Hvala vam, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije. Poštovani narodni poslanici i poslanice, uvaženi predstavnici medija, zaista mi je veliko zadovoljstvo što se vidimo opet i ove nedelje i što mogu u ime Vlade Republike Srbije i Ministarstva kulture i informisanja, kao formalnog predlagača, da budem u prilici da vam u najosnovnijim crtama predstavimo ovaj po značaju veoma važan zakon, a po obimu imamo samo nekoliko članova zakona, sa čijim tekstom ste se, sigurna sam, upoznali, jer smo Predlog zakona dostavili po redovnom postupku. Dakle, imamo Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar čijim usvajanjem od sutrašnjeg dana ćemo osigurati podršku Republike Srbije o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Izrada Predloga zakona, koji se nalazi pred vama, je deo aktivnosti koje sam najavila i na prošloj sednici, koje ministarstvo preduzima u cilju stvaranja dobre zakonske regulative kojom sistemski uređujemo zaštitu kulturnog nasleđa u našoj državi kao jedno od najvažnijih segmenata kulture. Pored ovog zakona, tu su već usvojeni zakoni, Zakon o muzejskoj delatnosti, zakoni o kojima smo već raspravljali, i Zakon o kulturnom nasleđu, gde smo nedavno završili javnu raspravu i sada usvajamo sve te primedbe koje smo dobili od stručne javnosti i nadam se da ćemo uskoro i ovaj zakon raspravljati ovde u plenumu. Od svog osnivanja 1198. godine manastir Hilandar je jedinstveni centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije i u tom smislu predstavlja neprocenljivu vrednost za naše kulturno i istorijsko nasleđe. Zajedno sa celokupnom baštinom Svete Gore Atonske, Hilandar je upisan u listu svetske kulturne i prirodne baštine UNESKO. Kao što sam napomenula, najvažniji cilj ovog zakona, koji želi Vlada Republike Srbije da postigne, jeste da se obezbedi stalna kontinuirana podrška i pomoć Republike Srbije manastiru Hilandar. Ta podrška ogledaće se kroz pomoć obnove i rekonstrukciju delova manastira stradalih u onom katastrofalnom požaru 2004. godine, kao i očuvanju svih drugih delova manastira Hilandara, uključujući i nematerijalno kulturno nasleđe. Podrška države Hilandaru u poslednjoj deceniji nije bila upitna, ali sada stvaramo mogućnost da prvi put imamo stalnu, izvesnu i sigurnu finansijsku podršku budžetskim sredstvima Republike Srbije. U praksi podrške i pomoć podrazumevaju da će Republika Srbija preko svojih nadležnih organa preduzimati aktivnosti, sprovoditi programe koje se odnose na očuvanje i negovanje istorijskih, verskih i kulturnih tradicija manastira Hilandara, kao i praćenje stanja i istraživanje, prezentovanje i interpretaciju pokretnog i nepokretnog kulturno i istorijskog nasleđa, u sastavu manastira i praćenje radova na tom nasleđu. Pored toga Srbija će pomoći rekonstrukciju i druge mere zaštite postojećih objekata i izgradnju novih objekata manastira Hilandar, konzervaciju, restauraciju i druge mere zaštite ostalog istorijskog kulturnog nasleđa u sastavu manastira, a to su freske, ikone, rukopisi i drugo. Zakon predviđa podršku države u delu sopstvenih aktivnosti manastira Hilandar i zadužbine svetog manastira usmerene na unapređenje uslova, čuvanja, tekućeg održavanja i prezentovana nasleđa, kao i na održivi razvoj manastira. Obaveza Republike Srbije biće i da preko svojih nadležnih organa učestvuje u organizaciji proslava, značajnih datuma iz istorije manastira Hilandara i obavlja i druge poslove od značaja za očuvanje tradicije i kulturno istorijskih