, des de la presentació de comptes anuals fins a cada una de les reunions que hi ha. Que en una empresa hi hagi 600 treballadors de cooperatives i 60 de l'empresa és totalment correcte. Per altra part, parlant amb els empresaris, com estem fent ara, és com intentarem solucionar el tema. Més enllà d'aquí el que no entenem és com vostè pot fer la confluència entre autònoms i immigració. Jo crec que tots som persones i que no...
Consellera..., ha exhaurit el temps, em sap greu. [[La presidenta retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]] [[Pregunta al Govern sobre la carretera C-31 al pas per Badalona]] [[310-00081/11]] Tercera pregunta al Govern sobre la carretera C-31 al pas per Badalona. Formula la pregunta el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, com molts de vostès coneixen, la C-31 al seu pas per Badalona i Sant Adrià del Besòs va ser la primera autopista que es va construir a l'Estat; una ferida urbana que ha significat una veritable fractura física, social i emocional per als veïns i veïnes de les dues ciutats. La C-31 és la continuació, podríem dir, de la Gran Via barcelonina, però ara imaginin aquesta Gran Via com una autopista que passés a l'alçada d'un tercer pis pel centre de l'Eixample. D'aquesta manera veuen els veïns i veïnes de Badalona i Sant Adrià l'actual C-31. Creiem que és el moment per superar el greuge històric que ha suposat el pas d'aquesta infraestructura per la tercera ciutat de Catalunya. En la darrera Comissió de Territori es va aprovar una proposta de resolució per estudiar el projecte de transformació de la C-31; una proposta en què el PSC va votar a favor, tot i les dificultats que, com a grup, ens vam trobar per tal de signar-la conjuntament, segurament pels mateixos interessos partidistes que han fet que aquest problema encara no s'hagi solucionat. Només des de l'acció conjunta de les forces polítiques i sense partidismes serem capaços de trobar una solució a aquest problema. L'estudi i la posterior obra que suposarà la transformació de la C-31 ha de contemplar totes les possibilitats d'intervenció, des del soterrament, on sigui possible, fins a la baixada a nivell de trama urbana, garantint la connectivitat dels carrers adjacents, millorant la continuïtat «peatonal i fent les correccions ambientals adequades. Però fins que aquesta transformació sigui efectiva cal anar concretant els treballs referents a la construcció dels laterals. Trobem 400.000 euros als pressupostos presentats que aniran a parar a l'obra ja adjudicada i actualment aturada dels laterals entre l'avinguda President Companys i el carrer Coll i Pujol. Però no trobem cap inversió per al segon tram, que és el realment complicat, que va de Coll i Pujol fins a la rambla Sant Joan, i és el que requereix una aportació de recursos per part de la Generalitat i de l'ajuntament. De la mateixa manera que cal una inversió urgent per fer viables i executar les previsions del Pla director urbanístic de l'àrea de Sant Crist, perquè només així es podrà alliberar el sòl per construir aquest segon lateral. Senyor conseller, a l'espera de la futura transformació, que compartim, de la C-31, inclourà el Govern en els propers pressupostos les inversions necessàries per als arranjaments de la zona, les expropiacions, i també per al segon tram, tal com es va comprometre a la moció que vostès i nosaltres vam aprovar a la darrera Comissió de Territori? Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Li agraeixo molt el to d'aquesta intervenció perquè l'objectiu és poder treballar plegats l'Ajuntament de Badalona, el Parlament de Catalunya a través de tots els grups parlamentaris i el Govern de la Generalitat per tal de fer possible aquesta actuació. Té tota la raó amb l'anàlisi que vostè fa. És a dir, la C-31, en aquests moments, és una ferida que parteix el municipi de Badalona, i els badalonins tenen el dret que els puguem generar unes expectatives per superar aquesta, que és una ferida i és una ferida intensa. Com estem treballant? Estem treballant per fases. Vostè coneix exactament, diguem-ne, quin és el calendari que estem afrontant. Tenim una primera part de l'actuació que va de la B-500, de l'avinguda Lluís Companys, fins a l'inici del barri del Sant Crist, de Coll i Pujol. En aquests moments sap que hi ha una actuació d'excavacions arqueològiques. Les hem licitades –més de 200.000 euros–, començaran aquestes actuacions després de l'estiu i tenen una previsió de tres mesos. Aquesta és una primera part. A partir d'aquí, nosaltres invertirem aquests 3 milions i mig per tal d'afrontar aquest quilòmetre. Segona fase, la que vostè plantejava, estrictament sobre el barri del Sant Crist. I aquí sí que hem de ser capaços de treballar conjuntament amb l'ajuntament per tal de poder dur a terme les expropiacions que corresponen, que toquen. I en el context del consorci, nosaltres hem de ser capaços de treballar plegats per veure com es duu a terme aquesta expropiació, sense la qual no podem dur a terme aquesta actuació, aquesta inversió. I, per tant, quan tinguem resolt això, evidentment que aquesta és una prioritat bàsica per part del Govern de Catalunya, i evidentment que incorporarem aquests recursos per fer-ho possible. Però necessitem aplanar el terreny des d'un punt de vista operatiu, i en aquests moments encara no el tenim aplanat. Ho volem fer junts amb l'Ajuntament de Badalona.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'acollida de refugiats]] [[310-00073/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre l'acollida de refugiats. Formula la pregunta la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia; gràcies, presidenta. Bon dia, diputats i diputades, la setmana passada assistíem atònites al desallotjament del camp d'Idomeni, a Grècia, i a la mort de més de 700 persones al mar que tractaven d'entrar a Europa. S'ha de dir que, des del mes de gener d'aquest mateix any, se n'han mort ja 2.500. Per contra, la mateixa setmana passada també teníem la notícia que arribaven poc més de deu refugiades a Catalunya. Els nombres, contraposats, parlen per si sols. Senyor conseller, què està fent la Generalitat per convertir Catalunya en terra d'acollida, més enllà d'eslògans? Quin tipus de moviments i de pressions s'estan fent a l'Estat espanyol per tal d'augmentar les quotes d'asil i permetre les entrades? S'està fent pressió activa per denunciar la gestió nefasta que s'està fent a la frontera sud, punt fronterer del sud d'Europa, on passen i entren moltes persones, possibles demandants d'asil, i on es vulneren sistemàticament els drets humans?
Gràcies, diputada. Respon la consellera Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Diputada, li contestaré jo perquè, de fet, el Pla d'acollida el portem des del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies conjuntament amb el conseller Romeva, d'Exteriors, que ell fa tot el que representa per poder treballar per vies segures per als acollits; perquè per al Govern l'acollida de refugiats és un deure, no és en cap moment ni una caritat ni una concessió, sinó que, per nosaltres, és un deure en virtut de la Declaració dels drets humans, i també de la Convenció de Ginebra. Dir-li que la pressió l'estem fent a dos nivells: l'estem fent parlant amb Brussel·les i parlant amb Europa, i l'estem fent a nivell d'Estat espanyol, perquè, com sap, qui té la potestat en aquest moments és l'Estat espanyol, i ho estem fent a partir d'un manifest que vàrem signar nou comunitats autònomes, en aquells moments, i que ara hem tirat endavant juntament amb València, Balears, Navarra, País Basc i Extremadura per «apretar el Govern, per poder fer aquesta pressió. A Catalunya n'han arribat 58. Nosaltres el que no farem és el que va fer el Govern espanyol d'ensenyar on arriben i allà on van, perquè creiem que són persones, que són persones com nosaltres i que tenen dret a la intimitat. Si vol que li expliqui el pla, l'hi explicaré..., o no sé si li ho explico ara o vol fer una altra pregunta. Gràcies.
Gràcies, consellera. A continuació, té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Disculpi, consellera, em pensava que ens dirigíem al conseller Romeva. La repregunta va encarada al que vostè ja ha plantejat també, que és la garantia de vies segures d'entrada. Perquè el fet que no hi hagi vies segures d'entrada fa que la vulnerabilitat de les persones que estan intentant entrar a Europa sigui molt més alta i que el risc sigui altíssim. Per tant, s'ha plantejat la Generalitat de reenfocar l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament per col·laborar amb projectes que garanteixin les vies segures d'entrada? S'ha plantejat la Generalitat, des de l'Agencia Catalana de Cooperació al Desenvolupament, prioritzar els països que siguin acollidors de persones refugiades? Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon la consellera.
Sí, benvolguda diputada. Gràcies presidenta. Sí, la veritat és que s'ho ha plantejat i està fent ja programes per treballar. No tinc la informació ara en aquests moments, no els la puc donar, i el que sí que li puc donar és el que estem treballant perquè quan arribin aquí siguin ciutadans com vostè i com jo. A causa de les mancances del programa estatal, que tots hi estem d'acord que no compten amb nosaltres, precisament, com li explicava, quan arriben les persones nosaltres tenim la comunicació vint-i-quatre hores abans; per tant, no hi ha absolutament cap comunicació. Per això també aquesta relació amb el País Basc, amb València i amb les Balears protestant que hauríem de tenir la comunicació, saber quines persones arriben, com arriben, per poder-les reubicar o reassentar d'una manera més correcta. El que hem fet nosaltres és un comitè per a l'acollida de les persones refugiades, treballant amb totes les entitats i amb tothom, vuit grups de treball; reunions amb disset consells d'alcalde, i fer un banc de recursos on hem passat de 28 a 194 pisos, 914 places; 1.800 places estaran a punt al setembre i 4.500 al final d'aquest any 2016. A part de treballar amb tots els departaments, Ensenyament, Ocupació..., perquè puguin tenir una vida digna un cop siguin aquí. Ningú ha escollit ser refugiat i, per tant...
Consellera...
...el primer desig...
...ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre la política de peatges]] [[310-00076/11]] Pregunta al Govern sobre la política de peatges. Formula la pregunta el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Senyor conseller, la ministra Ana Pastor acaba d'anunciar la no-renovació de la concessió de l'AP-7, fet que significa que l'any 2019 s'acaben els peatges en aquesta autopista. Considera positiva aquesta noticia per als usuaris catalans, o encara li dura la «rabieta que va traslladar l'endemà de l'anunci? Gràcies. [[Remor de veus.]]
Gràcies, diputat. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Sí; gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, la considero positiva però no creïble. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. El diccionari de la llengua catalana defineix el cinisme –cito textualment– com «l'actitud de la persona que diu mentides amb desvergonyiment, dient el contrari del que pensa o fa. Senyor conseller, si busca al diccionari «cinisme, surt la seva foto... [[remor de veus]] , perquè només des del cinisme més flagrant es pot encapçalar manifestacions demanant «Catalunya lliure de peatges i després posar pals a les rodes quan algú ho anuncia. Fan el contrari del que diuen: vostès critiquen l'excés de peatges, però després a Madrid, com si d'un disciplinat lobby es tractés, pressionen per ampliar les concessions des de fa molts anys. [[Alguns aplaudiments.]] Els mecanismes són sempre els mateixos: quan s'apropa la data de finalització de la concessió comença el pressing convergent: demanen més obres de millora, nous carrils o peatges a l'ombra per a d'altres infraestructures. Però se'ls ha acabat el bròquil –s'ha acabat el bròquil– i ara estan en estat d'histèria perquè es donen unes circumstàncies molt preocupants per a vostès. L'any 2019 l'AP-7 no tindrà peatges i al costat, la C-32, amb una ampliació de concessió encoberta que han planejat vostès, continuarà sent l'autopista més cara d'Europa. Per això jo li plantejo una pregunta molt senzilla i molt clara: faran vostès el mateix que fa el Govern d'Espanya per aconseguir per fi una Catalunya lliure de peatges, o continuaran mantenint i ampliant la concessió de l'autopista més cara d'Europa? Sé que és una pregunta incòmoda per a vostè, però li demano concreció. No només per als que estem aquí, sobretot per als milers d'usuaris de l'autopista C-32 Pau Casals. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, m'abstinc de dir quina foto hi ha al costat del mot «demagògia, per entendre'ns, me n'abstinc. [[Rialles.]] Em sembla que vostè ja té prou pistes cap on va, diguem-ne, aquest tema. Escolti, bàsicament, la ministra, el que explica és que, després de trenta-set anys que els catalans hàgim pagat peatges mentre d'altres territoris de l'Estat espanyol no pagaven, que s'acaba aquesta concessió, explica això. Explica estrictament això i vostès en fan electoralisme. Però, sap què? El que no expliquen és quina és la lletra petita; el que no expliquen és que hi ha un litigi amb una empresa concessionària a l'entorn d'una motxilla de 1.300 milions d'euros, d'unes actuacions que es van fer d'una ampliació del tercer carril de l'AP-7. Vostès ens han explicat, a dia d'avui, com afrontaran aquest litigi? D'on trauran aquests recursos? Qui els haurà d'afrontar? Perquè, sap què? En matèria d'infraestructures el Partit Popular aquí a Catalunya té molt poca credibilitat –molt poca credibilitat–, quan vostès, en l'àmbit ferroviari, vostès anuncien una inversió per valor de més de 300 milions des de l'any 14 fins a l'any 16, i avui quan tot just falten sis mesos per cloure aquest termini només han executat el 2 per cent de l'obra. Per tant, escolti, si vingués d'algú altre, escoltem què diu, venint del Partit Popular, res de res –de res. Parlin de la lletra petita, perquè, si no, el que pot passar és que al final qui acabi pagant aquests recursos acabin sent la resta de ciutadans a Catalunya, primer. Segon element, sap quant val rescatar tots els peatges de Catalunya, els peatges de titularitat de la Generalitat? Per cert, l'any 2021 s'acaba la concessió de la C-32 al Maresme i de la C-33. No prorrogarem aquestes concessions. Això li ho anuncio en seu parlamentària. Sap quant val alliberar la resta de peatges? Val entre 2.000 i 3.000 milions d'euros. Vostè ens pot dir exactament d'on traurem aquests recursos? Ens ho pot dir? Perquè, sap quina era l'alternativa de no tenir aquestes vies de pagament? Era simplement no tenir-les, no tenir les autopistes. Perquè mentre nosaltres ens hem hagut de pagar les nostres pròpies infraestructures, les nostres pròpies autopistes, pagant directament la gent o amb peatge a l'ombra, a la resta de l'Estat es feien autovies lliures de pagament. Aquest és el greuge comparatiu que afronta aquest país. [[Aplaudiments.]] Per tant, el que diem és: vostès, més que fer anuncis electorals amb poca base, resolguin el tema de finançament de Catalunya per tal que els catalans no hàgim de pagar uns peatges injustos. Aquest és el gran repte que té aquest país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la reincorporació de les Illes Balears a l'Institut Ramon Llull i les previsions de l'Institut per als pròxims anys]] [[310-00077/11]] Pregunta al Govern sobre la reincorporació de les Illes Balears a l'Institut Ramon Llull i les previsions de l'Institut per als pròxims anys. Formula la pregunta la senyora Teresa Vallverdú, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, l'objectiu de l'Institut Ramon Llull és promoure a l'exterior els estudis de llengua i cultures catalanes a les universitats, la traducció de la literatura i pensament escrits en català i la presència de la producció cultural catalana en els diversos àmbits que conformen l'espai cultural: teatre, cinema, circ, dansa, música, arts visuals, disseny, arquitectura... Des de la constitució de l'Institut Ramon Llull l'any 2002, la presència del Govern de les Illes Balears en aquest consorci ha estat intermitent i motivada per l'alternança de les diferents opcions polítiques, que hi ha hagut al capdavant del Govern de les Illes. Al cap de dos anys de la seva creació, el Govern del Partit Popular va decidir sortir-ne i en va quedar fora, fins que a l'any 2008, altre cop de la mà del Partit Socialista, el Govern de les Illes Balears s'hi va reincorporar. Amb el PP un altre cop al Govern, el 2012 en va tornar a sortir, i el 2015 el Govern del Partit Socialista va manifestar la voluntat de tornar-s'hi a incorporar, que s'ha materialitzat fa pocs dies, el 20 de maig, amb la signatura per part del president Puigdemont i la presidenta Armengol, del conveni d'incorporació de les Illes Balears a l'Institut Ramon Llull. Des del nostre grup parlamentari no podem fer més que celebrar aquesta reincorporació, que normalitza una relació de col·laboració entre dos territoris que, amb una rica diversitat interna, comparteixen llengua i cultura. Però ens agradaria saber, conseller, quin és el contingut del conveni signat, què proposa a curt i a mitjà termini i en què consisteix aquest acord. Per altra banda, tampoc podem obviar una realitat que, vista aquesta presència discontinua lligada a les diferents opcions polítiques que han estat al Govern de les Illes, obre un escenari positiu a la resta de territori de parla catalana. Ara, enlloc no hi governa el PP, hi ha hagut mostres de trencament clares amb una manera de fer que, ridículament d'esquena a tota la comunitat científica i a tota evidència, polititza la qüestió lingüística amb l'argument que el català que s'hi parla és una llengua diferent. Sembla que ha tornat el seny i el respecte a la filologia, i això ens fa ser optimistes pel que fa a una possible incorporació a l'Institut Ramon Llull. Conseller, ho veu factible? Considera que la resta de territori pot formar-ne part en un futur pròxim? Una possible entrada al Llull en l'Any Llull? Quins són els eixos que marquen les polítiques del Departament de Cultura en aquest aspecte? Gràcies.
Gràcies, diputada. Té la paraula el senyor Santi Vila, conseller de Cultura.
Molt bon dia, molt honorable presidenta. President, il·lustre diputada, senyores i senyors...; bé, com vostè ha descrit, crec que efectivament estem vivint un moment especialment dolç des del punt de vista de les relacions entre el Govern de les Illes Balears i el Govern de Catalunya. Efectivament, el passat 20 de maig es va culminar, de nou, l'entrada de les Illes Balears a l'Institut Ramon Llull –dic «de nou perquè és la tercera vegada que el Govern de les Balears pren aquesta decisió, i un govern consegüent li esmena la pàgina i es retira. Confio que a la tercera vagi la vençuda perquè, en definitiva, aquest no és un acord que senzillament resolgui un marc de relació interinstitucional, sinó que el que es fa possible és la promoció internacional dels nostres millors creadors de la nació catalana en un sentit ampli. En aquest sentit, a les Illes estan absolutament determinats a fer-ho possible. Aquest acord, de fet, ja enguany té efectes i conseqüències pràctiques. Hi va haver fa pocs dies la inauguració –amb un protagonisme important de l'Institut Ramon Llull– de la Biennal d'Arquitectura; hi ha presència de despatxos catalans, també de despatxos de les Illes; com a la fira de la literatura a Varsòvia –que vostè coneix perfectament– també hi havia autors de les Illes; com en el marc de l'Any Llull, també persones i figures tan extraordinàries, tan universals –no de les Illes, universals– com el Miquel Barceló, també han comptat amb el recolzament i amb l'impuls del Ramon Llull. Hem d'aconseguir més públics i millors públics; aquest és l'objectiu important a l'entorn de la promoció dels nostres principals creadors. Pronòstic? Que no ens hem de quedar aquí, i que de costat a les Illes el següent pas és avançar, evidentment, amb la comunitat de València; crec que podem aconseguir resultats en el curt i el mitjà termini, i, per què no?, també amb la comunitat d'Aragó. És evident que els marcs, eh?, de relació estan establerts, són positius, i, en aquest sentit, deixi'm que li apunti una línia de treball també rellevant. Tant com l'Institut Ramon Llull i la feina que s'està fent, en projectes i iniciatives que en el curt i en el mitjà termini s'aniran concretant –la darrera: Festival Smithsonian de Cultura Popular als Estats Units, el festival més important–, és la Xarxa Alcover, que en definitiva és l'intent de fer possible dinamitzar un mercat interior entre valencians, catalans i les Illes Balears. Crec que hi ha mercat, que hi ha públic, i l'hem d'estimular des dels instruments que tenim. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les persones amb discapacitat]] [[310-00078/11]] Pregunta al Govern sobre les persones amb discapacitat. Formula la pregunta el senyor David Rodríguez, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera Bassa, com vostè molt bé sap, qualsevol societat avançada es caracteritza per tenir una consideració especial cap a aquella part de la nostra societat més vulnerable, cap a aquells ciutadans que tenen més dificultats de poder dur a terme una vida amb qualitat i amb la màxima autonomia personal. En aquest sentit, el col·lectiu de les persones amb discapacitat, com ja ha quedat palès en diverses intervencions en aquest plenari, constitueix un dels grups de població als quals cal fer una especial atenció i als quals el Govern ha de destinar una de les parts més importants dels seus esforços. Són diverses les reclamacions que fa el sector en la millora de les seves necessitats. Per tal de donar-hi resposta, el pla de govern per a aquesta legislatura inclou un seguit de mesures enfocades al col·lectiu de persones amb discapacitat que s'aborda de diversos àmbits d'actuació: des de la protecció social, l'àmbit del treball i l'accessibilitat fins al de la salut o l'ensenyament. En aquest sentit, també aquest Ple aprovava per unanimitat una moció que recollia algunes de les reclamacions del sector. D'aquestes, n'hi havia un parell d'especialment sensibles, sobre les quals..., el nostre grup parlamentari afirmava que s'hi estava treballant des del Govern per tal de donar-hi compliment al més aviat possible. La primera era la constitució del Consell de la Discapacitat de Catalunya, que, de fet, ja es va constituir el passat 25 de maig, per tant, la setmana passada. La segona era una qüestió que afectava el col·lectiu d'una manera especialment sensible. Em refereixo als anomenats «diners de butxaca, que són aquella quantitat de diners per a despeses personals dels quals poden disposar els ciutadans que pateixen alguna discapacitat una vegada han fet front a les despeses que aquesta els comporta. Per tot l'exposat, interessa a aquest diputat saber les últimes accions que ha pres el Govern amb relació a aquest sector i, més concretament, al voltant de les qüestions plantejades en l'exposició. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Com vostè molt bé ha dit, per aquest Govern és prioritari que la societat sigui inclusiva, que garantim la igualtat de condicions i prioritzem els recursos. Per això el 25 de maig es va convocar el Consell de la Discapacitat de Catalunya, que presideix el mateix president de la Generalitat, i vam estar amatents a totes les necessitats que ens proposaven. Aquell mateix dia vam fer un acord, i un acord era el d'augmentar la quantitat mínima garantida per a despeses personals, el que s'anomena «diners de butxaca, que augmenta al doble del que tenien. Per exemple, a les residències de discapacitat física, totes aquelles persones que hi estan, passaran..., l'augment serà del 30 al 60 per cent; per tant, passen de tenir 190 euros a 398; o els que estan amb discapacitat intel·lectual, que passen de 132 a 331. Veritablement és una quantitat mínima i minsa però representa l'esforç que fem com a Govern per prioritzar aquells temes que creiem més importants. Això ho havíem promès si hi havia pressupost. Hem de treure..., representen uns 8, 9 milions pel departament; vol dir que els traiem d'una altra part per posar-los aquí. Per tant, és una prioritat que aquestes persones puguin tenir aquests diners, igual com és una prioritat haver fet una convocatòria per a les entitats que treballen amb persones discapacitades de 50 milions d'euros perquè puguin disposar dels diners, i en el mateix Codiscat ens vam comprometre a treballar conjuntament la gent, les entitats i nosaltres per, ja que canviàvem l'ordre, aquesta 130/2014, que inclou el copagament, preparar com ho podíem fer pel tema patrimoni. Per tant, també és un compromís canviar el tema patrimoni, que és un dels temes que els afecta més. Tot això ho farem amb el màxim consens amb totes les entitats i el Govern, com no podia ser d'altra manera. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la situació de la Llei 2/2004, de millora de barris, àrees urbanes i viles que requereixen una atenció especial]] [[310-00079/11]] Pregunta al Govern sobre la situació de la Llei 2/2004, de millora de barris, àrees urbanes i viles que requereixen una atenció especial. Formula la pregunta el senyor Jordi Munell, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera Borràs, la Llei 2/2004, com deia la senyora presidenta, de 4 de juny de millora de barris, àrees urbanes i viles que requerien una atenció especial ha estat un autèntic revulsiu per a molts municipis del país que veien com els seus nuclis antics o barris es degradaven progressivament. Aquesta llei va contribuir a fer possible un conjunt d'actuacions de caràcter econòmic, social i urbanístic que permeteren no només reformar les façanes de molts barris dels país, sinó també dinamitzar la seva activitat social, comercial i enfortir-ne la cohesió social existent. Des de l'esclat dels anys de la crisi econòmica, i fins i tot una mica abans, hi ha hagut dificultats en el desenvolupament d'aquest programa, dificultats que s'han anat fent evidents perquè el compliment, en certa manera, estava ideat, condicionat per una certa conjuntura econòmica de prosperitat, molt diferent de la realitat que han hagut de viure els ajuntaments del nostre país i, sobretot, també, el mateix Govern de la Generalitat. Alguns ajuntaments han fet un esforç econòmic considerable per seguir desenvolupant els projectes d'intervenció integral, sobretot executant totalment o parcialment algunes actuacions de caire social que permetien incidir en la reducció de les desigualtats en aquests barris que, evidentment, també han estat molt perjudicats per la crisi econòmica. Tanmateix, altres ajuntaments han decidit paralitzar o suspendre l'execució fins que la conjuntura econòmica permeti a la Generalitat tornar a fer front als pagaments pendents per al desenvolupament d'aquest programa i d'aquests projectes. En aquest sentit, honorable consellera, ens agradaria que ens expliqués com valora el Govern la situació actual de la Llei de barris i, en la mesura del possible, què es pensa fer al respecte per donar resposta a aquests municipis, tant als que han seguit fent, a càrrec seu, actuacions, com aquells que han decidit paralitzar-ho a l'espera de la intervenció de la Generalitat. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, efectivament la Llei de barris ha estat una eina positiva per transformar els centenars de barris del país que estaven en una situació difícil des d'un punt de vista econòmic, social i urbanístic. I vostè ho ha dit també, la gestió d'aquest programa ha estat difícil i, en aquest sentit, hem tingut dificultats a causa de la situació econòmica de la Generalitat i també a l'ofec i a la manca de finançament a què el Govern central té sotmès el Govern del país. Per tant, en aquest sentit, hi ha hagut endarreriment en el finançament d'aquests projectes, i això, lògicament, ha produït dificultat a l'hora de tirar-los endavant. Cal dir, també, que les dues darreres convocatòries del programa van contribuir, també, doncs, a dificultar el compliment d'aquestes obligacions, i, per tant, en això estem treballant per mirar de resoldre-ho. L'endarreriment, però..., i en aquest sentit el Govern posa un esforç important per revertir la situació, una situació d'aquest programa i posar-lo al dia. Així, doncs, s'ha comptabilitzat ja a dia d'avui tot el deute existent i, per tant, hem endreçat i estem pendents de pagament d'aquestes obres. Al maig, però, la Generalitat farà un esforç important en el pagament de 34 milions d'euros als ens locals i, dintre d'aquest capítol, 26 van destinats, precisament, a la Llei de barris, amb el que és una mostra d'una clara voluntat de liquidar aquest deute existent. Sabem que aquests 26 milions no són, ni de lluny, la solució definitiva, però sí que és una mostra del compromís ferm del Govern de resoldre aquesta matèria; compromís, també, en el que vol ser el reforçament, en un futur, a través, doncs, de 20 milions d'euros, que els pressupostos tenen predestinats a una nova convocatòria –també en el que és el tema de Llei de barris–, i, per una altra, doncs, a fer un pla de xoc més en l'àmbit social. Per tant, doncs, podem parlar de la voluntat ferma del Govern de tirar endavant tots aquests projectes, també voluntat ferma de desencallar aspectes econòmics que ens permetin una pròrroga extraordinària en els dos últims anys pendents, el 2009 i el 2010. I, dintre de tot el que és possible, donar una resposta definitiva a les reclamacions municipals, i, per una altra banda, seguirem apostant i potenciant, en la mesura del possible, aquesta Llei de barris d'una forma efectiva i clara.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el compliment de la Resolució 7/XI, sobre la recuperació de la paga extraordinària del 2012 i d'altres drets laborals dels treballadors públics]] [[310-00074/11]] Pregunta al Govern sobre el compliment de la Resolució 7/XI, sobre la recuperació de la paga extraordinària del 2012 i d'altres drets laborals dels treballadors públics. Formula la pregunta el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, vostès han presentat uns pressupostos en els quals s'havien d'incorporar uns compromisos adquirits en aquest Ple amb relació als funcionaris i les funcionàries, i encara no han conclòs les negociacions suficients per incorporar aquests compromisos; per exemple, per pagar la paga del 2012. Per això li pregunto directament: quin dia tornarà els diners que deu des de fa més de tres anys als seus treballadors i treballadores per una feina feta i no cobrada?
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Vidal, vostè sap que el Govern ha fet una proposta, una proposta ferma de recuperar el 75 per cent d'aquesta paga del 2012, el 25 ja es va recuperar, i, per una altra banda, també, recuperar els drets laborals dels treballadors públics. En aquest sentit, vostè sap que parcialment ha estat acceptada la nostra proposta, que la Mesa General de Negociació del Personal de l'Administració de la Generalitat segueix negociant. I, per tant, en aquest sentit, doncs, esperem arribar aviat a un acord.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Escolti'm, consellera, vostè sap que no compleixen el mandat d'aquest Parlament, com a mínim de manera efectiva. Miri, vostè personalment la va votar, va votar aquesta Resolució 7/11, i ja li vaig dir que hi havia una prova de foc per saber si vostès eren el mateix Govern de les retallades d'abans o no, i era si complien aquests compromisos. No passen la prova, consellera. No la passen, perquè vostès fan el mateix de sempre: no retallen més, però aprofiten les retallades fetes per quadrar els números. Però, a més a més, vostès fan trampes –fan trampes– perquè pretenen retardar el pagament de les pagues que deuen al 2017 i al 2018, quan vostès ja no hi seran segons el seu calendari. Això és fer trampes. I és que l'actitud negociadora segueix sense existir. Vostès no accepten cap de les propostes dels sindicats: no volen sentir parlar de calendari per recuperar les pagues del 2013 i del 2014; no volen parlar de revertir la resta de drets perduts, com el Fons d'acció social o la complementació al cent per cent de les baixes per malaltia, o la substitució de baixes, o l'accés transparent a les substitucions, o la reducció de la temporalitat. Tot això que li recito és la resolució que vostè personalment va aprovar, i ja era consellera quan ho va fer. Consellera, no deu ser que això passa perquè no s'atreveixen a apujar ni un euro de fiscalitat a la bona gent rica del país mentre se'ls escapen els senyors amb calés a Panamà i els salten per les finestres els acusats del 3 per cent? I ja no li dic per coses serioses i coses molt més greus, sinó només per deixar de ser morosos amb els treballadors i les treballadores, que són els únics de tot Espanya que encara no han cobrat. Escolti'm, li reclamo el seu compromís personal en el compliment d'aquesta resolució. Íntegrament. El compromís personal. I li demano que doni instruccions per fer una negociació seriosa, efectiva, real. No això que vostès fan. I no reclamo privilegis per als funcionaris i les funcionàries, sinó que vostè sap que retallar drets i salari dels funcionaris és una manera clàssica, molt clàssica, d'alliçonar la resta del mercat laboral, i no són, això, bones actituds per a un nou país que vostès reclamen. Això són actituds del vell país, i si aquestes són les condicions potser haurem d'interpretar que el que vostès construeixen és només un decorat. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, si em permet una simple esmena... No té més, però, jo, compromesa hi estic al cent per cent, amb l'acord que va fer aquest Parlament, però jo no vaig votar-lo, no sóc diputada; consellera sí, però no diputada. Dit això, el compromís és total. Ja hem actuat de forma proactiva. Però no ens faci trampes, senyor Marc Vidal. No ens en faci, perquè vostè sap que aquí hi ha un acord, i vostè l'ha citat, de pagar aquesta paga entre el 2016, 2017 i 2018. En aquest sentit, el Govern ha posat sobre la taula, sobre la Mesa, diferents propostes. La darrera, de pagar durant el 2016 un 15 per cent, el 2017 un 30 per cent i el 2018 un 30 per cent. No hem arribat a un acord, certament. Però és que d'això tracten les negociacions, precisament. I hem avançat –hem avançat–, i en aquest sentit vostè sap que s'han retornat, per exemple, els drets laborals com són el retorn dels dies d'assumptes personals o els dies de vacances per raó d'antiguitat. Per tant, escolti'm, el compromís hi és, i és ferm. Hi ha una voluntat clara per part de la conselleria, però per part de tot el Govern, de fer valdre aquest acord, el qual nosaltres ens creiem i creiem que és just, que és just perquè cal retornar aquesta paga als treballadors, però lògicament això s'ha de fer de forma que sigui possible, per una banda, també, amb el que són els recursos de què disposa la Generalitat. Per tant, quan vostè em diu: «Home, vostès no s'ho creuen, i només parlen de segons quines matèries, a mi m'agradaria que vostè també parlés dels temes positius, com jo abans els hi citava, no?, del retorn dels dies, del retorn dels dies per antiguitat, els dies per triennis... I, també, per què no ens parla de temes que hem posat sobre la taula, com és, per exemple, incorporar nous supòsits per a la percepció del cent per cent de les retribucions en els casos d'incapacitat temporal, o establir el complement de productivitat vinculat a l'avaluació –aquest també és un tema que tenim sobre la taula– o redissenyar els conceptes dels ajuts del Fons d'acció social? Escolti'm, nosaltres sí que ens prenem aquest tema seriosament. No en fem electoralisme, hi treballem en profunditat, perquè sabem que els treballadors públics de Catalunya han fet un esforç i que ara l'hem de retornar.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'explosió a la indústria química de la Pobla de Mafumet i els sistemes de mesurament de la qualitat de l'aire i sobre el compromís del Govern amb la nova cultura de l'aigua]] [[317-00051/11]] Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política i social. Formula la pregunta el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia, president. Com vostè sap, la setmana passada es va produir un incident a la refineria de la Pobla - el Morell, a la zona del Camp de Tarragona, amb un episodi de contaminació i alarma social que ha obert tot un debat sobre quina ha de ser la relació d'aquesta indústria amb lo territori. I una primera pregunta que li fem és quines accions emprendrà el Govern per impedir nous episodis de contaminació, i, sobretot, com milloraran los sistemes de mesura de qualitat de l'aire, tenint en compte que els actuals mesuradors només mesuren i controlen determinats contaminants primaris. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè em fa una pregunta molt concreta..., que, en tot cas, amb molt de gust, els departaments implicats, que no és només un, sinó que en són com a mínim dos, li poden ampliar la informació. Però sàpiga d'entrada que aquest episodi... En fi, nosaltres mantenim els mesuraments de la qualitat de l'aire amb tots els mecanismes de què disposem, i també amb la col·laboració amb la Universitat Rovira i Virgili, i hem de donar sempre, i, en aquest cas, també, les màximes garanties als ciutadans de Tarragona sobre la seguretat i la qualitat de l'aire de tota la zona afectada per la indústria química.
Moltes gràcies, president. A continuació, té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Per si al sud del Principat no en teníem prou, dissabte a Tortosa vam tindre la vergonya monumental d'haver de votar –democràticament, això sí– si es mantenia en peu un monument franquista. En qualsevol societat normal ja estaria tombat a terra. Tot un oxímoron. Però ara aquí tampoc estem per fer un llistat de greuges o queixes d'aquest sud oblidat i castigat, i no em reinterpreti malament, senyor president, sinó que volem aprofitar per fer un reconeixement de tota la gent que lluita en aquests territoris, com, per exemple, la Plataforma Cel Net, la mateixa Comissió per la Retirada dels Símbols Franquistes de Tortosa o la mateixa Plataforma en Defensa de l'Ebre, que aquest diumenge mos torna a convocar a una gran manifestació pels carrers de Barcelona. Aquesta plataforma és un exemple de constància, de coratge, de valentia, de compromís, que no s'ha cansat mai de lluitar per un riu amb aigua i sediments i per una nova cultura de l'aigua, ha lluitat contra plans de tots los governs de tots los colors: rojos, blaus, blaus més clars, verds, que almenys han plantejat un transvasament quan han governat. La pregunta que li fem és si el nou Govern ratifica lo seu compromís amb la nova cultura de l'aigua i en contra dels transvasaments. I no li val dir-mos que lluiten molt fort –molt fort– contra tots los plans hidrològics de l'Estat, mentre aquí, amb lo Pla de conques internes, volen rebaixar un 40 per cent los cabals ecològics establerts pel mateix Govern, mentre, a més a més, deixen les portes obertes a transvasaments entre conques. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor diputat, vostè ha parlat de diversos conceptes. S'ho ha fet venir bé per parlar de la consulta que va haver-hi a Tortosa, per insistir en un compromís del Govern també pel cel net –recordo que en l'episodi a què vostè ens feia referència hi ha hagut un error humà que ha estat reconegut com a tal, i, per tant, en aquest sentit, les coses també passen per errors humans, que no ens agrada que es produeixin però que es produeixen; finalment– i ens parla de la Plataforma en Defensa de l'Ebre, que és una plataforma que ha gaudit del suport d'aquest Govern, que en les concentracions que ha fet per defensar els interessos de tot el que representa aquesta cultura de l'aigua en el territori ha comptat amb el suport explícit i amb les decisions del Govern, i ho continuarà fent. El que passa és que si parlem de nova cultura de l'aigua i els compromisos que té el Govern, jo demanaria a tothom que ho mirés en el seu conjunt, en el conjunt del territori. Perquè una nova cultura de l'aigua s'ha de basar, en primer lloc, primer, essencial, en el fet que totes les persones tinguin accés digne a l'aigua, i amb això hi estem d'acord. I sabem que tenim parts del territori en què això està en risc, i, per tant, que hem de prendre decisions. Segona, que la nova cultura ha d'afectar tothom, aquelles conques que poden estar amenaçades però que a la pràctica no ho estan perquè no hi ha en execució cap pla hidrològic o aquelles conques que sí que pateixen algun transvasament i que durant molts anys –molts anys– han rebut amb silenci un tracte d'insolidaritat molt gran. I aquest Govern, i parlo concretament del Ter, ha posat, finalment, mesures sobre la taula per revertir també aquesta situació, per donar un tracte just a totes les conques que hi ha Catalunya que poden tenir amenaces o que poden patir les amenaces. I aquest Govern justament el trobarà en la defensa no retòrica, que quan convé també anem a les manifestacions, sinó, sobretot, en la defensa pràctica del que entenem tots com a nova cultura de l'aigua, que, hi insisteixo, ha d'abastar el país sencer.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les detencions pels incidents al barri de Gràcia, de Barcelona, i la personació del Govern com a acusació particular]] [[317-00053/11]] Pregunta al president sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies. Senyor president, com vostè coneix perfectament, la darrera setmana s'han produït greus incidents, greus aldarulls, al barri de Gràcia. El resultat ha estat que s'han cremat contenidors, s'han destrossat cotxes i motocicletes, s'han destrossat comerços de particulars, s'han creat problemes d'inseguretat i hi ha hagut un nombre important de mossos que han quedat ferits. A més, els mossos han vist com per part dels manifestants els..., procedia a una humiliació del tot innecessària. Li volia fer dues preguntes. La primera: quina valoració fa vostè que el resultat, el balanç, de tot el que ha passat fins al moment al barri de Gràcia..., només s'hagin produït dues detencions? Aquesta, la primera. I la segona: la Generalitat de Catalunya es personarà com a acusació particular en contra de les persones, dels individus, que han creat destrosses en el mobiliari urbà i en els béns particulars, i lesions als mossos?
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí, moltes gràcies. Com suposo que vostè va tenir ocasió de sentir les meves declaracions la setmana passada davant de més de 450 persones a Madrid..., vaig fer una valoració claríssima del que eren aquells fets, de suport explícit a l'actuació dels Mossos d'Esquadra, i de suport també als seus comandaments i als seus responsables polítics. Si vostè pot passar avui un balanç de destrosses és perquè aquest balanç l'han elaborat justament els Mossos d'Esquadra.
Moltes gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Señor presidente, una vez más no da satisfacción a la pregunta que le hemos realizado desde el Grupo del Partido Popular. Desde el Partido Popular entendemos que la situación que se ha producido con solo dos detenidos puede obedecer a dos motivos. El primero, falta de profesionalidad por parte de mossos d'esquadra que no sepan hacer bien su trabajo, cosa que desde el Partido Popular estamos convencidos de que no es así, porque son unos excelentes profesionales, o bien que haya habido una instrucción política para que después de todos los incidentes que se han producido solo en cuatro días haya habido dos detenidos. Por tanto, desde el Partido Popular quisiéramos señalar que entendemos de una manera muy clara que hay una voluntad, una intencionalidad política, en no actuar en relación con los responsables de esto incidentes. Y esto no es fruto de la casualidad. Es evidente que cuando entre los que provocan los incidentes se encuentran personas…, al lado…, personas que forman parte de sus socios de gobierno, o militan en el partido de sus socios de gobierno, de la CUP, este elemento no es casual. Y además nos sorprende profundamente, señor presidente, que ayer, en la reunión del Consejo de Gobierno, del Consell de Govern, el Gobierno de la Generalitat anunciase que se plantea poner una denuncia en contra de mi persona por poner en evidencia estos hechos, cuando a los responsables los tiene muy cerca. [[L'orador mostra una fotografia a la cambra.]] Señor president, mire esta fotografía, y verá que esta fotografía que le estoy enseñando..., los responsables de atacar a los vecinos, los responsables de humillar a los mossos d'esquadra, no somos los que estamos sentados en este lado del Parlament, sino que los tenemos muy cerca y están detrás suyo. Por tanto, le pediría, porque estoy seguro de que los vecinos de Gracia se lo van a agradecer, que menos intentar poner denuncias…
Diputat, ha exhaurit el temps, em sap greu. [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]] Ha exhaurit el temps. [[Alguns aplaudiments.]] Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, guardaré a la memòria aquesta afirmació que vostè ha fet que els mossos d'esquadra són uns excel·lents professionals, perquè ens hem sentit també bastant sols, defensant això. Però per ser uns excel·lents professionals, al seu Govern li ha costat uns quants anys admetre'ls com a membres de ple dret a l'organisme que avalua el risc d'amenaça terrorista, eh? I no ha passat fins ara, això. [[Aplaudiments.]] Per tant, per ser uns excel·lents professionals, senyor Albiol, prediquin i practiquin amb l'exemple. Mirin, si hi ha una administració que no ha abandonat la seva posició, si hi ha una administració que no pensa delegar les seves competències en ningú i la seva responsabilitat en ningú, aquesta és l'Administració de la Generalitat i aquests són els Mossos d'Esquadra. I són moltíssims la gent, moltíssimes les persones que se senten properes a l'acció que estan fent els Mossos d'Esquadra en el barri de Gràcia davant d'aquests incidents. I és una acció molt valorada per la població. I deixi'm dir-li que s'ha de ser molt poc responsable –molt poc responsable– per fer el que vostè ha vingut a fer aquí, que és mentir, o suggerir una mentida, que ve a ser el mateix. La mentida consisteix a dir: «Aquest Govern ha ordenat políticament que no hi hagi detencions per no incomodar uns socis parlamentaris. Es pot saber en què es sustenta aquesta afirmació, senyor Albiol? Es pot saber en què es sustenta aquesta afirmació? Ha vist alguna decisió, algun document, alguna acció del Govern, del conseller, de l'alcalde, del president, ordenant que no es detingui ningú? Vostè ha dit això. Ho pot sostenir, això? O és que potser està acostumat a tenir una policia –com té el seu ministre de l'Interior– que obeeixi instruccions polítiques i que elabora informes... [[Aplaudiments.]] Nosaltres..., nosaltres no ordenem informes a la policia, falsos, no ho fem; no ordenem detencions polítiques, que vostè veig que troba a faltar. Les detencions les ordenen els jutges i les decideixen les policies, com sempre ha passat en aquest país i com espero que passi per molts anys. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Moltes gràcies, president. Senyor Salellas, per què em demana la paraula?
