Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 132 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 94 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika, pa postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanikVelimir Ilić, Milica Radović i Jelena Travar-Miljević. Gospodin Markićević se najpre javio.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, koristim svoje pravo iz člana 235. Poslovnika, pošto je danas četvrtak, da tražim jedno obaveštenje. Poštovana predsednice, čini mi se da sam još pre nekoliko meseci postavio jedno pitanje jednom ministru i do dana današnjeg nisam dobio odgovor. Dakle iz sredstava informisanja, svi građani Srbije i narodni poslanici su dobili podatak da je Ministarstvo kulture za sajt jedne organizacije koja se zove "Kvirija" uplatilo 350.000 dinara. U vezi toga postavio sam pitanje i do dana današnjeg, iako ste vi obećali da ćete izvršiti hitnu urgenciju, nisam dobio odgovor. Svi građani Srbije koji su sinoć gledali u 22.05 časova emisiju na javnom servisu, mogli su da vide u stvari ko predstavlja to udruženje "Kvirija". Dakle, sama gospođica ili gospođa je rekla da su se oni skupili tako iz zezanja, njih troje-četvoro, i dobili su 350.000 dinara iz budžeta Republike Srbije, kako to mi volimo da kažemo, od narodnih para. S obzirom da smo videli sinoć na šta to liči i kakve stavove zastupa ta grupa, troje-četvoro, kako su sami rekli, jasno je kao dan zašto ministar kulture izbegava odgovor na moje poslaničko pitanje. Nekoliko pitanja na kraju sinoćne sednice postavio sam gospodinu ministru za ljudska i manjinska prava, koji ovde sedi. Čini mi se da je nešto zapisivao. Danas očekujem odgovore na pitanja koja sam juče u svojoj, tako da kažem, redovnoj diskusiji postavio. Takođe, u sinoćnoj emisiji na javnom servisu videli smo jednog gospodina, građanina, koji je invalid, gospodin Vasiljković, šta su njegove želje i minimalne potrebe. Postavljam pitanje svima nama ovde, a pogotovo ministru za manjinska i ljudska prava - da li je on diskriminisan odlukom ministra kulture da se pomaže jedna organizacija koja kaže da ima tri-četiri člana sa 350.000 narodnih para iz budžeta Republike Srbije, a da jedan gospodin invalid, koji je očigledno tražio minimalne uslove za život, kupatilo, ako smo dobro razumeli i dobro svi čuli, da li je to diskriminacija invalida i da li je to jedini slučaj u Srbiji? Ovih dana, u gradu iz koga dolazim, u Čačku, jedan mladi čovek, učenik Ekonomske škole u Čačku, vodi najvažniju bitku u svom životu. Svi mu pomažu, njegove kolege i koleginice. Šta će oni da zaključe iz sinoćne emisije - šta su prioriteti ove vlade, da neko dobije 350.000 dinara, kako kažu "za zezanje", a neko najosnovnije potrebe i lekove da spase život, za njih nema para? Da ne pominjem Beogradsku filharmoniju, koja je zahvaljujući svome direktoru postala brend i klasičnu muziku – razumeo se neko u nju ili ne, voleo je ili ne – približio širim slojevima građanstva, tako da su najpoznatiji umetnici sveta intervenisali, čini mi se, u pismu predsedniku Republike. Za njih nema novca, ali za "Kviriju" ima. Insistiram da mi se odgovori na pitanje - da li je ministar kulture gospodin Bradić bio u sukobu interesa kada je ovoj organizaciji, nazoviorganizaciji, jer oni sami kažu da ih ima troje-četvoro, uplatio novac iz budžeta Republike Srbije? Očekujem danas, gospodine ministre, da i vi u ime Vlade Republike odgovorite. Ako ne odgovorite na ovo pitanje, zaista ću poverovati u jedan pridev koji ovih dana kruži među građanima Srbije i taj pridev će biti prilepljen uz ime Vlade Republike Srbije. Nadam se da svi razumeju koji je taj pridev. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Markićeviću. Vaše učešće u raspravi je bilo u skladu sa članom 235. Poslovnika. Dakle, utorkom i četvrtkom, predstavnici, odnosno šefovi poslaničkih grupa, od najmanje ka većima, po tom se redosledu javljaju. To je ujedno obrazloženje gospodinu Aligrudiću, zašto je ovakav redosled. Ima reč gospodin Maraš u ime poslaničke grupe LDP, kao ovlašćeni predstavnik - dakle po redosledu, od manjih ka većim.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre... (Predsednik: Izvinite, gospodine Maraš. Kolege poslanici, zaista bih vas zamolila da budemo tiši i da omogućimo da čujemo gospodina Maraša.) Hteo sam da postavim dva pitanja u ime LDP. Prvo pitanje se odnosi na slučaj Kovačević. LDP je uputila pitanje Vladi, odnosno Ministarstvu inostranih poslova da li i na koji način su učestvovali u donošenju odluke Vlade da se, kad je u pitanju slučaj Kovačević, stavi oznaka tajnosti, odnosno na koji način je Ministarstvo inostranih poslova učestvovalo u ovoj aferi. Naravno, znate da je reč o aferi da se sto miliona dolara plati da bi se gospodin Kovačević mogao procesuiratiu Srbiji. Zakonski rok je istekao kada je trebalo da stigne odgovor koji smo u ime LDP postavili i nas samo jedna stvar interesuje - da li se iza ovog kršenja zakona krije želja Ministarstva inostranih poslova da sve ono što su učinili sakriju i da li će Vlada izvršiti pritisak na Ministarstvo inostranih poslova da nam da odgovor? Drugo pitanje koje sam hteo da postavim se tiče Naftne industrije Srbije, tačnije, priče oko završnog računa. Moram da vas podsetim da je 30.06.2008. godine NIS, po rečima generalnog direktora, konstatovao da imaju dobit u prvih šest meseci preko sto miliona evra. Gospođo predsedavajuća, molim vas, ako možete malo da utišate. (Predsednik: Gospodo poslanici, još jednom molim za tišinu i molim da omogućite da parlament radi.) U toku decembra 2008. godine, kada smo raspravljali o budžetu za 2009. godinu, ministarska finansija, a to je ponovila ovde i prošle nedelje, rekla je da računa na dobit koju je ostvario NIS. U martu 2009. godine NIS predaje završni račun u kome iskazuje dobit. Po rečima ministarke, koja je to ovde izgovorila pre nekoliko dana, tačnije u petak, novi vlasnik je tražio rok od 15 dana da se ispravi završni račun i tada su iskazali gubitak. LDP, pre svega, interesuje ko je odgovoran što je NIS sa 20. mesta, među 500 najuspešnijih firmi u Evropi, postao gubitaš? Ko je toliko nesposoban da za tri meseca firmu sa 20. mesta po uspešnosti u Evropi sroza na poziciju gubitaša? Ko je doneo odluku da se neraspoređena dobit iz 2007. godine od devet milijardi dinara ne slije u budžet Republike Srbije da bi se izgradile ili obnovile škole, bolnice itd, nego je doneo odluku da se gubitaši koji su dužni Naftnoj industriji Srbije za gorivo, poput Srbijagasa, Puteva Srbije, JAT-a, prebiju dugovi i da se faktički dobit koju je država Srbija trebalo da koristi, odnosno budžet Republike Srbije prebije na ove gubitaše? Po čijem nalogu je Upravni odbor NIS-a doneo ovakvu odluku? Takvu odluku može da donese samo Vlada. Šta je radio Nadzorni odbor u NIS-u? Zašto nije kontrolisao šta rade vlasnici tj. država koja je stoprocentni vlasnik bila još uvek u 2008. godini? Šta radi rukovodstvo NIS? Ko je odgovoran što će novi vlasnik, tačnije ruska strana, tužiti Upravni odbor Naftne industrije Srbije, pa zatim Srbijagas, pa Puteve Srbije, pa JAT? Ko je odgovoran što NIS kao gubitaš više nema rejting kod banaka, pa neće moći da dobija povoljne kredite, ili će možda Rusi doneti svoje pare, pa će na taj način smanjiti ulog države u strukturi imovine i možda postati stopostotni vlasnici NIS-a? Kako je ministar energetike, gospodin Škundrić, mogao da dozvoli da se preda završni račun bez Skupštine NIS? Zbog toga LDP traži da Državna revizorska institucija, koja je osnovana i koja je plaćena da kontroliše između ostalog i rad javnih preduzeća, ne zaboravite prošle godine je NIS bio stoprocentno u rukama Republike Srbije, uđe u NIS, uradi kontrolu poslovanja, ispita opravdanost svih finansijskih aranžmana, obavesti o tome Skupštinu i kaže ko je toliko nesposoban da za tri meseca od NIS-a napravi gubitaša. Ko je odgovoran što je budžet Republike Srbije oštećen za više od 100 miliona evra? Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Maraš. Gospodin Miloš Aligrudić. Izvolite.
Imam dva pitanja, jedno je za Vladu, tj. premijera Cvetkovića, a drugo je za vas, predsednice Narodne skupštine. Prvo pitanje za Vladu je sledeće. U toku su razgovori sa MMF koji imaju za cilj sklapanje novog aranžmana radi obezbeđenja sredstava za jačanje deviznih rezervi i kako bi se sprovela dopuna seta antikriznih, antirecesionih mera. Mi sistem celovitih mera do sada nismo videli, Narodna skupština ga nije videla. Zvaničnici Vlade tvrdoglavo brane svoje projekcije, koje su promenljive iz meseca u mesec i nekonzistentne su. Tako npr. rast društvenog bruto proizvoda se procenjivao na različite načine u poslednjih nekoliko meseci. U revidiranom memorandumu za budžet i ekonomsko fiskalnu politiku za 2008. godinu projektovan je na 6,5%, da bi zatim u memorandumu Vlade za 2009. godinu bio projektovan na 3,5%. Pazite, to je od oktobra do decembra. Zatim, u januara i februaru 2009. godine, to je, znači, samo mesec dana kasnije, Vladini zvaničnici najavljuju revidiranje društvenog bruto proizvoda na 1,5%. Ugledni stručnjaci, ekonomisti tvrde da on ne može biti više od 0,5% za ovu godinu, a čak postoje i oni, u čiji kredibilitet ne treba sumnjati, koji smatraju da on može biti i minus jedan. Pošto se ovde daju informacije vezane za osnovne makroekonomske agregate na jedan krajnje nekompetentan način i ti podaci se ne mogu smatrati kredibilnim, smatramo da je neophodno da Vlada Republike Srbije inicira održavanje sednice Narodne skupštine na kojoj bi se raspravljalo o dve stvari, kao što smo i do sada molili više puta. Prva stvar je da vidimo na osnovu koje platforme Vlada Republike Srbije razgovara sa MMF, kako izgleda ta platforma Vlade Republike Srbije za razgovor sa MMF, jer ako postoji jedno telo u ovoj zemlji, to je telo koje je biralo Vladu Republike Srbije, da Vlada Republike Srbije to telo izvesti o toj platformi. Molim vas da to prenesete gospodinu Cvetkoviću. Pod dva, da li jednom može Vlada da nas udostoji informacije kroz izveštaj o kojem bi glasala ova Narodna skupština, o celovitom paketu mera? Očigledno je da ne može, jer na osnovu ovoga što sam do sada izrekao, ovo su gole činjenice, Vlada nema efikasan i celovit paket mera, pa ne može ni da podnese izveštaj Narodnoj skupštini, i to je verovatno razlog zbog čega to ne rade. Voleo bih da demantuju, a to ću uraditi na vrlo prost način, tako što bi Narodna skupština, tj. vi, predsednice parlamenta, dobili od Vlade Republike Srbije zahtev za održavanje sednice Narodne skupštine na kojoj bi se bar ova dva izveštaja podnela i o njima se raspravljalo. Drugo pitanje koje je vezano za vas, gospođo predsednice, jeste sledeće. Tražio sam i od stručnih službi dobio zahtev za listing glasanja za 18.03. za izbor Sonje Liht za člana Saveta za borbu protiv korupcije. Na osnovu listinga koji sam video utvrđuje se da su bila dva glasanja, da je prvo glasanje okončano tako što je 125 poslanika glasalo za, što je bilo nedovoljno za izbor ovog člana Saveta, da nije bilo poslanika koji su glasali protiv, da nije bilo poslanika koji su bili uzdržani i da nije bilo poslanika koji nisu glasali, odnosno da nije bilo uzdržanih, nije bilo protiv i da nije glasalo 18. U drugom slučaju, kada ste ponovili glasanje, oni koji nisu glasali sveli su se na broj 12, poslanici koji su bili "uzdržani" nije bilo, "protiv" nije bilo, 127 je bilo "za". Gledajući listing, koji je zapravo jedini merodavni trag o onome što se desilo tog dana, ne da se utvrditi na osnovu ovog listinga da je prvo glasanje bilo neregularno. Vi ste mogli ponoviti glasanje samo iz razloga da ste utvrdili određenu neregularnost, kao što ste učinili par puta tokom jučerašnjeg dana za glasanje, u slučaju glasanja kada su pojedini poslanici vladajuće koalicije dva puta glasali o dva različita kandidata, kada je bilo moguće opredeliti se samo za jednog. Tada ste utvrdili neregularnost i u par slučajeva ste ponovili glasanje, iako to niste uradili u nekoliko slučajeva gde je glasanje ostalo neregularno. Dakle, interesuje me da li možete makar sada, ako se juče niste snašli, da nam objasnite u čemu se sastojala neregularnost prvog glasanja za izbor Sonje Liht, gde je bila ta neregularnost, u čemu se ona sastojala? Ako je reč o elektronskom sistemu, postoji izveštaj, iz izveštaja se ne može videti da je postojala bilo kakva greška. Prema tome, pravo je narodnog poslanika i da ne ubaci karticu, a nemate pravo da to ispravljate time što ćete ponoviti glasanje. Nikoga nismo čuli da je zatražio ponavljanje glasanja juče. Nikoga, ama baš nikoga.
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima gospodin Tomislav Nikolić. (Miloš Aligrudić, sa mesta: A odgovor?) Juče ste dobili odgovor. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Tražim reč po Poslovniku.) Izvolite.
Povredili ste Poslovnik zato što ste svojim komentarom maločas izazvali moju reakciju i potrebu da reagujem. Pravo mi niste dali. Mislim da ste time povredili Poslovnik. Rekli ste da smo juče dobili odgovor, a postavio sam konkretno pitanje. Iz stenograma se može videti, odgovor ne postoji, niste ga ni jednog trenutka dali. Hvala vam na strpljenju.
Zbog poslanika i javnosti ponoviću, u elektronskom sistemu je registrovana greška o kojoj me je obavestila potpredsednik gospođa Gordana Čomić, zbog čega sam ponovila glasanje. To je bilo i juče objašnjenje, i danas. Da li ima argumenata u elektronskom sistemu i tragova o tome u formi dokaza, za slučaj potrebe da se sprovodi takva vrsta istrage ustanoviće stručnjaci. Gospodine Nikoliću, izvolite. Upozoravam poslaničku grupu SRS i zamenika predsednika poslaničke grupe da zvuci koji ometaju govornika biće razlog za izricanje određenih sankcija. Molim vas da se organizujete tako da ne ometate govornika. Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, koristim ovu priliku koliko da usta ne budu pusta, a inače deluje primamljivo da postavite pitanje nekome ko nije tu i ko nikada neće da vam odgovori, i znam da će sudbina odgovora na moja pitanja biti ista, pošto nikada nisam ni dobio pravi odgovor i pošto ova vlada, a i ljudi koji vode Skupštinu, uopšte nemaju odgovore na naša pitanja. Ali, valjda će građani Srbije da imaju još neku temu za razmišljanje. Najpre bih hteo da pitam u vezi pregovora sa MMF, koji deluju primamljivo, govori se o nekoj infuziji koja bi ušla u naš krvotok, da nam čuva kurs dinara, pitam da li će ikada iko da pozove na odgovornost guvernera NBS zbog toga što je tobož čuvao kurs dinara trošeći naše devizne rezerve, stečene privatizacijom, donacijama, doznakama naših građana iz inostranstva, koji je potrošio i bacio u vatru više od milijardu evra deviznih rezervi i, kako kažu ekonomisti, od toga je građanima bilo gore, državi je bilo gore, izvoznicima je bilo gore, a bankama je bilo bolje? U čijem interesu guverner Narodne banke vodi Narodnu banku i našu monetarnu politiku i da li ćemo jednoga dana da dočekamo samo da njega tu više ne bude, da se uhvatimo za glavu, pošto Narodnu banku vodi čovek koji ni na koji način nije vezan za Srbiju, izuzev kuće na Dedinju, koju će da proda, baš kao i što je i kupio? Interesuje me da li je tačna informacija da Vlada Republike Srbije vrši pripreme za masovno otvaranje narodnih kuhinja i šta to predstavlja za građane Srbije? Da li nam predviđate masovno otpuštanje s posla, masovnu bedu i siromaštvo? Da li mislite da ćemo da vas trpimo kao vlast samo zato što otvarate narodnu kuhinju, mi kojima je ideal da Srbija bude država bez narodnih kuhinja, da niko ne mora da se ponižava za jedan obrok dnevno da stane u red, da dobije koru hleba i jedan tanjir nečeg kuvanog što mu vi kao ponudite? Po kom osnovu ste finansirali projekat "Sveti Georgije ubiva aždahu", u kome se iskrivljuje najsvetlija tačka srpske istorije, baca u blato viteštvo, podvig i ono čime se nadahnjuju generacije građana Srbije, Srba posebno? Čime je taj projekat zaslužio više novca nego sva privreda za svoj oporavak, da li samo time što su svi akteri uglavnom pripadnici žute stranke, da li samo zato što je u velikoj meri taj projekat antisrpski, pa se pred nekim ljudima iz Evrope predstavljate kao pokajnici koji su se usudili da u Prvom svetskom ratu viteštvom odbrane svoju zemlju protiv nadmoćnijeg neprijatelja? Naravno, večito pitanje za vas sve dok ne padnete ili dok nam ne kažete istinu - šta se to u Kragujevcu montira ako se zove "punto", "srpski punto", gde se proizvode delovi, čiju to industriju pomažemo, nagovarajući građane Srbije da, u vreme kada im spremamo narodne kuhinje, kupuju nov automobil? Da li je tačno da je većina delova proizvedena u Hrvatskoj i zar nije pametnije, dame i gospodo, da nam finansirate proizvodnju traktora, motokultivatora, nečega čime ćemo konačno da oživimo selo, pošto bez sela ova naša država najverovatnije više neće moći da postoji. Hvala vam. (Tokom ovog govora poslanici SRS lupali o klupe.)
Zahvaljujem, gospodine Nikoliću. Gospođa Pop-Lazić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, evo dokaza da se, koristeći Poslovnik, ne javljamo samo kada je procedura u pitanju nego upravo onako kako sam juče pokušala da objasnim, da nam Poslovnik omogućava i ovo pravo, da utorkom i četvrtkom postavimo neka pitanja. Pitanje koje postavlja poslanički klub SRS odnosi se na posetu hrvatskog predsednika Sanadera, koji dolazi u zvaničnu posetu Srbiji, a premijer najavljuje, vezano za tu posetu, povlačenje naše tužbe protiv Hrvatske za ratne zločine, a ta tužba ili kontratužba je obuhvatala i ratne zločine počinjene u Drugom svetskom ratu, ukoliko i Hrvatska povuče svoju tužbu. Cilj je, po nama, da se zaborave zločini u prošlosti i kao što je Tito oprostio zločine nacistima, tako je očigledno i današnji režim, na čelu sa Tadićem, spreman da oprosti Hrvatima zločine koji su izvršeni nad Srbima i etničko čišćenje i progon 250 hiljada Srba sa prostora Republike Srpske Krajine. Postavljamo pitanje: ko im daje za pravo da odustanu i da se zaborave i Jasenovac i etničko čišćenje Srba iz Krajine? Paradoks je, da Hrvatska nije odlučila da podnese tužbu protiv Srbije, Jeremić i vlasti u Beogradu bi verovatno Hrvatima rekli,u redu, jer mi opraštamo sve zločine. Dakle, svojevremeno je ministar Jeremić rekao da Srbija ne može da obuhvati tužbom genocid iz Drugog svetskog rata, jer je Konvencija o genocidu doneta 1948. godine, pa će se, kako ističe Jeremić "pravni tim u svojoj tužbi samo osvrnuti na istorijski period između 1941. i 1945. godine i zločine u NDH". Međutim, statut ovog suda je formulisao međunarodna krivična dela, formulisao je nove kategorije: zločin protiv mira, zločin protiv čovečnosti, koji obuhvata i genocid. Dela su formulisana 1945. godine, a primenjena su na ceo Drugi svetski rat. Tu je primenjen retroaktivni princip. Imamo puni pravni osnov za pokretanje te tužbe protiv Hrvatske od 1941. godine naovamo. To ističu pravni eksperti i mi se slažemo sa tim stavom. Zato zahtevamo da dobijemo detaljne informacije kada je u pitanju kontratužba za genocid protiv Hrvatske - ko čini pravni tim, ko u pravnom timu tvrdi i obmanjuje javnost da ne možemo da pokrenemo tužbu protiv Hrvatske od 1941. godine naovamo. Sada premijer najavljuje da ćemo da povučemo kontratužbu, ako Hrvatska povuče tužbu protiv Srbije. Evo još jednog pitanja: ko daje za pravo premijeru da odlučuje o tome da srpski narod treba da zaboravi zločine počinjene nad srpskim narodom? Zašto su obmanjivali građane da naša tužba ne može da obuhvati zločine počinjene nad Srbima tokom Drugog svetskog rata? Očekujem da odgovor na ovo pitanje, koje je u sličnoj formi postavljeno pre dva meseca, zaista i dobijemo, pogotovo što je vrlo aktuelno i što se povlače veoma važni državni potezi koji mogu da imaju i veoma značajne istorijske posledice. Vlada ima pravo da vodi politiku, ali mora da se u toj politici ponaša tako da bude odgovorna, pre svega prema svojoj državi i generacijama koje dolaze. Samo još jedno kratko pitanje upućeno vama: gospođo predsedavajuća, kada nameravate da stavite na dnevni red zahtev SRS da mi ovde Vladi i ministrima iz Vlade postavimo pitanja vezana za posledice i način saradnje sa Haškim tribunalom, pomoći Srbima koji se nalaze u Haškom tribunalu i posebno odnos države prema Vojislavu Šešelju, koji je, eto već sedmu godinu, u Haškom tribunalu?
Vaš predlog je upućen Vladi i upravo smo u dogovorima u kojoj prilici ćemo dobiti odgovor o terminu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam sam da sam pozvala da sednici prisustvuje Aniko Muškinja - Hajnrih, državni sekretar u Ministarstvu za ljudska i manjinska prava, koju, kao i ministra, pozdravljam. Htela bih da vas obavestim da smo od RTS-a dobili obaveštenje da u četvrtak, 19. marta, zbog ranije preuzetih obaveza prenosa utakmice reprezentacije Srbije u rukometu i derbija košarkaške Superlige, neće biti u mogućnosti da od 17.55 časova prenosi zasedanje Skupštine Srbije u direktnom prenosu na Drugom programu, već će biti odloženi prenos, kao što je to bilo juče. Tako da koristim ovu priliku da vas obavestim da ćemo, u skladu sa članom 85. Poslovnika, za slučaj potrebe, raditi do završetka tačke koja u 18.00 časova bude na dnevnom redu. Moje procene su da se to verovatno neće dogoditi, ali za slučaj da bude bilo potrebe, tako ćemo raditi. Povredu Poslovnika reklamira gospodin Markićević, a zatim gospodin Jovanović.
Predsednice, pozivam se na član 27, gde se u jednom stavu kaže da se vi, predsednica, starate o primeni Poslovnika Narodne skupštine. Javio sam se po članu 235. Poslovnika i zatražio jedno obaveštenje i pitao vas šta ćete da uradite po pitanju koje postavljam. Valjda se podrazumeva da dobijem neki odgovor. Inače, član 235. je onda besmislen, ako vi mene ostavite bez odgovora ili me ignorišete, što moram da priznam da se do sada kako prema meni, tako i prema poslaničkoj grupi NS, bar od strane vas nije dešavalo. Molim vas da mi odgovorite na postavljeno pitanje.
Resorno ministarstvo će dobiti pitanja kroz formu stenograma i insistiraćemo na što bržem odgovoru, kako inače činimo za slučaj da u roku od dve nedelje, a kako u našem Poslovniku stoji, ne daju odgovor. Dakle, to službe rade, to ćemo i ovaj put učiniti. Gospodin Čedomir Jovanović. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, čl. 127, 121. i 143. su članovi koji od nas u ovom trenutku traže zajednički odgovor. Podsećam vas, gospođo predsednice, da smo tokom jučerašnjeg dana ukazali na očiglednu nepravilnost koja je izvršena u toku glasanja za jednog člana Saveta Agencije za borbu protiv korupcije. Pre godinu dana su održani izbori u Srbiji za predsednika Republike. Rezultat tih izbora je prolongiran, iako je bilo očigledno da konačni ishod ne može biti promenjen, zbog jedne nepravilnosti učinjene na biračkom mestu, mislim u opštini Zaječar. Naime, glasao je jedan građanin sa ličnom kartom koja nije bila važeća, jer joj je istekao rok važenja. RIK je, poštujući zakon, ponovila glasanje na tom biračkom mestu, da bi otklonila nepravilnosti i time omogućila izbor predsednika Republike bez ikakve sumnje i eventualnog kršenja zakona. Predsednice, vi ste juče konstatovali da gospođa Sonja Liht nije dobila neophodan broj glasova i da nije izabrana. Uopšte nismo ti koji treba da ulaze u opravdanost ponovljenog glasanja ili ne, ali ono nije učinjeno na onaj način na koji je moralo biti učinjeno. Članom 121. je predviđena procedura glasanja upotrebom elektronskog sistema. Kao predsednik parlamente ste konstatovali da je Skupština donela određenu odluku, a ukoliko je neko uložio prigovor naknadno, morao se ponoviti čitav postupak. Zašto je to važno? Zato što se radi o izboru člana Saveta jednog od najvažnijeg državnog organa, koji treba svoj puni smisao da da upravo u borbi protiv korupcije, koja će biti otežana ukoliko nema legitimitet i ukoliko nije izabran na procedurom utvrđen način. Gospođo predsednice, još jedanput vas upozoravam na problem sa kojim se suočavamo i koji ne možemo ignorisati, a koji proizilazi iz jednog neodgovornog odnosa prema reformi Poslovnika. Članom 143. stav 4. je utvrđeno da svaki podnosilac amandmana u ovoj skupštini ima pravo da obrazloži svoj amandman u trajanju do dva minuta, s tim da ukupno trajanje pretresa u pojedinostimapo ovom osnovu ne može biti duže od 10 časova. To znači da mi, ukoliko raspravljamo u pojedinostima o antidiskriminacionom zakonu, uskraćujemo pravo poslanicima da govore o amandmanima koje su podneli. Ustavni sud je pre pet godina oborio član Poslovnika na kome smo mi radili i insistirali i obavezao nas da svakom poslaniku dopustimo da govori o amandmanu koji je podnet. Mi ne mislimo da je dobro bacati senku na antidiskriminacioni zakon zbog toga što će se jedan propust i brzopletost primeniti na takav način, uskratiti pravo poslanicima da govore o polovini podnetih amandmana. Hitno zakažite konsultacije poslaničkih klubova, kako bi se našao adekvatan odgovor na tako nešto i nemojte očekivati od LDP da žrtvuje interese građana, zbog kojih se ovaj zakon donosi, na takav način da se, praktično, zakon donese uz kršenje Ustava i time učini besmislenim.
Zahvaljujem. U vezi sa sugestijom vezanom za konsultacije, to možemo učiniti, ali sam u obavezi da poštujem Poslovnik, onakav kakav je donet. Dakle, poštovanje Poslovnika i sa moje i sa vaše strane je neophodnost. Za slučaj da postoje određene neusklađenosti sa višim aktima, naravno da postoji mogućnost procedure vezane i za to pitanje. Izvolite, ponovo po Poslovniku.
Gospođo predsednice, uopšte se ne radi o tome da li mi dobro tumačimo Ustav ili ne. Ustavni sud je 2003. godine Skupštini Srbije naložio, svojom odlukom, da promeni tada važeći poslovnik, upravo zbog toga što je taj poslovnik onemogućavao svakog poslanika u Skupštini da podnese amandman ili obrazloži svoj amandman. Mi imamo odluku Ustavnog suda i ta odluka je obavezivala one koji su radili izmene Poslovnika. Mi smo na tako nešto ukazali kada je vođena rasprava i ne možemo mi sada ponovo da tumačimo, tj. naravno da možemo da napravimo još jednu grešku i time dodatno ugrozimo normalne odnose i u Skupštini i u društvu, ali onda nemamo pravo da očekujemo od drugih da se ponašaju u skladu sa Ustavom i zakonima, ako mi kao parlament taj ustav i te zakone ne poštujemo. Samo se o tome radi. Predlažem da nađemo jedno normalno rešenje i da omogućimo raspravu koja će biti u skladu sa temom o kojoj mi razgovaramo. Ne možemo se boriti protiv diskriminacije tako što ćemo ignorisati odluku Ustavnog suda i diskriminisati nekoga bez obzira da li se sa njim slažemo ili ne. Nemamo razumevanja za one koji kritikuju ovaj zakon, ali ne možemo im uskratiti pravo da o tome govore, jer je to protivustavno i nezakonito.
Administrativni odbor će biti upoznat sa ovom vašom konstatacijom. Dajem reč gospodinu Božidaru Deliću. Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedan vrlo važan zakon. To se može zaključiti i po broju amandmana koji su podneti na isti. Ukoliko, gospodine ministre, makar na jedan broj članova budete uvažili primedbe koje iznose ovde narodni poslanici, smatram da ćemo moći da imamo jedan dobar zakon, koji je i te kako potreban danas Srbiji. Ukazao bih ovde na član 15, gde se govori o diskriminaciji u postupcima pred organima javne vlasti. Inače, kada govorimo o diskriminaciji, mi najčešće mislimo na diskriminaciju koja je prisutna između pravnih i fizičkih lica, a vrlo malo govorimo o diskriminaciji koja je prisutna u odnosima državnih organa prema civilnim licima, odnosno fizičkim licima. Navešću nekoliko drastičnih primera koji spadaju u delokrug vašeg rada i o čemu biste svakako morali da uskoro povedete računa. Na istoku Srbije imamo jednu etničku grupu, autohtonu, to su Vlasi. Oni imaju svoju kulturu i imaju svoj jezik. Nedavno, 4. marta, održana je u Boru jedna proslava, a na kojoj su pored predstavnika Vlaha bili prisutni i državni organi Republike Srbije, a isto tako i državni organi Rumunije. Na toj proslavi posebno je pozdravljeno što će Srbija u tom delu naše zemlje u škole uvesti rumunski jezik. Mi znamo da na nekim delovima teritorije Srbije žive Rumuni i sasvim je normalno da uče na svom jeziku. Ovo što se radi u istočnoj Srbiji je upravo diskriminacija Vlaha, jer oni ne žele da uče rumunski jezik. Država Srbija na svojoj teritoriji sprovodi rumunizaciju Vlaha. To je, gospodo nedopustivo. Mi radimo sami protiv sebe. Ministar prosvete je naložio da se do jeseni uvede rumunski jezik u ove škole. Zar treba, umesto da pomognemo Vlasima kao posebnoj, specifičnoj etničkoj grupi, da njihov jezik koji nije razrađen u potpunosti, koji nema gramatiku, da im pomognemo da njihov jezik, njihova kultura zauzmu svoje mesto ovde u Srbiji, a mi radimo upravo obrnuto. Pomažemo ono što nikada do sada nije učinjeno, da se izvrši rumunizacija Vlaha. Drugi primer diskriminacije su rezervisti. Već godinama učesnici rata iz 99. godine protestuju širom Srbije, pa često ovde ispred Vlade Srbije. Jedna pogrešna odluka Vlade od pre neku godinu dovela je do toga da sada rezervisti više ne pominju 99. godinu, već samo traže da jedni rezervisti koji su u većini ne budu diskriminisani u odnosu na rezerviste kojima je pre dve godine isplaćena neka naknada. Ne ulazim u to da li je ta naknada trebalo da bude isplaćena ili ne. Sledeća grupa koja je diskriminisana od državnih organa to su izbegla i privremeno raseljena lica. Ako u postupku pred državnim organima, da biste dobili ličnu kartu, ako ste privremeno raseljeno lice sa KiM, vi dobijete ličnu kartu koja je naizgled ista kao i lične karte svih drugih građana Srbije. Ali, po onom slovu se zna da ste vi privremeno raseljeno lice. To je svakako onda diskriminacija. Gospodine ministre, već sam rekao da samo nekoliko članova ovog zakona treba ispraviti. Međutim, naše primedbe će biti na jedan veliki broj članova. Zbog čega? Kada ovde u zakonu razrađujete način njegovog sprovođenja, vi ste predvideli da postoji poverenik za zaštitu ravnopravnosti. Već mesecima, gospodine ministre, govori se o tome da je državna administracija suviše glomazna, da državna administracija opterećuje budžet, a svaki ministar kada ovde dođe da nam predstavi zakon, svojim zakonom predviđa dalje povećanje državne administracije, uvođenjem različitih agencija, vi uvođenjem poverenika i njegove stručne službe najmanje za 30–40 ljudi ćete državnu administraciju povećati. Predvideli ste za sledeću godinu koliko će to biti potrebno novca. Kada budemo raspravljali u pojedinostima, mi ćemo možda detaljnije govoriti o ovom. Sada vam dajemo kao ideju da razmislite o nekom drugom rešenju koje je, takođe, bilo vama dato kroz ovu evropsku preporuku broj dva iz 1997. godine. Mi već imamo ombudsmana i on ima svoje zamenike. Ovde je predviđeno da to može biti neka komisija, možda čak neki parlamentarni odbor. Prihvatio bih da to bude čak i poverenik, ali ako ste vi spremni da, za broj ljudi koliko predviđate da ima Poverenik i njegova stručna služba, smanjite vaše ministarstvo i, kako kaže ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu ili prekjuče kako kaže ministar ekonomije i regionalnog razvoja, da se više neće primiti nijedan ili povećati čak ni za jednog čoveka broj državnih službenika, i čak da oni koji odu u penziju, na njihova mesta neće biti primljeni drugi. Pored čl. 18. i 21, molim vas da kada budete raspravljali o amandmanima na Vladi, razmislite da na drugi način rešite pitanje sprovođenja ovog zakona na racionalniji način, da se ne troše dodatna budžetska sredstva i da se ne opterećuje državna administracija novim službenicima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, posle njega narodni poslanik Željko Tomić. Izvinjavam se, reč ima narodna poslanica Nataša Mićić, posle nje narodni poslanik Željko Tomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, iako je ovaj predlog zakona o zabrani diskriminacije značajan korak ka harmonizaciji našeg sa evropskim zakonodavstvom, iako on predstavlja uslov za stavljanje naše zemlje na belu šengensku listu, usvajanje i primena ovog zakona jeste, pre svega i na prvom mestu, unutrašnja potreba našeg društva. Ta potreba podrazumeva da učinimo sve da bi ovo društvo bilo humanije, modernije, demokratičnije i zato je potrebno da stvaramo uslove i usvajamo norme koje će sprečavati da manjine u ovoj zemlji osećaju opasnost, da su diskriminisane, da usvajamo norme koje će sprečavati da pojedinci ili grupe zbog svojih ličnih svojstava budu prinuđene da ta lična svojstva prikrivaju, ili da privilegovana većina ispoljava nadmoć tako što će izražavati netrpeljivost, mržnju, pa i nasilje. To je ono što nije prirodno - mržnja, netrpeljivost i nasilje je ono što nas je do sada uništavalo. Da bismo to postigli, nisu dovoljne opšte, načelne ustavne odredbe i svakako nije dovoljno da na početku trećeg milenijuma imamo ustavnu odredbu koja ukida ropstvo. Nama je potrebno ukidanje, oslobađanje od iracionalnih strahova, od ksenofobije, od homofobije, od rasizma, nacionalizma, mizoginije. Nama je potrebno podizanje svesti i odgovornosti da pomažemo drugima i različitima, bilo da se radi o licima sa invaliditetom, o starim ljudima ili o etničkim manjinama. Zato je važno da ovaj zakon bude primenjen i za to je, kao i za sve zakone, pre svega odgovorna Vlada. Zato molim predstavnika Vlade, ministra za ljudska i manjinska prava, da učini sve da ovaj zakon ne ostane samo pravni standard, nego da se i vi, i Vlada i svi mi narodni poslanici potrudimo da primena ovog zakona bude moralni imperativ za sve. Prilikom usvajanja samog zakona , za razliku od mnogih zakona koje smo ovde usvojili koji su bili protivurečni, konfuzni, neprimenjivi, nedovoljno precizni, za razliku od svih tih zakona zaista je ovo jedan ne samo od najvažnijih, nego od najboljih zakona koje smo u poslednjih šest godina imali priliku da usvojimo, jer je vrlo jasan, precizan i primenjiv, jasno je definisana i diskriminacija, i oblici, i slučajevi, i ustanovljen je mehanizam poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Takođe bih htela samo ukratko, ne umanjujući značaj diskriminacije manjina, da kao članica Odbora za rodnu ravnopravnost pomenem i jedinu diskriminaciju većine, to je diskriminacija nas žena. Ovaj zakon je takođe jako važan zato što je on krovni, bolje rečeno zakon temelj koji je potreban da bi se usvojio i zakon o rodnoj ravnopravnosti. Da žene imaju specifična pitanja koja ih se tiču, govore razni podaci koji oslikavaju položaj žena u našem društvu. Između ostalog, to su podaci koji govore da žene teže dobijaju posao i obično su uslovljene porodičnim statusom. Zatim, one su oko 15% manje plaćene nego muškarci za isti posao. Samo 20% žena se od 2000. godine do danas nalazi na rukovodećim pozicijama. Isti taj procenat žena se nalazi u procesu političkog odlučivanja, a neznatan je procenat žena koje učestvuju u bezbednosti zemlje. Kolika je ta nebriga o ženskim pravima, govori podatak da su mediji ukupno posvetili samo 15% prostora ženama, a u tih 15% se dobrim delom nalaze mizoginija, crna hronika i zabava. Ono što je najalarmantnije, nasilje kao najgori oblik diskriminacije, želim da ilustrujem podatkom da je 95% presuda za nasilje prema ženama, odnosno deci, svako peto dete je zlostavljano, završava se uslovnim sankcijama. Zato mislim da je primena ovog zakona važna, da nisu dovoljna samo opšta ustavna načela, da nisu dovoljne samo crkvene dogme, jer koliko god da su pozitivne i dobre, one u istoriji nisu sprečile da dođe do ratova i zločina. Zato pozivam sve da usvojimo ovaj zakon, da bismo ovo društvo upristojili i učinili ga humanijim i demokratičnijim. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić, a posle njega narodni poslanik Željko Ivanji.