spomenika. Videli ste u samom Predlogu zakona najvažnije pojedinačne ciljeve ovog Predloga zakona. Njih neću posebno da vam izdvajam zato što imate taksativno navedeno u samom Predlogu. Ono što ovaj zakon takođe predviđa, a to je da Vlada obrazuje Komisiju za manastir Hilandar, kao posebno i stalno radno telo Vlade i utvrđuje njene zadatke i sastav. Kao što ste upoznati sličnu Komisiju imamo i sada. Na njenom čelu je tradicionalno ministar zadužen za oblast kulture i informisanje. To sam ovog puta ja i to je prvi put u istoriji da jedna žena bude na čelu ovog važnog tela. Dakle, to je velika čast, a ministar Popović koji je danas ovde prisutan na sednici zajedno sa mnom je moj zamenik. Predlog zakona predviđa da obnovom, rekonstrukcijom i očuvanjem manastira Hilandara rukovode sam manastir Hilandar i zadužbina i naravno u neposrednoj saradnji sa Vladom Republike Srbije, Komisijom Vlade i nadležnim ustanovama za zaštite kulturnih dobara koji će uzeti učešće u razmatranju i usvajanju planova rada i razmatrati Izveštaj o izvršenim radovima. Evo, videli ste da je predviđeno da se budžetska sredstva opredele za svaku tekuću godinu Zakonom o budžetu i to ćemo prvi put uraditi ove godina nakon usvajanja i stupanja na snagu Predloga zakona o kome danas raspravljamo. Podsetiću još jednom da jedna od naših najvećih svetinja je pre 17 i po godina doživela veliku nesreću u vidu katastrofalnog požara koji je obuhvatio više od polovine kompleksa manastira u zidinama. Tada su izgoreli manastirski konaci iz perioda od 14. do 19. veka i požar je uništio kompletne objekte, infrastrukturu i načinio veliku posebnu štetu uništenjem manastirskih magacina. Zahvaljujući podršci Republike Srbije radovi na obnovi manastira i otklanjanju posledica požara u velikoj meri su završeni. Srbija je do sada za obnovu Hilandara opredelila milijardu i 767 miliona dinara od čega pojedinačno najviše, upravo u ovoj 2021. godini, za koje smo izdvojili i isplatili već 360 miliona dinara pre svega zahvaljujući predsedniku Republike Aleksandru Vučiću, tokom čije posete je početkom ove godine postignut dogovor da država odmah izdvoji sva nedostajuća sredstva za rekonstrukciju i završetak radova u manastiru Hilandar. Pored završetka obnove delova manastira stradalih u požaru predstoje aktivnosti u vezi sa aktivnom zaštitom nasleđa koje nije zahvatio požar i u tom smislu i donosimo u tom cilju ovaj zakon koji označava trajnu brigu Vlade Republike Srbije, odnosno države nad manastirom Hilandar. Poštovani narodni poslanici, sakrano nasleđe čini najveći deo naše kulturne baštine, tokom vekova postojanja manastira Hilandar, stekao je status jednog od simbola pravoslavlja sa veoma važnom ulogom u razvoju duhovnosti i kulture našeg naroda i države. Zbog svega toga imamo obavezu da na dostojan način i uz adekvatnu zakonsko regulativu čuvamo i negujemo kulturno nasleđe koje su nam preci ostavili i to podjednako i crkve, manastire, katedrale, džamije, sve druge spomenike kulture u našoj zemlji, kao i one van nje koji su od značaja za našu kulturu i istoriju. To nije samo dug prema precima, već i zalog za budućnost i opstanak. Pozivam vas da danas razmotrimo odredbe ovog zakona i da nakon toga pošto nije bilo i nema uloženih amandmana na Predlog zakona pozivam vas da svi glasate i podržite ovaj Predlog zakona Vlade Republike Srbije. Hvala vam još jednom.
Zahvaljujem, potpredsednici Vlade. Pitam da li žele reč predstavnici nadležnih odbora? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Terzić.