Per al·lusions al grup parlamentari, evidents i calumnioses. [[Veus de fons.]]
Perdoni... –perdoni–, senyor Salellas...
Sí, sí...
...però això és una sessió de control al Govern al president de la Generalitat [[veus de fons]] , aquí no hi ha al·lusions ni contradiccions. Em sap greu, però ja vam quedar i és així. És una sessió de control al Govern. No concedim paraules –no concedim paraules. Vam quedar així. [[Remor de veus.]] És una sessió de preguntes al president de la Generalitat, ja vam quedar que no... –que no. Em sap greu, eh?, però no, no li concedeixo la paraula. [[Veus de fons.]] No, no, no; és que vam quedar que no, que en una sessió de control no hi havia ni al·lusions ni contradiccions. Vam quedar així. És com es va quedar. Em sap greu. [[Veus de fons.]] Em sap greu –em sap greu–, però ja vam quedar que no. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'impacte social del possible tancament en fals del cas d'Ester Quintana]] [[317-00052/11]] Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a totes i a tots. Bé, fa uns dies –fa uns dies– el senyor Jordi Dalmau, que és el secretari general del Sindicat de Comandaments de Mossos d'Esquadra, s'inquietava –i nosaltres pensem que s'inquietava amb força raó– pel fet o pel risc que l'afer de l'Ester Quintana es tanqués en fals, i deia que els responsables dels fets s'estaven amagant; una opinió que confirmava, d'alguna manera, uns dies després, el mateix comissari Josep Lluís Trapero. I nosaltres pensem que és així. No només s'estan amagant, sinó que els han estat amagant –i aquí hi ha una responsabilitat política innegable–; els estan amagant des del principi amb tot un seguit de declaracions contradictòries i desmentides pel que era aleshores conseller d'Interior, el senyor Felip Puig, i han estat versemblantment amagats per actuacions reprovables. I no ho diem nosaltres; ho estima així el jutge, el fiscal i la mateixa defensa dels encausats, que considerava que s'ha mentit a la justícia i que s'ha fet obstrucció. Nosaltres volem demanar-li, president: és conscient de l'impacte social que tindria una denegació de justícia en un cas com aquest, que ha commogut tant l'opinió pública d'aquest país?
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè sap quins són tots els precedents i les circumstàncies d'aquest cas i en quines condicions la justícia ha emès un veredicte; un veredicte que nosaltres no discutirem, òbviament, com aquest Govern acostuma a fer. Tanmateix, també li he de dir que tot el que té a veure amb aquest cas sempre ens preocupa, sempre, perquè mai oblidarem, més enllà d'errors policials o ocultació d'informació o el que pugui haver-hi, que això afecta una persona, que té una afectació de per vida, i és una persona que, encara que li hem demanat reiteradament disculpes, mai –mai– la recompensarem prou del dany causat. Per tant, qualsevol qüestió que tingui a veure amb aquest cas, independentment, al marge que hi hagi una sentència ferma, aquest Govern se la mira amb molta sensibilitat i amb molt d'interès.
Moltes gràcies, president. A continuació, té la paraula el diputat.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Bé, no, la qüestió, de fet, va més enllà. Penseu que vivim un moment efectivament complicat –i jo crec que fins i tot l'intercanvi que ha precedit la meva pregunta ho demostra–, vivim una situació complicada, en què la policia és requerida per a tasques complexes i difícils, i que no pot executar una policia democràtica sense l'escalf, sense la complicitat i el reconeixement i la legitimitat que li atorga la ciutadania. Per tant, un cas com aquest ens preocupa per una doble o triple vessant: primer, per una denegació de justícia en el cas d'una persona afectada, que se sent un cop més agredida, o denegat el seu dret; per la mateixa societat, que queda astorada davant d'una situació que acabi així; però per la mateixa policia, perquè pensem que tot allò que soscavi la seva credibilitat, que soscavi la seva relació amb la ciutadania, és una afectació extremadament negativa en uns moments com aquests. Per tant, el que li demanem al president de la Generalitat –i això va més enllà del mateix conseller, que ha parlat ja en aquest sentit recentment– és que utilitzi tota la seva autoritat democràtica per aclarir els fets i perquè es faci finalment justícia, per al bé de tothom.
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. Senyor diputat, li agraeixo la intervenció, perquè vostè ha dit coses que comparteixo no només en la literalitat, sinó en l'esperit amb què les pronuncia. I, efectivament, aquest Govern és el primer interessat que si hi ha el més mínim indici a on puguem agafar-nos per estirar i arribar a una veritat..., que sabem que és incompleta, sabem que la veritat no la conclou la sentència, ho sabem, i no tenim més elements per anar més enllà, però si els tenim el compromís d'aquest Govern és rotund: els estirarem perquè el rescabalament de la víctima, en aquest cas, ho exigeix. I encara que arribéssim a la veritat clara i certa, tampoc hi hauria una compensació efectiva per a la víctima. Vostè ha parlat que la policia es troba en una situació en què necessàriament ha de gaudir de l'escalf, del reconeixement i de la complicitat. I hi estic d'acord. Massa sovint –ho hem vist ara fa poca estona– es frivolitza a l'entorn de la difícil tasca que té la policia. La policia té la tasca de garantir la seguretat a la gent, de defensar, per tant, un element de llibertat, i no pot ser un ninot d'intercanvi de retrets polítics, i, en aquest sentit, jo li vull agrair la responsabilitat de la seva intervenció. La policia fa la seva feina, la fa amb el suport del Govern i, és més, la fa amb el suport de la ciutadania, aquella que potser no es manifesta, aquella que potser no crema, segur, però que està confiant que no deixem la posició. Això evita l'error humà? No. Per tant, també, com més llarga sigui la intervenció, més risc hi ha d'un error humà. Però no agafem un error humà per intentar criminalitzar el que és una tasca imprescindible, enormement important, de la policia al nostre país.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la presentació del projecte de llei de pressupostos sense tenir els suports necessaris]] [[317-00055/11]] Pregunta al president sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. Molt honorable president, creu que ha estat un encert portar a la cambra el Projecte de llei de pressupostos sense haver-lo acordat amb el seu soci parlamentari ni amb cap altre grup de la cambra? Ahir, el seu soci parlamentari va afirmar rotundament que no donarà suport a aquest projecte de pressupostos i que vol que el Govern en presenti un de nou. És això el que farà?
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè em pregunta..., jo espero que de manera retòrica, perquè si considera que un govern, una de les funcions del qual és presentar pressupostos, considera encertat complir una de les seves principals obligacions, jo li he de dir que sí; és clar que considerem encertat presentar el que per nosaltres són uns bons pressupostos i és clar que considerem encertat pensar i defensar que en el tràmit parlamentari s'ha de poder produir –i espero que vostès no ens ho impedeixin– el debat per poder enriquir i millorar aquests pressupostos.
Moltes gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Jo crec que han comès un error portant uns pressupostos sense acordar-los amb ningú. I, efectivament, nosaltres els volem debatre, perquè tenim una esmena a la totalitat, fonamentada, que volem defensar i votar. Però crec que un govern, per saber si té majoria per governar, convé que, si porta un projecte de pressupostos, sigui aprovat. I nosaltres ja vam trobar molt sorprenent que en el si del Govern hi hagués una discrepància sobre un tema tan fonamental com el de la fiscalitat: mentre vostè parlava d'abaixar els impostos a les rendes més baixes, el vicepresident parlava d'efectivament abaixar-los a les rendes més baixes al mateix temps que apujar-los a les més altes. El seu soci parlamentari li està dient unes coses difícils de complir per vostè, però clares: li demanen uns pressupostos que incompleixin els compromisos de dèficit, li demanen que contemplin figures tributàries anul·lades pel Tribunal Constitucional i que apugin la pressió fiscal a les rendes més altes tant pel que fa al tram català de l'IRPF com als impostos de successions i de donacions i el del patrimoni. En el rerefons del debat hi ha una disjuntiva entre uns pressupostos autonòmics o uns pressupostos acordats amb Montoro; uns de ruptura amb la legalitat o uns que senzillament siguin l'aprofitament integral dels nostres recursos tributaris i d'altra mena. Jo crec, senyor president, que li estan demanant coherència amb la resolució del 9 de novembre ja anul·lada. I és difícil fer la viu-viu: o es desobeeix o no, i el marge de paripé és escàs, per no dir inexistent, com el debat que s'està produint sobre aquesta pretesa llei que estaria trencant amb la legalitat per crear l'agència de protecció social, però que alguns poden pensar que és senzillament recuperar l'ICASS, l'Institut Català d'Assistència i Serveis Socials, eliminat per Convergència i Unió. Però en tot cas a la política catalana hem vist moltes giragonses i contorsions fins al darrer minut per salvar la pantalla. Jo crec que, senyor president, si les coses segueixen pel camí que semblen anar és molt difícil que vostè pugui dir en seu parlamentària que té la cohesió i la majoria i el suport parlamentari necessaris per desenvolupar adequadament l'acció de govern. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor Iceta, suposo que vostè deu confondre desitjos amb realitat. No el veig gaire preocupat perquè el Govern no pugui disposar d'una eina que vostè sap que és una eina indispensable per fer les polítiques que el país demana i espera. És evident que discrepàncies n'hi ha a tot arreu. Avui llegíem que en el seu partit es produeixen unes sonores discrepàncies en la flamant proposta del seu líder polític sobre quin ha de ser el tracte que ha de tenir Espanya amb Catalunya, i ja li surten els barons discutint obertament el que havia de ser la proposta estrella per a les properes eleccions i de com resoldre això que intentem resoldre aquí com a mínim setanta-dos diputats que tenim majoria absoluta per tirar-ho endavant. Per tant, les discrepàncies són normals i el que importa és si hem presentat o no un bon projecte de pressupostos. I això no és fer el paripé; això és complir amb les obligacions i és complir amb el compromís que jo vaig contraure quan vaig assumir el càrrec i vaig presentar, per cert, el programa d'acció de govern, que és el que justifica que hi hagi els pressupostos que hi ha. Vostè s'ha excusat molt en les propostes dels altres grups polítics. Espero tenir l'oportunitat –i veig que no la tindrem, perquè vostè reitera la seva esmena a la totalitat– per saber quines són exactament les seves propostes. Però jo ja li avanço quines són algunes de les bondats del pressupost que vostè diu que s'ha de tornar. Tenim més de 1.000 milions per invertir, dels quals 870 en partides socials, que vol dir: reducció de llistes d'espera en intervencions quirúrgiques, reducció de llistes d'espera en proves diagnòstiques, increment de les beques menjador a les famílies més necessitades, nous mestres per a centres escolars de màxima complexitat, augmentar la renda mínima, més diners per evitar desnonaments, més places residencials per a persones grans i per a persones discapacitades. Tot això –tot això–, que a vostè li deu semblar prescindible, és el que proposen aquests pressupostos. I el seu grup haurà d'explicar a qui uneix els vots, amb qui vota, per rebutjar els pressupostos que preveuen tot això i en absència dels quals tot això –tot això– no seria possible. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la gratuïtat dels llibres de text]] [[317-00050/11]] Pregunta al president sobre la situació política. Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, està acabant el curs escolar i d'aquí a pocs mesos moltes famílies catalanes hauran de pagar els llibres de text dels seus fills. Això té un cost entre 200, 250 euros, depèn del cas, per nen, que moltes vegades és malauradament una despesa que no poden assumir. En canvi, a altres comunitats autònomes els llibres de text a l'educació pública no suposen un cost per a les famílies, com a garantia bàsica d'una educació universal, gratuïta i amb igualtat d'oportunitats. Senyor president, es compromet vostè que les famílies catalanes disposin també dels llibres de text gratis com passa en altres comunitats autònomes? Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, jo em pensava que era una sessió de control al Govern i no un espai per vendre píndoles de programa electoral, eh? Amb tot el respecte li ho dic, perquè em fa l'efecte que vostè coneix molt bé quin és el compromís d'aquest Govern amb l'educació, que va bastant més enllà de la proposta demagògica de barra lliure per a tothom, gratuïtat per a tothom. Sí que li puc dir, i li ho avanço, que... –o vostè ho hauria de saber–, que el que són les ajudes a les famílies dels centres d'especial complexitat, efectivament, la Generalitat dóna ajudes per a l'obtenció d'aquests llibres.
Moltes gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Gràcies, senyor president. Vostè crec que té molt poc respecte per una preocupació de totes les famílies catalanes. I això no és demagògia perquè es fa en d'altres comunitats autònomes. Sap què passa? Que governar és prioritzar, i ja sabem com prioritzen vostès. Catalunya és la comunitat autònoma amb més ens públics, on els alts càrrecs més cobren de tot Espanya. Però això sí: està a la cua en despesa en educació o sanitat. Vostès treuen pit de destinar milions d'euros a estructures d'estat, però després diuen que no tenen diners per a polítiques socials, o, per exemple, per fer el que fan altres, que és garantir la igualtat d'oportunitats a l'escola. A Ciutadans ens interessen els problemes dels catalans, i hem presentat aquesta proposta, una proposta que el que fa és demanar per als catalans els mateixos drets que tenen altres famílies a d'altres comunitats autònomes, i que planteja això que els diem. Els llibres, segons la nostra proposta, serien gestionats pels centres educatius, i es deixarien a les famílies mitjançant un sistema de préstec i es farien servir durant més d'un any. Això suposaria un estalvi molt important per a les famílies i ajudaria els nens i nenes a aprendre, també, a tenir cura del material escolar. I això que proposem no és ciència-ficció ni és demagògia, és una realitat a d'altres comunitats autònomes amb les mateixes competències que té la Generalitat de Catalunya, i amb el mateix sistema de finançament, o pitjor, del que tenim nosaltres. Les famílies catalanes han de tenir els mateixos drets que la resta de famílies d'Espanya. I a vostès se'ls acaben les excuses, perquè vostès fan servir el Tribunal Constitucional com a excusa per a tot; però, si aquesta llei s'aprova, cap tribunal la tombarà, perquè és la nostra competència, perquè és una cosa que necessiten les famílies i perquè tenim diners per fer-ho. Jo li prego que em contesti sobre aquesta proposta: vostès permetran que això es debati al Parlament? Vostès faran seva la preocupació dels pares i mares? Vostès han de decidir si volen seguir destinant milions d'euros a estructures d'estat o si volen invertir en el futur dels catalans. Nosaltres ho tenim molt clar. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, moltes d'aquestes coses que vostè enumera ja s'estan fent, no d'ara, de fa un cert temps. I vostè hauria de conèixer una mica més i potser parlar amb..., com que no tenen gaires alcaldes –no sé quants alcaldes tenen–, doncs, no poden saber el que és el compromís –el que és el compromís– de la política d'aquest país amb relació a un bé que en aquest país, més que en cap altre lloc, hem tractat com un material molt preciós. I si en algun lloc hi ha un consens ampli, lamentablement no unànime, és en el sistema educatiu a Catalunya, i històric. De manera que jo li demanaria que, aquest poc respecte que vostè diu que tinc, fos una mica més curosa en tractar un assumpte que és d'una..., en fi, d'alta sensibilitat. Vostè ha fet una afirmació una mica gruixuda i ha dit que: «No hi ha cap altra comunitat com Catalunya que tracti tan malament... Escolti'm, el 73 per cent de la despesa del pressupost –el 73 per cent de la despesa del pressupost–, li sembla una poca cosa, a polítiques socials? Vostè parla que aquest és un país on hi ha molts ens públics... Vostè pot sostenir... [[veus de fons]] –vostè pot sostenir..., m'escolta una mica, si us plau?–, vostè pot sostenir... –una mica d'educació, eh?, ja que parlem d'ensenyament; una mica d'educació no li aniria malament–, vostè pot sostenir... –perquè són dades publicades–, vostè pot sostenir –vostè pot sostenir– que el nombre d'empleats públics que hi ha a Catalunya és superior al de la resta de comunitats? [[Veus de fons.]] No, no... Vostè ha dit que és un lloc on tenim més ens públics, on els alts càrrecs cobren més. Vostè pot sostenir que la ràtio treballador públic / habitant a Catalunya és superior a altres comunitats autònomes? [[Persisteix la remor de veus.]] Doncs, és exactament...
Si us plau...
...el contrari.
Si us plau... [[Remor de veus.]] Respectem...
Jo no...
...respectem les paraules, si us plau.
Jo, és que jo no he interromput. Jo he escoltat atentament a tothom i acostumo a escoltar atentament a tothom. Jo li demano que faci aquest petit esforç, no cal que..., no és demanar molt. Jo crec que això la gent li ho agrairà, fins i tot. I, pel que fa als mateixos drets..., oh, i tant que sí! Perquè sap què passa? Els pobres a Catalunya potser encara són més pobres que a altres llocs de l'Estat. [[Veus de fons.]] I aquí ens retiren les eines per poder tractar adequadament els nostres pobres. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment pel Govern de la Resolució 1/XI]] [[317-00054/11]] Pregunta al president sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, el 27 de setembre vàrem rebre un mandat democràtic molt clar per part del poble de Catalunya, i el 9 de novembre, amb una declaració solemne, vàrem ratificar el nostre compromís per fer possible aquest mandat i ens vàrem posar deures, uns deures molt clars, molt explícits, en un període de temps molt determinat. I em refereixo als deures que consten tant a la mateixa declaració del 9 de novembre, d'inici del procés cap a la independència, com els deures que consten en el seu annex, deures que s'han de fer des d'aquest Parlament i deures que ha de fer el Govern. Pel que fa al Parlament, nosaltres entenem que podem afirmar que som allà on teníem previst ser i en el temps que ho teníem previst. Vàrem constituir la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, que ja està en marxa; a més a més, s'està coordinant amb totes les principals entitats perquè, properament, pugui haver-hi una gran onada de participació ciutadana en aquest procés constituent. Vàrem constituir les ponències conjuntes de tres lleis molt troncals, molt bàsiques per estar en condicions d'esdevenir properament un estat. I les tres ponències estan fent la feina fins al punt que, ahir, es va presentar un primer text d'elles, doncs, perquè ja pugui ser debatut en el Ple i pugui ser tramitat. I ara estem en condicions, doncs, de poder discutir, de poder acordar uns pressupostos que donin un impuls i que garanteixin la creació d'estructures d'estat que ens permetin fer moltes de les coses que ara es demanaven, un impuls a tota l'acció exterior, un impuls a tot el que és el procés constituent, i també un impuls a un pla de xoc social que ha d'acompanyar, en tot moment, aquest procés. Per tant, entenem que els deures que ens corresponien al Parlament els estem fent; encara ens queda molta feina per fer, però la determinació és total. I més quan estem superant, doncs, moltes i moltes traves per part, algunes d'alguns grups d'aquí i, per què no dir-ho?, doncs, per part de les amenaces i de les diferents accions de l'Estat. Però la nostra determinació és total. Per tant, entenem que, des del Parlament de Catalunya, estem complint el que el 9 de novembre ens vàrem comprometre. La pregunta, president, és en el cas dels deures que li pertocava i que li pertoca fer al Govern, quina és la valoració que vostè en fa del seu compliment. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, efectivament, ens sentim plenament vinculats als acords adoptats, i tant és així que, encara que tenim un termini de seixanta dies per presentar l'estat d'execució de totes les mesures dels annexos de la Resolució 1/XI, en lloc de fer-ho el 10 de juny, que és el límit, ho farem aquesta setmana; i aquesta setmana el Parlament tindrà el compte de totes les accions concretes que aquest Govern ja ha fet –ja ha fet– en compliment d'un compromís parlamentari; i un compromís que abasta, efectivament, vostè n'ha assenyalat alguns àmbits, però que té uns fils rojos dels quals no ens hem apartat i que l'anàlisi del document que entrarem permetrà comprovar, bàsicament amb el compromís que els drets socials ni s'anul·len ni se suspenen, i en aquí, allò que té a veure amb l'energia, el que té a veure amb l'habitatge, el que té a veure amb els refugiats... Tot això veuran: mesures concretes, compromisos concrets, decisions concretes d'aquest Govern que donen compliment a tot allò que en aquest Parlament una majoria ens vam posar d'acord. Aquest Govern governa i desenvolupa els compromisos en matèria de drets socials, com he dit; en matèria d'acció exterior..., o no han vist el conseller Romeva voltant, o jo mateix, voltant pel món explicant el país i explicant el que aquest país pretén fer? O vostès no han vist la informació que estem traslladant a tots els agents sobre les mesures que prenem en l'àmbit de la hisenda pròpia? O les mesures que estem prenent en l'àmbit de la transparència? O, ho reitero, els compromisos explícits en l'àmbit dels refugiats? Tot això són fets, i els podran tocar. Ara bé, també és veritat que moltes de les mesures que depenen o que pengen d'aquella declaració exigeixen tenir una consignació pressupostària. I no és cap demagògia, això és cert: si no tens diners no podràs fer una gran part de les mesures que hem adoptat; si no hi ha diners no podrem reduir llistes d'espera; si no hi ha diners no podrem ampliar la renda mínima; si no hi ha diners no podrem fer acció exterior, o no podem atendre i no podrem contractar professors per a les escoles de màxima complexitat. Per tant, el Govern fa els deures, una part del Parlament els ha fet fins ara. El que és molt important és que si volem completar la feina els deures que li queden per fer al Parlament, com a mínim, no només que els faci, sinó que com a mínim que ens permeti fer-los i tramitar els pressupostos que hem presentat a la cambra. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, president. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 7/2011, del 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres]] [[202-00025/11]] El segon punt de l'ordre del dia és: tramitació en lectura única de la Proposició de llei de modificació de la Llei 7/2011, del 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres. D'acord amb l'article 135.2 del Reglament, tots els grups parlamentaris van presentar signada aquesta proposició de llei per tal que fos tramitada en lectura única. Seguint el que estableix l'article 135, la tramitació en lectura única ha de ser aprovada pel Ple del Parlament. Per tant, procedirem, en primer lloc, a la votació sobre la tramitació en lectura única d'aquesta proposició de llei. S'entén que els vots afirmatius són a favor de la tramitació en lectura única, i els negatius, en contra. A continuació, anem a votar aquesta proposta. S'inicia la votació. [[Veus de fons.]] Si els sembla..., m'estan dient que no els funciona... [[Veus de fons.]] D'acord, doncs. Repetim la votació. Comença la votació. Queda aprovada la tramitació en lectura única per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, procedirem al debat, que, d'acord amb l'article 135.3 del Reglament, s'ha de substanciar segons les normes establertes per al debat de totalitat; en acabar el debat, el conjunt de la iniciativa se sotmetrà a una sola votació. Per a fixar el posicionament dels grups parlamentaris, té la paraula el senyor David Mejía, del Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Remor de veus.]] En tot cas, senyor Mejía, esperi que surtin... [[Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, volen sortir en silenci i de pressa? Si no, no podem continuar la sessió. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, l'oposició salva els últims governs de la Generalitat de la seva mala gestió. Aquest podria ser el titular perfecte del tema que avui portem a debat. Avui portem al Ple una proposició de modificació d'una llei del 2011 que, amb aquesta, s'haurà canviat tres vegades. I vostès es preguntaran, amb sentit comú i amb coherència: si s'ha canviat tres vegades serà perquè el text s'ha anat enriquint, s'ha anat millorant, se n'han proposat actualitzacions. Doncs res més lluny de la realitat –res més lluny de la realitat–, saben quin és el motiu de totes aquestes modificacions i de tots aquests canvis? És el fet que els governs que hem tingut des del 2011 a la Generalitat no han gestionat d'una manera eficient i d'una manera eficaç l'objectiu que, precisament, perseguia aquesta llei. Donarem suport a aquesta proposició de modificació, evidentment, i l'hem signat també com a proposants, però no ho farem per vostès, senyors del Govern –no ho farem per vostès–, sinó que, precisament, ho farem perquè els interessats no deixin de percebre el que els toca per la feina feta. I em vull remuntar al 2011, que va ser l'inici de tota aquesta odissea, en el qual es va decidir traspassar les competències de l'ICEC, l'Institut Català de les Empreses Culturals, a l'Oficina de Suport a la Iniciativa Cultural, l'OSIC, i per a aquest traspàs es donava un període de temps de dos anys per traslladar tots els ajuts i totes les competències d'un organisme a un altre. I al veure que durant aquests dos anys no van tenir temps per fer-ho, van ampliar fins a dos vegades aquest termini, i ara, al 2016, que es torna a finalitzar aquest termini, tornem a demanar una altra ampliació, una altra modificació, que arriba fins al 2019. És a dir que un traspàs que havia de ser de dos anys resulta que, com a mínim –com a mínim–, estarem set anys per fer-ho. Si mirem els objectius de l'OSIC en la seva pròpia pàgina web veurem que diu: «La creació de l'OSIC respon –i llegeixo literalment– «a la voluntat del Departament de Cultura d'introduir un canvi substancial en el model de gestió de les polítiques de foment per simplificar la tramitació i aconseguir una major eficàcia, una major transparència i agilitat de resposta i un servei més eficient per als ciutadans. De veritat, vostès creuen que estan complint les seves expectatives? De veritat, creuen vostès que estan aconseguint els seus objectius? Perquè a mi em sembla que no, sincerament. Vostès tenen molta pressa en moltes coses –en moltes coses. Tenen pressa a declarar la independència en divuit mesos, tenen pressa a fer la seva hisenda pròpia, tenen pressa a desconnectar d'Espanya, però després resulta que per traspassar unes competències d'un organisme que tenim competències a un altre s'estan set anys per fer-ho –com a mínim, de moment set anys, ja veurem. Crec que queda prou clara la falta de credibilitat que té aquest Govern. Però no m'agradaria –no m'agradaria– acabar la meva intervenció sense parlar de les formes utilitzades, del Govern; unes formes, diguem-ne, poc ortodoxes, no?, que ha intentat jugar –i ho dic d'una manera suau, que ha intentat jugar– amb els diferents grups de l'oposició no una vegada, no, dues vegades, dient-nos que havíem de signar aquesta modificació ja que la resta de grups ja ho havien fet, quan era mentida, quan no era veritat, no era real. Per tant, és a dir, no només són poc eficients en la seva gestió, sinó que, a més a més, no diuen la veritat per aconseguir els seus objectius. També és cert, senyors diputats i diputades, que tampoc ens sorprèn, ja que el seu relat independentista està plagat de falsedats i mitges veritats. Com hem dit anteriorment, hem signat com a proposants d'aquesta modificació, però vull que quedi palès –vull que quedi palès– que és l'oposició responsable qui ha de solucionar la mala gestió del Govern actual i dels governs precedents des del 2011. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Rafel Bruguera, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Amb el seu permís, intervindré breument des de l'escó. La Llei 7/2011, del 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres, creava efectivament l'Oficina de Suport a la Iniciativa Cultural, coneguda com l'OSIC, i li atribuïa, entre d'altres, la funció d'aprovar les bases i les convocatòries d'ajuts en matèria cultural, com també tramitar i resoldre els procediments de concessió d'aquests ajuts. No obstant, una disposició addicional d'aquesta va mantenir a l'Institut Català de les Empreses Culturals, el que coneixem com l'ICEC, per dos anys i de forma transitòria, les funcions a l'OSIC. Transcorreguts aquests dos anys, la Llei de mesures fiscals de gener del 2014 prorrogava per dos anys més aquesta transitorietat, que va finalitzar el 13 de gener d'enguany, d'aquest any 2016, moment en el qual l'OSIC hauria d'haver assumit d'una forma definitiva l'aprovació de les bases i les convocatòries d'ajuts culturals i la resolució d'aquests. Però això no s'ha fet i s'ha creat un buit, i s'ha creat també una inseguretat jurídica que fa que no es puguin convocar aquests ajuts en matèria cultural des del gener d'aquest any. Avui ens trobem amb una altra pròrroga, esperem que sigui la definitiva, que s'allarga, com ja s'ha dit, fins a finals del 2019. El Grup Socialista, ja els ho avanço, senyories, votarà a favor d'aquesta llei, però ho farà per no perjudicar uns tercers que no hi tenen cap mena de culpa. Però voldríem deixar de manifest i voldríem dir en la sessió parlamentària la desídia, i denunciar la desídia i la falta de previsió del Govern en aquesta qüestió. I encara més, el primer text de la proposició de llei que se'ns va passar a la signatura estava plagat d'errades, tot i que estem parlant d'una llei amb un sol article, una llei d'article únic. Per exemple, i només per citar-ne un, no hi figurava la data d'entrada en vigor de la llei. I va ser precisament aquest grup, el Grup Socialista, qui va alertar d'aquestes errades, es va posar en contacte, tant amb el Grup Parlamentari de Junts pel Sí com amb el Govern, per corregir aquestes errades, que finalment s'han corregit, efectivament, i s'han convertit en el text que debatem. Bé, ben bé en el text que debatem, no, perquè encara ahir els Serveis Jurídics del Parlament, els lletrats, modificaven l'exposició de motius; per tant, i aquesta ultima..., en fi, no sé si l'hem signada, ho desconec, però, en tot cas, és una modificació que ens va arribar ahir mateix, el dia abans del Ple. Per tant, efectivament, hi ha hagut desídia, hi ha hagut falta claríssima de voluntat per part del Govern i de priorització d'un tema importantíssim que afecta moltes persones i, ho repeteixo, per responsabilitat política, per ganes de col·laboració i de cooperar perquè les coses en aquests país tirin endavant d'un manera normal i regular, nosaltres hi votarem a favor. I hem signat, evidentment, aquesta proposició de llei, i la votarem a favor, però ens sembla que era la nostra obligació també posar de manifest el que hem dit. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Gemma Lienas, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Pels volts de Sant Jordi vam rebre un correu electrònic que deia –i llegeixo textualment–: «El 13 de gener de 2016 –o sigui, més de tres mesos abans– «va acabar la pròrroga per tal que els ajuts de l'ICEC fossin traspassats a l'OSIC. Per tant, perquè els ajuts es puguin tramitar, es fa necessari prorrogar aquest termini. Resumint-ho i amb paraules meves: el Govern havia fet salat, i calia que s'intimessin tots els grups parlamentaris a corre-cuita perquè les entitats poguessin cobrar i el Govern no fes mal paper. El nostre grup, doncs, va acceptar per responsabilitat política, perquè ens semblava que no podíem deixar que per un problema de desídia del Govern les entitats es quedessin sense rebre les ajudes. Ho vam signar, però, amb moltes reticències. I per què? Perquè hi ha tota una historia al darrere d'aquesta llei. Els en faig cinc cèntims. El Govern de Convergència i Unió va crear, amb la llei d'acompanyament de pressupostos del 2011, l'OSIC, l'Oficina de Suport a la Iniciativa Cultural. Suposadament l'OSIC havia de ser una finestreta única per gestionar totes les ajudes a la cultura. Podia no haver estat una mala idea; podia haver estat una solució per simplificar tràmits i per a moltes altres qüestions. El problema és que la decisió es va prendre sense fer debat i, doncs, sense l'acord de tots els altres grups. Amb posterioritat es van fer modificacions, entre d'altres, terminis perquè aquests ajuts, fins aleshores gestionats per l'ICEC, l'Institut Català d'Empreses Culturals, fossin traspassats a l'OSIC, aquesta suposada finestreta única per a la sol·licitud de subvencions. El termini es va acabar el 13 de gener d'enguany sense que el canvi hagués estat executat pel nou Govern, segur que per deixadesa i possiblement també per interessos. I és que aquesta finestreta única, que de moment no és tal, va ser una operació orquestrada per desmantellar la competència del Conca en matèria d'ajudes i de subvencions a la creativitat. Però, un cop efectuat el desmantellament del Conca, ja no hi ha hagut interès ni presa a transformar l'OSIC en la finestra única de cultura. El conseller Mascarell tenia una dèria per situar la cultura en el marc conceptual de l'economia i el negoci, per això les polítiques que va desplegar –i que encara estan desplegades ara– van ser letals. D'altra banda, cal tenir en compte que tampoc no han representat ni més agilitat, ni menys tràmits ni més transparència, tot al contrari, han suposat més demora, més exigències, més reducció de subvencions, i al damunt, amb el requeriment de suportar els interessos de demora de pagaments. Tot un nyap. En el seu dia, el Grup Parlamentari d'Iniciativa per Catalunya Verds i Esquerra Unida i Alternativa ja va dir que no s'estava creant una finestreta única, sinó un artefacte per tal que el conseller pogués controlar aquelles subvencions que quedaven fora del seu control. Ens resultava, doncs, ingrat signar aquesta proposició de llei només per salvar-li la cara al Govern quan en el passat ens hi havíem oposat perquè, hi insisteixo, no la consideràvem una llei integral, perquè no hi havia hagut debat i, per tant, no s'havia buscat l'acord. I desgraciadament el temps ens ha donat la raó. Ho repeteixo, vam signar per responsabilitat, per evitar-los, a les entitats, les conseqüències de l'actuació irresponsable del Govern de Mas amb el suport de Convergència i Unió i Esquerra Republicana. Un govern que en el terreny cultural va ser dirigista i incompetent. Ara, a canvi del gest garantista que hem tingut tots els grups, exigim a aquest Govern un canvi, tant en les polítiques culturals del país com en la seva relació amb les entitats i amb les empreses, i exigim aquest debat que manca sobre la finestreta única i sobre el traspàs d'ajudes del ICEC a l'OSIC. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, tots els grups parlamentaris hem signat aquesta proposició de modificació de la Llei de mesures fiscals i financeres de 2011, i algú podria pensar que no cal fer un gran debat perquè és una qüestió gairebé de tràmit. No obstant, em permetran que faci un parell d'apunts breus, però crec que són necessaris. En primer lloc, s'ha dit, l'aprovació d'aquesta modificació permetrà la pròrroga de la competència de l'ICEC per aprovar les bases i les convocatòries dels ajuts. Per tant, es permetrà que es pugui continuar donant les subvencions, els ajuts, a empreses i entitats culturals. Miri, nosaltres podem estar d'acord o no amb el pressupost que s'ha previst per a Cultura –no n'estem i creiem que el conseller tampoc està gaire content–, però aquest és un debat que podrem fer més endavant. I podem estar d'acord o no de com i a qui es donen aquests ajuts, que en alguns casos tampoc hi estem d'acord, però ara del que es tracta és d'evitar la inseguretat jurídica que podria afectar algunes empreses o entitats en cas de no aprovar-se aquesta modificació de llei. Cap dels grups parlamentaris vol fer pagar justos per pecadors, i per això tots hi votarem avui a favor. Els pecats –els pecats– del Govern, el pecat de la deixadesa, el de les prioritats equivocades, no tenen per què pagar-los altres, i per això avui donem suport al fet que s'aprovi aquesta modificació. I un segon punt, estem parlant d'ajuts, de subvencions al sector de la cultura, i a ningú se li escapa que els governs nacionalistes que hem patit a Catalunya en els últims trenta-sis anys, que han convertit la regió més rica d'Espanya en la burocràcia més cara d'Europa, han utilitzat les subvencions per a premiar i castigar, i així anar conformant, anar creant tot un entramat associatiu favorable a la seva causa, al mateix temps que s'incentiva el silenci de qualsevol dissidència. Quan la política intervé en el món de la cultura per a premiar i castigar, la cultura deixa de ser plural, i quan aquesta deixa de ser plural, també deixa de ser excel·lent, perquè els sectors culturals deixen de buscar la qualitat i s'especialitzen a acontentar la repartidora de subvencions. I tot això ho dic perquè la setmana passada vam viure un fet trist i sense precedents a la Comissió de Cultura d'aquest Parlament. Aquests partits que no fa gaire obrien les portes d'aquesta casa, de la casa de la democràcia, a un condemnat per pertinença a organització terrorista, van tancar aquestes mateixes portes a un centre cultural barceloní; un centre cultural que no cobra subvencions i que, pel fet de ser lliure de qualsevol lligam polític, fa por a aquells que veuen el pluralisme com una amenaça i no pas com una riquesa. Aquests grups parlamentaris van vetar, van prohibir que aquest centre cultural comparegués davant la comissió, i ho van fer sense donar arguments, avergonyits, però ho van fer: van censurar una part de la cultura catalana. En fi, nosaltres votarem a favor d'aquesta modificació perquè no volem que paguin justos per pecadors, però potser hauríem de fer una reflexió: si volem una cultura catalana de primera, necessitarem menys subvencions i més llibertat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Ac harè des d'ací perque serà molt rapid. Tà començar, per allusions, explicar perqué i votèrem en contra. Un centre culturau que parle deth regim imposat pes catalans, que parle d'adoctrinament dera societat catalana, a jo me semble qu'era tendéncia ei mès tath fascisme que tara democràcia, e per aquerò votèrem en contra, e sense cap tipe de vergonha e sense cap tipe de penediment. Dit açò, era Oficina de Supòrt ara Iniciativa Culturau aurie d'auer assumit en 2013, en tot estirar en 2014, es foncions d'aprovar es bases e es convocatòries d'ajudes e de gestionar aguestes ajudes; mès, encara, despús dera creacion dera Direccion Generau de Creacion e Empreses Culturaus, qu'intègre tant era Subdireccion Generau de Promocion Culturau coma er Institut Catalan des Empreses Culturaus. En conseqüéncia, en un contèxte d'ua situacion d'emergéncia sociau, que demane ua racionalizacion administratiua entà maximizar es recorsi destinadi as beneficiàries des subvencions e des ajudes, e qu'aguesti non queden «minvats per duplicitats, que son arreconeishudes explicitament en aguesta lei, tà nosati non ei ne comprensible ne admissible qu'un còp mès eth Govèrn, e particularament eth Departament de Cultura, volgue prorrogar aguesta situacion aumens enquiath 2019. Aguesta demana de prorròga, tà nosati ei un mensprètz entà toti es agents culturaus e met en evidéncia un còp mès era incapacitat dera direccion politica anteriora e actuau deth Departament de Cultura. Tot e açò, entà que se poguen dar aguestes necessàries ajudes e subvencions, ei de tot imprescindible aguesta modificacion dera lei, e per aquerò l'auem apuat, entà non contribuïr mès ara precarizacion deth sector culturau, qu'ei un sector ja pro mautractat. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Antoni Balasch, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, bé, s'ha explicat, doncs, la conveniència de per què aquesta modificació, que no és només una pròrroga. I, per tant, estem parlant d'una pròrroga que convé molt a un sector ja prou tocat per la crisi; un sector cultural prou tocat per l'IVA del 21 per cent; un sector prou tocat per la manca de mecenatge, una llei de mecenatge que és competència estatal i que fa temps que es reclama i que no arriba, i, per tant, en una situació molt precària. I un sector, també, cal dir-ho, que representa el 5 per cent de la població empleada, unes 170.000 persones, i que se'n va, aproximadament, al 4 per cent del PIB. Per tant, una quantitat gens menyspreable i, per tant, un sector molt a tenir en compte. Dit això, faré referència, una miqueta, a alguns comentaris que s'han fet. Alguns feien referència en genèric a mala gestió i que s'allargue el termini... Estem parlant només no de gestió, sinó que allarguem un termini. Per tant, la llei no la toquem. Algú feia referència al fet que la llei era incorrecta. No es toca la llei. Allarguem el termini per tal de poder facilitar les subvencions que estan previstes i preparades, perquè la gestió ha estat correcta però..., per a poder-ho fer legalment. S'ha dit aquí que «no ho farem per vostès. Les lleis no es fan per un Govern, es fan per ajudar els sectors; per tant, hi estem d'acord, ja està bé que no ho facin per nosaltres, s'ha de fer per un sector cultural que està molt –molt– necessitat. També s'ha comentat aquí que «s'havia fet salat, el Govern feia salat. Jo..., m'agradaria que féssim una mica de pas enrere, i miréssim quin ha estat aquest últim any i com ha funcionat: quan es van convocar unes noves eleccions amb un agost pel mig, amb una constitució d'un govern que va costar el que va costar, i que s'activa i que s'implementa quan es pot fer, i que, per tant, tot això només demano que es tingui en compte. Ho dic perquè, en lloc d'entrar al pim-pam-pum, analitzem tot el context a nivell de temps i..., per a encaixar-ho tot, d'acord amb el que toca, no? Dit això, nosaltres..., simplement dir que l'OSIC, com a factor positiu, aporta la finestreta única de subvencions; era aquest un factor positiu per a facilitar..., amb visibilitat positiva per a facilitar el sector. Però dit això, també s'ha vist, mentre s'ha estat fent l'avaluació durant aquest temps, que apareixen pel mig unes necessitats i apareixen pel mig uns contextos que fan que aparegui una complexitat d'integració tan funcional com telemàtica. Tot això, aquesta complexitat, més enllà del tractament singular i específic que requereixen aquest tipus d'ajuts, i més enllà també d'un nivell de coneixement molt específic que cal, doncs, generen una complexitat que fan que aquestes lleis no es puguin adaptar de manera molt ràpida. Dit també d'alguna altra manera, diríem que aquest sector, el sector cultural, a l'ICEC, que hi està representat tot el món de la cultura per sectors..., que aquests sectors, doncs, han aprovat aquests ajuts, s'hi han implicat, han generat un bon feedback i tot això fa que, a l'hora de reformar-ho, s'hagi de fer d'acord amb aquest feedback que s'ha anat generant, s'hagi de fer també a partir que es participi no només en l'elaboració de les bases, sinó també amb propostes concretes. I el moment de fer una nova fusió, un nou entramat jurídic, no és un procés molt fàcil, sinó que s'ha de tenir en compte el sector, amb aquests paràmetres que deia. Per tant, agrair, de tots plegats, doncs, la participació, perquè el que volíem avui és que el sector de la cultura no quedés parat per aquestes lleis, sinó que aquestes subvencions, preparades i proposades des del mateix sector funcionin, i que aquesta normativa que diu que l'ICEC «manté les funcions d'aprovar les bases i les convocatòries dels ajuts a les empreses culturals i de gestionar aquests ajuts fins al 31 de desembre de 2019 pugui servir, si més no, perquè la cultura pugui anar tirant endavant no només amb les convocatòries, no només amb les bases, sinó també amb l'aportació d'ajuts i que sigui també el mateix sector cultural, implicat en aquestes decisions. Aquesta és la voluntat de tots plegats, i votarem a favor d'aquesta proposta de modificació. Moltes gràcies, presidenta; moltes gràcies, diputats i diputades.