Poštovana predsedavajuća, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, za predstavnika Vlade po pitanju zakona o zabrani diskriminacije, pored ovde prisutnog ministra za ljudska i manjinska prava, gospodina Svetozara Čiplića, određen je od strane Vlade i ministar za rad i socijalnu politiku, gospodin Rasim Ljajić, ali njega, nažalost, nema ovde. Bilo bi dobro da bude, pošto je on ministar za rad, a bojim se da su jedna od najdiskriminisanijih kategorija u Srbiji zaposleni. Moram da podsetim na ona predizborna lažna obećanja od strane današnjih stranaka koje čine vladajuću koaliciju o 200 hiljada novih radnih mesta, pa se to sada nedavno pretvorilo u rečenicu predsednika Republike Borisa Tadića, da se Vlada Srbije bori za očuvanje radnih mesta. Novih radnih mesta, pogotovo 200 hiljada, ne može i neće biti. Nažalost, ministar za rad, gospodin Ljajić, nije prisutan, da nam kaže koju reč više o tome, o diskriminaciji zaposlenih, o diskriminaciji radnika, a da ne podsećam koliko je hiljada ljudi u međuvremenu, za vreme ove nesposobne i neodgovorne vlasti, ostalo bez posla. O radnicima i zaposlenima toliko. Valjda će neki drugi ministar umeti nešto da kaže o tome, da ne govorim o premijeru koji se tim poslom i ne bavi. Zato je danas i juče među nama ministar za ljudska i manjinska prava, ministar slučajnog ministarstva. Zašto govorim - slučajnog? Moram da podsetim kakav je odnos DS, kao stožera vladajuće koalicije, prema ljudskim i manjinskim pravima bio u onom samom početku, kada se donosio zakon o ministarstvima. Podsetiću vas na amandman narodnog poslanika Marka Đurišića, koji je predložio da ovo ministarstvo ne bude u sastavu Vlade. Tek na intervenciju nas iz DSS, poslanika SVM i još nekih drugih, ovo ministarstvo je zaživelo u ovoj vladi. Toliko o odgovornosti i osećaju za odgovornost u okviru same ove vlade. Koliko je, pored ovoga, DSS posvećena ljudskim i manjinskim pravima i uopšte ovim pitanjima kojima se bavi ovaj današnji zakon o kojem danas govorimo, govore još neke činjenice - puna afirmacija nacionalnih saveta. Nacionalni saveti su svoju punu afirmaciju doživeli za vreme vlade Vojislava Koštunice. O Ustavu izlišno je govoriti, da je više od jedne trećine teksta Ustava posvećeno ljudskim i manjinskim pravima, pa kada su predsednici Ustavnog suda, recimo, Francuske i Španije, tada boravili u Srbiji, rekli su da to nigde u svetu ne postoji. Čak su rekli u jednom momentu da je to prenormirano, da se previše prostora tome posvetilo. Toliko o našem odnosu ka ovim pitanjima, kao i prvi antidiskriminacioni zakon koji je donet za vreme vlade Vojislava Koštunice, Zakon o zaštiti lica sa invaliditetom. Potpuna neozbiljnost ove vlade se ogleda u još jednoj stvari. Ovaj zakon je došao u skupštinsku proceduru, bio kao tačka dnevnog reda spojen sa Zakonom o matičnim knjigama, iako nemaju apsolutno nikakve veze, a onda nakon intervencije sedam crkava i verskih zajednica povučen, pa su nastale nekakve konsultacije o kojima mi kao narodni poslanici ne znamo ništa, pa su uvažene neke primedbe crkava, većina od njih nije, pa danas raspravljamo o ovom jednom jedinom zakonu, tzv. šengenskom zakonu, navodno poslednjem iz te grupe zakona. To govori, takođe, o ozbiljnosti ove Vlade. Da li je ministar vera, gospodin Bogoljub Šijaković, učestvovao u tim razgovorima sa crkvenim verodostojnicima? Ne, tamo je bio gospodin Ljajić, tamo je bio gospodin Čiplić, ako se uvažava stav crkve, a uvažio se samo utoliko što su promenjene dve ili tri formulacije ovog zakona, ministar vera niti je učestvovao u izradi ovog zakona, niti je išao na konsultacije, pošto je Vlada procenila da treba obaviti razgovore sa crkvama i verskim zajednicama, ali ministra vera tamo nije bilo. Ko se sve ovde kojim poslom bavi, koji se ministar kojim poslom bavi? Što se tiče stava crkve i crkava, treba da se istakne onako kako su oni naveli u svom saopštenju, da je stav crkve zasnovan na dvanaestom protokolu uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima. Crkva podseća, kad kažem crkva mislim na sve crkve potpisnice ovog saopštenja, ovih sedam crkava, da sve tri vere, islam, judaizam i hrišćanstvo, ne odobravaju homoseksualne veze. One imaju pravo da to kažu. Ne znam koliko je poznato, pogotovo predstavnicima vladajuće koalicije, da u predlogu evropskog ustava koji još nije usvojen, ali sve proevropske snage se toplo nadaju da će biti usvojen, piše nedvosmisleno - da se Evropa zasniva na principima hrišćanske civilizacije. To piše u tekstu evropskog ustava. Stoga mislim da je red bio da komunikacija između države i crkve bude bolja, da postoji i onda ne bismo dolazili u one groteskne situacije, kakva je bila povlačenje zakona, pa naknadno vraćanje na skupštinski pretres. Citiraću nadbiskupa beogradskog Stanislava Hočevara, šta on zamera po svim ovim pitanjima: "Žao mi je da u čitavom našem društvu u Srbiji nije bilo javne diskusije o tome". To se direktno kosi sa onim što nam je ministar, gospodin Čiplić, ovde izneo juče i u nekoliko navrata u raznim medijskim nastupima. On je javnu diskusiju i javnu raspravu o ovom zakonu predstavio tako što je vođena u četiri grada u Srbiji u roku od dva meseca. Nadbiskup beogradski Stanislav Hočevar kaže - da ne zna ni za jedan stav ni jednog filozofa, ideologa, antropologa, teologa ili bilo kog stručnjaka, koji bi svojoj vokaciji bio zainteresovan za ovakvu vrstu zakona, nije naišao ni na kakav stav. Bojim se da je ta javna rasprava fingirana, instrumentalizovana, baš kao i javna rasprava o famoznom statutu AP Vojvodine, gde su samo partijski aktivisti dolazili da naprave dekor. Dalje, uvodi se pojam rodnog identiteta. Na reakciju crkve izbrisan je iz dva člana, i iz obrazloženja, ali ostao je u članu 13. Ono što sam juče govorio ponoviću, šta je to rodni identitet, ta kategorija prvi put se pojavljuje u srpskom zakonodavstvu i ovo ministarstvo je bilo dužno i obavezno da nam da definiciju rodnog identiteta. To nije učinjeno. Moramo da znamo šta je to. To je, moja slobodna procena, danas kao muškarac od svojih 40 i kusur godina odlučujem da budem žensko, potplatim adekvatne doktore i predstavim vam se kao osoba muškog pola, ali ženskog roda, jer se odvajaju pol i rod. To možete videti u obrazloženju ovog zakona. To je prosto neverovatno. Definiciju ovogpojma nemamo. Da kažem još nešto o crkvi. Crkva je pisala, crkva govori, odnosno propoveda, ali u suštini ne krši zakone, ne ometa određene skupove. Plašim se, ovde se sada koristi termin privilegovane većine, ali šta ako se manjina učini privilegovanom? Imali ste konkretan primer, kao prosečni bioskopski gledalac i posetilac Festa sam bio u prilici da mi je prekinuta bioskopska predstava od strane gej aktivista, zbog ko zna kojih razloga, koji mene kao prosečnog bioskopskog gledaoca ne interesuje. Kršili su javni red i mir i nisu odgovarali. Da li je to privilegovana manjina? Protiv sam svakog kršenja javnog reda i mira. Šta bi bilo kada bih otišao na nekakav performans nekakve gej skupine i pokušao da je prekidam na određeni način, iz protesta, iz određenih razloga? Šta bi tada bilo? Završio bih sigurno u zatvoru. Prosečan građanin Srbije bi završio u zatvoru. Šta je bilo sa njima? Ne, oni su dobili publicitet u medijima, dobili su i ohrabrenje i od ministra i od državnog sekretara, time što su rekli, mi ćemo ići na gej parade, mi podržavamo itd. Šta je Srbija dočekala? Usput, nije zgoreg podsetiti, Angela Merkel je pre neki dan rekla da od proširenja EU nema ništa. Da citiram - ministar spoljnih poslova Češke, Karel Švancerberg kaže - za sada nije postignut istinski napredak ka ukidanju viza za građane zapadnog Balkana, odnosno od šengena nema ništa. Da li mislite da će ovaj zakon, donošenje ovog zakona, da jeste korak napred ka belom šengenu? Dokažite. Tvrdim vam da je ovo ponovo jedna velika laž, jedna velika obmana, jedna velika prevara, kao što su 200.000 novih radnih mesta, penzije 70% od prosečne zarade, toga se više niko ni ne seća, bitno je da PUPS sedi u Vladi i ćuti o svemu, da je Srbiji otet deo teritorije, da je Euleks ušao, bez rasprave u Skupštini i u Vladi, prošetao, ušetao na teritoriju Kosova. Nema "Boinga" u "Utvi", nema "Mercedesa" u Srbiji, nema deonica od 1.000 evra, ali bitno je da povećavamo prava homoseksualcima, lezbijkama i transeksualcima i ne znam kome. Srbiji krče creva, u Srbiji su prazni frižideri, a naši ministri će na gej parade. Sada je konačno pokazano i dokazano da ovoj vladi zaista ni Bog ne može pomoći, da je i Bog od njih digao ruke. Hvala vam.
Reč ima ministar za ljudska i manjinska prava, gospodin Svetozar Čiplić.
Poštovano predsedništvo, poštovane poslanice i poslanici, moja namera je da kada se bude raspravljalo o amandmanima konkretno uđemo u raspravu i razjašnjenje, pošto smatram da je rasprava o amandmanima zapravo rasprava o onom najdobronamernijem, a to je da se ako ima potrebe poboljša konkretno tekst zakona. Moje javljanje zapravo sada ima želju da nekakve nedoumice ili dileme otkloni. Naprosto da rasprava ide u određenom pravcu kada je reč o činjenicama. Činjenica jeste da je ministar Bogoljub Šijaković učestvovao u pregovorima. O tome svedočim ja, svedoči kolega Rasim Ljajić, svedočiće i on, kao što mogu da posvedoče i visoki crkveni velikodostojnici koji su učestvovali u tim razgovorima. Dakle, on jeste konsultovan i on jeste bio tamo. Činjenica je da veliko nezadovoljstvo, odnosno da je veći deo nezadovoljstva koje su crkve i tradicionalne verske zajednice povodom ovog zakona imale otklonjene u neposrednom razgovoru, objašnjavanjem šta koja od za njih problematičnih odredaba znači. Mi smo tu vrstu razgovora vodili deset dana, s jedne strane na nivou eksperata, a na kraju, završno, u sastavu, što se Vlada Republike Srbije tiče, ponavljam, kolega Rasim Ljajić, kolega Bogoljub Šijaković i ja. Ako neko ima dilemu oko toga, u krajnjoj liniji bilo je i saopštenje Tanjuga, i saopštenje iz Srpske pravoslavne crkve, gde je sastanak održan. Druga stvar, ponavljam, ovim zakonom se ne uvode prava. Ta prava već postoje, ona su samo na jedan specifičan način dodatno štite, gde se povreda tih prava, pored Krivičnog zakona, gde je zaštićeno, sada još dodatno štiti propisivanjem da je reč o diskriminaciji. To pravnici moraju da znaju i pošteno je da to i kažu, dodatna zaštita. Napokon, razumem da je uvek uvođenje, i sam sam protiv toga, uvođenje novog organa, u ovom slučaju poverenika, postoji opasnost od povećanja administracije. Koncept je sledeći, kao što je bio i do sada, da se, poštujući Zakon o državnoj upravi i Zakon o državnim službenicima, najpre propiše interni konkurs, i u ovom slučaju nema nikakve bojazni da će doći do povećanja administracije, nego da će doći do preraspodele ljudi koji rade u državnoj administraciji. Što se tiče Ministarstva za ljudska i manjinska prava, mi smo u pogledu broja zaposlenih ostali na bukvalno istom nivou koji je bio još u vreme dok je to bila služba za ljudska i manjinska prava. Nemamo ni jednog novog zaposlenog. Imamo ljude koje je Vlada imenovala kao pomoćnike ministra i kao državne sekretare. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Željko Ivanji, a posle njega narodni poslanik Slađan Mijaljević.
Uvažena predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovanje principa jednakosti se danas shvata kao moralni imperativ organizovanog društva. Pravila o zabrani diskriminacije podrazumevaju svi međunarodni dokumenti o ljudskim pravima, kao i uostalom i ustavi gotovo svih zemalja sveta. Načelu jednakosti posvećen je i član 1. Univerzalne deklaracije o ljudskim pravima UN iz 1948. godine, koji sadrži sledeće reči: sva ljudska bića rađaju se slobodna i jednaka u dostojanstvu i pravima. Polazeći od ovih opštih principa, sveobuhvatan pravni režim zabrane diskriminacije trebalo bi da ispuni dva osnovna cilja: prvi da odredi šta je to diskriminacija, odnosno šta je to zabranjeno činiti, drugi je da ponudi povređenom efikasne mehanizme pravne zaštite od diskriminacije. To je, dakle, u ovom zakonu sa poverenikom obezbeđeno, kao što je obezbeđeno i pravo svakog građanina ove zemlje da, u slučaju da se iscrpljena sva pravna sredstva pred domaćim pravosuđem, da se obrati Međunarodnom sudu za ljudska prava u Strazburu, čiju smo nadležnost mi priznali, za razliku, na primer, od Rusije, koja još uvek taj protokol nije potpisala. Ovo je zahtev civilizacije, ne samo Evropske unije, koja je uostalom nastala na hrišćanskim temeljima. Približno 30 zemalja Evrope donelo je zakon protiv diskriminacije ili zakone o ravnopravnosti, koji zabranjuju sve oblike diskriminacije. Ostale države zabranjuju diskriminaciju svojim pojedinačnim zakonima. Jedine zemlje koje ne poznaju na primer slobodnu seksualnu orijentaciju su Rusija, Ukrajina, Turska i Kipar. Što se tiče registrovanih partnerstava istopolnih parova, ona su moguća u približno 20 zemalja Evrope. Šteta što pred nama nemamo zakon o njegovoj prvobitnoj verziji, koji je bio podjednako dobar i podjednako sveobuhvatan, jer sada imamo jednu raspravu koja je, čini mi se, življa van ovog parlamenta. Šteta je što je Vlada naknadno aminovalanaknadnu pamet i prolongirala donošenje zakona, koji je ovoj državi preko potreban. Zašto je ovaj zakon ovoj državi preko potreban? Zato što je, na primer, grupi Roma bilo zabranjeno kupanje na bazenu od strane vlasnika tog bazena; zato što je, na primer, taksista odbio da preveze staricu koja se otežano kreće, sa argumentima da ne želi da gubi vreme na nju; zato što je ženi, pre nego što je zasnovala radni odnos, poslodavac usmeno preporučio da ne zatrudni u naredne dve godine; zato što je vlasnik jednog uglednog kluba u Beogradu zabranio pristup osobi sa invaliditetom, tvrdeći da će se ostali gosti nelagodno osećati u njenom prisustvu; zato što je homoseksualac ostao bez posla jer je on za njegovog direktora peder. Zato nam je potreban ovaj zakon i sve ovo što sam rekao se dogodilo u Srbiji. Sedam dana naknadne promisli Vlade dovelo je Srbiju u zabludu i po ko zna koji put pokazalo da je ovde veoma lako prodati laž kao istinu i da se zapravo u ovom predloženom zakonu radi o gej brakovima, što svakako nije istina. Ovih dana pažljivo slušam stavove verskih zajednica, društvenih grupa fudbalskih navijača koji poštuju, kako kažu, prirodu. Priroda nije lako shvatljiva kategorija, čije razumevanje zavisi od pristupa tom pojmu. Dakle, dijalektika ili božja volja. Međutim, ko prirodu shvata na način da je prirodno da je žena u kuhinji, duševni bolesnici u ludačkoj košulji, homoseksualci premlaćeni, a stranci sumnjivi. Nema ovde nikakvog gej lobija i nema ovde odbrane gej lobija. Ovde se brani pravo na različitost. Biti drugačiji je, dame i gospodo, pravo pojedinca, a obaveza većine je da različitost poštuje, toleriše i prihvata kao činjenicu. I ne samo to, nego i da mu posveti potrebnu pažnju. Kako je samo lepa reč tolerancija. Biti tolerantan znači, za početak, priznati drugog. Hrišćanin sam pravoslavne vere i kao takav nisam gord, nisam sujetan, jer nijedna vera ne dopušta taj greh. Nisam ugrožen, za razliku od onih koji su zbog različitosti spaljivani na lomači. Takođe, jedna društvena grupa je krajem tridesetih godina prošlog veka postala politička partija, a kasnije i vlast, koja je članom 175. nemačkog kaznenog zakona, tokom Drugog svetskog rata, u koncentracionim logorima ubila više od 50.000 homoseksualaca i pride više od 10 miliona različitih, po pitanju političkog stava, pripadnosti različitim verskim zajednicama, narodima i boji kože. U analizi naše srpske stvarnosti, moramo poći od postulata države. To je, dakle, osnovni postulat da su svi ljudi jednaki pred zakonom i sa druge strane imamo postulat crkve koji kaže - svi ljudi su jednaki pred Bogom. Gde mi u Srbiji imamo sudar svetovnog i duhovnog? Navešću poznat primer. Vladika Pahomije nije odgovarao zbog seksualnog zlostavljanja četvorice dečaka, a i Ilarion, nekadašnji starešina manastira Hopovo, nije odgovarao zbog navođenja dečaka na nedozvoljene polne radnje. U procesnoj igri, toliko često viđenoj od strane Vrhovnog suda Srbije, nastupila je zastarelost, tako da se država nije opredelila prema teškim krivičnim delima pederastije. Zašto prednost u rešavanju zemaljskih stvari dajemo državi? Zato što sankcija između ostalog ima i preventivan karakter, za razliku od sankcije laganog sagorevanja u paklu. Zašto država treba da uredi zabranu svakog oblika diskriminacije? Zato što ne želimo da živimo u paklu zato što smo različiti, a ipak samo ljudi koji su jednaki pred Bogom. Relativizovanje tema oko kojih moramo da imamo konsenzus je nedopustivo, a do konsenzusa, trenutka pobede razuma, kojeg nije bilo ni kada je Hrist razapinjan na krst, taj simbol jednakosti, a rezultat pobede različitosti - biće i dalje onih koji će, baš kao i on, stati na čelo povređenih, uvređenih, usamljenih, ostavljenih i prognanih. Vrlo rado ću stati na čelo obespravljenih, bili oni homoseksualci, bili oni bolesni, duševni bolesnici, osobe sa invaliditetom (Predsednik: Gospodine Markoviću nemojte dobacivati sa mesta.) stari i nemoćni i svi ostali, koji su se požalili državi ili pomolili Bogu. Biću protiv onih koji benigne teme, statuta Vojvodine, odnosno žele u javnosti da nametnu utisak da se radi o novom Kosovu, na isti način na koji zamenjuju teze - da se u zakonu o zabrani diskriminacije govori o gej brakovima. Biću protiv onih čiji se glas čuje glasnije od bogougodnosti, glasnije od molitvi srpskog patrijarha gospodina Pavla, kojeg živog sahranjuju pre nego što je postao svetac. To vam govorim kao pravoslavni hrišćanin, ni homofobičan, ni klerofobičan, običan građanin, poštujući kanone, kao i zakone koje smo doneli i koje treba da donesemo, svi različiti, ali i svi jednaki, kao što glasi jedan od osnovnih motoa Saveta Evrope.
Zahvaljujem gospodinu Ivanjiju. Ima reč gospodin Slađan Mijaljević iz SRS. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege, i u načelnoj raspravi, pardon, u delu gde sam izdvojio mišljenje, kao i u načelnoj raspravi, pomenuo sam jednu grupu ili grupaciju ljudi i organizacija, koja se vrlo intenzivno pojavljuje na našim prostorima, na prostorima Balkana, Evrope, pa i širom sveta. Zaista, njihovo delovanje poprima oblik pandemije. Mnoge zemlje, mnoge organizacije, poput EU, Saveta Evrope i raznih drugih organizacija donele su određena mišljenja. Međutim, ovde kod nas, u našoj državi, izvršna vlast, najviša vlast apsolutno ne prihvata određene pokrete, određene tendencije, određene radnje, određene totalitarnosti i destruktivnosti koje iza sebe ostavljaju ove organizacije. O ovom zakonu govoriću samo o tri člana - o članu 18, članu 21. i članu 11, jer zaista je jako malo vremena govoriti o svemu onome što imamo da kažemo povodom ovog zakona. Ovaj zakon o diskriminaciji, kao i Zakon o nevladinim organizacijama, ovde u samoj Skupštini izrodio je tri koncepta. Jedan koncept je predložila Vlada, drugi koncept se pojavljuje od strane jednog dela vladajuće koalicije i treći koncept, dosta oštar, ali jako dobar, pojavljuje se od strane opozicije. To govori - da ako u jednoj skupštini imamo tri koncepta o jednom zakonu, zamislite koliko je koncepata van ove skupštine? To znači da nije urađena javna rasprava najbolje što se moglo da uradi i da je ministar morao očigledno da popusti pod raznim pritiscima i da udovolji mnogim željama. Onda dobijamo kontradiktorne zakone, zakone koji su kontradiktorni i u svojim članovima i u svojim stavovima. Govoriću dobrim delom kroz određene primere i postaviti čak više pitanja nego odgovora ili će neka pitanja biti odgovori na neka prethodno postavljena pitanja - zaključite sami. Kada sam govorio o Zakonu o nevladinim organizacijama, a govorio sam o organizacijama sektnog tipa, pominjao sam da Evropska unija, čak sam citirao određene članove, da je Evropska unija 29. februara 1996. godine donela prvu Rezoluciju kojom se štite ljudi, štite pojedinci, na slobodu veroispovesti i na maltretiranje od strane organizacija sektnog tipa. Sada ću citirati jedan član iz druge Rezolucije EU, koja je doneta 4.9.2003. godine, gde kaže: Na plenarnoj sednici posvećenoj stanju osnovnih ljudskih prava, sloboda i mišljenja, svesti i religije, u članu 35. se zahteva - ponovo se stavlja do znanja zemljama članicama da se suprotstave opasnim pokretima sektnog karaktera, koji prete psihičkom ili fizičkom integritetu ličnosti i poziva ih da primenjuju članove svog krivičnog civilnog zakonodavstva u borbi protiv ilegalnih delovanja grupa sektnog karaktera. Poznato je da izvršna vlast bukvalno zatvara oči nad ovim problemom. Određene institucije, određeni sekretarijati, centri za zaštitu socijalnog rada, parohijski domovi, policija, službe bezbednosti, duševne bolnice, da ih tako nazovem, ovaj problem jesu detektovale. Jesu ga detektovale i pokušavaju da probiju jedan kineski zid, koji se nalazi između Vlade i ovih službi koje sam sada, službi, sekretarijata i institucija koje sam sada nabrojao, da bi se napravila jedna strategija. Međutim, ministarstva, poput ministarstva vera, zdravlja, prosvete, bezbednosti, pravde apsolutno odbijaju da se uključe, kao njihove kolege koje su to uradile maksimalno ozbiljno u EU - da se uključe u rešavanju ovog problema. Sada bih da krenem sa određenim pitanjima. Ovde kod nas dolazi i boravi mnogo ljudi, mnogo misionara raznih organizacija. Imali smo jednog gurua, koji se pojavio u novembru 2007. godine, ali pre njega je stiglo njegovo učenje. Njegovo učenje, a to smo čuli kroz njegove intervjue i njegove izjave, registrovano je u 170 zemalja sveta. Ovo je jedna brošura - Umeće življenja, dahom do zdravlja i radosti. Radi se o jednoj pseudohinduističkoj organizaciji, pseudohinduističkom učenju, koja je deljena i sprovođena na Fakultetu političkih nauka kao antistres program. Naplaćivan je 4.000 dinara, mada se ovaj guru hvali kako je ta njegova organizacija humanitarnog karaktera i kako on radi sve besplatno. Kada se krene od početka i dođe do kraja, završi se u kria jogi, znači jedna veroispovest hinduizma. Došao je guru i otkrio nam nešto, što smo mi pokušavali da prepoznamo - po nekim domovima za stare osobe, po, kako se to kaže, zavodima za sprovođenje određenih sankcija, odnosno zatvorima, gde se kroz pojedine psihološke radionice zatvorenici oslobađaju od preterane agresivnosti, od stresa i ostalih stvari. Nešto nas je upućivalo, govorim o događajima od pre dve-tri godine, da se radi o dalekom Istoku. Dođe guru i šta nam otkrije, pazite ovo - čuveni guru, poznat po kombinaciji tehnike disanja i joge, kojom se postiže unutrašnji mir, u ponedeljak će se sresti sa predsednikom Skupštine Srbije, šefovima poslaničkih grupa i zamenicima ministara, radi dogovora oko veće implementacije programa njegove fondacije u domaće institucije. Tako mi prepoznajemo šta se ovde kod nas dešava i ko nam sve dolazi. Naravno, bili su neki ministri, neki nisu ni znali u šta su se upleli. Bili su na nekim izložbama, po ne znam, Narodnoj banci. Tamo su prisustvovali određenim hinduističkim molitvenim obredima koje je sprovodio ovaj guru. Sledeće pitanje, sledeća organizacija koja postoji, vrlo je intenzivna. Srećemo je na našim vratima, po autobusima, po bolnicama, po pijacama i po školama. Žali se direktor jedne osnovne škole na Zvezdari da ne može "Jehovine svedoke" da otera iz školskog dvorišta uz asistenciju policije. Stoje na trotoaru van školskog dvorišta i ne mogu da ih oteraju od dece. Pazite kakva je to organizacija, to je takva organizacija koju čak ni Ministarstvo vera nije moglo da upiše u registar verskih organizacija, alioni postoje. Ovo je posebna medicinska pomoć koju potpisuje svaki pripadnik "Jehovinih svedoka", pročitaću vam samo dva-tri stava i pokazati šta je to što nije dobro. "Ja sam Jehovin svedok. Ni pod kojim okolnostima ne želim da primim transfuziju pune krvi eritrocita, leukocita, trombocita, niti plazme, čak ni u slučaju da zdravstveni radnici smatraju da je to neophodno da bih ostao živ. Ne pristajem da se moja krv uzme i čuva da bih je kasnije ponovo primio. Ne želim da mi se život produžava, ako je s medicinske tačke konstatovano da je moja situacija bezizlazna itd." Zar ovo nije samoubistvo na odloženo vreme, ako nekome treba zbog operacije, saobraćajne nezgode, bilo čega? Imamo preko deset slučajeva u Srbiji u proteklih 20 godina gde su maloletne osobe izgubile život zato što njihovi roditelji nisu dozvolili da prime krv ili zato što se u njihovim knjižicama zdravstvenim upravo nalazilo ovo da oni to ne žele da prime. Ovo je nekoliko otpusnih listi iz jedne naše poznate duševne bolnice, iz Laze Lazarevića, radi se o čoveku koji je proveo 26 godina u jednoj sekti koja se zove "transcendentalna meditacija", koja ima svoju političku partiju, koja je bila vrlo aktivna 90-ih godina, ali i danas postoji. Znači, govorimo do sada o poremećaju zdravlja, a sada dolazimo do toga da imamo pred sobom oproštajna pisma petnaestogodišnjaka, pisana na salveti na kojoj je stilizovana crna ruža sa prednje strane. Nju sam dobio od roditelja onoga dana kada je ovde u Skupštine Srbije izglasavan 2006. godine Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Zar nam to treba? Kako sankcionišemo one ljude koji naprave ovakav zločin kakav je bio u Novim Banovcima? Mnogi su se dušebrižnici javili da brane onoga koji je ovo dete iskasapio motornom testerom u kadi. Rekli su da on nije pripadnik nikakve sekte, da nije pripadnik nekog učenja, da je mentalno poremećena osoba i tome slično. Ali, policajci koji su vršili uviđaj, sve dok nije došao njegov advokat, sa njim su sasvim normalno i fino razgovarali. On je njima pokazao preko 30 umišljajnih radnji da prikrije zločin koji je počinio, od sakrivanja oružja, komadanja tela i sličnih stvari. Dolazimo do toga da mi se žali sud opštinski, potpisano naravno od strane predsednice suda, da ih uzmemo u zaštitu od određenih sektnih organizacija. Kažem, pa imate Ministarstvo pravde, Ministarstvo vera, kaže, dajte, molim vas, pa to tamo ne sme ni da se pomene. Kod člana 11. dolazimo do toga da se bukvalno prozivaju određeni ljudi da neće smeti da govore informacije i mišljenja kojima se podstiče diskriminacija, mržnja ili nasilje protiv lica ili grupe lica zbog njihovog ličnog svojstva u javnim glasilima i drugim publikacijama, niti skupovima i mestima dostupnim javnosti. Da li to znači da neće profesori, vaspitači, policajci i treneri i ostali ljudi moći edukativno da utiču na određene pojave u društvu, da će svaki od ovih marginalizovanih grupa moći da se žali na njih određenom povereniku? Govorim o tome što se radi, a to su kolege pomenule, da oni uvek najavljuju dva-tri koraka unapred. Vi nam dajete anesteziju i kažete - to je samo za sada, to mora, to je Evropa itd. Međutim, sve ove grupe najavljuju po dva-tri koraka unapred, toga se mi plašimo, a koga je ujela zmija i guštera se plaši.
Zahvaljujem. Gospodin Dragoljub Mićunović, narodni poslanik. Izvolite, gospodine profesore.
Poštovane kolege, s velikom pažnjom pratio sam tok rasprave, ne samo ovde, nego i ovo što se dešava u javnosti. Moram odmah da kažem da tu postoje izvesna iznenađenja na koji način je došlo do tolike uzburkanosti javnosti i do ovako žestoke polemike koja se ovde takođe vodi. Ono što karakteriše neke debate, gledam i televizijske emisije sve redom, možemo reći da se pojavljuje često jedan deficit misli koji se nadoknađuje suficitom strasti, ali na taj način ne uspevamo da argumentovano dođemo do nekih pravih zaključaka. Ovaj zakon je neko, ko, kako, to ne znam, sveo isključivo na raspravu o homoseksualizmu. Tom redukcijom ovog zakona mi pravimo štetu građanima, a rekao bih i samoj debati. Ovo je zakon pre svega o slobodi. O tome se radi. Sloboda je uvek izazivala polemiku. Zašto? Jer je bila različito raspodeljena. Najslobodniji čovek na svetu, sa najvećom količinom slobode, jeste najveći tiranin, jer on može da radi šta god hoće. Onda se sloboda parcijalizovala na neki deo, mogu gospodari, aline mogu robovi i ne mogu ostali. Onda mogu muškarci, ali ne mogu žene itd. Dakle, uvek se radilo o tome kako se raspodeljuje sloboda, ali zadatak nam je da sloboda postane univerzalno pravo. Ma šta ko želeo, hteo ili govorio, ili imao predrasuda, hod svesti o slobodi je nezaustavljiv, humanizovanje čovečanstva takođe. Ko to ne veruje, i onaj sa minimalnim obrazovanjem, može da se priseti šta se dešavalo u ljudskoj istoriji. Ljudska istorija je poprište užasnih zločina nad svim do čega se dočepao onaj ko je imao moć. Kada mi govorimo o nekim večnim temama, večnom moralu, večnim dogmama, moramo onda da povedemo računa da li zbilja u taj konto uzimamo i sve ono što se dogodilo. Ako se neko poziva na hiljadugodišnju tradiciju, da li on onda u svoj konto stavlja i sve ono što je urađeno do tada? Da li mi znamo, a znamo, da je npr. za tri veka spaljeno 800 hiljada žena u ime uverenja da su one veštice, jer ženu je Bog isterao iz raja i ona je kriva, i ima da plati? To je jedna činjenica koja se dogodila u istoriji, to znamo. Neko će reći da se to događalo isključivo na zapadu. Masovno se događalo na zapadu, to je činjenica, ali kad malo pogledamo, moći ćemo to da nađemo i u našoj tradiciji, u manjoj meri, ali ćemo je naći. Ko čita Gorski vijenac, sećate se one babe koju su proglasili za vešticu, o tome Njegoš govori. Kada već vidim da su ljudi osetljivi na ravnopravnost tradicije, da kažem u prilog da je vladika Petar Prvi doneo zakon da se kažnjavaju sveštenici koji progone veštice po selima, jer kad bi negde došla glad ili se ne rađalo dovoljno dece, onda nađu obično neku jadnu staricu da je za to optuže. Dakle, predrasuda je bilo beskonačno, ali naš je zadatak, onima kojima je do toga stalo, da tragamo dalje za unapređenjem slobode. Javio sam se za reč i ova me čitava stvar jako zanima, iz prostog razloga što je ona povezana sa dva druga pojma, sa tolerancijom i demokratijom. Te dve stvari idu zajedno. Da nije bilo tolerancije, Evropa bi se istrebila u verskim ratovima. Velika je zasluga tolerancije što je omogućila mir i demokratiju. Sve zemlje koje su vrlo rano ili brzo uvele versku toleranciju vrlo brzo su i napredovale. To je se radilo i sa Engleskom, Amerikom, sa dobrim delom Evrope. Dakle, tolerancija je ključna. Zašto je tolerancija važna? Lepo je govorio kolega Ivanji malopre, tolerancija je trpljenje, to glagol "tolerale" latinski i kaže, to znači moramo trpeti da postoji i neko drugi. Netolerancija je, znači, neću da trpim nekog zato što je Rom, neću da trpim nekoga zato što je žena, neću da trpim nekoga zato što pripadadrugom narodu, neću da ga trpim zato što je hrom itd. Znači, "neću da trpim" je element netolerancije i svaki izvor diskriminacije. To je ključno pitanje čega se moramo dotaći. Ovde moramo trpeti jedni druge, bez obzira na različita mišljenja. Mnogi učitelji čovečanstva, da pomenem neke - Loka, Voltera, Mila, kojeg god hoćete, imali su hrabrosti u vremenima velike netolerancije i diskriminacije da iskažu pravo na drugost, na trpljenje drugoga. Samo se tako napreduje, sve drugo je nepotrebno. Zašto smo onda sveli sve na ovo pitanje? Da li zbilja homoseksulaci ovde ugrožavaju nekoga? Da li oni idu pa razbijaju? Veoma često smo skloni, to je sada jedan kulturni obrazac jedne tradicije i moramo o tome povesti računa i unapređivati se. Ima tolerancije i prema nasilnicima. Sećam se kada su ovde bili zakoni protiv huligana na utakmicama, dobro, nemojmo to, deca su, nećemo s tim ništa. U Srbiji, gde premlaćuju žene vrlo učeni i intelektualni muževi, šta se događa sa decom, njihovom bespravlju itd, to se sve svodi na to da je ona njegova žena, to su njegova deca, nećemo se u to previše uplitati. Toleranciju uzimamo kao osnovni stav ako želimo da razvijamo mirno i demokratsko društvo. Postoji u celoj ovoj priči jako mnogo predrasuda. Nije lako ljude ubediti da prihvataju drugost, ali ako se prisetimo da je do 19. veka bilo ropstvo i kmetstvo, da je ruski spahija imao pravo da radi šta je god hteo i sa ženom, i sa seljakom, i da ga prodaje, da su robove u Americi tretirali kao pokretne stvari, prodavali ih itd. Da bi danas cilj seoskog mužika bio da postane predsednik velike Rusije ili jedan potomak crnaca da postane predsednik države, a do juče je to bilo nezamislivo. To je napredak čovečanstva. Sa tim se moramo pomiriti i oni kojima taj napredak nije uvek u skladu sa njihovim predrasudama koje imaju. Do 20. veka žene nisu imale pravo glasa u mnogim državama. To je bio slučaj i u Srbiji, nisu bile poslovno sposobne da sklapaju ugovore, a to se onda smatralo i pozivalo se uvek na neko večno pravo, na neku tradiciju, da se to ne može menjati. Naravno, taj hod svesti o slobodi vezan je za privilegije. Nije slučajno da su se stalno određene privilegovane klase ili slojevi borili da stvari ostanu onakve kakve jesu, jer ta raspodela privilegija vezana je za jednu želju koja se nadovezuje na ideologiju da tako opstane za sva vremena. Nema ničega za sva vremena. Ko god iole zna istoriju videće da su se u istoriji menjale stvari u mnogo čemu, da su postojali brakovi drukčiji, postojale su drugačije zajednice, drugačije se gledalo na vanbračne veze itd. Ista je stvar sa homoseksualizmom. Treba li da vam pominjem koliki su slavni ljudi smatrali to manje-više usputnom i nevažnom stvari u koju se neće uplitati. Problem je u sledećem, što u vremenima velike netolerancije i diskriminacije, svako dete koje ne bi pokazivalo dovoljno fizičkih kvaliteta pri rođenju Spartanci su bacali, ali od Spartanaca do Hitlerove Eugenike, po kojoj se traži čista rasa, onakva kakvu je on propisao, postoji ogromno polje, 2.500 godina diskriminacije ljudi koji su na bilo koji način bili drugačiji od onoga što je on propisao kao svoj stav. Danas imamo jednu političku situaciju zbog čestih izbora, permanentne kampanje. Ta permanentna politička kampanja ili borba za glasove često ima za rezultat da unosimo previše strasti, a malo obraćamo pažnju na argumente. Ovaj zakon koji donosimo donele su sve zemlje, čak i one koje ga nisu donele sigurno će ga doneti. Nije problem, da se odmah razumemo, o ugroženosti našeg društva od homoseksualaca ili bilo koje grupe koja tu postoji. Mnoge zemlje gledaju drukčije i na tradicionalne ili netradicionalne crkve i sekte itd. Naravno, postoje različite sekte, postoje satanističke, destruktivne i postoje vrlo opasne sekte koje imaju i političku pozadinu. To je činjenica. Ali, postoje i sekte koje su potpuno benigne, imaju pravo da drugačije misle. Volter nam ističe sektu koja je bila sekta kvekera, koja je dala veoma velike ljude. Jedan od njih, Tomas Pejn, napisao je Prava čoveka i učestvovao je u dve revolucije, u Francuskoj i Nemačkoj. A kvekeri kažu - ne treba nam pričešće, ne treba nam kršćenje, rođeni smo kao božji ljudi, ne trebaju nam sveštenici jer možemo sami da se obratimo bogu, po tome su bili poznati, i zato ne skidamo šešir nikad i nigde da ne bi ispalo da poštujemo i robujemo nekom autoritetu. Može nam to sada izgledati smešno, kako god hoćete, ali ti kvekeri su napravili demokratsku Ameriku. Dakle, nemojmo sve sekte izjednačavati zato što ćemo naći primer opasnih sekti. Nalazimo se u jednom društvu koje zovemo tranzicija ili kako god hoćete, ali imamo stalnu borbu između reforme i restauracije. Nemojmo da nam se događa da kada naiđemo na neku prepreku, bilo političku, ideološku ili ekonomsku, da onda ne tražimo lestvice kako ćemo preskočiti prepreku. Čak često ne tražimo i neki zaobilazni put, levom ili desnom stranu, nego se vraćamo nazad. To deluje najkomfornije i činjenica je da najmanje košta, ali košta vremena. Moramo živeti u duhu vremena. Ovo je jedinstven svet. Postoje svetska prava i nemojmo da pravimo mistifikacije tamo gde ih nema. Nije tačno da je ovde došlo do velikog žestokog napada na SPC, to nisam čuo, ni video u medijima. Dakle, danas imate u "Politici" članak protiv tolerancije itd. Sve je tu moguće, ali kako je došlo do ove bure? Došlo je na taj način što je grupa članova ili predstavnika verskih zajednica učinila prigovor na ovaj zakon. Učinila ga je kasno. Bilo bi mnogo bolje da je to, ali ko je sada kriv i zašto nije i da li je bilo tih razgovora, čujemo od ministrada su razgovarali zajedno sa ministrom vera itd, ali povučeno je. Dakle, to je bio korak da Vlada čuje te prigovore, da o tome razgovara i da vrati jedan zakon. Time je nastao veliki problem, a sporni su bili upravo ovi zakoni koji govore o slobodama ili toleranciji prema homoseksualcima. Sve drugo je negde, kolko sam razumeo prigovore, ostalo bilo po strani. Nemojmo da zbog jedne atmosfere, koja možda ima druge pozadine ideološke, političke itd, da jedan zakon koji nam je neophodan, koji štiti one najugroženije na neki način postane sumnjiv ili da o njemu vodimo veliku debatu. Ako zamislimo samo jednu sliku o tome ima li diskriminacije ili nema, jedne male Romkinje, koja je pri tom hroma, stanuje negde ispod mosta, tu je koncentrat sve diskriminacije koja se može svesti. Ona je diskriminisana jer je Romkinja i stanuje ispod mosta, i pitanje je sada koji kraj Beograda ili Ovče želi da ih primi u svojoj blizini itd. Ona je diskriminisana zato što je dete, ta deca često prose i na razne načine su diskriminisani, kao i mnoga druga deca. Mi imamo zakone koji treba da štite dečija prava, ali se ne ostvaruju. Deca dobijaju batine, bivaju zapostavljena, na razne načine se terorišu. Treća stvar, ona je diskriminisana što je žensko. Potpuno je drugi tretman koji će ona u životu imati zato što je žena i treba da se bori sa tima. Ona je diskriminisana zato što je hroma, samim tim u svojoj sredini će biti na neki način potcenjena. U toj jednoj slici, koja svačiju savest mora da uzbudi, imate koncentrat mogućih ljudskih nepravdi i užasa koji mogu jedno ljudsko stvorenje da dovedu. Ovde je pominjan još jedan argument, pod jednim izrazom, arhaičnim, koji se zove bela kuga. Ljudi koji ga upotrebljavaju, očigledno nisu svesni da vrše diskriminaciju prema ženama, a to je sledeće: oni ženu doživljavaju kao neko sredstvo za priplod, pa je žena odgovorna što nema više vojnika za ratovanje i ona se optužuje za belu kugu. Bela kuga je opasna reč koja se uvodi ovde kao najveća bolest koja je moguća, ali natalitet zavisi od standarda, od uslova života, od prosvećenosti ljudi. Od toga zavisi natalitet. Prema tome, ne želim ovde bilo koga da ubeđujem. Predrasude su tvrde i užasne, i uzalud je nekada napor da se argumentima priđe. Jedan veliki filozof Hegel, govoreći u Enciklopediji filozofskih nauka, govori čak i o predrasudama i o načinu kako se onaj sa predrasudama brani. Na pijaci mušterija kaže, "slušajte, ovo vaše povrće je bajato", a piljarica mu odgovara: "šta bajato, a što je vaša majka išla sa oficirima, a šta je vaša baka sa Francuzima kad su došli radila", i premešta se tema na jedan nacionalni, izdajnički plan itd, a radi se o prostom povrću. Dakle, ta zamena nije dobra, ne pomažu argumenti. Dajmo da vidimo da li je naše društvo toliko ugroženo time što će tolerisati različitu seksualnu orijentaciju ljudi, da li ćemo mi kao društvo zbog toga propasti. To je ključno pitanje. Pozdravljam ovaj zakon, jer je on na pravcu onog neumitnog hoda razvoja slobode i tolerancije, i demokratije. Nema nijedne države koja je napredovala, a da prethodno tolerancija nije postala njena najviša vrednost. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine profesore, na ekspozeu. U izlaganju gospodina Mićunovića nije bilo uvredljivih izraza usmerenih na bilo kog pojedinca i poslaničku grupu, te tako nema osnova za repliku. Gospodine Martinoviću, izvolite. Nema osnova za repliku, dakle, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne znam koju reč da izaberem, mene je lično sramota što sedim u Narodnoj skupštini sa ljudima koji mogu da izgovore ovakve reči. Nekada kao komunista, danas kao perjanica DS, gospodin Mićunović je uvek u istom frontu, protiv Srbije i protiv Srba. Gospodine Mićunoviću, ove slike su dokaz da se u Srbiji ne radi o tome da zli, primitivni i pokvareni pravoslavni fundamentalisti progone jadne i unesrećene homoseksualce. Stvar je mnogo gora i sasvim suprotna od one kakvom je vi predstavljate. Samo se vi smejte, cokćite, mrštite itd. Ovo je bolna i tužna istina kojoj vi aplaudirate. Aplaudirate propasti Srbije i nestanku srpskog naroda. Doduše, gospodin Mićunović zna, kao stari komunista, nema veze što u Srbiji neće biti Srba, naselićemo Kineze. Ta politika se sprovodi danas. Vidite, gospodine Mićunoviću, ovo je "jadni i progonjeni" homoseksualac Boban Stojanović, koji se obukao u mantiju i ruga se pravoslavnim monahinjama, ovom čoveku država Srbija iz budžeta za 2009. godinu daje 250.000 dinara da bi se izrugivao na najbrutalniji način SPC, da bi srpske vladike nazivao fašistima. Na srpskom pravoslavnom blogu, koji se nalazi na sajtu B 92, pripadnici Kvirije i Predrag Zeljković, predstavili su fotografije ...