Hvala potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije. Poštovani građani Srbije, uvažena potpredsednice Vlade gospođo Gojković, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici Predlog Zakona o očuvanju i zaštiti kulturnog i istorijskog nasleđa svetog manastira Hilandar jednoglasno je usvojen na sednici skupštinskog Odbora za kulturu i informisanje. Ovim zakonom utvrđuje se način podrške Srbije manastiru Hilandar, kao jedinstvenom centru srpske duhovnosti, koji ima neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno nasleđe, ali kao svetska kulturna baština. Prvenstveni cilj ovog predloga zakona jeste kontinuirana podrška manastiru kroz izdvajanje finansijskih sredstava iz budžeta Republike Srbije za svaku tekuću godinu, kako bi Hilandar ponovo zasijao punim sjajem posle stravičnih požara koji su ga zadesili 2004. godine. Manastir Hilandar podigli su Sv. Sava i njegov otac Sv. Simeom, a razvoj manastira podržavali su i car Dušan i Sv. Stefan Uroš i kralj Milutin, kao i srpske dinastije Obrenović i Karađorđević. Mi se danas obavezujemo da ćemo brinuti, podržavati i voditi računa o našem Hilandaru i mi i buduća pokolenja, jer to je riznica i centar naše duhovnosti, koja je sazdana na svetosavlju, a upravo smo na temeljima svetosavlja sazdani i mi Srbi kao narod. Prošle nedelje smo u ovom cenjenom domu usvojili Zakon o zaštiti srpskog jezika i ćiriličnog pisma i dobro je da građani podržavaju borbu koju vodimo za zaštitu srpskog identiteta i srpskog kulturnog nasleđa, jer to je svakako jedna od najvažnijih borbi koju vodi predsednik Aleksandar Vučić, Vlada Republike Srbije i Narodna skupština. Ova godina će ostati upamćena po tome što smo zaista puno uradili za naše kulturno nasleđe i što smo konačno pokazali pre svega poštovanje prema sebi kao narod i to kroz rad, dela i rezultate. Ove godine završili smo izgradnju Hrama Sv. Save, podigli smo spomenik Stefanu Nemanji rodonačelniku srpske države i osnivaču manastiru Hilandar i mislim da smo konačno uspeli da vratimo veru srpskom narodu u snagu i moć srpske države, pre svega kroz ekonomski napredak, ali i kroz iskrenu borbu za zaštitu naših državnih i nacionalnih interesa, kroz izgradnju novih pruga, puteva, bolnica, ali smo uspeli da vratimo veru srpskom narodu i u jedinstvo. Takođe, uspeli smo da vratimo veru srpskom narodu i u moć SPC koja je najzaslužnija za opstanak srpskog naroda i koja je tu borbu vodila često u veoma nepovoljnim, društvenim i istorijskim okolnostima, ali od te borbe SPC nikada nije odustajala. Danas konačno imamo dobru saradnju između srpske crkve i srpske države. Kada su srpska crkva i srpska država na istom zadatku i kada imaju zajednički cilj, tada je Srbija nepobediva, tada je Srbija prva i tada je Srbija nezaustavljiva. Mi danas više nego ikada moramo da slušamo pouke Sv. Save i Sv. Simeona, jer nas očukuju viliki izazovi u budućnosti, u borbi za KiM i za Republiku Srpsku, a kada smo složni i kada smo ujedinjeni kao narod, zaista možemo sve, što nam dokazuje i pokazuje naša slavna istorija. Kako smo završili izgradnju Hrama Sv. Save, kako smo pogidli spomenik Stefanu Nemanji, isto tako ćemo vodiri računa, brinuti, podržavati naš Hilandar, jer nam je Sv. Sava ostavio zavet da svaki Srbin za života bar jednom poseti Hilandar i da se o Hilandaru stara, brine i vodi računa kao prema sopstvenoj kući. Zato vas pozivam da u danu za glasanje date podršku Predlogu zakona o očuvanju i zaštiti