Moltes gràcies, diputat. Acabat el debat, procedirem a la votació. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Projecte de llei d'ordenació de les activitats d'espectacles públics i recreatives (debat de totalitat)]] [[200-00004/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és debat de totalitat sobre el Projecte de llei d'ordenació de les activitats d'espectacles públics i recreatives. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern del la Generalitat, el senyor Jordi Jané, conseller d'Interior. [[Remor de veus.]] Els demano que surtin de pressa perquè puguem continuar la sessió, si us plau. [[Pausa.]] Si us plau, surtin de pressa, i en silenci. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, presento avui davant el Ple del Parlament el Projecte de llei d'ordenació de les activitats d'espectacles públics i recreatives. En primer lloc, vull agrair als diferents grups parlamentaris que no hagin presentat, cap d'ells, esmena a la totalitat de devolució, i vull agrair també la tasca dels anteriors responsables del Departament d'Interior i dels diputats i diputades de la passada legislatura, en què ja s'havia iniciat la tramitació d'aquest projecte de llei. + En aquest sentit, vull recordar que, llavors, en el debat de ponència, ja s'havia generat un ampli consens sobre aquesta nova normativa. El diputat Lluís Guinó, que en formava part, ha tingut també oportunitat de confirmar-m'ho així. I és que, de fet, aquest Projecte de llei d'ordenació de les activitats d'espectacles públics i recreatives que avui presentem suposa un actualització del marc jurídic actual que empara la regulació de les esmentades activitats. Una actualització necessària per adaptar la normativa a les necessitats i a la situació actual de l'activitat econòmica. El nou projecte de llei substitueix totalment la normativa actual. Concretament es derogarà la Llei 11/2009, de 6 de juliol, de regulació administrativa dels espectacles públics i les activitats recreatives. I es farà aquesta derogació total amb l'objectiu de corregir aquells aspectes que amb els anys s'han detectat que havien de canviar-se. Així mateix, el marc que defineix el projecte de llei s'adequa a les exigències de la Llei 16/2015, de simplificació de l'activitat administrativa de l'Administració de la Generalitat i dels governs locals de Catalunya i d'impuls de l'activitat econòmica. D'aquesta manera, donem compliment a la normativa europea que obliga a la simplificació dels tràmits administratius amb la possibilitat, amb la finalitat de dinamitzar la mateixa activitat econòmica. La finalitat d'aquest projecte de llei és la d'establir el règim jurídic i la intervenció administrativa aplicable a les activitats d'espectacles públics, a les activitats recreatives i als establiments i espais oberts al públic on aquestes activitats es puguin portar a terme. El projecte de llei té un caràcter evidentment tècnic i va ser redactat, i ho vull posar en valor, amb la participació directa dels sectors implicats: ajuntaments, diputacions, associacions empresarials d'oci o col·legis professionals, entre d'altres. La iniciativa que estem presentant, aquest projecte de llei, s'inspira en cinc principis rectors, que els els passo a detallar. Primer principi rector, el de la seguretat pública. Aquest principi comporta que hem de garantir sempre que la prestació dels serveis d'oci, els espectacles..., que sempre siguin en un entorn de seguretat. I això és exigible a tots els sectors implicats: als participants, als usuaris, als organitzadors. L'objectiu és el d'intentar sempre que els espectacles o activitats no suposin una situació de risc per a les persones que hi participen o per a tercers. Segon principi, simplificació administrativa. S'intenta adaptar-nos als objectius que ja ens marca el dret europeu: dret de mínima intervenció i simplificació. S'estableix així amb caràcter general el règim de comunicació prèvia, que elimina obstacles per tal de facilitat l'exercici de l'activitat econòmica. És per aquest motiu que aquest projecte de llei regula com reduir les càrregues administratives, amb un objectiu molt clar: incentivar l'activitat empresarial en aquest sector, ja que l'excés de burocràcia pot ser en moltes ocasions un impediment per a tots aquells emprenedors que volen arrencar nous projectes. Tercer principi, el principi de la convivència pacífica. L'objectiu en aquest cas és el d'incentivar i reforçar els valors inspiradors de la convivència entre els participants de les diferents activitats recreatives i espectacles públics, una convivència que ha de ser amb el conjunt de la ciutadania. Especialment, aquesta convivència pacífica s'ha de dirigir cap a aquelles persones que viuen a l'entorn dels llocs on aquestes activitats es duen a terme o s'ubiquen. Aquest principi constitueix també un dels objectius bàsics d'aquest projecte, i que es pot sintetitzar com el respecte al dret al descans i a la salut de les persones. Més concretament: per aconseguir aquesta convivència pacífica el projecte de llei estableix un seguit d'obligacions que han de complir els titulars dels establiments i els organitzadors d'espectacles públics i d'activitats recreatives; per exemple, complir els horaris d'inici i acabament de les activitats, respectar l'aforament màxim permès, impedir que el públic surti amb begudes dels establiments, no generar contaminació acústica i complir en tot moment les ordenances municipals. Quart principi. El quart principi rector d'aquest projecte de llei és el de la promoció d'activitats i serveis de qualitat; seria la qualitat, fomentar aquesta qualitat, qualitat de les activitats i establiments objecte d'ordenació. I en això fomentem la creació d'etiquetes i altres distincions de qualitat; en aquest cas, la denominació de qualitat Q10, que la podran obtenir, aquesta denominació, aquells establiments que acreditin aspectes com: compliment dels requisits especials de seguretat, valors de convivència, qualitat de les instal·lacions o incorporació en determinats supòsits de determinats valors artístics o culturals. Cinquè i darrer principi. El cinquè i darrer principi d'aquest projecte de llei és el de la seguretat jurídica. L'objectiu és que la nova norma sigui fàcilment entenedora, clara i senzilla, facilitant també que la seva aplicació s'interpreti sempre de manera previsible. L'objectiu, per tant, d'aquesta nova normativa és que sigui plenament comprensible i acceptada per part dels operadors institucionals, jurídics i econòmics, i que ho sigui sota el principi general de la intervenció mínima, un principi que obliga a escollir la mesura menys restrictiva respecte a les activitats dels particulars i a motivar sempre l'adopció de les mesures més restrictives quan aquestes siguin necessàries per protegir l'interès general. Es pretén amb aquest projecte de llei un notable grau de simplificació administrativa, essencial per assolir el funcionament adequat d'una bona administració pública, més transparent i eficient per a les necessitats de la ciutadania. El projecte de llei situa la seguretat objectiva en un primer pla, fent compatible el principi de llibertat d'establiment amb les necessàries condicions de seguretat que han de presentar els establiments i les activitats. És a dir, s'aprofundeix en aquells aspectes que garanteixen el que entenem per oci segur. Seguidament, vull destacar que la nova normativa especifica de manera clara quin és el seu àmbit d'aplicació. Per fer-ho, delimita amb precisió les activitats sotmeses al seu règim d'intervenció, els drets, les obligacions i les càrregues administratives, a més de concretar quines són aquelles matèries que queden específicament incloses dins del seu àmbit competencial, i les que en queden excloses. Per exemple, en el projecte de llei s'exclouen expressament els actes i les celebracions de caràcter veïnal i associatiu amb un aforament mitjà que no es duen a terme en establiments oberts al públic i sempre que no comportin risc; s'exclouen també les activitats esportives i les relacionades amb el joc i les apostes, que tenen normativa pròpia específica, i també en queden excloses totes aquelles manifestacions festives que constin en el Catàleg festiu de Catalunya. Una de les novetats del projecte de llei és també la relativa a la potenciació de l'autonomia municipal i les competències administratives que els municipis tenen atribuïdes en aquest àmbit. Molts dels diputats i diputades d'aquest Parlament formen part també, com a alcaldes, com a regidors, com a regidores, d'ajuntaments; formen part de consells comarcals; saben d'aquesta voluntat perquè respon a una petició de potenciar en aquest àmbit l'autonomia municipal, l'autonomia local. I, per això, concretament, amb aquest projecte de llei, s'estableix com, evidentment, els ajuntaments poden aprovar ordenances en aquest àmbit, poden adoptar mesures de planificació urbanística, que seran vinculants per a la ubicació dels establiments oberts al públic regulats per aquest projecte de llei. Aquestes mesures urbanístiques poden establir previsions concretes amb l'objectiu que els establiments tinguin la localització més adequada possible. També reconeix per als municipis la possibilitat de rebre i verificar comunicacions prèvies, atorgar llicències, ser titulars d'establiments oberts al públic i, evidentment, sancionar i inspeccionar aquests establiments, les activitats recreatives i els espectacles públics sotmesos a llicència municipal. En aquest àmbit municipal, vull destacar la importància que el projecte de llei dóna a la regulació de criteris com l'adequació a l'entorn urbà, a les relacions de convivència ciutadana; l'adequació al medi ambient, a la protecció del patrimoni artístic, històric; l'adequació a la protecció dels menors, a l'ordre públic o a la seguretat de les persones i els béns. Per acabar, voldria posar en valor l'ampli consens del sector vers aquest projecte de llei que ara he presentat davant el Ple del Parlament de Catalunya. Aquest projecte de llei compleix un imperatiu legal: actualitzar la nostra normativa per adequar-la a les directrius europees. Però, més enllà d'aquest imperatiu, el projecte de llei estableix un triple equilibri; un triple equilibri entre les garanties de seguretat, la convivència ciutadana i la simplificació administrativa; es potencien, com he dit abans, les competències municipals, i es garanteix amb noves mesures la qualitat dels establiments, amb aquest distintiu Q10, i les activitats que en aquest àmbit es desenvolupen a Catalunya. Finalment, vull oferir des del Departament d'Interior a tots i totes les que seran ponents, membres de la ponència d'aquest projecte de llei, els ofereixo tota la col·laboració del Departament d'Interior; els agraeixo ja anticipadament les propostes, les esmenes parcials a l'articulat, que ben segur ens formularan amb l'objectiu de millorar el projecte de llei. Estem plenament oberts a escoltar a tothom, fins i tot... I m'acompanyen, doncs, el personal, la subdirectora general, en aquest cas també el director general d'Administració de Seguretat, el mateix secretari general del departament, ens estan acompanyant en aquest Ple, i això em permet també agrair la bona tasca que s'ha fet des del personal del Departament d'Interior en l'elaboració d'un projecte de llei que és tècnic, i en tant que tècnic requereix també, en ocasions, una major precisió a l'hora de definir l'abast de la normativa, l'abast de l'articulat, els seus continguts. I, per tant, atenent també aquesta vessant tècnica del projecte de llei és pel que els deia que estem oberts a poder rebre tantes aportacions, esmenes..., com també poder atendre des del Departament d'Interior, les persones més especialitzades en aquest àmbit, poder atendre els diputats, les diputades, que requereixin, doncs, alguna explicació suplementària o que vulguin, del Departament d'Interior, alguna informació addicional al respecte. Estem convençuts, senyora presidenta, senyores i senyors diputats, que això ha de contribuir que aquesta legislatura –sí, senyor Guinó– puguem finalitzar-la amb aquest projecte de llei aprovat. L'està esperant el sector. Aquestes millores, aquesta simplificació administrativa, aquesta potenciació de les competències municipals, aquest impuls de l'activitat emprenedora en aquest àmbit, aquesta major claredat en les definicions, en l'àmbit d'aplicació, en la seguretat jurídica per saber com s'interpreta..., tot això, sens dubte, senyores i senyors diputats, si fan bona feina, que no dubto que la faran, a ponència, a comissió, farà que des d'aquest Parlament farem una bona contribució a aquest sector i podem aprovar una nova normativa altament reclamada des del conjunt de la societat. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, conseller. Atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, ara procedirem al torn d'intervencions per a fixar posicionaments. En primer lloc, té la paraula la senyora María Francisca Valle, de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Buenos días, diputados, diputadas, conseller, a todos los asistentes. ¿Hay alguien en esta sala que pueda decir que no ha asistido nunca ni a un circo, a un teatro, a una sala de música, a un concierto o incluso a la plaza de la ciudad de su pueblo a ver una banda de música o a escuchar en las fiestas populares? Yo me atrevo a decir que no. Y, por tanto, conocemos, al menos este sector des del punto de vista de público que somos. Y a ninguno de los que estamos aquí, por tanto, nos puede ser indiferente el proyecto de ley que hoy se debate. Este proyecto, como ya ha dicho el conseller, se empezó a tramitar en la anterior legislatura y, tal y como hemos oído también del conseller, es un proyecto de ley que tiene muy buenas intenciones, esto sí, pero lo cierto es que pensamos que aparte de las buenas intenciones está lleno de imprecisiones, porque está muy centrado en el sector económico descuidando el sector asociativo y con una excesiva remisión hacia un futuro reglamento. Ciertamente este proyecto es necesario y moderniza, también, el sector adaptándolo a la normativa europea. Nuestro grupo no ha presentado enmienda a la totalidad porque creemos que esta ley, bien trabajada, puede ser una herramienta útil tanto para el sector de las actividades de espectáculos públicos y recreativos, entendido como sector económico y empresarial, como para el sector asociativo sin interés lucrativo. El sector de espectáculos públicos y recreativo, en su ámbito económico y empresarial, genera un importante número de puestos de trabajo; por tanto, debemos incentivarlo –esto debe ser así– y debemos, para hacerlo, facilitar su acceso a los emprendedores, porque también es una forma de fomentar el empleo. Pero siendo esta una motivación importante, no podemos olvidar tampoco a las personas que, digámoslo entre comillas, «sufren las consecuencias a veces desagradables del ejercicio de esas actividades: ellos son los vecinos que descansan. Por eso es necesario buscar las formas de combinar el derecho a divertirse y el derecho a descansar. Y todos estos objetivos, además, como también ha dicho el conseller, deben ir acompañados necesariamente del aspecto más importante para todos los participantes, que es la seguridad. Ciutadans tiene la voluntad de escuchar a todos los sectores afectados y de proponer enmiendas con el objetivo de integrar todas las sensibilidades, de mejorar la redacción y dotar de seguridad jurídica, concreción y contenido a esta ley. De los cinco principios rectores que conforman esta ley, como nos ha explicado el conseller, vamos a entrar en algunos de los aspectos más relevantes, aspectos concretos. Es, realmente..., se propone un gran avance que está largamente reivindicado por los empresarios, que es la simplificación administrativa y la mínima intervención de la Administración. Se trata de implementar un cambio de hábitos en la Administración, acomodándolos al derecho europeo, como también ha señalado el conseller, que es la directiva de Bolkestein, y que garantiza también, por otra parte, lo que es la unidad de mercado. Pasaremos, con esta ley –si se aprueba–, como regla general, de la necesidad de obtener la licencia o la autorización para poder ejercer una actividad a la comunicación previa como regla general; dejando la autorización, la licencia, como excepción, para aquellas actividades que tengan un mayor riesgo. Y todo eso complementado con una simplificación administrativa y con una única ventanilla. A priori, nosotros celebramos y apoyamos esta medida, porque seguro que esto creará más empleo, incentivará a empresarios y a organizadores que quieran iniciar una actividad. Pero para que esta medida no se quede en una bonita declaración de intenciones, hemos de ser conscientes de que habrá que trabajar conjuntamente con los ayuntamientos y dotarles de recursos para que la norma pueda ser efectiva. Y, además, completar algunas carencias que tiene este proyecto de ley, como es la falta de plazos para resolver expedientes que requieren la licencia. Porque sin plazos sabemos que los expedientes se eternizan, con el consiguiente perjuicio que ello les va a conllevar a los emprendedores. Otra idea acertada de este proyecto de ley es la de la convivencia pacífica entre los sujetos que concurren a estos espectáculos y el resto de ciudadanos. Se debe garantizar la convivencia y el civismo como derecho básico de todos, pero lo cierto es que nosotros no hemos podido ver esa garantía en la ley, no vemos unas medidas concretas para que pueda llevarse a cabo. Y lo que sí hemos percibido es una breve alusión en el preámbulo de la misma, pero este aspecto, para que no se diluya tampoco en un buen propósito, debe ser trabajado más a fondo y perfeccionado. Y llegamos al punto álgido de esta ley, que es la seguridad, la seguridad en su doble vertiente. Seguridad jurídica. La seguridad jurídica..., si esta ley pretende dar seguridad jurídica nosotros pensamos que realmente no lo consigue, que genera incertidumbre, que hay confusiones de interpretación, que hay colectivos que no saben si están o estarán dentro o fuera de esta ley; hay entidades, incluso, que son las que hacen fiestas populares, que son cultura popular, pero que no están incluidas tampoco en el Catálogo del patrimonio festivo; entonces, por poner un ejemplo, estas bandas musicales, ¿dónde las metemos? ¿Las metemos dentro de esta ley? No nos parece adecuado, no nos parece que deban estar reguladas por esta ley. Y decimos que no hay esa seguridad jurídica porque el peso de esta ley recae sobre un futuro reglamento, un reglamento que deberá determinar aspectos tan relevantes como qué actos asociativos quedarán incluidos en la ley, los requisitos de idoneidad del personal de control de acceso, los establecimientos que deben disponer de este personal o incluso las condiciones de prevención y seguridad en caso de incendio, condiciones medioambientales, de higiene, de salubridad pública, entre muchas otras. Es una ley que, para nosotros, nace ambigua. Tiene poco contenido; es una ley marco, para nosotros, porque solo se va a desarrollar con un futuro reglamento creado por el Gobierno de turno. Entonces, nosotros nos preguntamos: ¿qué seguridad jurídica le puede dar esta ley si la dejamos tan inconcreta? ¿Qué seguridad jurídica tendrían los emprendedores, con esta ley, si no saben si pueden estar dentro o no? Por eso creemos que hay que trabajar también en este aspecto y concretarla más. Y en cuanto a lo que es la seguridad personal, es un pilar fundamental que se debe proteger en todo caso. No es bueno, como todos sabemos, legislar en caliente –eso lo sabemos todos–, pero ahora, con la perspectiva que nos da el tiempo, debemos legislar recordando a Rocío, a Cristina, a Katia, a Belén, a María Teresa, que tenían entre diecisiete y veinte años y que fallecieron hace ahora aproximadamente unos cuatro años en el tan conocido Madrid Arena. Y eso ocurrió por un exceso de aforo y por otras irregularidades, como los casi inexistentes servicios sanitarios que en aquel momento había. Nosotros tenemos la responsabilidad de legislar, pero solo pisando el mundo real y siendo conscientes de que hay vidas de seres humanos, con nombre y apellidos, que pueden estar en juego, solo así podremos hacer leyes que sean rigurosas y que sean seguras. Y en este sentido tenemos que estar muy atentos a las recomendaciones que nos hagan los especialistas –pues los cuerpos de bomberos, los cuerpos de seguridad y demás técnicos–: un buen sistema de evacuación y de prevención de incendios para actividades masivas, controles previos y de mantenimiento; todo –todo– lo que estoy indicando y muchas otras cosas más son decisivos para evitarlo. Y para acabar, también quiero hacer una breve referencia a que cabe estudiar minuciosamente la problemática de la venta y reventa de entradas; cabe también plantearse la normativa de fiestas populares –como ya he señalado anteriormente– que se realizan en la calle, y echamos en falta, también, una mayor regulación dentro de esta ley para las personas con diversidad funcional y problemas de accesibilidad. En conclusión, la ley nos parece interesante, nos parece que merece la pena trabajarla y esforzarse para mejorarla, y Ciutadans estará ahí para hacer este trabajo. Apoyaremos la ley y plantearemos las enmiendas que creamos oportunas. Porque si los catalanes queremos ser líderes de reformas en España y tener un peso definido en Europa, debemos construir leyes con buenos cimientos, que eviten confusiones en su aplicación e interpretación y que sean eficaces, rigurosas y seguras. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Bon dia, bon dia a tothom. Gràcies, presidenta. Una salutació als responsables del Departament d'Interior que estan presents, en primer lloc. D'entrada dir que nosaltres no hem presentat una esmena a la totalitat, doncs, perquè en general estem a favor que es tramiti el projecte de llei i que substitueixi la llei vigent del 2009. És una llei complexa, és una llei amb complexitats tècniques –ja s'ha dit–, però molt més política, també, del que pot semblar; hi ha un rerefons important, hi ha més rerefons important del que sembla. La veiem necessària sobretot des del punt de vista dels sectors afectats i creiem que cal la simplificació d'alguns tràmits que impedeixen a la pràctica, actualment, activitats vinculades a l'oci i als espectacles de tipus molt tradicional i habitual als nostres pobles i ciutats. L'experiència ens diu que s'han posat massa traves i nosaltres pensem que es pot compatibilitzar la seguretat necessària i exigible en un acte de pública concurrència, amb la possibilitat que aquestes activitats es mantinguin en l'àmbit popular. I, per tant, que puguin seguir sent organitzades per algunes de les nostres múltiples entitats culturals i generalistes. Molts ajuntaments han tingut problemes amb la llei del 2009 i amb el seu reglament, és cert. I, per tant, és indispensable plantejar-se'n la modificació per mirar d'adaptar-lo més a la realitat. Ja els aviso d'entrada també que aprofitarem al màxim el tràmit d'esmenes per introduir mesures correctores en allò que plantegen de nou, és a dir, allò que plantegen una vegada més, si m'ho permeten, en aquest projecte de llei. I dic que ho presenten de nou, una vegada més, perquè també pensem que han perdut una oportunitat al no aprofitar més el tràmit que es va donar, que es va produir al voltant d'aquesta llei en el passat mandat, en la passada legislatura. És una llàstima que no s'hagi presentat un text que tingui ja en compte part del debat realitzat i que no tingui en consideració totes les compareixences d'experts i d'afectats. De fet, per no tenir, no té en compte ni les esmenes d'Esquerra Republicana, partit integrat al Grup Parlamentari de Junts pel Sí i que dóna suport al Govern, algunes d'elles força interessants i que enriquien el text. No és que ens preocupi massa, diputats i diputades, perquè si ells no poden, nosaltres, aquelles esmenes que considerem interessants, les recuperarem sense cap mena de problema. Però sí que volem posar expressament de manifest..., perquè amb tot plegat s'ha perdut una oportunitat d'avançar treball parlamentari i portar a debat un text més net i que estigui més d'acord amb la voluntat expressada per aquest Parlament. I han escollit començar de zero, presentar el mateix projecte que va presentar, en el seu moment, Unió Democràtica de Catalunya –els seus socis fins fa quatre dies–; calcat. Doncs, dir una cosa: o no s'ha tingut en compte l'opinió d'Esquerra Republicana en el Govern, o Esquerra Republicana ha canviat d'opinió respecte al text que ens presenten, perquè és exactament el mateix text que va arrancar en el mandat passat i que Esquerra pretenia «acribillar-lo a esmenes i el titllava de lliberal; per cert, deia que derivava d'aquella famosa directiva –que ja s'ha dit–: la «directiva Frankenstein, si m'ho permeten. També és cert que ells no van posar pals a les rodes de la tramitació parlamentària, com sí van fer en la tramitació del 2009 els companys i les companyes de Convergència Democràtica de Catalunya, que van presentar una esmena a la totalitat, en què adduïen, per cert, entre d'altres coses, un excés de remissions al reglament. Vostès la criticaven amb raó perquè, segons vostès, hi havia cinquanta remissions de la llei al reglament, i, això, com a tècnica legislativa, no és que no sigui molt recomanable, és que és un autèntic excés. I comporta, a més, una greu incomoditat a l'hora de seguir la llei, tant pels operadors jurídics com per la mateixa ciutadania, que el mateix conseller destacava que tenim voluntat que arribi directament a la ciutadania. El senyor Turull –que ara no està present–, si no ho tinc mal entès, perquè jo no hi era, fins i tot, va arribar a citar el mateix conde de Romanones, quan deia allò de: «Dejad que ellos –els diputats– «facin las leyes, que yo ya haré el reglamento. Doncs, bé, ara n'hi ha –que hàgim comptat nosaltres–, en el text que presenten, unes setanta-vuit remissions al reglament; un 50 per cent més de les que hi havia a la llei vigent; que criticaven en aquest punt –ja els he dit que amb raó. I canvio de tema i, una vegada aclarides les incoherències i les diferents actituds parlamentàries, passo a parlar de qüestions de fons del projecte de llei. Parlava, el conseller, de reduir les càrregues administratives. Jo crec que tots pretenem una simplificació administrativa, però ens preocupa l'afectació que pot tenir, als ajuntaments mitjans i petits, el principi general de comunicació prèvia sense control inicial. Perquè al posar tots els controls i elements de verificació a posteriori d'haver-se iniciat l'activitat i amb el silenci positiu, calen una sèrie de canvis en els processos administratius i, fins i tot, en l'organització dels ajuntaments. Dubtem que molts d'aquests estiguin preparats per afrontar aquesta nova càrrega... [[veus de fons]] –molt bones–; una càrrega més que pot posar-se sobre l'esquena de les administracions locals, que poden no disposar dels instruments necessaris per afrontar-la i deixarien la llei sense una aplicabilitat real. I no podem fer lleis inaplicables a la realitat. Per això creiem que cal tenir més en compte, encara, la veu del món municipal en aquesta llei i que tingui la visió del que és el dia a dia dels nostres ajuntaments, ofegats per la crisi i per un sistema de repartiment econòmic que els menysté. No és suficient parlar en abstracte i en la teoria de l'autonomia municipal, senyor conseller, perquè volem que sigui una eina que realment faci el servei que ha de fer i no es converteixi en un altre text de cara a la galeria. Aquesta llei –en això, sí que hi estem d'acord i hi coincidim– ha de cobrir una sèrie d'objectius, que són: primer i prioritari absolutament, la seguretat i la salut de les persones, de qui participa en qualsevol activitat de concurrència pública. Tothom que participi en una activitat amb multitud de persones ha de tenir la garantia que existeix un control públic de la seguretat per part de les administracions, la tranquil·litat que si succeeix qualsevol problema, aquest està mínimament previst. Ja som conscients que el risc zero no existeix, doncs, minimitzem-ho al màxim. Dos, garantir la convivència i el civisme. S'ha de compatibilitzar el dret de les persones a gaudir del seu oci lliurement, a sortir de marxa, fins i tot; però s'ha de compatibilitzar aquest dret amb el dret de la resta, fins i tot d'aquells que poden viure a prop d'on es desenvolupa l'activitat, a descansar i a estar tranquils també a casa seva. Tres, i molt important: estimular la cultura amb una empenta a les activitats artístiques de música en viu i a l'aire lliure en un país mediterrani com el que estem, que a l'estiu fem vida al carrer. I empenta i reconeixement també a totes aquelles activitats d'expressió de cultura popular, tan arrelada a Catalunya, i que ha de contemplar la llei en el seu abast. En aquest mateix sentit, hem d'estudiar més aquest sistema de catàleg i d'excepció en l'àmbit d'aplicació que proposen, i obrir-ho a multitud d'expressions de cultura popular que ara mateix no estan considerades en aquest catàleg, en aquesta proposta. Garantir que totes les manifestacions festives iguals siguin tractades de manera igual i que no depengui només de si has complert un tràmit administratiu d'inclusió en un catàleg. Creiem que no es poden tractar tots els actes per igual, com fa la proposta, sense tenir en compte si s'organitzen amb voluntat lucrativa o amb caràcter públic. La norma es fonamenta tota ella a pensar en una activitat empresarial amb marcat caràcter mercantil, i així contínuament ho va referenciant, i no es correspon amb la realitat. Quant a la intervenció en matèria mediambiental, cal que la llei estableixi directament quines activitats es consideren d'incidència ambiental moderada i quines es consideren d'incidència ambiental baixa, perquè l'interessat i la ciutadania tinguin seguretat jurídica. I és vital que la llei tingui, també, molt en compte a l'hora d'aplicar les seves normes a la restauració de manera supletòria com ho contempla, perquè és necessària una regulació més extensa i més específica. Pensem en la realitat dels nostres pobles i ciutats, pensem en aquelles cafeteries o fleques petites que tenen només dos o tres tauletes. Hi ha normes previstes aquí que ni amb caràcter supletori se'ls hauria d'aplicar. Pel que fa al fet que la Generalitat recuperi la competència per examinar els controladors d'accés, ens preocupa el període de temps entre la realització de la formació i l'examen, i creiem que haurem de garantir d'alguna forma algun tipus de periodicitat en la realització d'aquestes proves. Un altre problema greu es pot donar amb la voluntat del Govern de prohibir la revenda sense autorització de l'organitzador encara que aquesta revenda no comporti negoci. Creiem que és un atac a l'economia col·laborativa, atès que no dóna sortida a situacions en què algú ha comprat l'entrada i que, per qualsevol raó de força major, no pot assistir-hi. Ni més ni menys que un 19 per cent –19 per cent– dels intercanvis d'entrades que es produeixen a la xarxa tenen exactament aquest motiu –19 per cent. I creiem que val la pena tenir això en consideració i no pretendre una vegada més des dels governs posar portes al camp en matèria d'internet. Tenim, en definitiva –i ja acabo–, la voluntat de millorar en la mesura del possible aquest projecte de llei preservant tot allò que és bona idea –que també és abundant, si m'ho permet, senyor conseller–, i, sobretot, reclamarem la visió municipalista del projecte pensant principalment en la multitud d'ajuntaments mitjans i petits que hi ha a Catalunya i en els quals ja tenen prou problemes com per posar més qüestions damunt de les seves esquenes. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Senyor conseller, no totes les lleis ni totes les iniciatives que vénen de la passada legislatura són bones..., o no són del tot bones –segur que tenen coses bones. I davant d'aquesta realitat és on ens trobem. Per què estem aquí? Estem aquí perquè existia una llei –existeix–, la Llei 11/2009, de regulació administrativa dels espectacles públics i les activitats recreatives, que el Govern actual, i també l'anterior, creien convenient modificar-la i millorar-la. Amb aquesta idea hi estem d'acord, i per això no hem presentat una esmena a la totalitat, encara que en aquest projecte hi havien raons per haver-ho pogut fer. I, per tant, aquest és un primer missatge: no hem presentat una esmena a la totalitat perquè amb aquest text podem treballar i potser podem acordar. No ho sabem. I estem davant d'un nou projecte de llei, se'ns comenta, especialment perquè hi ha, evidentment, una preocupació a l'hora de millorar i simplificar els tràmits administratius. Però una cosa és la simplificació administrativa i una cosa diferent la liberalització administrativa. S'assemblen, però són coses ben distintes. I el Govern de Catalunya estem convençuts que en alguns aspectes de la llei ens vol donar gat per llebre, i ens vol colar, a través del concepte de la simplificació, i d'un enfocament molt empresarial, alguns aspectes de control que no compartim. Aquest projecte, de forma clara, té, per nosaltres, dues línies vermelles, que seran les esmenes més importants que presentarem. Si en aquests aspectes el projecte no millora, no tindrà el nostre suport. La primera –i després en posaré uns exemples– és l'autonomia municipal: no és cert que aquest projecte de llei millori l'autonomia i la coordinació municipal. Ho afirmem: aquest projecte de llei no millora l'autonomia municipal, la restringeix. Dos. La idea del tràmit administratiu, els permisos i les llicències són un element de control, i, senyor conseller, són un element de seguretat. La llicència municipal en si mateixa, lluny d'un tràmit burocràtic, és la seguretat que posem en mans dels nostres ajuntaments perquè els requisits d'un espectacle o d'una activitat pública es compleixin. I aquest text restringeix l'accés i el control dels ajuntaments a aquest tipus de llicències. Ara també ho explicaré amb exemples que seran esmenes concretes. Per tant, aquestes són posicions que nosaltres tenim de fons. Per exemple, les activitats i els establiments de règim especial, que són aquells més, entre cometes, «perillosos, aquells d'on ve el conflicte, aquells que els que hem estat regidors, i regidors de govern, sabem el que significa –i aquí hi han molts diputats i diputades que han estat regidors, que són regidors i que són alcaldes. Aquestes activitats s'han de mirar amb lupa. Però vol dir que aquestes activitats, l'ajuntament que governa les vol controlar. I aquest projecte de llei impedeix que els ajuntaments de menys de cinquanta mil habitants hagin de remetre llicència municipal per les activitats de règim especial, i només els ajuntaments de més de cinquanta mil habitants han de formular una llicència municipal. Dos. Les activitats extraordinàries, que se'n fan moltes. I és cert, el conseller ja ha explicat algunes que són excepcions i que surten d'aquí, però n'hi han milers i centenars de milers a Catalunya, d'activitats extraordinàries. Els municipis de menys de cinquanta mil habitants no han de presentar llicència municipal. On està aquí l'autonomia municipal? Saben quants ajuntaments hi ha a Catalunya de menys de cinquanta mil habitants? La immensa majoria del país. I és cert, alguns d'aquests ajuntaments segur que no tenen les capacitats tècniques per avaluar l'impacte d'aquella activitat. Però, bé, hem trobat en altres debats, com, per exemple, els impactes ambientals; per exemple, el complement dels consells comarcals. O, en tot cas, els ajuntaments que no tinguin les capacitats tècniques poden ser deslliurats d'aquesta prerrogativa. Però, quants ajuntaments hi han de menys de cinquanta mil habitants...? Al que jo visc, i del qual jo he estat regidor..., que tenim plena capacitat tècnica per avaluar quan una activitat d'aquestes es pot o no es pot produir. Per què els exclou, la Generalitat? Per què? Ho pregunto. Perquè es creu que no poden o perquè es creu que no deuen? Doncs, bé, ho volem saber; no estem d'acord amb això. O, per exemple, per què els ajuntaments de menys de vint mil habitants no poden exercir la seva capacitat sancionadora quan no es compleix la llei? Fins ara no era així. Per què? Ho pregunto. Alguns, tècnicament no poden; molts, sí. Per què s'elimina la possibilitat que els ajuntaments constitueixin consells assessors? Consells assessors que permeten a l'ajuntament i als veïns calibrar, a vegades, aquests impactes –a vegades negatius, a vegades problemàtics– que aquests espectacles tenen a alguns barris i a alguns pobles i ciutats de Catalunya. La llei els prohibeix taxativament. I totes aquestes coses, saben d'on les hem tret? De llegir la llei, evidentment. Però saben qui ho diu, també? La Diputació de Barcelona en un informe crític que ha formulat sobre aquest projecte de llei. I la Diputació de Barcelona ha formulat aquest informe crític perquè és una institució avalada i obligada pel poder local, pels ajuntaments. I quan la Diputació de Barcelona, estigui per qui estigui governada, ha llegit amb ulls municipals aquest projecte de llei, n'ha elaborat un informe crític. Els demano que facin un esforç –nosaltres el farem– per incorporar els aspectes crítics de la Diputació de Barcelona amb esmenes que s'incorporin a aquest projecte de llei i que el millorin, i que, per tant, el món local, l'autonomia local, pugui quedar més ben preservada en aquest projecte de llei. I, evidentment, ho dèiem abans, el tràmit administratiu és un aspecte que s'ha de mirar amb lupa, no es pot fàcilment eliminar. I, mirin, hem d'escoltar tothom, hem d'escoltar la patronal de les discoteques –és una veu democràtica, sí–; hem d'escoltar la patronal que munta curses de braus –és una veu democràtica, sí–; però hem d'escoltar els veïns, hem d'escoltar els ajuntaments, hem d'escoltar a tothom, i quan escoltem a tothom hem de fer la intersecció d'aquestes opinions. I tenim una humil opinió que el Govern ha esbiaixat les seves fonts d'informació. Precisament, el tràmit parlamentari al Parlament de Catalunya creiem que és un mecanisme democràtic que ens permetrà establir un diàleg i, a través d'aquest diàleg, equilibrar aquest projecte de llei. Cinc cosetes, si volen potser algú en dirà «menors, però que també hi són. Les apunto: seran esmenes i seran idees. Les entitats sense ànim de lucre no les podem tractar com la patronal de les discoteques. No és el mateix. Quan en un poble una entitat sense ànim de lucre munta una activitat ho fa no per guanyar diners, sinó per una causa noble. I, per tant, amb aquella entitat hem d'establir un diàleg i uns requisits que li permetin fer aquella activitat, perquè darrere no hi haurà guanyar diners, i com que no guanyen diners algunes de les prerrogatives que hi ha a la llei no les podran complir. O simplement els direm que no ho poden fer. Per tant, entitats sense ànim de lucre han de tenir una especificitat a la llei, igual que la tenen les entitats veïnals que organitzen festes populars. Dos: la tortura animal no és un espectacle públic, és una tortura, i, per tant, aquest tema hauria, també, de ser-hi present. Sé que es relega a la llei, però, per nosaltres, és important que la llei assumeixi que la tortura animal no només no és cultura, sinó que tampoc és espectacle, no pot ser espectacle. Tres: la prostitució no és un negoci i les activitats de prostitució són d'explotació. Quatre: hi ha elements d'inseguretat jurídica que ja venien de l'anterior llei –això també ho he de dir–, amb la definició de les denominacions. No és el mateix «activitats recreatives que «activitats musicals, per exemple. La Diputació de Barcelona ens ho diu: «Vigilin, perquè a l'hora de denominar i d'englobar les activitats si no precisem... És un aspecte, si volen, tècnic, però saben, i els ajuntaments ho saben molt, que és una font de conflictes enorme.
Diputat, ha exhaurit el temps.
Acabo. I, finalment...
Gairebé un minut...
...hi ha una mala coordinació de paràmetres ambientals que ens preocupen i que s'han de millorar en el projecte de llei. Moltes gràcies.