Gospodine Martinoviću, govorite duže od dva minuta, a uz to se niste pozvali na povredu Poslovnika, odnosno konkretno kog člana. U skladu sa stavom 7. člana 100. našeg Poslovnika, izričem vam opomenu. Vreme koje ste govorili se uklapa u ono vreme koje je predviđeno za vašu poslaničku grupu po ovoj tački. Zahvaljujem. Po Poslovniku, izvolite. Gospodin Nikolić.
Poštovani narodni poslanici, poštovani građani, lepo je kada se u parlamentu priča o toleranciji. Ono što je profesor Mićunović govorio o toleranciji služi na čast i njemu i ovom parlamentu. Dakle, ono što je potrebno našoj državi i našem društvu jeste da izgradimo toleranciju. Ovo što ste vi sada malopre uradili, gospođo predsednice, nije u skladu sa onim o čemu se ovde razgovaralo. Dakle, ne doprinosi toleranciji u ovom parlamentu. Ono što želim da kažem gospodinu Mićunoviću, kada sam ulazio u politiku 1989-1990. godine, čitao sam vaše knjige i kada govorimo o toleranciji, nećete mi zameriti, možda sam pogrešio, čini mi se Džon Lok jeste definisao taj prag tolerancije. Tu niste bili sasvim ispravni i sasvim korektni. Ovde ste izrekli da mnogi koji ovde izlaze i kritikuju sa različitih osnova zakon, da postoji deficit argumenata i suficit emocija. Upravo se o tome radi. Ovaj predlog zakona je iznedren i stavljen u proceduru sa velikim deficitom argumenata i velikim suficitom emocija. Ono što je mene ponukalo ovde da izađem za govornicu, jeste sledeća stvar, vi ste rekli da niko nije napadao SPC, a zapravo je to taj prag tolerancije na koji je trebalo da obratite pažnju, jer hajka se vodila na SPC. Sreća je da su sve verske zajednice imale jedinstven stav. Mogu da zamislim šta bi se dešavalo da je SPC po ovom pitanju ostala usamljena. Hajka traje već 10 dana, a problem je u Vladi i problem je u resornim ministarstvima, što u javnoj raspravi nisu pozvali verske zajednice...
Gospodine Nikoliću, prošlo je dva minuta, niste rekli koji je član Poslovnika povređen. Iskoristili ste, odnosno zloupotrebili i javili se po Poslovniku, a zapravo imate dijalog sa gospodinom Mićunovićem, koji nije u ovoj fazi rada predviđen Poslovnikom. Izričem vam opomenu. Ovo vreme uzlazi u ono vreme koje je predviđeno za vašu poslaničku grupu. Zahvaljujem.
Hvala. Vi sprečavate slobodu misli.
Po Poslovniku, gospodin Ognjen Mihajlović. Molim vas, da ne bih i dalje izricala ove mere, da kažete o kom se članu radi i da ga obrazložite.
Član 104, naročito onaj deo koji se odnosi na dostojanstvo ove skupštine. DS je branila ovaj zakon, tačnije potrebu za donošenje ovog zakona neosnovanim i apsolutno netačnim kvaziargumentima, koji su svi apsolutno korišćeni u jednoj dnevno-političkoj potrebi, potrebi približavanja EU. Zarad te dnevno-političke potrebe DS je spremna da žrtvuje istoriju, čak da uvredi srpski narod. Uvrede na računa srpskog naroda, a kao narodni poslanik dužan sam da branim njegovo dostojanstvo i zato smatram da je član 104. povređen, sastoji se u sledećem. Ovde se navodi da je u SPC, na teritoriji gde živi srpski pravoslavni narod, vršen pogrom žena pod nekakvom medaljom, kako to da nazovem, veštica. Nikada u srpskoj tradiciji nije bio taj progon veštica. Ako se to nešto slično i desilo, to nije bilo, tako da kažem, pod komandom SPC. To su bili pojedinačni slučajevi progona, ali ne i ubistva u pojedinim zabitima, selima koja su se nalazila daleko od civilizacije, apsolutno usamljeni slučajevi koji apsolutno nikakve veze sa religijom i onim što ispoveda SPC nemaju. To je, naravno, svojstveno pre svega katoličkoj crkvi, ali da budemo skroz pošteni, najveća stradanja žena pod firmom veštica desila su se u Nordijskim zemljama, gde je sa ovim stvarima upravljala Protestantska crkva, tačnije nekoliko njih. Zarad istine moramo to da kažemo. Srpski narod nema potrebu za ovakvim zakonom. Srpski narod je u svojoj tradiciji odavno izgradio toleranciju prema grupama koje tretira ovaj zakon. Dakle, tolerancija postoji i te stvari nisu prekršajne, nisu podložne.
Gospodine poslaniče, prošlo je dva minuta. I vi ste zloupotrebili Poslovnik. Naime, koristili ste kompletan sadržaj, bio je dijalog sa gospodinom Mićunovićem, u ovoj fazi, a molim vas još jednom, sve vas podsećam, takav način rada nije predviđen. Povredili ste Poslovnik, odnosno zloupotrebili Poslovnik i izričem vam meru opomene, a vreme koje ste govorili ulazi u vreme koje je predviđeno za vašu poslaničku grupu. Gospođa Pop-Lazić…
Možda sam počinio prekršaj, a vi ubijate demokratiju. Ne date nam da odbranimo sopstveni narod.
Poštujem Poslovnik koji je poslanička većina izglasala. Gospođo Pop-Lazić, izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, da ne bih dobila opomenu nakon isteka dva minuta, odmah ću vam reći zbog čega sam izašla za govornicu. Dakle, htela sam da vas opomenem da postoji član 106. stav 1. alineja 7. i da protestujem zaista zbog toga što ste evo trojici narodnih poslanika opozicije iz DSS i SRS izrekli opomenu. Od vas zavisi kakva će atmosfera da bude u ovom parlamentu. Dakle, vi ste imali mogućnost da u trenutku kada vidite dva minuta, a dozvolićete kada neko govori ovde i kada se koncentriše na sadržaj svog izlaganja, a ima na raspolaganju samo dva minuta, nije baš sposoban da prati ono vreme gore, pa da kažete, isteklo vam je dva minuta, molim vas privedite kraju ili završite. A ne zbog toga što je isteklo dva minuta, a on je ostao još koju sekundu za ovom govornicom, vi izričete meru opomene, a nigde ne piše ovde da je to razlog za izricanje opomene. Dajte bar malo pokažite vi tu političku toleranciju, ako se zalažete za toleranciju, pokažite. Ako kažete da ovaj zakon nije zakon o diskriminacijama, kao što je profesor Mićunović hteo da naglasi, da je to zakon o toleranciji, dajte pokažite to na delu. Nemojte da jedno pričamo, a da drugo govorimo. Ovde važe jedna pravila, tamo važe druga pravila. Poštujte malo svoje kolege i shvatite, gospođo predsednice, da ste vi samo spiker, da sve vi ovde potpuno u pravima i obavezama jednaki sa svima nama i nemojte da pravite pačiju školu od ovog parlamenta. Verujte, mi nećemo pristati na to. Naći ćemo načina da vam se odupremo i da potpuno razgolitimo vaš stav, vaš odnos prema narodnim poslanicima, vaše ponašanje, da se ogadite srpskom narodu.
Gospođo Pop-Lazić, nisam uspela da shvatim kako je to povređen Poslovnik, obzirom da član 106, na koji se pozivate, stav 7. kaže - ako drugim postupcima narušava red na sednici ili postupa protivno odredbama ovog poslovnika. Gospodin Mićunović nije narušavao red na sednici, niti je postupao protivno odredbama Poslovnika. Lično, kada prođe dva minuta a ako poslanik za to vreme ne obrazloži razlog svog javljanja u skladu sa povredom Poslovnika, izričem opomenu zato što je zloupotrebio samo. Upozoravam vas, jer bi sledeća mera za vas bila oduzimanje reči. Ne bih htela obzirom da ste u funkciji zamenika šefa poslaničke grupe, bez upozorenja da vam izreknem tu meru. To je mera koju ću morati da preduzmem za slučaj da vaše ponašanje i dalje bude u trendu koji je započet danas. Gospođica Nataša Jovanović, po Poslovniku. Molim vas, da ne dobacujete sa mesta.
Gospođo predsedniče, upravo sam se zbog toga javila po članu 103. Poslovnika, i članu 31, zato što govornike koji su se javljali za povredu Poslovnika, kojima ste vi, po mom dubokom uverenju, a na javnosti je da proceni, bez razloga izrekli opomene. Gospođa Čomić je ometala poslanike SRS dobacujući im sa mesta potpredsednika i pre nego što su izašli da govore o povredi Poslovnika i da obrazlažu zbog čega su se javili. To nije prvi put da potpredsednik Skupštine iz DS to čini, suflirajući vam, zaista bezrazložno. Pored vas sedi zamenik sekretara, a vi sasvim dobro znate šta piše u Poslovniku i kako treba da se ophodite prema poslanicima SRS. Ako je gospođi Čomić važniji ovaj nesrećnik koji je pominjan malopre, izvesni Boban Stojanović, od monahinja i monaha sa KiM koji su ugroženi, što kaže koleginica Raguš, pa nekima će da sudi Pećka patrijaršija, neki će da vode računa o tome kako da se ponašaju prema starima, bolesnima, invalidima, unesrećenima. Znate, svaka bahatost se na ovaj ili na onaj način plaća. Zato vas upozoravam, gospođo Đukić-Dejanović, da privedete redu Gordanu Čomić, inače neću biti u funkciji, u mogućnosti da tu sedeći pored vas, na mestu potpredsednika, sasvim normalno u skladu sa Poslovnikom obavljam funkciju koju mi je poverila lista SRS-dr Vojislav Šešelj i Vojislav Šešelj lično. Što se vas tiče, mislim da ste vi sami svesni činjenice da je Skupština ušla u jednu fazu potpune diktature. Vi to radite, koliko vidim, indukovani sa strane, pre svega od poslanika DS. Što se Dragoljuba Mićunovića tiče uopšte ne bih pridavala gospodo radikali (Predsednik: Vreme.) toliki značaj. Jedan ceo dan je Skupština Veća građana posvetila tome da je gospodin Mićunović [[isključen mikrofon]]
Gospođice Jovanović, potpredsednici su u obavezi i u skladu je sa Poslovnikom da pomažu predsedniku u vođenju sednice. Gospođa Čomić ne ometa rad, naprotiv konstruktivno pomaže vođenju ove sednice. Molim sve poslanike da ne komentarišu ili, kako vi kažete, ne dobacuju onima koji su za govornicom. Gospodin Slađan Mijaljević, po Poslovniku.
Član 104. Zaista bih u krajnje tolerantnoj atmosferi da se obratim gospodinu Mićunoviću. Gospodine Mićunoviću, u vašem izlaganju ... (Predsednik: Gospodine Mijaljeviću, ne možete se u ovoj fazi obratiti ...) Evo, neću mu se obratiti. (Predsednik: Nastavite.) Moje izlaganje se nije odnosilo na one sekte i one grupe ili organizacije sektnog tipa koje su pacifistički nastrojene, one koje su se organizovale da mirišu cveće, koje su se organizovale u ekološkom smislu da čiste obale itd.
Gospodine Mijaljeviću, ne možete u ovoj fazi sednice govoriti i imati dijalog sa gospodinom Mićunovićem. Zahvaljujem vam se. To ćete kasnije. Imate vreme koje je za to predviđeno. U ovoj fazi ne možete. Zahvaljujem. Gospodin Kenan Hajdarević ima reč, izvolite.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iako je ovaj antidiskriminacioni zakon jedan od uslova za stavljanje Srbije na bijelu šengen listu, za nas iz LDP puno je važnija činjenica da ovaj zakon predstavlja početak uvođenja evropskih vrijednosti u društveni život Srbije. Druga važna činjenica vezana za ovaj zakon jeste mogućnost njegovog sprovođenja, a što će najviše zavisiti od vas, pripadnika vladajuće većine, odnosno od Vlade Srbije. Zašto je za nas iz LDP-a važno donošenje ovog zakona, kao krovnog zakona? Iz jednostavnog razloga što je praksa pokazala da neke odredbe nekih zakona koje smo ranije usvajali nisu primenljive ili se ne poštuju. Šta, gospodine ministre, znači Zakon o lokalnoj samoupravi i Zakon o zaštiti nacionalnih manjina i etničkih zajednica ako u Srbiji, konkretno na području Sandžaka, postoje opštine u kojima ne može da se uvede manjinski jezik u službenu upotrebu, iako sam vam dva puta pisao u vezi toga, vi niste čak ni odgovorili. Šta znači, gospodine ministre, ako u Srbiji postoji mogućnost da se u državnim organima, konkretno u MUP, zaposle pripadnici nacionalnih manjina, ako to ne važi za neke pripadnike nacionalnih manjina, prevashodno pripadnike Bošnjaka, koji su završili kriminalistiku, a nisu dobili nikakav validan odgovor od MUP. A kao narodni poslanik već tri meseca nisam dobio odgovor od ministra Dačića, iako sam pismeno postavio poslaničko pitanje 9. decembra 2008. godine. Šta znači nama u Srbiji zakon o crkvama i vjerskim zajednicama, ako neka ministarstva Vlade Republike Srbije, odnosno neki državni organi konstantno diskriminišu Islamsku zajednicu Srbije, pa čak Islamska zajednica u Srbiji nije obaviještena, niti je pitana o Predlogu ovog zakona? Šta znači Zakon o stečaju i sudske odluke za radnike npr. Fabrike obuće "Ras", pogona u Tutinu, koji ne mogu da ostvare svoja prava koja su im dodijeljena. Kao što smo maloprije čuli, siromaštvo i predrasude su jedan od osnovnih razloga zašto dolazi do diskriminacije u nekom društvu. Mislim da Vlada Srbije mora da čini nešto kako bi se ta diskriminacija spriječila, a ne samo da bi reagovali kada se ta diskriminacija uoči. Ovde prevashodno mislim na problem siromaštva, odnosno na one odluke Vlade Republike Srbije koje direktno utiču na povećanje siromaštva na područjima Republike Srbije na kojima žive pripadnici različitih naroda. Kako drugačije objasniti činjenicu da je istog dana kada je objavljeno da je npr. opština Priboj, opština u kojoj je prosek primanja za januar 10.800 dinara, biva maknuta sa liste nerazvijenih opština i ujedno je objavljeno da je iz sredstava za NIP dobila nula dinara već treću godinu zaredom. Stvaranje društva u kome je pojedinac na vrhu jeste jedan od osnovnih ciljeva LDP. Zato mislimo da je ovaj i ovakav zakon neophodan, ali da ovaj i ovakav zakon predstavlja samo početak uvođenja evropskih vrednosti. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Borislav Pelević ima reč. Izvolite.
Poštovani građani, gospođo predsedniče, poštovane koleginice i kolege, gospodine ministre, dobro je što su se ovom zakonu, odnosno prvom Predlogu zakona, usprotivile sve tradicionalne verske zajednice, a ne samo Srpska pravoslavna crkva. Osećam da bi to bila prava hajka na Srpsku pravoslavnu crkvu. Sasvim je jasno da su islamska zajednica, rimokatolička crkva, judizam, čak i budizam, protiv homoseksualizma kao nastrane ili bolesne pojave, kako je neke verske zajednice, odnosno crkve karakterišu.
Oprostite, gospodine Peleviću. Gospodine Martinoviću, vi ste ovlašćeni po ovoj tački, nema ni predsednika ni zamenika predsednika vaše poslaničke grupe. Obzirom da neprimereni zvuci i lupanje dolaze iz vaše poslaničke grupe, upozoravam vas da ću vama izreći meru za slučaj da sa svojim kolegama ne dogovorite da se to ometanje prekine, molim vas. Izvolite, nastavite.
Sveto pismo Starog zaveta, na koje se pozivaju i hrišćani, i Jevreji, i muslimani, otvoreno osuđuje homoseksualizam. Davanje istih prava homoseksualcima kao i normalnim ljudima je otvorena diskriminacija svih religija, i Jevreja, i muslimana i hrišćana, koje sve uči Sveto pismo da je gospod Bog uništio gradove Sodomu i Gomoru zbog homoseksualne bolesti. Postoji nekoliko organizacija koje deluju u Srbiji. Što se mene lično tiče, homoseksualizam, kao privatna stvar pojedinca, nije problem. To je izbor svakog čoveka ili svake žene i to sve nije nastrano i bolesno ukoliko se radi samo o privatnoj stvari. Kada oni prave svoja udruženja koja nameću svoje nastrane sklonosti ostalim normalnim ljudima, onda je to problem, onda se to postavlja kao problem. Navešću vam primer nekoliko tih udruženja, od kojih je jedno udruženje zaista, rekao bih, antisrpsko i antihrišćansko u svakom slučaju. Na sajtu B92 pripadnici Kvirije i gospodin Dragan Azdejković predstavili su fotografije kondoma koje su postavljali u obliku krsta, seksualna pomagala u obliku svetosavskog krsta, a njihov predsednik u tekstu "Vazelin za Uroša" na Kvirija blok sajtu B92 otvoreno poziva na silovanje osuđenika u zatvorima. Predsednik te zajednice, Boban Stojanović, otvoreno vodi kampanju za otcepljenje KiM pod sloganom "Kosovo je sused Srbije". Zato mogu otvoreno reći da se radi o udruženju koje je zaista antisrpsko i koje zaista želi da se KiM odvoji od Srbije rečima - Kosovo je sused Srbije. Ni na jedan od ovih navedenih događaja nije reagovala ni država ni tužilaštvo. Da se ne bi ovaj zakon sveo samo na par članova koji govore o homoseksualizmu, pokušaću da ukažem na to da je zakon i nepotpun. On uopšte ne govori o diskriminaciji ratnih vojnih invalida i veterana. Mi već imamo, usvojili smo, odnosno većina je usvojila 2006. godine Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, ali u tom zakonu nema ni jedne jedine reči o ratnim vojnim invalidima nijednog rata, posebno ne o ratnim vojnim invalidima ratova od 1991. godine pa do rata na KiM. Štatraže ratni vojni invalidi i veterani? Traže samo da ne budu diskriminisani, da imaju ista prava kao i svi ljudi koji su zdravi, a oni posebno treba da zaslužuju veća prava i zaista ne treba da osećaju diskriminaciju ni u jednom pogledu. Svedoci smo da su prošle i ove godine dodeljivane nacionalne penzije zaslužnim sportistima, naučnim radnicima, kulturnim radnicima, i to je za pohvalu i to je u redu. Zar ratni vojni invalidi, deca palih boraca, porodice palih boraca nemaju ista prava, da i oni uživaju nacionalne penzije? Oni traže samo minimum poštovanja prema onome što su dali svojoj zemlji, prema onome što su dali za odbranu srpskih teritorija i srpskog naroda. To je jedan vid diskriminacije koji nije obrađen u ovom zakonu i zato smo mi iz poslaničkog kluba Napred Srbijo, odnosno SNS to predložili amandmanom i nadam se da će to biti i usvojeno. Dalje, radi se o tome da ovaj zakon uopšte ne obrađuje zabranu diskriminacije izbeglica i raseljenih lica. Tu posebno govorim o raseljenim licima sa KiM, kao i izbeglicama iz Hrvatske, odnosno Republike Srpske Krajine i Republike Srpske. Lično sam obišao preko 30 kampova raseljenih lica sa KiM. Zovem ih logorima, jer je većina njih ograđena bodljikavom žicom. Jednom dnevno dobijaju porcije iz kazana, veoma nekvalitetne i loše hrane. Njihova deca nemaju para za knjige za prvi, drugi i treći razred osnovne škole. Snalaze se i dovijaju se kako god mogu i znaju, čekajući dan kada će se vratiti u svoje domove, dan koji se čeka vrlo, vrlo dugo, već više od deset godina. Zato smo mi iz našeg poslaničkog kluba Napred Srbijo i SNS predložili, takođe, zabranu diskriminacije raseljenih lica i izbeglica koji žive u Srbiji, jer su oni zaista na svaki način diskriminisani. Molim vas da uzmete u obzir i ovaj amandman našeg poslaničkog kluba, jer mislim da će zakon time biti bolji i potpuniji. Hvala vam na pažnji. (Tokom ovog govora poslanici SRS su lupali o klupe.)
Reč ima narodni poslanik, gospođa Snežana Stojanović-Plavšić.
Poštovane dame i gospodo, na samom početku želim da kažem da poslanička grupa G 17 plus, stranka G 17 plus i ja lično, uvek smo podržavali i podržavaćemo one zakone koji su na neki način vezani za naše pridruživanje EU ili nas na to obavezuju međunarodni standardi i međunarodno pravo. Moram da kažem da ovoga puta to svakako nije osnovni razlog zbog koga ćemo podržati ovaj zakon. Moram da kažem da se osećam poraženo činjenicom da naša zemlja tek sada, na neki način, zato što je to uslov, donosi ovakav zakon, jer ovaj zakon je jedan od osnovnih zakona koji uređuju svako društvo. Ovaj zakon je zakon koji postavlja neka osnovna pitanja i daje neke osnovne odgovore o nama samima i o tome kakvo društvo želimo da gradimo. Jesmo li mi zaista postali dehumanizovano društvo u kome svako brine samo o sebi, društvo u kome nismo spremni da brinemo o slabijima, manje brojnima, diskriminisanima i ugroženima? Da li smo zaista društvo u kome ćemo radije nekog pustiti da skoči s mosta samo zato što žurimo jer smo umorni? Da li smo društvo koje želi da se razvija kroz ksenofobiju, homofobiju i razne druge fobije, zastrašeno, zaplašeno i zatvoreno društvo ili smo društvo koje treba da bude otvoreno, koje treba da teži modernim vrednostima i slobodi svakog pojedinca? Da li smo mi društvo koje kao svoju osnovnu vrednost vidi slobodnog, obrazovanog pojedinca koji se razvija u skladu sa svojim potencijalima ili smo društvo u kome treba da vladaju vladari iz senke, u kome pojedinac neće biti slobodan da odlučuje o sebi i u kome neće imati osnovna ljudska prava? Ovaj zakon nikome ne daje prava. Svi pojedinci rađaju se sa jednakim pravima. Društvo je tu da im garantuje da će ta prava i ostvarivati i da im niko ta prava neće ugroziti. Jer, kao što smo čuli, istorija ljudskog roda, nažalost, nije previše slavna i ona govori o tome da su osnovna ljudska prava jako često bivala ugrožena. Na kraju, mnogi govore o deci. Želimo li zaista da našu decu vaspitavamo tako da ne vole druge, da ne budu tolerantni, da budu zaplašeni, da rastu na predrasudama i dogmama ili želimo da naša deca budu vaspitana u otvorenom duhu, kao radoznala bića koja će kroz argumente i kroz nauku istraživati nove mogućnost i meriti sebe u odnosu na ceo svet? Na kraju krajeva, da li smo društvo koje želi da se zasniva na nauci ili na dogmi? Želim da dam odgovore na neka od pitanja koja su postavljena tokom ove rasprave i tokom prethodnih dana. Zaista, da li je ovo zakon koji smo sveli samo na jedno pitanje, a to je - sloboda seksualne orijentacije ili je to zakon koji se tiče diskriminacije uopšte? Naravno da on govori o diskriminaciji uopšte, ali naravno da je ovo zakon koji prvi put diskriminaciju sagledava kao jedan potpuno obuhvatan problem, definiciju i termin koji podrazumeva i seksualnu diskriminaciju, i zato je, mislim, važno progovoriti i o ovoj temi. Ovde se pokretalo pitanje, šta je prirodno, a šta je neprirodno? Molim vas da ne zapadamo u tu zamku, jer ne možemo svako pojedinačno i za sebe davati odgovor na to šta je prirodno. Na kraju, i razna društva tokom istorije davala su različite odgovore na ova pitanja. Bilo je pitanje - da li je prirodno biti rođen sa invaliditetom, da li je prirodno imati neki deformitet i, na kraju krajeva, da li je uopšte prirodno biti različit, jer u odnosu na šta različitost možemo meriti? Ako je prosečna visina ljudi od 170 do 180, da li je prirodno biti visok 2,10 cm? Neko može reći - za mene je to neprirodno. Zbog toga su meni simpatične sve ove velike misli koje smo ovih dana mogli čuti, kada ljudi kažu - za mene, to nije normalno. Molim vas da ne prosuđujemo na taj način, jer većinski stav nije uvek ispravan stav. Tradicionalni stav često nije ispravan stav. Dogma, najčešće i po pravilu, nije ispravan stav. Da je bilo pitanje samo ovih većinskih, tradicionalnih i dogmatskih stavova, onda svakako Đordano Bruno ne bi bio spaljen na lomači, onda verovatno Isus Hrist, kao predstavnik jednog manjinskog uverenja, ne bi bio razapet na krstu, onda stotine hiljada žena ne bi bilo pogubljeno kao veštice, zato što su se usudile da budu različite od tradicionalne ženske uloge i brojna deca koja su rođena sa nekim belegom ne bi bila smatrana đavoljom decom. To je sve istorija ljudskog roda i to je sve različitost za koju nije postojala tolerancija. Moram da vas obavestim da je nakon srednjeg veka mračnjaštva, civilizacija i Evropa se opredelila za nauku. Zbog toga želim da se pozovem na nauku i želim da kažem šta nauka kaže o pitanju seksualnih različitosti. Nauka kaže - homoseksualnost nije bolest. To kaže međunarodna klasifikacija bolesti, koja je važeća klasifikacija u svetu, ima već 20-ak godina da tako kaže i mislim da oni koji su lekari to jako dobro znaju. Dakle, nije bolest i nije deformitet, već različitost. Šta još kaže nauka? Ono što vas brine, nije prelazno, dame i gospodo, i ne možete se zaraziti, niti se vaša deca mogu zaraziti zbog toga što se eventualno druže ili u svojoj blizini imaju nekog ko ima različitu seksualnu orijentaciju. Šta još kaže nauka? Nauka kaže - urođeno je, nije lični izbor. Ne može se promeniti, niti lečiti i ne stiče se vaspitanjem. Zašto bi se lečilo kada nije bolest? To je ono što kaže nauka. To nije pitanje izbora. Međutim, ovde se namerno šire zablude, koje stvaraju predrasude, a predrasude najčešće stvaraju agresiju i time naše društvoi našoj deci preti opasnost da rastu u jednom duboko agresivnom društvu. Da li je moguće razaranje porodice? Nije, naravno. To nema nikakve veze. Uzgred budi rečeno, koncept porodice značajno se menjao tokom istorije. Mi sada govorimo o jednoj modernoj porodici koja ne mora uvek da sadrži mamu, tatu i dete i ne mora uvek da bude u krvnom srodstvu. Porodica je i jedna mama sa detetom, i vanbračno dete, i usvojeno dete i, kao što znate, razni drugi oblici porodica postoje. O negativnom uticaju na dete sam već govorila. O tome da su neki pokušavali da izjednače homoseksualnost sa kriminalom, to je zaista nešto o čemu ne bih govorila, jer potpuno je jasno da pedofilija jeste kriminal, a da homoseksualnost sa tim nema nikakve veze. Znači, i heteroseksualna osoba može biti pedofil, i to je strogo kažnjivo delo, prosto zato što se ne radi o slobodi odlučivanja. Ovde govorimo o slobodi odlučivanja, o onome što dvoje odraslih ljudi želji i odlučuje da želi da radi. I deca sa tim nemaju nikakve veze, jer niko ne može naterati, niti vršiti seksualne radnje nad detetom, jer ono o tome ne odlučuje pod jednakim uslovima. O tome da će nacija izumreti zbog toga, to je zaista smešan argument i o tome ne želim da govorim. Homoseksualnost je uvek postojala i uvek će postojati. Pitanje nataliteta nije pitanje homoseksualnosti. Pitanje nataliteta je pitanje onoga što heteroseksualni parovi odlučuju koliko će dece imati. Ovo je pitanje jednakosti i slobode. Ovo je pitanje osnovnih vrednosti svakog društva. Zbog jednakosti, slobode i pravde, G17 plus će podržati ovaj zakon.
Zahvaljujem. Gospodin Tomislav Nikolić, povreda Poslovnika, pa zatim gospođa Banović.
Ukazujem na povredu člana 103. stav 1. i člana 104. stav 1. Govornik nije poštovao dostojanstvo Narodne skupštine i govorio je o nečemu što nije na dnevnom redu. Na dnevnom redu je zakon o zabrani diskriminacije, a ne homoseksualizam.Zaista sam slušao vašu tiradu i propagiranje homoseksualizma, bezmalo ste ga preporučili svima, pošto ni na koji način ne može da ugrozi ni čovekovu dušu, ni telo. Zabolelo me je kada ste govorili o deci, a zaboravili da deca ne odlučuju samostalno i da ne možete da ih prepustite događajima i pojavama za koje i sami znate da nisu preporučljive deci. Ne dao vam bog da vam dete odrasta u sredini u kojoj takvi ljudi izražavaju svoje sklonosti. Ako ga ne zaštiti društvo, ako ga ne zaštiti porodica, neće biti zaštićeno i skrenuće. Nije tačno da je to samo urođena pojava i nije se nauka tako ni izjasnila, nego se to i stiče. Nije svejedno hoćemo li mi dozvoliti da se ponovi slučaj iz Holandije, kada su dve žene sklopile brak, usvojile dete, devojčicu i posle tri godine razvele brak. Devojčica je pripala tamo nekoj majci po zakonu, ali je odrasla ubeđena da muškarac uopšte ne postoji, da je od dve žene jedna otac, a jedna majka. Ta devojčica nikada u životu neće normalno da razmišlja, posebno ne o muškarcu. Dakle, gospođo shvatam da vi treba da odbranite zakon. Različite pobude postoje kod vas koji ga branite. Neko bi da dokaže da nije homoseksualac.
Prošlo je dva minuta, molim vas. Zahvaljujem. Molim vas, gospođa Plavšić je iznela svoj stav vezan za tačku dnevnog reda. Nije svojim kazivanjem, po mojoj oceni, a uostalom, o tome se možemo izjasniti i u danu za glasanje, u tom slučaju povredila bih Poslovnik što nisam reagovala, nisam našla ni jedan element da reagujem, jer nije bilo narušavanja dostojanstva Skupštine. Vas upozoravam da ste iskoristili i javili se po Poslovniku da biste praktično napravili duel na verbalnom planu sa gospođom Plavšić, što u ovoj fazi nije dozvoljeno. Imate vreme za vašu poslaničku grupu u okviru koga možete izneti svoj stav, koji se ne mora složiti, ne mora biti identičan ni sličan stavu gospođe Plavšić. Prvo ide upozorenje, kao i za sve ostale, a u sledećoj situaciji. Gospođo Plavšić, nema mesta ni vaše javljanje, izvinjavam se. Gospođa Donka Banović ima reč. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, gospođo predsedniče, prvo bih da mi kažete koliko moja poslanička grupa ima još vremena. Još 11 minuta. Hvala. Žao mi je što gospodin Čiplić nije tu. Princip jednakosti i načelo da su svi ljudi jednaki, bez obzira na lična svojstva, u modernim društvima predstavlja više od pravnog standarda, to bi trebalo da bude moralni imperativ. Međutim, građani Srbije imaju tu nesreću da imaju jednu veoma talentovanu Vladu, Vladu koja je talentovana da sve čega se prihvati obesmisli i obezvredi. Vlada Republike Srbije je uspela da od jednog antidiskriminacionog predloga zakona napravi cirkus i skandal. Uspeli sve da provuku kroz blato. Provukli su kroz blato i građane Srbije, i institucije, i političke stranke i crkve i verske zajednice. Posle takvog njihovog poduhvata svi mi ovde, a i građani Srbije, osećamo se pomalo prljavo. Kako su oni uspeli to svima nama da urade? Svojom nesposobnošću i svojom nespretnošću. Podsećam na čitav proces kako je došlo do svega toga. Negde u februaru je Vlada Republike Srbije usvojila jedan predlog zakona, dakle, prošao je kroz Vladu Predlog zakona i čak su uspeli da ga pošalju i u Skupštinu. Tom predlogu zakona nije prethodila kvalitetna rasprava. Nije bila kvalitetna rasprava zato što očigledno sedam crkava i verskih zajednica nije bilo uključeno u razgovore o tom predlogu. Čuju se razne tvrdnje, čak i ministar kaže da je bila kvalitetna ta rasprava, ali zaista sam sklona da pre poverujem Irineju Buloviću, gospodinu Zukorliću, gospodinu Hočevaru. Pre verujem da oni nisu bili uključeni. Onda se postavlja pitanje šta je radio ministar vera, gospodin Šijaković, na toj sednici. Molim vas, on valjda komunicira sa crkvama i verskim zajednicama. On je morao da zna njihovo mišljenje i njihov stav prema tom predlogu zakona. Zašto nema tu vrstu komunikacije, i zašto ne postoji valjana komunikacija i zašto se njegovo mišljenje ne uvažava na sednicama Vlade, ako je uopšte izneo stav crkve na toj sednici? Da li je gospodin Bogoljub Šijaković diskriminisan u toj vladi? Da li se njegovo mišljenje ne uvažava? Onda je povučen Predlog zakona, pa su tobože bile neke konsultacije, pa smo mi dobili ovaj novi predlog zakona koji je sada pred nama, kažu sa nekim malim izmenama, međutim opet se čuje da neke strukture u našem društvu, odnosno crkve i verske zajednice, a podsećam vas da preko 90% građana Srbije se izjašnjavaju kao vernici, nisu opet zadovoljni ni ovim predlogom zakona. Dakle, šta je u stvari bio cilj da se ovo sve dešava, a ponavljam, oko jednog vrlo važnog antidiskriminacionog zakona? Cilj je očigledno bio da se skrene pažnja svih nas i poslanika i građana Srbije sa nekih drugih problema o kojima bi se moralo progovoriti više. Inače, ako pratite medije ili štampu, vi ste svedoci da se mesec dana govori samo o ovom zakonu. Bilo bi dobro da se govori o drugim diskriminisanim grupama, ali se sada govori samo o jednoj zato što se ona smatra diskriminisanom, ali je i najbolje organizovana, očigledno i najglasnija. Dakle, trebalo bi progovoriti o tome- da se gube radna mesta, da standard građana je iz dana u dan sve lošiji. Moralo bi se govoriti više o tome kakav je položaj srpskog stanovništva na KiM. Da li je to diskriminacija kada naši građani, građani Srbije nemaju struju, dakle osnovne uslove za život, samo zato što su neke tamo kosovske institucije odlučile da im ukinu struju? Dakle, ti naši građani nemaju pravo na osnovne potrebe. Zatim, moralo bi se više govoriti i o tome šta su nam poručili naši prijatelji iz EU. Znamo da je u toku predizborna kampanja za Evropski parlament. Vrlo je glasna i jasna poruka iz predizbornih kampanja, recimo u Nemačkoj, gde imate da CDU svojim građanima obećava da više neće biti proširivanja. Kaže se da će možda jedino uspeti Hrvatska da postane članica EU, a za Srbiju i ostale zemljezapadnog Balkana, kažem nažalost, očigledno više nema mesta. Znate, EU je još uvek umorna od proširenja. Naša Vlada bi morala da se pozabavi ozbiljnije tim pitanjem, ili su gluvi, ili ne žele da čuju, ili hoće da svi mi živimo u nekom virtuelnom svetu obećanja, gde se i dalje govori o EU, a ne pravimo plan B. Znate, i ozbiljan čovek i ozbiljna porodica ima jedan plan, ali uvek morate da vodite računa da se taj plan možda neće ispuniti, pa morate da imate i plan B, i plan C. Znači, tako se ponašaju ozbiljne države i da kažemo ozbiljne vlade. O tome se jako malo govori. Ne znam da li oni uopšte razmišljaju šta će biti sa Srbijom za godinu-dve. Ministar Čiplić, par puta sam čula u gostovanjima na TV-u, kaže da ovaj predlog zakona o zabrani diskriminacije, pa to ispada najvažniji razlog - da je to jedan od uslova da Srbija dođe na belu šengen listu. Mnogo bih više volela da i gospodin Čiplić i ostali ministri u Vladi Srbije kažu - ne, dragi građani, nama je ovaj krovni antidiskriminacioni zakon, potreban zato što u Srbiji u 21. veku ima još pojava diskriminacije. Dobro se zna i poznato je da po svim istraživanjima - ko su najugroženije grupe u Srbiji. Zna se da najveću diskriminaciju trpe i dan-danas pripadnici romske nacionalne manjine. Veoma su i dalje diskriminisani, znači nismo im obezbedili uslove i osnovna ljudska prava - invalidi, odnosno osobe sa invaliditetom. Takođe su i žene i dalje veoma diskriminisane. Dakle, to su argumenti kojima je trebalo ići i ubeđivati i poslanike i građane. Ne možete samo da frljnete rečenicu - znate, ovo je naš uslov za beli šengen. Šta i kada mi završimo i kada usvojimo sve zakone koji su na toj tzv. šengen listi? Mi smo, mislim, uglavnom usvojili, možda imamo još određeni broj zakona, ali i to ćemo završiti za mesec-dva. Kako će Vlada Srbije odgovoriti na pitanje - dobro, gospodo iz Srbije, a gde su vam granice i ko su vam građani? Da li ćete vi obezbediti da 130.000 Srba koji žive u srpskoj Pokrajini na KiM putuju bez viza? Kako ćete odgovoriti na to pitanje, a to je sledeće. Dakle, kada završimo ove zakonodavne aktivnosti, vi imate još mnogo veoma teških pitanja na koja treba odgovoriti. Nadam se da niste Kosmet prodali za beli šengen, zato što su vrata EU i za vas zatvorena.
Gospodin ministar Čiplić želi reč.