kulturnog i istorijskog nasleđa svetog manastira Hilandar, jer tako pokazujemo da smo spremni da se borimo, da smo voljni da se borimo za ono što predstavlja srž našeg nacionalnog identiteta i pečat naše vekovne borbe za Srbiju i za pravoslavnu veru. Važno je da brinemo i čuvamo sve što su Nemanjići izgradili, posebno Hilandar, ali posebno u ovom trenutku i srpsko kulturno nasleđe i crkve i manastire na KiM, koji su trenutno najugroženiji u Evropi, a koji predstavljaju sidro i krst Srpskog naroda, ali niko neće uspeti da ih otme iz naših srca, niti da ih ukloni sa mesta gde su zauvek postavljeni i to je jednim ovakvim zakonskim rešenjem dokazujemo. Pokazujemo da smo spremni da istrajemo u toj borbi koliko god je potrebno, kako bismo sačuvali naše srpsko, kulturno, versko i identitetsko nasleđe. Hvala.
Zahvaljujem Odboru za kulturu. Da li reč žele predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Reč ima potpredsednik Narodni skupštine dr Muamer Zukorlić.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, predsedavajući sa saradnikom, uvaženi ostali potpredsednici Narodne skupštine, poštovana potpredsednice Vlade i uvaženi ministre. Dame i gospodo narodni poslanici, i danas imamo važnu temu pred nama, temu koja u formi predloženog zakona zahteva od nas da iznesemo stavove promišljanja, sugestije i predloge koji će značiti potvrdu i definisanje naše svesti o versko-kulturnom nasleđu, danas u formi ovog zakona vezano za materijalno, kulturno nasleđe manastira Hilandar. Ovo je još jedan važan iskorak u pogledu opredelenja države da bude okrenuta svemu onome što je važno za svoj narod. Država je kuća građana koja vredi onoliko koliko je podređena tim građanima, narodima koji u njoj žive. Nekada u određenim okolnostima i ova država je možda imala neki drugi pravac, pravac koji je bio u raskoraku sa svojim narodom i sa svojim građanima. Puno decenija država nije imala osećaj za ono što građani misle, veruju i smatraju da im je jako važno. Kada je država u raskoraku sa kulturnim, duhovnim vrednostima svog naroda i građana ona ne može biti dobra država, zato što država ne postoji radi sebe, ona postoji zbog naroda, odnosno građana i ona dokazuje svoj kvalitet i svoju vrednost u kvantitativno, kvalitativnom, svakom smislu, uključujući i sam nijanse podređenosti i posvećenosti da zaštiti sve ono što vredi narodu, odnosno građanima. Zato je nezamislivo da država bude protiv onog što su tradicionalne, duhovne, ljudske i sve druge vrednosti svojih građana. Usmeriti se prema gajenju onoga što gaje građani, odnosno narod u državi, znači imati državu koja je svesna svoje uloge, koja zna da je ona podređena građanima i podređena narodu i tada država ide pravim putem. Kada se pokaže svest, opredelenje, hrabrost i snaga da se i u zakonskoj formi zaštiti ono što godinama, decenijama, pa i više nije bilo zaštićeno ili je smatrano da ne ulazi u domen države. To znači još jedan iskorak u pogledu usklađivanja ponašanja i postupanja države sa svojim građanima i svim onim što je tim građanima važno. Svako ko je išta čitao ili se informisao o srpskoj duhovnosti zna šta za srpski narod, pa i pravoslavlje u širem smislu znači Sveta gora, a posebno manastir Hilandar. Zato, nema nikakve sumnje da sa pozicije Srba, srpskog naroda, pravoslavaca u ovoj zemlji to ima značaj najvišeg mogućeg stepena. Naravno, da i mi koji ne pripadamo pravoslavno veri, ali živimo u zemlji Srbiji, živimo zajedno sa srpskim pravoslavnim narodom, a vaspitani smo