Gràcies. A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller, senyores i senyors diputats, fa poc menys d'un any estàvem, precisament, fent també el debat de totalitat d'exactament la mateixa llei, no? I el fet que sigui exactament la mateixa llei em dóna més la impressió que és a causa que és el punt, segurament, més recent en què el Govern pot anar sense necessitat d'allargar més tràmits que ja s'han realitzat. Si la llei hagués canviat, doncs, segurament els tràmits haurien estat molt més lents i haurien trigat segurament molt més a debatre aquesta llei. Deia el senyor Castillo: «Aquesta és una llei ideològica. Nosaltres ho compartim perfectament, ja ho vàrem advertir en el debat de l'any passat, que aquesta era una llei molt ideològica, i nosaltres compartim l'esperit d'aquesta llei perquè es basa en una cosa que nosaltres considerem que és fonamental, que és la confiança en la societat. Nosaltres establim normes, establim regles, establim obligacions, però aquells que són el subjecte d'aquestes regles, d'aquestes obligacions, són aquells que desenvolupen aquestes activitats. I des de l'Administració, jo crec que el que hem de fer és donar confiança a aquelles persones en el sentit que, si volen realitzar aquestes activitats, ells han de ser coneixedors de quines són les obligacions que han de complir per poder-les exercir amb la màxima seguretat possible, i aquí és on nosaltres creiem que val la pena confiar en la societat. Compte, si traeixen aquesta confiança, mà dura, règim d'infraccions sever, com ja preveu aquesta llei, però creiem que és útil donar aquesta confiança, permetre que siguin règims d'intervenció o de la mínima intervenció possible. Per cert, règims semblants als règims anglosaxons que un diputat d'Iniciativa havia defensat en alguna ocasió en aquesta cambra, l'honorable Salvador Milà. I per tant, des del nostre punt de vista, considerem positives totes aquelles mesures que s'adoptin no per incentivar, com deia el conseller, la instal·lació o la creació d'activitats d'aquestes característiques, perquè el que fem no és incentivar-la, sinó que el que es fa amb aquesta llei és eliminar traves, fer-les més senzilles, les traves burocràtiques, per poder exercir l'activitat. I en aquest sentit, dir-los que nosaltres entenem –i faig referència, també, a les paraules del conseller– que aquesta llei no introdueix ni més seguretat, ni més facilitat de convivència entre les activitats i els veïns, ni més elements d'aquests, sinó menor intervenció administrativa, però exactament els mateixos nivells de seguretat, i això és el que hem de procurar. Que amb una menor intervenció hi hagi els mateixos nivells de seguretat. I ens deia el conseller: «Per la convivència pacífica –que és un principi que ja hi estem absolutament d'acord– «s'hauran de complir els horaris d'obertura i de tancament. Bé, està clar, com ara, només faltaria... «S'hauran de complir les ordenances municipals. Està clar, com ara, només faltaria... «No es podrà sortir amb begudes al carrer. És clar, com ara. «S'haurà de complir amb els aforaments. Està clar, com ara. Aquesta llei no introdueix canvis en totes aquestes mesures de convivència: introdueix canvis en el règim d'intervenció administrativa. Feta aquesta observació, alguns elements que a nosaltres no ens agraden, bàsicament els mateixos que ja vàrem posar sobre la taula en el debat durant la passada legislatura. Primer element: ens sembla molt bé que hi hagi les comunicacions prèvies, però també ens sembla molt bé que hi hagi d'haver seguretat jurídica per als operadors amb relació al contingut d'aquestes comunicacions prèvies, i això la llei ho remet al reglament. Creiem que seria més positiu que els condicionants d'aquestes condicions prèvies formessin part de la mateixa llei i, d'aquesta manera, fos un camp de joc en el qual tots coneixem exactament quines són les normes. No ens agraden els invents, i en la llei es fa un invent, que és un nou règim administratiu que fins ara era desconegut, que és el règim administratiu de la comunicació prèvia amb control inicial. Això ni que sigui per a unes poquetes activitats, és igual, o és comunicació prèvia i, per tant, no hi ha control inicial, o és un règim de permís, llicència o autorització, on sí hi ha control inicial. Per tant, intentar barrejar una comunicació prèvia amb un control inicial és no fer ni una cosa ni fer l'altra; això introdueix inseguretat jurídica i, per tant, som partidaris de suprimir-ho. Duguin-ho..., sóc més partidari de dur-ho a la comunicació prèvia, si ho volen dur a l'àmbit del permís o de la llicència, doncs, ho duem a l'àmbit del permís o la llicència, però no inventem nous règims d'intervenció administrativa. La definició de modificacions substancials és recurrent de totes les lleis que introdueixen el concepte de modificacions substancials, és un concepte bastant inconcret. Per tant, crec que haurem de recórrer a textos que ja existeixen, que defineixen bastant objectivament el que s'ha de considerar que és una modificació substancial o no. Perquè no és un detall menor, perquè, en funció del que es consideri substancial o no, implica uns tràmits burocràtics addicionals o no a determinades actuacions. Els terminis per resoldre: és curiós, en la llei s'estableixen quins són els terminis per resoldre els expedients sancionadors, però en canvi no es compromet a posar terminis quan s'han de donar llicències o s'han de donar autoritzacions. Ens sembla bastant més important els terminis per a les llicències i per a les autoritzacions, segurament igual que el del règim sancionador, no..., em sembla que no hi són, no existeixen. Ho remet al reglament, per cert –ho remet al reglament. Sobre el concepte de risc, el senyor Nuet ens posava un exemple, no? Miri, nosaltres estem convençuts que el risc és indiferent del fet que qui exerceix una activitat sigui amb ànim de lucre o sense ànim de lucre. És indiferent, si hi ha risc, hi ha risc, amb independència del fet que hi hagi ànim de lucre o no, amb independència que l'operador sigui públic o privat, amb independència que sigui una causa noble o no. És que per més noble que sigui una causa, no permetrà vostè que els assistents a aquesta activitat entrin en una situació de risc. Per tant, tinguem en compte totes les situacions, evidentment que sí, però també tinguem en compte que el risc és independent de la titularitat de l'activitat o de la titularitat de l'espectacle. Un altre element que nosaltres també considerem important, en el sentit de..., algú deia: «Bé, estem anant cap a l'europeïtzació d'aquest règim administratiu. Doncs, en aquest mateix sentit trobem a faltar a la llei el mecanisme per permetre que les entitats col·laboradores puguin operar a Catalunya, no només aquelles que estiguin habilitades a Catalunya, sinó les que estiguin habilitades a qualsevol altra comunitat espanyola. La Llei de garantia d'unitat de mercat exigeix que això sigui així, però és que, a més a més, segurament en l'àmbit europeu ens trobarem exactament igual i, per tant, trobem a faltar aquesta consideració en aquesta llei. Segell de qualitat Q10, d'acord, però no estem disposats que la qualitat d'un establiment estigui en funció del nivell de seguretat. Tots els establiments han de ser segurs; per tant, no li podem donar un segell de qualitat a un establiment perquè compleix unes normes de seguretat. No, és que tots els establiments han de complir les normes de seguretat. O aquelles que garanteixen una millor convivència pacífica amb el veïnatge. No, és que totes les activitats han de garantir la convivència pacífica amb el veïnatge. Per tant, no estem d'acord que el segell de qualitat es pugui atorgar ni per mesures de seguretat, ni per mesures de convivència, ni per mesures d'accessibilitat. Sí per interès cultural, sí per activitats permanents, sí per interès arquitectònic, sí per determinades peculiaritats d'un determinat establiment, però no perquè reuneixi mesures de seguretat, només faltaria. Tots els establiments han de complir les mesures de seguretat. Per acabar, desacord reiterat, no només amb aquesta llei, sinó ja amb la llei del 2009 amb relació a la limitació a les transmissions de llicències i autoritzacions i desacord, també, amb el tema de la formació del personal de seguretat. És a dir, si el sistema actual de formació del personal de seguretat no ens ofereix prou garanties que compleix les seves funcions, el que no podem fer és dir: «Doncs, ara ho faig jo. No, posi més vigilància, posi les condicions necessàries, faci les inspeccions necessàries, però no necessàriament agafi-ho vostè. Adopti les mesures necessàries perquè, aquell que ho faci, ho faci amb les condicions que ho ha de fer, però no per això assumeixi vostè la responsabilitat. I acabo, senyora presidenta, en el sentit que, en la mesura que sobre aquesta llei vam tenir les compareixences que vàrem tenir ja durant la legislatura anterior, el nostre grup parlamentari no repetirà peticions de compareixences llevat que hi hagi una causa molt justificada que ens obligui a fer-ho. Però en condicions normals intentarem també simplificar tràmits legislatius en el sentit de no demanar compareixences que ja han comparegut i també per evitar una mica donar la sensació que repetim tràmits en l'àmbit parlamentari. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats i diputades, vull fer una prèvia, abans de res. Ja ho saben, que acostumo a fer prèvies. Vull enviar des d'aquí una abraçada a la gent de la Crida per Sabadell i al regidor Maties Serracant. Senyor Castillo, senyora Granados, que Sabadell, en el context del cas Mercuri, un senyor com l'Ayuso i un partit com el PSC...
Senyora Mireia...
...denunciï...
Senyora..., senyora Vehí, em sembla que s'està... Li demano que torni a la qüestió, si us plau.
D'acord. Continuo, doncs; ja els ho he traslladat i em sembla que ha quedat clar. Disculpi, presidenta. L'objecte de la llei, doncs, per nosaltres l'objecte de la llei és permetre celebrar espectacles i activitats recreatives amb afany de lucre de la manera més fàcil possible. Mesures com la generalització de la comunicació prèvia, que el senyor Rodríguez feia referència a la confiança, a un valor com la confiança en la societat, que per nosaltres és un valor molt important, però, és clar, entenem que en un sector i amb una legislació on es premia l'activitat privada, amb la quantitat de macroempreses que hi ha en aquest sector, és una mica agosarat fer referència a la confiança. La revocació de la descentralització a favor dels municipis, això també s'ha dit ja des d'aquí. Se'ls manté la feina i la responsabilitat, però se'ls treu criteri, capacitat de criteri, no? El silenci positiu de l'Administració, obrir la porta a la incorporació d'entitats col·laboradores en les inspeccions, que nosaltres, d'això, en diem model business friendly. És a dir, fomentar que es faci negoci i fomentar la gestió d'espectacles i d'activitats recreatives des de la perspectiva de l'empresariat. Senyor Rodríguez, per nosaltres això no va de risc, va de peles, diguem-ne. Per tant, no és el nostre model polític de gestió d'això. Però ens agradaria avui aquí aprofundir sobre un tema, perquè s'ha dit, s'ha parlat i perquè després, en la ponència tindrem la possibilitat, diguem-ne, de fer esmenes directes, i a més agraïm la disposició que ha plantejat el conseller, de treballar i de poder canviar. Nosaltres, del que volíem aprofundir avui, és sobre l'àmbit d'aplicació de la llei. També ho han dit alguns diputats, no?, que no distingeix, diguem-ne, entre tipus d'entitats o d'empreses. És a dir, regulem de la mateixa manera un festival com el Primavera Sound que una calçotada en un ateneu popular. I és clar, vostè ha dit: «S'exclouen les activitats d'associacions veïnals sense risc. Però és que, per exemple, una calçotada en un ateneu popular no entraria en aquesta associació veïnal sense risc, segurament. Un bon exemple sobre això és, per exemple, la contractació de les assegurances de responsabilitat civil que fins ara, jo crec que els ajuntaments..., bé, nosaltres no és que creguem, que ho sabem, que els ajuntaments tenien un paper molt actiu en la valoració de quin tipus d'entitat estava demanant què i, per tant, quin tipus d'assegurança es podia o no contractar, però amb aquesta llei se'ns generalitza la gestió. I això ens porta que..., o les conseqüències d'això ens porta que moltes entitats sense ànim de lucre, per exemple, no puguin assumir aquest tipus d'assegurances, no? Nosaltres la legislatura passada, en el seu moment, vam demanar una compareixença que se'ns va rebutjar, que era de la representació de la Coordinadora de Casals i Ateneus dels Països Catalans, per exemple. Una mica, bé, per aportar aquesta perspectiva, no? Per tant, dit clarament, per nosaltres suposa, aquesta llei, un atac frontal a les entitats, organitzacions, casals i ateneus d'aquest país; un atac frontal a la xarxa de persones que dia a dia construeixen la cultura popular a casa nostra, perquè és sabut que a Catalunya i als Països Catalans la cultura es fa al carrer, a les places, als casals, a les entitats i a les organitzacions de base. Clar, i per nosaltres és un atac frontal a la millor estructura d'estat que tenim, que és la gent, els espais, les entitats i la cultura popular. Per tant, des de la CUP treballarem per garantir que els ajuntaments recuperin la capacitat de decisió, no només la feina, sinó com decidir; que els serveis i les gestions que se'n derivin siguin públics, eh? Aquesta disposició en què s'obre la porta a entitats col·laboradores..., nosaltres treballarem fermament perquè sigui eminentment públic, tot el capítol d'inspeccions, i perquè la cultura popular i les entitats i les organitzacions de base estiguin garantides i siguin cuidades tal com es mereixen. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Guinó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, deixin-me, en primer lloc, començar per una qüestió que té un caràcter estrictament procedimental i que té a veure amb la intervenció que ha fet el diputat del Partit Socialista, el senyor Castillo, quan afirmava, o quan comentava que havíem presentat, d'alguna manera, un mateix projecte de llei i que, per tant, aquest projecte de llei, com que l'anterior conseller d'Interior era d'Unió Democràtica, significava o volia dir que aquest projecte de llei tenia un biaix ideològic i que tenia a veure, precisament, amb l'adscripció política del conseller. L'article 36 de la Presidència de la Generalitat permet perfectament que el Govern de la Generalitat presenti un projecte amb el mateix text... [[Veus de fons.]] Sí, senyor..., sí, sí; li llegiré l'article, si vol, que diu exactament que es pot presentar una altra vegada el text. I, per tant, el procediment que ha utilitzat el Govern en aquest cas és perfectament factible, és lògic i té tota la coherència. En això hem coincidit, fins i tot, amb el diputat del Partit Popular; per tant, deu tenir certa credibilitat el que els estem explicant. Més enllà d'això, també cal dir que en l'anterior legislatura ja havíem fet, certament, una feina –i des d'aquí vull, d'alguna manera, agrair també la feina dels diputats de tots els grups parlamentaris que van participar activament en la tramitació i en, fins i tot, la constitució de la corresponent ponència i en les dues reunions que van fer, que certament en algunes qüestions importants d'aquest text ja ens havíem posat certament d'acord, hi havia consens. No és una llei, certament, que tingui un caire estrictament polític; és una llei clarament tècnica, però, no obstant això, estem al Parlament de Catalunya i, per tant, es plantegen diferents posicionaments que ja s'han exposat aquí i que em sembla que, a més a més, tal com ha dit el conseller, aquest és un text clarament esmenable que s'obrirà precisament al procés d'esmenes perquè cada grup parlamentari, d'alguna manera, es posicioni en el que són, bàsicament, les qüestions estratègiques d'aquest text. I és aquí, potser, que no coincidim exactament amb tots els grups parlamentaris, sobretot en les línies estratègiques del text que es posa sobre la taula avui. I és que en un moment determinat ha de ser perfectament possible, i a més a més és recomanable, que sigui compatible el que és facilitar les inversions, facilitar que l'economia derivada de l'oci es pugui desenvolupar..., però això ha de ser absolutament compatible amb el fet que els establiments disposin de les mesures de seguretat i no generin riscos ni per als espectadors, ni per a les mateixes empreses, ni per a la ciutadania en general. Per tant, aquest difícil equilibri és el que hem de portar a terme a través d'aquesta llei. I si portem un text normatiu a aprovació al Parlament de Catalunya altra vegada és, segurament, perquè no es tracta només d'un caprici del Govern, sinó que s'han portat a terme o han existit diferents supòsits en l'aplicació de l'anterior llei que fan que sigui necessària una revisió. I és una revisió, certament, que no només necessiten els espectadors dels espectacles i de les activitats recreatives, sinó que és una normativa que necessiten també, des d'una perspectiva empresarial, els empresaris de l'oci, perquè és important que puguin, d'aquesta manera, tenir o desenvolupar la seva activitat amb mesures de seguretat que no generin responsabilitats, que és el que ha passat sovint, com s'hi ha fet referència també en la intervenció de la diputada de Ciutadans, en un aspecte tan tràgic i traumàtic com va ser el cas del Madrid Arena. Segurament, aquest llei el que pretendria, per fer-ho gràfic, és que no succeeixin situacions com les del Madrid Arena. Sí que és cert que hi han conceptes en aquesta nova llei que es poden matisar, fins al punt que, per exemple, el concepte d'aforament –en un moment determinat ja es va posar sobre la taula–, que és matisable, què significa «aforament; el paper de les administracions, en aquest cas dels ajuntaments, sobretot dels més petits, que són els que tenen més dificultats per tenir gent, des d'un de vista competencial més ben preparada, necessiten suport, i aquesta llei ho preveu i hem d'incidir encara més en aquesta tasca. I en els ajuntaments més grans, mantenir el que és pròpiament l'autonomia municipal, que és bàsic i fonamental per als ajuntaments. I, per altra banda, també, fer esment que és necessari que..., en molts casos es desenvolupen certes activitats en edificis que són o que tenen un caràcter clarament històric i algunes de les mesures, que sobretot la normativa contra incendis preveu, són difícilment executables. I aquí sí que ens trobem amb un problema, certament, que és de caire tècnic, però que és un problema habitual que tenen els ajuntaments en molts casos: que en el moment de trobar determinades llicències les dificultats són de caire arquitectònic, i en aquest cas, els edificis històrics que algunes entitats culturals d'aquest país..., que han ajudat precisament a consolidar la història i la cultura del país, tenen problemes, precisament, perquè són edificis molt antics, i algunes de les mesures contra incendis que regulen les activitats en aquests edificis són certament difícils d'executar. I aquí també hi ha un problema important i per això es fa la distinció del que són les activitats pròpiament amb comunicació prèvia, que no és tant facilitar l'activitat sense control, ni que totes les empreses que es dediquen al sector de l'oci puguin fer realment amb més facilitat que la resta d'activitats les seves funcions, sinó que és, d'alguna manera, el sentit de donar a la comunicació prèvia el fet que el control per part de l'Administració vingui amb posterioritat, sempre que no siguin activitats amb risc important. Aquesta llei també pretén definir què és el risc important. I és un concepte genèric, tal vegada, i que s'hauria de concretar, precisament, en el període d'esmenes. El risc important exigiria llicències. I les activitats que no suposin un risc important –que hem de definir què significa «risc important– en farien prou amb les comunicacions prèvies. Més enllà d'això, hi ha un aspecte destacable que sí que voldria posar sobre la taula, i que em sembla que en aquest cas no coincidim de forma absoluta amb el Partit Popular, i és el que té a veure amb la preparació i la formació de les persones que portin el control d'accés d'aquestes activitats. Nosaltres defensem clarament que, en molts casos, s'han produït disfuncions en l'àmbit privat, i defensem, des d'aquesta perspectiva, una major intervenció pública per tal que aquesta preparació es pugui portar a terme durant l'any i que hi hagi dues dates, que se sàpiga perfectament que es fan aquestes proves i aquests assessoraments en la formació, per tal que sigui aquesta formació homologada des de totes aquestes perspectives, i no hi hagi, precisament, les disfuncions que s'han anat produint. Un altre aspecte important –i s'hi ha fet referència–: el que interessa és que es pugui desenvolupar el sector de l'oci, és necessari, però, per altra banda, també ha de ser compatible, això, amb la convivència i amb el manteniment de l'equilibri amb la gent que també vol descansar. I en moltes ocasions, les problemàtiques que tenen a nivell municipal els ajuntaments –ahir, casualment, va aparèixer una problemàtica antiga, però ara cada vegada més vigent, a Sabadell, a la Zona Hermètica de Sabadell–, certament aquestes activitats generen molèsties, i el que hem de fer amb aquesta llei és donar d'alguna manera la tranquil·litat que el control preventiu per part de l'Administració i el control a posteriori d'aquestes activitats que no es desenvolupin amb la normalitat i amb la legalitat necessària, els veïns puguin, d'alguna manera, accedir a l'Administració per tal que protegeixi el seu interès. Certament, és una qüestió complexa, aquesta –hi ha hagut un diputat que hi ha fet referència només de començar–; no és una qüestió senzilla. Hi han moltes administracions en la seva intervenció, i em sembla que el paper fonamental del Govern de la Generalitat i del Departament d'Interior ha de ser donar suport als ajuntaments, en primer lloc; mantenir l'autonomia municipal i el paper dels ajuntaments de forma absolutament estratègica; el manteniment i l'ajuda en els municipis més petits per complir amb les ordenances, que això també és un element bàsic, i, per altra banda, també mantenir el que és important per als ajuntaments i les ciutats d'aquest país: que hi ha d'haver zones d'oci. I el que han d'estar és establertes des d'un punt de vista urbanístic també en els planejaments corresponents. També hi ha molts problemes urbanístics a resoldre en aquesta qüestió. També hi han moltes qüestions que tenen a veure amb aquesta llei que no estan del tot resoltes en les mateixes ordenances municipals i, per tant, el que hem creat és un marc normatiu, certament, el suficientment genèric perquè en el període d'esmenes es puguin resoldre totes les inconcrecions. I, per altra banda, també, evitar aquest excessiu reglamentisme que alguns, precisament, alguns parlamentaris avui han denunciat. Estem d'acord que hem d'elaborar immediatament un reglament, que s'ha de portar a terme, i que ha de complementar aquesta llei. En alguns casos és possible que des d'un punt de vista legislatiu es pugui tardar més temps o menys per definir l'àmbit reglamentari d'una llei. En aquest cas, em sembla que sense pràcticament cap període de discontinuïtat, hem de començar a treballar en el reglament, perquè aquesta llei, certament, té uns principis genèrics que hauríem d'intentar concretar amb més solvència. En darrer terme, agrair la intervenció del conseller, agrair les intervencions en positiu dels grups parlamentaris. I, d'alguna manera, també entenem nosaltres que algunes de les compareixences que..., si es van portar a terme, esdevindrien certament reiteratives; però, per altra banda, també, si els grups parlamentaris ho creuen convenient, és possible que es portin a terme novament algunes compareixences, i aquest grup ho defensarà, però que no siguin, hi insisteixo, reiteratives amb les que ja es van portar a terme en el seu moment. I, per tant, d'alguna manera, i d'acord amb el Govern, estem pendents de les seves aportacions i que aquesta llei sigui aplicable i sigui sobretot molt útil als ajuntaments i a l'Administració en general. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Conseller, per què em demana la paraula?
Volia fer un aclariment i un agraïment, presidenta.
Un minut.
Sense obrir el debat.
Trenta segons.
Només, en nom del Govern de Catalunya, un aclariment i un agraïment. Aclariment: hem presentat exactament, sense variar ni una coma, el mateix projecte de llei que s'havia presentat a l'anterior legislatura. Ho hem fet per anar més ràpidament al que és el debat parlamentari, així no hem hagut de tornar-lo a sotmetre a informació pública, tornar a demanar dictamen a la Comissió Jurídica Assessora; per facilitar el tràmit a aquest Parlament i a tots vostès. Per tant, aquest era l'aclariment. I l'agraïment: els agraeixo a totes les diputades, a tots els diputats, que han intervingut, el to constructiu, la voluntat de fer esmenes de millora, i, evidentment, hi haurà possibilitat de debatre, i espero que des del Parlament de Catalunya es pugui fer una bona tasca legislativa en aquest àmbit. Res més i moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. I suspenem la sessió fins a les tres de la tarda.
Reprenem la sessió. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 18/2003, de suport a les famílies, per a establir una prestació econòmica per infants i joves a càrrec menors de divuit anys (debat de totalitat)]] [[202-00018/11]] El quart punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei de modificació de la Llei 18/2003, de suport a les famílies, per a establir una prestació econòmica per infants i joves a càrrec menors de divuit anys. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Antonio Espinosa.
Sí?
Comenci quan vulgui, diputat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats..., el objetivo y la finalidad de esta proposición de ley que hemos presentado es ayudar a las familias con hijos, especialmente a las más necesitadas, para que sus hijos no sufran privaciones materiales que perjudiquen su presente e hipotequen su futuro. No podemos permitir que la posición económica y social donde uno nace sea un lastre para el resto de su vida. No podemos permitir que la prestación económica por maternidad sea la única medida de ayuda directa a la familia que el Gobierno de la Generalitat tiene establecida y que, además, está suspendida desde el año 2015. Señorías, Andrés Conde, director general de Save the Children en España, hace unos días manifestó que España no es un país para niños. No le faltan razones: el 30 por ciento de los niños están en riesgo de pobreza o exclusión social, 800.000 en toda España, y concretamente, y según el Idescat, 110.000 menores padecen privación material severa en Cataluña. No cabe duda de que entre las causas de esta situación se encuentran la inestabilidad y la precariedad laboral, el desempleo, especialmente el de larga duración, y lógicamente esto repercute en el aumento de la pobreza de niños y jóvenes. Y ello, como decía antes, provoca privaciones materiales que hipotecan su futuro y generan en determinadas capas de población unos déficits de conocimiento que serán permanentes y que dificultarán enormemente su posterior inserción laboral y social. El resultado final es que la pobreza infantil empieza a ser estructural en Cataluña y en el resto de España, y su enquistamiento se debe a la falta de inversión, no se debe a otra cosa, es la falta de inversión en políticas públicas específicas para combatir la pobreza infantil. Señorías, diferentes estudios sostienen que un hijo cuesta aproximadamente entre 1.900 y 2.500 euros el primer año; el resto de los años, es aproximadamente de 5.500 euros por año hasta que cumple los dieciocho. Eso significa una media mensual de 460 euros. Ante esa evidencia, ¿qué tenemos? Tenemos otra evidencia, y es que el Estado hace una aportación raquítica; la única ayuda directa de la que se benefician las familias españolas es la prestación de 24,25 euros mensuales por hijo menor de dieciocho años, y además está sujeta a unos límites de renta muy bajos: 11.519 euros, 960 euros al mes. El resultado es que solo una de cada diez familias la recibe. Comparemos con Europa, y entonces vemos que la realidad es bastante diferente, por no decir «muy diferente: ocho de cada diez familias reciben algún tipo de ayuda directa; Alemania concede 184 euros mensuales, Noruega 125, Dinamarca 118 y 190, dependiendo de la edad del niño. En todos esos países, junto a Suiza, Suecia o Austria, se contemplan ayudas hasta que el hijo tiene dieciocho años o acaba sus estudios. Es evidente que, después de una comparativa de esta naturaleza, la asignación por hijo a cargo o menor acogido en España, pues, se ve, no cabe la menor duda de que es la más baja de la eurozona si excluimos Grecia. Bien, y en todo caso nos podríamos preguntar: «¿Y qué se hace en Cataluña? Y en Cataluña, ¿qué pasa? Pues, miren, pasa que los últimos gobiernos se han olvidado del artículo 40.3 del propio Estatuto de Cataluña. Se han olvidado de que los poderes públicos han de garantizar la protección de los niños, especialmente de la pobreza y sus consecuencias. La verdad es que, a tenor de las prestaciones y los apoyos que recibe la familia en Cataluña, no puede otra cosa que concluirse lo que antes he manifestado: se han olvidado, están olvidadas las políticas familiares en Cataluña. Bien, es evidente, por tanto, que las políticas públicas del Gobierno de la Generalitat no han intentado corregir la raquítica inversión del Gobierno de España; al contrario: en los últimos años, en realidad lo que estamos observando es que ha disminuido el porcentaje de inversión en gasto en familias e hijos en relación al PIB. Ahora estamos, a día de hoy, estamos en el 0,78 por ciento, frente al 2,2 de media en Europa. Y eso son datos del Idescat y del Eurostat, no me los invento. Bien, la única medida establecida en la Ley 18/2003, de ayuda a las familias, es una prestación económica por maternidad cuya cuantía era de 650 euros durante los primeros tres años después del nacimiento o acogimiento del niño. Pues, bien, esa medida, la única medida, resulta que está suspendida desde los presupuestos del 2015. ¿Acaso el Gobierno de la Generalitat no tiene capacidad e instrumentos para llevar a cabo políticas familiares? Por supuesto que la tiene, pero no la aprovecha; no aprovecha sus competencias para aplicar el tramo autonómico, cuantías de mínimo personal y familiar y deducciones fiscales, que bien podría, pero se limita –se limita– a aplicar las mismas cuantías de mínimo personal y familiar que las establecidas en el tramo estatal del IRPF, eso es lo que hacen. Naturalmente, Ciudadanos comparte los objetivos del Consejo de Europa y de la Comisión Europea de que las políticas familiares han de ocupar un lugar central en el conjunto de las políticas sociales, precisamente por su carácter preventivo, ¿eh?, y se han de implantar cuanto más tempranamente para que sean más efectivas. Igualmente compartimos la idea de que los recursos destinados a políticas familiares no son un gasto, sino una inversión a largo plazo que acabará mejorando la prosperidad y el bienestar futuro de la sociedad. Como reconoce la actual Ley de ayuda a las familias de Cataluña, los poderes públicos están obligados a garantizar la igualdad de oportunidades y a apoyar a las familias, pero precisamente para luchar contra la marginación crónica y el peligro de exclusión social y para facilitar el ejercicio de una maternidad y una paternidad responsables. En Ciudadanos sabemos que las políticas de protección a la familia, ¿eh?, con hijos a cargo evitan la penalización que pueden sufrir las familias por razón del número de hijos; facilitan la igualdad de oportunidades de las familias con más cargas respecto al resto de ciudadanos; valoramos la aportación de las familias al progreso, y también sabemos que cumplen un importante papel de prevención de la transmisión intergeneracional de la pobreza. Conocemos que el riesgo de pobreza también influye sobre el nivel educativo de nuestros jóvenes. Nos lo están recordando los sucesivos informes PISA, que hacen referencia a las consecuencias negativas del deterioro de las condiciones socioeconómicas sobre el resultado de los alumnos. Por tanto, si queremos promover el progreso y la cohesión social, debemos combatir la pobreza infantil. El empobrecimiento de las familias ha traído también otra consecuencia: que ha producido un descenso de la tasa de natalidad. El escenario económico y actual ha provocado que las familias no se planteen tener hijos, o tener menos hijos. La disminución de la tasa de natalidad –que plantea un serio reto que no se puede obviar, como es el futuro envejecimiento de la población de nuestro país– tiene que ser atajada, y según estudios realizados esta tendencia..., poner fin a esta tendencia en nuestro país, ¿eh?, es muy importante puesto que puede erosionar los pilares de nuestro estado del bienestar, especialmente el sistema de pensiones, y bloquear un progreso económico, social y cultural más dinámico, como indica el comité español de UNICEF. Por lo tanto, si la tendencia no se revierte, la situación y las perspectivas son claramente preocupantes para el futuro, que difícilmente podrá mantener los grados de bienestar alcanzados. Ante esta situación, en la que se encuentran la mayoría de países desarrollados de nuestro entorno, los estados que mejores resultados están obteniendo en la tasa de natalidad en cuanto a que están acercándola a la tasa de relevo generacional, que es el objetivo a cumplir, precisamente han sido aquellos estados que han realizado de manera decidida políticas y reformas dirigidas a proteger a las familias en todas sus formas y modalidades y a proteger, naturalmente, a los niños. En consecuencia, atendiendo a la grave realidad actual y considerando que la responsabilidad de garantizar los derechos de los niños, de los menores, especialmente de aquellos que se encuentran en una situación de vulnerabilidad, corresponde a las familias pero también a los poderes públicos, es por lo que el Grupo Parlamentario de Ciudadanos presentó la proposición de ley que hoy debatimos para establecer una prestación económica por hijo a cargo menor de dieciocho años que vivan en familias con rentas inferiores al umbral de la pobreza. ¿Qué menos podemos hacer? La cuantía de esta prestación la dejamos abierta y lo hacemos por dos razones: una, por estricta y creemos que adecuada técnica legislativa; creemos que la cuantía se debe establecer reglamentariamente. Y se debe hacer reglamentariamente para eso, por técnica legislativa, y también para que pueda ser adecuada de manera más ágil y más dinámica a la situación financiera de la Generalitat. Pero hay una cosa que sí tenemos clara y para nosotros es irrenunciable: tenemos la inequívoca voluntad de implantarla y de su progresiva mejora presupuestaria, precisamente ¿para qué?, para acercar la inversión en Cataluña y en el resto de España a la media europea, dentro también de una política integral de apoyo a las familias. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Atès que el Grup Parlamentari de Junts pel Sí ha retirat l'esmena a la totalitat, procedirem ara al torn d'intervencions per a fixar el posicionament. En primer lloc, té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, la proposició de llei que avui portem a discussió respon a una petició formulada no només pel mateix grup polític de Ciutadans, sinó també per diverses entitats del país com la Fedaia, la Federació d'Entitats d'Atenció a la Infància i a l'Adolescència, però també per Save the Children i moltes altres entitats. També és una proposta inclosa, entre d'altres, en el programa polític del Partit dels Socialistes de Catalunya. A Catalunya i a Espanya, tres de cada deu infants viuen per sota del llindar de la pobresa. La manca d'ingressos suficients al nucli familiar afecta de manera directa els infants i adolescents, els dificulta poder accedir en igualtat d'oportunitats al seu desenvolupament com a persones, en tant que apareixen situacions psicològiques, de salut, d'aprenentatge i de rendiment escolar. Aquest darrer és potser el més important, ja que determinarà la seva capacitat futura per sortir d'aquest cercle viciós que suposa l'exclusió social, en tant que serà clau per a l'establiment del seu propi currículum professional i vital durant la seva etapa adulta. Cal que assegurem que els infants i els adolescents catalans tinguin unes bones condicions de vida, tal com marca la Convenció de drets de l'infant, però també com marquen el mateix Estatut d'autonomia i la Llei de drets i oportunitats de la infància i l'adolescència o el Pacte per a la infància del 2013. Una llei i un pla amb un desplegament molt dèbil i sense pressupost assignat. La legislació internacional, l'estatal i la catalana ens obliguen a assegurar que els infants en risc d'exclusió puguin accedir a les necessitats bàsiques: l'alimentació, la roba i la higiene. I qualsevol que sigui la seva situació econòmica, del país, no ha de ser excusa per garantir aquestes necessitats a un dels col·lectius més dèbils i que més ha patit les conseqüències de la crisi al nostre país. Cal que tots plegats tinguem clar on som. Catalunya i Espanya estan a la cua d'Europa en inversió pública en infància. Destinem el 0,9 del PIB català a polítiques d'infància; Espanya hi destina l'1,4, i Europa hi destina el 2,2 per cent. Estem a la cua, també, en l'eficàcia de les nostres polítiques per lluitar contra aquesta xacra: 215.000 infants i adolescents viuen en cases on ningú treballa. I, per cert, la reforma de la renda mínima d'inserció que es va fer l'any 2011, amb uns requisits restrictius que encara avui s'estan aplicant, ha deixat sense ingressos més de deu mil infants, ja que les seves famílies no l'han pogut rebre. A més, d'una primera lectura del projecte de pressupostos presentat fa poc més d'una setmana, les polítiques d'infància no es mouen, tot i que en aquest Parlament hem aprovat mocions per apropar-nos a la mitjana europea d'inversió en infància amb relació al PIB. Per tant, senyores i senyors diputats, les polítiques d'infància continuen sent una assignatura pendent per a tots nosaltres, per al Govern i per al país. I cal que en parlem de veritat i cercar una visió compartida que ens faci avançar en les polítiques de família. I creiem que una ponència pot ser l'únic espai parlamentari on fixar clarament, mitjançant la llei, què és el que volem per als infants de Catalunya. I per què ho dic? Doncs, perquè fins fa poques hores, sobre aquesta proposició de llei hi havia una esmena a la totalitat de Junts pel Sí, una posició, sota el nostre punt de vista, que no s'entenia, després que el grup que dóna recolzament al Govern aprovés una moció al Ple de pobresa celebrat el mes de març, presentada pel Grup Parlamentari Socialista, i també per Catalunya Sí que es pot, on s'instava a estudiar una prestació d'aquestes mateixes característiques. Però és que, a més, el Parlament, a la seva Comissió d'Infància, ja els ha instat, amb els vots favorables per part del Grup de Junts pel Sí, a la recuperació de les prestacions per fills a càrrec i garantir que totes les famílies amb ingressos inferiors a 35.000 euros els puguin cobrar. I no només això: en campanya electoral, vostès, tant els representants de Convergència Democràtica de Catalunya com Esquerra Republicana, han coincidit en actes on tots hem defensat aquesta prestació. Per tant, celebro el canvi d'opinió de Junts pel Sí, tot i que hagi estat a última hora, o tot i que hagi estat –i algú ho havia de dir– per por a perdre aquesta votació. Sigui com sigui, celebrem la rectificació. En segon lloc, hi donarem recolzament perquè creiem que aquesta proposició de llei coincideix, a grans trets, amb els compromisos que els socialistes vam adquirir amb la ciutadania en el nostre programa electoral i amb la moció presentada pel meu grup i Catalunya Sí que es Pot, com deia abans, al Ple de pobresa. I, en tercer lloc, perquè esperem que aquesta proposició de llei engegui el tràmit parlamentari que ens permeti seure i analitzar entre tots els grups polítics, amb la participació de les entitats que han treballat en aquest tema de forma intensa, com i de quina manera podem implementar una prestació econòmica per als infants i adolescents. En resum, la proposició de llei inclou dues modificacions a l'articulat de la Llei 18/2003, de 4 de juliol, de suport a les famílies. La primera té a veure amb el fet d'incloure a l'article 9 un nou punt que determina la nova prestació econòmica per a fills a càrrec menors de divuit anys, i la segona inclou un article que delimita aquesta nova prestació a les famílies amb ingressos inferiors a l'índex de renda de suficiència de Catalunya. Per cert, l'indicador de renda de suficiència de Catalunya no s'actualitza des de l'any 2010, i han passat sis anys de crisi sense que el Govern actualitzi l'IRSC, i tampoc ho fa en el projecte de pressupostos que debatrem, o no, en les properes setmanes. Caldria plantejar-se augmentar-lo per fer que més famílies poguessin accedir a les prestacions socials que tenen l'IRSC com a indicador de referència. En termes generals, el meu grup està d'acord amb les modificacions plantejades en aquesta proposició de llei, però cal advertir alguns elements de caire més general. Com casa aquesta nova prestació amb la discussió del que haurà de ser la futura renda garantida de ciutadania? Cal fer més prestacions, o podríem incloure dins dels beneficiaris de la renda garantida els infants i adolescents que formen part del nucli familiar com a titulars de part de la renda garantida de ciutadania? Per què hem de doblar els ajuts i les prestacions? Amb aquesta nova prestació, com quedarà la que es recull a la Llei 12/2006, de 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic, que en el seu article número 22 contempla la prestació per a menors d'edat en situació de risc? Sota el nostre punt de vista, creiem que hem de ser més eficaços en la gestió i en els recursos. Si finalment aquesta nova prestació surt endavant, fóra bo concretar tota la resta de prestacions similars existents en una mateixa per fer-la més potent econòmicament, però també per facilitar la gestió als professionals i, sobretot, per no marejar les famílies, que ja actualment es maregen quan saben que a Catalunya existeixen 155 prestacions diferents. Com podem blindar aquesta futura prestació? Recordo al grup que dóna suport al Govern que l'actual prestació econòmica de caràcter universal per als infants a càrrec menors de tres anys, o infants a càrrec menors de sis anys en el cas de famílies monoparentals, s'ha eliminat de facto de la Llei de pressupostos i ha deixat sense efecte la Llei 18/2010. Abans el senyor Espinosa deia que s'havia eliminat des del 2015. No, aquesta prestació ja es va eliminar l'any 2011, i, per tant, portem anys sense que aquesta prestació de fill a càrrec de zero a tres anys, o menors de sis anys en el cas de famílies monoparentals, es posi en marxa en el nostre país. I un altre punt: com la pagarem? Perquè, si el problema és el pressupost –i aquest és un dels problemes–, cerquem els mecanismes per a una aplicació progressiva de la prestació, però ens agradaria que no neguessin el debat, com intentaven fer aquest matí, del que hauria de ser una nova prestació que garanteixi els drets dels infants al nostre país. Considerem, per tant, que val la pena parlar-ne, d'aquests i d'altres problemes que pot plantejar aquesta prestació, que els té, i, en general, de quin és el nostre sistema de protecció social pel que fa a la infància i a l'adolescència en el nostre futur a Catalunya. Gràcies.