Poštovane poslanice, poštovani poslanici, ono što je veoma bitno jeste da se čujemo i da saslušamo jedan drugog šta govorimo. Nekoliko puta sam za ovom govornicom rekao da ovaj zakon je igrom slučaja uslov za beli šengen, ali da Republika Srbija, na osnovu onoga što je njen unutrašnji pravni poredak, duguje građanima Srbije ovaj zakon. Možda nisam bio dovoljno jasan. Sada kažem da ovaj zakon, bez obzira što je uslov za beli šengen, jeste dug koji Republika Srbija već šest godina duguje, koliko se ovaj zakon radi, građanima Srbija. Ova vlada taj dug vraća. Šest godina traje neformalna rasprava, javna rasprava o ovom zakonu. Ponavljam, možemo se mi saglasiti oko rešenja ili ne, možemo se mi saglasiti sa argumentacijom Vlade ili ne, ali ta argumentacija stoji. Takođe sam rekao da ovaj krovni zakon ne sprečava i ne isključuje donošenje posebnih antidiskriminacionih zakona za pojedine ugrožene kategorije lica. Veoma je bitno da znamo sledeću stvar. Kako se javna rasprava organizuje? Javna rasprava se organizuje javnim pozivom. Ministarstvo vera, ne ovo, nego i prethodno, dalo je svoje mišljenje na jednu verziju koja je vrlo slična ovom zakonu. Štaviše, prvobitna verzija ovog zakona, kada je poslata pred Vladu imala je upravo onu formu koju je upravo Ministarstvo vera tražilo. Mi možemo pokušavati da nađemo što veći kompromis, da angažujemo što veći mogući broj stručnjaka, da što više zainteresovanih grupa uključimo u pisanje zakona, ali nama je cilj da ovaj zakon donesemo. Vlada je jedanput morala da preseče šestogodišnju raspravu o zakonu o zabrani diskriminacije. Mi smo sada to uradili i presekli smo. Ponavljam, čak i onog trenutka kada je zakon već bio poslat u skupštinsku proceduru, uvažavajući crkve i tradicionalne verske zajednice, mi smo ga povukli, pre deset dana, bez obzira što je formalno javna rasprava završena i što javna rasprava traje šest godina, odnosno povukli, uvažavajući upravo i njihov status i njihov položaj. Opet ponavljam, član 18, ovako kako zvuči je usaglašen kompromisno sa njihovim željama, znači bukvalno tako važi. Pri tome, svakako da je bitno evropsko iskustvo i evropska praksa. Većina država, juče sam pročitao, ima ovu vrstu zakona. Ono što mi je juče promaklo, mojom greškom, jeste da navedem i Grčku. Grčka ima zabranu diskriminacije po seksualnom opredeljenju u Zakonu o radu iz 2005. godine. Dakle, veoma mi je bitno da čujem šta narodni poslanici govore i veoma bih voleo da i poslanici čuju šta ja kažem. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik gospođa Jelena Trivan. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, drage kolege poslanici, veliko mi je zadovoljstvo, o mnogim sam zakonima govorila za ovom govornicom, ali mi je zaista verovatno najveće zadovoljstvo što imam priliku da govorim o zakonu protiv diskriminacije i zato što se Srbija nalazi na pragu da posle šest godina ovaj zakon i usvoji. S druge strane, jako mi je krivo i lično što je ovaj zakon na ovaj način upotrebljen i zloupotrebljen i što se danas ne govori o onome, danima se već ne govori o onome što je istinski njegov sadržaj. Razvoj društva zapravo pokazuje kakav odnos imamo prema manjinskim i ugroženim grupama i kako se odnosimo prema onima kojima je potrebna zaštita. Istorija čovečanstva je istorija razvitka svesti, razvitka demokratije i razvitka odnosa prema slobodi. To je istorija osvajanja slobode. Pre stotinu godina naši preci, naše žene prvo nisu mogle da zamisle da rade u fabrici, a kamoli da glasaju ili učestvuju u vladi. Danas se naš glas ravnopravno čuje. Žene u pojedinim islamskim zemljama danas ne mogu da zamisle ni da izađu na ulicu bez pratnje muškarca, a kamoli da se nađu na mestu na kome ja stojim. Duboko verujem da će za 50 godina to biti normalno, jer kao što rekoh, istorija jeste osvajanje slobode. Kao što je pre neku godinu kod nas bilo nemoguće da govorite politički drugačije a da za to ne budete grubo sankcionisani ili pretučeni ili da vas vaše rođeno dete prijavi jer je bilo normalno reći u ovoj zemlji - ja sam te rodio, ja ću i da te ubijem. Za 50 godina mnoge stvari koje danas vidimo kao normalne, verujte, biće nemoguće. Mi smo ovde da takvu situaciju i takve prilike kreiramo. Zato ovaj zakon i odnos koji u ovom trenutku prema njemu imamo govori o tome koliko smo spremni da prihvatimo sve ljude istinski kao jednake i nama ravne i koliko su predrasude u nama zaista duboko ukorenjene. Ono što je stvarno pitanje je pitanje da li priča o homoseksualcima, koji su, moram priznati, najmanje važni u kontekstu važnosti ovog zakona, jeste zapravo izgovor da ne pokažemo kolike predrasude imamo prema nekim drugim grupama i koliko smo istinski nespremni da prihvatimo da su nam svi ljudi jednaki. Deklarativno će ovde svako reći da nema nikakav problem sa Romima, verovatno će biti toliko milosrdan da im na pešačkom prelazu udeli pet dinara, ali radeći u Ministarstvu za ljudska prava sam videla da su svi vrlo spremni da ispišu svoju decu iz svakog odeljenja gde ima nekoliko Roma kako im deca ne bi dobila vaške. Među njima su bile i moje kolege poslanici. Vrlo smo spremni da deklarativno govorimo o pravima svih, kako su svi jednaki i mi sa time nemamo nikakav problem, ali imamo veoma veliki problem da nas neki Rom privede kao policajac ili da zauzme naše radno mesto. O drugim manjinama da i ne govorim. Kada govorite, pogledajte jezik javne reči u medijima naših političkih poslenika. Hiljadu puta ćete čuti reč kako smo mi vrlo liberalni i svima dajemo slobode. Ko smo mi da dajemo? Zar nisu ljudi pripadnici druge vere, druge nacije, drugačiji od nas građani kao i mi koji uzimaju onoliko koliko im pripada? Ko smo mi to od Boga dati da im dajemo i time dokazujemo svoju veličinu? Pripazite kada to izgovarate koliko to govori o nama koliko smo nespremni da prihvatimo koncept jednakosti. Kao što i odnos prema ovom zakonu pokazuje da mi ovde glasamo za mnoge zakone a da nismo spremni da ih suštinski prihvatimo, jer odnos prema ovom zakonu pokazuje da mi zapravo nismo prihvatili Ustav, koga volimo da pominjemo i da se busamo u naše grudi kako smo svi jednoglasno za njega glasali. Upravo taj Ustav u članu 21. garantuje jednakost i upravo taj Ustav u članu 1. kaže da je ovo država zasnovana na ljudskim i manjinskim pravima, građanskim slobodama i evropskim principima i vrednostima. Kada glasamo o zakonima koji očitavaju takve principe i vrednosti, mi pokazujemo niti da ih razumemo, niti da ih prihvatamo, niti da smo im privrženi. Takođe, kada se ponašamo ovako prema ovom zakonu, sopstveni pravni sistem, zato što ovaj zakon ne uvodi nikakav novi osnov diskriminacije, osim po precima, koji već nije uveden u drugim zakonima, a mi smo ovde glasali za Zakon o pravima deteta, Porodični zakon, Zakon o informisanju, Zakon o radu, Zakon o zdravstvenoj zaštiti i hiljade drugih zakona koji sve ove vrste diskriminacija već popisuju i već o njima govore. Ništa se spektakularno i novo ovim zakonom nije dogodilo, osim što su mnogi dobili političku platformu da pokažu šta su njihova intimna i duboka uverenja, to je prosto i dobro, ali nije lekovito. Nije lekovito za ovo društvo, jer je ovo društvo pre tri godine bilo mnogo zrelije i očigledno ide unazad. Kada smo donosili Zakon o nacionalnim manjinama, za njega smo glasali jednoglasno, svesni da je nedemokratski, neljudski i prosto nemoguće da u 21. veku svi ne budemo za princip poštovanja manjina. Zato je neverovatno da danas ovaj zakon izaziva ove polemike, umesto da bude mogućnost svima nama da pokažemo koliko smo kao demokratsko društvo uznapredovali. Ono što je začuđujuće, takođe, to je što smo u ovom zakonu prosto imali, jedva da smo imali prilike, osim od ministra, da čujemo sadržinu zakona. Koji su to novi instituti koje ovaj zakon donosi? Šta nam donosi uvođenje instituta Poverenika? Šta je to novo što ovaj zakon donosi? To su svega tri stvari o kojima niko ne govori. Ono o čemu su svi ovde govorili je već uvedeno nekim drugim zakonima. Imali smo prilike u prethodnim godinama da o tome govorimo. Nemojmo zavaravati javnost da će sada neki dobiti prava koja već nemaju, bilo Ustavom ili nekim drugim zakonom. Ovim zakonom dobijamo opštu definiciju diskriminacije, dobijamo objašnjenje pojedinih akata diskriminacije i dobijamo jasan i precizan popis i opis načina sankcionisanja diskriminacije. Tu se slažem sa kolegama koji su prethodno govorili zašto nismo govorili o nekim drugim grupama, o kojima bi trebalo danas da progovorimo i kojima ovaj zakon pruža šanse da budu zaista jednakopravni. Prvo, da govorimo o nečemu novom što ovaj zakon donosi, a to je mogućnost da bude zaštićen onaj koji se pobuni protiv diskriminacije. Danas ljudi bivaju diskriminisani na radnom mestu, na ulici, u javnom prevozu, na bazenu na koji ih ne primaju da se kupaju, a da o tome ne smeju ni da govore ili da ništa ne smeju da preduzmu zato što se plaše, zato što će u tom slučaju biti još grublje sankcionisani. To ovaj zakon zabranjuje. Ovaj zakon definiše govor mržnje sa kojim su počeli ratovi u ovoj zemlji. Ovaj zakon definiše teške oblike diskriminacije i ja tu potpuno pozdravljam mogućnost da postoje najteži oblici diskriminacije, a teški su posebno stoga što ih vrši država, odnosno institucije sa javnim ovlašćenjima koje ne smeju da ne znaju zakone i koje ne smeju da tretiraju drugačije građane i zato što su teški oblici diskriminacije onda kada se diskriminacija vrši preko medija i sredstava javnog informisanja. To je važno reći, jer to uvodi jedan red i drugačiji odnos, ukoliko budemo među svima nama i među političkim neistomišljenicima i među nama koji smo verski, nacionalno različiti i među onima koji imaju neke druge osobenosti, to uvodi red i zato o tome treba danas da govorimo. Šta je to što ovaj zakon donosi građanima koji su brojni, a pričamo npr. o ženama, ne pričamo o deci? Koliko vas je svedočilo na roditeljskim sastancima da su neka deca diskriminisana zbog svog socijalnog porekla? Ovaj zakon u članu 22. to zabranjuje, to diskriminiše i to vredi reći ljudima. Da se vratim ponovo na početak odakle sam krenula, istorija čovečanstva je istorija osvajanja slobode. Nekada su se u ovoj zemlji stari ljudi ubijali da ne bi oduzimali hranu mlađima. To se zvalo lapot. Danas, zahvaljujući napretku civilizacije i ovim zakonima, nadam se da se više neće dešavati da najveće žrtve upravo budu stari jer niko ne želi da im da šansu da rade, zato što niko ne želi da im da šansu da žive. I o tome govori ovaj zakon, a ne o onima koji se najviše ovde pominju, a kojima je mnogo manje nego nekim drugima potrebna naša zaštita. Hvala.
Reč ima gospodin Nikola Žutić. Izvolite.
Poštovani poslanici, gospodine ministre, prvo bih se osvrnuo na član 24. koji reguliše diskriminaciju nacionalnih manjina. Poznat je tolerantan stav srpske države i naroda prema nacionalnim manjinama. Nacionalne manjine se nesmetano razvijaju, pa i umnožavaju. Njihova status je zaštićen prema najvišim evropskim standardima. Kroz istoriju su od Srba stvarane nove nacionalne formacije, od kojih se posle stvaranja novih država u Srbiji stvarane i nacionalne manjine, kao što su danas hrvatska, slovenačka, muslimanska ili bošnjačka nacionalna manjina. Treba istaći i činjenicu da su Srbi sačuvali stare nacionalne i verske manjine upravo zbog liberalne verske politike Kraljevine Srbije i Kraljevine Jugoslavije, SPC i Srba uopšte. Međutim, u drugim novonastalim državama iz okoliša, naročito u Sloveniji i Hrvatskoj, drugi narodi osmim datog novostvorenog državnog i političkog naroda, skoro su nestali zbog prozelitske politike crkava, politike nacionalne asimilacije srpskog i drugih naroda, zbog politike ratnog terora progona Srba. Slovenija je, na primer, maltene očišćena od Srba, Roma ali i Mađara. Srbi su izbrisani iz državnog spiska naroda u Sloveniji. Pošto su manjine zaštićene, ponekad i prezaštićene, zbog izuzetnog javnog uticaja pojedinaca iz redova verskih nacionalnih manjina, predlažem da se donese zakon o zaštiti srpsko-pravoslavne nacionalne većine od neoliberalnih ideoloških grupacija, a to su vladajuće i nevladajuće političke stranke, strane nevladine organizacije koje diskriminišu većinski narod lažima o srpskom hegemonizmu, velikosrpskoj politici, srpskom fašizmu itd. Uticajni pojedinci srpskog i nesrpskog porekla, svojim agresivnim vokabularom u medijima, upravo izazivaju i vređaju pripadnike većinskog naroda, ponižavajući njegovu istoriju, državne institucije i dr. Sami mediji takmiče se u srozavanju srpskog nacionalnog i istorijskog ugleda. Smatram da hitno treba zaštiti tradicionalne, kulturne i verske vrednosti od antievropskih ineoliberalnih ideja. Neoliberalna ideologija ide upravo u antievropskom pravcu negiranja suštinskih evropskih, moralnih, nacionalnih, kulturnih i verskih vrednosti. Razara tradicionalne crkve i verske organizacije, organizuje sekte, razara tradicionalne narode iz kojih stvara nove euronacije, stvara svu kulturu tobožnjeg avangardnog modernističkog novoevropskog značaja. Član 21. ovog zakona, koji je uzburkao javnost, donekle je ublažen posle protesta klasičnih crkava i verskih zajednica. Naime, brisana je odrednica o rodnom identitetu, a ostala je odrednica o slobodnoj seksualnoj orijentaciji. Gospodo poslanici, crkve i verske zajednice, i pored svojih antagonističkih verskih dogmi, ovaj put su se solidarisali. Svedoci smo stanja da zbog agresivnog nastupa ateističkih i neoliberalnih grupacija dolazi do određenog ekumenskog zbližavanja, inače ekstremno suprotstavljenih crkava, kakve su na primer SPC i Rimokatolička crkva. U borbi za zajednički opstanak, njihove tradicionalne verske nacionalne i političke doktrine koje su kroz istoriju bile suprotstavljene zbog vatikanske prozelitske politike vekovnogprebrojavanja pravoslavnih Srba i stvaranja Hrvata, nastoje se ekumenski zbližiti, bar određene frakcije u SPC. Poznato je da su te frakcije boravile u Raveni 2007. godine i pregovarale sa vatikanskim predstavnicima oko budućeg ekumenizma. Srpska pravoslavna crkva je kroz istoriju, kao i jevrejska Mojsijeva vjera, dijelila sudbinu svog naroda. U mirnim vremenima bila je nevidljiva, dok se budila u vremenima golog opstanka srpskog naroda, kao što je to bilo 1937. godine, Konkordatska kriza, 1941. godine, 1991. godine i 1999. godine, a i danas povodom donošenja ovog zakona o diskriminaciji. Država naprosto treba da štiti tradicionalni položaj srpske crkve u srpskoj državi, kakav je bio tokom 19. i 20. vijeka. Niko od nas se ne zalaže za teokratski odnos države i crkve, odnosno za stvaranje srednjevjekovne crkvene države. Državotvorci u Kneževini, odnosno Kraljevini Srbiji, SPC odredili su poziciju državne crkve, prema brojnosti srpskog stanovništva koja je u vreme Kraljevine Srbije iznosila preko 90%. U Kraljevini Jugoslaviji crkve i verske organizacije bile su u poziciji javnopravne korporacije, odnosno jugoslavenska država je bila u obavezi da preko svojih resora vrši nadzor i kontrolu nad organizacijom i radom crkava i materijalno ih subvencioniše. Današnji aktuelni pravni položaj crkava i verskih zajednica vrlo je sličan nekadašnjoj poziciji u liberalnoj Kraljevini Jugoslaviji. Naime, crve faktički nisu odvojene od države, kako to piše u Ustavu. Taj odnos je ipak malo suptilniji nego što nam se čini. Gospodo narodni poslanici, pod svodovima ovog socrealističkog zdanja moglo se čuti od pozicije i opozicije da je crkva odvojena od države. Kao što sam rekao, to nije tačno. Ovaj naš u nekim dijelovima nedorečeni Ustav to navodi, ali ostavlja mogućnost da država upravno komunicira sa crkvama preko Ministarstva vera. Zakon o crkvama i verskim organizacijama predviđa osnivanje Ministarstva vera, odvajanje crkve od države. Dakle, ako su crkve u Republici Srbiji u poziciji javnopravne korporacije, odnosno ako su upravno povezane s državom, onda država mora ozbiljno razmotriti mišljenje crkve i zato je po meni intervencija crkava u ovom slučaju bila u potpunosti opravdana. U ovom zakonu provejava tendencija izražene radikalne neoliberalne vjerske politike njegovih tvoraca. Zato ovaj zakon, naročito član 21, javno kritikuju predstavnici crkava. Nadbiskup beogradski Stanislav Hočevar se obara na zakon i optužuje ga da diskriminiše judeohrišćansku tradiciju. Crkve su, uz pravdanje da nisu bile pozivane na javnu raspravu, kao razlog za svoje nezadovoljstvo, navodile i neprecizne formulacije koje bi mogle da ugroze slobodu ispovijedanja njihove vjere, kao i mogućnost da ovakav tekst na mala vrata uvodi prava kojima se vrijeđaju javni moral i osnovni etički odnos objektivne vrednosti. Nadbiskup Hočevar upozorava da bi donošenje ovakvog zakona crkve mogle doći u poziciju da im se sudi ako bi, na primer, zabranile homoseksualcima da budu svećenici, iako bi odbile da venčaju istopolni par. U poslednje vreme medijski je vrlo zastupljen bivši dekan i profesor Pravnog fakulteta Union Vladimir Vodinelić, koji podučava srpsku državu i crkvu, a i ostale tradicionalne crkve, kakvu vjersku politiku treba da promoviše država. Profesor dr Vodinelić prepotentno kritikuje i vlast i crkve zbog povlačenja ovog zakona. Navodi ih kao gubitnike, a kao dobitnika navodi javnost koja se zbog, citiram, nezakonitog povlačenja zakona uvjerila da su crkve i vlast u ovoj zemlji nesolidne kao institucije. Čini mi se da je Vodinelić vjerovatno i radio na ovom zakonu, kao i na drugim zakonima o zaštiti ljudskih prava. Po profesoru Vodineliću, najveći su gubitnici homoseksualci i transseksualci, ''jer gube još dio nade da ubuduće neće biti građani drugog reda''. Pa, zašto bi homoseksualci postali građani drugog reda? I bez ovog zakona oni nisu građani drugog reda, oni kao i heteroseksualci mogu da ispoljavaju svoje nacionalne ili antinacionalne osećaje, imaju pravo na rad ili nerad, imaju pravo na školovanje, usavršavanje, imaju pravo na osobeno kulturno ispoljavanje. Homoseksualci su, da ne zaboravimo, često visoko obrazovani pojedinci, uspešni u svom poslu, ali problem nastaje kada određene nevladine organizacije i političke stranke neoliberalnog ideološkog usmerenja počnu koristiti homoseksualce za ostvarenje svog političkog cilja, ostvarenje njihovog ideološkog cilja, a to je uništavanje nacije i tradicije. Zato se forsiraju javne manifestacije i marševi homoseksualca. Čemu to javno manifestiranje? Pa seksualnost heteroseksualca, transseksualaca i homoseksualaca, koliko nam je poznato, traži intimu, spontanost, zatvorenost. Homoseksualci, kao i heteroseksualci, imaju različita vjerska, nacionalna, ideološka i politička uverenja. I jedni su poštovaoci različitih vjerskih, političkih i ideoloških opcija. Ima ih državotvornih homoseksualca, nacionalnih i antinacionalnih, mondijalnih, klerikalnih i sekularnih, vjernika i nevernika, ali koji ne idu na gej parade. Suština je u tome da neoliberalne nevladine organizacije hoće transseksualce i homoseksualce podvesti pod jedan ideološki politički kišobran, što je vid prisile i diskriminacije prema onim homoseksualcima koji neće da se pridruže njihovim organizacijama. Zašto svi homoseksualci moraju biti pod skutima antisrpskih nevladinih organizacija, koje vrše političko organizovanje istih? Sve te antisrpske nevladine organizacije se povezuju i u horu ističu diskriminaciju koju sprovodi Vlada, crkve i fašistički velikosrbi. Pošto mi vreme ističe, neću da pominjem direktno koje su to organizacije, samo bih pomenuo organizacije Labris, Udruženje za promociju ljudskih prava seksualno različitih Pride. Zatim, sa njima zajedno nastupaju "Žene u crnom", Feministička grupa 94. Oni nam svi zajedno otkrivaju da se Srbija nalazi u dubokoj krizi, političkoj i socijalnoj, iz koje će teško pronaći izlaz ukoliko se ne oslobodi ratnohuškačkog nasleđa i ne isporuči ratne zločince Haškom tribunalu. Vidite dokle ide ta grupacija, ta formacija koja se, tobož, zalaže samo za seksualna prava. Na kraju, SRS će glasati protiv ovog zakona koji, kao što sam rekao, poništava tradicionalne srpske, ali i evropske moralne vrednosti, tradiciju, etiku, a može se reći i estetiku.
Vašoj poslaničkoj grupi je ostalo još 40 minuta. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić. Poslaničkoj grupi LDP je ostalo pet minuta.
Poštovani narodni poslanici, poštovano predsedništvo, bez sumnje je reč o najvažnijem zakonu koji Skupština u ovom sazivu usvaja. To pokazuje i ponašanje svih poslaničkih grupa i pokazuje žestina s kojom se polemike vode. Mnogo je stvari koje se mogu reći o ovom zakonu, ali većinu smo već čuli, tako da mi dopustite da dam jedan novi ugao oko najvažnijih pitanja koja su se otvorila. Naime, sigurno da je najspornije pitanje prava iskazivanja seksualne opredeljenosti. Koliko god želeli da to zanemarimo, diskusija pokazuje da je to i najbolnije pitanje u ovom trenutku, bar u ovom parlamentu. Pored mnogo stvari koje su moje kolege prethodno rekle, u kojima jasno izražavamo stav LDP da je to što neko pokazuje ljubav dozvoljeno i da mislimo da to ni na koji način ne treba sprečavati, dozvolite mi da upotrebim još jedan argument koji se ovako čuo, a mislim da je jako važan, iz čega ću nešto drugo reći. Naime, član 20. Ustava, protiv koga je jedino u ovom sazivu LDP bila, kaže da se dostignuti nivo ljudskih i manjinskih prava ne može smanjivati. Sa time ćete se svi složiti. Zakon o javnom informisanju, 22. april 2003. godine, "zabranjeno je objavljivanje ideja, informacija, mišljenja zbog pripadanja nekoj rasi, veri, naciji ili zbog njihove seksualne opredeljenosti". Vlada Vojislava Koštunice, ministar iz stranke Vojislava Koštunice,15. mart 2005. godine,Zakon o radu, član 1: "Zabranjena je posredna i neposredna diskriminacija lica koja traže zaposlenje, s obzirom na pol, rođenje itd."... seksualno opredeljenje". Avgust 30, Zakon o visokom obrazovanju, premijer Vojislav Koštunica, ministar iz stranke Vojislava Koštunice, "pravo na visoko obrazovanje imaju sva lica uz prethodno stečeno srednje obrazovanje, bez obzira na rasu, boju, seksualnu orijentaciju", itd. To je pravo već dostignuto i ovde govorimo o krovnom zakonu koji samo uopštava sve pojedinačne diskriminacije i uvodi alate kako bi se ta diskriminacija sprečavala, odnosno kažnjavala. Ono što sam hteo da kažem, to je da je odnos prema ovom zakonu i ono o čemu se već govori - lažno je podmetnuta tema prava homoseksualaca. Suština je u tome da ovo jeste evropski zakon i prvi politički evropski zakon koji se u ovom parlamentu usvaja. Odnos prema ovom zakonu je odnos prema procesu evropskih integracija. Ako tako pogledamo, biće nam jasno zašto, kako i ko ovaj zakon napada. Naravno, duboko sam siguran da će ovaj zakon biti usvojen i nemam nikakve sumnje oko toga, a i vreme je da ovaj zakon bude usvojen. Ono što je mnogo važnije u ovom trenutku da kažem, to je da su u pravu kolege iz SRS, i način na koji će ovaj zakon biti usvojen će duboko odrediti način na koji će on biti sprovođen. Otuda smo mi predložili da se ne sme prilikom usvajanja zakona protiv diskriminacije nijednom poslaniku uskratiti pravo da odbrani svoj amandman na način na koji misli da treba. Najmanje se slaže, od svih poslaničkih grupa, poslanička grupa LDP sa stavovima SRS, ali ako se njima sada oduzme pravo da odbrane ili da se potrude da objasne svaki svoj amandman, senka na ovaj zakon će biti bačena tako da njegovo sprovođenje neće biti moguće. Zbog toga još jedanput molim većinu da usvoji naš predlog, zakaže konsultacije i da se šefovi poslaničkih grupa dogovori o načinu na koji će biti omogućena rasprava, koja će omogućiti svima nama da pokažemo da borba protiv diskriminacije počinje iz ovog parlamenta, a da će se iz ovog parlamenta dalje proširiti na celo naše društvo, za šta mislim da je deklarativno, ako ne iskreno, cilj svakog od poslanika ili je bio u dosadašnjoj raspravi.
Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton.
Poštovani narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, SNS je protiv svakog oblika diskriminacije, jer smo mi jedna moderna i tolerantna stranka. U Srbiji nema mesta diskriminaciji građana, nije poželjna ni pozitivna diskriminacija, jer favorizovanje jedne grupe može dovesti do odbojnosti građana prema toj grupi, izazivanje mržnje prema toj grupi građana. Predlog za donošenje zakona protiv diskriminacije je usklađivanje naših pravnih propisa sa međunarodnim standardom, što je u redu. Usvajanje ovog zakona je jedan od uslova koje EU postavlja pred nas za bezvizni režim. I to je u redu. Treba omogućiti našim građanima da bez viza putuju, ali zakon treba tako skrojiti da odgovara svim građanima, tj. da svi građani imaju koristi od ovog zakona, i oni koji nemaju para za putovanje u evropske zemlje. Ovih dana se mnogo prašine diglo oko zakona o zabrani diskriminacije. Dat je zakon Skupštini na usvajanje, pa je povučen i ponovo je vraćen, i sada raspravljamo o tom zakonu. Međutim, kada se ovaj zakon bude usvojio neće se mnogo toga promeniti u Srbiji, jer mi i sada imamo Ustav Srbije po kome se i sada zabranjuje svaki oblik diskriminacije. Po Ustavu, svi građani su jednaki, svako ima pravo na jednaku zakonsku zaštitu. Ustav Srbije zabranjuje svaki oblik posredne ili neposredne diskriminacije po bilo kom osnovu, a naročito po osnovu rase, pola, nacionalne pripadnosti, društvenog porekla, rođenja, političkog i drugog uverenja, fizičkog ili drugog invaliditeta, starosne dobi, po osnovu imovinskog stanja, kulture, jezika itd. Pored Ustava i zakona, postoje društvene norme, pravila ponašanja i vaspitanja. Mi smo od naših predaka naučili da poštujemo druge ljude, bez obzira na njihov jezik, veru, nacionalnost, boju kože, pola, zdravstvenog ili materijalnog stanja. Naučili smo da živimo zajedno i da budemo tolerantni. Srbija je jedina od najmešovitijih sredina u pogledu etničkog porekla građana, kulture, vere, jezika, nacionalne pripadnosti. Narod na ovim prostorima nema tradiciju istrebljivanja drugih naroda. Mi nemamo naviku držanja robova, nismo imali kolonije koje bi iskorišćavali. Narod ovih prostora, dakle, svi mi bez obzira na veru i nacionalnost nemamo taj gen, gen netolerancije i mržnje prema čoveku. Kod nas taj gen ne postoji. Možemo biti primer Evropi i šire za poštovanje ljudi i toleranciju. Sa velikom sigurnosti mogu reći, ukoliko se desi problem diskriminacije prema nekoj grupi ili pojedincu iz te grupe ili prema pripadniku neke nacionalne manjine, taj problem nije uslovljen pripadnošću toj grupi ili nacionalnoj manjini, nego ukupnim društveno-ekonomskim stanjem koje pogađa sve naše građane. Ovim zakonom se želi uvesti poverenik za zaštitu ravnopravnosti, sa čitavom administracijom, koja će u startu brojati preko 30 novih službenika na teret budžeta Republike Srbije, a budžet je već sada preopterećen brojnim pomoćnicima, zamenicima i savetnicima. Posao poverenika bi mogao obavljati i zaštitnik građana ili neki skupštinski odbor. SNS je podnela nekoliko amandmana na ovaj zakon, kako bi se zakon popravio, postao prihvatljiv za sve narodne poslanike i na taj način bi SNS, odnosno poslanička grupa Napred Srbijo, glasala za ovaj zakon. Na kraju Predloga ovog zakona nalaze se kaznene odredbe koje su, po meni, veoma blage. Ako se ima u vidu šteta koju diskriminacija može naneti građanima Srbije i Srbiji, ove kaznene odredbe su blage. Da završim jednom rečenicom o toleranciji koju mi je otac rekao - svaki čovek vredi barem onoliko koliko i ti, a možda čak i više. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Saša Milenić, imate još deset i po minuta.
Poštovano predsedništvo, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moja stranka Zajedno za Kragujevac i naš koalicioni partner G 17 plus, dakle, poslanička grupa G 17 plus na ovaj zakon gleda sa visine moralnog principa i političkog načela vere u ličnu slobodu i dostojanstvo pojedinca. Tek sa te visine ovaj predlog zakona postaje saglediv i njegova vrednota vidljiva. Da li to implicitno znači da mi verujemo da neko među nama ove vrednosti ne vidi? Da li to znači da sumnjamo u socijalnu zrelost i moralni uzrast vidika sa kojih se pružaju mnogi pogledi zastupani u vanparlamentarnoj, a i u skupštinskoj raspravi o Predlogu ovog zakona? Vaistinu, znači. Nepoverenje prema drugom i različitom, uz diskriminaciju, do satanizacije i organizovane kolektivne agresije, obeležili su decenije za nama. Sa muvom da možeteda razgovarate verovatno bi vam rekla da i ona misli da u sebi nosi pomično središte sveta i da se stožeri vasione upravo u njoj okreću. Upadanje u ovu bezizlaznu pećinu sopstvene perspektive, nesposobnost alterniranja perspektiva, pa otud i netolerancija prema slici stvari viđenih iz drugog ugla i drugačijeg interesa, doveli su do velikog pada komunikativnih kompetencija naše društvene zajednice, a ovaj pad je vodio u poprošćeni, primitivni koncept društvenih standarda. Manipulatori i spin-majstori su od tog pada napravili atmosferu straha i lične identitetske ugroženosti, a ovaj strah je potom bilo lako naoružati i gurnuti u agresiju i nasilje masovnih razmera. Zbog toga moramo priznati da naše društvo time jeste ometeno i ima problema sa funkcijom razvoja. Na ovakvim najopštijim civilizacijskim temama najjasnije se pokazuje kako mi ipak teško napredujemo. Zato govorimo o neophodnosti diskontinuiteta, neophodnosti raskida sa temom i duhom vremena za nama. Takav diskontinuitet u ovom sazivu najjasnije donosi verifikacija SSP, kao i upravo ovaj zakon o zabrani diskriminacije. To su zakoni kojima ću se i pred svojom decom ponositi što sam učestvovao u njihovom izglasavanju. (Predsednik: Gospodine Markoviću, molim vas malo tiše.) Suštinska vrednota ovog zakona leži u činjenici da je neprirodno svako kolektivističko orobljavanje nad individualnom slobodom i ličnošću pojedinca. Ako se nekome čini ovo i suviše liberalnim, možemo da citiramo i nesumnjivo neliberalne mislioce koji eksplicitno, u duhu humanističkih poruka, kažu - sloboda pojedinca je uslov slobode za sve. Otpori ovakvom zakonu upravo dolaze otud što je to glogov kolac u srce jednog decenijama negovanog koncepta vlasti, koncepta u kojem se vlast poima kao pravo na diskriminaciju. Diskriminisati Slovence, diskriminisati Šiptare, diskriminisati opoziciju, diskriminisati strance, sve dok ne potonemo u mlakoj bari incesta, najurivši sve različite i drugačije oko sebe. Ovaj zakon je zapravo stop takvoj retrogradnoj tendenciji koja predstavlja kontraevolutivni smer u životu našeg društva i zbog toga sa svojim sloganom - Šumadija u sred sveta, Zajedno za Kragujevac, sa zadovoljstvom, uz svog koalicionog partnera G 17 plus, učestvuje u donošenju ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Mileniću. Narodni poslanik Zoran Nikolić ima reč, na raspolaganju je dva i po minuta.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani, vrlo je teško u dva i po minuta objasniti razloge zbog čega DSS neće glasati za ovaj zakon ili bolje rečeno ne može da glasa za ovaj zakon. Između ostalog, primer zbog čega ne možemo glasati za ovaj zakon je sadržan i u govoru mog prethodnika. Dakle, više stvari, ali da krenemo od prve, pripreme ovog zakona i puštanje u proceduru jednostavno je još jedan dokaz da ova vlada u svakoj oblasti, u svakom polju, u svakom segmentu života i svaku inicijativu koju ima, po pravilu deli društvo i produkuje nestabilnost u ovoj državi. To svaki građanin već posle ovih šest, sedam meseci može da vidi. Garantujem vam da je ovaj zakon predlagala vlada Vojislava Koštunice, da bi se u ovom parlamentu konsenzus postigao. Ova Vlada, pre svega, obmanjivala je građane, i to smo imali prilike da vidimo od predstavnika verskih zajednica, nije sprovela ni valjanu raspravu. To je zbog onoga o čemu je gospodin Mićunović govorio, zato što je bilo deficita argumenata, a suficita emocija. Taj suficit emocija se video poslednjih deset dana kada su verske zajednice, a naročito SPC, ali i podjednako sa svim ostalim verskim zajednicama, odreagovale na određene odredbe ovog zakona. Tada se digla i kuka i motika, pa se ismejavaju verske zajednice, naročito SPC, a Vlada u tome jako dobro koordinira, što služi na čast ovoj vladi. Ovde je pomenuta reč tolerancija i niko ne može, ko se smatra demokratom, osporiti potrebu da živimo u jednom tolerantnom društvu. Ovaj zakon se osporava u mnogim tačkama iz razloga što smo uvereni, davanjem prava nekome, ugrožavamo pravo takođe nekom drugom, i to prava koja su zagarantovana Ustavom. Amandmani koje je podnela DSS idu u tom pravcu. Zamena teza koju vrši ova vlast u kontinuitetu jeste da je ovo potreba da bi se približili evropskim integracijama. Kada budemo razgovarali o pojedinostima i amandmanima DSS, voleo bih da bar ministar, koji predstavlja Vladu, ili neko iz vladajuće koalicije kaže - šta je to nedemokratsko i neevropsko u amandmanima koje je predložila DSS. Ona garantuje prava i jednima i drugima, i štiti prava onih koji se smatraju ugroženima, tako što se prava daju grupama o kojima je ovde bilo reči. Nemojte se prikrivati… (Predsednik: Vreme, molim vas, privedite kraju.) Završavam. Nemojte se prikrivati iza evropskih integracija i nemojte ovo predstavljati kao uslov za beli šengen, odnosno za šengenske vize, jer ako govorimo o diskriminaciji, postavljam pitanje gospodinu Čipliću i Vladi - da li će, kao što je gospodin Đelić pre mesec dana otvarao u Londonu … [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Gospodin ministar želi reč. Izvolite, gospodine Čipliću.
Uvaženi poslanici i poslanice, vrlo kratko. Uvaženi prethodni govornik me je asocirao, zapravo inspirisao da kažem još nekoliko činjenica. Prethodna Vlada i ona vlada pre nje su napravile dug od nekoliko vrlo ozbiljnih zakona. Ne znam zašto ovaj zakon u prethodnoj Vladi nije ponuđen parlamentu. Šest godina, rekao sam prošli put, Srbija duguje zakon o zabrani diskriminacije građanima Srbije. Od 2002. godine, a pitam se zašto do sada to nije urađeno, ova vlada će to uraditi, Srbija duguje svojim građanima, na to se obavezala, zakon o nacionalnim savetima. Ono što je najvažnije - zaštodo sada nije doneta romska strategija? Ova vlada će to doneti.
Zahvaljujem. Replika? Ništa nije bilo uvredljivo, gospodine Nikoliću. Ne mogu vam dati reč… (Zoran Nikolić, sa mesta: Pogrešno sam protumačen.) Nisam shvatila da ste pogrešno protumačeni. (Zoran Nikolić, sa mesta: Rečeno je - prethodnik.) Izvolite, u pravu ste. Termin - prethodnik.
Već treći put danas je zapretilo da mi ne date da govorim, što je moje ustavno, a i poslaničko pravo, ali dobro je, imam pravo. Volim kada se neko od ministara odvaži i kaže kako će nešto ova vlada uraditi što nije prethodna. Da vas podsetim, i vi ste sedeli u toj prethodnoj Vladi i ta vlada je sa mnogo manje tenzija i podela u društvu donela preko 200 zakona u sazivu u prvoj Vladi Vojislava Koštunice. Vi nijedan zakon, zakon o mravima, ne možete da donesete tako da ne podelite društvo. Vi ste to izvorište nestabilnosti u ovoj državi i ovaj zakon je krucijalni dokaz toga, jer amandmani koje smo vam dali, da ste hteli da sarađujete sa verskim zajednicama, da ste hteli da razmenite mišljenje, da ste hteli sa njima u javnoj raspravi da dođete do zajedničkog rešenja, ne bi bilo ovih problema koje sada imamo. Sve ovo je najobičnija mimikrija. Krijete se iza evropskih integracija, krijete se iza evropskih vrednosti, krijete se navodno iza tolerancije, a u stvari ste vi ti koji ste netolerantni, koji svaku instinktivnu reakciju, kada se neko oseti povređenim, sankcionišete kroz medijske hajke i to neka vam služi na čast. To nije odlika demokratskog društva. To nije tolerancija. To je kršenje prava građana koji imaju pravo na svoje mišljenje. Bez obzira da li će ovaj zakon biti usvojen ili ne, imam pravo da kažem da se sa njim ne slažem. To je moje građansko, to je moje ustavno pravo, ali ne znam zbog čega se vi onda toliko ostrvite na ljude koji drugačije misle. Ovaj zakon je potreban i ovoj državi i ovom društvu, ali zakon koji neće davanjem prava jednima kršiti prava drugima, i taj kompromis može da se napravi. Vi kao dobri đaci, resavci evropske prakse, kako ste rekli, ne vodite računa o specifičnosti srpskog društva i to je ono što je problem. Vi to ignorišete. Ignorisali ste verske zajednice, ignorisali ste SPC, sada pokušavate da to prikrijete zalaganjem za evropske integracije. Neće vam to proći. Vi se ne zalažete za evropske integracije. Svakim danom smo dalje od EU sa ovom i ovakvom vladom.
Zahvaljujem. Gospođa Nataša Vučković ima reč. Poslanička grupe ZES ima 64 minuta.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je vrlo dobro što se na ovakav način otvorila debata o ovom zakonu i o pitanjima koje ovaj zakon reguliše. Ne slažem se sa onima koji smatraju da, ako je jedno pitanje kontroverzno, da znači da zakon o tom pitanju ne treba donositi. Naprotiv, upravo je razlog što jedan zakon donosimo što su neka pitanja kontroverzna i što moramo da regulišemo neke pojave u društvu koje upravo tu kontroverzu izazivaju. Debata o ovom zakonu postala je debata o osnovnim vrednostima i debata o tome na koji način mi vidimo razvoj srpskog društva i na koji način mi vidimo Srbiju u vremenu koje dolazi. Ovo je takođe postala jedna debata o slobodi jednakosti, kao nekim osnovnim vrednostima svakog modernog društva, a svaki put kad imamo priliku da govorimo o slobodi jednakosti, to je dobro, zato što vrlo često moramo da se podsetimo koliki značaj i sloboda i jednakost imaju u životu svakog od nas, i političara i građanina. Ono što je takođe jako važno, to je da imamo priliku da kažemo da društvene vrednosti jesu nešto što se menja i da to nije jednom zauvek zadato, da ne postoje monopoli nikakvih grupa i nikakvih organizacija, kad izražavaju određene društvene vrednosti i određeni društveni moral. To je pitanje određenog društvenog dogovora i jednog određenog vremena. Zbog toga mislim da je ova debata izuzetno važna. Mnogi prethodnici pre mene su govorili o tome koliko se prostor slobode istorijski proširuje. Kad govorimo o našim slobodarskim tradicijama, mislim da moramo da se prisetimo ozbiljno i odgovorno da su upravo oni, srpski mislioci, političari, građani, borci za slobodu, borci za ljudska prava omogućavali razvoj ovog društva, a ne oni koji su se zalagali samo za krute tradicionalne vrednosti čiji značaj ne osporavam, ali prosto u svakom vremenu postoji nešto što se zove sukob tradicionalnih normi, tradicionalnih vrednosti i nešto što predstavlja korak napred u smislu osvajanja slobode. Podsetiću vas na nešto što danas predstavlja gotovo standard u svakom modernom društvu, a predstavljalo je jeres u trenutku kada su neki zastupali borbu za te vrednosti. Setimo se borbe za opšte pravo glasa, setimo se borbe za sindikalne slobode i prava. To je tada bila jeres. Na kraju, smatralo se da to, iako većina zagovara, društvu to nije dobro da usvoji. Ipak je rezultat usvajanja tih sloboda i tih kriterijuma nešto što je danas postalo standard. Bilo bi važno da u ovoj debati vodimo računa o tome da ponekad, kao političari, kao neko ko donosi odluku o razvoju našeg društva, moramo da idemo korak napred, a ne samo da zacementiramo ono u čemu smo navikli da živimo i vrednosti na koje smo navikli da se pozivamo. DS je sa svoje strane uvek radila upravo na proširenju polja slobode i to je razlog zbog čega ovako jedinstveno brani ovaj zakon i u javnosti i u parlamentu. Ovaj zakon jeste jedan od najznačajnijih zakona za Srbiju iz mnogo razloga. Jedan od tih razloga je taj što se ovim zakonom, na neki način, oživljava i operacionalizuje čitav onaj set ljudskih prava i građanskih prava koje naš Ustav utvrđuje. Drugi razlog je taj što ovaj zakon, kao jedan krovni zakon, omogućava da se napravi jedna fina mreža između svih onih zakona koji regulišu samo segment zalaganja protiv diskriminacije počevši od Krivičnog zakona i svih drugih zakona koji već deluju u našem pravnom sistemu. Treći razlog, bez obzira što neki misle da on nije tako važan, mislim da jeste, pitanje da li je ovaj zakon jedan od uslova na mapi puta za belu šengen listu, da li je ovo naša obaveza kao zemlje članice Saveta Evrope? Jeste, to jeste naša obaveza. Dužni smo da građanima na neki način isporučimo ovaj zakon, zato što su građani glasali za pridruživanje Srbije EU, odnosno za proces integracije Srbije u EU. To je nešto što mi našim biračima na pravi način zapravo dugujemo. Ne bih nipodaštavala te razloge. Međutim, to nisu najvažniji razlozi što ovaj zakon treba da donesemo. Najvažniji zakoni jesu što u našem društvu ima jako mnogo diskriminacije, jako mnogo nasilja, nasilje rečima, nasilje delima i mislim da kada svako od nas pokuša da se uživi u nečiju tuđu situaciju, u situaciju ljudi sa kojima vrlo često, vrlo blisko živimo, sa našim komšijama, sa našim najbližim rođacima, videćemo u kojoj meri su zapravo izloženi diskriminaciji. To je ono što ovaj zakon namerava da iskoreni, namerava da postavi jedan standard ponašanja i delanja, jedan standard u komunikaciji između ljudi. Komuniciramo kao da svako svakom smeta u ovom društvu. Ne možemo tako ići napred. Moramo se naučiti da jedni sa drugima sarađujemo, da jedni o drugima mislimo bez predrasuda, na osnovu kvaliteta, na osnovu stručnih i ljudskih kvaliteta. To je ono što negde ovaj zakon kao tu priču o vrednostima, zapravo, uspostavlja i to je razlog zbog čega ovaj zakon treba podržati. Kada govorimo o tim konkretnim oblicima diskriminacije, konkretno radila sam sa nekim ženama srednjih godina koje su ostale nezaposlene kao posledice restruktuiranja preduzeća u raznim oblastima. Postavimo sebi pitanje - koliko je žena koje imaju između 45 i 55 godina, koje su izgubile posao negde gde rade 20 godina samo zato što nisu mlade? Postavimo onda sa druge strane pitanje - koliko je žena koje su mlade a koje nisu dobile posao samo zato što su mlade i što im može pasti na pamet da zasnuju svoju porodicu, a onda govorimo o niskom natalitetu itd? Moramo biti koherentni u svojim izjavama i politikama koje zastupamo. Ovaj zakon ima mogućnost da obezbedi jednake šanse, a svako društvo koje želi da ima jednake šanse mora da obezbedi zabranu diskriminacije i efikasan sistem zaštite. Mislim da nije dobro kada svodimo argumentaciju protiv ovog zakona samo na zasnovanosti ili neosnovanost prava na izražavanje seksualne orijentacije ljudi. To može biti pravo, to može biti kontroverzno pitanje, ali kao što sam već rekla, moramo ponekad učiniti da odemo i korak dalje, da razumemo tuđu situaciju, da razumemo tuđu želju da na ravnopravan način učestvuju u svakodnevnom životu, da imaju jednako prava da nađu posao, da imaju jednako pravo na obrazovanje, na lečenje i sve ostalo što spada u domen normalnih prava. Mnogo reči je bilo i o verskim zajednicama. Niko njima ne osporava makar i pravo da učestvuju kao važan društveni akter u definisanju i kreiranju politika. Ono što je važno je da se svi negde naučimo, i sami parlamentarci zagovaraju vrlo često otvaranje javnih rasprava o zakonu, javnom slušanju u parlamentu, to su neke procedure. Svako ko želi da bude društveni akter prosto mora te procedure negde da poštuje i u njima učestvuje. Zbog toga su meni argumenti da neko nije bio pozvan da učestvuje u javnoj raspravi, a taj želi da bude društveni akter, nedovoljno opravdani, zato što ako želite da budete društveni akter, to morate da činite na jedan aktivan način, da se interesujete za one zakone za koje smatrate da su od važnosti za vaše delovanje. Na kraju, mislim da je na nama političarima i parlamentarcima veliki deo obaveze u primeni ovog zakona. Kako u pogledu toga da prestanemo da širimo mržnju i da razvijamo toleranciju, tako i u pogledu toga da razvijamo jednu kulturu različitosti, priznanja različitosti i borbe protiv predrasuda na osnovu nečijih ličnih svojstava. Mi dajemo, između ostalog, ton razvoju ovog društva. Zbog toga se zalažem i volela bih, mislim da bi to bilo jako dobro, ukoliko bismo jedan ovakav zakon mogli da usvojimo značajnom većinom. Mislim da bi to bila značajna poruka našim građanima i nešto što obeležava moderni razvoj našeg društva. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem gospođi Vučković. Reč ima narodni poslanik, gospođa Marina Toman.