i u svojoj duhovnosti i u svojim porodicama da je poštivanje drugog, drugačijeg, čak i drastično različitog, a pogotovo onog ko se u duhovnosti prepliće u elementarnim, etičkim i duhovnim postulatima, kao što se hrišćanstvo i islam prepliću. Dakle, za mene lično, a i za ostale narodne poslanike Stranke pravde i pomirenja, a siguran sam i za ostale pripadnike islama je u meri u kojoj će država Srbija pokazati poštovanje prema duhovnim vrednostima, materijalne i ne materijalne prirode većinskog srpskog i pravoslavnog naroda i crkve, da u toj meri možemo i u etičkom i u političkom i u pravnom smislu očekivati da ta država ima senzibiliteta, a to smo čuli i u obrazloženju potpredsednice Vlade, i za kulturno materijalno i ne materijalno blago ostalih pripadnika verskih zajednica, odnosno ostalih verskih zajednica u ovoj zemlji, kao što su islamska zajednica, katolička crkva i ostale tradicionalne crkve i verske zajednice. Pogotovo imajući u vidu da ovaj iskorak nije samo duhovno političke prirode, već da zapravo mi ovde danas utvrđujemo zakonski okvir za podršku, svekoliku podršku, ovom materijalnom, duhovnom i kulturnom dobru, i to naslanjajući se na budžetska sredstva ove zemlje, a budžet i budžetska sredstva ove zemlje kao što znate se formiraju jednako od svih građana ove zemlje bez obzira na versku, etničku, odnosno nacionalnu pripadnost. Prema tome, ovo sam razumeo, ne samo kroz tekst zakona, već i kroz obrazloženja koja smo čuli, ali i kroz ona obrazloženja i uveravanja koja dobijamo kroz razne oblike pisanih i ne pisanih dogovora u partnerstvima koja gradimo ovde i u ovoj Narodnoj skupštini, ali i na drugim nivoima unutar državne komunikacije i saradnje. Prema tome, vrednost, hilandarska vrednost jeste prevashodno vezana i značajna za hrišćansko pravoslavni i svetosavski duhovni i religijski krug, ali postoje vrednosti koje su kulturne prirode i koje nadilaze upravo taj uži verski krug. Jer, vi kada imate, recimo, jednu biblioteku koja prelazi preko 40 hiljada primeraka, kakva je biblioteka na Hilandaru, koja ima i one najvrednije uzorke starih prvih biblija i njih od šest komada, potom i određene stare povelje i njih preko 380 primeraka itd. Dakle, to je kulturno bogatstvo koje da, pripada užem pravoslavno-hrišćanskom, kulturno-religijskom krugu, ali jeste to bio osnov da se ova kulturna baština proglasi kod UNESKO-a svetskog značaja zapravo što takvi kulturni potencijali zapravo predstavljaju deo svetskog kulturnog potencijala. Zato zaštita kulturno-istorijskog blaga u ovom slučaju nije samo u dimenziji zaštite kulturno-istorijskog blaga jednog naroda i jedne zajednice, već zapravo doprinos opštoj, globalnoj kulturi u materijalnom smislu, njenoj zaštiti i svakako njenoj afirmaciji. No, sve ovo ima smisla i to smo čuli u obrazloženju od strane potpredsednice Vlade, ne samo kao dug prema prošlosti, već kao iskazivanje svesti prema budućnosti, jer odnos prema zaštiti kulturnog blaga iz prošlosti je samo temeljni odnos našeg pozicioniranja prema kulturi u pogledu svesti, u pogledu same dinamike našeg delovanja u tome smeru. Zato, ono što treba da se nasloni na ovu svest u pogledu zaštite starih kulturnih dobara, odnosno kulturnog nasleđa iz prošlosti, jeste naš odnos prema kulturno religijskom blagu, energiji i potencijalu, i to kako ćemo mi to upotrebiti za budućnost. Mi se danas nalazimo, i u vremenskom i prostornom kontekstu, u određenoj ideološko kulturnoj dezorijentaciji. Nije to samo problem naše