Moltes gracies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. [[Pausa.]] Quan vulgui, diputada.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. La setmana passada vaig anar a una conferència organitzada per Save the Children, com altres diputats i diputades d'aquest Parlament, per conèixer, des del punt de vista d'aquesta entitat, la situació de la infància a Espanya i, de retruc, a Catalunya. El títol de la conferència jugava amb el de la novel·la de Cormac McCarthy, No country for old men –No és país per a vells–, però el plantejava amb un interrogant: és un país per als infants? Acabada la conferència, qualsevol persona que hi hagués estat hauria pogut contestar sense por d'equivocar-se que no, que no ho és, aquest, un país per als infants. Dels tres problemes més urgents en què el ponent centrava la seva intervenció, el primer era la pobresa. «Catalunya i Espanya, deia el ponent, «es troben a la cua d'Europa pel que fa a benestar infantil. Catalunya només inverteix un 0,9 per cent del seu PIB en protecció a la infància, molt per sota de la mitjana dels països de la Unió Europea, que és del 2,2 per cent. A Catalunya, un de cada quatre infants viu per sota del llindar de la pobresa i gairebé un de cada deu viu en situació de privació material severa. S'imaginen, diputades i diputats, ser la mare d'una d'aquestes criatures? I dic «la mare perquè les xifres presentades fa quinze dies per l'observatori de gènere de la Cambra de Comerç no deixen lloc per al dubte: si ets dona a Catalunya, tens tots els números de la rifa per ser pobra, fins i tot encara que tinguis formació i feina. De manera que no els sorprendrà una altra de les xifres que l'observatori va posar damunt la taula: un 40 per cent de les famílies monomarentals viuen en situació de pobresa; un 40 per cent de les dones que viuen soles amb les seves criatures són pobres. Per això els he demanat que s'imaginessin que són la mare d'una d'aquestes criatures i que amb un sou de 600 euros al mes –i sóc molt generosa-, no aconsegueixen alimentar-les correctament ni saben on deixar-les a l'estiu, quan l'escola tanca les portes. També els hauria pogut dir que s'imaginessin que són una parella d'immigrants, o un home o una dona que no han acabat la secundària, o una família nombrosa. Aquests són els tipus de famílies amb més probabilitats de viure en la pobresa. El mateix dia que al matí vaig anar a la conferència de Save the Children, al vespre vaig sentir el senyor Francesc Homs a la televisió explicant els valors que tindrà el nou partit que crearan a partir de les cendres de Convergència. Deia ell que el valor que millor el representa és la cultura de treball, perquè ells no són partidaris de la cultura del subsidi. Em va deixar glaçada. Quina barra! Com podia apropiar-se d'un valor que comparteix d'una manera generalitzada tot l'arc parlamentari? Com podia atribuir-se la cultura del treball per definir el seu partit? I com podia imaginar que hi ha molta gent partidària de viure fent el dropo mentre l'Estat els concedeix una ajuda? Trobo que és fàcil deixar anar una frivolitat –per no dir una bajanada– com aquesta quan és temps de feina estable i un sou digne, una casa còmoda, la possibilitat de donar estudis universitaris i màsters als fills i filles i una agenda ben farcida de contactes per després ajudar-los a col·locar-se. La dona de qui abans parlàvem també la té, la cultura del treball. De fet, en treballa moltíssimes, d'hores, a dins i a fora de casa, però mai no deixarà de ser pobra, i el que és encara pitjor: les seves criatures viuran sempre en la pobresa. Perquè el 85 per cent de persones adultes pobres són filles de famílies pobres. Com vostès saben, no trobar feina o tenir una feina precària no és atribuïble a la ciutadania, sinó que és el resultat d'una situació estructural, situació que el Govern ha de fer el possible per minimitzar; té aquesta obligació, el Govern. Això, a molts països de la Unió Europea ja ho han entès, i saben que les transferències socials –fixin-se en el terme, «transferències socials, no «subsidis, sinó «transferències socials– disminueixen el risc de pobresa de manera dràstica per a la infància. L'exemple més notable d'aquesta política és el d'Irlanda. Irlanda és el país de la Unió Europea amb un índex de pobresa infantil més alt abans de transferències. L'índex –dono dades aproximades– és del 49 per cent, i després de transferències és converteix en el 17 per cent. L'Estat espanyol té un índex de pobresa infantil del 37, i després de transferències socials es queda en el 30. I dic l'«Estat espanyol perquè no tinc les dades desagregades, però us puc assegurar que Catalunya no quedaria en una situació gaire millor. Si extrapolem les dades de pobresa material severa que abans citava i que sí tinc desagregades, podem dir que Catalunya quedaria situada en un lloc per sota de la mitjana. Creuen que tot és qüestió de diners? En part ho és, és clar. Però no només és aquesta, la qüestió; la més important és com es gasten els diners. És a dir, és una qüestió de voluntat política. Un exemple: Suïssa té un PIB per capita de 55.000 dòlars enfront dels 41.000 que té cada habitant d'Irlanda, però les transferències socials en infància són molt més altes a Irlanda que a Suïssa. Irlanda redueix la pobresa infantil en un 32 per cent –un 32 per cent– i Suïssa en un 11 per cent. Ja ho veuen, la reducció de la pobresa infantil és, sobretot, una qüestió d'idees i de prioritats. Les entitats que treballen per la infància fa temps que insisteixen en la necessitat de fer transferències socials per reduir la pobresa infantil. Ja van publicar un informe on posaven de manifest que els infants pobres al nostre país no es corresponen amb l'estereotip de pobresa que tenim al cap. Els nostres infants no val descalços ni busquen menjar en els abocadors, però això no vol dir que no tinguin altres tipus de manifestacions de la pobresa de caire més invisible, com són l'emocional, psicològica, relacional..., a banda de presentar dificultats, per exemple, per tenir cobertes les seves necessitats bàsiques. Tenen, doncs, mancances que els fan impossible tenir una igualtat d'oportunitats per al desenvolupament ple de la seva persona, la qual cosa els predisposa moltes vegades a patir problemes d'aprenentatge, problemes psicològics, problemes de salut i, en conseqüència, tot això reverteix en problemes d'èxit escolar. Aspectes decisius a l'hora de reproduir el cercle viciós de la pobresa i de l'exclusió social en l'etapa adulta, com dèiem abans. Per això, de fa temps, les entitats demanen una prestació universal per a la criança, la PEUC. És llàstima que Ciutadans només proposi modificar la Llei de suport a les famílies; el senyor Espinosa ho ha deixat clar tota l'estona, que estaven parlant d'una ajuda a les famílies. Però podien haver anant molt més lluny. I ho diem per tres raons. La primera, perquè, com deixa clar els seu nom, aquesta és una llei per ajudar les famílies, mentre que la prestació universal per criança està pensada perquè la rebin els infants perquè són subjectes de dret i perquè tenen dret a aquesta ajuda, però, naturalment, la perceben les persones que tenen la seva custòdia. La segona, perquè la prestació universal a la qual es refereix Ciutadans en el punt 9.1 ja existeix; diu: «Les famílies que tenen a càrrec infants menors de tres anys o infants menors de sis en els supòsits establerts a l'apartat 2 tenen dret a una prestació econòmica anual de pagament únic, etcètera. I sí, és cert, Ciutadans l'amplia fins als divuit anys, això és veritat, però oblida que està suspesa de fa temps, com ens recordava el diputat Moreno. I la tercera raó, perquè al punt 1 de l'article 10 bis es determina que s'atorgarà la prestació econòmica a les famílies amb ingressos inferiors a l'indicador de renda de suficiència, i aquest indicador de renda en aquests moments està en 7.967 euros, que representa una xifra molt per sota de les necessitats que tenen els nostres infants; per tant, molt pocs infants es beneficiaran d'aquesta ajuda. I, d'altra banda, és exactament el contrari del que demanava Fedaia en el seu informe. Fedaia parlava d'una prestació universal, la qual cosa significa per a totes les criatures, amb independència de la renda familiar. Malgrat que la llei no es correspon exactament amb la filosofia que anima la proposta que en el seu moment va fer la Fedaia, nosaltres no hi posarem pegues. El nostre grup, però, creu que les prestacions a la infància han de ser universals i han de representar igualtat d'oportunitats, de manera que no s'entenguin tant com a ajudes sinó com a inversions, perquè actuen no només sobre el present dels nostres infants, sinó també sobre el futur dels adults que seran, amb menys probabilitats, doncs, de caure en la pobresa. El nostre grup té la ferma convicció que cal actuar urgentment en favor de la infància perquè Catalunya sigui de debò un país per a la infància. Creiem que la PEUC requereix una llei separada, una llei pensada per als infants com a subjectes de ple dret, i per això els presentarem aviat una proposició de llei de la PEUC que no modificarà cap llei existent, sinó que constituirà una llei nova. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputats, diputades, bé, el debat sobre la pobresa, malauradament, és una qüestió que s'ha debatut en aquest Parlament en diverses ocasions per part de tots els grups parlamentaris. Fa escassament poc hi vam dedicar un ple monogràfic, però certament són poques les mesures concretes i fermes que es prenen al respecte. I vull deixar clar, com ja he dit en més d'una ocasió, que no és el mateix parlar de pobresa que de desigualtats, i si anem a l'arrel del problema la gravetat de la situació actual és com distribuïm la riquesa de tal manera que les desigualtats socials deixin de ser una xacra que patim des que el món és món. Entenem que amb aquesta proposta de modificació de la Llei 18/2003 de suport a les famílies que ens presenta Ciutadans el que es vol és donar més oportunitats, o millor dit, donar oportunitats als infants i adolescents que viuen en una situació econòmica que no els permet desenvolupar-se com a tal. Suposa executar el que ens diu aquesta llei, no?, diu: «Els poders públics estan obligats a garantir la igualtat d'oportunitats i a donar suport a les famílies amb fills a càrrec per a la lluita contra la marginació crònica i el perill d'exclusió social, i per facilitar l'exercici d'una maternitat i paternitat responsable. A banda de l'article 43 de l'Estatut, ja mencionat, aquesta proposta també suposa desplegar l'article 41 de la Llei 14/2010 que diu que «els poders públics han d'adoptar les mesures pertinents per assegurar que els progenitors o les persones que tenen tutela o la guarda d'infants o d'adolescents tinguin l'oportunitat d'oferir-los el nivell bàsic de benestar material que necessiten per a un desenvolupament integral adequat. El desenvolupament d'aquestes mesures ha d'establir els criteris per determinar el nivell bàsic del benestar material dels infants i adolescents, i ha d'incloure –i ha d'incloure– «un règim d'ajuts i prestacions públiques. Això és el que diu aquesta llei, una llei específica catalana dels drets i oportunitats d'aquests col·lectius. Per tant, aquesta proposta, en moments en què el risc de pobresa té, segons dades de l'Idescat, més incidència en menors de setze anys –parlem d'un 28,8 per cent–, pot donar resposta a totes les demandes dels més vulnerables de la nostra societat. Les famílies, per nosaltres, la família és la institució bàsica de la nostra societat, una xarxa de seguretat, la primera ONG en moments de crisi, i la clau per a la transmissió de valors com són la solidaritat, el compromís, la tolerància i la cohesió social. Per tant, és evident que més que mai s'ha de garantir un marc que afavoreixi les estructures familiars, ja que al final és el millor servei que podem fer a les persones en particular i a la societat com a col·lectiu. Pel que fa a la proposta de modificació de la llei, que preveu una prestació econòmica per fills a càrrec menors de divuit anys a famílies amb ingressos inferiors a l'indicador de renda mínima de suficiència, no hi podem estar en contra, i, per això, evidentment, no hem presentat cap esmena a la totalitat. En moments com els actuals, les famílies que estan patint la manca de recursos més bàsics necessiten que l'Administració posi a la seva disposició tots aquells instruments que facilitin el desenvolupament integral dels petits i joves. Som conscients que les disponibilitats pressupostàries no són per tirar per coets, en som conscients, però, al final, és el de sempre, no?, la paraula màgica del bon govern, del bon legislador és la de «prioritzar. I és evident que el benestar de les persones, dels nuclis familiars ha de ser l'objectiu prioritari del Govern. I quan parlem de dotar de recursos per al desenvolupament integral no ens referim solament a productes de primera necessitat, com són el menjar i la vestimenta, sinó a tot allò que suposa un desenvolupament normal en l'àmbit emocional, psicològic i de relacions amb la resta. Perquè cal ser conscient que, tal com deia la mateixa Fedaia –i ho comentava la diputada Gemma Lienas–, un infant pobre al nostre país no es correspon a l'estereotip de pobresa que preval en la nostra societat i que, normalment, s'associa al tipus de pobresa dels països que es troben en vies de desenvolupament. A Catalunya, no ens enganyem, cap infant es mor de gana ni va despullat pel carrer, però sí que és cert que existeixen unes carències en una part d'ells que no els permeten desenvolupar com a la resta, el que suposa un dèficit en igualtat d'oportunitats. Per part nostra, volem que aquesta proposició de llei segueixi el seu curs, la seva tramitació i així poder-la millorar substancialment. Diputat, al Partit Popular ens fa mal als ulls no veure en la seva proposta, de totes maneres, ni un sol esment a les famílies nombroses, tot i que en l'exposició de motius vostès mateixos diuen que les polítiques de protecció familiar han d'evitar la penalització que pot patir la família per raó de nombre de fills. Doncs, mirin, en aquest redactat que vostès ens presenten, els primers que penalitzen les famílies nombroses són vostès, el seu grup parlamentari, que en una qüestió tan concreta com aquesta, en el punt 2 del nou article 10 bis, fan referència als nuclis monoparentals, i amb fills discapacitats a càrrec –certament, un dels més vulnerables–, però s'obliden completament d'un altre tipus de família que, al cap i a la fi, és qui més aporta a la societat, i que són aquelles que tenen tres o més fills a càrrec. Lamentem, i li ho dic sincerament, que s'hagi omès aquest col·lectiu que, amb tota seguretat, necessita una atenció especial. I ja li avanço que si prospera aquesta proposta –que crec que sí, després que Junts pel Sí ha retirat l'esmena a la totalitat en l'últim minut–, doncs, la nostra principal esmena s'adreçarà a la inclusió de famílies nombroses, tant de caràcter general com especial. Per cert, comentar, no?, que, precisament, el que abans era Convergència i Unió, en el seu dia, i que ara és Convergència Democràtica de Catalunya - Esquerra Republicana, doncs, la preocupació per les famílies ha estat nul·la, no? Jo recordo quan vaig entrar el 2011 el primer que va fer el conseller Cleries, doncs, va ser retirar aquest ajut universal per a les famílies amb fills a càrrec, no?; és la primera mesura que va prendre. Vostès van tenir una altra oportunitat en la darrera legislatura... –parlo de Convergència, de Convergència i Unió–, en la darrera legislatura o, no ho sé, l'anterior, ja no me'n recordo, perquè aquí es passen pantalles i es passen legislatures com un passa fulls d'un llibre, no?; però, deia que l'antiga Convergència va tenir la possibilitat de donar llum verda a tramitar una iniciativa del Partit Popular que beneficiava les famílies nombroses, però vostès ho van desestimar. I, al final, doncs, res de res. Bé, vull recordar també que quan el diputat Espinosa, doncs, parlava que a nivell de l'Estat no es fa prou –no es fa prou– quant a aquesta qüestió, no?, de dotar d'ajuts a les famílies amb fills a càrrec, jo crec..., estic d'acord amb vostè que es podria fer molt més, o sigui, jo ho reconec; però també vull valorar, doncs, aquesta ajuda que estan rebent les mares, les mares treballadores –també les mares treballadores catalanes, eh?–, que tenen fills a càrrec menors de tres anys o que tenen fills amb algun tipus de discapacitat o, bé, que són famílies monoparentals que estan rebent un ajut de 1.200 euros anuals o el doble, depenent del cas, no? Per tant, alguna mesura s'ha pres al llarg d'aquesta legislatura. I també, una altra: el II Plan estratégico nacional de infancia y adolescencia 2013-2016, també amb un pressupost de milers i milers d'euros destinats, doncs, a millorar la situació dels nostres petits i els adolescents. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Hola, bona tarda. Presidenta, gràcies. Anant al gra: el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, des del nostre posicionament, convençut i radical en l'exercici de la democràcia, facilitarem que aquesta proposta de llei de modificació de la Llei 18/2003, que presenta el Grup Parlamentari de Ciutadans, pugui ser debatuda en comissió, tot i que ja, d'entrada, us plantegem que tenim discrepàncies serioses tant amb la concepció de base com amb la seva formulació; però tot això pensem que ho podrem discutir en la comissió. No vull repetir dades perquè hem donat tantíssimes dades, tots i totes plegades, que em semblaria que és una mica absurd. Només sí que voldria recollir un parell d'idees. Quan els companys de Ciutadans, i ara a últim moment el PP, ens parlaven de l'ajuda de l'Estat espanyol, ens parlaven de com hem d'ajudar les famílies amb fills, com podem fer que no pateixin privacions, etcètera. Jo voldria recordar el primer article de la llei que avui esmentem i que diu: «Millorar el benestar i la qualitat de vida de les famílies amb relació a les responsabilitats que s'adquireixen i als drets que en deriven: a l'habitatge, a la cultura, a l'educació, al medi ambient, al treball i a la salut. Jo voldria recordar que quan diem què ha fet l'Estat i què fa l'Estat, i què es fa des de Catalunya per lluitar contra la pobresa i, en aquest cas, la pobresa infantil i adolescent..., que el juliol de l'any passat, fruit d'una ILP presentada conjuntament per la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca, l'Aliança contra la Pobresa Energètica i l'Observatori DESC, aquest Ple del Parlament va aprovar per unanimitat la Llei 24/2015, de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit, precisament, de l'habitatge i de la pobresa energètica; que, com diu l'article primer de la llei, són fonamentals per a la infància i per a l'adolescència; són fonamentals per a tota la família, perquè on hi han nens pobres, hi han famílies pobres, no hi han nens pobres sense famílies pobres, no hi han nens desfavorits sense famílies desfavorides. I és cert el que deia la companya Gemma, són molt interessants les xerrades que fan Save the Children. El problema és que jo com que com el Raúl vivim a Santa Coloma de Gramenet, amb molt orgull i amb molta honra, dissortadament –dissortadament– la pobresa la tenim molt propera, la desigualtat la tenim al costat de casa i la redistribució nefasta la vivim i la veiem quotidianament. Per això aquesta llei, aquesta llei que vam presentar, va néixer al carrer i va recollir set anys de lluita i de defensa diària dels drets de tota persona. Vam aturar desnonaments, vam aturar talls de subministrament i vam anar alliberant famílies dels deutes i recuperant habitatges buits que la rapinya bancària volia desallotjar. Però, curiosament, què fa Espanya, companya del Partit Popular? Què fa l'Estat espanyol? Doncs, fàcilment, després del recurs presentat pel Govern espanyol, que presideix el seu partit, el Tribunal Constitucional ha acabat definitivament suspenent bona part, per no dir tota la part substancial de l'articulat d'aquesta llei de pobresa energètica i emergència habitacional. I, sens dubte, permeti-m'ho, són decisions matusseres i perverses, perquè atempten contra els drets bàsics de tota persona i, d'una manera molt especial, torpedinen el principi inspirador i fonamentador de les actuacions públiques en matèria de protecció de nens, nenes, nois, noies, menors d'edats, que no és altre que l'interès superior de l'infant o adolescent. Suposo que amb això podran entendre que quan des de la CUP - Crida Constituent diem que hem de desobeir les decisions del Tribunal Constitucional, ho fem també, no només perquè volem una república catalana, no només perquè volem crear un país independent, sinó perquè volem lluitar contra la pobresa, la desigualtat i aquestes accions francament matusseres i perverses, que atempten contra una part molt important de la ciutadania infantil i adolescent del nostre país. Per tant, considerem com a CUP - Crida Constituent, que hem d'abordar urgentment i amb la màxima diligència aquesta problemàtica, i, sens dubte, és polièdrica. S'ha dit: «Tenim un munt de lleis, de decrets, de resolucions aprovades que moltes d'elles es contradiuen. Aprofitem aquesta ocasió per, des d'aquest punt de vista polièdric i des d'una òptica integral, analitzar i refer i rediscutir i reelaborar una llei encaminada a actuacions per eradicar d'una manera efectiva i real la pobresa i les actuacions d'exclusió social en què immersa aquesta tercera part dels nostres nens, nenes, nois i noies. I, això sí, el que demanaríem és que defugíssim de pràctiques legislatives que no deixen de ser meres polítiques de pedaç i, si més no, que destil·len moltes vegades massa flaire oportunista. «Merci.
Moltes gràcies, diputada. [[Veus de fons.]] Sí, sí... A continuació, té la paraula la senyora Anna Caula, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Senyors diputats, diputades, com n'ha fet esment el nostre company sobre aquesta proposició, nosaltres avui hem retirat l'esmena a la totalitat. Ja des d'un inici ens plantejàvem, però, aquesta esmena no perquè estiguéssim en desacord en el fons de la proposta que ens fan d'establir una prestació econòmica..., però sí que estem en desacord a fer-ho de forma desordenada, posant pedaços i sense tenir una visió global del sistema català de previsió social. I molt més en desacord, encara, si no tenim a hores d'ara totes les eines per fer front a les polítiques que volem portar a terme, perquè, al final, del que volem parlar en aquest moment és de quin model de prestacions socials volem. Recapitulem. Fa menys de tres mesos, al Ple de l'emergència social, aquí, en aquest hemicicle, aprovàvem la Resolució 17/XI, concretament el punt 1.1.d, on es diu: «Estudiar la implantació d'una prestació econòmica per a la criança adreçada als infants i adolescents d'entre zero i divuit anys, concebuda com un ingrés directe que ajudaria a compactar els diferents ajuts i prestacions actualment existents. I el Govern i el departament així ho han fet, seguint el mandat d'aquest Parlament; està estudiant els ajuts i desgravacions fiscals actualment existent, i s'estudiarà la viabilitat de crear una prestació econòmica d'aquestes característiques per implementar-la de manera progressiva per a aquelles famílies econòmicament més desafavorides. S'aprovava, amb el treball de tots, en el Ple d'emergència social, com ajudaríem els infants i joves segons les eines que tenim a l'abast: la renda mínima d'inserció, ajuts de menjador, ajuts a la conservació de l'habitatge, pobresa energètica, programes d'ocupació per a joves, i molts altres. I, en menys de tres mesos, ens trobem aquesta proposició a sobre la taula. Nosaltres apostem per un debat de fons, global, de visió de futur, de com volem la prestació social catalana. A Junts pel Sí entenem que l'eix nacional i l'eix social són indestriables, i només disposant de tots els recursos que els catalans generem podrem invertir en la millora de les condicions de la vida de la nostra gent, de la ciutadania de Catalunya. I no acabem d'entendre, tampoc, aquesta dicotomia: per un costat, des de Ciutadans se'ns nega la possibilitat de veure Catalunya com un estat, però, alhora, amb aquesta proposició, ens demanen actuacions d'estructura d'estat. Potser no seria el Parlament on fer aquesta proposta, sinó a qui hores d'ara té la capacitat d'executar-la, que és qui recapta els impostos, en concret els de la seguretat social. També ens costa d'entendre que qui ho va tombar a Espanya, el PP, amb majoria absoluta, ara pugui dir-nos que a Catalunya ho veu viable. Bé, el món al revés. Junts pel Sí estem d'acord amb la voluntat de treballar per implementar una prestació per a la criança dels infants, de manera que com a país volem garantir la igualtat d'oportunitats a tots els nens i nenes, lligada també al debat de la renda garantida que ja està obert al Parlament. Però el que volem és ser ambiciosos amb el projecte global potent, i per això estem d'acord que segueixi el debat. Ens sembla molt bé l'objectiu fixa't del 2,2 del PIB que esmenten en la seva presentació com a objectiu, que és la mitjana europea en polítiques de protecció familiar –compartim aquesta voluntat–; el que trobem a faltar en la seva proposició de llei és que ens diguin com pretenen arribar a aquesta xifra, a aquest objectiu. Volem la seva complicitat en el què i també en el com. Nosaltres volem oferir a la gent realitats, projectes viables i sostenibles. Catalunya és en l'actualitat –i esperem que sigui per no gaire temps– una comunitat autònoma asfixiada econòmicament, on cada cop que es publiquen unes balances fiscals ens adonem que 16.000 milions d'euros recaptats a Catalunya marxen cap a l'Estat espanyol i no tornen; al mateix Estat que ens presta diners amb uns interessos abusius i amb un sostre de dèficit inassolible; per cert, molt més exigent que el que se li exigeix al mateix Estat. I, per si això fos poc, totes les iniciatives que han sortit d'aquest Parlament per fer front a la pobresa i ajudar a superar les dificultats dels més desfavorits han estat suspeses pel Tribunal Constitucional a instàncies del Govern, i no les detallo perquè comencen a ser moltes. Des d'aquesta tribuna aprofito per encoratjar-los a fer pinya amb el Govern de Catalunya per tal de revertir aquesta situació. I els encoratjo, també, a anar més enllà. Estem a punt d'obrir una campanya electoral estatal. Assumim aquí, com comentava un company, el compromís, tots, de fer palesa aquesta proposta en tots els programes electorals, perquè, ens agradi o no, aquesta és la realitat econòmica i pressupostària que ens trobem actualment a Catalunya. Per tant, cal una anàlisi tècnica i econòmica rigorosa, perquè el que no podem fer, al nostre entendre, és crear falses esperances impossibles de complir amb l'estat actual dels comptes. Endavant, doncs, obrim-lo, obrim aquest debat en comissió i treballem responsablement tots per fer una llei realista. És des de l'honestedat, des de la responsabilitat i la dignitat política, i sense enganyar ningú, que pretenem i volem oferir mesures per redreçar les situacions de més vulnerabilitat. I en aquest sentit, des de Junts pel Sí no estem disposats a vendre fum, ni a jugar políticament amb la crua realitat, ni a generar falses expectatives, perquè això porta la gent a la frustració. Volem mesures reals i possibles. Perquè recordem, si no, el sentiment de frustració que ha generat l'incompliment de l'Estat en matèria, per exemple, de dependència. El Govern de la Generalitat està fent un gran esforç per mantenir el sistema de dependència, per donar resposta al ciutadà que més ho necessita. Des de sempre, l'Estat ha infrafinançat el sistema de dependència i no ha complert les seves obligacions, però no per això hem deixat de treballar des de Catalunya per cobrir fins i tot allò que no ens pertocava en favor de la nostra gent. L'Estat ha dimitit de pagar la seva part de les prestacions de dependència; en canvi, la Generalitat aporta tot el que li correspon i més, perquè ens ho creiem. I també creiem en aquesta prestació, però precisament perquè ens la creiem volem assegurar-nos que es pot complir. No volem generar unes expectatives que no es puguin complir perquè són econòmicament insostenibles. Volem ja una aposta clara per definir una política d'atenció global a la infància i a l'adolescència, i no generar falses expectatives d'una llei tipus llei de la dependència dos. Perquè de què parlem, exactament? Podem quantificar el cost econòmic d'una prestació universal per fills a càrrec? Parlàvem abans de la Fedaia i de la PEUC. Ells quantifiquen en 3.500 milions d'inversió de la PEUC, tot i que amb un retorn de 1.100 milions, que deixaria la inversió final en 2.400. Que ens agradaria poder desenvolupar-ho? I tant. Però per ara..., i ho dic a poc a poc, per ara són xifres del tot inassumibles per una Catalunya autonòmica en aquests moments. Per posar-ho en context, cal recordar que el pressupost aprovat pel Govern, del 2016, preveu 2.694 milions per al departament. Vostès em plantegen un horitzó de 2.400. Què deixem de fer? Tot, i només fem aquesta prestació per a infants? També cal, d'altra banda, recordar la nostra realitat, la impossibilitat en què es va trobar el Govern per fer front al pagament de les prestacions universals per fills a càrrec del 2010 i 2011, que van acabar amb una pròrroga de pagament. Una inversió, doncs, d'aquestes característiques, o tan sols com les del 2010-2011, aquest Govern ara no se les pot permetre. I és una mala noticia per al país, i tant, que ens ha de portar a la reflexió de per què, tenint un país amb una economia tan dinàmica, competitiva i exportadora, no tenim els rendiments fiscals que ens permetrien finançar aquest tipus de polítiques. Això no vol dir que el Govern deixi desemparades o sense eines les famílies amb fills a càrrec. Apostem, en consonància amb el mandat ciutadà que hi ha al respecte, per potenciar la inversió en renda mínima amb 70 milions, que ha de permetre també assolir un nivell de cobertura que inclou complements per fills a càrrec a famílies en llars vulnerables. En aquest moment de construcció de l'estat català del benestar això només es pot fer en un debat integral sobre la protecció social catalana. El Govern de la Generalitat de Catalunya té intenció d'incrementar els fons destinats a les polítiques d'infància en el proper pressupost. Atesa la situació d'emergència social en què viu la ciutadania de Catalunya, es prioritzen les polítiques de sosteniment de l'estat del benestar, que reverteixen totes en les famílies i en el benestar dels seus membres. Tanmateix, el que sí que tenim clar és que, des del 9 de març, on tots érem aquí parlant d'aquest tema en el Ple de l'emergència social, ja queden quasi tres mesos menys perquè aquest país pugui decidir per si mateix quines polítiques socials volem amb eines d'estat pròpies. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Acabat el debat, i atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Proposició de llei de reforma de l'impost de successions i donacions (debat de totalitat)]] [[202-00020/11]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de reforma de l'impost de successions i donacions. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyor presidenta. Senyores i senyors diputats, avui toca mullar-se; avui toca passar de les declaracions, dels gestos, de la teatralització de les diferències, de la indefinició del Govern sobre política fiscal, a decidir. Avui tots vostès hauran de decidir si estan al costat del 5 per cent de contribuents que reben herències i donacions molt importants, i no volen pagar, o estan al costat del 95 per cent que requereixen més recursos públics per fer polítiques socials. La proposició de llei que presenta Catalunya Sí que es Pot dóna l'oportunitat a aquest Parlament de rescatar íntegrament l'impost de successions i donacions i recuperar una bona part dels ingressos fiscals perduts en els darrers anys. Recordin-ho vostès: 1.500 milions d'euros acumulats, perduts, des del 2011. Per justificar el manteniment de les retallades i la política social que practica el Govern català, el Govern i el seu president ens diuen que Catalunya no disposa d'ingressos suficients i que el sistema de finançament autonòmic és injust, afirmació que compartim al cent per cent. Però el Govern a continuació ens diu que tampoc podem augmentar els ingressos propis perquè Espanya no ens deixa, i això, que és cert, només és una veritat a mitges. És cert, el Govern del PP ni menja ni deixa menjar en polítiques fiscals; ni deixa fer ni fa en matèries fiscals en polítiques socials. Però el Govern de la Generalitat s'està escudant en el comportament reprovable del Partit Popular per amagar que també el Govern català renuncia a exercir una part important de les competències fiscals de què disposa, i no perquè el PP no el deixi, sinó perquè, en definitiva, el que vol és beneficiar un sector molt concret de la societat. Aquí tenim ja la coartada del president Puigdemont, que insisteix que els catalans –així, en genèric, eh?, com si fóssim l'única societat del món sense classes socials, com si fóssim una societat socialment «eunuca, eh?, els catalans– paguen molts impostos. Exactament el mateix discurs que fa el Partit Popular. I això és radicalment fals. A Catalunya, com a Espanya, hi ha ciutadans que s'estan escapant de pagar l'impost de successions, i això és el que volem nosaltres avui resoldre. Com també és radicalment falsa l'afirmació que el tram autonòmic de l'IRPF a Catalunya sigui més gravós que a Espanya. He tingut oportunitat de fer una comparació al voltant dels quaranta-dos trams que em podien desglossar, els diferents trams de les diferents comunitats autònomes, i els puc assegurar que en vint-i-i-nou d'aquests quaranta-dos trams Catalunya està per sota de la mitjana en el tram autonòmic de l'IRPF. I quan parlem d'ingressos superiors a 36.000 euros, vint dels vint-i-quatre trams per sobre d'aquesta quantitat, també Catalunya està per sota de la mitjana. Deixin, si us plau, el senyor Puigdemont i el seu Govern, de fer una afirmació que no s'aguanta. El Govern es nega a fer pagar més als trams alts de l'IRPF amb el placebo de la baixada dels trams més baixos. Facin vostès el compte: no dóna ni per a una T-Mes, una targeta de mobilitat –una T-Mes. A Catalunya hi ha persones amb molta renda i patrimoni, com també passa a Espanya, que són els beneficiaris d'unes polítiques fiscals que beneficien uns pocs i perjudiquen la majoria, perquè per alguns el sistema fiscal no és el que paguen, sinó el que reben a través de les polítiques fiscals que fa un moment acabem de discutir. En aquest context, Catalunya Sí que es Pot presenta aquesta proposició de llei, que, si s'aprova, permetria augmentar de manera significativa els ingressos de la Generalitat i fer del nostre sistema un sistema fiscal més progressiu i més just. Avui, Catalunya Sí que es Pot, modestament, ofereix a la cambra, a aquest Parlament, l'oportunitat de posar en marxa una ruptura, una ruptura de veritat, una ruptura amb un sistema fiscal injust que han compartit des de sempre la dreta catalana i la dreta espanyola; una proposta que ens permetria, en el moment que es desenvolupés, augmentar els ingressos aproximadament en uns 400 milions d'euros anuals, que conjuntament amb les reformes de l'IRPF que els estem plantejant diferents grups de la cambra, de patrimoni i mesures de fiscalitat verda ens permetrien disposar d'uns pressupostos de veritat, d'aquests que vostès diuen que no volen fer, no que no poden fer. Estem parlant de més de 1.000 milions addicionals possibles que, al nostre entendre –i això ho podríem discutir–, haurien de tenir una prioritat molt clara, que és posar-los al servei de la renda garantida de ciutadania que ens exigeix la societat i les organitzacions socials d'aquest país. Recordin: l'impost de successions i donacions ha estat la darrera..., ha estat la gran batalla fiscal amb relació a dos models fiscals i de societat que ha tingut no només Espanya, també Catalunya. Durant anys, la dreta catalana ha llançat una campanya brutal en benefici del 5 per cent. Ho recorden vostès? Publicitat fins i tot als autobusos contra l'impost de successions. Alguns, algun pocavergonya de Convergència i Unió, i li ho dic així, va qualificar aquest impost com l'«impost de la mort, va utilitzar la mateixa terminologia que utilitzen, per exemple, senyors com el Trump, en aquests moments, el candidat republicà a la presidència dels Estats Units. En aquell moment, la reforma del 2010 va suposar una reforma en profunditat de la fiscalitat sobre successions i donacions, però, com sempre, la dreta catalana no en va tenir prou, i el Govern Mas, l'any 2011, va aprovar amb els vots de Convergència i Unió i el PP –quan s'estimaven tant– un veritable desmantellament de l'impost, que va beneficiar el 5 per cent dels contribuents. En aquell moment, el senyor Mas-Colell, en el debat, va dir que ningú es preocupés, que la reforma tindria un impacte petit, només 52 milions menys per al 2011. Que Déu li conservi la vista, perquè la veritat va ser que el 2011 aquella reforma va suposar una reducció d'ingressos de 261 milions, que va arribar a ser una reducció d'ingressos de 313 l'any 2014. En total, hi insisteixo, durant tots aquests anys, Catalunya, les arques públiques, han perdut ingressos per import de 1.500 milions d'euros amb què es podien haver fet moltes polítiques socials. I, hi insisteixo, en plena situació de retallades, quan s'explicava a la gent que les retallades eren absolutament inevitables, que no podien, que era culpa dels altres, que era culpa d'Espanya, que era culpa de l'economia –que ningú no pateixi, que respiro i parlo al mateix temps. [[Remor de veus.]] Durant anys s'ha estat regalant una mitjana –s'ha estat regalant una mitjana– de 300 milions d'euros a l'any a persones que heretaven patrimonis importants a costa de castigar les persones més febles. I això és el que modestament amb la nostra proposta intentem revertir avui amb aquesta proposició de llei. Malauradament, el que ha estat l'oposició i la posició de tota la vida de les dretes catalanes i espanyoles de tota la vida, de Convergència Democràtica i del Partit Popular, avui és assumida per Esquerra Republicana de Catalunya, camuflada dins de Junts pel Sí, perquè això és el que posa de manifest la seva esmena a la totalitat. No estem discutint sobre els elements de detall, estem discutint que si s'aprova aquesta esmena a la totalitat no tindrem ni la possibilitat de discutir la millora del tractament de l'impost de les successions i les donacions al nostre país. Amb la seva esmena a la totalitat, Junts pel Sí, sumant-se al Partit Popular, pot evitar que tinguem l'oportunitat d'aconseguir ingressos propers als 400 milions d'euros anuals. Uns ingressos que necessitem i que ens anirien molt bé per encarar una situació d'emergència social, i també per acabar amb algunes injustícies. Per exemple, la que viuen les persones en situació de dependència, obligades a preus públics de copagament que són veritablement confiscadors. Això sí que és l'«impost de la mort. El que han de pagar aquelles persones al final de la seva vida, amb pensions molt baixes, a les quals no se'ls dóna ni l'oportunitat de disposar d'això que la societat ha arribat a qualificar com a «diners de butxaca. Aquí és on està el conflicte. Fixin-s'hi vostès bé, eh?, això ho fa el mateix Govern. El mateix Govern que es nega a reformar l'impost de successions i donacions, imposa preus públics a aquestes persones amb pensions mínimes, a les quals es confisca pràcticament la seva pensió en règim de copagament d'una plaça concertada, d'una residència concertada. Això el mateix Govern i en el mateix moment, a la mateixa legislatura. La reforma de Catalunya Sí que es Pot no afecta tots els contribuents, n'afecta només una petita part. Les petites i mitjanes herències continuaran sense tributar. Només afecta el 10 per cent dels que rebin herència i donació i, de manera significativa, només el 5 per cent dels privilegiats. Vull recordar que la nostra proposta manté fora, manté lliure d'aquest impost, de gravamen, tots els habitatges habituals fins a 500.000 euros. Vull deixar ben clar que també mantenim fora l'herència d'aquelles empreses familiars per evitar l'impacte negatiu que això podria tenir en l'ocupació. Vull aprofitar per rebatre ja alguns dels arguments donats històricament i que avui sortiran –n'estic segur– per part de la dreta espanyola i catalana al voltant d'aquest impost. Alguns diuen –ho va arribar a dir el senyor Junqueras en la primera compareixença que va fer aquí– que l'impost de successions grava dues vegades el mateix fet. Fals! No és veritat, perquè qui paga és el que rep l'herència, no el que ha cobrat amb el seu treball. Però fixi's vostè quin argument més classista el del senyor Junqueras, vicepresident del Govern: si una persona és pobra de solemnitat i cobra el salari mínim només i tot ho ha de destinar a consumir, paga l'IRPF i paga l'IVA; però, en canvi, si hi ha una altra persona que cobra cent vegades més que aquest, resulta que en tot allò que estalvia i acumula i té un patrimoni, quan ho deixa al seu fill, o a la seva filla, o a un hereu, aquella persona rep aquest impost, rep aquest patrimoni i amb la seva llei, en molts casos, se'n va de rositas. Aquesta és la realitat que nosaltres volem intentar evitar amb aquesta reforma que no afecta les classes mitjanes, hi insisteixo, afecta els sectors més rics de la societat, econòmicament més poderosos. L'últim argument, el que té un nivell de fariseisme total, és el d'aquells que intenten plantejar el conflicte entre poderosos i classes mitjanes, ens diu: «És que vosaltres feu una cosa que només afecta les classes mitjanes, perquè els poderosos de veritat, aquests no paguen perquè eludeixen el pagament a través de les societats patrimonials. Quin argument més cínic! Els mateixos que aproven mesures d'elusió fiscal, els mateixos que han aprovat les Sicav, els mateixos que han aprovat els règims especials per a les societats patrimonials, els mateixos que aproven amnisties fiscals, els mateixos que justifiquen socialment l'evasió i el frau fiscal es presenten després, a partir de les conseqüències negatives de les seves decisions, a donar la solució. El pacte entre els poderosos, entre l'1 per cent i el 5 per cent, consisteix en el fet que cap d'ells pagui impostos, i traslladen la responsabilitat de la situació i les conseqüències al 95 per cent de la ciutadania. Això sí: això és el que passa. I un debat important, que ha aparegut ara: el debat al voltant de l'esforç, de la cultura de l'esforç. La companya Gemma Lienas deia una cosa que a ella la va indignar –i a mi també–, les declaracions del senyor Homs, que es reprodueixen en molts casos per part de la dreta catalana: «Aquests que viuen del subsidi, aquests que no tenen cultura de l'esforç, aquests que no s'esforcen per treballar... Que curiós, eh? La meritocràcia per als pobres, perquè quan es tracta d'aplicar la meritocràcia al fill del ric: plutocràcia; és a dir, acumulació de patrimoni i no pagar res. Meritocràcia per als pobres, plutocràcia per als rics. Aquesta és la doble moral que caracteritza aquest debat. Recordin-ho bé: la desigualtat que està en aquest moment a la nostra societat és fonamentalment de rendes, però de patrimoni; ho diu l'estudi que ha publicat fa poc Piketty, sí, la gran desigualtat en aquests moments és de patrimoni, és la que fa que es perpetuï la pobresa i la desigualtat profunda. I suggereix actuar sobre l'impost de patrimoni i sobre l'impost de successions i no és precisament una proposta bolxevic, és una proposta assumida per molts sectors, fins i tot per sectors poderosos dels Estats Units, des d'aquest punt de vista. Doncs bé, aquesta és la proposta que els plantegem i els demanem que ens donin l'oportunitat de debatre-la. Només li demanem a Junts pel Sí que ens donin l'oportunitat de debatre-la. Acceptem que es puguin canviar coses, acceptem que es puguin modificar alguns dels nostres plantejaments, però donin-li una oportunitat al debat per reformar l'impost de successions. Donin-la-hi. Però, què passa? Doncs, que a la posició històrica del Partit Popular i Convergència Democràtica de Catalunya, d'un bloc de classe, resulta que, de manera sorprenent, se'ls han afegit ara els companys, els amics, d'Esquerra Republicana de Catalunya. Mirin vostès els debats de l'any 2013, quan el meu company Josep Vendrell va plantejar una proposta prèvia anterior a aquesta. El que deia Pere Aragonès –els sona?, l'actual secretari d'Economia–, deia literalment: «Estem a favor de recuperar l'impost de successions, i diem “recuperació” perquè la reforma del 2011 va reduir-ne la recaptació i ha deixat la seva naturalesa molt alterada. Deia, a continuació, que la proposta que fèiem nosaltres era correcta, però a continuació deia: «Però no us la podem votar perquè tenim un pacte amb Convergència i Unió que ens compromet a la governabilitat. Doncs bé, aquell pacte va portar a una reforma del 2014, que nosaltres reconeixem que és veritat que va alleujar l'impacte negatiu de la del 2011, però va alleujar-lo, no el va resoldre. Per això els suggerim en aquests moments, els plantegem als companys d'Esquerra Republicana de Catalunya... –als de Convergència Democràtica ja no els volem demanar res perquè sabem què pensen i quins interessos defensen–, però als companys d'Esquerra Republicana de Catalunya els demanem que ens deixin –ens deixin–, claríssimament, poder discutir això, perquè tornin a la que ha estat la seva posició de sempre; tornin a aquella reforma del 2010 que pot millorar-se encara, que ens permetria aconseguir més recursos per fer polítiques socials. Sembla que això no serà possible perquè sembla..., jo no m'hi fico amb com s'organitzen els grups, sembla que a Junts pel Sí s'han repartit la feina: uns, els d'Esquerra Republicana, fan declaracions, i els altres, els de Convergència Democràtica, posen la política; cadascú decideix com vol fer les coses. En tot cas, permetin-me que els digui una cosa, des del respecte més absolut per a tots els que votin no tramitar aquesta proposició de llei –evidentment tothom té dret a fer el que vulgui, no podria ser d'una altra manera, tot és digne–, segur que hi han arguments, són defensables, però, si us plau, després de votar en contra de la tramitació de la reforma de l'impost de successions i donacions, no ens diguin després que no tenen recursos per fer polítiques socials. Almenys això ens ho poden estalviar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Carmina Castellví.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, diputades, diputats, bona tarda a tothom. La proposició de llei que presenta el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot parteix de la Llei 19/2010, de 7 de juny, de regulació de l'impost, i proposa tot un seguit de modificacions, alguna de les quals en major o menor intensitat ja van ser introduïdes fa poc més de dos anys en la Llei 2/2014, de 27 de gener, de mesures fiscals administratives, financeres i del sector públic. Així, la regulació vigent de l'article 2, de reducció per parentiu, és la següent: «En les adquisicions per causa de mort s'aplica la reducció que correspongui d'entre els següents per raó del grau de parentiu entre l'adquirent i el causant. Grup I: adquisicions per descendents menors de vint-i-un anys; 100.000 euros més 12.000 euros per cada any de menys de vint-i-un que tingui el causahavent fins a un límit de 196. Grup II: adquisició per descendents de vint-i-un anys o més, cònjuges i ascendents; el cònjuge, 100.000 euros; fill, 100.000 euros; resta de descendents, 50.000 euros; ascendents, 30.000 euros. El grup III, les adquisicions pels col·laterals de segon i tercer grau i per ascendents i descendents per afinitat, 8.000 euros. Que, per cert, la proposició de llei presentada eleva a 9.000. «Al grup IV, adquisicions per col·laterals de quart grau o de graus més distants i per estranys, no s'aplica cap reducció per raó de parentiu. Per tant, les reduccions per parentiu ja han estat objecte de rebaixa recentment, amb efectes de l'1 de febrer del 2014, respecte de les aprovades per la Llei 19/2010. Cal recordar, a tall d'exemple, que amb la llei de 2010 la reducció per al grup I havia estat de 275.000 euros, més 33.000 euros addicionals per cada any de menys de vint-i-un, amb un límit de 539.000 euros; des del 2014, però, aquest límit s'ha abaixat a menys de la meitat, 196.000 euros. I el mateix ha succeït amb la resta de grups; en el cas de cònjuge, la reducció ha passat de 500.000 a 100.000; en el cas de fills i adoptats, de 275.000 a 100.000; en el cas de la resta de descendents, de 150.000 a 50.000; en el cas d'ascendents i adoptats, de 100.000 a 30.000; en situacions convivencials d'ajuda mútua, de 150.000 a 50.000, i en el cas de col·laterals de segon i tercer grau, de 50.000 a 8.000 euros. La llei del 2014 va fer, per tant, una reducció de les reduccions, i permeteu-me la redundància, força espectacular. S'han dividit per cinc la reducció aplicable al cònjuge i la resta de reduccions han quedat al voltant d'una tercera part del que eren el 2010. Tornar a rebaixar l'import de les reduccions ara, quan només fa dos anys que es van retallar de forma tan acusada, no sembla el més adequat. D'altra banda, a més, cal recordar que en aquesta mateixa llei de mesures del 2014 es va suprimir la reducció addicional regulada als articles 30 i 31 de la Llei 19/2010, fet que incrementa la recaptació. La finalitat de la reforma del 2014 era justament, i tal com s'expressa en el preàmbul de dita llei, donar compliment a la Resolució 323/10 del Parlament de Catalunya, sobre l'orientació política general del Govern, de 27 de setembre de 2013, en què s'insta el Govern a reformar la regulació de l'impost amb la finalitat d'incrementar-ne la progressivitat i aconseguir una recaptació similar a l'obtinguda abans de l'anterior reforma del tribut. Per tant, ja s'han implementat les mesures com les contingudes a la proposició de llei del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Deixem que la reforma del 2014 s'apliqui durant més temps, que doni els seus fruits i ja arribarà el dia de fer els ajustos que calgui. No en va, hem de tenir en compte que la recaptació per l'impost de successions ha passat de 222 milions d'euros el 2014 a 378,7 milions d'euros el 2015, amb un increment del 70,6 per cent. Per tant, no anem tan malament. La proposta suposa revertir els imports de la reducció als que eren vigents just abans de la reforma del 2010, però, a més, amb la fixació dels imports a la meitat en el cas que el contribuent s'apliqui alguna de les reduccions específiques que preveu la llei per adquisició de béns afectes a l'activitat empresarial o professional, per l'adquisició de participacions, per l'adquisició de béns de patrimoni cultural, etcètera. En aquest darrer cas, a més, aquests imports reduïts sembla que contravindrien les regles de competència normativa en l'impost de successions i donacions establertes en la Llei de cessió dels tributs en el sentit de la regulació de les comunitats autònomes de reduccions estatals. Ha de fer-se en termes anàlegs a la regulació estatal o millorant-ne els requisits. Concretament, diu: «Las comunidades autónomas podrán regular las establecidas por la normativa del Estado manteniéndolas en condiciones análogas a las establecidas por este o mejorándolas mediante el aumento del importe o del porcentaje de reducción, la ampliación de las personas que puedan acogerse a la misma o la disminución de los requisitos para poder aplicarla. L'article 48 de la Llei 22/2009. La regla, per tant, és que Catalunya pot millorar la situació dels seus contribuents pel que fa a les reduccions, però no empitjorar-la, com pretén la proposició de llei que han presentat vostès. Aquesta és l'autonomia que tenim, ara com ara. Aquestes són les regles del joc que ens imposa l'Estat centralista. No podem implantar un sistema tributari propi fins que Catalunya no sigui un estat independent. I, pel que fa a la proposta de nova redacció de l'article 30, de la Llei 19/2010, de 7 de juny –que, per cert, ja va ser derogat per l'article 122.4 de la Llei 2/2014, de 27 de gener–, suposa la introducció d'una reducció variable sobre la base imposable quan aquesta és inferior als 100.000 euros; i, a més, el contribuent compleix determinats requisits: ser del grup del parentiu I o II, tenir una base imposable no superior a 100.000 euros i un patrimoni preexistent que no superi la quantitat de 402.678 euros amb onze cèntims. La proposta es presta a la confusió, ja que, en l'apartat 2 de l'exposició de motius, ens parla del nou article 30 i es diu que és per als donataris dels grups I i II, quan al text articulat de la proposta consta que es tracta d'una reducció només aplicable a les adquisicions per causa de mort i no a les donacions que es facin en vida. La reducció variable proposada, a més, té problemes tècnics. Com que l'efecte d'aquesta reducció és obtenir una base imposable igual a zero, cal tenir present que es produirà un error de saldo per a aquells contribuents que reunint els condicionants esmentats tinguin una base imposable superior, i, fins i tot, en el cas que la base imposable sigui molt propera a 100.000 euros. Imaginem-nos dues successions que es tramiten a l'hora. En un cas, la base imposable és de 100.000 euros, i aplicada la reducció variable queda en zero euros. En l'altre cas, la base imposable és d'un euro més: 100.001 euros; i, llavors, ja no hi ha reducció variable i la base imposable queda per 100.001 euros. Amb un euro de diferència el resultat és radicalment diferent: es passa d'una base de zero euros a una base de 100.001 euros. Finalment, la proposta suposa derogar la reforma que va introduir la Llei 3/2011, de derogació, que comporta, de fet, la supressió de les bonificacions de la quota pels contribuents dels grups I i II. Dues observacions, al respecte. Entenem que l'objecte de la derogació és la supressió de les bonificacions de la quota. A aquest efecte, la disposició derogatòria hauria de referir-se a la derogació de l'article 58 bis de la Llei 19/2010. Al marge de l'observació tècnica anterior, cal posar en relleu que la bonificació generalitzada per als grups I i II del 99 per cent de la quota ha estat modificada per la Llei 2/2014 en el sentit de reduir els percentatges segons augmenta la base imposable del contribuent, de manera que s'assoleix una major progressivitat en l'impost i aquests percentatges es fixen en la meitat quan el contribuent s'ha aplicat alguna de les reduccions específiques a què al·ludíem abans. L'aplicació de les mesures proposades ha de comportar, efectivament, un increment substancial de la recaptació de l'impost; però, alhora, en un entorn on la pràctica totalitat de les comunitats autònomes tenen reculat un impost molt favorable per als grups I i II, amb bonificacions de fins al 99 per cent en alguns casos, pot suposar la deslocalització dels fets imposables, situació que no només perjudica la imposició de Catalunya de les herències futures, sinó també la tributació anual de l'IRPF i de l'impost sobre el patrimoni del futur causant, que trasllada la seva residència a altres territoris de l'Estat espanyol. Tot això, sens perjudici que pugui ser objecte d'estudi algun tipus de modificació de l'impost més moderada, que persegueixi, en la mateixa línia de la reforma del 2014, el manteniment o millora de la progressivitat de l'impost, però sense incentivar una eventual deslocalització de patrimonis personals. Els catalans no ens mereixem que s'incrementi la seva pressió fiscal sense un estudi seriós de les seves conseqüències, amb una proposta de reforma feta a corre-cuita ni que sigui per pal·liar els problemes derivats d'un sistema de finançament que ens discrimina. És per tot això que el Grup Parlamentari de Junts pel Sí presentarem aquesta esmena a la totalitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Enric Millo.
Gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats, senyor Coscubiela, hi han coses en què de vegades podem estar d'acord, fins i tot des de la discrepància ideològica, i busquem maneres de trobar punts en comú, no?; però hi ha matèries en les quals, pràcticament, és impossible, i aquesta és una d'elles. Quan parlem d'impostos pràcticament és impossible posar-se d'acord amb vostès, perquè vostès tot ho resolen apujant-los, i el nostre objectiu, habitualment, sempre que es pot, és abaixar-los. Per tant, aquí hi ha una dificultat molt important, no? El cas que avui ens ocupa, especialment, l'impost de successions i donacions, és un cas per nosaltres molt significatiu, molt rellevant. L'any 2011, com abans s'ha esmentat, seguint l'exemple d'altres governs autonòmics i gràcies als acords, en aquell moment, impulsats pel mateix Partit Popular català, Catalunya es va sumar a la llista de comunitats autònomes en les quals, a la pràctica, l'impost sobre successions i donacions quedava, pràcticament, suprimit. La Llei 3/2011 de 8 de juny, de modificació de la Llei 19/2010, de 7 de juny, de regulació de l'impost de successions, va incloure l'article 58 bis, concretament, en què es creava per als contribuents dels grups I i II, una bonificació del 99 per cent de la quota tributària de l'impost sobre successions en les adquisicions per causa de mort. Aquesta bonificació va representar generalitzar l'exempció de l'impost per la majoria dels catalans, i donava així una resposta clara a una forta demanda social, que, fins i tot, havia provocat fortes mobilitzacions. Però, va durar poc. L'any 2014, aprofitant el canvi de majories polítiques en aquest Parlament... –i fa un moment ho hem escoltat..., passa que la diputada, clar, però, ha citat l'ús de la paraula, s'ha descuidat d'explicar aquesta primera part, no?, de la petita temporada en què Catalunya es va assimilar al que passa a la resta d'Espanya–, l'any 2014, com dic, aprofitant el canvi de majories polítiques en aquest Parlament –en aquell cas, Convergència i Unió condicionada per Esquerra Republicana de Catalunya–, aquest règim va ser modificat. I la Llei 2/2014, del 27 de gener, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic va mantenir la bonificació del 99 per cent només per als cònjuges, però va introduir una graduació progressiva de la bonificació per a la resta dels contribuents dels grups I i II. D'aquesta forma, i amb altres petites modificacions, la generalització de la bonificació que havia estat aprovada el 2011 va quedar suprimida amb el vot en contra, com es poden imaginar, del Partit Popular. Va quedar molt clar que a Catalunya només abaixen els impostos quan el Partit Popular català influeix en les decisions del Govern [[remor de veus]] , però pugen, ràpidament, quan l'esquerra entra en el poder. I aquest és el drama. Aquesta és la tragèdia que viuen els catalans i les catalanes: quan el Partit Popular català influeix, abaixen els impostos a Catalunya; quan l'esquerra torna a agafar el poder, pugen els impostos, i, per tant, s'escuren les butxaques dels catalans i les catalanes. És aquest el motiu pel qual el Partit Popular català va presentar una proposició de llei de rebaixa de l'impost de successions i donacions el darrer mes de març de 2015. El que passa és que no va poder ser debatuda i votada perquè el Govern va decidir convocar eleccions anticipades, i, per tant, aquesta proposició de llei que el Grup Popular havia presentat en la legislatura anterior no va poder ser sotmesa a debat i votació. Però el que pretenia, precisament, era recuperar la situació anterior, la situació que havíem aconseguit per a tots els catalans el 2011. Imagini's, per tant, si estem lluny de la proposta que avui ens fa el Grup de Catalunya Sí que es Pot, que no tan sols no recupera la situació anterior, sinó que el que pretén, al nostre entendre i opinió, és empitjorar-la per als catalans. Així, doncs, ens trobem davant d'una proposta que, com dic, expressa exactament el contrari d'allò que nosaltres defensem en aquest Parlament des de fa quinze anys, perquè la primera vegada que el Partit Popular en aquest Parlament va presentar una proposta per eliminar l'impost de successions i donacions data de l'any 2000. I aquests són, per tant, principis que el nostre partit defensa i que seguirà defensant en el futur. Existeix, de fet, un ampli consens en què l'impost de successions i donacions és un impost que ens perjudica per la competència fiscal que ocasiona amb altres comunitats autònomes, per al greuge comparatiu que es produeix a causa del millor tracte fiscal establert en altres zones d'Espanya. De fet, Convergència i Unió havia defensat, fins i tot en el seu programa electoral del 2010, l'eliminació total i immediata de l'impost de successions i donacions, cosa que ha incomplert sempre. No sorprèn que segueixin perdent vots des d'aleshores entre els seus antics electors per haver canviat la defensa de l'economia de les classes mitjanes i treballadores, pel procés de separació, que l'única cosa que provoca és desconfiança, inestabilitat i separació dels propis electors tradicionals. No és una casualitat, tampoc, que a nou països de la Unió Europea no existeixi l'impost de successions i donacions, i en d'altres estigui clarament reduït. La realitat de la qual vostès, Catalunya Sí que es Pot, i la resta de partits de l'esquerra d'aquest Parlament ens volen apartar, és la realitat que es viu en deu comunitats autònomes i en els territoris forals, que apliquen imports simbòlics a l'impost de successions i donacions per raons a causa de mort sovint amb bonificacions, com deia fa un moment, del 99 per cent en els graus de parentiu I i II: Astúries, les Balears, les Canàries, Cantàbria, Castella - la Manxa, Galícia, Extremadura, Madrid, Múrcia, La Rioja, Navarra i el País Basc. I nosaltres no volem que els catalans hagin de pagar allò que a molts altres indrets de la resta d'Espanya no es paga ja. El que nosaltres reclamem i defensem –des de fa quinze anys, com he dit, que quedi clar– és la supressió, l'eliminació de l'impost de successions i donacions. És cert que ningú més defensa aquesta posició en aquest Parlament; ens hem quedat sols, però també és bo que tothom ho conegui. En el discurs –de vegades ho escoltem en les campanyes electorals– es fan afirmacions i propostes que agraden a l'orella dels catalans i les catalanes; després, aquí en el Parlament, com es veu, la realitat és una altra ben diferent. Però, nosaltres ho seguirem defensant. La posició del Parit Popular en relació amb aquest tema no canviarà. Nosaltres continuem sent partidaris de l'eliminació, de la supressió d'aquest impost, responent, com deia fa un moment, a una gran demanda social. De fet, aquest impost, l'impost de successions i donacions, és un impost clarament confiscador, injust, antiquat i desfasat que descapitalitza i que va en contra de l'estalvi. No té cap sentit mantenir aquest impost. Si una persona compra un bé... –encara que el senyor Coscubiela abans intentava, això, desmentir-ho–, si una persona compra un bé, ja paga els impostos associats al consum d'aquest bé. Si obté rendes d'aquest bé, ja siguin de capital mobiliari o del treball, ja paga els impostos associats en aquests rendiments: l'IBI, l'IRPF, transmissions patrimonials, societats, en qualsevol de les seves fórmules. L'adquisició, la tinença, l'ús i el rendiment dels béns ja tributa amb les diferents formes que existeixen, tributàries, no? Per tant, si algú ja ha fet front a aquests impostos d'obtenció de rendes o bé ja els ha pagat quan els compra o quan els ven, ha de tenir, al nostre entendre, la llibertat per fer amb ells el que consideri oportú, ja sigui donant-los o ja sigui deixant-los en herència. Quin sentit té que, en aquests moments, sovint, quan es produeix la mort, o per donació, moltes vegades, a més a més, en situacions difícils dels possibles hereus, que de vegades fins i tot es troben amb l'obligació d'endeutar-se o amb problemes greus de liquiditat que no els permeten rebre l'herència..., quin sentit té gravar en aquesta situació les persones que són mereixedores d'aquest patrimoni dels seus pares o de qui ha decidit deixar-los en herència? Per això, ho repeteixo, nosaltres expressem –i en deixem constància avui en aquesta sessió– la nostra voluntat clara de seguir treballant per defensar la supressió de l'impost injust, confiscador i desfasat, de successions i donacions. Catalunya Sí que es Pot defensa aquesta proposició de llei, almenys ho explica també en la seva exposició de motius, per una qüestió relacionada amb una fórmula, una via per incrementar els ingressos, una fórmula per compensar la situació financera de la Generalitat. I nosaltres el que li hem de dir és que no estem disposats –no estem disposats– a acceptar que la mala gestió dels recursos públics, que ens ha portat a dèficits i a deutes insostenibles, sigui ara precisament l'argument o, millor dit, l'excusa per mantenir i incrementar aquest impost «confiscatori. No és aquesta la manera. Nosaltres no veiem que aquesta sigui la fórmula; hi han altres maneres, i, sobretot, hi ha una fórmula molt més útil, que és racionalitzar la despesa i no malbaratar els diners públics amb objectius i amb finalitats que no tenen res a veure ni amb l'economia productiva, ni amb la creació d'ocupació, ni amb els serveis socials, ni amb l'educació, ni amb la salut, cosa que sí que passa actualment amb aquest Govern. Aquesta proposició de llei, per tant, que vostès presenten avui només s'entén des de la voracitat recaptatòria que sempre els ha caracteritzat, especialment allà on tenen la possibilitat de governar, i que provoca després els desastres econòmics amb greus conseqüències socials que tothom coneix. Nosaltres, el Partit Popular català, tenim una posició clara en matèria fiscal, de reducció d'impostos sempre que això és possible; d'afavorir l'economia productiva i la racionalitat de la despesa per tal de garantir l'estat del benestar fent-lo sostenible en el temps –i aquesta és l'única manera de fer-ho bé–; alleugerir l'enorme càrrega fiscal a què estan sotmesos actualment els catalans. I no perquè ho digui jo... –ara vostè també intentava demostrar que això no és cert–; doncs, aquesta és la veritat, i en vam parlar també en el Ple anterior: els catalans suporten una pressió fiscal per sobre de la mitjana de la resta de les comunitats autònomes espanyoles, i, a més a més, suporta un nombre de tributs propis molt superior del que tenen a la resta de les comunitats; concretament, els catalans suporten quinze tributs propis, quinze, quan la següent comunitat autònoma que en té més és Andalusia, que en té vuit, i la resta, de mitjana, en tenen dos, en tenen tres, en tenen quatre. Per tant, la nostra posició, com dic, és clara: alleugerir la càrrega fiscal, generar polítiques de creixement, no escurar la butxaca dels catalans i mantenir com a objectiu la racionalitat de la despesa. Per acabar: el malbaratament del diner públic, al nostre entendre, no es pot justificar apujant els impostos als catalans. I això s'ha de dir ben clar; hi han altres solucions. I no es pot amagar ni la mala gestió ni el malbaratament generant i provocant increments de la pressió fiscal per tal que els catalans paguin més del que ja paguen actualment. Nosaltres apostem per una política econòmica que afavoreixi la credibilitat, la confiança, el creixement econòmic i la creació d'ocupació. Per tant, no donarem mai suport a cap mesura, de manera arbitrària, no justificada ni necessària, que generi un increment de la pressió fiscal. Aquest és el motiu pel qual hem presentat la nostra esmena a la totalitat i pel qual, per tant, no compten vostès amb el suport del Partit Popular per tramitar aquesta iniciativa. Moltes gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per al torn en contra, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Millo, em sento profundament orgullós; el millor «piropo que ens podia haver donat avui vostè és dir que vostès i nosaltres estem confrontats clarament, som les antípodes en matèria de política fiscal. Ha fet un bon diagnòstic. No els deu haver passat per alt, en tot cas, a la resta de diputats i diputades que la dreta catalana i la dreta espanyola solen utilitzar el mateix concepte de societat. Els catalans i els espanyols, la societat sense classes. És igual el perceptor del salari mínim que aquell que cobra cinc-centes vegades més que els perceptors del salari mínim. Recordi-ho, senyor Millo, Espanya i Catalunya tenen en aquests moments uns ingressos fiscals del 8 per cent per sota de la mitjana de la Unió Europea. O sigui que «pressió social insostenible, d'això, res de res. En tot cas, els assalariats, que paguen les conseqüències dels evasors fiscals que vostès emparen [[veus de fons]] , quan no –no dic vostè, sinó els seus entorns– són els responsables d'aquesta evasió i d'aquest frau. Sentir el PP avui defensant els catalans d'un excés d'impostos és com escoltar un piròman queixant-se que està plena d'incendis la societat. Aquesta és la sensació que he tingut jo avui. Però, bé, de vostès ja ens ho esperàvem; però espero que no hagi passat desapercebut que són vostès i malauradament tot Junts pel Sí els qui avui, en nom de la defensa dels catalans, en genèric, estan protegint el 5 per cent dels contribuents de l'impost de successions i donacions en detriment d'aquelles persones que necessiten aquells ingressos per poder rebre polítiques socials. Aquest és el tema! Si us plau, deixin de posar-se a la boca el nom «catalans i «espanyols. Catalunya i Espanya són una cosa tremendament complicada, i, sobretot, hi ha classes socials, segur, i cada vegada amb més desigualtat, i cada vegada amb més diferències, i cada vegada amb més pobresa, i vostès són els responsables d'això. Per aquest mateix tema em sorprèn –em sorprèn– que la companya Carmina Castellví hagi optat per justificar la seva esmena a la totalitat amb tota una sèrie de qüestions, que nosaltres respectem. Miri, si els problemes són de regulació concreta, si els problemes són de detalls, si els problemes són tècnics, nosaltres no tenim cap tipus d'inconvenient a discutir amb vostès com millorar-ho. El que vostè ha dit avui aquí estic disposat a discutir-ho amb vostès, però vostès no em deixaran, no em deixaran que això passi a la fase de comissió. I fixi's vostè en l'argument de fons que ha utilitzat: no té sentit que havent fet una reforma el 2014 ara la canviem, el 2016; deixem que maduri. Home, no van deixar vostès que madurés molt la reforma del famós tripartit el 2010, eh? [[Alguns aplaudiments.]] El primer que va fer Convergència i Unió i el senyor Mas quan van entrar a governar va ser tirar-se a mossegar l'impost de successions i donacions, i arrencar-li tot el que va poder, fins a deixar-lo nuet, despullat. O sigui que allò s'ho podien haver aplicat en aquell moment. Ja tenim elements, senyora Castellví, tenim elements..., tenim les dades. Resulta que la millora que s'ha produït el 2014, que jo l'he reconegut, que no la nego, és una millora que no aporta significativament res a la mossegada que va posar a l'impost de successions i donacions la reforma del senyor Mas i dels senyors del Partit Popular, que en això són dues gotes d'aigua, l'any 2011. S'han recuperat, el 2015, amb la liquidació provisional 130 milions i escaig, i aquests tenen una part que no té res a veure amb el canvi legislatiu, sinó amb l'augment patrimonial de la base imposable. S'han mirat vostès l'avanç d'execució del 2016 de l'impost de successions i donacions? Està així, a les ascuas. I, evidentment, les previsions pressupostàries del senyor Junqueras amb els seus pressupostos..., el més calent és a l'aigüera, però com que calia quadrar els pressupostos com fos, apa, donem-li allà, com que el que ve de Madrid no es pot canviar i el dèficit públic tampoc el volen forçar, doncs, aleshores, què quadrem?, quadrem amb els impostos propis i cedits. Què fem? Fem pujar artificialment els ingressos previstos. Estem en un nivell d'execució del 23 per cent. Miri bé el que li dic –em puc equivocar, i si em puc equivocar ho reconeixeré–: el 2016 s'acaba amb uns ingressos semblants als del 2015; per tant, havent recuperat només una ínfima part del que ens va arrabassar la reforma del 2011 que Convergència i Unió va pactar amb el Partit Popular. I això és normal, ja ho he dit: Convergència Democràtica de Catalunya i el Partit Popular són els artífexs del sistema fiscal espanyol, ho han fet tots junts agafats de la mà; amb una diferència, que quan Convergència ve aquí posa les culpes als d'allà, que són ells. Fins aquí, tot normal. Ara, si us plau, de veritat, amb tots els respectes, amb els que..., l'altre dia vaig escoltar el senyor Junqueras, que va dir: «Podem fer una altra política fiscal, però per a això tenim necessitat d'altres majories. Molt bé. I quan se li posa a la taula la possibilitat de tenir altres polítiques i altres majories, els d'Esquerra Republicana de Catalunya i els seus companys de viatge... Senyor Comín, se'n recorda, vostè, del que va cridar l'any 2011, amb aquella història? Vostè s'ha presentat com el gran defensor que el tripartit no fes una reforma més dura. Doncs, miri, tots aquells consells que vostè li donava al seu cosí senyor Castells, Antoni Castells, se'ls aplica avui. Actuï amb consciència i potser votarà més a gust. Si vota per disciplina, vostès i uns altres sabran que estan consolidant la política de tota la vida del senyor Mas.
Diputat, ha exhaurit el temps.
El senyor Mas i el senyor Puigdemont no són el mateix, el senyor Mas-Colell i el senyor Junqueras no són el mateix...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...però de moment fan les mateixes polítiques. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller..., señoras y señores diputados, el impuesto sobre sucesiones y donaciones es una figura existente en casi todos los sistemas tributarios de los países de la OCDE. Y en Ciudadanos somos partidarios del mismo por su efecto redistributivo, por su contribución a mejorar la igualdad de oportunidades y por favorecer la equidad del sistema tributario en su conjunto. No queremos, por tanto, eliminarlo, pero sí queremos mejorar el impuesto, sí queremos perfeccionarlo, queremos que sea un impuesto que grave a les grandes fortunas y no a las clases medias y trabajadoras, queremos que no penalice a las familias que han ahorrado e invertido para dejarles una herencia a sus hijos, y queremos que los ciudadanos españoles paguen de forma similar con independencia del lugar donde residan. Nuestra posición en relación a la proposición de ley que nos presenta Catalunya Sí que es Pot será la abstención, justificada por las carencias y diferencias que respecto a nuestro modelo nos presenta su propuesta. En cuanto a la carencia encontramos a faltar una mínima referencia, aunque fuese mínima, a la necesidad de corregir la gran diferencia y disparidad de tributación entre las comunidades autónomas. Al tratarse de un impuesto cedido, ustedes, nosotros, todos sabemos que se han introducido bonificaciones y reducciones en la base imponible muy elevadas. El resultado es el vaciado o la desaparición, a efectos prácticos, del impuesto. Y eso a su vez está generando diferencias muy importantes en herencias y donaciones de similar cuantía. Tenemos un problema de equidad a través de esta figura impositiva y en el conjunto de España. Según la comunidad autónoma donde se resida, una herencia de 800.000 euros paga ochenta veces menos en una que en otra, ¿eh?, ochenta veces menos, ojo al dato. Bien, no es de extrañar, por tanto, que en los últimos años se hayan convertido en habituales los traslados de residencia de fortunas de una comunidad autónoma a otras con el objetivo de aprovechar tan suculenta y jugosa mejora fiscal. Para evitar esos traslados y agravios entre ciudadanos se ha iniciado… –todos lo sabemos, y el PP, pues, está encantado de ello–, es una competencia fiscal a la baja entre comunidades autónomas, lo que ha producido una armonización fiscal a la baja. Hay quien dice que no quiere hablar para nada de armonización, pero lo cierto es que por esta vía se armoniza fiscalmente, pero encima a la baja y perjudicialmente. Bien, pues nosotros lo que queremos es una armonización fiscal cuya consecuencia no sea anular el impuesto, y lo hacemos en coherencia con la armonización fiscal que creemos que necesita también la propia Unión Europea. Creemos que una reforma actual del impuesto de sociedades debe acometer la simplificación del impuesto, y nada de eso vemos en la proposición que presenta Catalunya Sí que es Pot. Pensamos que hay que eliminar o disminuir el número de bonificaciones y deducciones. Desde nuestro punto de vista, también hay que reducir los grupos de parentesco, que a nuestro juicio deberían de quedarse en tres: uno integrado…, un primer grupo, grupo A, integrado por el cónyuge, los ascendientes y descendientes por línea directa, adoptados y adoptantes; un grupo segundo, grupo B, integrado por parientes colaterales de segundo y tercer grado, y parientes por afinidad hasta el tercer grado; y un grupo C, que englobaría el resto de otras personas no incluidas en los grupos anteriores. La simplificación que propone Ciudadanos afecta también a las tarifas del impuesto, y en nuestra opinión resulta conveniente que una normativa estatal fije unos límites máximos y mínimos de tributación con el fin de atenuar las diferencias que hoy existen en el tratamiento fiscal de herencias o donaciones de cuantías similares. Hay margen para la actividad, para el quehacer autonómico, pero creemos que hay que delimitar los porcentajes por grupos que pueden establecerse en las respectivas comunidades autónomas. Pensamos que se han de introducir facilidades en la liquidación, para evitar que por falta de liquidez se produzcan renuncias en las herencias, o renuncias, mejor dicho, a las herencias; renuncias que se han multiplicado por cuatro durante los últimos años, ¿eh?, según, precisamente, el Colegio de Registradores, de notarios, de España. Pensamos que se ha de establecer un sistema de aplazamientos y fraccionamientos más flexible y generoso que el régimen actual ofrece; precisamente, se puede ofrecer también, y lógicamente, con la garantía de los propios bienes de la herencia. Somos partidarios de la supresión de los coeficientes de patrimonio existentes. Miren, la progresividad del impuesto debe descansar en la propia escala de gravamen del mismo, y la existencia de coeficientes en algunos casos elevan el gravamen hasta el 80 por ciento. Eso sí que lo convierte, y me tendrán que dar la razón, en un efecto confiscatorio y desproporcionado. En cuanto a las modificaciones, he hablado de aspectos que no encuentro en la proposición que ustedes nos han traído. Ahora voy a hablarles de aquellos aspectos que sí que se recogen y que son las modificaciones que ustedes nos plantean. Bien, coincidimos plenamente en la supresión de la bonificación del 99 por ciento establecida por la Ley 3/2011 y que en parte mantiene la Ley 2/14. Pensamos justamente que esa forma..., que ese tipo de bonificaciones suponen precisamente eso: anular y vaciar el impuesto que nosotros queremos mantener, aunque sea adaptado a la realidad socioeconómica actual, pero no queremos anularlo. Sin embargo, nos parece insuficiente la cuantía de 100.000 euros, por debajo de la cual los familiares de primer grado no tendrían que pagar. Creemos que esa cuantía ha de ser más alta, se ha de elevar, porque si no estamos penalizando a aquellas familias cuyos padres han podido trabajar pero han decidido ahorrar e invertir para dejarles una herencia a sus hijos. Eso hay que tenerlo también muy presente. Y pensamos, por tanto, que hay que elevar –hay que elevar– la deducción para hijos y cónyuge, y situarla bastante por encima de los 100.000 euros. Tampoco compartimos que la vivienda habitual esté exenta solo hasta los 500.000 euros. Pensamos que ha de estar exenta totalmente en los casos de adquisición por descendientes o ascendientes de primer grado y el cónyuge. Siempre –siempre– y condicionado a que hubiera constituido la vivienda habitual del causante y vaya a ser la vivienda del adquiriente durante cinco años. Pero pensamos que en este caso hay que ser mucho más..., tener una..., ampliar la capacidad de exención y superar los 500.000 euros, sobre todo porque en grandes ciudades estos 500.000 euros parecen mucho y ya no son tanto, si se hace un estudio de mercado. En definitiva, señorías, estamos ante una proposición de ley con demasiadas carencias, que antes de su presentación debería haber sido objeto de mayor consenso para que al menos se hubiera superado el debate a la totalidad. En Ciudadanos pensamos que hoy podría haber sido una oportunidad para mejorar, o abrir la oportunidad para mejorar el impuesto, pero Junts pel Sí y PP no lo permitirán, y nuestro grupo se abstendrá. Muchas gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades, doncs, bé, avui, Catalunya Sí que es Pot ens proposa aquesta proposició de llei per modificar l'impost de successions i donacions, just quan fa uns dies que el Govern ens va presentar la proposta de Llei de pressupostos, i també de Llei de mesures. I és per això que podríem pensar un debat reiteratiu o repetitiu, perquè, de fet, d'aquí a una setmana haurem d'estar debatent els pressupostos. Però la veritat és que, vistes les darreres notícies, d'aquest migdia, de la CUP en què li demanava al Govern que retornés els pressupostos i ens en presentés uns altres, em sembla que és més adient que mai que debatem aquesta iniciativa. I no només que la debatem, sinó que la puguem tramitar, perquè igual no hi hauran pressupostos..., vaja, visto lo visto, sembla que serà molt difícil. I, en canvi, seria molt important que poguéssim tramitar aquesta proposició de llei per aconseguir dues coses importants, almenys, que compartim el Grup dels Socialistes amb el Grup de Catalunya Sí que es Pot: una, augmentar els ingressos possibles –ho ha explicat el diputat Coscubiela i jo vull reforçar aquest element–, i, dos, aconseguir més progressivitat i redistribuir els ingressos d'una manera molt més justa. Per tant, objectius que crec que podríem compartir tothom, la dreta i l'esquerra, perquè al final, escoltin, més ingressos els necessitem, tant malament que estan les finances. I, per tant, escoltin, modificar un impost perquè hi hagi més ingressos sembla que ningú hi hauria d'estar en contra. I, després, que un impost sigui més progressiu, doncs, sembla que, d'entrada, tampoc hauria de ser. Però, bé, ja hem escoltat, per exemple, doncs, la intervenció del diputat Millo, també de la diputada de Junts pel Sí, i després, doncs, hi entraré una mica més en detall. Però, bé, no només ho defensem nosaltres, jo, aquests dos grups, Catalunya Sí que es Pot o el Partit Socialista, que en mocions, a més, ja hem incorporat, hem posat negre sobre blanc a modificar aquest impost, sinó que també ho fa, per exemple, la Plataforma per una Fiscalitat Justa, on hi han moltíssimes entitats, i ens demanen, justament, això. És a dir que no som només nosaltres, sinó que hi ha molta gent que creu que s'està gravant, des dels inicis de la crisi, massa les rendes del treball i molt poc la riquesa, massa poc la riquesa aconseguida o heretada, és igual. Però s'està demanant sempre un esforç molt important a les classes mitjanes i treballadores, oblidant..., bé, oblidant i ajudant, perquè, clar, senyor Millo, perdoni, recordi que vostès van fer una amnistia fiscal només arribar al Govern, o van augmentar l'IVA. Perquè, clar, diu vostè: «Nosaltres sempre abaixem els impostos. Bé, doncs, escolti, van augmentar l'IVA, un dels impostos més injustos, perquè l'IVA afecta igual a tothom, al que guanya 6.000 euros l'any o al que en guanya 200.000. Per tant, més injustícia és això que l'impost de successions, que el que creiem és que hauria de gravar les grans fortunes, els grans patrimonis, no a aquella persona que hereta 200.000 euros o 100.000 euros o un habitatge habitual que està, evidentment, doncs, exempt de pagar l'impost de successions. És que, a vegades, vostès també ens volen enganyar una mica, i cal, de tant en tant, fer memòria. I, per posar una dada..., una dada que fa referència a una anàlisi que vostès podien fer, senyors del Partit Popular: les rendes del treball significaven, l'any 2007, un 36 per cent de la recaptació i, el 2012, un 42; quan les rendes del treball, bàsicament, un 92 per cent provenen dels salaris. És a dir, vostès cada vegada aconsegueixen més ingressos per la via de les rendes del treball i s'obliden... [[veus de fons]] –sí, sí–, s'obliden de gravar el patrimoni i el gran patrimoni. I el que aquí es planteja, en aquesta proposició de llei, és que debatem, amb els matisos que calgui, com aconseguir més ingressos gravant aquells que més tenen perquè ho han heretat, i, per tant, no ho han aconseguit amb el seu esforç, com parlava vostè. I és veritat, el 2011 es va aprovar una modificació de l'impost que gairebé l'eliminava, gràcies al suport de Convergència i Unió i el Partit Popular, i a mi m'agradaria dir-li: «Home, l'impost de successions que sigui un impost confiscatori..., confiscatori segurament és el copagament de la Llei de dependències, però no l'impost de successions, senyor Millo. Que és que vostè, a vegades, ens fa unes afirmacions que Déu n'hi do. En tot cas, és veritat: de nou, la dreta catalana i espanyola va eliminar l'impost de successions a Catalunya i no va ser fins al 2014 que Esquerra Republicana ens diu que gràcies, doncs, a la seva insistència va aconseguir modificar-lo. Un augment de 100 milions d'euros l'any, no suficient. En aquests moments, estem a l'entorn dels 300; podríem arribar als 700, 800..., ja no dic els 1.000 milions del 2008; però, bé, com a mínim, sí als 800. Per tant, estem evitant ingressar 400 milions. Com a les famílies que no ingressen beques menjador, aquelles persones que tenen dificultats per arribar a final de mes, doncs, segurament polítiques que es poguessin fer amb aquests recursos de més anirien molt bé. I a vegades es fa excessiva demagògia amb això. Però, bé, volia tornar a Esquerra Republicana, perquè Esquerra Republicana ens deia, en aquell moment, que havia aconseguit aquesta petita modificació perquè, clar, no estava al Govern, era un soci incòmode per a Convergència i Unió, i que, en tot cas, ja veuríem més endavant que passava. Doncs, guaita, ara ja hi som, més endavant. Ara resulta que el vicepresident del Govern és Oriol Junqueras, és el responsable de lligar la política econòmica..., i, escolti'm, no hi ha cap modificació en l'impost de successions, cap voluntat de modificar això. En la Llei de mesures no hi ha una línia sobre aquest tema, i ara que tindrien l'oportunitat de permetre la tramitació d'aquesta llei, sembla que no ho faran perquè ens han presentat una esmena a la totalitat. Per tant, no ho sé, potser és que s'enganxa abans un mentider que un coix, però el cas és que aquí vostès avui no tenen la valentia de plantejar la tramitació i de permetre la tramitació d'aquesta llei, i tampoc ho fan a la seva Llei de mesures que han presentat. Ja m'imagino que deu ser difícil posar-se d'acord en un grup tan divers i tan, diguéssim, complex ideològicament. De fet, amb la intervenció que ha fet la senyora Castellví, ja ho hem vist, una intervenció molt tècnica, que ha anat al detall... A mi m'agradaria dir-li: «Perfecte, podíem estar d'acord amb algunes coses, debatem-ho amb una ponència –debatem-ho amb una ponència– i podem entrar al detall. No aquí, aquí no tocava avui un debat tècnic; però, clar, vostè l'ha hagut de fer perquè probablement dins del seu Grup de Junts pel Sí hi han visions tan diferents sobre la modificació d'aquest impost que més val anar a allò tècnic i deixar el fons per un altre dia o per un altre àmbit. Però jo sincerament els voldria dir que potser tocaria fer, com ha fet en altres punts, com en la reforma laboral, que va votar diferent Esquerra que Convergència. Potser també aquest és el moment que vostès votin diferent, perquè tenen l'oportunitat de fer-ho, i permetre la tramitació d'aquesta proposició de llei de Catalunya Sí que es Pot. Jo crec que ara aquest seria el moment. I, miri, per si no ho recorden, em sembla que el senyor Coscubiela i jo, que no n'havíem parlat, però, hem tingut el mateix record, jo me n'he anant a buscar la intervenció que va fer, que va haver-hi el 2010 quan es va aprovar la Llei de l'impost de successions. I m'agradaria recordar-los un debat interessant que va haver-hi entre el diputat Comín i el diputat Fernández Teixidó;. Un debat interessant en què el diputat Comín li retreia a Fernández Teixidó que era de dretes, perquè no volia augmentar un impost, perquè no volia redistribuir la riquesa, i això era –ho deia– «clarament de dretes; l'acusava de fer el mateix que feia el Partit Popular a altres comunitats autònomes. És interessant llegir aquest debat. Fins i tot, li deia –i avui ho podem repetir perquè és així– que una vídua que hereta 1,3 milions d'euros pagaria 14.000 euros, que em sembla raonable perquè, si restem, aquesta senyora encara té recursos per endavant, i un fill que hereta 1 milió d'euros hauria de pagar 10.000 euros. És a dir que estem parlant, em sembla, de xifres molt raonables i, a més a més, de persones que haurien de pagar en el cas que heretessin unes xifres importants, perquè les bonificacions i moltes elements estan aquí exempts. Però, bé, el que són les coses. Resulta que el diputat Comín –i avui no el Fernández Teixidó, però sí el seu grup del qual formava part–, avui, forma part del mateix grup de Junts pel Sí; però, tot i així, semblen bastant irreconciliables ideològicament aquestes dues visions que tenien en aquell moment, el 2010, fa sis anys, sobre el que era l'impost de successions. Tan irreconciliable, però, que avui presenten aquesta esmena a la totalitat Junts pel Sí i el Partit Popular, que, de nou, es donen la mà com se la van donar, per exemple, doncs, votant en contra de la ILP d'educació, perquè el que és veritat és que molt sovint el PP i Convergència i Unió es donen la mà, en aquest cas, Junts pel Sí. Per tant, nosaltres el que els demanaríem a alguns diputats de Junts pel Sí, sobretot a aquells que conformen Esquerra Republicana és que reflexionin –és que reflexionin– en el moment de votar aquesta tramitació de la llei perquè podem parlar de tot, però permetem que es tramiti perquè si no arribem a tenir pressupostos poguéssim augmentar els ingressos que ens permetin fer més polítiques, no només socials, sinó de reactivació econòmiques que van tan coixes en aquests pressupostos. Al final, no els demanem res més que el que van fer vostès, ja, en el punt de la reforma laboral. I, miri, ja, per acabar, deixin-me que llegeixi una pregunta que feia Comín a Fernández Teixidó ara fa sis anys, i que és molt escaient en aquest moment. Acabava la seva intervenció dient això, li deia al diputat de Convergència i Unió, jo els ho dic avui als diputats de Junts pel Sí: «En nom de quin principi, de quina política, en nom de quin model de país, en nom de quina idea de justícia social, vostès diuen que una persona que hereta 1 milió d'euros no ha de pagar ni tan sols 10.000 euros a compte de l'impost de successions? En nom de quina idea de la justícia social? No ens tornin a dir que el seu partit o el seu grup parlamentari és transversal, on hi cap gent de dretes i d'esquerres. Ningú d'esquerres pot defensar el que vostès avui aquí defensaran. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Sembla que en alguns sectors d'aquest hemicicle ja ha començat la campanya electoral per al 26 de juny i ens dediquem a fer discursos més pensats per guanyar vots que no recordant reformes fetes en aquest Parlament l'any 2010. Ara que es torna a parlar de reformes fiscals i, sobretot, se'n parla també a la baixa, a nosaltres ens agradaria, com a CUP - Crida Constituent, fer algunes reflexions que creiem que han de ser de més calat polític que no tan tècniques de l'impost de successions. L'Oficina de l'Alt Comissionat pels Drets Humans advertia l'any 2013, en una consulta als governs que conformen les Nacions Unides per avaluar el règim fiscal dels estats, que la política fiscal és rellevant en la consideració de les qüestions de drets humans i d'extrema pobresa. «Els baixos nivells d'ingressos –deia– «podrien ser un obstacle... –d'ingressos fiscals– «podrien ser un obstacle important per al compliment de l'obligació de l'Estat de garantir el desenvolupament progressiu dels drets econòmics, socials i culturals. Per tant, en el fons, no és només el sentit comú o ser d'esquerres el que ens diu que una fiscalitat justa ens enriqueix i afavoreix el conjunt de la població; ho diuen les Nacions Unides. De fet, no és el 2013 el primer cop que ho diu. La petició de promoure la mobilització o la moguda de recursos vinculada als drets humans ve d'antic. Ja el 1966, el Pacte internacional de drets econòmics, socials i culturals recollia l'obligació de tots els estats membres d'aquell pacte de recollir el màxim de recursos de què disposi per aconseguir progressivament per tots els mitjans apropiats, inclosa l'adopció de mesures legislatives, la plena efectivitat dels drets allà recollits; els drets econòmics, socials i culturals. I és més, en els últims anys –i ja s'ha mencionat, però hi ha més–, la Plataforma per una Fiscalitat Justa..., però la ciutadania, mitjançant marees, assemblees i plataformes diverses, ha denunciat que la gestió de la crisi ha suposat l'augment de les desigualtats i la supeditació dels drets als interessos dels mercats. Però no només ha fet denúncies, sinó que també ha elaborat propostes per augmentar la despesa pública obtenint els recursos necessaris a partir dels impostos amb criteris de justícia, igualtat i progressivitat. Un cop feta aquesta reflexió, que creiem absolutament pertinent en el moment en què ens trobem, també volem fer una reflexió en el moment en què ens trobem de l'impost de successions i donacions, i d'on ve aquesta situació actual. Perquè, si fem memòria, en un moment en què ja eren absolutament evidents els efectes de la crisi i la necessitat de recursos per fer front a l'impacte social d'aquesta crisi, el tripartit executava una reforma que reduïa la recaptació que era indispensable per fer front a aquelles necessitats socials; necessitats socials, ara sí, agreujades. Per tant, els fets ens demostren amb bastanta claredat que, pel que fa a fiscalitat, les prioritats de l'últim Govern del tripartit i de Convergència i Unió no eren massa diferents. En lloc d'exigir l'esforç dels poderosos, es van dedicar a eximir-los de les seves responsabilitats exigint esforç al més desafavorits. Si fem memòria, l'impacte de la reforma del tripartit en l'impost de successions i donacions va representar una reducció en la recaptació de 350 milions d'euros durant els dos primers anys. I ens ubiquem ara, el 2016, dins l'OCDE, a l'Estat espanyol, i a Catalunya és on més s'han incrementat les desigualtats els darrers anys. L'índex Gini ha passat del 30,6 el 2007 al 35,1 el 2014. Aquest increment de les desigualtats també el podríem veure reflectit en l'índex de desigualtat de distribució de la renda, que passa del 5,6 l'any 2009 al 6,5 el 2014. Això vol dir que el 2014 el 20 per cent de la població amb un nivell econòmic més alt guanyava 6,5 vegades el que guanya el 20 per cent de la població amb un nivell econòmic més baix. La lluita contra aquesta desigualtat no es fa ni es pot fer efectiva amb discursos i bones intencions perquè requereix de valentia, de la voluntat política d'emprendre les mesures polítiques necessàries per fer-ho. En moments excepcionals com els que vivim, la manca de voluntat de modificar l'impost de successions i donacions de forma clara i efectiva per exigir equiparar l'esforç dels que més tenen al conjunt de la societat resulta una mostra clara i desgraciadament massa evident que l'excepcionalitat política no està a l'alçada de l'excepcionalitat social. Així no s'avança cap a una nova república de justícia social. Amb retòrica i sense fets concrets en un tema tan sensible com aquest, l'únic que mostrem és que el procés representa l'espai polític per continuar fent el mateix de sempre. Autonomia i austeritat dictada per la troica, executada per Montoro i acatada i aplicada pels diferents governs al llarg dels anys de l'autonomia principatina. Entenem que si la lògica en la qual ens trobem és postautonòmica els impostos que proposem per a aquesta fase també han de tenir l'ocasió de transcendir l'ordre purament autonòmic. És a dir, tot i que entenem que actualment no disposem dels instruments de recaptació efectiva ni la capacitat legislativa, cal anar dotant els impostos d'una dimensió constituent aprofitant, aquí sí, la poca competència tributària que sí que tenim i que té la Generalitat i que sovint, massa sovint, no hem fet servir com a Govern autonòmic per introduir o nous tributs o ubicant els tributs que podem gestionar a l'alçada de les circumstàncies. Si comencem un procés de construcció d'un nou estat no el volem començar fallit i empobrit des d'un bon inici. Per tant, per la CUP - Crida Constituent cal treballar per la recuperació de la recaptació potencial perduda en la cadena de reformes regressives apuntades més amunt, o abans. S'ha passat dels 972 milions obtinguts per aquesta via el 2008 al voltant dels 400 el 2015. Entenem que la situació ha canviat, que els immobles no tenen el mateix valor, però que cal abordar de manera decidida la reforma de l'impost per ubicar-lo a l'alçada, com dèiem, de les circumstàncies i per demostrar que comencem un procés amb un objectiu clar, amb la voluntat clara de revertir les polítiques fins ara dutes a terme. Per tant, evidentment, com a CUP - Crida Constituent no podem donar suport a cap esmena a la totalitat que posi sobre la taula o que veti debats que obren la progressivitat i que, per tant, eviten la regressivitat de certes polítiques dutes a terme fins ara. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació conjunta... Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Gràcies, presidenta. Volia demanar la paraula, breument, per unes al·lusions directes que se m'han fet durant el debat d'aquesta proposició de llei. Si em dóna uns segons...