Dame i gospodo, pred nama se nalazi, kako tvrdi Vlada, izuzetno važan zakon. Međutim, ako se sagleda kako se Vlada ophodila prema tematici koju obuhvata ovaj zakon stiče se drugi utisak. Ministre, ne možete jedan zakon da predstavljate kao izraz dobre volje i stvar kompromisa, kako ste rekli. Kažete - ovaj zakon država Srbija duguje svojim građanima. Zar država taj dug vraća građanima Srbije tako što ovim zakonom propisuje da se genocid i etničko čišćenje prekršajno kažnjavaju? Iako se na zakonu, prema izjavama nadležnih, više godina radilo, Predlog sadrži niz propusta na koje moramo da ukažemo i upravo zbog tih propusta, odnosno zbog njegove važnosti u obliku u kojem se danas nalazi pred nama, ne možemo da ga prihvatimo, iako je, još jednom da istaknem, SRS ideološki i programski protiv diskriminacije. Osvrnuću se samo na neke njegove mane. Prvo, tužno je što antidiskriminatorski zakon mora da bude jedan od uslovljavajućih zahteva za ulazak Srbije u EU. Da nije tako, pitam vas da li biste o njemu uopšte razmišljali? Dame i gospodo, ako se zakoni usvajaju reda radi, a ne zbog njihovog sadržaja, zbog njihove primene u praksi, onda mora da se postavi pitanje - kakva je svrha ovog zakona? Da li je suština, odnosno prioritet njegovo usvajanje, a ne njegov sadržaj, njegove odredbe i ono što sledi nakon toga, odnosno njegova primena u praksi? Ukoliko se stvari na taj način pojednostave, ukoliko Vlada do sada nije shvatila da se ljudska prava i slobode, jednakost i ravnopravnost moraju poštovati, ne samo zbog toga da bi pokazala da je dosledna svom tzv. evropskom putu, onda kao društvo moramo da istaknemo da imamo velikih problema. Zakon predviđa uspostavljanje institucije poverenika za zaštitu ravnopravnosti. U trenutku kada nam preti recesija, vrlo je neprimereno povećavati državnu administraciju. S druge strane, to je u koliziji sa izjavama pojedinih ministara, recimo ministra Markovića, koji je najavio smanjenje državne administracije za 8.000 ljudi. Takođe, ako se analizira dosadašnja praksa, odnosno tempo uspostavljanja ovih tzv. samostalnih državnih organa, to će se odužiti. Prisetimo se samo Državne revizorske institucije i njenog putešestvija ili pak poštovanje institucije Poverenika za zaštitu informacija od javnog značaja. Kako to izgleda u praksi možda najbolje ilustruju reči Rodoljuba Šabića: "Za spremnost Vlade da nezavisnim pomogne u radu suvišno je trošiti reči. Opšte je poznato, godinama je daleko ispod i potrebno mogućeg nivoa". Ako se sagledaju ove činjenice, onda je sva dalja priča na ovu temu bespredmetna i suvišna. Zaštitom ravnopravnosti, pre svega, treba da se bave pravosudni organi, a takođe i zaštitnik građana, institucija koja već postoji. Član 16. koji reguliše diskriminaciju u oblasti rada, stav 3, nedorečen je i stvara prostor za manipulaciju. Naime, stav 3. navodi šta se ne smatra diskriminacijom, odnosno da pravljenje razlike, isključenje ili davanje prvenstva licu ili grupi nije diskriminacija, ako je svrha koja se time želi postići opravdana i ako se time preduzimaju mere zaštite prema pojedinim kategorijama lica. Navodi se da su to žene, trudnice, porodilje, roditelji, maloletnici, osobe sa invaliditetom i drugi. Ko su ti drugi? Zašto i oni nisu taksativno mogli da se nabroje? Ko će da određuje ko su ta druga lica, takođe, ko će da određuje kada je svrha opravdana? Ministre, takođe, ako možete da pojasnite kako će da se reguliše zaštita od diskriminacije kada je u pitanju nezaposlenost? Zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku", osim člana 28. do člana 40, koji počinju da se primenjuju 1. januara 2010. godine, a usvaja se po hitnom postupku. Kakav apsurd. Zakon će da se krši već od prvog dana i to od strane nadležnih državnih organa. Ukoliko tvrdite suprotno, dužni ste da nam pojasnite kako će da se ispoštuje član 17. stav 2, da svako ima jednak pristup objektima u javnoj upotrebi. Kako će ova odredba da se ispoštuje kada su u pitanju osobe sa invaliditetom? Nikako. Oni u ovom trenutku, ponašanjem nadležnih državnih organa, nažalost su građani drugog reda, na papiru možda ne, ali u praksi sigurno da. To je naša surova realnost. To je ta razlika, zakoni se usvajaju, ali ne primenjuju se u praksi. Ovaj zakon kršiće se isto kao što se krši i Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, koji članom 4. nalaže da su organi javne vlasti dužni da osobama sa invaliditetom obezbede uživanje prava i sloboda bez diskriminacije i koji takođe sadrži pomenutu odredbu kao i ovaj zakon koji je pred nama. Dame i gospodo, da vas podsetim, pomenuti zakon je usvojen još 2006. godine. Kada su u pitanju nacionalne manjine, zakonom je zabranjena njihova diskriminacija na osnovu nacionalne pripadnosti, etničkog porekla, verskih uverenja i jezika. Način ostvarenja i zaštita regulišu se posebnim zakonima. Zakon o zaštiti nacionalnih manjina usvojen je 2002. godine, a od tada su se mnoge okolnosti promenile. Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina još uvek nije usvojen. Sporan je takođe i član 45. stav 1, koji uskraćuje pravo tuženom da dokazuje da nije kriv, čime se krše ne samo njegova procesna, već i ljudska prava, zagarantovana, između ostalog, i Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Da apsurd bude veći, u razlozima za donošenje ovog zakona navodi se poštovanje međunarodnih standarda, preuzetih ratifikacijom ugovora, među kojima su i pomenuti dokumenti Saveta Evrope, a među njima i pomenuta konvencija. Moje kolege pravnici će, sigurna sam, više govoriti o tome kada dođu na red amandmani. Ovo su samo neke sporne odredbe, a ima ih mnogo. Na kraju, da još jednom istaknem, dogod se zakoni donose reda radi, a ne zbog njihove primene u praksi, dogod se njihovoj izradi ne pristupi mnogo ozbiljnije, dogod se neke njegove odredbe po automatizmu prepisuju iz zakona koji se primenjuju u drugim zemljama, a ne uvažavaju specifičnosti našeg društva i države i dalje ćemo biti društvo u kome za pripadnike marginalizovanih grupa ljudska prava i dalje predstavljaju samo neostvaren san. I dalje će biti prisutan teror većine nad manjinom. I dalje će se u Srbiji ljudi deliti na podobne i nepodobne, na retrogradne, nazadne i napredne snage. Da zaključim, SRS je ideološki i programski protiv diskriminacije, ali zakon u ovom obliku u kom se danas nalazi pred nama, koji je pun kontradiktornosti i propusta, za nas je neprihvatljiv.
Zahvaljujem. SRS je ostao još 31 minut. Sada ćemo napraviti pauzu do 15.00 časova.
Dame i gospodo poslanici, nastavljamo raspravu u načelu u popodnevnom delu sednice, a po redosledu narodnih poslanika prijavljenih za raspravu u načelu. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica. Posle njega narodna poslanica Snežana Sedlar-Kenig.
Dame i gospodo, pred nama je Predlog zakona koji naravno nije, kao i mnogi drugi, ostavio ravnodušnu javnost Srbije. Čak bi se moglo reći da je u preteranoj meri izazvao uzburkavanje u pogledu podele stavova o tome - šta u svojim segmentima zakon nosi kao poruku. Njemu je, u javnoj raspravi koja je bila u nekakvom finišu, prethodio nemili događaj u "Sava centru", kasnije u Kragujevcu, i uglavnom se sve svodi na konstataciju da samo jedan određeni segment zakona - razmatranje prava i liberalizacije odnosa prema slobodi izražavanja seksualnog opredeljenja je bio najverovatnije i najčešće razlog za postavljanje podela u javnosti Srbije. Ako bi se tako gledalo, onda bi bilo pitanje koliko komfornu većinu zaista ima vladajuća većina da donese takav zakon, kada smo svedoci da se javnost doista jako polarizovala, da su svi mediji o tome pisali, da se o tome dosta govorilo i da se konačno, ako hoćemo, i nekakve druge strane zakona izvlačile u prvi plan - šta bi bilo, kada bi se zakon odista doslovno primenjivao na svaku moguću situaciju, koju bi neko pokazao u pogledu znakova netrpeljivosti prema određenoj anomaliji koja se mora kao takvom prikazati. Učinjeni su veliki napori od strane stručne javnosti da pokaže da nije reč o nekim jezgrovitim psihijatrijskim poremećajima, da je reč daleko od toga da se radi o obolelim osobama, da je reč da se ne radi o oboljenju, nego konačno o jednoj promeni navika, o jednoj drugačijoj orijentaciji, odnosno nešto što je nekada bilo definisano kao kvalitativni poremećaj nagona. Već je i sa ove govornice izneta konstatacija i bojazan da su možda trendovi novog svetskog poretka, a unazad gledano, decenijama unazad polako i polako menjali svoj odnos prema toj društvenoj pojavi i polako je svodili na nivo jednog drugačijeg ponašanja na nivo nekakve prihvatljivosti, koju treba predočiti i građanima Srbije i da se tolerantno prema tome odnose. Zaista, ako hoćete da nešto prikažete kao stvar tolerancije, onda ga ne treba ni tako strogo zakonom regulisati, jer ako je stvar tolerancije, onda je nemoguće, ako neko iskaže, mora se reći da je mnogo ljudi koji sa takvim tolerantnim stavom ne mogu, makar u početku, da ga prihvate, onda kako će neko biti tako enormno i drastično kažnjen - ako pokaže neku vrstu, neki vid netolerancije? Kako će se to netolerancija shvatiti? Da li će poverenik, koji se tu bude javio kao osoba koja ima pravo da štiti one koji smatraju da su im prava ugrožena, u odnosu na one koji ta prava ugrožavaju, da li će to ceniti i na koji način? Kada će se osoba obratiti sudu? Da li će sud doneti pravo na materijalnu štetu, odnosno na materijalnu nadoknadu štete koja je pri tome pričinjena - to su sve pitanja koja će se u razradi zakona morati da budu jednoga časa otvorena i da se o tome zna? Dakle, mi sa jednom velikom rezervom, ako se ne prihvati izmena zakona po amandmanima koje smo podneli, možemo da se upustimo u raspravu i reći - da je ovo jedno krajnje demokratsko pitanje, odnosno upravo nedostajuće demokratsko pitanje koje nije rešeno, da bismo došli na korak bliže do ulaska u Evropu. Naravno, u Srbiji imamo mnogo ozbiljnije probleme u ovom času nego što nam je neko predočio - da je ovo ključni i jedini nedostajući zakon da nam svima bude bolje. Moramo biti svesni i činjenice da stroga implikacija zakona dovodi, recimo direktora škole, u jedan vrlo nepovoljan položaj. Šta ako neka od organizacija ili verskih sekti ili nekakva organizacija homoseksualnog udruženja zatraži da drži radionice ili da drži, recimo, predavanja u đačkom parlamentu ili, recimo, vidite profesore koji će, držeći se za ruku, muško s muškim, žensko s ženskim, dolaziti na predavanja, privatno se družiti? Sada okuraženi, oni prijave da jesu to što jesu, jer ih zakon štiti. Kako će se to u pedagoškom, vaspitnom smislu odnositi na obrazovne institucije, recimo na institucije koje su zatvorenog tipa - popravni domovi, razni, recimo, šta znam, internati itd? Svuda gde je bilo prilike za situaciono ispoljavanje različitih abnormalnosti, hoće li one time biti podstaknute? Kako, u članu u kome se govori o nastupanju, jednakom pravu zauzimanja javnih površina, ako želi neka grupa, recimo, navijača da izađe istog dana kada i gej parada? Sa policijom, može biti tampon zona. Hoće li neko doći, odnosno neka nevladina organizacija, politički ostrašćena, pa da podrži, da podnese prijavu - jedni protiv drugih, već možemo da slutimo koga protiv koga i kako će to u praktičnoj implementaciji zakona ići? Mi naravno postavljamo i druga pitanja zato što su mnoga prava ugrožena, čak recimo prava sasvim regularnih grupacija - pravo u obrazovanju. Uzmite, recimo, problem sa Ranilugom, gde studenti srpskog jezika i književnosti nisu u stanju da nastave školovanje na trećoj i četvrtoj godini studija, jer njihov dekan, gospodin Maliković, koji je dobio odobrenje od ministra prosvete da nastavi sa započetim studijskim programom, da overi ispite, da pruži đacima šansu da nastave, izgubili su to pravo. Ušli su u drugi semestar, ovo je letnji semestar, bez prava da dobiju studentske kredite, bez prava da nastave studije, bez prava da im se overi semestar - to su ozbiljni problemi. Ovo što se sada nalazi pred nama, ovakav predlog zakona, sa svom javnom raspravom koja je prethodila bacaju u zapećak druge probleme, pa se nekada javnost opravdano pita - nije li to možda pozadina, one onako medijski bogato prezentovane problematike, koja će sve ovo fokusirati samo na jedno.
Gospodine poslaniče, vreme vaše poslaničke grupe je isteklo.
Zahvaljujem, budući da nisam znao tačno koliko je vremena ostalo. Ostalo ćemo izneti u toku diskusije oko amandmana.
Reč ima narodna poslanica Snežana Sedlar-Kenig. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe G 17 plus je pet minuta. Posle nje narodni poslanik Milan Stanimirović.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona o zabrani diskriminacije, po mom dubokom mišljenju, predstavlja dobar pravni dokument koji će imati izuzetan značaj za ostvarivanje i zaštitu ljudskih prava i sloboda građana u Republici Srbiji. Već sama reč "diskriminacija" potiče iz latinske reči "diskriminare", što znači - razlučiti, odvojiti, stvoriti pravnu nejednakost, odvojiti nekog zbog različitosti. Potrebno je istorijski sagledati diskriminaciju, povezati je sa prošlošću i to ne tako davnom prošlošću. U najrazvijenijim zemljama sveta, na primer u SAD itd, kod kojih je do pre 20, 30, 40 godina diskriminacija bila apsolutno dozvoljena i takvo ponašanje se smatralo kao nešto što je normalno. Građanin, koji je po rasi, polu, invaliditetu ili nekom drugom ličnom svojstvu bio u podređenom položaju, znači, to je bilo tako zato što je to tako, zato što je to legislativa tih zemalja dozvoljavala. Danas smo svedoci, u 21. veku, da je za svega 20-30 godina urađeno toliko u pravnoj regulativi ovih razvijenih zemalja da je jednostavno moralni imperativ zabraniti diskriminaciju svuda, apsolutno, u svetu. Osvrnula bih se na ustavni osnov donošenja ovog zakona, koji je ministar zaista dobro obrazložio, znači članovi 1, 21. i 76. našeg Ustava su ti koji su u svakom slučaju osnov za donošenje ovog zakona. Moram da priznam da je možda napravljen obrnut redosled donošenja zakona koji se tiču diskriminacije. Inače, izuzetno dobar Zakon o zaštiti prava invalida, zabrani diskriminacije osoba sa invaliditetom, donet 2006. godine, koji je i sa aspekta moderne pravne nauke Evrope pohvaljen, smatra se kao jedan od najboljih u Evropi, izuzetno dobro je rešio pitanje invalida. Po mojim saznanjima, i dalje se radi u toj oblasti. Trenutno se radi na standardizaciji znakovnih izraza osoba za gluve i uskoro će se doneti zakon o upotrebi znakovnog jezika gluvih osoba. Isto tako, znam da se radi na donošenju jednog propisa koji se odnosi na upotrebi pasa vodiča za slepe osobe. U svakom slučaju, ovaj zakon kao krovni zakon je potreban i zbog toga što je u domaćem zakonodavstvu na parcijalan način u različitim oblastima koji se tiču diskriminacije regulisano, ali zaista sasvim selektivno i segmentivno, pitanje diskriminacija osoba sa određenim ličnim svojstvima. Po meni, zakon ima, pre svega, dva cilja. Prvi je opšti, da utvrdi šta je to što je diskriminaciono ponašanje, šta je ono što se ne sme činiti, šta je zabranjeno činiti, a takođe i da popiše posebne oblike diskriminacionog ponašanja. Drugi cilj ovog zakona je, pre svega, da omogući efikasne pravne mehanizme za zaštitu žrtava diskriminacije. Znači, on nedvosmisleno stavlja do znanja beneficijarima zakona, odnosno žrtvama diskriminacije sve ono što oni mogu da upotrebe u postupku zaštite svojih prava, isto tako i adresatima, odnosno organima koji će primenjivati ovaj zakon, kao što su sudovi i ostale javne ustanove, šta smeju i šta treba da urade da bi zaštitili žrtve diskriminacije. Posebni oblici diskriminacije koji su navedeni, posebno bih se osvrnulo, mada mi vreme ne dozvoljava, na ono što je jako bitno po meni u ovom zakonu, a to je ograničavanje nečijeg prava s obzirom na starosnu dob, odnosno na pravo na zapošljavanje osoba starijih od 45, odnosno 50 godina. Mogu da kažem da među njima izuzetnih stručnjaka. Njihovi CV su veoma bogati i nisu oni ti koji ne shvataju princip doživotnog učenja. (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme na raspolaganju vaše poslaničke grupe je iskorišćeno.)
Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, posle njega narodni poslanik Boris Aleksić.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, kada govorimo o ovom zakonu koristimo sintagmu da je to krovni zakon. Pre bih rekao da je to bazični zakon koji reguliše jedno od centralnih pitanja našeg društva, pitanje ljudskih prava. Podsetiću da je dvadeseti vek, nakon svršetka totalitarnih režima, u središte ljudske civilizacije, mogu slobodno reći, kao prioritet postavio ljudska prava. Bez obzira što se prioriteti na međunarodnom planu s vremena na vreme menjaju, u jednom trenutku je to ekologija, u drugom su to energenti, ljudska prava ostaju u svakom slučaju prioritet UN i svih relevantnih međunarodnih organizacija, i zbog toga je potrebno, između ostalog, da ovu temu otvorimo, da je normativno zaokružimo i da na osnovu ovog zakona imamo jednu široku afirmativnu, ne samo državnu, nego i društvenu akciju. Samo ću ukratko da podsetim da se ovaj zakon temelji ne samo na odredbama Ustava Republike Srbije, već i na relevantnim međunarodnim dokumentima, a pre svega na Povelji UN, Univerzalnoj deklaraciji o ljudskim pravima, Paktu o građanskim i političkim pravima, Paktu o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima, Međunarodnoj konvenciji o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije itd, kao i na relevantnim dokumentima Saveta Evrope i drugih evropskih institucija. Mi kao društvo još uvek, mogu slobodno reći, određeni segmenti našeg društva promovišu određene vrednosti koje sigurno nisu ni na kursu ovih dokumenata, niti jednog opšteg trenda u svim zemljama i u okruženju i u Evropi uopšte. Tradicionalizam i konformizam su odlike nekih društava koja su statična, koja nemaju nameru da se menjaju. Obično takva društva tumaraju istorijski, socijalno i kulturno. Mi kao društvo koje pretenduje da bude deo porodice evropskih nacija, što je, mogu slobodno reći, u tradiciji političkih sistema koji su postojali i pre nas u Srbiji, svakako moramo da ovakav jedan važan dokument, koji predstavlja na određeni način i Povelju o ljudskim pravima, mada je formalno-pravno ovo zakon o zaštiti diskriminacije, usvojiti. Meni je žao što ne možemo postići jedan veći konsenzus kao predstavnici građana, nas 250 poslanika, ali u svakom slučaju jedna afirmativna akcija koju moramo da pokrenemo u pogledu zaštite ljudskih prava je neophodna. Prioritet i polazište i ishodište, to je centralno mesto aktivne politike koju treba da imaju institucije sistema. Dakle, nije dovoljno samo zakonodavno-pravni, odnosno normativni okvir, a to je ovaj zakon koji treba da usvojimo, potrebno je, da kažem, nakon ovog zakona i usvajanje niza drugih zakona. Disperzivno je naše zakonodavstvo u pogledu zaštite od diskriminacije i da kažem fragmentizovano. Već smo čuli i svi vi znate da određene oblike ovih normi imamo i u Zakonu o radu, u Zakonu o zaštiti osoba sa invaliditetom, u Zakonu o položaju nacionalnih zajednica, pojedinim zakonima iz oblasti osnovnog i srednjeg vaspitanja, ali u svakom slučaju jedan okvir, a to je ovaj zakon, treba da postoji. Demokratska politička kultura, u čijem sedištu su ljudska prava su, dakle, naš prioritet. S jedne strane možemo da ostavimo stari status kvo i da određeni trendovi koji se oličavaju u ksenofobiji, u robovanju dogmama, u određenoj vrsti socijalnog i političkog autizma, da to egzistira i da se razvije i modifikuje. S druge strane, imamo mogućnosti, imamo obavezu da donesemo jedan propis koji će zabranom diskriminacije upravo promovisati ljudska prava. Ljudska prava su širok pojam. To nisu samo manjinska prava, prava etničkih zajednica, to su i prava žena, to su prava osoba sa invaliditetom, to su prava osoba koje su drugačije od nas. Demokratija nije samo poštovanje volje većine, demokratija je i uvažavanje manjine, bilo ona politička, sociološka, seksualna manjina ili bilo koja druga. Zbog toga poslanička grupa ZES snažno podržava ovakav jedan projekat. On je neophodan našem pravnom sistemu, on je jedan korak ne samo ka normativnom približavanju standardima EU, što je takođe od važnog interesa, ali mislim da to nije na prvom mestu značajno. Uvek govorimo da je ovo i poslednji u nizu zakona koji su potrebni za belu šengen listu, ali nije to od primarnog značaja, od primarnog značaja je stvoriti jedan zakonodavni okvir u kojem će ljudska prava biti podignuta na jedan univerzalni nivo, jedan nivo relikvije, slobodno mogu da kažem, na kojem ćemo mi dalje da izgrađujemo naš pravni sistem. Zbog toga pozivam sve narodne poslanike, i one poslaničke grupe koje su u toku rasprave u načelu kritikovale pojedine odredbe ovog zakona, da aktivno učestvujemo i dalje raspravi po amandmanima i da dođemo do najboljih rešenja. Dakle, zakon o zabrani diskriminacije je jedan, mogu slobodno da kažem, od najvažnijih zakona u pravnom poretku Republike Srbije. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić, posle njega narodna poslanica Vesna Marjanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, prvo moram da razočaram predstavnike koji podržavaju ovaj zakon, jer njihovo pozivanje na zapadne tekovine nije adekvatno, pre svega zato što je najmodernija tendencija na zapadu uskraćivanje ljudskih prava, pre svega kroz tzv. antiterorističko zakonodavstvo. Mogu da navedem primer Gvantanama, mogu da navedem primer istraga koje su vođene u Evropskom parlamentu, koje se tiču tajnih zatvora Cije, koji su ustanovili, pre nego što su prekinuti, a da nisu završene do kraja, da su kidnapovani građani država članica EU i odvođeni u nepoznatom pravcu, između ostalog u Gvantanamo i na druga mesta. Čak je jedan engleski mislilac izjavio da najnovijim antiterorističkim zakonodavstvom u Velikoj Britaniji ukida se Habeas Corpus Acti Magna Charta libertatum. Magna Charta libertatum je dokument sa početka 13. veka, iz 1215. godine. Kao što znate, u svom common law sistemu Englezi se često pozivaju na njega. Dakle, to je prvo što sam hteo da istaknem. Druga stvar, koja je po meni veoma bitna, a vezana je za gospodina ministra, koji je danas tu sa nama, mislim da je gospodin ministar Svetozar Čiplić svojevremeno prisustvovao dodeli nagrade za borbu protiv diskriminacije za 2008. godinu, koja je dodeljena izvesnom Dinku Gruhonjiću, koji se javno zalagao za nezavisnu Vojvodinu i borbu protiv "srpskog zla". Ovde se otvoreno postavlja pitanje da li taj čovek poziva na nacionalnu i versku mržnju. Umesto toga, on je dobio nagradu Vlade Srbije. Ministar Čiplić je, takođe, iste 2008. godine pohvalio i nagradio "Žene u crnom", koje su u svom saopštenju, recimo od 25. septembra 2000. godine, optužile Srbiju za agresiju na BiH. Mogu sada da pitam gospodina ministra da li on zna kojim aktima organizacije UNje definisana agresija kao pojam. U pitanju je jedna rezolucija. "Žene u crnom" su 13. septembra optužile Srbiju, kao državu, za organizaciju zločina. One dobijaju nagradu, dobijaju pomoć države Srbije. Ista organizacija je 4. avgusta, povodom godišnjice zločinačke "Oluje", umesto Tuđmanovog režima, optužila za taj zločin Miloševićev režim i njegove krajiške satelite, kao i srpsku intelektualnu elitu. Takve ljude je pohvalilo Ministarstvo za ljudska i manjinska prava. Dakle, oni su istrebljenje srpskog naroda u Republici Srpskoj Krajini, koja je bila UNPA zona (United Nations protect aider), zona pod zaštitom UN, optužili da su sami krivi zato što su etnički očišćeni, zato što su preživeli genocid. Nije teško dokazati dolus specialis, nadam se da ministar zna o čemu govorim, citiram jedan deo Konvencije o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida iz 1948. godine. Šta dalje rade "Žene u crnom"? Njihova predstavnica Staša Zajović, koju je pohvalio gospodin ministar, izjavljuje sledeće, a ovo bi morao da čuje i Slađan Mijaljević: "Pravoslavni hrišćani smeju ubijati one koji nisu Srbi. Zapovest "ne ubij" odnosi se isključivo na Srbe, a ne na druge". Zamislite ovakvu morbidnost. Znači, osoba koja daje ovakve besmislene, idiotske izjave, dobija pohvalu od Ministarstva za ljudska i manjinska prava. Gospodine ministre, bilo bi bolje da povedete računa kako se troše budžetska sredstva kroz Ministarstvo za ljudska i manjinska prava i da li dobijate račune od svih korisnika budžetskih sredstava, koji dobijaju sredstva preko Ministarstva za ljudska i manjinska prava. Kada je u pitanju praksa u SAD vezana za homoseksualne brakove i uopšte homoseksualizam, da istaknem par najnovijih detalja. Vezano je za član 21. zakona, 4. novembra 2008. godine, na istim onim izborima na kojima se birao predsednik SAD, građani saveznih država Arizone, Kalifornije i Floride izglasali su ustavne amandmane kojima su zabranili homoseksualne brakove. Kampanju u Kaliforniji, snažnom uporištu homoseksualizma, pokrenula je skromna porodica Paterson, isprovocirana agresivnom homoseksualnom propagandom. Homoseksualni lobi je čak tražio da se iz bukvara i udžbenika izbace pojmovi kao što su "majka i otac", "mama i tata" i da se umesto njih isključivo koriste nazovikorektniji pojmovi "partner" ili "partneri". Verovatno nam je poznato da u tzv. gej marševima, marševima ponosa, gej lobisti nose slike hrišćanskih svetinja, ispod kojih pišu da su ovi ili oni svetitelji homoseksualci, a ove ili one svetiteljke lezbijke. To će i nama da se dešava, gospodo, to je iskustvo iz Amerike. Iako Demokratska stranka SAD prednjači u zaštiti homoseksualnih prava, Obamini birači su zauzeli stav da je homoseksualizam zabava bogataša. I zaista, prema istraživanjima iz SAD, prosečan dohodak homoseksualnog domaćinstva iznosi 55.000 dolara, a prosečnog heteroseksualnog domaćinstva 36.000 dolara. Prava pozadina ove priče je da je to jedna velika industrija. Procenjuje se da je ukupna kupovna moć homoseksualaca u SAD 600 milijardi dolara, a u Velikoj Britaniji 25 milijardi. Samo na putovanja homoseksualaca, homoseksualne zajednice koju oni organizuju u SAD, godišnje se potroše 54 milijarde dolara. Zbog svega toga homoseksualci imaju snažan uticaj na kongres, ali i holivudsku industriju. Dame i gospodo narodni poslanici, Nikola Tesla je davno rekao: "Ako želite da porobite jedan narod, dovoljno je samo da mu zamenite paradigmu". Ovaj zakon predstavlja propagiranje jedne nove ideologije, new age ideologije. Ovaj zakon predstavlja promociju kvazihomoseksualizma i kvazitranseksualizma. Ovaj zakon brane najnestručniji ljudi. Državni sekretar Ministarstva za ljudska i manjinska prava je, gostujući u emisiji "Utisak nedelje", mrtav hladan izjavio da je u SPC nemoguće zaključiti brak između rimokatoličkog bračnog druga i pravoslavnog bračnog druga, ukoliko rimokatolički bračni drug ne pređe u pravoslavlje. To je idiotizam svoje vrste. Onaj ko je bacio pogled na knjigu iz veronauke u osnovnoj školi zna da SPC ne traži od rimokatolika da pređu u pravoslavlje da bi se zaključio brak u pravoslavnoj crkvi. Eto koliko ste vi informisani i eto koliko ste vi uopšte i konsultovali ministra vera. Dakle, to je prvi dokaz nestručnosti. Dalje, vi mešate homoseksualce i transseksualce braneći ovaj zakon. Da li vi uopšte znate koja je razlika između homoseksualaca i transeksualaca? Transeksualci su po svojoj prirodi heteroseksualci. Upravo zbog toga oni teže promeni pola, zato što su im homoseksualni odnosi nepodnošljivi. Dalje, niste uopšte naveli da mi imamo izuzetne stručnjake kada je u pitanju transeksualizam, i među psiholozima, i među endokrinolozima, i među hirurzima, da je naučnom metodom dokazano šta je to transeksualizam, ali šta je to kvazitranseksualizam, šta je to kvazihomoseksusalizam. Nauka je to dokazala. Postoje određeni prenatalni poremećaji, ali procena takvih ljudi je gotovo zanemarljiv, do 2%. Ovi ostali su tzv. kvazitranseksualci, kvazihomoseksualci, homoseksualci iz pomodarstva. Novi dokaz nestručnosti je famozni član 13. Predloga zakona. Ljudi božiji, vi ste kao teške oblike diskriminacije predvideli zločin genocida, etničko čišćenje i aparthejd. Konvencija o sprečavanju i kažnjavanju genocida je donesena 1948. godine. Šta mislite zašto, gospodine ministre? Zato što su svetske nacije ili ta koalicija UN, koja je formirana 1942. godine kao antifašistička koalicija, shvatile šta je zločin genocida. Shvatile su kolike nacije, kolike države on pogađa, shvatile su njegovu pogubnost. On nije najteži zločin. Najteži zločin je zločin koji režim Borisa Tadića nikada neće pomenuti, a to je zločin protiv mira, jer iz njega proizilaze svi drugi zločini, ali je jedan od najtežih, drugi po redu. Dakle, oni su se sastali, napravili su tu konvenciju, upravo da bi na međunarodnom nivou, na najvišem mogućem nivou predvideli genocid i njegovo kažnjavanje kao najteži vid krivičnog dela. Vi ovo predviđate kao teški oblik diskriminacije, nema nikakvog osnova, vi predviđate prekršajno kažnjavanje, vi ovim kršite ljudska prava, vi ovim kršite Konvenciju o genocidu koju smo potpisali 1948. godine. Vi ste ovde uvrstili zločin aparthejd. Da li znate šta je aparthejd uopšte? Kolega Martinović je pričao da je vezan za Južnu Afriku, za nasilje koje je sprovodila bela manjina nad crnačkom većinom. Da li znate koja je to vrsta zločina? Ne znate. Aparthejd je zločin protiv čovečnosti, Konvencijom o kažnjavanju i sprečavanju zločina aparthejda UN su svrstale aparthejd u zločin protiv čovečnosti. Kao što znate, našim krivičnim zakonodavstvom i genocid i aparthejd su predviđeni kao krivično delo. Takođe, podsetio bih vas da je naša država osnivač UN, potpisala je i Konvenciju o uklanjanju svih oblika rasne diskriminacije koja je doneta 1965. godine. Mi smo je ratifikovali još 1967. godine, davno. Kada govorimo o članu 21. moram da vas podsetim da prema međunarodnoj klasifikaciji bolesti ICD 9, to je starija verzija, da ne bude zabune, neću sakrivati podatke, homoseksualizam je definisan kao poremećaj, pa ako uzmete engleski medicinski rečnik videćete da između poremećaja i bolesti nema neke razlike. Po najnovijoj klasifikaciji iz 2008. godine ICD 10 ,homoseksualizam je izostavljen, nije naveden kao poremećaj, a svima je jasno da je homoseksualni lobi odradio svoje. Sada dolazimo do nekog vrhunca, vi napadate SPC. SPC krši ljudska prava, krši ovo, krši ono. Ljudi, SPC još u 13. veku svojim Zakonopravilom, Zakonopravilom Svetog Save je uvela ombudsmana. Da li ste vi svesni toga? Poseban vid, poseban red sveštenika, tzv. mrsnici su imali obavezu prema Zakonopravilu Svetog Save da zastupaju pred vlastima, pred državnim vlastima siromašne i ugnjetene ljude. Imali su obavezu da ih štite od nasilja bogatih, od nasilja moćnih, od nasilja aristokratije, to je tekovina našeg pravoslavlja, to je tekovina SPC. Zakonopravilo se uzgred zove u ruskom narodu Krmčija, zato što upravlja, rukovodi državom. Prvi elementi ustavnosti se tu pojavljuju, a kasnije se potvrđuju Dušanovim zakonikom. Dušanov zakonik, koji garantuje sudijama pravo da sude slobodno. Vi ste to ukinuli Zakonom o sudijama, predvideli ste reizbor, i to uz obrazloženje da je sudstvo neefikasno, da ne hapsi narkodilere. Kako da hapsi narkodilere kada je najveći narkodiler vaš zaštićeni svedok. Kako je uopšte to moguće, kada može da radi šta god hoće i ima policijsku pratnju, na direktnoj vezi je sa kolumbijskom mafijom. Vi ne dozvoljavate sudstvu da odradi svoj posao. Uostalom, ko je politička grana vlasti, izvršna vlast da procenjuje rad sudske grane vlasti. Po pravnoj teoriji samo stručnjaci mogu da procenjuju rad sudije, samo sudije mogu da procenjuju rad sudija. Ko ste vi ljudi? Ko je izvršna vlast, ne možete da se mešate u rad sudske grane vlasti. Izvršna i zakonodavna grana vlasti su političke grane vlasti. Sudska grana vlasti je jedina stručna grana vlasti. Ne možete da se mešate u rad sudija. Mešajući se u rad sudija, zakonodavnog tela, vi stavljate pod kontrolu zakonodavnu i sudsku granu vlasti. Stvarate izopačenu vlast, uvodite totalitarizam. Vašu ideologiju, između ostalog i ovu, promovišete svuda. Ne obraćate pažnju o diskriminaciji žena. Govorite o homofobiji. Šta je sa mržnjom prema ženama? Vi govorite o pravima homoseksualaca. Pogledajte ovo, koliko se žena vratilo sa porodiljskog odsustva i dobilo otkaz. Recimo, u "Delta holdingu", koliko je žena dobilo otkaz. Desilo se da je jednoj ženi usred Beograda bandera pala na leđa, a ona je u naručju držala tek rođeno dete. Sreća je bila, pale su u blato, pa su preživele. Telekom, na čijem je čelu DS, da ne navodim ime tog čoveka, nije hteo da plati odštetu. Umalo nije poginula majka koja je u naručju držala dete. Eto, tako vi štitite prava žena. Imate pravo da štitite žene od diskriminacije po Zakonu o radu. Nemojte da izmišljate da vam treba novi zakon da bi štitili prava žena. Na održavanje trudnoće idu žene čija je trudnoća rizična. Uveli ste da dobijaju za održavanje trudnoće 65% od plate, Đilas je sada to popravio u Beogradu, mada je bilo najavljeno za polovinu prošle godine. On je početkom ove godine to uradio. Šta je sa ostalim delom Srbije? Koliko je ljudi zaposleno po ugovoru o delu, za poslove za koje firma ima stalnu potrebu? Zašto inspekcija ne radi svoj posao? Inspekcija ne sme da uđe u velike firme. Plašite se Miškovića, plašite se Beka, plašite se i Benk of Amerika. To je jedna agrikulturna banka, tako je zovem, koja je kupila Meri Linč. Meri Linč ima 25% učešća u jednoj našoj firmi. Da li znate kako se ti Amerikanci ophode prema zaposlenima u toj firmi? Psuju ih, uskraćuju im sva prava, nemaju pravo da pisnu, nemaju pravo da odu na odmor. Prekovremene sate im niko ne računa. Da li ste vi poveli računa o tome? Balkan investments je u pitanju. Specijalni sud za ratne zločine, izvor diskriminacije i rasizma. Doskoro isključivo je progonio Srbe, to je normalno za vas, isključivo Srbe. Izađe Vladimir Vukčević i kaže, nismo identifikovali zločince koji su počinili zločine nad Srbima. A na sajtu Vlade Srbije stoji Bela knjiga, još 2003. godine objavljena, u kojoj su identifikovani svi izvršioci tih zločina o kojima on priča. Tek sada pod pritiskom medija on pokreće neke istrage za zločine nad Srbima, iako znamo da su Srbi najviše stradali. Da ne govorim primer male Aleksandre Zec, dvanaestogodišnje devojčice koja je prva ubijena u Zagrebu, svirepo ubijena sa majkom i ocem, 1991. godine usred Zagreba. O torturi bi pričao u Bondstilu, jer su se tu najverovatnije obavljale operacije vađenja organa, nemam vremena, želim mojim kolegama da ostavim mogućnost da i oni govore. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Jerkov, a posle nje narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici i narodne poslanice, pred nama se nalazi zakon koji je zapravo mera demokratičnosti Republike Srbije i mera demokratičnosti društva u kome danas živimo. Time se potvrđuju temelji ljudskih prava zasnovanih, pre svega, na ravnopravnosti koja jeste osnov modernih demokratskih društava, modernih demokratskih tekovina i koji je zapravo temelj slobode svakog pojedinca koji živi u Republici Srbiji. Mislim da vreme koje smo ostavili za sobom, a to je vreme devedesetih godina, najbolje govori o tome šta sve mržnja i diskriminacija mogu da proizvedu u našem društvu. Mislim da nam je to vreme pokazalo šta se može desiti kada govor mržnje nije sankcionisan, kada je mržnja jedna od legitimnih sredstava i političke borbe i svake druge bore koja, na kraju, dovedu do drugačijih obračuna. Netrpeljivost i mržnja su najveći protivnici demokratije, kako u Republici Srbiji, tako i svuda drugde u modernom razvijenom svetu. Ovaj zakon zato ne sme da bude pretnja nikom. On može biti samo potvrda da ova država i svi mi nameravamo da stanemo iza svakoga ko je različit. Ovo je zapravo prilika i Republici Srbiji i nama, kao akterima političkog života, da pokažemo da smo položili ispit, da pokažemo da je ova današnja Republika Srbija drugačija od one Republike Srbije, u kojoj je svakome ko je različit to predstavljalo pretnju po njegova prava, pa čak i po njegov život. Nećemo govoriti da je ovaj zakon uslov za stavljanje Srbije na belu šengensku listu, zato što to nije poenta ovog zakona. Poenta ovog zakona je da jasno i nedvosmisleno stanemo iza svakog od ovih principa koji su zacrtani u ovom zakonu i da pokažemo svakom pojedincu da država i sistem stoje iza njega, bez obzira na svako njegovo lično svojstvo. Tek onda ćemo moći sa ponosom da kažemo da zato donosimo taj zakon i da zato što ovo društvo štiti ljudska prava i poštuje različitosti, da ovo društvo zbog toga jeste demokratsko i da zato idemo u EU, jer tamo pripadamo. Proces treba da bude obrnut. Ne treba da usvajamo zakon zbog EU, nego treba da idemo u EU zato što ovo društvo tamo pripada, zato što je demokratsko. Suviše je važan ovaj zakon da bismo ga pravdali stavljanjem na belu šengensku listu. Naravno da naši građani treba da putuju, naravno da treba da mogu da pod lakšim okolnostima izađu iz zemlje, ali isto tako, kada odu u Evropu, oni treba da pokažu da mi jesmo deo te Evrope i to ne samo po papiru, nego po principima koje u ovoj državi negujemo. Nažalost, u Republici Srbiji i u našoj javnosti je ovih dana dopušteno da se ovaj zakon predstavi na način koji ne dolikuje ozbiljnoj demokratskoj državi. Dopušteno je da se određenim grupacijama, čija se diskriminacija zabranjuje u ovom zakonu, daje veći značaj u odnosu na druge. Zbog toga nam je potreban ovaj zakon, zbog toga što u ovoj skupštini se u proteklim danima čulo toliko govora mržnje, zbog toga što se čulo toliko kvazinaučnih, kvaziteoloških i kvazimedicinskih argumenata da to ne priliči nijednom ozbiljnom društvu i nijednom ozbiljnom parlamentu. Ovaj zakon ne bi bio potreban da diskriminacije nema i da se zakoni primenjuju za sve na isti način, ali, nažalost, to nije slučaj. Zbog toga ću još jednom potvrditi da je ovaj zakon potrebniji od svih drugih. Mislim da smo čak dopustili da se diskriminatorima pravdamo i da im objašnjavamo da oni neće odgovarati po ovom zakonu. E, pa nažalost, hoće. Po ovoj logici bi trebalo kriminalcima koji se plaše od čega će živeti ako im se oduzme imovina koju su stekli na nezakonit način, da im se pravdamo i da im objašnjavamo da se to neće odnositi na njih. E, pa hoće. Suština ovog zakona je zapravo ravnopravnost i suština ovog zakona je stvaranje sistema koji će omogućiti efikasnu zaštitu onih čija prava su ugrožena, jer pojedinci ili grupe stavljaju sebe iznad Ustava ove zemlje i iznad zakona ove zemlje. Prekinuće se praksa izvinjenja. To je kategorija koja je potrebna, ali nedovoljna, da se diskriminator oslobodi krivice. Kada usvojimo ovaj zakon više neće biti dovoljno da se neko izvini zbog toga što je kršio zakon, što je kršio Ustav, nego će zbog toga morati i da odgovara. Ovaj zakon jeste u skladu sa obavezama koje smo sami preduzeli, ali je pre svega u skladu sa moralnim obavezama koje, kao politički akteri u ovoj zemlji, imamo prema građanima ove zemlje i obaveze da zaštitimo svakog pojedinca, bez obzira na lična svojstva koja su definisana ovim zakonom. Ovih dana su se mogli čuti argumenti onih koji se pozivaju na verske zajednice. Međutim, uz dužno poštovanje crkava, svako ko se poziva na verske zajednice i na broj vernika koje one imaju, treba da zna da mnogi vernici koji su deo tih verskih zajednica su veoma daleko od stavova koje pojedinci danas pokušavaju da propagiraju u ime svih nas. Uostalom, mnogi pripadnici samih tih verskih zajednica su veoma često žrtve diskriminacije. Zar treba spominjati da ispred džamije u Beogradu i dan danas stoji ''marica'' svaki put kada se tamo obavlja nekakva verska služba. Svako ko je protiv ovog zakona treba da razmisli da li će i on jednom u životu doći u situaciju da bude u manjini, da bude diskriminisan. Ako ništa drugo, bar će svi potpasti pod odredbe član 23. kojim se zabranjuje diskriminacija starih osoba i tada će shvatiti potrebu za ovim zakonom. Pravdanje koje se pojavljuje u ovim amandmanima koji su podneti, koji se uglavnom svode na to da još nije vreme da se takav zakon donese zbog toga što su u mnogim neki od odredbi koje će ovim zakonom biti regulisane, neprihvatljive. Ti argumenti su slični argumentima da još nije bilo vreme da se ženama u Avganistanu obezbedi i omogući da idu u bolnicu kada su bolesne ili da prestanu da im se odsecaju šake ako nalakiraju nokte na rukama, zbog toga što talibanska zajednica to u tom momentu nije shvatila. Ovaj zakon je zato pripreman u skladu sa najvišim aktima. Postojale su javne debate, dobio je pozitivno mišljenje svih nadležnih ministarstava i odbora, civilnog društva, stručnjaka i mislim da svako od poslanika ko je protiv ovog zakona je zapravo protiv principa ravnopravnosti, jeste za kršenje ljudskih prava i propagira mržnju, baca prašinu u oči i bori se za sistem vrednosti koji nam je, nažalost, u nasleđe ostavio režim 90-ih. Sve manje od ovog zakona bilo bi biranje, koga ćemo da diskriminišemo. Hvala.