zemlje, odnosno naroda koji žive na ovom prostoru, već je to kriza, duhovno etička kriza je zahvatila celokupnu zapadnu civilizaciju. Dakle, to je nešto što mi ne smemo potceniti. S obzirom da je naša orjentacija da se nalazimo geografski u Evropi, da imamo političku orjentaciju evrointegracijsku, to su sve momenti koje mi moramo uzeti u obzir i pažljivo, temeljito, stručno i odlučno analizirati kako će se sve to održavati na nas u personalnom, porodičnom, duhovnom, uže religijskom i šire kulturnom smislu. Dakle, to su jako važne teme, čak najvažnije. Drugi elementi krize koji se primećuju u idejno ideološkom smislu, a tiču se nas političara i političkih stranaka. Vi ćete danas imati problem, recimo, ukoliko se odlučite da ideološki odredite većinu naših političkih subjekata u ovoj zemlji. Dakle, imena stranaka su jedno, programi stranaka su nešto drugo, a ideologija stranaka su nešto treće ili najčešće nešto što ne postoji. Istina, ako površno posmatrate tu pojavu, možda ćete reći – pa, dobro, to danas nije važno. Da, to nije važno ukoliko imamo samo dnevnopolitičke i uskopartikularno interesne orjentacije, pa nas ne zanima suština, ne zanima nas dubina, ne zanima nas budućnost, nego nas zanima samo određeno političko, dnevnopolitičko, stranačko ili personalno profitiranje ili mešetarenje. U tom slučaju nije bitna ideologija, nije bitna duhovnost i nije bitna utemeljenost. Ali, ja se bojim da ne bi smeli dopustiti da većina ključnih, dominirajućih faktora političkih u ovoj zemlji budu bez ideologije i bez duhovne matrice i utemeljenosti. Naravno da nikada neće moći svi biti sa tom dubinom i sa tim temeljom, ali oni koji žele, koji promišljaju budućnost ove zemlje ne mogu se odvojiti od ove teme i kazati da to nije važno. Zato mene raduje okretanje prema drevnim vrednostima i ono što želim ovde preferirati u pogledu preporuke svima nama, jeste da je šansa i budućnost za ovu zemlju, za narod i narode koji žive u ovoj zemlji, za sve građane i za druge u okruženju, pa i šire, zapravo vraćanje drevnim vrednostima sa savremenim političkim i kulturnim diskursom. Dakle, ponovno nam trebaju ili jedino nam trebaju prave drevne vrednosti. Zašto govorim drevne vrednosti? Pa, zato što se nikad neću usaglasiti da nešto što se nakalemi od juče i prekjuče jeste vrednost. Kaže - nove vrednosti. Ne postoje nove vrednosti. Mogu da postoje novi trendovi, mogu da postoje nove mode, mogu novije eksperimenti, ali ne postoje nove vrednosti. Ta formulacija ne stoji ni jezički, ni logički, ni etički. Vrednost ne može biti nova. Ono što je novo može biti nora formulacija, novi imidž, novo odelo, nova cipela, nova kravata. Dakle, ne može biti nova vrednost. Da bi nešto bilo vrednost mora da prođe test tradicije, test historije, test hiljada godina i da bude nesporno kao vrednost u različitim i pod različitim kulturno civilizacijskim udarima i vetrovima. Ukoliko to nije prošlo to, ne može biti vrednost. Nama se to kroz razne oblike i političkih programa i zakonskih ovde rešenja koja nam se forsiraju i nameću sa raznih strana, pričali smo o tome u raznim drugim temama, nameće kao nova vrednost i čak nam se ta tzv. nova vrednost nameće kao viša vrednost. Ono što nije vrednost ne može biti nikako vrednost, a kamoli viša vrednost. Dakle, to je prevara, podvala, to je nasilje kulturno, idejno, etičko. Onaj ko se saglasi, propisuje idejnu, kulturnu, moralnu smrt sebi i svojoj porodici i svom narodu. Naravno da ja u tome neću da učestvujem. Naravno da moja