Trenta segons.
Moltes gràcies, presidenta. En primer lloc, al senyor Coscubiela, que ha dit que el sorprèn molt que des del Partit Popular defensem tots els catalans i la resta dels espanyols, i a més a més ens ha acusat que som els que generem desigualtat, dir-li que segurament això és a causa de la diferència de models que tenim de referència: el seu és Veneçuela i Cuba, el nostre és la resta de països de la Unió Europea. I dir-li que sí, nosaltres defensem tots els catalans, fins i tot els més rics de la CUP que tenen més patrimoni del que tindrem mai els que estem aquí reunits... [[Rialles.]]
Si us plau, si us plau...
I a la senyora Alícia Romero... [[alguns aplaudiments]] –quinze, deu segons–, a la senyora Alícia Romero, només un aclariment: quan l'ingrés per les rendes del treball creix no és només perquè pugui haver-hi un increment de la renda, dels tipus, sinó perquè la base de persones que treballen és més gran; per això és tan important crear ocupació, que és el que ha fet el Partit Popular. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Procedirem a la votació... [[Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]] Senyor Coscubiela, trenta segons.
Senyor Millo, li agraïm que s'hagi modernitzat i ja no ens citi la Unió Soviètica, li ho agraïm moltíssim. De totes maneres, té raó l'amiga Eulàlia Reguant: alguns estan fent campanya electoral, però no sé quants els votaran citant Veneçuela i Cuba perquè els ciutadans catalans i espanyols saben que qui ha fet polítiques «austericides que han portat la gent a la misèria han estat vostès.
Procedirem a la votació conjunta de les esmenes a la totalitat presentades. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 71vots a favor, 37 en contra i 25 abstencions. Atès que les esmenes a la totalitat han estat aprovades, aquesta iniciativa resta rebutjada. [[Proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de modificació de la Llei de l'Estat 52/2007, del 26 de desembre, per la qual es reconeixen i s'amplien drets i s'estableixen mesures a favor dels qui van patir persecució o violència durant la Guerra Civil i la dictadura (debat de totalitat)]] [[270-00002/11]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de modificació de la Llei de l'Estat 52/2007, del 26 de desembre, per la qual es reconeixen i s'amplien drets i s'estableixen mesures a favor dels qui van patir persecució o violència durant la Guerra Civil i la dictadura. D'acord amb els articles 173 i 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Ferran Pedret. [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellers, persones que ens acompanyen des de la tribuna del públic –moltes de les quals formen part de l'Associació de Perjudicats per la Incautació del Govern Franquista–, bona tarda. El Grup Parlamentari Socialista presenta aquesta proposició per dur a les Corts Generals una proposta de modificació de la Llei 52/2007, coneguda més popularment com a «Llei de memòria històrica, a fi de facilitar l'obertura d'una porta per al rescabalament de totes aquelles persones, de tots aquells particulars que es van veure afectats, al seu dia, per la confiscació dels títols fiduciaris del paper moneda republicà, tant l'anterior a la data d'infausta memòria del 18 de juliol del 1936 com el que posteriorment van emetre les autoritats republicanes. És ben sabut, no cal que s'expliqui, que el 18 de juliol del 36 va iniciar-se una revolta militar de caire feixista, també tradicionalista en alguns indrets, que pretenia obtenir una victòria ràpida, com havia passat en tantes ocasions en la penosa tradició dels pronunciaments militars en la història del nostre país. Tanmateix, no va ser així per l'organització dels partits i sindicats i les organitzacions populars del país i es va donar lloc a una llarga i cruenta guerra civil, que, a més, va ser l'avantsala de la gran confrontació europea i mundial que la va seguir just a la finalització de la nostra Guerra Civil. En trobar-se davant d'aquesta situació, que durava més en el temps del que els revoltats havien previst, ràpidament es van dictar, per part de les autoritats franquistes, algunes disposicions respecte a què fer amb la política monetària. Perquè era evident que hi havia dues zones, dos territoris diferents sota control de dues autoritats públiques diferents, la legítima republicana i la revoltada franquista. I el que van fer les autoritats franquistes és, amb aquest Decret llei, del 12 de novembre del 36, considerar com a no vàlids tots aquells bitllets de sèries i números posats en circulació pel Banc d'Espanya republicà amb posterioritat a la data del 18 de juliol del 36. I, a més, es decretava que els bitllets republicans de data anterior a aquest 18 de juliol del 36 havien de ser convenientment estampillats per poder ser considerats de vàlida circulació en el territori dominat per les autoritats franquistes. És evident, podem seguir discutint-ho al llarg del debat, però és evident que les condicions per a l'accés al canvi dels bitllets republicans per altres emesos posteriorment per les autoritats franquistes no eren les mateixes per les persones afectes al nou règim i les persones desafectes al nou règim. És evident, per tant, que les mesures que, des del punt de vista tècnic, són absolutament asèptiques quan es llegeixen, no tenien aquest efecte, diguem-ne, asèptic, i tenien també, entre altres coses, un contingut de repressió del bàndol dels vençuts. Això, com deia, es produeix ja des de molt aviat, des del 12 de novembre del 36, però a mesura que la guerra avança i a mesura que les tropes revoltades van també sotmetent territoris i població que fins aleshores estava sota el Govern legítim de la República es dicten altres ordres, ja a l'abril del 38 i posteriorment a l'agost del 38, amb tres decrets diferents, que consoliden aquestes mesures que les autoritats franquistes havien pres. El que es fa és establir mecanismes ordinaris de canvi d'aquests bitllets republicans i establir també tribunals extraordinaris de canvi per al canvi d'aquests bitllets republicans. En el primer dels casos, els que provenien de dates anteriors al juliol del 1936, quan hi requeia una decisió que denegava el canvi, anaven tots a parar, anaven tots a engruixir el fons que..., el compte especial que es va obrir dins del Banc d'Espanya, dominat per les autoritats franquistes, un fons amb nom que era «Bitllets de canvi desestimat. Quan es tractava de bitllets que eren posteriors a aquesta data del 18 de juliol del 36 anaven a parar al fons de «Paper moneda posat en circulació per l'enemic, un nom que ja convidava a pensar en el tipus de justícia, diguem-ne, que es podia esperar obtenir. A més a més, hi havia un tercer decret que reblava el clau i directament ordenava la confiscació, contra rebut, això sí, amb totes les dades, estava en aquell moment documentat... –bastant ben documentat–; ordenava, deia, la confiscació de tots els signes fiduciaris republicans, inclòs el paper moneda. I, a més –i això és el que realment reblava el clau–, considerava com a delicte de contraban la possessió d'aquests signes fiduciaris. És evident que si les disposicions d'aquests decrets demanaven a les persones que volguessin canviar el paper moneda republicà per paper moneda que fos vàlid davant del nou règim franquista..., si es demanava que s'hi anés amb l'aval de persones de renom afectes al nou règim, aquesta confiscació tenia també un component de biaix ideològic i de repressió política. Tot plegat, en un context que no podem obviar, que és un context en el qual a més de la guerra lliurada per les armes, s'estava lliurant des del principi de la confrontació una guerra econòmica de primer ordre en molts fronts, incloent-hi episodis molt interessants per als historiadors, però d'efectes tràgics per a les persones que havien de sobreviure amb la moneda que en aquell moment era de circulació, incloent-hi episodis, doncs, de falsificació, de planificació per l'enfonsament de la cotització internacional de la pesseta republicana i, al final, fins i tot, episodis en què les autoritats republicanes també provaven de falsificar l'estampilla franquista per tal d'obtenir recursos per a sostenir la lluita de la República. Bé, clar, com els deia, havies de tenir contactes amb les noves autoritats franquistes, i, a més, si no canviaves els bitllets i seguies en possessió d'aquests –a part que eren paper mullat– corries el risc d'incórrer en un delicte de contraban. Per tant, és evident que hi va haver molta gent –especialment persones que no tenien aquests contactes entre els nous amos del país– que senzillament van haver de donar el fruit dels seus estalvis a les autoritats franquistes, simplement contra un rebut que, amb el pas dels anys, va anar sent cada vegada més evident que no s'obtindria un rescabalament per aquestes..., doncs, per aquest dipòsit en aquest fons de paper moneda emès per l'enemic, no? A més, hem de tenir en compte una altra dada més del context, que és..., des de la nostra perspectiva, diguem-ne, a vegades cal aturar-se a rumiar-hi, no és que no ho sàpiguen, evidentment, els diputats i diputades ni el públic en general, però no era tan freqüent com ara tenir els estalvis dipositats en un compte bancari. I per tant, hi havia molta gent que tenia senzillament en metàl·lic el fruit de tot el seu treball, de tots els seus estalvis i, per tant, aquesta situació, aquesta confiscació va abocar moltíssimes persones –i, evidentment, especialment aquelles que no tenien contactes entre els afectes al règim– a situacions d'autèntica misèria, si no de fam, durant la postguerra. Perquè és evident que entre les persones a qui se'ls va confiscar..., hi devia haver persones de tota ideologia, de tota condició socioeconòmica, però també és evident que si es van confiscar tots els estalvis dels quals aquestes famílies disposaven, en una postguerra que va ser molt dura per al comú de la gent, per a aquestes persones havia de ser..., per a aquestes persones i per a aquestes famílies havia de ser molt més difícil refer-se d'aquesta confiscació. Val a dir que des de la recuperació de la democràcia, al final de la dictadura franquista, hi ha hagut una sèrie de disposicions legals que hem tractat de rescabalar diversos col·lectius afectats per decisions de la dictadura, diguem-ne, amb lleis de tota mena i per a tot tipus de destinataris, de col·lectius destinataris. Des del punt de vista del rescabalament del patrimoni, la Llei 4/1986, de 8 de gener, de cessió de béns del patrimoni sindical acumulat va suposar un rescabalament per a les organitzacions sindicals del país. La Llei 43/98, de 15 de desembre, de restitució o compensació dels partits polítics de béns i drets confiscats en aplicació de la normativa sobre responsabilitats polítiques del període 36-39 va rescabalar, en certa mesura, els partits polítics. Però els particulars confiscats, els diners dels quals van ser confiscats, no han trobat cap mecanisme de rescabalament, de compensació per allò que al seu dia els va ser confiscat per les autoritats franquistes, que tenia, entre altres objectius, aquest objectiu de reblar el clau de la repressió sobre els vençuts. El que els socialistes proposem és quelcom que en aquesta fase i en aquest Parlament és relativament senzill, des del punt de vista tècnic, que és, senzillament, proposar l'addició d'un nou article a la Llei 52/2007, que reconegui el dret al rescabalament dels particulars afectats per la confiscació de paper moneda o altres signes fiduciaris, dipositats per part de les autoritats franquistes al compte «Bitllets de canvi desestimat o al fons de «Paper moneda posat en circulació per l'enemic, als quals van donar lloc els decrets de 27 d'agost de 1938, o als seus drethavents, en els termes que reglamentàriament s'estableixi. No se li escapa a ningú, tampoc al Grup Socialista, la possible dificultat de posar a la pràctica això quan, com esperem, pugui ser aprovat a les Corts Generals que han de sortir de les properes eleccions del 26 de juny. Entre altres coses, perquè no tothom que va ser confiscat ha conservat els papers que ho acrediten i ho documenten. Hi ha hagut moltes famílies que ho han fet i aquests rebuts han passat de pares a fills, però no tothom l'ha conservat; quaranta anys d'una dictadura en el que el més raonable era pensar que aquests diners no els tornaries a veure mai més, doncs, han fet que molts s'hagin perdut en golfes, mudances o hagin estat, directament, extraviats, no? Però, sí que hi ha gent que ha conservat aquesta documentació, i, per tant, almenys en aquests casos, s'han de poder establir mecanismes que nosaltres remetem al Reglament per a l'acreditació d'aquesta situació, per a l'acreditació dels imports i mecanismes per estudiar i per efectuar després el rescabalament d'aquestes quantitats, d'aquests imports que al seu dia van ser confiscats. Hem de pensar que entre el que els he comentat, el que és objecte d'aquesta llei, que és la qüestió del paper moneda, dels títols fiduciaris, i el que va suposar el bloqueig de comptes corrents, estem parlant de més de 25.000 milions de les pessetes de l'època. I, per tant, estaríem parlant, si actualitzéssim a moneda corrent, als euros d'avui en dia, estaríem parlant de quantitats ingents de diners. De fet, bona part de la motivació tècnica i no política de les autoritats franquistes al voltant de la qüestió de la moneda circulant durant la guerra i després de la guerra tenia molt a veure amb l'impacte que aquest capital podia suposar, diguem-ne, en la qüestió de la inflació després de la guerra, etcètera. Per tant, hem de pensar que aportar aquesta massa de capital, avui en dia, i procurar la seva indemnització, doncs, és una tasca que requereix no només un rigor tècnic absolutament escrupolós, sinó que requereix també, diguem-ne, serenor en la forma de plantejar com s'ha d'acreditar documentalment que, efectivament, s'havia produït aquesta confiscació i, diguem-ne, com a mínim, els terminis en què s'ha de poder produir aquest rescabalament. Però el que vol aquesta proposició i el que els diem des del Grup Parlamentari Socialista, tot agraint que no s'hagi presentat cap esmena a la totalitat per part de cap grup parlamentari, el que els demanem és, senzillament, que obrim la porta, que facilitem que per primera vegada hi hagi un mecanisme, un reconeixement d'un dret al qual aquestes persones i, evidentment, els seus successors, es puguin agafar per procurar el rescabalament d'una situació que va ser absolutament injusta i que va abocar les seves famílies a situacions duríssimes durant la postguerra. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] Atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, procedirem ara al torn d'intervencions per fixar posicionaments. En primer lloc, té la paraula la senyora Carmen de Rivera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, consellers, quiero, en primer lugar, saludar al grupo de personas en la tribuna que esta tarde nos acompañan, los representantes en Cataluña de la Agrupación de Perjudicados por la Incautación Franquista, que representan ni más ni menos que a unas dos mil familias en toda España, de las cuales casi la mitad son catalanas. Gracias a su esfuerzo y a pesar de varios intentos fallidos en este propio Parlament a través de la Comisión de Peticiones en los años 2010 y 2012 con constancia, con muchísima paciencia y, sobre todo, con muchísima dignidad han conseguido que esta tarde se debate y se acuerde llevar al Congreso de los Diputados esta proposición de ley que acaba de presentar el diputado Ferran Pedret. El Parlament de Cataluña eleva al Congreso de los Diputados esta proposición para que se modifique la Ley de memoria histórica que supuso la puesta en marcha de muchísimas medidas reparadoras, pero que, a su vez, adolece de un olvido importante, que es el derecho de estas personas, o sus descendientes, a ser resarcidas, ya que fueron obligadas a entregar el dinero republicano en su poder al Banco de España y nunca obtuvieron su devolución. A cambio de este ingreso al Banco de España les era entregado un recibo –cuyos detalles no voy a repetir porque los ha explicado perfectamente el diputado Ferran Pedret– que es el único recibo que conservan, que en muchas ocasiones este recibo ha sido transmitido como única herencia familiar. Y es que detrás de ese recibo, detrás de cada recibo, hay una historia de familia. En ocasiones, fue entregado como dote en la boda de una hija, en otras constituyó parte de una herencia y en otras constituye la ilusión de una abuela o un abuelo por ayudar a ese nieto que necesita en estos momentos de crisis, después de una larguísima crisis, que le echen una mano para tirar «pa'lante. Cada recibo, decía, lleva detrás una historia; una historia de profunda injusticia; una historia, en la mayoría de los casos, de miedo y de privaciones familiares. Por ello, esta proposición de ley significa el reconocimiento de un acto injusto y supone también la reparación política y moral, y en lo que fuera menester, la consiguiente reparación de carácter económico. Y esta injusticia se perpetuará si no se consigue que la reforma que instamos en esta modificación de la Ley de memoria histórica progrese. Pues han tenido resarcimiento por las incautaciones los sindicatos, tuvieron resarcimiento por las incautaciones los partidos políticos y ya es hora de que llegue a las familias y a las personas. Sabemos que todas las iniciativas que se han presentado en el Congreso de los Diputados para obtener este resarcimiento, que lo es en este caso para las personas y las familias, no han sido aprobadas, no han tenido éxito. La última, es curioso leer que «no era el momento porque con esta crisis, ya se sabe, ahora no es el momento. En cambio, sí fue el momento de los bancos y de las cajas de ahorro; esos sí que tuvieron su momento para recibir dinero del Estado, como fue el rescate bancario. Es curioso, porque a lo mejor todos pensaban, o mucha gente pensaba, que esta reivindicación caería en el olvido. Muchos pensaban que tal vez ustedes la dejarían correr, que se trataba en muchos casos de gente mayor, que muchos títulos, o algunos títulos, se habían perdido; pero con ustedes hemos tenido la demostración palpable de que estos ciudadanos no se rinden; que lucharon por reivindicar algo más que dinero; que ustedes luchan por su dignidad y por la dignidad de sus antepasados. Y, bueno, hay que decir una cosa en la que ha hecho hincapié también Ferran Pedret: ¿Esta propuesta solucionará totalmente el tema? No queremos, ninguno de los grupos, crear unas falsas ilusiones ni hacer promesas falsas, ni jugar con los sentimientos de nadie, pero es un inicio. Esta fórmula es la única que tenemos desde el Parlament de Cataluña, y es el mejor mecanismo que hemos encontrado para iniciar esta reparación, ya que al incluir en la Ley de memoria histórica el derecho de recuperar el dinero confiscado, se abre una puerta para empezar a discutir las bases de esta reparación. Y es que, en cualquier caso, no se puede dar por zanjada la cuestión de la reparación que supuso la Ley de memoria histórica sin incluir a las personas, más específicamente a este grupo de personas y sus familias, que reivindican lo que sus padres y abuelos no pudieron reivindicar: que les devolvieran el dinero requisado en virtud de unas leyes que obedecieron a una estrategia financiera de un bando contra otro bando. Y si queremos, como es el caso con esta propuesta, por fin pasar página de este oscuro periodo de la historia de España, es absolutamente imprescindible esta modificación de la Ley de memoria histórica. Porque más que económica, esta es una reparación moral; es una reparación que profundiza en la verdadera reconciliación; reconciliación que ha de asentarse definitivamente en las raíces de la democracia y la convivencia de todos los ciudadanos. Nada más, y muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. L'anomenada, popularment, «Llei de memòria històrica va ser aprovada pel Congrés dels Diputats el desembre de l'any 2007. L'espai polític que nosaltres representem li va donar suport en aquell moment: era el primer Govern Zapatero i en el tema de la memòria hi vam posar, tots i totes, molta il·lusió i moltes ganes per desfer un camí que realment, doncs, no havia estat a l'alçada de la lluita i de la memòria dels que van lluitar contra la dictadura. Érem conscients, però, en el mateix moment que la llei es va aprovar, que la llei encara tenia mancances, que era una llei que podia ser millor. I amb el temps, evidentment, des de l'any 2007 a l'any 2016, això avui dia encara és més evident. És cert que a Catalunya es va poder fer un camí diferent: lleis com la del Memorial Democràtic o la Llei de foses, en el seu moment, del Govern d'esquerres, van poder abordar alguns aspectes que en el seu moment, en la Llei de memòria històrica de l'Estat, no van poder ser encara inclosos. Avui, el Grup Parlamentari Socialista fa un pas endavant, que al diputat Pedret i a tot el grup li volem agrair, perquè aborda un dels aspectes que l'any 2007 van quedar en el tinter, no van ser abordats en aquella llei i que avui crec que aquesta iniciativa que pot tirar endavant el Parlament de Catalunya fa justícia a un fet clar: volem el rescabalament dels particulars afectats per la confiscació de paper moneda o altres títols semblants. Per tant, amb claredat votarem favorablement aquesta iniciativa parlamentària, perquè pensem, ho repeteixo, que un tema que en el seu moment no es va poder abordar, ara sí que ha de ser abordat d'una forma clara, i és bo que el Parlament de Catalunya es pronunciï de forma clara perquè aquest tema s'abordi i, si és possible, es resolgui. No oblidem, però, que encara tenim camí a fer; que encara hi han temes importants que en aquella llei no van ser abordats i fins i tot a les lleis de memòria catalanes tampoc hi són presents. Evidentment, el primer repte que tenim és la mateixa aplicació de la Llei de memòria històrica, que ha estat durant els quatre anys de la majoria absoluta del Partit Popular absolutament oblidada en un calaix. No només no s'hi han dedicat recursos econòmics i pressupostaris que s'han retallat i eliminat dels pressupostos del Govern central, sinó que no hi ha hagut cap tipus de voluntat política d'aplicar una llei de memòria amb la qual el Partit Popular mai hi va estar d'acord, perquè no està d'acord a tenir memòria amb les víctimes del franquisme. Un altre aspecte que ens preocupa evidentment és el tema de les fosses. A Catalunya encara tenim més de quatre mil persones desaparegudes que els seus familiars segueixen buscant. I, per tant, hem de seguir, per exemple, amb els conceptes com el banc d'ADN i altres aspectes per poder reconèixer de forma clara les persones que encara estan desaparegudes, especialment en el període de la Guerra Civil, però vostès saben que, en el conjunt de l'Estat, aquest tema no va ser abordat a la Llei de memòria històrica i que tenim dotzenes i dotzenes de milers de persones enterrades a les cunetes de les nostres carreteres. Evidentment hi han més coses, la societat civil com l'associació que avui dia ens acompanya i altres associacions de la memòria històrica necessiten ajudes, necessiten suport i, evidentment, s'ha de dignificar encara millor, s'ha de reconèixer encara millor, indrets importants que van formar part de la memòria històrica a la Guerra Civil i al franquisme. I, finalment, encara tenim com a societat molt a reconèixer als lluitadors antifranquistes que, per exemple, als anys seixanta i setanta, van començar a construir les bases democràtiques de les quals avui, aquest Parlament i el conjunt de la ciutadania de Catalunya, en frueixen. Per tant, benvinguda la proposta, hi votarem a favor; que sigui també un toc d'atenció del fet que la memòria no només no s'ha acabat, sinó que aquesta iniciativa serveixi per fer camí i per seguir reivindicant moltes més coses que són necessàries. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Partit Popular de Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Volem saludar, en primer lloc, els membres de la plataforma que avui ens acompanyen, i agraïm el seu compromís. Vull agrair, també, al diputat Pedret la proposta que ens fa, i també la disposició, doncs, a aclarir-nos els dubtes que teníem respecte al text proposat. Senyors i senyores diputats, la Guerra Civil va ser una tragèdia col·lectiva que va deixar unes ferides en carn viva a la nostra vida comunitària. Va ser l'expressió final, dramàtica, terrible, concreta, mortífera del combat entre les dues Espanyes, que havien pugnat a vida o mort per l'hegemonia durant un segle. I quan parlo de tragèdia no em vull situar en l'equidistància de les responsabilitats, no; la Guerra Civil té uns responsables o té almenys un ordre de responsabilitats, però sí que és veritat que la Guerra Civil va ser la darrera expressió d'una cultura política en què l'altre es veia com a enemic absolut. Perquè durant una centúria la meitat d'Espanya, la meitat dels espanyols van considerar que els altres, que els altres adversaris polítics, que l'altra meitat, eren enemics mortals, traïdors a la pàtria, el motiu de tots els mals. I així va continuar sent durant el franquisme, on es va imposar també una retòrica i una praxi de vencedors i vençuts. Per això és tan important la Transició. I algú dirà, i segur que ho dirà la diputada de la CUP: «Ja hi tornen amb el mite de la Transició. I té quelcom de mite la Transició? Sí, té quelcom de mite, com tenen de mite tots els fonaments i principis compartits i referents de la vida col·lectiva. Però el que alguns anomenen el «mite de la Transició conté una grandíssima veritat –una grandíssima veritat–, i és una veritat que ha servit de model per a diverses transicions arreu del món, i és la veritat que els espanyols, i els catalans al capdavant, vam decidir substituir l'odi visceral i caïnita per la concòrdia; vam decidir que l'altre no era l'enemic a la pàtria, sinó que era un compatriota que veia les coses d'una manera diferent; vam decidir que no construiríem el nostre futur sobre els odis del passat, sinó sobre l'esperança d'un futur compartit. I això ha estat una realitat. I a Espanya, com va dir Alfonso Guerra en el seu moment, no la coneix ni la mare que la va parir. I d'alguna manera es van fer realitat i s'han fet realitat aquelles paraules d'Azaña a Barcelona de «pau, pietat i perdó. Una reconciliació, però, que també ha de ser i ha d'incloure la justícia i la reparació. I un govern democràtic certament té l'especial obligació d'estar al costat i de reconèixer les víctimes de la Guerra Civil, i especialment la d'aquelles que no van ésser reconegudes per la retòrica i el discurs oficial de la dictadura. Però a mi el que em sembla important és treballar per la justícia i la reparació en el marc de la reconciliació. És el mateix que ha demanat Obama a Cuba. O és que això només serveix per un tipus de règims, quan es refereix a una dictadura de dretes? La reparació, la reconciliació o la justícia; és el mateix que ha demanat Obama a Cuba. I jo em pregunto –jo em pregunto–, de debò, ho faig de cor, què seria de la història, de la història col·lectiva i de la nostra història personal, si al final no miréssim al passat amb una mica, també, a més de justícia, de perdó i, fins i tot, d'oblit. Nietzsche en el seu llibre sobre la història, els usos i els abusos de la història, diu que és necessari una mica d'oblit. I també ho és a la nostra vida personal i col·lectiva, per aquesta mirada de la reconciliació. I això no implica que no siguin necessàries, ho repeteixo, la justícia i la reparació. I per això nosaltres estem a favor que es discuteixi aquesta proposta. I s'han fet molts passos, ho deien..., em sembla que ho han dit alguns diputats que m'han precedit, o diputades. Hi ha hagut al llarg..., des de la Transició, reconeixements, pensions, restauracions del càrrec. I podem anar més lluny. I s'ha d'anar més lluny. I va ser el Partit Popular –el Partit Popular– qui l'any 98 va aprovar precisament el rescabalament de béns de sindicats i de partits polítics. I avui se'ns proposa que aquesta restitució sigui també i afecti particulars, al quals, com expressava i com explicava el diputat socialista, se'ls requisar la moneda, se'ls va requisar els signes fiduciaris i se'ls va donar un rebut; un rebut que després mai se'ls va pagar. I, per tant, estem d'acord que estudiem com, quan, de quina manera això es pot anar rescabalant. Però jo voldria acabar... Per tant, penso que és una bona notícia, penso que ho hem de celebrar, nosaltres hi estem a favor. Però de veritat que voldria acabar amb una certa reflexió en veu alta, perquè començar a obrir el passat i les ferides del passat, que moltes estan en carn viva, és una certa caixa de Pandora. I no ho dic tant per on posem els límits de la reparació, perquè, clar, jo puc dir: «Doncs, a mi en la dictadura de Primo de Rivera..., no ho sé. O: «A mi les guerres carlines, la meva família, doncs, allà a ponent, no sé què li va passar, i els liberals li van..., o els carlins li van... I no ho dic tant per això, perquè estem parlant d'un període molt més proper, que hi ha hagut una dictadura posterior i que, encara, d'alguna manera, estem reparant; ho dic perquè, a vegades, si obrim les portes del passat ens podem trobar amb sorpreses. I avui, en seu parlamentària, doncs, vull anunciar una primícia historiogràfica, i tenim l'historiador present aquí. Fa uns dies me'l vaig trobar, vam estar parlant i em va dir: «Acabo de presentar una tesi doctoral que d'alguna manera és una revolució historiogràfica, perquè he descobert uns documents que feia vuitanta anys que tothom buscava i que no s'havien trobat. I fixeu-vos la relació que guarda amb el que vull debatre, perquè ve a ser el mateix però a l'altra cara de la moneda. S'han trobat en unes golfes d'una administració, aquí, a Catalunya, sis metres de documentació amb l'inventari dels béns que hi havia a les caixes fortes dels bancs que van ser oberts per ordre de la Generalitat de Catalunya, «incautats i requisats. I a aquelles persones i a aquelles famílies catalanes se'ls va donar un paper, un rebut, i se'ls va dir: «Ja us ho pagarem. Va ser el Govern de la Generalitat, al·legant, doncs, necessitats de guerra, necessitats financeres, i potser amb justícia, però en qualsevol cas se'ls va donar un paper i se'ls va dir: «Ja us ho pagarem. Aquell paper alguns el van guardar, i Franco no els ho va pagar, tampoc no els ho va pagar, perquè va dir: «Bé, això, escolta'm, això us ho ha tret el Govern de la..., l'enemic, doncs, no és responsabilitat meva. Però, a més de l'or que es va enviar a Rússia, doncs, es van embargar béns preciosos de les caixes de lloguer bancàries a través dels decrets del 5 d'agost del 36, del 19 d'agost, del 22 d'agost, del 30 d'agost del 36, i es van «incautar or, plata, joies, diners, no?, i es va donar un rebut. I què passa? Si comencem a obrir-ho tot..., i ja els dic que nosaltres estem que s'obri aquest debat, hi hem votat a favor, però només faig una petita reflexió: també poden..., perquè el que avui estem votant ha prescrit; també ha prescrit allò altre. Llavors, també tenen dret que se'ls demani, això, incorporar-ho a la Llei de memòria històrica, perquè, bé, doncs, en alguns casos es va fer d'acord amb la llei, però en altres es va fer, doncs, aprofitant la llei; alguns d'aquests diners després van anar amb un submarí des de Cartagena fins a Marsella, i d'allà fins a París, alguns van servir van comprar armament, altres no se sap molt bé on van acabar, etcètera. Per tant, nosaltres estem a favor d'obrir aquesta porta, nosaltres ho debatrem. Nosaltres estem contents, pensem que és un dia important, pensem que hi ha molta gent..., com deia la diputada de Ciutadans, aquí hi ha moltes històries darrere, hi ha moltes famílies, hi ha esperances, hi ha gent que va patir molt per aquests diners que se li van treure. I bé, però compte amb volar tots els consensos de la Transició, perquè, escoltin, Obama acaba de demanar que es faci el mateix a Cuba. Perquè quan la Unió Soviètica va pactar la retirada i la reunificació a Alemanya va dir: «Molt bé, però no es parla, ni es discuteix, ni s'obre a la discussió cap dels punts "incautats" per la Unió Soviètica. És a dir: el que la República de Weimar i que després van "incautar" tal..., això ho podem discutir; ara, el que la Unió Soviètica va agafar a propietaris i ho va repartir això no es parla. I això ho va signar Alemanya, i d'això no se'n parla. Les transicions, a vegades, necessiten alguns pactes d'aquests. Per tant, benvinguda aquesta llei, benvinguda aquesta porta, però siguem prudents per no volar els ponts de la reconciliació.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Prumèr de tot, saludar ara plataforma d'associacions d'afectats que son aué ací damb nosati. De hèt, son diuèrses es associacions de memòria istorica e d'afectats pera confiscacion deth papèr moneda e d'auti signes fiduciaris depositats per part des autoritats franquistes. Aguestes associacions an demanat diuèrsi còps, mès d'un còp, des der an 77 enquia aué madeish, que se restituïsquen es drets d'aguesti bens que sigueren incautadi. Ac an demanat ath Govèrn d'Espanha, Govèrn der Estat, e ac an demanat, tanben, ath Banc d'Espanha, e ac an hèt damb avocats, per via judiciau, ac an hèt damb cartes, demanant-ac formaument ad aguest Govèrn e ad aguest Banc d'Espanha. E era responsa, en toti es casi, en totes es ocasions, a estat era madeisha: non. E non estam parlant d'un còp, estam parlant de diferentes demanes de restitucion d'aguesti bens. Aué non ei eth prumèr còp, non mos estam inventant arren. Des der an 77 açò a passat molti còps, e era responsa tostemps a estat era madeisha: non vos podem tornar arren. E jo non sabi se saben es senhors e senhores deputades quin ère er argument deth Govèrn d'Espanha e deth Banc d'Espanha, tant ena epòca deth Partit Popular com ena epòca en qué governaue eth Partit Socialista. Er argument ère qu'es leis franquistes non preven era devolucion. Es leis franquistes non preven era devolucion? Tà jo, açò, e tath mèn grop parlamentari, açò a ua traduccion: estan avalant encara, aué, es leis franquistes. Perqué, senon, aurien era decéncia de retornar aquerò qu'es militars colpistes e eth regim franquista confisquèren illicitament e molti ans e a molta gent. S'intentèc que se considerèsse era lei franquista coma non valida, coma argument que se presentèc, mès, coma diguia, era responsa a estat negativa. E se demanèc ath Govèrn Socialista, en an 2005, senhor Pedret, se demanèc, e era responsa siguec «non, avalant es leis franquistes. E se demanèc ath Banc d'Espanha en 2009, e era responsa siguec: «Non, perque es leis franquistes non ac contemplen –2009, no hè tant de temps, estam parlant de sèt ans. Tostemps era madeisha responsa. E m'agradarie hèr referéncia a dus comentaris qu'an hèt tant eth PSC coma Ciutadans sus d'autes leis presentades entà recuperar, per exemple, toti aqueri locaus que..., ben, vosati..., an hèt referéncia as sindicats, non?, entre d'auti. Si, aguestes leis s'an presentat, mes non toti les an recuperat. E le poderíem dar ua longa lista d'exemples d'associacions, de sindicats e de familhes que non an recuperat es sos bens, entenent era dificultat de presentar eth rebut, era pròva qu'aqueres causes èren sues, entenent era dificultat coma perdedors, mautractats, exiliats, deportats, de conservar uns papèrs qu'es tropes franquistes preneren, cremèren e destruïren. Ei eth cas, per exemple, dera CNT. D'auti sindicats les auràn recuperat, mès era CNT, qu'ère eth que mès n'auie en aguest moment, non les recuperèc. E non les recuperèc justament per aquerò, peth mautracte qu'era dictadura franquista auec sus aguest sindicat. Per dar-les sonque un des exemples. N'i aurie d'auti, non?, d'autes familhes que fascistes, franquistes..., que les siguec confiscat dirèctament sense qu'era familha confiscada auesse cap pròva d'aquera confiscacion. E encara aué les an enes sues cases, encara son sòns, que non an tornat aguestes familhes franquistes, e en coneishem moltes, ací, en Espanha e en totes es comunitats autonòmes. Nosati, per tot açò, consideram qu'aguesta propòsta ei un acte de campanha electorau; ei un acte de campanha electorau perque quan èren en govèrn non heren arren e quan son dehòra deth govèrn non paren de presentar causes com aguesta, qu'eri madeishi non acceptèren a peticion des pròpries victimes, perque avaloren era lei franquista e perque era Lei de memòria istorica, prumèr que non èra complèta, e segon que non se aplique. Dauant d'aguesta inaccion deth Govèrn der Estat, uitanta ans despús, nosati sabem que non i a arren a hèr, mès non auem presentat er esmendament ara totalitat per respècte; per respècte a toti es descendents des victimes que son aué ací e que vòlen continuar lutant per recuperar tot aquerò qu'eth franquisme les panèc. Per tant, deisham que se tramite per respècte ad aguestes victimes, sense guaire esperances qu'açò arribe a bon pòrt. Ja veiram quini son es resultats en mes de junh, mès se govèrnen PP e Ciutadans, açò non arribarà enlòc, e ja sabem quini son es motius. E, a mès a mès, i a d'autes qüestions: eth franquisme encara non a marchat de casa nòsta, non a marchat –non a marchat–; sajam, non?, de fregar un shinhau, mès eth franquisme non marche. Era pròva l'auérem eth cap de setmana passat en Tortosa. Aquiu a quedat clar qu'eth franquisme ei encara en miei der arriu Ebre. Ei ua vergonha aquerò, ei ua vergonha perque aquera suposada transicion que tant vantaue eth diputat deth PP, l'auem assimilada. Tà nosati ja ei normau qu'un monument franquista de quaranta cinc mètres de nautada presidisque ua ciutat en aguest país. Ei ua vergonha avalar es leis injustes, mès era simbologia en espaci public. Ei ua vergonha tar ajuntament, tath Govèrn der Estat, tath Banc d'Espanha, tara Deputacion de Tarragona, tath Govèrn dera Generalitat e tà moltes autes institucions que non an hèt çò qu'auien de hèr. De hèt, aguest Parlament, tà nosati, a perdut tota legitimitat. Jo ja non le considèri legitim. Eth 3 de març s'aprovèc ua mocion qu'instaue ar Ajuntament de Tortosa a retirar aquera atrocitat qu'ei en miei der arriu sense cap consulta ne dilacion, e er Ajuntament de Tortosa a hèt aquero que l'a dat era gana, passant per dessús d'aguest Parlament. A acabat damb era legitimitat d'aguest Parlament e des cent trenta cinc deputats e deputades qu'estam ací votant e que decidírem qu'eth franquisme a de gésser deth nòste espaci public. Enquia a on s'a de perméter qu'ua supausada e mau entesa autonomia municipau passe per dessús deth Parlament de Catalonha, qu'ei era principau cramba a on se decidissen es causes. Coma vostés pòden perméter açò e non hèr arren? Coma ac pòden perméter? De hèt, eth Govèrn tanben a perdut era legitimitat, perque avale aguesta mau entesa autonomia qu'avale eth franquisme. De hèt, eth Memoriau Democratic, senhor Romeva, tanben l'a perdut, perque enquiath diuendres, tàs dues e mieja dera tarde, o sigue, ne un dia abans dera consulta, non envièc un comunicat de posicionament. Era maxima institucion de memòria d'aguest país demorèc ath darrèr moment, non hec era sua tasca de pedagogia qu'auie de hèr d'informar ara gent de çò que significaue aguest monument qu'ei en miei der arriu. De hèt, tanben, era participacion ciutadana a perdut era legitimitat, s'a degradat. S'a degradat perque s'a utilizat politicaments, non s'an dat es elements de debat que son necessaris entà qu'era gent prengue ua eleccion, un vòt reflexionat e conscient. De hèt, toti es partits politics tanben an perdut legitimitat. E l'an perduda perque non an hèt campanha entà explicar ara gent qué ère aguesta atrocitat. De hèt, Esquerra, ací madeish, despús de hèr tuits, e hèr molti tuits..., però ací madeish votèc abstencion. De hèt, eth PSC, qu'ací votèc a favor dera mocion, eth maxim responsable deth PSC en Tortosa, aprofitèc tà hèr campanha –eth senhor Roig, eh?–, tà hèr campanha des eleccions deth 26 de junh enlòc dera consulta, enlòc de hèr pedagogia. Aquerò, tà jo, ei avalar eth franquisme. De hèt, eth PSC ena Deputacion de Tarragona votèc en contra de finançar, de cofinançar era retirada, e setanta dues ores despús, non sai d'a on gesseren es sòs, ja les auíen –e les aueren, òc– tara reinterpretacion. Jo demori que le pinten de color rosa, aumens. E, de hèt, es unics que non mos hèn a passar vergonha, que reconeishem era sua legitimitat, son era bona gent dera comission pera retirada des simbols franquistes de Tortosa, qu'an hèt pedagogia, an estat cada dia en mercat, an estat explicant a toti es vesins e vesies, an anat tàs mieis de comunicacion entà explicar qu'aquerò qu'ei en miei der arriu ei ua vergonha fascista. E ja, entà acabar, e referint-me a toti es afectats...