Povreda Poslovnika. Ministar je tražio reč, ali povredu Poslovnika traži narodni poslanik Sulejman Spaho. Imate prednost, nakon što je završio prethodni govornik. Poslovnik vam obezbeđuje prednost. Završila je narodna poslanica Aleksandra Jerkov, a vi želite da govorite o povredi Poslovnika i dobijate reč na osnovu člana 100. stav 1.
Pozivam se na član 104. Dotična govornica je iznela neistinu zato što je rekla da se pred beogradskom džamijom, kada se vrše obredi, da stoji marica i policija. Nije istina. Kao Srbin muslimanske veroispovesti tvrdim za ovom govornicom da su odnosi između muslimana u Beogradu i Srba odlični, odlična je saradnja, čak i pravoslavna crkva i islamska zajednica sarađuju dobro. Nije istina. Onaj ko prihvata neku svoju soluciju, a za ovom govornicom iznosi nešto što nije istina, posebno što se tiče verskih zajednica, morate, gospođo predsednice, da osudite to.
Narodni poslaniče, nije prekršen član 104. i dobili ste reč tako da ste zloupotrebili pravo da dobijete reč. Pravo svakog narodnog poslanika je da na svoj način, sa argumentacijom koju smatra dobrom za svoje izlaganje, da je koristi dok brani svoj stav za govornicom Narodne skupštine. Nemate pravo da vi govorite o tome šta je stav drugog narodnog poslanika. Vrlo pažljivo slušamo jedni druge. Narodni poslaniče, molim vas da ne dobacujete. Izrekli ste vrlo važnu povredu koja ne postoji. Zloupotrebom Poslovnika ste dobili reč. Ne možemo jedni drugima da osporavamo pravo da činjenice, onakve kakve znamo, iznosimo, jer onda većina poslanika u ovoj skupštini ne bi govorila ni dva minuta. Pravo na slobodnu reč i slobodnu interpretaciju je neprikosnoveno. Reč ima ministar za ljudska i manjinska prava, gospodin Svetozar Čiplić.
Poštovano predsedništvo, uvažene poslanice, uvaženi poslanici, ono što je meni bitno je da se debata ovde vodi. Moram da od svega i mnogo toga rečenog izaberem ono što se tiče zakona, na to sam ovlašćen i to mi je ideja da odgovaram. Napadanje SPC, za to sam prvi put čuo to ovde, a vezano za zakon o zabrani diskriminacije, napadanje na SPC od strane državnih organa. To naprosto nije tačno, kao što nije ni tačno da su državni organi Republike Srbije bili u sukobu sa SPC ili bilo kojom drugom crkvom ili verskom zajednicom, u kojoj se intervenisalo i zbog kojih je Vlada pre deset dana povukla zakon. To je dokaz da nismo u sukobu, to je dokaz, kao i ovi članovi ovde koji su prerađeni, da smo imali ideju da dođemo do kompromisa i do konsenzusa. Nama je, bez obzira što smo trpeli u javnosti kao Vlada kritiku zbog toga, bilo izuzetno važno da taj konsenzus i taj kompromis postignemo, kao što nam je bilo važno da posle šest godina ovaj zakon uđe u proceduru i kao što verujemo da će ovaj zakon biti donet. Ne bih voleo da, oko notornih stvari koje znate i vi i mi, na bilo koji način dolazimo do sukoba. Ono oko čega bih voleo da se sukobljavamo ili suočavamo, vezano je za pravna rešenja. Princip je da, ako nešto citirate, citirate tačno, dakle, da pročitate. Ovo ministarstvo nije dodeljivalo nagrade za borbu protiv diskriminacije, nego sam uručivao nagrade koje su vezane za antidiskriminacionu nagradu koju je finansirao i organizovao neko drugi. Grupa nevladinih organizacija tradicionalno dodeljuju nagrade za borbu protiv diskriminacije. Vlada Republike Srbije ni jedan jedni dinar nije dala za ovu nagradu ni ove godine, kao ni prethodnih godina. Poenta je da citat mora da bude citat. Dakle, da bude doslovno pročitan. Eksperti jesu konsultovani, i ako tako možemo da kažemo, jesu korišćeni za izradu ovog zakona o zabrani diskriminacije, ne samo vezano za član 21, nego vezano za sve članove, što pravni, što eksperti koji znaju šta je rad i socijalna politika. Nemojte zaboraviti, ovaj zakon kao predlagači dele i ovo ministarstvo i Ministarstvo rada i socijalne politike. Dakle, široko je postavljena i ekspertska, i politička, i resorna, dakle upravna osnova, i ono što je najvažnije kada razgovaramo je, i tu ću napraviti sada samo izuzetak oko sudova i sudske vlasti, da ulazimo u pravno objašnjavanje i razjašnjavanje, sudska vlast koja pruža i koja je najznačajnija za zaštitu ljudskih sloboda i prava, bez obzira na sve, jeste politička. To je stara teorijska i teoretska rasprava, ali sve do onog momenta dok parlament zakonom uređuje organizaciju i postupanje sudske vlasti, do tada će biti i politička. To je notorno ustavno pravo. Otuda završavam na kraju sa još jednim podatkom, kad kažem citirati znači do kraja sve kazati, 1970. godine Svetska zdravstvena organizacija je skinula homoseksualizam sa lista bolesti. Hvala vam.
Narodni poslanik Boris Aleksić traži pravo na repliku. Nemate pravo na repliku i nema osnova da dobijete pravo na repliku. Narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević ima reč, posle nje narodna poslanica Marina Raguš.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, ovaj zakon je antisrpski, jer ne poštuje tradicionalne moralne vrednosti i shvatanja građana Srbije i kanone SPC, kao i svih drugih verskih zajednica u Srbiji. Ovaj zakon skreće pažnju sa gorućeg problema države Srbije, skreće pažnju sa bele kuge ili pada nataliteta, i na taj način država Srbija polako ali sigurno izumire. Ovaj zakon je skandalozan, jer davanjem prava jednima, krše se prava drugih. Ovaj zakon podstiče diskriminaciju, netoleranciju i plašim se, nažalost, da ne izaziva veću mržnju, zlo i nasilje. Kao što smo već čuli, ovaj zakon je zasnovan na Ustavu. Član 1. Ustava Republike Srbije reguliše ravnopravnost svih građana Srbije i time zabranjuje diskriminaciju. Mislim da je najvažniji član 21. Ustava Republike Srbije, gde se zabranjuje diskriminacija i utvrđuju se da su prava pred Ustavom svih građana jednaka. Član 76. Ustava Republike Srbije se odnosi na zabranu diskriminacija nacionalnih manjina. Pitala bih ministra, zbog čega je onda neophodno bilo donositi krovni zakon, kako ga vladajuća koalicija i vi nazivate, po hitnom postupku, kad u Republici Srbiji, pored Ustava i članova koje sam već nabrojala koji zabranjuju diskriminaciju, postoji i nacionalno zakonodavstvo, uglavnom sa međunarodnim standardima čiji su osnov potvrđene međunarodne konvencije? Zbog čega je ovaj zakon toliko važan, kada mislim da u Srbiji u današnjoj situaciji postoje mnogo veći i važniji zakoni? Želela bih da navedete neke kriterijume zbog čega je ovaj zakon važan, a ne samo ono što smo pročitali u obrazloženju koje stoji u Predlogu zakona. Veoma su opasne tendencije koje su u ovom zakonu očigledne, a usmerene su na razbijanje porodice. Opstanak našeg društva i države je moguć samo ako opstane zdrava porodica, koju nije najela ili zahvatila erozija morala. Iz ljudskog telesnog sklopa očigledno je da je osnovna funkcija polnosti produženje vrste. Svi zakoni moraju biti u skladu sa moralom, etikom, pa i ovaj zakon. Neprihvatljivo je transeksualizam stavljati u isti rang sa nacionalnim, polnim, verskim diskriminacijama, kao ozbiljnim društvenim problemima. Predloženi zakon predstavlja diskriminaciju i unošenja kriterijuma individualnosti nad opštim dobrima. Srpska radikalna stranka je saglasna sa zahtevima verskih zajednica. Biblija osuđuje homoseksualnost kao greh. Kao lekar i kao neuropsihijatar ne slažem se sa koleginicom koja je govorila o homoseksualnosti onako pomalo, rekla bih, euforično, ali ne bih htela da diskutujem o tom problemu sa njom. Rekla je mnoge neistine, ali ima pravo da ima svoje mišljenje o tom problemu. Odbojnost je prirodna ljudska reakcija na ideju da se homoseksualnost proglasi normalnom pojavom. Ljudi imaju odbojnost prema agresivnom propagandnom stavu, čak i oni koji nemaju ništa protiv gej populacije. Ljude ne treba prisiljavati i ubeđivati da to nije problem i devijacija, nego da je to normalno stanje stvari. Homoseksualnost nikada ne ide sama sa sobom. Homoseksualnost prate i druge polne devijacije, kao što je pedofilija, sadomazohizam, tako da ova pojava na neki način ugrožava stanovništvo Srbije. Srpska radikalna stranka nije homofobična, ali ne prihvatamo da nas neko ubeđuje da je to normalno, kao što ne voli ni većina građana. Takođe, smatramo da je javno pokazivanje homoseksualnosti nemoralno i vređa moral građana Srbije. Ono što bih na kraju želela da kažem, a to je da pozovem vladajuću koaliciju da borba protiv diskriminacije počne iz ovog parlamenta, naročito borba protiv diskriminacije političkih partija koje su u opoziciji.
Reč ima narodna poslanica Marina Raguš, posle nje narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Gospođo Čomić, samo bih vas zamolila da mi kažete koliko vremena na raspolaganju još ima poslanička grupa. (Predsedavajuća: Zaustavila sam vam vreme. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je devet minuta i 10 sekundi. Izvolite iz početka.) Onda ću se zaista potruditi, s obzirom da i gospođa Pop-Lazić jeste na spisku, da vrlo brzo i kratko, u nekom vremenu koje je podnošljivo za kolege iz vladajuće većine, eventualno dva minuta, zaista eventualno dodam poneku boju ovoj temi koja se tiče zabrane diskriminacije. Stav SRS naravno jeste sloboda, jesu prava, jeste pravna država i jeste odgovornost.Ukoliko odgovornosti nema, onda se slobode najčešće zloupotrebljavaju. Međutim, ono što nama jeste izvesna nedoumica, drago mi je, gospodine ministre, da ste prisutni, pretpostavljam da ćete odgovoriti zapravo na ovu moju nedoumicu, zašto je konkretno DS čekala devet godina da stavi na agendu zakon o borbi protiv diskriminacije, s obzirom da ste vrlo važan partner u vršenju vlasti od 5. oktobra 2000. godine. Mi smo ovde, gospođa Čomić to može da potvrdi, više puta kao poslanička grupa tražili i inicirali, posle početne zbunjenosti, da se između svih ostalih odbora, mislimo da je to vrlo važan, ako ne jedan od najznačajnijih odbora, formira odbor za zaštitu ljudskih i manjinskih prava. Ukoliko ne grešim, gospođa Čomić će da me ispravi, mislim da taj odbor nikada nije bio formiran od petooktobarskih promena naovamo, što je zaprepašćujuće. Zaista, moram da nagovestim zbog srpske javnosti da će SRS, zbog stanja ljudskih prava u Srbiji 2008/2009, pretpostavljam i svih narednih godina, da inicira formiranje pododbora ili eventualno grupe u okviru određenog odbora, recimo Odbora za rodnu ravnopravnost, koji bi se bavio baš zaštitom ljudskih i manjinskih prava. Zašto mi o ovome pričamo? Najčešće kada govorimo o svojoj ideološkoj osnovi, a tiče se velike Srbije koja obuhvata one prostore sa kojih su Srbi prognani, samo da vas podsetim, Srbi su etnički očišćeni sa teritorije Republike Srpske Krajine. Tokom dve akcije, "Bljesak" i "Oluja", negde oko 400.000 Srba je proterano. Nevino postradalih Srba u periodu ratova 1992-1995. na teritoriji Srebrenice - 6.387. Dakle, Srbi jesu diskriminisan narod na nekadašnjim jugoslovenskim prostorima. Nama, kao državi sukcesoru, ostalo je da se bavimo zaštitom tog prava većinskog naroda ovde, a poseban odnos prema Srbima na teritoriji Kosova i Metohije. S druge strane, ono što je takođe vrlo važan i značajan problem koji ćemo mi, nadam se, otvoriti ovde kao temu jeste diskriminacija u ekonomskoj sferi, odnosno trgovinskim sporazumima i trgovinskim odnosima u okviru Cefte. Mi imamo frapantne podatke u odnosima bilateralnim između Srbije i Hrvatske i tu očekujemo da će nadležna ministarstva da, u skladu ovog trenda borbe protiv diskriminacije, zaista zaštite srpske nacionalne interese. Ono što je takođe važno jeste diskriminacija koja se oseća u srpskom društvu posle tzv. demokratskih promena, a jeste u onom delu kada je reč o ostvarivanju radnopravnih odnosa, srpsko društvo je u većini politizovano. Ono što je ispred svakog prava koje garantuje Zakon o radu jeste pripadnost političkoj stranci. To su, dakle, samo nekakve teme u ovom kratkom vremenskom intervalu o kojima valja razmišljati. Odgovore na pitanje i dileme nadam se da ću čuti vrlo brzo. To što mi sada, 2009. godine, dakle devet godina posle 5. oktobra 2000. godine, govorimo o zabrani diskriminacije je odnos vladajuće većine prema diskriminaciji. To što narod u Srbiji, koji redovno ostaje bez posla i ne može nigde da ostvari prava jer institucije suštinski ne funkcionišu, i prema izveštaju Saveta Evrope, ljudska prava u Srbiji su na vrlo niskom nivou, zakoni postoje, ali se ne sprovode. Svedoči takođe odnos vladajuće većine, na prvom mestu DS, što Skupština Srbije, kao najviše zakonodavno telo, nema od 2000. godine odbor za zaštitu ljudskih i manjinskih prava. Hvala vam na strpljenju. Nadam se da ćete mi odgovoriti na ove dileme i eventualna pitanja.
Reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je četiri minuta i 20 sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici, nakon ove rasprave koja se bliži kraju, a poslanici SRS dali su sve od sebe da javnosti i vama prenesu stav naše stranke po pitanju ovog zakona koji, moramo da priznamo, tretira samo određene vidove diskriminacije, a neke koji su možda čak i važnije gura u zapećak ili ih čak i ne spominje. Pošto nemam mnogo vremena, samo ću navesti neke vidove diskriminacija čiji smo svedoci, a možda i učesnici, da bismo skoncentrisali naše snage da to nekako prevaziđemo, jer stav naše stranke je borba protiv bilo kakve diskriminacije. Govoriću o političkoj diskriminaciji. Ovaj zakon se u jednom svom članu, u članu 25, na neki način osvrće na zabranu diskriminacije zbog političkog ubeđenja, sem kada je to neophodno da se reaguje, ukoliko to političko ubeđenje u svom programu ima fašističke, nacističke i rasističke poglede ili neke aktivnosti, što nije svojstveno našim političkim strankama, barem ne ovim bitnim koje utiču u političkom životu, a ni uopšte istorijski svojstveno našoj političkoj sceni. Pozabavila bih se pre svega diskriminacijom narodnih poslanika, a dokaza za to imate koliko god hoćete. O diskriminaciji žena ovde takođe, evo u našoj kući ovde, u parlamentu, odredio se Odbor za ravnopravnost polova, i bez ovog zakona zadovoljna sam ovom odlukom koju je Odbor doneo i pročitaću kako glasi. Dakle, ta odluka kaže - osuđuje se neprimerno postupanje i istupanje narodnog poslanika Tomislava Nikolića na sednici Narodne skupštine Republike Srbije, dana 13. februara 2009. godine, u obraćanju narodnoj poslanici Gordani Pop-Lazić, koje predstavlja kršenje ljudskih prava u oblasti ravnopravnosti polova. Odbor za ravnopravnost polova upućuje apel svim narodnim poslanicima da se u svojim istupanjima jedni drugima obraćaju dostojanstveno i sa uvažavanjem. Dakle, postigli smo efekat i bez ovog zakona, parlament je pokazao, ili članovi odbora, da je dorastao situaciji. Govorila bih o diskriminaciji građana u odnosu na to na kom delu teritorije žive. Spomenula bih građane na KiM koji su diskriminisani, nemaju osnovne, elementarne uslove za život, struju, vodu, danima. Niko ne preduzima ništa po tom pitanju. Dakle, da li i kako ćemo mi njih ovim zakonom zaštiti? Ovim zakonom, naravno, nećemo moći. Diskriminacija po osnovu prava na rad. Koliki je broj nezaposlenih? Kažu 750.000, s tim što po 10.000, prema zvaničnim podacima, svakodnevno ostaje bez posla. Firme koje već imaju sklopljene ugovore da mogu izvezu svoju robu u ovim teškim uslovima i mogu da nam donesu 50 miliona evra, kao recimo "Sloboda" Čačak ili "Oružari" u Kragujevcu, ne mogu da izvezu svoju robu zato što ne mogu da dobiju izvozne dozvole. Neću da govorim o aparthejdu, genocidu, etničkom čišćenju, to je katastrofa da se našlo uopšte u ovom zakonu, jer to nije primereno uopšte našoj državi. Politička diskriminacija od strane medija. Da li je neko izvršio analizu, da li će neko izvršiti analizu koliko, recimo, prostora imaju neke novostvorene političke partije ili nevladin sektor u odnosu na zvanične državne organe, da ne govorimo o političkim partijama koje su osvojile ovoliki broj glasova i koje imaju toliko građana iza sebe? Niko o tome ne vodi računa. Možemo da održimo skup sa 5.000 ljudi, recimo, u zatvorenom prostoru (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je iskorišćeno.) završavam, zahvaljujem, i to neće zabeležiti ni jedan medij, ali skup od 40 ljudi neke novostvorene partije biće zabeležen u svim elektronskim medijima. To je diskriminacija.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih narodnih poslanika za reč, a pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? Ne. Ako ne, zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 2. i 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOZI ODLUKE O IZBORU PREDSEDNIKA NACIONALNOG PROSVETNOG SAVETA I PREDSEDNIKA SAVETA NARODNE BANKE SRBIJE (zajednički jedinstveni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima odluka iz dnevnog reda po tačkama 2. i 3, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da prema članu 169. stav 3, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa G17 Plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile, kako bismo mogli da obavimo raspravu po prijavama narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: poslaničku grupu SRS narodni poslanik Paja Momčilov i poslaničku grupu DSS narodni poslanik Zoran Šami. Saglasno članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaramzajednički jedinstveni pretres o: Predlogu odluke o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta, koji je podnela narodni poslanik Nada Kolundžija, i Predlogu odluke o izboru predsednika Saveta Narodne banke Srbije, koji je podneo Odbor za finansije. Da li predlagač, narodni poslanik Nada Kolundžija želi reč? Ne. Da li predstavnica predlagača, narodni poslanik Branka Ljiljak, zamenik predsednika Odbora za finansije, želi reč? Ne. Da li predsednici ili predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS, a posle njega narodni poslanik Zoran Šami.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo da krenemo od samog početka. Mi danas, u okviru ove Druge sednice Prvog zasedanja imamo raspravu o tri tačke dnevnog reda, i to - Predlog odluke o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta, koji je podnela narodna poslanica Nada Kolundžija, iimamo Predlog odluke o izboru predsednika Saveta Narodne banke Srbije, koji je podneo Odbor za finansije. Imamo objedinjenu raspravu, a sada vidite koliko je predsednik Nacionalnog prosvetnog saveta i predsednik Saveta Narodne banke ista tematika - zaključite i sami. Mi sada lepo možemo, kada je to potrebno skupštinskoj većini, da stavimo u džak babe i žabe i onda da vodimo objedinjenu raspravu. No, bože moj, može se i tako. Samo ukratko da se osvrnem na predlog povodom, je li tako, odluke o izboru predsednika Saveta Narodne banke Srbije. Savet Narodne banke Srbije je dobio svojih pet novih članova u septembru prošle godine, kao što je većini vama verovatno znano. Verovatno je većini vama znano da je guverner Narodne banke, neko je danas njega ovde u raspravi prepodnevnoj spominjao - čovek je sumnjivih stručnih sposobnosti, bivši činovnik Dojče banke. Isto tako, većini od vas, bar nama srpskim radikalima, potpuno je jasno da je taj gospodin eksponent, je li tako, međunarodnih finansijskih centara moći koji treba da kontrolišu situaciju u našoj Srbiji. Mi smo dobili kao predlog od Odbora za finansije da izaberemo za predsednika Saveta NBS Dejana Šoškića, vanrednog profesora ekonomskog fakulteta u Beogradu. Ne bih se bavio posebno biografijom ovog vanrednog profesora Dejana Šoškića. Međutim, interesantne su dve-tri činjenice koje padaju odmah u oči. Relativno je mlad čovek, ima 42 godine, fulbrajtovac je. Ima biografiju, prema mišljenju DOS-ovaca, dosta bogatu. Tu se vidi da se dosta usavršavao u SAD, da ne nabrajam gde i kako. Onog koga to interesuje može to da vidi. Mi, naravno, poslanici nismo dobili ovu biografiju. Ko želi da se upozna sa kandidatom za koga treba da glasamo, mora lično da se potrudi da dođe do toga. Zašto nam to nije dostupno ne znam? No, da se ne bavim više ovim predlogom, interesantniji mi je izbor za predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta za obrazovanje. Vi ste u toku par ovih dana raspravljali na temu ovog odbora. Vi ste obavili izbore. Izabran je 21 novi član. Videli smo, gledali smo, glasali ste mimo Poslovnika, po 35 sekundi. Videli smo da ste i ponavljali glasanje. No, videli su to i građani i to je ono što vi sigurno ne možete da izbegnete. Sud javnosti će u svakom slučaju da vam bude onaj glavni presuditelj - time se neću baviti. Mi smo videli da je razrešen bivši predsednik ovog tela i to je dr Aleksandar Jovanović, i videli smo takođe, da je kao kolateralna šteta, ovde postradao i akademik Miloš Đurić, jedan istaknuti naučni radnik. Sigurno zbog paralize koja je postojala u radu ovog tela nije dobro da najumnije glave snose konsekvence i posledice. Šta je nama gospođa Nada Kolundžija predložila? Predložila nam je dr Desanku Radulović, profesorku, sa bogatom stručnom biografijom. Mora se kazati, ona ima zaista i akademsku bogatu karijeru, ima stručnu bogatu karijeru. Mora se priznati da je i društveno bila angažovana na poslovima koje sigurno treba da obavlja i ovaj savet. Hajde da se malo pozabavimo samim Savetom. Vidite da Nacionalni savet broji 42 člana. Biraju se polovina njih na šest godina. Imaju mandat duži i od nas poslanika, duži od Vlade? Dalje, interesantno je da bi polovina, prema zakonskim normama, trebalo da budu istaknuti stručnjaci, a druga polovina ne moraju - a šta treba da budu, opet nije sasvim jasno. Ono što je njihova sigurna funkcija, nedvosmislena i najvažnija funkcija, to su dve - donosi pravce u razvoju obrazovanja i vaspitanja u Srbiji i donosi nastavne planove i programe za nivo obrazovanja za koji su predviđeni. Odmah da kažemo, većina to zna, ovaj nacionalni savet je zadužen za predškolsko, osnovno i srednješkolsko obrazovanje. Postoji poseban savet za univerzitetsko obrazovanje. Ono što je interesantno, ovo telo bi trebalo da ima javan rad. Pitam vas - gde ste mogli da se informišete o radu ovog nacionalnog saveta? Ako ga biramo mi kao Skupština, verovatno bi na sajtu trebalo da vidimo i da se informišemo o onome što oni rade i kakve odluke donose. Na Skupštini toga nema. Odete na sajt Vlade Srbije, potražite tamo gde su materijali u vezi sa radom ovog tela, nema ni tamo. Ako ste pratili štampu, ne sada u zadnje vreme, nego ranije, nećete ni u sredstvima javnog informisanja moći bilo šta da pročitate o radu ovog saveta. Zašto? Vidite, taj savet koji ima 42 člana od svog osnivanja, a to je bio maj 2005. godine, uspeo je da se dvadesetak puta sastane. Imao je obavezu da svake godine Skupštini daje izveštaj o svom radu, što nije ispunjavao. Godine 2006. je uputio izveštaj i 2009. godine na traženje Odbora za obrazovanje, našeg skupštinskog, dostavio je izveštaj koji je Odbor odbio. Šta je problem? Problem što u ovom zadnjem izveštaju su članovi ovog nacionalnog saveta izrekli jednu istinu, s kojom se i ja slažem, da je katastrofalna situacija u obrazovnom sistemu države Srbije. Međutim, nisu bili samokritični i nisu preuzeli deo svoje odgovornosti zašto je ta situacija takva. To telo je plaćeno telo, članovi dobijaju 40.000 nadoknadu, a predsednik 50.000 nadoknadu i oni su koštali pojedinačno svaki 1.700.000 ovu državu, budžetska sredstva su odvajana za njih. Ukupno je država potrošila na njih i njihove aktivnosti 73 miliona, a oni nijedan relevantan dokument iz svoje nadležnosti nisu doneli, a proglasili su se nenadležnim za donošenje strategije obrazovanja u državi Srbiji, opšte strategiji koja nedostaje, a za koju su oni bili odgovorni i te kako da je mi dobijemo. Ko nadgleda sistem obrazovanja predškolskog, osnovnog i srednješkolskog? Da vidimo kako on otprilike izgleda. Negde oko 1.100.000 dece obuhvaćeno je ovim sistemom, a imamo 1.873 predškolske ustanove sa 18.000 zaposlenih, oko 3.500 redovnih osnovnih škola, 240 specijalnih škola i 16 škola za odrasle, 47.000 nastavnika, nešto više, a srednjih škola imamo 548. Da ne razvrstavam koje su one vrste, imamo, što je interesantno, jedan mali broj privatnih škola. Zadnjih dana mogli ste u medijima da pročitate da je Sindikat prosvete, jedan od sindikata reprezentativnih, izašao sa podatkom da u sistemu postoji 17.000 viška zaposlenih i da je to nešto što je neodrživo i neprihvatljivo za sistem. Ministar za prosvetu se složio s tim, sa konkretnom brojkom, i rekao je, opet što je zabeležila štampa naša, da neće biti otpuštanja u tom sistemu i da će se pronaći modusi i načini da svi zaposleni ostanu u sistemu. I pored ovakve mreže razgranate, Srbija ima 1.400.000 nepismenih, samo 6,5% ima visokoškolsko obrazovanje. Zašto je to važno, probaću kasnije da kažem. Pogledajmo samo Ministarstvo. U Ministarstvu radi preko 500 zaposlenih. Isto Ministarstvo ima dva državna sekretara, sedam pomoćnika i dva savetnika. O čitavom sistemu trebalo bi da brinu i sledeće institucije: Zavod za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja, Zavod za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja sa četiri organizacione jedinice, Centar za strateški razvoj, Centar za razvoj programa i udžbenika, Centar za profesionalni razvoj zaposlenih i Centar za stručno i umetničko obrazovanje. Znači, postoje institucije u zemlji Srbiji koje bi mogle da odrade ove poslove koji nisu urađeni, a tiču se prosvetnog sistema, prvenstveno mislim na strategiju obrazovanja u državi Srbiji. Dosovski sistem vladavine šta podrazumeva? On podrazumeva uvećavanje broja zaposlenih u državnoj administraciji. Samo da vas podsetim, u vreme Vlade Mirka Marjanovića, koja je kritikovana zbog najvećeg broja ministara, bilo ih 35, sadašnja Vlada ima 26. Ukupan broj funkcionera je bio 70 do 150, zavisno od vremenskog intervala, a danas imate, ako gledamo te funkcionere, a to su pomoćnici, državni sekretari i savetnici, 232 funkcionera. Ako gledate čitavu administraciju koja opslužuje ministarstva i Vladu, onda od 8.000 zaposlenih u 2000. godini imate danas 28.000. Zašto ovo govorim? Više od 28.000 ljudi primaju plate iz budžeta. Znate li koliko primaju? Primaju 10% bruto nacionalnog dohotka. Ono što je interesantno, ova administracija je formirana na partijskoj pripadnosti i solidarnosti. Poznato je da stručne kvalifikacije ovde nisu odlučujuće, nego pripadnost određenoj partiji. To je naša realnost s kojom treba da se suočimo. Često kažete da ste vi evropejci i da želite u EU. Vi obmanjujete narod, građane Srbije. Vi niste evropejci, vi fingirate evropski put, vi se rugate vašim postupanjem, sledeći taj put, a ja ću to pokušati i da dokažem. Evropski prostor je, ako gledamo kroz odluke Saveta Evrope, 2000. godine doneo jedan dokument, Lisabonski dokument, u kome se odredio jasno i precizno šta želi do 2020. godine da postigne. Rekao je - cilj je do 2010. godine da Evropa postane vodeća ekonomska sila u svetu koja će omogućiti održiv razvoj i socijalnu koheziju. Kako? Primenom i implementacijom znanja. Mi sigurno znamo da je 21. vek proglašen vekom znanja i sigurno ćemo se složiti šta je ono specifično u 21. veku, pa specifična je ta globalizacija. Naravno, mi kritikujemo njene loše aspekte i uvek smo spremni da ukažemo na njih. Imamo informacione i komunikacione tehnologije koje su se naglo razvile, imamo menadžment znanja i naročito je važno u svemu tome da vidimo kako to Evropa zamišlja da ostvari ove ciljeve da ona bude planetarni vodeći ekonomski subjekat, uz pomoć znanja. Ona kaže ovako - mora se prvo poboljšati kvalitet obrazovanja na svim nivoima, da treba omogućiti lak pristup svim društvenim slojevima tom obrazovanju i naravno govori o otvaranju svih sistema prema svetu. Smatra se da će u 2010. godini, po toj lisabonskoj agendi, skoro 50% novih radnih mesta zahtevati tercijalni nivo obrazovanja, a mi imamo 6,5% ljudi sa visokom stručnom spremom. Smatra se da će skoro 40% zahtevati srednje obrazovanje, a tamo će za oko 10% biti dovoljna i osnovna škola. Da li naš sistem može da odgovori ovim prognozama i ovim izazovima koji stoje pred razvijenim evropskim zemljama, pitam vas. Kod osnovnog obrazovanja Evropa je jasno definisala sedam ciljeva. Moraju se doneti smernice za formiranje referentnih indikatora, moraju se doneti akcioni planovi i moraju se pratiti izvršenja. Pitam vas u zemlji Srbiji, gde su indikatori, pokazatelji sistema obrazovanja? Gde možemo da ih vidimo? Gde je akcioni plan kojim će da se postigne cilj? Gde je provera i evaluacija onoga što je postignuto? Gospodo poslanici, to je Evropa. Vi ovo sve ne radite, samo pričate, samo pevate jednu pesmu koja postaje već otrcana i skoro neverovatna. Dajte indikatore, dajte akciju i dajte evaluaciju. Koji su to principi? Prvo decentralizacija, autonomija obrazovnih ustanova i jačanje odgovornosti prema roditeljima i prema deci koja su u sistemu. Obezbeđivanje nastavnicima od 20-100 sati kontinuirane edukacije u toku jedne godine, to kaže Evropa. Gde su vaših 100 sati kontinuirane edukacije nastavnika i nastavnog osoblja? Osiguravanje kvaliteta je druga stvar, koja se obezbeđuje samokontrolom same ustanove i spoljašnjom kontrolom kroz testove i ispitivanja. Gde su vaši testovi ispitivanja? Gde su vaše metode samokontrole? To je Evropa. Ovo što radite, što samo pričate o Evropi, to je zabušavanje i to je ruganje kako Evropi, tako i građanima Srbije. Osiguravanje kvaliteta sa 16 indikatora se prati u četiri oblasti. Prvo se gledaju dostignuća u matematici, maternjem jeziku, opštim naukama, informacionim tehnologijama, stranim jezicima, gleda se uspeh i prelaznost u viši nivo, analizira se učešće zainteresovanih grupa roditelja, koje treba da budu glavne u analizi rezultata i onoga što se postiže u školama. Gde su naši roditelji uključeni po vama, u koja tela? Gde mogu da kažu šta misle? Postoje saveti pri školama, a govorim za više nivoe. Opremljenost i struktura obrazovnih ustanova. Gde možemo da vidimo kakva je opremljenost naših ustanova? Gde možemo da vidimo strukturu? Gospodo, to je Evropa, nije ovo što nam ne date da govorimo. Ne date nam da govorimo upravo da ne bi ovo iznosili, da vas ne bi demaskirali pred građanima Srbije, i to je razlog vaše tiranije većinske, i to je razlog donošenja restriktivnog Poslovnika kog zloupotrebljavate i sami.
Narodni poslaniče, 20 minuta je isteklo, vreme koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, na prošloj sednici smo imali tačku dnevnog reda – Izbor članova Nacionalnog prosvetnog saveta i, kao neki prirodni nastavak tog posla, na ovoj sednici imamo izbor predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta. Na prošloj sednici sam izneo stavove DSS u vezi sa izborom Nacionalnog prosvetnog saveta i danas se verovatno ne bi ni oglašavali da ono što se dešavalo juče prilikom glasanja za članove Nacionalnog prosvetnog saveta, meni bar lično, a i mnogim mojim kolegama, nije ostavilo veoma gorak ukus u ustima. Pre svega, neću sad da lamentiram o tome koliko je Nacionalni prosvetni savet, bar onako kako je zamišljeno u zakonu, jedna veoma važna državna institucija, institucija koja treba da bude sve drugo samo ne politička, koja treba da bude, pre svega, visokostručna, a zatim i da predstavlja i na neki način reprezentuje savest ovog društva u jednoj tako važnoj sferi kao što je obrazovanje. Nažalost, bojim se da i ona tačka dnevnog reda na prošloj sednici, a i ova tačka dnevnog reda na ovoj sednici, ima potpuno pogrešan naslov. Dragi prijatelji, ovo nije izbor Nacionalnog prosvetnog saveta, ovo je izbor prosvetnog saveta vladajuće većine. Nažalost, juče smo izabrali 23, neću da kažem, časnih ljudi, među njima ima i onih sa veoma lepim biografijama, ali smo ih nažalost birali ne zbog tih biografija nego zbog, da kažem, stranačke podobnosti vladajuće većine. To je bilo potpuno jasno. Da ste, osim toga, bar to uradili sa nekim stilom, to bih i razumeo, ali ste se tu naganjali i potpuno protivposlovnički ponavljali glasanja, gde je jedini razlog za ponavljanje glasanja to što neko ko je trebalo da bude izabran nije dobio u prvi mah dovoljno glasova, bilo je to i kod izbora u nekim drugim kategorijama, po nekim drugim tačkama. Pri tome, ponižavajući u krajnjoj liniji upravo te koji su izabrani, a da ne kažem da je jučerašnji postupak u Skupštini sasvim morao da uvredi mnoge časne i veoma kvalitetne ljude, koji ne da nisu izabrani, nego nisu dobili priliku da bilo ko za njih glasa. Podsetiću vas – ovde je u vreme glasanja sedela samo vladajuća većina. Niko drugi razuman nije mogao da ostane da sedi nakon cirkusa koji se desio kod izbora gospođe Sonje Liht. Hoću da kažem da ovo što smo juče radili ne valja ništa. Ne valja ništa ne zato što ne valja mojoj stranci ili nekoj drugoj stranci, ili što valja nekoj trećoj stranci, nego ne valja ništa što to za zemlju Srbiju i njenu prosvetu ništa dobro nije. Uvodeći praksu da biramo kandidate vladajuće većine u tela kakvo je Nacionalni prosvetni savet, a takvih tela ima još, srećom, u ovoj državi, mi zapravo uvodimo praksu da će svaka sledeća skupštinska većina, bez obzira ko je činio, verovatno nažalost raditi to isto. Tako ćemo imati praksu da će svaka sledeća skupštinska većina smenjivati aktuelnog predsednika nekog prosvetnog saveta, pa birati nekog novog itd. Doduše, trenutno rizikujem da mi predsedavajuća, verovatno s pravom, zameri da zapravo ne govorim o tački dnevnog reda, jer na tački dnevnog reda je izbor predsednika tog i takvog prosvetnog saveta. Odmah da vam kažem, namerno to ne činim, jer celokupan postupak koji je sproveden u ovoj sali, iako, već sam vam rekao, bilo je načina i uzalud sam, nažalost, pokušavao na Odboru za prosvetu da uvedem taj način da razgovaramo o kandidatima, da dođemo do nekog konsenzusa. Čitajući njihove biografije, veoma dobrih kandidata je bilo. Neki od njih su izabrani, ali nažalost mnogi od njih nisu izabrani. To je šteta, neću da kažem za ovu ili onu stranku, to nije važno, to je, naravno, šteta za zemlju Srbiju. Meni i DSS preostaje jedino da se nadamo da će doći neka bolja i razumnija vremena, da će se Srbija i u ovoj, a i u drugim oblastima dozvati pameti i da ćemo jednog dana dobiti prave naslednike Dositeja Obradovića. Ovo nisu naslednici Dositeja Obradovića. Uzgred budi rečeno, ni predloženi kandidat to svakako nije.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćeni predlagač.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želela bih samo da na neki način otklonim neku sumnju koja je pala na ljude koji u celoj ovoj priči postaju žrtve međustranačkih obračuna. Želim da podsetim da Nacionalni prosvetni savet bira Skupština Republike Srbije na osnovu predloga 18 nacionalnih institucija. Dakle, 18 nacionalnih institucija je poslalo, na osnovu zakona, svoje predloge, a poslalo ih je zbog toga što je zakonom predviđeno da se oni biraju na različite vremenske periode, kako bi se ostvario kontinuitet i istovremeno menjao sastav, kako ne bi u istom trenutku bio zamenjen ceo sastav novim, pa je tako nekima istekao mandat, koji su bili birani na tri godine, pa ih sada biramo itd. Nikoga nismo smenjivali zbog političke volje ili nekakve političke nepodobnosti, smenjivali smo zbog toga što im je na osnovu zakona istekao mandat i bili smo u obavezi da, kao nadležno telo koje vrši izbor na osnovu predloga koje dostavljaju nacionalne institucije, uradimo taj posao u zakonskom roku. To je ono što sam želela ovog puta da kažem. Ako mislite da je glasovima 126 ili 127 automatski zalepljena partijska etiketa tim ljudima, onda mislim da svi nanosimo štetu jednoj važnoj nacionalnoj instituciji kao što je Nacionalni prosvetni savet, zato što niti je njihova želja bila da na osnovu toga budu kandidovani, niti je njihova želja bila da na osnovu partijske pripadnosti, simpatija ili bilo čega drugog što je vezano za partije, prihvate da obavljaju ovaj posao koji, svi se oko toga slažemo, jeste jako važan posao u zemlji kojoj predstoji ozbiljna reforma sistema obrazovanja, zemlji u kojoj postoje mnogi problemi vezani za obrazovanje. Razumem i podrazumevam da postoji zajednička dobra namera da jednu ovako važnu nacionalnu instituciju učinimo dostojnom Dositeja Obradovića. Ono što je možda sada pitanje za Srbiju: koliko Dositeja Obradovića ima u ovom vremenu i da li ih je imala i u ono vreme više od jednog? Hoću da verujem da su nacionalne institucije predložile najbolje kandidate i da smo se mi, u odnosu na njihove predloge, usaglasili oko onih kandidata oko kojih smo pokazali glasanjem da imaju većinu. To što poslanici opozicije nisu želeli da budu u sali i da svojim glasovima pokažu da možda postoje kandidati za koje oni misle da su bolji od onih koje smo mi birali, to je pitanje za opoziciju, a ne za nas. Mi smo birali one za koje smo, na osnovu predloga 18 nacionalnih institucija, u dubokom uverenju da će moći da urade ovaj posao u najboljem interesu obrazovanja. Hvala vam.