stranka sa četiri narodna poslanika ne može primarno uticati na ovaj pravac, ali ono što možemo i činimo jeste da kažemo istine na najlepši mogući način, na najkultiviraniji način, a uveren sam da u ovoj Narodnoj skupštini sedi većina ljudi koji u svojim grudima gaje prave duhovne, etičke i prave ljudske vrednosti, makar znali i ne znali, uvek mogli i ne mogli, imali slobode ili nemali slobode, da ih kažu na pravi način. Prema tome, jako je važno, ne samo u usko stranačkom smislu, već u jednom širem i dubljem političkom smislu, da imamo što više glasova, što više ideja, što više platformi koje obnavljaju drevne vrednosti koje svakako zaslužuju savremeni diskurs, savremenu retoriku i savremenu formulaciju. U tom kontekstu moram priznati da mi je osvežen optimizam nakon što sam čuo govor Patrijarha srpskog, gospodina Porfirija, nedavno na Savskom trgu. Molim vas, ako niste pažljivo slušali taj govor, ponovo ga poslušajte. Dakle, to je govor koji je meni, kao pripadniku vere koja je u manjini u ovoj zemlji, ali monoteističke vere koja ima saglasnost sa većinom idejnih etičkih, kulturnih i religijski duhovnih postavki sa hrišćanstvom, vratio optimizam. Posle dugo, dugo vremena, moram priznati, čuo sam jedan govor poglavara Srpske pravoslavne crkve koji je prosto imao i dubine i hrabrosti i duhovne i intelektualne da ponudi platformu, pre svega srpskom narodu. Jednu novu platformu sa jednim novim stepenom odlučnosti, osveženja i reforme u samoj crkvi, u samom poimanju hrišćanstva i pravoslavlja u pogledu onoga što je izvornost sa naglaskom poziva na borbu protiv paganstva, na borbu protiv svega onoga što je antihrišćansko, a što se pod raznim okolnostima uvek u svakoj crkvi ili zajednici naslaže posle izvesnog vremena kao prašina u kući. Ne morate da proizvodite prašinu da bi se ona skupila. Prašina se uvek skuplja i ukoliko nemate redovne aktivnosti uklanjanja te prašine uvek ćete je imati u izobilju. Dakle, taj govor, molim vas, poslušajte ponovo i videćete opredeljenje i poruku koja je, po meni, veoma neophodna svim srpskim političkim strankama da zapravo pokušaju prema takvoj jednoj poruci resetovati svoje političke stavove, barem u načelu i barem u temelju. Naravno da svaka politička stranka treba da ima svoj politički, ekonomski i socijalni program itd, ali politike koje nemaju duhovno utemeljenje su neozbiljne, one neće opstati u budućnosti, a pre svega one ne mogu biti patriotske, jer ono što je u sukobu sa Bogom, u sukobu sa Etosom, u sukobu sa najvažnijim etičkim i historijski kroz celu historiju dokazanim vrednostima, u stvari jedinim vrednostima, drevnim vrednostima, zapravo ne može biti ni patriotizam. U tom kontekstu posmatram i ovaj zakon, koga treba svakako usvojiti, ali ćemo u kontekstu i ove najave tražiti ne samo deklarativno, već očekujemo da se Islamska zajednica i druge crkve, konkretno Islamska zajednica sa Altun-alem džamijom, sa Novopazarskom banjom, sa jednim od najstarijih hamama, sa Gazi Isa begovim hamamom, pojave pred državom, pred Ministarstvom kulture, pred ostalim nadležnim institucijama, gde će se i konkretno pokazati ova svest koja se danas ovde demonstrira u formi ovog zakona i puni osećaj za celokupno materijalno i nematerijalno blago svih građana ove zemlje, bez obzira kojoj veri, naciji, kulturi i religiji, odnosno konfesiji oni pripadali. U tom kontekstu, na toj matrici mi možemo graditi ovu zemlju u punom kapacitetu onog što treba da bude domovina, što treba da bude otadžbina, što treba da bude država, kao kuća svih građana koji će se u njoj osećati bezbedno, sigurno i toplo, koji će vršiti svoje obaveze prema njoj a ona vršiti svoje obaveze prema njima. Hvala vam.