Ha exhaurit el temps, diputada.
Bona sòrt en Madrid –bona sòrt en Madrid. Ac auem de sajar tostemps, sajatz-ac damb fòrça, encara que vos diguen que non, entà acabar d'un còp per toti damb aguest fascisme que non marche e que non i a manèra que marche. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor David Bonvehí, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Consellers, diputats, diputades, bona tarda; un parell d'agraïments per començar, en nom de Junts pel Sí. Un agraïment sincer al senyor Pedret per haver presentat aquesta proposició i no només pel fet d'haver-la presentat, sinó per l'exposició de motius i per l'argumentari que, avui, ens ha explicat, ben argumentat, que el compartim. També, agrair-li l'esforç que deu haver fet per intentar canviar la postura del Partit Socialista a nivell de l'Estat, doncs, perquè la seva postura, que fins ara ha tingut, sigui canviada i, doncs, per intentar que amb una nova majoria que es conformi en el Congrés dels Diputats aquest tema quedi definitivament resolt. Per tant, un agraïment també per la senzillesa de la proposició; crec que és una proposició senzilla, queda clar el que volem i, per tant, doncs, per aquests motius, un agraïment. També un agraïment especial a l'associació de perjudicats; ens han vingut a veure aquí al Parlament, i jo especialment també dono l'agraïment a la María del Mar López, una amiga meva que fa molt temps que em va explicar aquest cas i que l'he anat seguint, i un agraïment, doncs, a aquesta associació que va néixer a Sant Vicenç de Castellet, a la meva comarca, al Bages, com em recordava la diputada de Junts pel Sí, Adriana Delgado, que és d'aquell municipi. A vostès, se'ls ha de donar les gràcies que al cap de setanta anys continuïn amb aquesta reclamació justa, una reclamació més que justa i una reclamació, doncs, més que moral. A la pàgina web de l'associació, crec que hi ha cinc preguntes que són les que avui estem discutint aquí, en aquesta proposició; cinc preguntes que tots els diputats ens podem formular, però que, bàsicament, el que vostès es pregunten a la seva pàgina web i que vostès mateixos contesten és el que, com dic, molts diputats i diputades ens preguntem. La primera pregunta que vostès es fan: què va fer el Govern franquista amb el diner incautat? Doncs, el va fer servir per gestionar el franquisme, per gestionar i per fer inversions del seu interès. Què diu el Butlletí Oficial de l'Estat de l'any 1938 sobre aquests rebuts que a vostès els van donar? Vostès mateixos també es contesten, doncs, que el que deia el butlletí oficial d'aquell dia, que el senyor Pedret ja ens ha explicat. La tercera pregunta que vostès es fan és: per què no han cobrat mai aquests rebuts? Una de les raons que vostès diuen és per por i que també vostès diuen que, segurament, doncs, molta gent no va tenir accés a aquest document i per la falta d'avals de tres persones properes al règim. La quarta pregunta que es fan vostès –i que nosaltres també ens formulem– és què diuen els polítics actuals sobre aquesta injustícia? Vostès s'atreveixen a dir a la pàgina web: «La majoria estan a favor de la nostra reivindicació, les dues últimes vegades que tant Esquerra Republicana com Convergència i Unió han votat una proposició no de llei reclamant aquest dret. I, a continuació, diuen: «Només han votat en contra Partit Socialista i Partit Popular. Això de la majoria de partits, doncs, aquesta resposta no sé si és la més adient; però, en tot cas, vostès, a la pàgina web, ho recullen així. I l'última pregunta que es fan vostès: per què no es va admetre el dret a recuperar el patrimoni als particulars i sí, en canvi, als partits polítics i sindicats? I vostès responen, senzillament: «La llei no ho preveu. Per tant, nosaltres el que fem avui és donar suport a aquesta modificació de la llei perquè això sigui previst en aquest sentit i volem creure'ns i apostem, doncs, per aquest fer l'últim intent a les Corts Espanyoles perquè, veritablement, reconeguin el vostre dret. També entenem que una part d'afectats –i això també ens ha arribat al Grup Parlamentari de Junts pel Sí– hagin tirat pel dret i ja no creguin en la negociació política i que hagin acudit directament als jutjats. Ho podem entendre, però, en tot cas, nosaltres, com a Junts pel Sí, volem fer aquest últim intent que, per llei, es reconegui. I entenem també que, malgrat les dificultats econòmiques que pot tenir qualsevol estat o les dificultats, doncs, perquè tothom pugui cobrar, perquè molta gent no haurà trobat els documents, però sí que hem d'intentar que per llei es reconegui aquest dret, i si es pot preveure per llei segurament seria més ràpid o seria més previsible que no pas acudir a una justícia que es pot allargar més anys. Quatre motius ràpids perquè el Grup de Junts pel Sí dóna suport a aquesta reivindicació. Pel nostre compromís amb la memòria històrica, el nostre país, Catalunya, hi creu. També m'atreveixo a dir que hi fa molt més que l'Estat espanyol i ens creiem tot allò que disposa l'article 54.1 de l'Estatut d'autonomia, que diu que «la Generalitat i els altres poders públics han de vetllar pel coneixement i el manteniment de la memòria històrica, i, per tant, es promou des d'aquí aquesta reivindicació. El segon motiu és per continuar amb les reivindicacions polítiques que han succeït en els darrers anys. Només per recordar, el departament competent en la matèria el 2012 ja va fer un informe favorable a avançar en el rescabalament dels afectats per la confiscació. I després també els podria detallar moltíssimes proposicions que hi ha hagut en el Parlament, en el Congrés espanyol, doncs, bàsicament presentades per Esquerra Republicana, com he dit abans, Convergència i Unió i també el grup parlamentari d'esquerra Izquierda Unida que molts cops, doncs, ho han reiterat. Per tant, des d'un ventall ampli de polítics catalans, de diputats catalans, doncs, aquesta reivindicació ha vingut portada a terme. També, quan es va fer la Llei de la memòria històrica hi va haver diverses esmenes també presentades per aquests mateixos grups que dic –tant d'Izquierda Unida, Esquerra, Convergència i Unió–, doncs, que deien que en aquesta memòria històrica hi hagués aquest precepte, cosa que no va ser acceptada. Però avui jo crec que la gran felicitació que ens hem de fer tots és que el Partit Socialista, doncs, entomi aquesta reivindicació i esperem els resultats positius. Pel tercer motiu, que també hi donem suport, són per les raons històriques i perquè els fets són molt clars. Jo crec que el senyor Pedret ho ha explicat. Jo crec que no hi ha cap mena de dubte, i, per tant, davant l'evidència del que va passar històricament, documentalment, doncs, creiem que és una reivindicació més que justa. I, després, un quart motiu –ja ho he dit també–, pel nostre compromís amb l'associació de perjudicats. Crec que han fet un gran esforç per intentar que tothom pugui tenir en el seu poder tots els documents que puguin acreditar. Crec que han, fins i tot, mogut molt, anant a programes televisius, publicacions sobre la matèria, fent-ho extensiu a molts àmbits, i, per tant, només per aquest compromís ja valdria la pena donar suport a aquesta proposició. Per acabar i en conclusió, com vostès veuen, malgrat les diverses accions que hem anat fent, tant els partits polítics com la mateixa associació, no ens n'hem sortit fins ara. No, les persones afectades encara no han tingut cap rescabalament, però seguim intentant reclamar una mesura compensatòria equivalent a la que hem tingut els sindicats i els partits polítics. La pretensió dels afectats per les confiscacions són ben documentades, han estat més que reivindicades i, per tant, doncs, avui estem contents des de Junts pel Sí que s'aprovi aquesta proposta al Parlament. El Parlament, que és la institució que representa el poble de Catalunya, pot contribuir a reparar una injustícia que afecta milers de ciutadans catalans, i també del conjunt de l'Estat espanyol, els quals perderen il·legítimament uns estalvis que sovint eren fruit d'anys d'esforç personal i familiar i que mai no han recuperat. I, com algú altre també els ha dit, que tots plegats tinguem sort. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. [[Pausa.]] Acabat el debat i atès que no hi ha... Senyor Pedret, per què em demana la paraula?
La hi demano per al·lusions, presidenta.
Trenta segons.
Gràcies, presidenta. Jo, senyora Boya, podria acusar-la a vostè d'electoralisme per la intervenció que ha fet des del faristol, però no, deu ser que la CUP és l'única formació política en la història universal que no es preocupa de fer propostes electorals, d'obtenir suport electoral, que mai fa electoralisme, que mai practica el maximalisme, etcètera. Li diré una cosa tan sols, miri la data de registre de la iniciativa, perquè en aquell moment –excepte que consideri que jo tinc capacitat per veure el futur– no hi havia unes eleccions a la vista, eh?, el que hi havia era una voluntat d'esmenar, això sí, un error històric. Però li diré el que cantava la Lliga Socialista fa més de cent anys, «Abbassate la superbia, perquè a vegades no fa falta una tradició centenària ni haver accedit al Govern per haver de corregir errors històrics. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, i atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Interpel·lació al Govern sobre les condicions laborals dels docents]] [[300-00061/11]] Passem al següent punt de l'ordre del dia. El setè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les condicions laborals dels docents, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora María José García Cuevas. [[Veus de fons.]] Esperem uns segons. [[Pausa llarga.]]
Gracias, presidenta. Honorable consellera, señoras y señores diputados, para nosotros el objetivo del sistema educativo es aportar a los alumnos la preparación necesaria para su vida adulta, para que puedan ser personas autónomas, críticas y con capacidad para integrarse y para desarrollar sus talentos y sus aptitudes en beneficio de la sociedad y también de su propia libertad individual. Y para ello necesitamos un modelo adecuado, pero sobre todo necesitamos profesionales competentes que lideren y que apliquen este modelo; profesionales sobre los que descansa la realidad educativa del sistema. Y estos profesionales son nuestros docentes. Ellos son el pilar del sistema educativo, ellos son los responsables últimos y definitivos de identificar y de potenciar los talentos de cada alumno, de crear el ambiente adecuado y motivador para aprender, de transmitir conocimientos y estrategias que desarrollen competencias a los alumnos. Y por eso necesitamos docentes excelentes, que no son solo personas preparadas, también son personas motivadas y reconocidas por su trabajo. Y este es el ámbito, consellera, que queremos cubrir hoy. Porque es muy difícil sentirte motivado y reconocido en tu trabajo si se tiene que afrontar más trabajo con menos medios, con menos sueldo, con peores condiciones. Los docentes han soportado y han sobrellevado en toda España, pero especialmente en Cataluña, por responsabilidad y por profesionalidad, los efectos y la tensión de la crisis económica. La Generalitat les ha aplicado recortes y ha empeorado sus condiciones laborales más que a ningún otro trabajador público. Y también la tensión social y los esfuerzos económicos de las familias, indudablemente, han complicado su trabajo con los alumnos. Los docentes catalanes han aguantado más recortes que ningún otro funcionario y más recortes que ningún otro compañero en toda España. Y de su actitud ha dependido que el sistema se haya mantenido con normalidad estos años. Pero ya ha llegado, creemos, el momento de revertir esta situación. Los ajustes necesarios por la situación económica ya no se justifican. Si en toda España, desde el Gobierno central y desde todas las comunidades autónomas, incluso aquellas con quejas sobre la financiación, y con balanzas fiscales, si queremos verlo así, negativas, se empiezan a revertir los recortes, no se entiende que en Cataluña sea una excepción. Y vamos a centrar nuestras demandas en estos quince minutos en cuatro puntos que creemos que resumen los agravios que sufren nuestros docentes y que queremos instar a la Generalitat corregir. En primer lugar, interinidad en el cuerpo. Una premisa básica para poder ejercer en la vida cualquier tarea con excelencia es la independencia; independencia que la Administración pública se garantiza mediante cuerpos de funcionarios, que pueden realizar el servicio público que prestan con imparcialidad y bajo criterios exclusivamente profesionales pensando solo en el interés general de su trabajo. Y es cierto que coyunturalmente hay plazas que pueden cubrirse con interinos, pero no deben pasar de un pequeño porcentaje, y no porque los interinos no puedan hacer bien su trabajo, es que no han pasado el proceso de selección general en base a méritos, capacidad y publicidad que nos garantiza la igualdad de oportunidades y la transparencia, y además porque nunca un profesional que depende de una decisión administrativa para mantener su puesto de trabajo podrá actuar con tanta independencia como otro que tiene la plaza en propiedad. Pues, bien, el porcentaje de interinos en Cataluña es excesivo, no hay cifras oficiales, pero sabemos que ronda el 20 por ciento, la quinta parte de la plantilla. Y me dirá que la culpa es de Montoro, pero hace ya un par de años que la tasa de reposición se ha abierto, primero al 50 por ciento, ahora al cien por cien para servicios esenciales como la educación, y ha sido una decisión libre y unilateral del Govern de la Generalitat emplear estas plazas en otros servicios como Mossos o Bomberos, incumpliendo, de paso, la normativa estatal, que viene muy bien, pero, claro, para recortar. Cataluña está a la cabeza de España en interinidad y en precariedad de las condiciones laborales de sus docentes, al menos en todo lo que depende de su departamento, porque efectivamente que también dependen las bajas por jubilación o traslado de cada comunidad, pero, desde luego, en lo que es convocar oposiciones para cubrir vacantes estamos a la cola de España y a mucha distancia. Cataluña convocó oposiciones por última vez en 2010. La convocatoria de 1.245 profesores de 2011 fue impugnada por el Gobierno de España, entonces socialista, y no se llevó a cabo. Curioso que el mismo año Andalucía convocó 3.796 plazas que no fueron impugnadas por este Gobierno socialista. Por tanto, llevamos cinco años sin convocar oposiciones. Situación excepcional en España. Estos últimos dos años Andalucía ha convocado casi 3.000 plazas, Aragón 700, Asturias 600, Canarias más de 800, Cantabria 200, Castilla - La Mancha 1.150, Castilla y León más de 1.100, Extremadura 500, Galicia más de 1.400, Madrid casi 2.200, Murcia 650, Navarra más de 300, País Vasco 850, Valencia casi 1.650, Ceuta y Melilla 60, y Baleares, que no ha convocado aún, ha anunciado entre 400 y 800 plazas a partir del año próximo. Y usted me dirá que hay 300 plazas prometidas, pero sin fecha y sin plazos. Usted puede concretar ahora en su turno o pensaremos que ha sido un farol y además nos aclarará qué pasa con la FP. Su responsabilidad, consellera, es convocar oposiciones ya, que trasladen a nuestros docentes la tranquilidad y la estabilidad que necesitan para sentirse motivados y reconocidos, para que puedan trabajar tranquilos en condiciones dignas, sin estar pendientes de la bolsa, de la renovación, o de caerle o no en gracia al director del centro. Necesitamos un plan de choque para dotar de personal suficiente nuestro servicio educativo mediante los concursos de traslados y convocatoria de oposiciones necesarios. Nosotros defendemos la profesionalidad de nuestros funcionarios, defendemos su derecho a trabajar en condiciones adecuadas y legales, con independencia del poder político, defendemos su libertad para desarrollar su trabajo sin depender de decisiones ni de coyunturas políticas. Y esta libertad se la garantiza la ley a estos profesionales. Y, mire, ningún político es nadie para limitarla, y es que, consellera, si no fuera necesaria la independencia de los funcionarios respecto del poder político, no se habrían inventado las oposiciones como método igualitario, libre y meritocrático de acceder y ejercer la función pública con imparcialidad y al margen y fuera del control político del Gobierno. Y relacionamos este hecho, consellera, con el segundo punto de nuestra interpelación: el decreto de plantillas. Hace poco más de dos años, el 25 de marzo de 2014, el Gobierno de la Generalitat aprobó el decreto de plantillas y provisión de plazas docentes. Todos los sindicatos se opusieron al decreto. Y se recogieron cerca de diez mil firmas de profesores para evitar su aprobación, pero el Gobierno siguió adelante sin aceptar ninguna propuesta sindical. También desde el Partido Popular abrimos el debate parlamentario; planteamos al Govern alternativas, basadas en las reclamaciones de los docentes para mejorar el redactado, garantizando sus derechos y a la vez la autonomía del centro; presentamos una moción, pero el Gobierno no atendió ninguna propuesta y aprobó el decreto unilateralmente y antes siquiera de que la moción se llegara a votar. La oposición al decreto se basaba en las dudas que ofrecía de que garantizase los criterios de objetividad, mérito y capacidad en la selección y dotación de plazas docentes. Han pasado dos años y seguimos recibiendo quejas. La aplicación práctica del decreto no está siendo lo cuidadosa y transparente que se nos prometió. Mire, se están produciendo casos de arbitrariedad en la definición y asignación de plazas. Los docentes sienten coartada su libertad para realizar su trabajo, se sienten presionados por expedientes que abre y resuelve la dirección del centro, se denuncian casos de amiguismo, perfiles definidos para incorporar a la plantilla a personas concretas, también para expulsar del centro a docentes que discrepan. Nos denuncian destituciones y nombramientos arbitrarios para cargos internos al margen de la preparación y capacidad de las personas. Se rechazan candidatos en el trámite de entrevista personal, antes de mirar méritos, por cuestiones ajenas a la labor docente y sin tener en cuenta sus méritos. En definitiva, son muchas y variadas las quejas que recibimos en la aplicación del decreto, y coincidentes, además, con los riesgos que detectamos y que pretendimos ayudar a corregir antes de su aprobación. Esta situación, además, está provocando una profunda desmotivación y desilusión en los profesores más preparados. Hay sensación de indefensión y, en definitiva, mire, consellera, la aplicación del decreto en absoluto está garantizando que nuestros alumnos tengan los mejores profesores, ni que los docentes más idóneos y más motivados ocupen las plazas que les corresponden por mérito y por capacidad. Por otra parte, tampoco parece que la comunidad educativa haya recibido con entusiasmo el decreto. El plan piloto PDI, aplicado en los servicios territoriales Maresme - Vallès Oriental, ha sido utilizado exclusivamente en un 40 por ciento de las escuelas y en un 31 por ciento de los institutos de la zona, y solo un 19 por ciento de las sustituciones en estos centros se cubrieron utilizando esta aplicación, frente al 81 por ciento de las sustituciones que se cubrieron por el procedimiento tradicional, y estos son datos de la propia conselleria. Estos resultados, mire, consellera, creemos que en absoluto avalan el éxito de esta prueba. Y, sin embargo, parece ser que ahora ustedes quieren extenderla a otros servicios territoriales. Esperamos, consellera, su punto de vista en estos dos temas que le hemos planteado, oposiciones y decreto de plantillas, y abordaremos las otras dos cuestiones restantes en nuestro segundo turno de intervención. Muchas gracias, consellera, señoras y señores diputados.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, respon la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, presidenta. Senyores diputades, senyors diputats, membres de la comunitat educativa, membres del MUCE, que avui també ens acompanyeu, de fet, si en una cosa sí que coincidim, i que així ho assenyalen els diferents estudis internacionals, és en la importància dels nostres docents com aquest element que vostè deia de qualitat. I, de fet, és interessant tenir debats com aquest també per situar el focus en els temes importants respecte a aquesta millora del sistema educatiu. Deixi'm, però, sí, remarcar, perquè a voltes no ho fem, que el nostre sistema educatiu, al qual tantes vegades vostè fa referència com un sistema de fracàs, almenys així ho he sentit en altres interpel·lacions, hem de dir que no ho és, que en els últims anys el sistema educatiu català ha millorat i ha millorat molt, i sobretot en els últims anys, i això ho he repetit diverses vegades: mentre les desigualtats econòmiques i socials, malauradament, en aquest país han crescut molt, no ho han fet així les desigualtats educatives, sinó que els centres educatius han fet més que mai, han complert més que mai la seva funció social per garantir una igualtat d'oportunitats i un futur digne als nostres infants i joves. I si això és així hem de reconèixer que és en part important per la gran tasca que els nostres docents fan a Catalunya, i també perquè a Catalunya tenim un bon sistema educatiu i un consens polític important sobre els temes estructurals d'aquest país. Entre altres coses perquè quan afirmem que els resultats dels nostres alumnes milloren i milloren al llarg del temps ho fem també com un reconeixement als professionals del nostre sistema educatiu, que permeten, amb la seva tasca, garantir aquesta igualtat d'oportunitats. Però també hem de reconèixer, i ho ha dit vostè, que aquesta implicació en la millora del sistema els nostres docents..., ho han fet, és cert, en aquests anys amb una disminució de sou i un retorn a l'horari lectiu del 2006, també per tal de poder incrementar les places escolars i l'oferta educativa. Aquest Govern sí que aposta fermament per la millora del sistema, i també per la millora dels nostres docents, i ho va fer amb un gran acord a través de la Llei d'educació de Catalunya. Vostè, quan parlava de tranquil·litat..., penso que poca tranquil·litat és la que dóna als nostres centres justament una llei com ha estat la LOMCE, que el que ha portat és molta inestabilitat, entre d'altres coses perquè no hi ha hagut cap mena de consens polític, com així s'ha vist en el seu desplegament, en què moltes de les coses que es preveien fer s'han anat posposant per tal de buscar aquest possible consens. A la nostra Llei d'educació, que aquí es va aprovar, el que es dóna per important és el projecte educatiu de cada centre, que cobra en el nostre sistema educatiu una especial rellevància i protagonisme perquè el que fa es compatibilitzar les necessitats de cada centre educatiu, i situar enmig les necessitats educatives dels centres educatius. Els centres són una organització dinàmica que gestiona el coneixement, l'experiència i els sabers dels diferents docents d'un centre. El bon funcionament de l'escola, en aquest sistema, doncs, requereix d'un bon projecte de centre i també d'un bon equip professional, i d'un equip docent cohesionat. I el que no m'agrada que vostè digui aquí és..., que escampi aquesta ombra de dubtes sobre tots els equips directius del nostre país dient que trien a dit, dient que no tenen en compte les necessitats de l'alumne i dient que l'únic que fan, en lloc de mirar una llista, és mirar la llista d'amics i seleccionar els millors. A Catalunya tenim grans equips directius, a Catalunya tenim grans equips docents que fan una gran tasca i que garanteixen aquesta qualitat del nostre sistema. Vostè ha fet referència a tres o quatre elements que ens agradaria contestar en aquesta primera part de la intervenció. És cert que partim de dos models molt diferents, hi insisteixo, quan vostès, el PP, han proposat una llei, una llei que ha posat el seu focus en l'avaluació externa del sistema per fer rànquings; en l'avaluació del sistema per treure alumnes del sistema, oferint-los una alternativa a partir dels catorze anys i treure'ls de l'educació secundaria obligatòria a partir de l'FP bàsica, i a tornar a desprestigiar l'FP. Mentre vostès plantegen això, la nostra llei és bastant diferent. Què planteja? El projecte educatiu de centre, que ha d'estar consensuat amb tota la comunitat educativa, és el que ha de regir el que en aquell centre educatiu es fa. I a partir d'aquí, tota l'organització ha de girar al voltant d'aquest objectiu, del projecte educatiu del centre. Per fer això necessitem autonomia; per fer això necessitem equips directius amb lideratge pedagògic; per fer això, també, necessitem una avaluació per garantir que el projecte s'assoleix i que la funció social de l'escola també s'ofereix. Per garantir l'adequació, en aquest projecte educatiu, s'han pres diferents decisions: la de l'autonomia, la de perfilació de places o la provisió de llocs docents, entre d'altres. Vostè ha fet un primer esment al decret de plantilles. Veig que en això coincideix amb altres posicionaments d'aquest Parlament ben diferents, en principi, als seus. Hem de tenir en compte que això és un decret de provisió de llocs a places vacants, i que ha seguit referència de models educatius europeus d'avantguarda. Quan vostè parla de models educatius d'avantguarda, i pensem en Finlàndia, pensi també en com seleccionen, en quin és el paper dels equips directius i en quina és la selecció del professorat en països com aquests, que és diferent de la nostra, però encara més diferent de la que es proposen des de les lleis estatals. Un projecte educatiu de centre requereix un lideratge pedagògic i requereix que aquella organització, que és el centre, pugui donar resposta a les necessitats que aquella comunitat educativa s'ha marcat. Posem exemples fàcils: si un projecte educatiu marca que s'ha de potenciar l'anglès perquè necessitem millorar l'anglès i, per tant, que cal fer una part d'una matèria no lingüística en anglès, el que deu ser evident –i suposo que en això hi deu coincidir– és que la persona que pugui ocupar aquell lloc tingui coneixements d'anglès suficients perquè això es pugui fer. Això és la perfilació de places. El procés garanteix que la plaça s'adequa a aquell projecte educatiu de centre. El que preveu el decret de provisió és garantir que els centres tinguin equips docents compromesos amb aquest projecte educatiu de centre. I això també cohesiona un equip –això també cohesiona un equip. El procés garanteix i garantirà la transparència, la igualtat i l'oportunitat. Jo no hi coincideixo amb vostè: nosaltres no tenim grans nombres d'incidències, de fet –en parlava amb el director general–, no tenim incidències, perquè aquest sistema també garanteix que no hi hagi un abús. Hi ha mecanismes, si hi han abusos: hi ha mecanismes de supervisió, de control i de reclamació. I he de dir-li que, en aquest sentit, també hi estem amatents; no pretenem que els nostres equips directius el que facin és seleccionar la gent que li agrada per estar al seu costat, entre d'altres coses, deixi'm dir-li-ho,, perquè això no garantiria ni un bon projecte de direcció ni un bon projecte de centre. El que volem és que, al màxim possible, els centres tinguin equips que es puguin identificar i que estiguin compromesos amb aquest projecte educatiu de centre. Veig que en això no hi coincidirem, però aquesta és l'aposta que ha fet aquest Parlament, i aquesta és l'aposta que garanteix que els projectes educatius que han acordat les nostres comunitats educatives tinguin també un reflex en els equips docents. Parlava també del decret de substitucions. És cert, ho ampliarem, ho hem ampliat ja al mes de maig a tres territoris diferents: al Vallès Occidental, a Barcelona comarques i a Girona, i el proper curs ho volem obrir a tot el territori. I no coincidim en què no ho han utilitzat molts centres, és que aquest..., el nostre propòsit no era que tots els centres substituïssin a través d'aquest mètode, sinó que tenen els dos mètodes, la substitució telemàtica i la substitució per aquest mètode que anomenem el de PDI. No serà així ni serà mai així perquè és evident que aquest mecanisme de substitució només s'ha de fer servir en aquells elements estratègics del centre, en una substitució llarga, per exemple, com li he dit, quant a anglès. Si tenim un centre educatiu que està treballant amb metodologies diferents i té una baixa que ha de cobrir durant un curs, el més obvi és que faci servir aquest procediment perquè la persona que pugui substituir aquest docent que està de baixa conegui aquella metodologia, per exemple, de treball per projectes. O si estem en un centre amb gran dificultat d'atenció a la diversitat és lògic que l'equip directiu del centre demani que la persona que cobreixi aquell docent tingui una experiència contrastada en atenció a la diversitat. Això, per tant, ho remarco, l'objectiu no és que tots els centres educatius agafin la substitució per aquest mètode, sinó que aquest sigui un mètode més. Evidentment, quan la direcció així ho convingui o quan la baixa sigui de baixa durada no faran servir tot aquest procediment, entre d'altres coses perquè és molt llarg i el més probable és que la substitució ja hagi acabat abans que l'equip directiu hagi fet tot aquest procediment. Per tant, hi insisteixo, aquesta és una metodologia, un sistema que hem posat a l'abast dels centres educatius per poder donar resposta a les necessitats dels seus centres. Quan aquest element de substitució és bàsic o estructural pot..., l'equip directiu pot tenir l'opció de fer-ho; si no és així, no ho fa. I el que demostra, com vostè diu, és que els centres fan ús d'aquesta... –hem de dir que només ho han fet, de moment, en aquests serveis territorials–, d'aquesta metodologia, quan troben que aquesta plaça és un lloc estratègic o per la durada o bé per l'atenció que fan als nostres alumnes. En tot cas, a la segona part de la interpel·lació li explicaré quines són les mesures que hem posat, que hem portat a la mesa sindical i que hem estat, aquestes darreres setmanes, negociant amb els sindicats. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. A continuació, té la paraula la diputada.
Gracias, presidenta. Bueno, honorable consellera, oposiciones, no contesta, y decreto de plantilla, mire, no va contra los directores, sino contra la arbitrariedad, nuestra oposición. Según usted, dos cosas: primero, todo está perfecto, por eso están los sindicatos y los centros tan contentos; y segundo, ¿el éxito de una prueba es que no se utilice? Bien. A ver si ahora tenemos más suerte. Tercera cuestión que queremos plantearle: la devolución de las pagas retenidas a los docentes adscritos a la Generalitat. Estos funcionarios, como cuerpo estatal no habrían perdido dos de las tres pagas que ustedes les han recortado si hubieran seguido dependiendo de la Administración general del Estado, como los inspectores de hacienda o los de trabajo, pero al quedar por traspaso adscritos a la Generalitat han sufrido recortes más duros que ningún otro compañero de cualquier otra autonomía. Y no nos plantee otra vez la excusa de mal pagador del modelo de financiación, de que no tienen dinero; primero, porque usted ha renunciado voluntariamente a los 160 millones del Fondo social europeo y del ministerio para la FP, y segundo, porque otras comunidades, tanto o más solidarias que Cataluña, solo recortaron una paga extra, la del 2012, y ya la han devuelto o está acordada su devolución. Los nuevos presupuestos no prevén siquiera la devolución de la parte del 12, de la paga del 12. Estarán ustedes satisfechos. Aunque tranquilos –tranquilos–, señores docentes, porque Pere Aragonés nos ha anunciado que hay 42 millones de fondos de contingencia, aunque yo no sé si van a llegar estos fondos de contingencia para todas las contingencias que se han quedado sin presupuestar. Y, sin embargo, sí que se presupuestan 34 millones para una acción exterior para la que no hay competencias; esta es la lógica de las prioridades de este Gobierno. Y para acabar, consellera, cuarto tema: ratios y horas lectivas. El Gobierno central ha revertido ya este recorte de derechos que supuso el aumento de ratios; no tienen ustedes excusa para no volver a ratios y horarios más razonables. Más teniendo en cuenta que los docentes españoles en media superan el promedio de los países de la OCDE y de Europa en horas de enseñanza al año, tanto en primaria como en secundaria. Además, nuestros docentes se dedican a dar muchas horas de clase en términos comparativos, dedicando menos porcentaje de su horario laboral a otras actividades que también redundan en la calidad educativa, como preparar las clases, formación, reuniones, correcciones, coordinación. Le pedimos, consellera, que los docentes de secundaria vuelvan a las dieciocho horas lectivas y las veinticuatro de permanencia, y los docentes de primaria vuelvan a las veintitrés horas lectivas y treinta de permanencia, como estamos pidiendo todos los grupos desde la oposición, mediante propuestas que la CUP nos está boicoteando permanentemente, apoyando al Gobierno en su negativa de devolver a los docentes las condiciones laborales previas a la crisis; esperemos que con la moción subsiguiente no pase lo mismo. Porque los recortes, consellera, serían necesarios por la situación de quiebra de la Generalitat, no decimos que no, pero nunca se plantearon como indefinidos e irreversibles. Y, además, lo hemos explicado muchas veces; no se justifican en Cataluña en el ámbito educativo, cuando estamos manteniendo trescientos entes públicos, el doble, por ejemplo, que la Comunidad de Madrid, que nos cuestan 6.000 millones de euros al año. Fíjese si aquí se puede recortar antes de asfixiar a los docentes o cerrar líneas. Le pedimos, consellera, un cambio radical de talante hacia los docentes; no puede ser –no puede ser– que estén ustedes montando una agencia tributaria catalana, que no necesitamos, a costa de los docentes de más de cincuenta y cinco años a los que ustedes, en 2012, les quitaron el derecho de poder dedicar dos horas de docencia a otras tareas, en 2015 se lo devolvieron y, ahora, se lo vuelven a recortar sin previo aviso. Y no puede ser, consellera, que los sustitutos no vayan a cobrar el mes de julio; pero, eso sí, para abrir delegaciones y para viajar, para eso no hay miseria. Están ustedes tensionando demasiado la cuerda con la educación; tensionando demasiado a nuestros maestros y a nuestros profesores, un colectivo que ha soportado con estoicidad y con entereza recortes salariales, pérdida de derechos laborales y aumento de carga de trabajo, pero un colectivo fundamental para algo que a nosotros sí nos importa, que es la calidad de la enseñanza pública que se ofrece a tantos estudiantes. Precisamente por estos estudiantes y estas familias, estas familias que llevan a sus hijos a un colegio o a un instituto público porque lo prefieren o porque no tienen otra opción, pero para que puedan estar seguras de que esta decisión ayudará a sus hijos a tener más oportunidades en la vida, para que puedan estar seguras de que sus hijos estarán en manos de profesionales de la educación bien preparados para su tarea, profesionales especialistas centrados en desarrollar su función con excelencia, motivados, porque se sienten independientes y reconocidos. Y para todo esto, consellera, necesitamos su ayuda; de su ayuda y de su compromiso para adecuar plantillas y condiciones laborales, como mínimo, a los niveles anteriores a la crisis. Le pedimos, consellera, que se implique con nuestros docentes en su independencia, en su tranquilidad y en su excelencia, porque de la tarea que confiamos a estos profesionales, a nuestros docentes, depende el futuro de nuestros hijos. Y con ellos, consellera, depende el futuro de nuestra sociedad. Muchas gracias, consellera, señoras y señores diputados.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la consellera senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora diputada. Senyora Cuevas, jo el que li agrairia és que tota aquesta contundència amb què ara ha defensat certs aspectes, l'haguessin tingut reclamant al Govern central quan va aprovar el Real decreto de racionalización de «despesa –perdó–, de gasto público –es que estic traduint directament (l'oradora riu)– en el ámbito educativo. Perquè qui va obligar a les comunitats autònomes a incrementar la ràtio en un 20 per cent, qui va obligar a limitar la taxa de reposició, qui va obligar a substituir a partir del desè dia i qui va obligar a no crear places a les oposicions, no va ser pas aquest Govern de la Generalitat de Catalunya, sinó que va ser el Govern del PP, a més a més, i deia frases com: «Esto no es la reforma educativa del Gobierno, esto se hace para que las autonomías cumplan con el déficit. Per tant, no hi havia cap interès en la millora de la qualitat educativa, sinó que l'únic interès que hi havia era a «apretar, a collar encara més les comunitats autònomes per complir amb un dèficit –per cert, un dèficit que l'Estat imposa a les autonomies i que és incapaç d'imposar-se a ell mateix. Per tant, agrairia que aquesta gran defensa també l'haguessin fet vostès. Però, punt número 2, Catalunya no va aplicar aquestes previsions del reial decret –i ho sap. Quan ara la Comunitat Valenciana, amb qui hi tenim, per cert, ara, una bona relació, ens diu que ha abaixat la ràtio dels grups; clar que ha abaixat la ràtio, perquè el seu Govern del PP, a la Comunitat Valenciana, va aplicar la ràtio automàticament a tots els grups i va obrir totes les ràtios de P3 a trenta. I ara, el Govern de la Generalitat Valenciana fa el que el Govern de la Generalitat de Catalunya ja fa cinc anys fa, que és mantenir les ràtios de P3 a vint-i-cinc alumnes per aula. Però no només això, el Govern de la Generalitat, a més, per a aquest curs, ha decidit que en els centres de màxima complexitat, que són aquells centres que necessiten més el nostre suport, la ràtio no és de vint-i-cinc, sinó que la ràtio serà de vint-i-dos. I no només això, sinó que més endavant, quan s'hagi acabat tot el procés de matrícula dels alumnes als centres veuran les ràtios mitjanes de Catalunya i veuran que no tenen cap tipus de credibilitat quan diuen que «estem per sobre de ràtios, perquè Catalunya mai va incrementar les ràtios per sobre del vint i perquè Catalunya ha fet l'esforç d'abaixar-les en tots aquests llocs de màxima complexitat. Les substitucions, tampoc ho van fer. És clar que hi ha altres comunitats que tiren enrere –tiren enrere– tot allò que en el seu moment van fer. Catalunya mai va aplicar el reial decret de les substitucions tal com va sortir del ministeri. No només això, sinó que també ja hem anunciat, i així ho ha pogut veure vostè reflectit en els pressupostos de la Generalitat, que hem anunciat que per al proper curs volem avançar en la millora d'aquestes substitucions, per exemple, avançant-ho a abans de l'inici de curs lectiu. Però deixi'm explicar quines són les nostres propostes i quina és la responsabilitat d'aquest Govern davant de la situació. Miri, vostès diuen que nosaltres sempre gastem molt en ens que no tenen cap mena de sentit, però és que vostè és capaç de posar-me en el mateix sac des dels viatges que fem per promoure el nostre comerç a agències tan importants com l'agència de qualitat del sistema sanitari o l'agència d'avaluació del sistema educatiu. Per tant, quan vostès parlin d'ens públics volent posar aquí tot el que no toca, sàpiguen també que aquí hi ha ens ben importants com els que garanteixen la qualitat del servei d'educació o la qualitat del servei sanitari de Catalunya. Quines són les propostes que hem fet i que vostès podran veure reflectides en el nostre pressupost que hem presentat? En primer lloc, hem tingut en compte tres criteris: prioritzar els recursos –perquè, com bé sap vostè, els recursos són escassos i són els que són–, prioritzar-los en centres de màxima complexitat en suport a l'escola inclusiva i a millorar l'atenció al nostre alumnat. I això, en què s'ha traslladat? En la millora d'assignació de recursos docents en centres de màxima complexitat, a incrementar l'atenció, la plantilla, en alumnes amb necessitats educatives en el marc del sistema inclusiu, a modificar la previsió de la reducció de les dues hores lectives als majors de cinquanta anys. Mantenim la reducció, però aquesta reducció, justament perquè no tingui un efecte en l'atenció directa a l'alumnat, no serà de les hores lectives, sinó que serà de les hores de permanència en el centre, la millora de la cobertura de les substitucions, el reconeixement del quart i del cinquè estadi, la recuperació dels recursos destinats a la formació permanent del professorat i, entre d'altres, un dels temes que també vostè ha posat sobre la taula, que era el tema de les oposicions. Com vostè sap, hem anunciat..., avui hi ha hagut una reunió amb els sindicats on s'han anunciat aquestes oposicions i, per tant, ara que això ja ho hem fet, el que també li demano és que intenti també convèncer el sistema, la normativa bàsica, el Govern espanyol que, com que el que volem és la màxima qualitat educativa, també hem de tenir en compte que els requisits d'accés han de tenir en compte aquests criteris de millora. Des de Catalunya volem avançar en la millora de la qualitat docent i moltes vegades ens trobem amb una normativa bàsica que ens limita molt la capacitat de poder triar les millors persones no només per accedir al magisteri, sinó també per accedir en una oposició als cossos docents. Per tant, demanem que, ara que ja hem anunciat que fem oposicions, també tinguem en compte totes aquestes coses. I l'últim tema, també, que hem anunciat és que per poder dur a terme tot això, per dotar de més docents els centres de màxima complexitat, per poder dotar de més centres en l'atenció a l'escola inclusiva, per poder fer totes aquestes mesures el que continuarem fent és no contractar els substituts el mes de juliol, perquè entenem que els substituts tenen el contracte fins al mes de juny, el mes de juliol és un període no lectiu, i, per tant, el mes de setembre tornaran a formar part de tota la borsa per poder donar cobertura...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...a les substitucions. Això sí, també hem anunciat que substituirem vint dies abans de l'inici de curs escolar, i tot això són les mesures que els hem presentat en aquests nous pressupostos. Gràcies, presidenta, i perdoni que m'he allargat.
Gràcies; moltes gràcies, diputats i diputades. Es suspèn la sessió fins demà a les nou del matí.