Narodni poslanik Zoran Šami traži repliku. Nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Gospođo predsedavajuća, gospođo Kolundžija, dame i gospodo poslanici, bojim se da u ovom parlamentu mi ipak nismo ti koji mogu da procene da li ima Dositeja Obradovića. Problem je u tome što ovako kako trenutno vladajuća većina radi, i da ih ima, mi ih ne bi spazili. Drugo, nije stvar u tome i nije poenta u tome da se mi ovde po ovom pitanju moramo preglasavati. Stvar je u tome, a vaše kolege u Odboru su to mogle da vam prenesu i verovatno su vam preneli, da sam insistirao na tome da Odbor izađe sa nekim svojim objektivnim savetom Skupštini, prosto čitajući biografije. Nije sporno da nisu političke partije predlagale kandidate, predlagale su odgovarajuće institucije, mada i kroz te institucije, pitanje ko je u kakvoj poziciji bio. Nisam baš sasvim siguran da je svako ko bi to zavredeo i mogao da bude predložen. To zavisi malo od strukture predlagača itd, da u to sada ne ulazim. U svakom slučaju, način kako je to juče rađeno, sa desetak ponovljenih glasanja, a jedini osnov je bio što kandidat koji "treba" da bude izabran ne dobije dovoljno, pa onda ćemo da glasamo sve dok ne dobije dovoljno, ali u raspravu o toj vrsti kršenja Poslovnika sad ne želim da ulazim. U svakom slučaju, nije dobro na ovaj način birati Nacionalni prosvetni savet, a zapravo nije dobro na ovaj način birati ni predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta. Trebalo je pogledati biografije i ovih juče izabranih i onih koji su izabrani pre tri i po godine, pa proceniti ko je taj ko ima dovoljno veliki gabarit da vodi Nacionalni prosvetni savet tako da od tog nacionalnog prosvetnog saveta zemlja Srbija, pa tako i svi mi, imamo neke koristi. Hvala.
Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Zoran Šami nije iskoristio vreme koje mu je na raspolaganju kao ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe DSS. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Ističem povredu člana 27. u vezi člana 101. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, reč je o tome kako se tumače odredbe Poslovnika u ovoj Narodnoj skupštini, a samim tim kako se praktično primenjuju, a praksa je sam tok sednice i način na koji se predsedava. Dakle, pošto ste vi kao predsedavajuća u obavezi u smislu člana 27. da poštujete ovaj poslovnik i sve njegove odredbe, smatram da je vaš način tumačenja člana 101, samim tim kada ga pogrešno tumačite tako ga i kršite, jer drugačije se ne može ni kršiti sem, naravno, pogrešnim tumačenjem, može se kršiti i namerno, postupanjem potpuno suprotno odredbama Poslovnika. Ako ga pogrešno tumačite, onda samim tim ga i kršite. Naime, u članu 101, nadam se da ću stići to da objasnim, piše ovako u stavu 1 - ukoliko se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku iz druge poslaničke grupe, navodeći njegove ime i prezime ili funkciju, ovo je drugi osnov, odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje, imate i jedan i drugi osnov, narodni poslanik na kojeg se izlaganje odnosi ima pravo na repliku. U jednom stavu kasnije, u trećem stavu sledi ovakav tekst - odluku u slučajevima iz stava 1. ovog člana donosi predsednik Narodne skupštine, replika ne može trajati duže od tri minuta, sada je to ostalo. Poenta je u sledećem, to što predsednik Narodne skupštine u slučaju bilo koje od predsedavajućih, kaže se da donosi odluku o tome, to ne znači samovolju ili potpuno arbitrarnost. Stav 1. je utvrdio pravo, gospođo predsedavajuća. Pa kada tumačite ovo u tom smislu tumačite ga pogrešno, ako se prethodni govornik u svom izlaganju nedvosmisleno ukazao na izlaganje svog prethodnika, a na šta ovaj hoće repliku, vi mu to morate dati. Ne znači ovaj član 101. vaše pravo da možete ...
Dva minuta. Zahvaljujem poslaniče. Zloupotrebili ste pravo na osnovu člana 100, koji vam omogućava da dobijete reč i govorite o povredi Poslovnika, i ponavljam vam stav 3 - odluku o slučajevima iz stava 1. i 2. donosi predsedavajući. Narodni poslanik Ognjen Mihajlović dobacuje iz klupe i krši član 104, upozoravam vas da je to osnov za izricanje kaznenih mera iz Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, upozorila sam vas da ne tražite da govorite o povredi Poslovnika spominjući član 101, jer to ne može da bude povreda Poslovnika, pošto se radi o odluci koju donosi predsedavajući, starajući se o redu na sednici Narodne skupštine i pažljivo slušajući šta govore narodni poslanici. Osnova za repliku nema u slučaju za koji je tražio narodni poslanik Zoran Šami, a ni u slučaju za koji je tražio narodni poslanik Paja Momčilov. Kada osnova za repliku nema, onda se reč ne može dobiti. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Nova Srbija.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, žao mi je što nemam priliku da pozdravim ovde nekoga iz Ministarstva prosvete. Zaista bi bilo pravo mesto da neko iz Ministarstva prosvete, a pre svega sam ministar, bude prisutan kada se razgovara o temi kakva je Nacionalni prosvetni savet. Pre svega, Nacionalni prosvetni savet je jedna od najznačajnijih institucija koju u ovom momentu Srbija ima. Nacionalni prosvetni savet kreira prosvetnu politiku, propisuje ono što deca u školi uče, propisuje sadržaje, časove, predmete. Nacionalni prosvetni savet pre svega bavi se resursom od, kako reče malopre kolega Momčilov, 1.100.000 učenika predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja. Računajte da je tu direktno i indirektno zainteresovan resurs od oko dva miliona ljudi. To je tri miliona građana direktno zainteresovano i direktno zavisno od Nacionalnog prosvetnog saveta i njegove strategije. Ono što je u ovoj smeni i ovom imenovanju, odnosno smeni jednog predsednika i imenovanju novog predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta važno reći, nije dobro da se ovaj dom, ovaj visoki dom prema ovom Nacionalnom prosvetnom savetu ne odnosi sa strogošću, sa zahtevanjem ili zahtevom za određenim odgovorima na neka pitanja i za određenom odgovornošću. Ako se već Nacionalni prosvetni savet bavi ovim najznačajnijim ljudskim resursom i najznačajnijim duhovnim resursom koje Srbija u ovom trenutku ima, onda je Nacionalni prosvetni savet morao ovom domu redovno, kao što to radi ili rade saveti u svim evropskim zemljama, kao obaveza na kraju godine, a mi se nešto kao ugledamo na te evropske zemlje, podneti izveštaj o stanju prosvećenosti nacije, o tome šta planira da preduzme o unapređenju tog istog stanja prosvećenosti nacije. Podaci koje smo čuli, koje je kolega pročitao, su porazni. Prosveta, kao jedan od najznačajnijih stubova ove države i svake države, svakako je prilično ruiniran. Nije mogla sama i samostalno izdržati udare kojima je bila cela Srbija izložena. Svakako da bi bilo odgovorno da smo dobili i jedan predlog, i jedan plan i program kandidata za predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta o kome treba da se izjasnimo. Očekujem da taj čovek ima neku viziju o prosveti, da ima nešto konkretno da ponudi, da predloži, čime će se preporučiti da bude prihvaćen, nešto čime će obezbediti da ne glasa samo 126 poslanika, nego 150 ili 200, 220, kako je već bilo u ovom domu otkako je ovaj saziv. Nije dobro da se prilikom smene u Nacionalnom prosvetnom savetu ponašamo kao da je pre toga, pre jedne garniture bio potop i da će posle ove garniture biti potop. Treba neko da kaže javno, pre svega ovom visokom domu koji se izjašnjava o pojedinačnim kandidatima i koji će se izjasniti o predsedniku, šta je tu urađeno, šta se u baštinu ostavlja novom prosvetnom savetu ili novom savetu ili novom predsedniku Nacionalnog prosvetnog saveta. Prosveta je jedan od najznačajnijih resursa. Prosveta oblikuje svest budućih generacija. Prosveta je ono na kojoj je u stvari najveća odgovornost. Nikada nismo možda na taj način želeli o prosveti razmišljamo, nikada se nismo bar javno izjasnili o tome, ali prosveta to jeste. Član prosvetnog saveta plaćen je više nego jedna učiteljica ili učitelj u prvom, drugom, trećem razredu osnovne škole. Najteži posao, jedan od najtežih intelektualnih poslova jeste rad učitelja u prvom razredu osnovne škole, ma koliko to neverovatno vama to zvučalo. Održati jedan čas u prvom razredu osnovne škole je jedan od najtežih i najodgovornijih poslova. Zato je na ovom Nacionalnom prosvetnom savetu odgovornost i za naše ponašanje ovde, za formiranje ličnosti koje će doći posle nas u ovaj parlament, za one koji će predlagati nove zakone. Zar ne mislite da je ova polemika koju smo imali u javnosti oko zakona o diskriminaciji u stvari rezultat i toga što je Nacionalni prosvetni savet negde zatajio. Ono što mi imamo kao obavezu kao ovaj visoki dom, odnosno visoki dom koji je izabrao, izglasao članove Nacionalnog prosvetnog saveta, ono što jeste naša obaveza, to je da od njih tražimo redovan izveštaj, da ih zbog rada ili nerada smenimo, da njihove kvalitetne poslove, kvalitetne radne zadatke iznesemo javno, da ih promovišemo kao ljude koji su kvalitetno obavili svoje zadatke, a ne samo kao politička imena koji će zarad neke lojalnosti ili biti imenovani na neko mesto gde će primiti nešto više apanaže nego što su do sada imali. To mora da prestane da bude prakse, bar kada je prosveta u pitanju. Prosveta je ono što traži, kako reče svojevremeno jedan moj profesor filozofskog fakulteta, prosveta je kao crkva, traži čistog i celog čoveka. U prosveti ne sme da bude ni ovakvih pokušaja, ni ovakvih promašaja. U prosveti ne sme da bude, pre svega, mnogo politike, što manje politike i što više nacionalnog interesa. Ako je već nešto nazvano Nacionalni prosvetni savet, pretpostavljam da taj pridev - nacionalni, treba da govori o tome da će taj prosvetni savet voditi jednu nacionalnu politiku, politiku koja će unaprediti našu naciju, unaprediti naš narod, unaprediti život građana Srbije u onom kvalitativnom smislu da će učiniti život boljim i kvalitetnijim obrazovanje onih mladih koji dolaze. Nemojte zaboraviti da je to resurs na kojem mi ostavljamo našu budućnost. Već kada o tome govorimo, molim vas da zapamtite onu cifru koju je pomenuo gospodin Paja Momčilov, da je to 1.100.000 dece, a ja je dopunjavam samo još jednom cifrom, to je još dva miliona direktno ili indirektno zainteresovanih njihovih roditelja, staratelja, starije braće i sestara. Mi smo ti koji imamo veliku dužnost i veliku odgovornost, i bez obzira što će se za imenovanje predsednika Nacionalno prosvetnog saveta pritisnuti dovoljan broj tastera, odnosno dići dovoljan broj ruku da on bude izabran, zaista očekujem da se on pojavi u ovom visokom domu da nam podnese izveštaj o radu, da nam podnese plan onoga što misli da radi, da taj plan bude podvrgnut javnoj kritici. Jer ovaj resurs od oko dva miliona ljudi, dva miliona zainteresovanih ljudi, garantuje da će dobiti dobre i prave sugestije. Moram da vam kažem da mi u prosveti u direktnom radu nismo ni do sada bili mnogo pitani ni slušani. Znali smo da postoje neke institucije, ali saveti koji su dolazili iz prosvete, vapaji koji su dolazili iz prosvete, pri tom ne mislim na materijalnu stranu prosvete, jer svi koji smo se opredelili za prosvetu znali smo da je ona zauvek bila slabo i loše plaćena, ali je imala jedan dignitet, jedno dostojanstvo kome smo svi stremili. Nismo ni do sada imali mnogo dobrih i čvrstih veza. Očekujem da Nacionalni prosvetni savet ima nacionalnu strategiju vaspitanja i obrazovanja, da je javno iznese, da je ustoliči na neki način, da je prezentuje prosveti, da prihvati sve dobre sugestije prosvete koje dolaze, sve dobre sugestije koje budu dolazile od roditelja. Pre svega imam zamerku što u Prosvetnom savetu nema predstavnika roditelja. To je najznačajnija grupacija koja je direktno zainteresovana za rad Prosvetnog saveta i da ovaj visoki dom ima priliku da se izjasni o planu, programu i radu Prosvetnog saveta ubuduće. Dakle, da nam obeća da će nešto uraditi i da mi možemo da pratimo učinkovitost tog njegovog obećanja. Ne sme sa Nacionalnim prosvetnim savetom da se desi ono što se dešava na političkim opcijama na izborima, da se obećanja dele šakom i kapom i da ona više nikoga ne obavezuju već kada se zatvore biračka mesta. Ne, Prosvetni nacionalni savet ima strategiju na duge staze, reforme u obrazovanju su vrlo bolne, vrlo teške, traju dugo, sporo i njihovi rezultati se vide mnogo kasnije. Setite se nekoliko neuspelih i loših eksperimenata u srpskom školstvu, setite se čuvene Šuvarice, i devetog i desetog razreda, i svih onih koji su prošli taj put. Zapamtite da je ovo institucija od koje mnogo više zavisi nego što mi dopuštamo da vidimo u ovom trenutku. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Napred Srbijo.
Gospođa Čomić, predsedavajući, poštovani građani, poštovane kolege, u okviru objedinjene rasprave ću govoriti o Predlogu odluke o izboru predsednika Saveta Narodne banke. Zadatak mi je da govorim o izboru Dejana Šoškića, vanrednog profesora Ekonomskog fakulteta u Beogradu, na mesto predsednika Saveta. Kada bi neko od mene očekivao da u jednoj rečenici definišem ovaj predlog, ovu tačku dnevnog reda, mogla bih da kažem sledeće - miš može da bude i genijalan, ali ako se nađe u mišolovci, gotovo je sa njim. Mišolovka za ovog genijalca jeste aktuelna monetarno-kreditna politika i Zakon o NBS. Impresivna biografija gospodina Šoškića, stručnjaka pre svega za ekonomsku statistiku i finansijska tržišta, prilično obećava. Mlad čovek, 67. godište, iz porodice uglednog profesora Šoškića, po čijim knjigama su, verujem, gotovo svi studenti ekonomije polagali predmet, zvali smo ga kolokvijalno - doktrine, reč je o predmetu Razvoj ekonomske misli, i zaista knjiga vrlo vredna i koju čuvam i dan-danas, a polagala sam taj ispit na svom prištinskom Ekonomskom fakultetu, u vreme dok se u Prištini moglo živeti. To obećava da čovek ima poglede koji treba da odgovore trenutku u kome se nalazimo. To što je stručnjak za ekonomsku statistiku govori da se od njega očekuje da vrlo ozbiljno priđe upotrebi, odnosno zloupotrebi statistike u trenucima kada se govori o našem bruto društvenom proizvodu i od njega lično očekujem jedan konkretan primer, da u vreme kada nam je MMF u aprilu 2008. godine dostavio podatke o tome da će na osnovu studija njihovih vrlo stručnih ljudi rast društvenog proizvoda u našoj zemlji u 2008. godini maksimalno moći da iznosi 4%, a mi smo u svoja, ne samo planska dokumenta, kao memorandum, nego smo i u budžet, u trošenje, ugrađivali projekciju da će taj društveni proizvod rasti 7%. To govori o značaju statistike koja onom ko hoće da realno sagleda ulazne podatke onemogućava da se građanima sutra pravda za neuspešnu politiku izgovorima poput - svetska finansijska kriza. Ako je kriza svoje pravo lice pokazivala već u oktobru 2007. godine, i ja sam jedna od onih koja je na to upozoravala, postoje stenogrami u ovoj kući u kojoj i danas govorimo, i ako u aprilu dobijemo od MMF u godišnjem pregledu budućih ekonomskih kretanja kakve će to cifre biti naš gvozdeni ram, reče neko, za dalji razvoj i rad, a mi se na to ne obaziremo, očekujem da jedan ovakav autoritet i na ovakvom mestu kaže da se te i takve cifre moraju uvažavati. Očekujem da, kao neko ko se bavi finansijskim tržištima, sagleda sve razloge virtuelnog elektronskog novca i da nas o tome upozorava na vreme, da vrati ugled reviziji i regulatornim telima kao profesiji i kao organima koji su zaduženi da regulišu pohlepu, koja je dominirala i finansijskim tržištima i izveštajima revizorskih kuća, koji su se potpisivali i koji očekuju da im danas verujemo na reč kad tvrde da npr. NIS vredi ovoliko ili onoliko, ne shvatajući da je ugled profesije urušen zato što su ljudi na ključnim mestima dozvoljavali i odobravali takvu zloupotrebu i statističkih podataka, ali i teorije o tome da razvoj finansijskih tržišta može da podigne jednu privredu. Od ovakvog stručnjaka očekujem da građane uveri da razvoj jednog društva mora da bude zasnovan na štednji, a ne na kreditu, da razvoj jednog društva trajno može da bude moguć i u usponu samo ako je baziran na razvoju industrijske proizvodnje i na precizno definisanim granama koje će ova država da subvencioniše, da pomaže, kao i poljoprivredu, jedan od ključnih faktora razvoja društva. Nisu moja očekivanja prevelika. U liku gospodina Šoškića imamo, možda je to sukob interesa ali ovog trenutka to hoću da vidim kao prednost, čoveka koji je i u ekonomskom timu gospodina Cvetkovića, pa samim tim ima uvid i u ekonomsku politiku, i u mere ekonomske politike koje treba preduzimati, i njihovu vezu sa merama koje sprovodi, predlaže, preduzima NBS, u čiji savet se on sad predlaže. Ponavljam, očekujem da prisustvo gospodina Šoškića i u ekonomskom timu i u Narodnoj banci omogući da se konačno pokidane veze između ekonomske politike Vlade i NBS konačno povežu, a u interesu svih građana. Može neko da se žali, kao što se guverner žali, da se danas svi bave vođenjem monetarne politike, odnosno vrednošću deviznog kursa, kao što su se nekada bavili sastavom tima fudbalske reprezentacije, normalno pežorativno govoreći, da se navodno danas svi razumeju u makroekonomsku politiku i finansijske tokove. Za gospodina Jelašića poruka, gospodinu Šoškiću savet - ne moraju se građani razumeti u makroekonomsku politiku NBS, ali je najbolji indikator uspešnosti te politike njihov novčanik. To koliko iznosi kreditna rata, kolika je inflacija, najbolji je dokaz da li onaj ko tu politiku vodi se u nju i razume, odnosno pokazuje se da ta politika ili nije dovoljno osmišljena ili, što bi još gore moglo biti, za šta ima mnogo dokaza, da se ta politika vodi u interesu nekog drugog, a ne građana zbog kojih postojimo i mi ovde, i NBS i savet. Promene kursa i uspešnost te politike građani vide na svom džepu. Ono što hoću na ovom mestu da ukažem je da su navodno neuspešne politike NBS u stvari zasnovane na velikim troškovima povlačenja likvidnosti koje je Narodna banka imala kao trošak zato što je imala veliki devizni priliv. Svu besmislenost povlačenja viška likvidnosti, odnosno dinara koju je guverner radio kada u zemlju uđu devize, što je suprotno svakoj ekonomskoj teoriji, nam je pravdao njenom isplativošću na dugi rok. Isplativost na dugi rok, citiraću Kejnza, malo vredi jer smo na dugi rok svi mrtvi i to za građane nije nikakvo opravdanje. Koliki je to dugi rok u kojem će se njegova politika isplatiti, ako već treću godinu unazad imamo iskazane gubitke Narodne banke koji se od 2006. mere podacima - 386 miliona evra za 2006. po završnom računu iz 2007. godine, pa 180 miliona evra itd, što pokazuje da je ta politika potpuno neuspešna. Pred nama su samo troškovi te politike i gubici koje je Narodna banka ostvarila. Političari, kao i dobar deo javnosti, ne raspolažu baš znanjima i veštinama da vrše to monetarno upravljanje. Međutim, slabljenje dinara je ugrozilo i prihode i rashode budžeta, i to treba da brine svakog od nas. Prihodi su ugroženi, jer taj slabiji dinar o kojem je guverner brinuo vodi smanjenju uvoza, a svi znamo da je dve trećine PDV-a dolazilo upravo iz oporezivanja uvoza. Sa druge strane, smanjena kupovna moć dinara takođe znači i smanjenu potrošnju. Koliko će se sada ta manja kupovna moć svakog od budžetskih korisnika, koji dobija iz budžeta neke prihode, odraziti na njegovu dnevnu potrošnju takođe je jasno svima. Svima je jasno da je budžet u velikoj meri zavisan od deviznog kursa, ali je guverner zaštićen onim što se zove nezavisnost Narodne banke. Ta nezavisnost Narodne banke je, po shvatanjima guvernera, čak i nezavisnost od interesa građana, čijim se oni zaštitnikom i predstavlja. Njegov vrlo značajan posao je bio da se bavi reklamiranjem kredita i stvaranjem, i od države, i od građana, idealnih dužnika.
Izvinite, gospođo Tabaković, samo jedan sekund. Izvinjavam se, nemate obavezu da sedite u sali dok analizirate buduće sedenje u Domu Narodne skupštine, pa vas molim da obratite pažnju na izlaganje gospođe Tabaković.
Ako dozvoljavate, oni imaju neku narodnu muziku, kolo svira, mogu napolje da iziđu da igraju, to je korisnije.
Molim vas da iz pristojnosti prema ženi koja govori, narodnoj poslanici, koleginici obratite pažnju. To može da bude i korisno. Hvala vam.
Tokom 2004. i 2005. godine NBS je vodila navodno politiku stabilnog deviznog kursa. Međutim, ovaj period karakteriše i ...
Izvinite, gospodinu Ognjenu Mihajloviću izričem drugu opomenu, zbog narodne muzike koju puštate na mestu gde joj nije primereno.
Tokom 2004. i 2005. godine imali smo znatan priliv deviznog novca i to od prodaje, kao što je bilo i do tada, od privatizacije i prodaje državnog kapitala. Bilo je nešto doznaka i iz inostranstva i te, kažem, navodne viškove likvidnosti koje su se stvarale kreiranjem dinara za taj uneti priliv kapitala guverner je povlačio rep operacijama, gde je omogućavao poslovnim bankama da trguju sa Narodnom bankom kao najsigurnijim kreditorom, dajući im kamate i iznad inflacije, i time je napravio te velike gubitke. Priča da je takvim vođenjem skupe, ali korisne monetarne politike učinjena neka korist građanima svodi se na to da je izgubljeno poverenje i u politiku Narodne banke, i u devizni kurs, koji je sa 76 dinara došao na nekih 94, 95, 96 dinara, izgubljeno je i poverenje građana u stabilnost kursa, ali i poslednji, upotrebiću reč koja odslikava stanje, saučesnik guvernera u vođenju ovakve politike, a to su poslovne banke, napustile su ovu igru. Poslovne banke su od ukupnog novca koji u ovoj zemlji cirkuliše, tri milijarde evra držale konstantno u tim rep operacijama, trgujući sa Narodnom bankom. Umesto da novac bude plasiran u kredite preduzećima, on je bio od strane poslovnih banaka usmeravan u trgovinu Narodna banka - poslovne banke, ali je danas tih tri milijarde evra spalo na svega 900 miliona dinara. Igranka je završena. Igra je završena. Gubitnici su svi. Više neće ni poslovne banke da učestvuju u takvoj igri, jer 80 i nešto procenata stranog vlasništva u bankarskom sistemu Srbije dovelo je do toga da centrale tih banaka, koje su u inostranstvu, zahtevaju da se to malo kapitala što ga ima plasira u zemlji iz koje banke dolaze. Tvrdim da guverner nije očekivao da se ova igra završi, ali je svestan da u ovoj igri više ne želi da učestvuje ni država, ni poslovne banke i on se sada žali čitavoj javnosti kako svi predstavljaju najcrnje scenarije, svestan da je njemu vreme da pakuje kofere. Pakovanje kofera guvernera i izbor novog predsednika savetnika ne znači apsolutno ništa ukoliko se ne promeni Zakon o Narodnoj banci, u kojem će Narodna banka prvi deo svog naziva zaista i poštovati, da politika Narodne banke bude u interesu naroda, jer svi dokazi u ekonomskoj oblasti pokazuju da upravo monetarna politika najviše guši ovu privredu. To Narodnu banku Srbije čini direktno odgovornom. Kako svi upravo najviše zavisimo od te monetarne politike, očekujem da reforme krenu prvo od nje. Ulogu u pokretanju tih reformi može da ima ovakva ličnost kakva je gospodin Dejan Šoškić, impresivne biografije. Bilo bi dobro da se ne dokaže tvrdnja da i najgenijalniji miš, kad se nađe u mišolovci, nema tu šta da traži. Zaista mu želim puno sreće, ali želim mu i mnogo odlučnosti, da se na primer u pregovorima sa MMF-om ne počinje od pitanja - da li nam treba dve ili tri milijarde, nego da se podvuče crta zašto smo došli do toga da dug zamenjujemo dugom, da pasivu zamenjujemo pasivom i da krenemo ozbiljno u reformu ove države, koja mora da počne od Narodne banke. Hvala. (Tokom ovog govora poslanici SRS lupali su o klupe.)
Obaveštavam vas da je, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnela poslanička grupa SRS. Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, pošto nisam mogao da završim svoje izlaganje, a vrlo malo mi je ostalo od stvari na koje sam želeo da vam ukažem i da vam skrenem pažnju, vidite, još bi govorio o principima pravog evropejstva, o inkluziji i dostupnosti, gde treba govoriti sigurno o Romima i školovanju dece i u seoskim područjima, i naravno hendikepiranim. Imate danas tu situaciju, tačno je sa 56 je na 75% obuhvat romske dece za zadnjih pet godina postignut. I druga je tužna istina da 66% te dece napušta tu osnovnu školu i da je nikada ne završava. Šta ste tu uradili u skladu sa evropskim intencijama? Šta ste uradili da omogućite invalidima da mogu od kuće da prate nastavu zahvaljujući kompjuterima? Šta ste uradili da slabovidećim i nagluvim omogućite da širi dijapazon stručnih obrazovanja steknu upravo zahvaljujući savremenom razvoju informatike? Daću samo zaključak koji nedostaje. Mnogo bismo ovde mogli još da pričamo, ali vas to ne interesuje. Vi nemate čime da bilansirate vašu osmogodišnju vlast i nemate čime da se ponosite i zbog toga se prema nama ponašate restriktivno. SRS i poslanici naše stranke žele da istaknu da autoritarni režim Borisa Tadića i marionetska Vlada Mirka Cvetkovića, potpomognuta neprincipijelnom skupštinskom većinom, vode Srbiju u sve težu i društvenu i ekonomsku krizu. Skupštinska većina, koja se odlučila na gušenje slobode govora u parlamentu donošenjem restriktivnog poslovnika o radu, koji evropske države ne poznaju, i njegovom zloupotrebom, grubo krše elemente i principe istinske demokratije. Nađite mi jedan evropski parlament sa ovakvim poslovnikom. Gde se ograničava govorenje u Americi, Engleskoj, Nemačkoj, da vidimo? To je Evropa, a ne ovo što vi ovde demonstrirate. Predlozi zakona i drugih akata su u funkciji glumljenja prihvatanja evropskih vrednosti i nisu u interesu građana Srbije. Poslanici SRS zbog toga ne mogu da glasaju za te vaše zakone, koje, kada ih i donesete, ne sprovodite. Na kraju, i ovi predlozi će doživeti istu sudbinu. Poslanici SRS neće glasati za ove vaše falš predloge. Hvala vam.
Hvala vama. Dajem reč narodnom poslaniku gospodinu Miloradu Buhi. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o trećoj tački dnevnog reda, izboru predsednika Saveta Narodne banke Srbije, i osvrnuti se na aktuelnu monetarno-kreditnu politiku Narodne banke, ciljeve Narodne banke, u smislu zadržavanja cenovne stabilnosti, stabilnosti dinara i ukupnosti stabilnosti monetarnog sistema, finansijskog sistema Republike Srbije. U uslovima velike ekonomske krize, pre svega svetske krize koja se pretočila u Republiku Srbiju, izazvala određenu buru pre svega u krugovima koji brinu o ekonomskoj i monetarnoj, pa i finansijskoj stabilnosti, imenovanje predsednika Saveta Narodne banke stvoriće preduslove za konsolidaciju ovog najvišeg organa Narodne banke, ali će s druge stane zadržati određene odnose koji su bili do sada, koji su imputirani i koji su imanentno određeni od strane guvernera Narodne banke Srbije. Naime, Savet Narodne banke povlači najvažnije poteze u monetarno-kreditnoj politici. Mi u monetarno-kreditnoj politici imamo ogromne probleme, jer je zadatak Narodne banke da, vodeći monetarnu politiku, brine o cenovnoj stabilnosti, brine o kursu dinara, brine u ukupnosti o stabilnosti finansijskog sistema. Ako konstatujemo da smo prošle godine da bi sačuvali cenovnu stabilnost išli sa određenim intervencijama na finansijskom tržištu kroz politiku kamatnih stopa u repo operacijama, kroz ulaganja deviznih rezervi u stabilnost domaće valute i da smo skresali devizne rezerve i doveli ih negde na 8,2 milijarde evra koncem godine, i da smo samo u poslednjem kvartalu 2008. godine potrošili milijardu i 450 miliona evra, i da smo dva meseca ove godine potrošili 550 miliona evra, govori o ozbiljnosti situacije u kojoj se našla naša moneta i celokupan finansijski i monetarni sistem. Kako suzbiti, kako sprečiti negativne efekte svetske krize u uslovima domaće krize, problema u funkcionisanju domaćeg finansijskog sistema? Kako sprečiti strane banke, uslovno rečeno strane banke, one jesu registrovane ovde, ali sa kapitalom stranih akcionara i moramo ih tretirati stranim bankama, zato što su kroz svoju kamatnu politiku, kroz svoju kreditnu politiku izazvale određene poremećaje na domaćem tržištu. Vlast posle 5. oktobra je zbrisala iz bankarskog sistema 70-ak banaka. Koncem 2000. godine imali smo 105 banaka, danas ih imamo 35, i u postupcima likvidacije i stečaja nestalo je 70 banaka. Problem se javlja sada u Narodnoj banci i u Agenciji za osiguranje depozita, kako rešiti pitanje Beogradske banke, koja je izašla iz stečaja kao pozitivna banka, sa pozitivnim finansijskim stanjem, i kako opravdati poteze gašenja banaka 2002. godine kada su ugašene četiri banke. U finansijskom smislu, u monetarnom smislu to je najveća greška monetarnih vlasti u ovih osam godina vlasti, da kažem uslovno, DOS-a. Time pokazujemo da nismo osmislili politiku, odnosno aktuelna vlast 2002. godine, kada je donosila takvu odluku, da nije uvažavala finansijsko stanje tih banaka, da ih je ugasila samo zbog jednog razloga. Koji je to razlog? To je nalog Zapada da se zbriše domaći bankarski sistem, da se ubace strane banke, da se ubaci sveži kapital i da se izvlači kapital onako kako to odgovara stranim akcionarima. Samo je u 12. mesecu, to su podaci koje možete naći na sajtovima pojedinih finansijskih institucija, povučeno je sa računa banaka, čiji su akcionari u inostranstvu, i prebačeno preko 600 miliona evra. Ovi pokazatelji koji dobijamo od NBS, da je bankarski sistem u 2006. godini ostvario dobit od 16 miliona odnosno 200 miliona evra, da je u 2007. godini ostvaren finansijski rezultat, odnosno da je ostvarena dobit od 21 milijarde evra, što predstavlja 250 miliona evra, oni su samo fiktivni, oni su frizirani. Dobit ovih banaka je daleko veća. Ona se određenim kanalima prebacuje i u finansijskom rezultatu se ne pokazuju stvarna stanja, tako da je dobit daleko manja, a prihodi države su umanjeni, što je u svakom slučaju šteta za ovu državu. Moramo reći da je katastrofalnom politikom, pre svega kamatnom politikom Narodne banke, koja je sredinom 2007. godine počela drastično da povećava referentnu kamatnu stopu kao relevantnu, kao osnovnu stopu NB, i time je celokupni bankarski sistem otišao do određenog nivoa, koji se jednostavno ne može meriti normalnim ekonomskim, zdravorazumskim potezima, koji ugrožava normalno funkcionisanje i normalno izmirenje kamatnih stopa od strane svih banaka, ne samo stranih banaka, nego i banaka gde je država vlasnik. Mi smo u toku ove godine ušli sa referentnom kamatnom stopom u nivou od 16,50%, što je najveća referentna kamatna stopa ovde u regionu, a verovatno i u svetu. Sa kamatama, naknadama i maržama, ukupna kamatna stopa nam se penje između 25 i 30, dok su stope u našem regionu između osam do 12, to su kamatne stope u Hrvatskoj, pa negde u BiH do 18%. Ovo su kamatne stope za koje moramo reći da su lihvarske, one su štetočinske i one su vrlo štetne po naše građane, po našu privredu i one dovode do blokade celokupnog sistema i funkcionisanja zdravog i normalnog bankarskog sistema u našoj državi. Upravo kroz takvu monetarnu politiku, kroz takvu kreditnu politiku guverner i NBS štetno utiče na državne interese i u svakom slučaju, sa ovakvomkamatnom politikom i sa ovakvim postavljenim bankarskim i finansijskim sistemom, imaćemo štetne posledice u nastupajućem periodu. Moramo uzeti u obzir da je kriza u Srbiji prisutna ne samo zbog svetske ekonomske krize. Ona je dugoročna, ona je sistemska, ona je funkcionalna, ona je u dubokim porama i u temeljima našeg sistema i ona se ne može izlečiti određenim potezima NB, bez dugoročne osmišljene nacionalne strategije u oblasti finansija. Nažalost, Vlada o tome ne razmišlja. Ona dozvoljava guverneru da radi ono što hoće. Ne očekujem ništa sa ovom kadrovskom promenom, i gospodin Šoškić koji će biti izabran za guvernera, utopiće se u blato u kome se nalazi NB, u kome se nalazi narod Srbije i država Srbija. Hvala.
Reč ima gospodin Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo predlagač ili predstavnik predlagača nije tu. Pokušao sam da nađem - šta je to što je zajedničko za ove dve tačke, odnosno za ove dve odluke i zbog čega se neko pozvao na Poslovnik kada je predložio da se ove dve tačke objedine u raspravi. Da ironija bude veća, pozvali su se na član 142. stav 2. Poslovnika, u kome se kaže - da je istina da se mogu tačke objediniti u raspravi, ali se kaže da moraju da budu međusobno uslovljene ili su rešenja u njima međusobno povezana. Kakve veze ima Nacionalni prosvetni savet sa NB, odnosno sa Savetom NBS, nisam uspeo da nađem, ali očigledno onima koji su to predložili, to nije ni važno. Danas se sa ove govornice, u prepodnevnoj raspravi, čulo mnogo toga, čulo se dosta toga što daje odgovore na sva pitanja koja su do sada u ovom i u nekim drugim sazivima ovog parlamenta bila pokretana i koja će svakako biti pokretana u vremenu koje je pred nama. Nameće se zaključak i postavlja se pitanje - da li je smisleno i opravdano raspravljati o bilo čemu što treba da bude izraz državne politike koju vodi aktuelna vlast? Mi danas govorimo o Nacionalnom prosvetnom savetu ili o kadrovskim rešenjima u okviru Nacionalnog prosvetnog saveta, danas kada se kao model ili etalon za sistem vrednosti u ovoj državi pozivaju benigne sekte, poput kvekera. Mi danas govorimo o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta, a predstavnicima izvršne vlasti u Srbiji ne pada na pamet da se pozovu na Svetoga Savu, na Justina Popovića, na vladiku NikolajaVelimirovića, sve ono najviše i najsvetije što je Srbija mogla da da i da iznedri. Ponavljam, besmisleno je govoriti o kadrovskim rešenjima. To sam rekao kada su birani članovi. Svoj lični i ljudski kredibilitet su oni sami doveli u pitanje činjenicom da su spremni da budu u funkciji politike koja je danas na snazi u Srbiji. S druge strane, šta reći o onome koji se bira za predsednika Saveta NBS? Kakvu to politiku monetarnu imamo u ovoj državi? Šta je to što čime se monetarna politika ili NB mogu pohvaliti. Stabilnost dinara? Stabilnost dinara koja se obezbeđuje intervencionizmom i što se kao mere mogu prihvatiti kratkoročno kao rešenje - za srednjoročna i dugoročna rešenja to svakako predstavlja propast i grešku, to svakako predstavlja problem koji će se na leđa ove države, u ekonomskom smislu, tek obrušiti i tek opteretiti je. Šta reći o državi koja danas, u vremenu ekonomske krize, sve manje govori o javnoj potrošnji, a sve više govori o nekim merama štednje koje su možda i presedan, i nisu baš tako česta pojava, kao mere ekonomskog intervencionizma. Mi danas govorimo o nekim novim vrstama i modelima poreza, o tzv. solidarnim porezima, kojima ćemo opteretiti bogate, poštedeti siromašne - niko ne govori o proizvodnji, niko ne govori o suštinskim promenama u fiskalnoj, monetarnoj, odnosno ekonomskoj politici ove države. Vi ćete ove ljude svakako danas-sutra, u danu za glasanje kada bude dan za glasanje, izabrati. Ta cifra ili brojkaod 126 jeste neumoljiva, i znate - možda ima smisla u ovom trenutku pozivati se na nju. SRS smatra da će jedan takav politički stav i odnos prema svemu onome što danas Srbiju tišti i opterećuje pogrešan, da će ostaviti dugoročne posledice, ali smo isto tako ubeđeni da će ova dobra većina naroda u Srbiji umeti to da ceni i da ćete na prvom ispitu, kada dođe, biti ocenjeni upravo ovakvi kakvi danas jeste, a to je jako loši i destruktivni za Srbiju.
Reč ima gospodin Dejan Mirović:
Dame i gospodo, u načelnoj raspravi o stanju u Nacionalnom prosvetnom savetu izneli smo koliki značaj ima ova institucija. Po rešenjima iz zakona donetih 2003. i 2004. godine, u suštini Nacionalni prosvetni savet daje osnovne smernice u oblasti obrazovanja. Međutim, u načelnoj raspravi smo konstatovali i da Savet ne funkcioniše u praksi. Zato su razrešeni predsednik i član Saveta. U tom kontekstu, SRS ponovo naglašava da je ugledni akademik Mihajlo Đurić, najveći živi srpski filozof, profesor Pravnog fakulteta i jedini pravi disident iz vremena titoističkog režima, čovek koji je prvo javno kritikovao Ustav iz 1974. godine i koji je osuđen na dve godine zatvora zbog svog govora, upravo podneo ostavku na članstvo u Nacionalnom prosvetnom savetu, što takođe govori o radu ovog saveta. Međutim, za današnju raspravu su važne i sledeće činjenice. Ma ko da bude izabran za predsednika Saveta suočiće se sa ograničenjima koja proizilaze iz katastrofalne i besmislene ekonomske politike koja se vodi u našoj zemlji i koju sprovodi i NBJ. Na primer, u budžetu za 2009. godinu je predviđeno oko 330 miliona evra za srednje obrazovanje, a sa druge strane, ako bi se kojim slučajem ukinula štetna odluka o jednostranoj primeni Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU zbog kojeg gubimo, po priznanju same vlasti, oko 260 miliona evra, sredstva predviđena za srednje obrazovanje bi se mogla povećati za čak 80%. Ako bi se ta sredstva preusmerila ka osnovnom obrazovanju, povećanje bi iznosilo oko 37%. Ove cifre su izračunate inače prema zvaničnom kursu Narodne banke iz vremena kada je usvojen budžet, u decembru 2008. godine. Takođe, ako bi se ukinula besmislena odluka o jednostranoj primeni Prelaznog sporazuma sa EU, država bi mogla da finansira sledeća ministarstva i institucije zajedno: Ministarstvo kulture, Ministarstvo za nauku, Ministarstvo omladine i sporta, kao i Srpsku akademiju nauka i Narodnu skupštinu Republike Srbije. Takođe, ako bi neoliberali i probriselski dogmatici iz Narodne banke Srbije i Vlade Srbije ukinuli besmislenu odluku o jednostranoj primeni Prelaznog sporazuma, država bi mogla da izgradi i obezbedi oko 60 obdaništa ili 50 dnevnih boravaka za decu sa obezbeđenim prevozom, nov nameštaj za 150 škola, izgradnju 50 fiskulturnih sala, dogradnju 22 škole ili sanaciju 90 škola, izgradnju 15 novih škola i tri mosta u Beogradu. Dakle, bilo kakav novi predsednik Nacionalnog saveta neće, čak iako bude imao najbolju volju, moći da uradi mnogo, jer sredstva koja su potrebna za naše školstvo se poklanjaju Briselu i domaćim tajkunima. Ipak, novi predsednik Nacionalnog saveta može makar delimično da olakša ovako sumornu situaciju. On može da doprinese neutralnom i objektivnom pristupu pri izradi smernica za obrazovanje, što je njegov zadatak, jer kao što znate kada se ideologija umeša u obrazovanje, onda dolazi do pojava koje opisuje vodeći ruski istoričar, gospođa Natalija Narušnickaja. Na primer, ona u svojoj knjizi navodi kako su Trocki i Lenjin proglasili Aleksandra Nevskog za klasnog neprijatelja, iako je on živeo u 13. veku. Ta definicija se koristila u udžbenicima za vreme Trockog. Danas, 80 godina kasnije, u sveruskom istraživanju Nevski je proglašen upravo za najvećeg Rusa svih vremena. Ovo je primer kako ideologija ne treba da se meša sa obrazovanjem. Trockistička ideologija ili briselska svejedno. Uostalom, ima mnogo sličnosti između ove dve ideologije.
Pre nego što dam reč gospođici Marini Raguš, samo da vas podsetim da ste pre podne dobili obaveštenje da u 17.55 Televizija Srbije prekida prenos i u odloženom emitovanju biće nastavljeno praćenje današnjeg našeg rada. Reč ima gospođica Marina Raguš. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, takođe ću pokušati da budem vrlo kratka u vremenu predviđenom za poslaničku grupu SRS zbog kolega koje su na spisku. Da je ova tema i te kako vrlo važna, a tiče se Nacionalnog prosvetnog saveta, svedoči naravno i broj od milion i 100 hiljada dece u predškolskom, osnovnom i srednje školskom obrazovanju koja su, priznaćete, resurs sa kojim se nije igrati. Međutim, ono što SRS mora da vam predstavi sada jeste ekskluzivan izveštaj koji mi nismo imali prilike da čujemo, a zaista je pozitivan primer ograđivanja od vrlo neodgovornog ponašanja. Stoga trudiću se da izveštaj gospodina Miodraga Stokića, inače člana Nacionalnog prosvetnog saveta, podnet 9. februara 2009. godine, u što kraćem vremenu i pročitam svima vama da se upoznate zapravo sa tim kakav je odnos prema najosetljivijem delu onoga što se zove moderno demokratsko srpsko društvo. Dakle, gospodin Stokić je napisao sledeće: "U periodu od maja 2008. godine do danas održano je šest sednica Nacionalnog prosvetnog saveta i na njima je pretežno bilo reči o tome da li je Nacionalni prosvetni savet u blokadi ili nije. S obzirom da je za 21 člana prestao mandat, a nije prestao dok nas ne razreši Skupština (piše gospodin Stokić). Pored ovoga doneto je nekoliko marginalnih odluka koje se tiču nekoliko udžbenika programa za 7. i 8. razred osnovne škole i programa za nacionalne manjine. Ja sam u ovom periodu ćutao jer sam ranije sve rekao. Smatrao sam da je nepristojno uzimati reč i vreme uvaženim kolegama u Nacionalnom prosvetnom savetu, da bih objasnio ono što sam svima njima već ranije objasnio. To su stavovi koji se pre svega odnose na stanje obrazovanja i na strategiju obrazovanja. Ne mogu biti nezadovoljan podrškom članova Saveta koju sam dobio uvek kada sam insistirao da se Savet posveti najvažnijim pitanjima. Ipak, Savet nije mesto na kome imaš prilike i možeš trošiti iste reči više puta, ukoliko uvažavaš i druge i sebe. Mislim da je važno da sada pojasnim ova poslednja događanja u Savetu, a koja će imati značajne posledice na srpsko obrazovanje i milion i 100 hiljada dece. Prvo, ministar Obradović je pokazao određeno interesovanje za Savet, davao je određene izjave u javnosti, obavio nekoliko razgovora sa predsednikom Saveta, prisustvovao jednoj sednici Saveta. Indikativno, raniji ministri nisu pokazivali interesovanje. Drugo, na novembarskoj sednici Saveta predsednik Saveta Jovanović je po prvi put i neočekivano najavio, što sam ja tražio dve godine, da je potrebno da Savet podnese Skupštini izveštaj o svom radu, plan za iduću godinu i mišljenje o stanju i obrazovanju. Odredio je radnu grupu za sve to, iako Savet ima komisiju za strategiju obrazovanja, koja se sastala jedan jedini put na moj zahtev. Sada se pravi radna grupa. To znači da je Jovanović dobio određenu direktivu, pa pokušava na brzinu da ispuni zadatak. Treće, na decembarskoj sednici Saveta usvajamo izveštaj o radu Saveta i plan za 2009. godinu, dajemo mandat komisiji da završi mišljenje o stanju u obrazovanju i da ga preda Skupštini." Tako se desilo, dame i gospodo, da je izveštaj, bez usvajanja u Nacionalnom prosvetnom savetu, otišao u Skupštinu. Ovo je skandal par ekselans. "Četvrto, na februarskoj sednici od 3. februara 2009. godine upoznati smo sa odlukom skupštinskog Odbora za prosvetu o odbijanju našeg izveštaja, kreću reakcije članova Saveta, uzeo sam reč, podsetio sam Savet da sam pre godinu i po dana u Kosovskoj Mitrovici opomenuo Savet da se jednoga dana realno može dogoditi da bude prozvan kao krivac za stanje u obrazovanju, jer nije doneo strategiju. Dodao sam da će uskoro biti mnogo većih optužbi. Upravo je u toku prepiska unutar samoga Saveta o tome da li treba reagovati, objaviti komentar u javnosti, braniti se, napadati, održati vanrednu sednicu, konferenciju za medije itd. Jednostavno, članovi Saveta bi da odbrane sebe i predsednika jer se lično ne osećaju krivim. Toj prepisci sam doprineo svojim konačnim stavom." Dame i gospodo, konačni stav člana Nacionalnog prosvetnog saveta je sledeće: "Poštovane kolege, slobodan sam da vam se još jednom obratim, valjda poslednji put u svojstvu člana Saveta, i da uz izvinjenje što sam u protekloj godini i suviše oduzimao dragoceno vreme, iznesem svoje mišljenje o mišljenju u najkraćem mogućem obliku. Prvo, mišljenje je potpisano od strane predsednika Saveta, a da Savet nije odlučivao o mišljenju, niti je tekst mišljenja ranije bio poznat Savetu. Takva manipulacija je nedopustiva i na mnogo beznačajnijim nivoima nego što je nivo Nacionalnog prosvetnog saveta. Drugo, tekst mišljenja bio bi primeren da je ono upućeno Skupštini krajem 2006. godine, a ne krajem 2008. godine. Ovako je Savet predstavljen kao neki brižni kritičar stanja koji je iznenada primetio šta sve u srpskom obrazovanju ne valja. Treće, mora da je neka velika muka naterala predsednika da podnese mišljenje Skupštini baš decembra 2008. godine, kad mu vreme nije. Ne razumem se u politiku, pa ne znam o čemu se ovde radi, stoga se ograđujem." Posle ovakvog izveštaja, koji smo prvi put ispred SRS obznanili srpskoj javnosti, kada je reč o milion i sto hiljada dece u modernom postoktobarskom demokratskom srpskom društvu, ne treba više ništa da se kaže. Dame i gospodo iz vladajuće većine, to je vaš odnos prema nečemu sa čim se nije igrati.
Hvala. Reč ima gospodin Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, poslanička grupa SRS ima mnogo kompetentnijih narodnih poslanika koji o ovoj temi mogu da govore od mene, ali imam moralnu obavezu da u ime opštine iz koje dolazim govorim o ovoj temi i u svom izlaganju ću o tome svakako govoriti. Moram samo da podsetim kolege poslanike koji jesu sada ovde u sali, da je o prethodnoj tački dnevnog reda, dakle zakon o zabrani diskriminacije, bilo prijavljeno 37 narodnih poslanika. To je dobro. Vodila se jedna živa aktivnost, jedni poslanici su imali jedno mišljenje, branili i afirmisali taj zakon, drugi su osporavali pojedine odredbe, neki su ga osporavali možda u celini, ali to samo ukazuje da mi parcijalno radimo, da za nas postoje neke važne i neke apsolutno nevažne stvari. Moram svima da suprotstavim mišljenje koji smatraju da ova tema nije toliko važna, da ništa nije manje važnija od prethodne. Imamo jednu zanimljivu stvar, da se o Predlogu odluke o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta i Predlogu odluke o izboru predsednika Saveta Narodne banke Srbije vodi objedinjena rasprava. Kako su poslanici pozicije uzeli aktivno učešće u raspravi po ovoj tački dnevnog reda, mogli smo da spojimo i 15 tačaka dnevnog reda, ali kada nešto predloži gospođa Kolundžija to mora da bude tako. No, neću osporavati ni ovo spajanje, moram samo da podsetim da Nacionalni prosvetni savet u svom sastavu, uključujući i predsednika o kojem se sada vodi rasprava, a koji će biti izabran za nekoliko dana, broji ukupno 42 člana. Složićete se da je to jedan mini parlament. Zaista, taj savet ima mnogo važnih pitanja o kojima treba da odlučuje, jer u članu 11. Zakona o osnovama sistema obrazovanja iz 2005. godine, rečeno je iz kojih redova se biraju ta 42 člana i član 12. govori o nadležnostima Nacionalnog prosvetnog saveta. Neko je rekao da u Nacionalni prosvetni savet ulaze predstavnici 12 nacionalnih institucija, zapravo ulazi 18 nacionalnih institucija, ne nego 12 grupa, a čak iz jedne grupe ulazi 17 predstavnika različitih nacionalnih institucija i obuhvaćene su sve sfere koje bi mogle da daju dobar doprinos razvoju obrazovanja i vaspitanja. Kada ovo govorimo moramo da kažemo i vaspitanja. I te kako je prethodna tačka dnevnog reda povezana s ovom o kojoj sada govorim. Ukoliko se više i ozbiljnije založimo i uložimo više truda po pitanju obrazovanja naših mladih generacija, onda ćemo mnogo manje imati problema koje bi trebalo da sankcioniše zakon o kojem smo govorili pre ove tačke dnevnog reda. Nacionalni savet može da obrazuje, pored 42 člana tog saveta, može da obrazuje stalna i povremena tela koja bi njemu pomagala u radu. Predsednik treba da bude neko ko je iz reda stručnjaka iz oblasti obrazovanja, vaspitavanja i kandidat koji je predložen za predsednika Nacionalnog saveta obrazovanja jeste gospođa Desanka Radunović. Predložena je iz reda nastavnika Univerziteta Beograda i ne bih ništa da komentarišem o konkretnom personalnom rešenju, ali moram da kažem da je do ovog izbora novog predsednika došlo iz razloga što je Odbor za prosvetu Narodne skupštine Republike Srbije, na svojoj sednici održanoj 11. februara ove godine, doneo predlog odluke o razrešenju sa mesta predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta dr Aleksandra Jovanovića. Da li će gospođa Desanka Radunović, zajedno sa svojim saradnicima, uspeti da na kvalitetan način uspeti da radi sve ono što je zaduženje Nacionalnog prosvetnog saveta, to je pobrojano u devet tačaka, s tim što se osma tačka razrađuje u nekoliko alineja i jedan od veoma važnih poslova Nacionalnog saveta obrazovanja jeste i to što predlaže udžbenike i nastavna sredstva. Zakon o udžbenicima po kojima se štampaju, a potom na osnovu kojih se izvodi nastava u obrazovnom sistemu države Srbije, jeste iz 1993. godine i taj zakon prepoznaje samo jednog izdavača, a to je "Zavod za izdavanje udžbenika", a ostala 22 izdavača, ukupno imamo 23, regulisani su na osnovu pravilnika o ogledu za izdavanje udžbenika. Zatim se uveliko priča o licenciranju izdavača. To neće kvalitetno poboljšati udžbenike na osnovu kojih će se izvoditi nastava, on prosto tretira prostor, neke druge uslove koje bi izdavač trebalo da ispunjava, a ni u kom slučaju ne govori se o kvalitetu udžbenika na osnovu kojih bi naša deca izučavala i obrazovala se i vaspitavala, jer setite se nekih posprdnih naslovnih strana i na bukvaru i na nekim drugim udžbenicima koji su korišćeni. Smatram da će ovaj Nacionalni savet posvetiti veliku i ozbiljnu pažnju izradi udžbenika i da će se čak i niskotiražnaizdanja, koja se pre svega odnose na decu ometenu u razvoju i pripadnike nacionalnih manjina, rešiti na jedan kvalitetniji način nego što smo to do sada imali. Jedan od veoma važnih poslova Nacionalnog prosvetnog saveta jeste razmatranje prostora i opreme u kojima se izvodi nastava u Srbiji. Sa ove skupštinske govornice sam više puta ukazivao na jedan problem koji se dešava u opštini iz koje dolazim, da osnovna školu koju pohađa 598 učenika, osnovna škola jeste, od strane jednog inspektora, stavljena van upotrebe, drugi je naredio da se nastava u tom objektu izvodi, a predračunski potrebna sredstva za dovršetak jedne lepe i moderne zgrade jesu 33 miliona. Složićete se, za državu Srbiju veoma mala sredstva, za malu i nerazvijenu opštinu, kao što je Ljubovija, velika sredstva, i još negde oko 14 miliona za spoljašnje sređivanje oko tog školskog objekta. To su potrebna sredstva da bi 598 učenika, njihovi nastavnici, a i roditelji bezbrižno mogli da pošalju svoju decu u školu. Znam za probleme koje Ministarstvo prosvete ima i od ukupno izdvojenih sredstava iz budžeta Republike Srbije 97% je namenjeno samo za plate zaposlenih u Ministarstvu prosvete, a tek 3% ostaje za sve ostale troškove u tom ministarstvu. Veoma neozbiljan odnos u poslednjih osam-devet godina imale su sve vlade do sada kada je u pitanju sektor obrazovanja. Mi znamo da se za nauku u Srbiji izdvaja nešto više od 1% ukupnog društvenog bruto proizvoda na nivou Srbije, a predviđeno je za izgradnju i rešavanje stambenih pitanja za naše kadrove koji se bave naukom i istraživačkim radom, ako vam ne bude teško, uzmite budžet i pogledajte budžet za 2009. godinu i videćete da je izdvojeno ukupno 1.000 dinara za rešavanje stambenih problema ljudikoji se bave naukom i tehnološkim unapređenjem i obrazovanjem. Na drugoj strani imamo jedan problem takođe u toj opštini iz koje dolazim. Ne ulazim u to da li je izbor direktora Predškolske ustanove "Poletarac" izvršen u skladu sa zakonom ili nije, ali se desilo da se za dva-tri meseca menjao direktor i sada trpe svi zaposleni i trpe deca koja idu u to obdanište, jer već dva meseca lokalna samouprava nije isplatila plate iz svog dela, odnosno svoje obaveze iz budžeta. Ministarstvo je prosledilo svoj deo sredstava namenjen za isplate zarada zaposlenima u Predškolskoj ustanovi "Poletarac" iz Ljubovije, ali lokalna samouprava to nije učinila. Kao čoveku koji živi u tom gradiću, poznato mi je da postoje određeni problemi između određenih političkih stranaka koje vrše vlast u Ljuboviji, ali to ni u kom slučaju ne sme da se odrazi na zaposlene u toj predškolskoj ustanovi, a još manje na decu koja pohađaju tu ustanovu i koja sutra treba na mnogo bolji način i mnogo bolje da se odnose i prema sistemu obrazovanja u Srbiji, a i prema Srbiji, da je zaista vole najviše, jer mi, osim Srbije, drugu otadžbinu nemamo. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik gospodin Nikola Savić. Na raspolaganju poslanička grupa SRS ima još 29 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je pred nama Predlog odluke o izboru predsednika prosvetnog nacionalnog saveta i o izboru predsednika Saveta NBS. Pošto dolazim iz prosvete, naravno da ću se osvrnuti na izbor predsednika prosvetnog nacionalnog saveta. Za ovu funkciju, kao što znate, predložena je gospođa prof. dr Desanka Radunović. Moram iskreno da priznam da ne znam ništa o pomenutoj gospođi, osim onoga što je dato u ovoj biografiji ovde i iz tog razloga se neću upuštati ni u njene stručne, niti neke druge kvalitete. Kao čovek koji 25 godina radi u prosveti, moram da podsetim i javnost Srbije i budućeg, kao što ćemo videti u danu za glasanje, predsednika prosvetnog nacionalnog saveta, da je bilo zaista dosta problema i dosta neprincipijelnosti i tendencioznosti prilikom jučerašnjeg izbora članova prosvetnog nacionalnog saveta. Naime, prosvetni nacionalni savet, pre svega, treba da bude jedno stručno telo, ali nažalost, kao i sve ostalo, ovo stručno telo se pretvorilo u političko telo koje, u neku ruku, predstavlja produženu ruku DS. Znači, jedan politički savet DS. Kao što sam rekao, veliki broj ljudi me je zvao juče i danas i izražavao svoje nezadovoljstvo načinom na koji su birani ovi ljudi i sa personalnim rešenjima koja su se našla prilikom izbora ovog prosvetnog saveta. Kada se malo pogleda koji su sve to ljudi izabrani, moglo bi da se kaže, odnosno da se ovaj prosvetni nacionalni savet nazove i beogradski prosvetni nacionalni savet. Juče ste birali 22 člana ovog saveta od 42, koliko ih ukupno ima. Jednog člana čak niste mogli ni da izaberete. Radi se o predstavniku Društva pedagoga fizičke kulture. Videli ste onu blamažu koju ste sebi dozvolili prilikom jučerašnjeg glasanja. Od 22 člana koje ste juče birali, 13 je iz Beograda, a devet je iz ostatka Srbije. Od tih devet iz ostatka Srbije, pet je iz Vojvodine, a četiri su iz svih ostalih delova Srbije. Od tih iz Vojvodine, čini mi se da su trojica iz Novog Sada, jedan iz Titela i jedan je iz Subotice, a od ovih četvorice koji su iz ostatka Srbije, jedan je predstavnik Univerziteta u Nišu, drugi je predstavnik Univerziteta u Kragujevcu. Tu čak niste ni mogli da utičete, jer su to mesta koja formacijski pripadaju tim univerzitetima i tako se bukvalno svelo na to da su samo dva člana prosvetnog nacionalnog saveta iz ostatka Srbije izabrana juče. Znači, 60% ljudi je izabrano iz Beograda, a 40% iz ostatka Srbije. Nije baš da nije imalo kandidata. Imalo je kandidata. Pogledajte ovu listu, mada moram da kažem da ovaj materijal, predlog članova prosvetnog nacionalnog saveta, niko nije dobio iz poslaničke grupe SRS. Naravno, morao sam da idem u arhivu, jer je to materija koja me interesuje, to mi je struka, to je posao koji obavljam i na taj način sam došao do ovog materijala. Pošto dolazim iz Niša, moram da kažem da je na listi članova prosvetnog nacionalnog saveta bilo nekoliko ljudi iz Niša i da su sve to ljudi od integriteta, ugledni u svojim sredinama. Jedan od takvih je i gospodin Staniša Kostadinović, ugledni član Saveza učitelja Srbije. To je bio njihov predlog, jedan od najuglednijih učitelja uopšte na jugu Srbije, a možda i u celoj Srbiji, učitelj OŠ "Sveti Sava". Naravno, on nije prošao, ali je zato ispred tog društva prošla kandidat izvesna Mirjana Ilić, koja uopšte ne radi u prosveti. Znači, uopšte nema veze sa prosvetom, u životu nije uzela dnevnik u ruke. Ona je tehnički sekretar Saveza učitelja Srbije, ali ima knjižicu DS i to je najbolja preporuka za sve ovo. Dalje, sledeći kandidat iz Niša, govorim za Niš jer znam tamo situaciju, a verovatno je slična situacija i u drugim sredinama, to je mr Ljiljana Denić-Milenković, uspešni direktor Prehrambeno-hemijske škole iz Niša i predsednik Zajednica stručnih škola iz te oblasti. Naravno, ni ona nije prošla, nije dobila nijedan glas. Iz Niša je još bio i gospodin Aleksandar Milojević, profesor na Fakultetu fizičke kulture u Nišu, kao predlog Društva psihologa Srbije. Naravno, ni on nije dobio nijedan glas. Zaista ne mogu da razumem ljude koji mogu da glasaju protiv kandidata iz svoje sredine. Nažalost, Niš nije zaobiđen samo kada je u pitanju ovaj prosvetni nacionalni savet, Niš je zaobiđen i u mnogim drugim stvarima. Znate da za predloge za članove Visokog saveta sudstva takođe nema nijednog člana, ne samo iz Niša, nego iz čitave južne Srbije, a znamo da Apelacioni sud u Nišu pokriva teritoriju koja obuhvata, zajedno sa Kosovskom Mitrovicom i ovim severnim delom Kosova, više od polovine geografske teritorije Srbije. To je politika ravnomernog regionalnog razvoja koju vodi ova vlast i ova većina. Naravno, da me ne bi neko pogrešno shvatio, sasvim je prirodno da se najvažnije i najveće institucije jedne države nalaze u njenoj prestonici. Shodno tome potpuno je prirodno da najveći broj ljudi bude iz prestonice, članovi tih institucija. Ali, svi smo mi učili škole i znamo da se škole nalaze u svim krajevima Srbije, i u najzabačenijim planinama, i ispod Stare planine, i ispod Suve planine, ispod Kopaonika, ispod Zlatibora i svugde. Škole nisu ni ambasade, ni ministarstva, nisu ni Vladine agencije da bi moralo obavezno iz Beograda da se ljudi nalaze u ovom prosvetnom nacionalnom savetu. Ovo je bila jedna šansa gde je vlast imala priliku i trebalo da pokaže da joj je zaista stalo do regionalnog razvoja Srbije. Naravno, ovde je u pitanju nešto drugo. U školama u ovim mestima koje sam pobrojao na teritoriji cele Srbije takođe rade prosvetni radnici koji su neretko i uspešniji nego radnici u nekim većim gradovima. Takođe, i u tim školama se vrši nastava i izvodi po nastavnom planu i programu koji je jedinstven za celu Srbiju. Naravno, vi niste hteli ili ne znam iz kog razloga niste vodili računa o tome. Zato želim da apelujem na budućeg predsednika ovog Nacionalnog prosvetnog saveta, ako već vlast koja je birala taj prosvetni savet nije vodila računa o teritorijalnoj zastupljenosti, da taj predsednik prosvetnog nacionalnog saveta učini sve kako bi se makar tim školama u provinciji po zabitim mestima stvorili uslovi i pretpostavke da nastavu izvode kao ljudi, da imaju osnovna nastavna sredstva i učila, da makar u tom pogledu ne bi bili zakinuti. Iz svega ovog što sam naveo u mom izlaganju, SRS neće podržati ovakav predlog.
Reč ima gospodin Vladan Jeremić. Vreme predviđeno za poslanike SRS je 18 minuta i 15 sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, u kontekstu ove popodnevne skupštinske rasprave moja diskusija biće usmerena ka trećoj tački dnevnog reda, odnosno ka izboru novog predsednika Saveta Narodne banke Srbije ili tačnije prema onome što nas očekuje u oblasti ekonomske politike i očigledne nespremnosti Vlade RS da odgovori na izazove koje nam nameće globalna finansijska kriza. Naime, i laiku je jasno da kabinet Mirka Cvetkovića, tačnije onaj njen ekonomski deo, šansu za spas Srbije vidi isključivo i jedino u saradnji sa MMF. U prilog tome i aktuelna situacija u vezi najnovijih pregovora o aranžmanu sa pomenutom institucijom. Ovom prilikom bih želo da javnosti radi predočim nekoliko činjenica. Naime, MMF je još od svog osnivanja 1944. godine imao određenu ulogu u stabilizovanju deviznog kursa i platnog bilansa zemalja članica. Ova uloga je bila značajna u razdoblju od osnivanja MMF-a pa sve do kraja 60-tih godina. MMF ostaje u okviru svog ranijeg i duboko ukorenjenog neoklasičnog modela ekonomske ravnoteže i posle raspada sistema fiksnih deviznih kurseva 1971. godine. Međutim, svet i ekonomska nauka su se od tada bitno promenili, a MMF je najvećim delom svoje aktivnosti čvrsto držao u okviru svog početnog i sada već prevaziđenog modela viđenja sveta i ekonomije. Ne samo što je postao nepotreban, već se istovremeno pretvorio, mogu i tako da kažem, u štetnu međunarodnu instituciju. Ovo se možda najbolje ogleda u činjenici da MMF ne samo gotovo potpuno zaobiđen u svim bitnim tekućim međunarodnim raspravama u vezi sa planetarnom i najdubljom finansijskom krizom od Drugog svetskog rata, već je MMF istovremeno zaobiđen i zanemaren u svim bitnim akcijama ekonomske politike koje su se desile i koje su u toku navedene krize. Inače, tokom globalne finansijske krize i sloma finansijskih tržišta u jesen 2008. godine MMF je bila skraćenica koja se retko kada čula tokom ozbiljnih rasprava o rešavanju krize i koja je bila potpuno odsutna prilikom akcija da se kriza olakša i reši, i pored slobodno raspoloživih 255 milijardi dolara u MMF, koje bi mogle odmah da se iskoriste za pružanje podrške zemljama u krizi. Sada su krediti MMF svedeni na samo četiri milijarde dolara, a neto prihod od kamate je opao i profit se pretvorio u gubitak. Čak su one bogate i razvijenije zemlje namerno zaobišle MMF, stvorivši forum za finansijsku stabilnost posle finansijske krize u Aziji 1997-1998. godine. Navedeni forum je udruženje zakonodavaca i zvaničnika koji su zaduženi za ekonomsku politiku iz razvijenih zemalja. Odlazak MMF-a je najočigledniji primer izraz kraha i neumeća u vođenju ekonomske politike sa kojim se nažalost suočava i država Srbija. Primera radi, Island je recimo prvo otišao u Moskvu i za malu zemlju uzeo veliki kredit od Rusije 5,43 milijarde dolara. Mađarska, koja je u sličnim finansijskim poteškoćama, pomoć je potražila, odnosno u pomoć je priskočila Evropska centralna banka sa pet milijardi evra, i to iako je Mađarska zemlja izvan zone evra, samo da ne mora da padne u kandže MMF-a i njegovog prevaziđenog modela odnosno viđenja ekonomije, čije posledice osećaju i ljudi i vlade u zemljama u kojima je imala svoje prste. Bilo bi zanimljivo u ovom svetlu sagledati izjavu ministarke finansija Srbije koja je u vezi sa mogućim sklapanjem sporazuma sa ovom institucijom – sklapanjem tog programa Srbija će ubrzati proces pridruživanja EU. Ovde očigledno nešto nije u redu. Srbiji će po viđenju gospođe ministarke dobro doći sporazum sa MMF na putu ka EU, a Mađarsku u isto vreme EU spasava, koliko god to može, da ne dopadne šaka MMF. Dame i gospodo narodni poslanici, šta u ovom trenutku treba učiniti? Očigledno da je odlazak na vrata MMF odraz i potpunog poraza na ispitu ekonomske stručnosti i uspeha u vođenju privrede. Bilo je raznih predloga, čak i potpisivanje sporazuma sa MMF bez uzimanja kredita, ništa drugo do jedan podanički odnos, a zauzvrat se ništa značajnije neće dobiti. Sadašnja Srbija, sa svojih oko devet miliona stanovnika, ima dug prema inostranstvu od skoro 30 milijardi dolara, i ovakav deficit je ishod već dugoročnog ekonomskog rada onih koji su zaduženi za ovu oblast našeg društva. Podsetiću vas da je budžet RS dizajniran upravo u konsultacijama sa MMF sredinom novembra prošle godine, a u skladu sa uslovom tadašnjeg koalicionog sporazuma o povećanju penzija za 10% i tadašnjim stanjem u svetskoj ekonomiji. U međuvremenu su uslovi međunarodne ekonomije znatno pogoršani, ali i ekonomska kretanja u Srbiji. Iz dana u dan produbljivanje krize, pogotovo u narednim mesecima, može učiniti da predložene mere i proračune, odnosno revizije proračuna, pre svega kursa, cena, prihoda i potrošnje budžeta, mogu ići samo ka lošijim scenarijima. Podsetiću vas da su osnovne primedbe poslaničke grupe SRS vezano za tada donet budžet bile, pre svega, precenjenost planiranih prihoda u rebalansu budžeta za 2008. godinu, koja utiče i na precenjenost prihoda u 2009. godini, zatim strukturne promene u kojima je sav porast rashoda baziran na rastu transfera penzionom fondu, dok su po odbitku ove pozicije svi ostali rashodi nominalno ostali isti, a realno su smanjeni za stopu inflacije u 2009. godini. Ono što je možda najvažnije, što se u ovom trenutku najviše očitava, to je da se ne sadrže elementi koji bi poslužili kao amortizeri u prenošenju svetske ekonomske krize u Srbiju. S obzirom da vreme polako ističe, na kraju bih rekao, čini mi se, kada je u pitanju ono što nas može očekivati nakon izbora i novog predsednika Saveta NBS, kao i ukupne ekonomske monetarne politike koja se vodi, to je da će država Srbija, iako se javnosti to predočava i na neki način upoređuje sa nekadašnjim reformama koje je sprovodio tadašnji predsednik Savezne vlade Ante Marković, čini mi se da će posledice biti iste, jer i one su tada prekinute nekakvom višom silom koja se ogledala u raspadu tadašnje SFRJ. Ovo što nam se sada dešava, očigledno da se alibi pronalazi u svetskoj ekonomskoj krizi. Ako se ima u vidu da je finansijskim planom NBS za 2009. godinu ciljana stopa ukupne inflacije koja bi se kretala oko 9%, koja je projektovana, prosečna visina referentne kamatne stope od 18% na godišnjem nivou i eskontne stope od 8,5% na godišnjem nivou, kao i pretpostavke prosečnog kursa dinara prema evru u visini od 85 dinara za jedan evro i prema američkom dolaru u visini od 64 dinara za jedan dolar, očigledno je da ćemo biti svedoci toga da su i oni dežurni cinici, koji za istoriju, učiteljicu života, kažu kako nas ona uči, od nje nismo ništa naučili, i ovog puta, nažalost, biti ponovo u pravu. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima gospodin Aleksandar Martinović. Za završnu reč današnjeg dana 10 minuta.
Spokojan sam kad vi vodite sednicu Skupštine. Dame i gospodo narodni poslanici, stanje u obrazovnom sistemu Republike Srbije daleko je značajnije od konkretnih personalnih rešenja kada je reč o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta. Stanje u srpskoj prosveti je izuzetno teško. Ako analiziramo i obrazovnu i vaspitnu komponentu našeg obrazovnog sistema, a to znači - predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja, onda možemo da zaključimo da je kriza zahvatila sve pore našeg sistema obrazovanja i vaspitanja. Sticajem političkih prilika i neprilika, raspravljamo o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta baš u vreme kada je u Skupštinu Republike Srbije stigao Predlog zakona o zabrani diskriminacije. Nemoguće je razgovarati o stanju u našem obrazovnom sistemu, a da se ne dotaknemo onih rešenja ili pojedinih rešenja koja su sadržana u Predlogu zakona o zabrani diskriminacije. SRS se zaista plaši za budućnost naše dece, imajući u vidu sva ona rešenja koja sadrži Predlog zakona o zabrani diskriminacije. Plašimo se kakav će biti moralni kod naše dece i omladine, kakve će biti vrednosti u koje će naša deca da veruju i kako će oni u svom praktičnom svakodnevnom životu da ispoljavaju određeni pogled na svet i da praktikuju određene moralne principe. Pokušao sam danas da pokažem i narodnim poslanicima i građanima Srbije da situacija u srpskom društvu nije tako jednostavna kao što se predstavlja od strane, pre svega, određenih političara iz vladajuće koalicije, ali i određenih nevladinih organizacija. Ono što se danas dešava u Srbiji predstavlja jedan izuzetan atak na moralna uverenja svakog čoveka u Srbiji, a posebno mladih ljudi, posebno dece i omladine. Danas je gospodin Dragoljub Mićunović tvrdio da ne postoji nikakva haranga protiv Srpske pravoslavne crkve i da narodni poslanici SRS to izmišljaju. Pokušao sam, bez bilo kakve lične mržnje prema gospodinu Mićunoviću, da dokažem da to nije tako, ali u tome sam sprečen. Nadam se da gospodin Novaković neće praktikovati inkvizitorske metode u vođenju sednica Narodne skupštine i uvek kada on vodi sednicu Narodne skupštine spokojan sam da će prava svih narodnih poslanika biti maksimalno zajemčena. Zaista se postavlja, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje - u kakvom svetu će da žive mladi ljudi u Srbiji sutra ili prekosutra, kada usvojite zakon o zabrani diskriminacije, ako se recimo na sajtu jedne homoseksualne organizacije koja se zove "Kvirija" patrijarh srpski gospodin Pavle prikazuje, izvinjavam se damama, ali to su bolne činjenice koje mi narodni poslanici moramo da iznesemo zarad istine i zarad javnosti, gospodin Pavle prikazuje se sa čipkastim gaćama na glavi, srpske vladike nazivaju se fašistima. Na sajtu "Kvirije" objavljen je tekst čiji naslov iz neke građanske kulture neću ovde da citiram, ali u tom tekstu se opisuje da je jedan od vođa ove homoseksualne organizacije, izvesni Predrag Azdejković video, izvinjavam se damama još jednom, ali piše tako, proverite ako mi ne verujete, video je polni organ svetog Đorđa i za njega je to svetinja.
I pored komplimenata koje ste mi uputili, upozoravam vas da se vratite na temu, a to je Predlog odluke o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta i Predlog odluke o izboru predsednika Saveta NBS i zahvaljujem vam se unapred.
Gospodine Novakoviću, znam da vi i ja imamo isti zadatak, a to je da odbranimo dostojanstvo Narodne skupštine i građana koji su nas birali u ovaj parlament i zato vašu sugestiju shvatam krajnje dobronamerno i nastaviću da objašnjavam zašto je ovo važno za naš prosvetni sistem. Vidite, gospodine Novakoviću, reči u srpskom jeziku treba tumačiti ne samo površno, nego u njihovom dubinskom značenju. Pogledajte ove demokrate koje vode Srbiju u EU, čim čovek nešto kaže, oni se bune. Da li treba da ćutimo? Ako treba da ćutimo, ja ću da ćutim još ovih 10 minuta, pa da ovi ljudi budu mirni. Zaista nikoga ne vređam, ne vičem, ne znam u čemu je problem. Dakle, gospodine Novakoviću, reči u srpskom jeziku treba tumačiti u njihovom dubinskom značenju. Govorimo o prosvetnom sistemu. Jedan veliki pravoslavni mislilac, sveti Kirilo Jerusalimski rekao je da je prosvećen onaj koji je prosvetljen duhom svetim. U tom kontekstu, ovo što sad govorim zaista je ozbiljno za budućnost naše dece i omladine. Evo zašto ovo govorim. Zato što se ovaj internet sajt "Kvirija" finansira iz budžeta Republike Srbije. Opet protestuju. Ne znam zaista u čemu je problem, da li govorim neistinu, da li nekoga vređam? Gospodo, vi ste glasali za taj budžet. Iz budžeta Republike Srbije finansira se jedna homoseksualna organizacija koja se zove "Kvirija", sa nekih 256 hiljada dinara. Sada vam govorim fakte, bez mržnje, nikoga ne progonim, nikoga ne vređam. Žao mi je ljudi koji se bave ovakvim stvarima. Smatram da je njima zaista potrebna jedna pomoć, razumevanje, ne tražim nikakav linč, ali vam govorim sa kakvim stvarima se danas deca i omladina suočavaju kada otvore internet prezentaciju ove organizacije koja se, nažalost, finansira iz budžeta Republike Srbije. To su izuzetno ozbiljne stvari. Možda to vama nije bitno, meni je bitno. Bitno mi je zato što sam otac male dece. Ako ništa drugo, ajde da zanemarimo i kojoj stranci pripadamo, plašim se za budućnost svoje sopstvene dece. Dozvolite da kažem nešto na tu temu. Na ovom sajtu koji se finansira iz budžeta Republike Srbije, proverite, ako meni ne verujete... (Predsedavajući: Gospodine Martinoviću, to ipak nije tema, o tome se radi. Ne radi se o internetu, ne radi se o budžetu, ni o rebalansu koji nam predstoji...) Gospodine Novakoviću, i te kako se radi. Dopustite. (Predsedavajući: Dopustiću, ali budite...) Gospodine Novakoviću, priznajem da nisam čovek neke bogzna kakve pameti kao ovi iz vladajuće koalicije. Trudim se da objasnim ono što mislim da treba da se objasni na način kako to znam i umem. Znam da ovi iz DS znaju sto puta bolje od mene. Šta ću, trudim se onoliko koliko je to u mojim ograničenim intelektualnim mogućnostima prihvatljivo. Dakle, na ovom sajtu, molim vas gospodine Novakoviću, nadam se da me nećete prekidati, i ovo je za vas bitno, znam da ste vi humanista, imate ovakve tekstove: Pedofilija na pravoslavni način, Avanture Tome palčića, Ja nevernik. Na srpskom pravoslavnom blogu koji se nalazi na sajtu B92 pripadnici "Kvirije" i taj pomenuti Predrag Azdejković objavljuju fotografije kondoma koji su postavljani u obliku krsta, seksualna pomagala u obliku svetosavskog krsta. Traže da se u Hramu Svetog Save na Vračaru napravi jedno odeljenje u kome bi homoseksualci izvodili svoje orgije. Zašto ovo govorim? Zato što država Srbija, samo se vi smejte, vama je sve smešno, finansira ovako nešto. Ovo je sramota za vas koji ste glasali za budžet. Istovremeno dnevni list "Politika" u decembru prošle godine objavio je tekst u kome se objašnjava slučaj onog mladog matematičara iz Beograda, učenika matematičke gimnazije, mislim da se zove Teodor fon Burg, koji nije dobio odgovarajuća novčana sredstva iz Fonda za mlade talente. Matematički genije, za njega nema para. Videćemo, napravićemo neku komisiju da utvrdimo činjenice itd. Iz budžeta države Srbije za 2009. godinu, u godini koja je izuzetno teška, u godini u kojoj će hiljade ljudi ostati bez posla, u godini u kojoj ljudi dižu ruku sami na sebe zato što ne mogu da prehrane sebe i svoju porodicu, država Srbija finansira ovakve gadosti.
Zahvaljujem. Vreme predviđeno za poslaničku grupu SRS je isteklo. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93, ili predlagač? Gospođa Nada Kolundžija. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, većina rasprave se ovde ipak odnosila na Nacionalni prosvetni savet i verujem da to pokazuje da svi delimo osećanje da je to jedna izuzetno važna institucija. Naravno da su ovde navedeni neki problemi, koji jesu suštinsko pitanje budućnosti ne samo mlade generacije, već i pitanje budućnosti celog društva, jer od toga kakva će budućnost mladih biti zavisi i kakvo ćemo društvo imati. Mnoge od ovih stvari koje su navedene ovde, iako je možda izgledalo da se ne tiču direktno Nacionalnog prosvetnog saveta, mogu da razumem da jesu deo pitanja koja su vezana za to u kakvom obrazovnom sistemu će naša deca da se obrazuju i, na kraju krajeva, u kakvom društvu će da odrastaju. To samo pokazuje da je važno i da mi svi delimo velika očekivanja u odnosu na Nacionalni prosvetni savet i na predsednika koga ćemo uskoro izabrati, da će sa punom svešću o tome koji im je zadatak i šta se od njih očekuje uraditi svoj posao u najboljem interesu upravo one oblasti za koju ovde svi nepodeljeno smatramo da je od izuzetne važnosti, jer se tiče najvećeg broja ljudi. Dakle, svako je na neki način zainteresovan za pitanje i probleme obrazovanja, jer ona nisu samo pitanje obrazovnih programa. Ona jesu pitanje oblikovanja jednog društva u kome ćemo svi osećati da mu podjednako pripadamo, bez obzira na različitosti. Zahvaljujem .
Hvala i vama. Zaključujem jedinstveni zajednički pretres o Predlogu odluke o izboru predsednika Nacionalnog prosvetnog saveta i Predlogu odluke o izboru predsednika saveta Narodne banke Srbije. Obaveštavam vas da će Narodna skupština u danu za glasanje odlučivati o predlozima odluka. Ovim smo završili današnji dan. Nastavak sednice zakazujem za ponedeljak, 23. mart, u 10,00 sati. Hvala.