Zahvaljujem se potpredsedniku Narodne skupštine. Reč ima ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Socijaldemokratska partija Srbije, narodna poslanica Sanja Jeftić Branković.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministri sa saradnicima, koleginice i kolege - Hilandar. Da li kad izgovaram - Hilandar, u vama stvaram neki neobjašnjiv osećaj poštovanja za koji prosto i nemate potrebu da pronađete razlog kojim je to poštovanje uslovljeno? I upravo taj osećaj jeste proporcionalno jednak značaju koji Hilandar ima i za srpski narod, ali i za svetsku baštinu uopšte. Zato bih rekla da mi danas imamo i priliku ali i čast da razgovaramo, a nadam se u danu za glasanje i usvojimo, jedan zakon kojim nastavljamo jednu od najsvetlijih tradicija našeg naroda, a to je tradicija zadužbinarstva. Na taj način mi poštujemo tradiciju vraćanja metaforičkog i realnog duga svom narodu, ali i mestu iz koga zadužbinari potiču i čuvamo ih od zaborava i prenosimo nekim budućim generacijama i našoj deci. Zadužbine imaju izuzetno veliki značaj u očuvanju, razvoju i promovisanju kulture i obrazovanja, ali i nauke i umetnosti svakog naroda i nemoguće je govoriti o razvoju obrazovanja i kulture a da ne pomenemo brojne zadužbine koje su imale pre svega funkciju škole u vreme kada su nastajale, obrazovale su niz generacija i kao takve godinama kasnije prerasle i u univerzitete. Primera radi, u Kapetan Mišinoj zadužbini danas se nalazi Rektorat našeg najvećeg univerziteta u Beogradu. Ovo za svoje, ali i za današnje vreme, velelepno zdanje koje predstavlja simbol grada Beograda, svom narodu u svrhu obrazovanja ostavio je kapetan Miša Anastasijević, kako bi se odužio svojim korenima. Nedaleko odatle nalazi se i Kolarčeva zadužbina, koja je podignuta kao prvi Narodni univerzitet i koja i danas ima nemerljiv značaj u popularizaciji nauke i umetnosti. Prosto je nemoguće nabrojati sve one zadužbine koje su iza sebe ostavili i znameniti Srbi svom narodu, ali i istaknuti pojedinci i širom Srbije kroz istoriju osnovano je više stotina zadužbina. Neke od njih su vremenom, nažalost, uništene ili ugašene ili nisu obnovile svoj rad, pa o njima možemo čuti ili iz predanja ili iz prepričavanja legendi. U svakom slučaju, zadužbine imaju svoje duboke korene i podsećaju nas na to kako je izgledala naša istorija, naša prošlost, podsećaju nas na naše pretke i upravo zahvaljujući njima saznajemo mnogo toga o srpskim vladarima, o našem narodu, o svemu onome čemu moramo biti zahvalni za ono što mi suštinski danas i imamo. Tokom najtamnijih vekova za našu državu usled brojnih ratova i gubitka teritorije i sopstvene države, upravo su zadužbine bile te koje su čuvale našu kulturu od zaborava i simbolično su predstavljale svetlo na kraju tunela, koje je našem narodu bilo preko potrebno i davalo snage da iznova i iznova obnavlja svoju državu. Zato želim da pomenem da u srpskoj istoriji prosto ne postoji zadužbina koja je značajnija od zadužbine utemeljivača dinastije Nemanjića, odnosno zadužbina manastira Hilandar. Važnost donošenja ovog zakona o kome danas razgovaramo, Zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar utoliko je veća ukoliko je posmatramo kroz istoriju, jer sama delatnost Hilandara tokom vekova snažno je uticala ne samo na verski život u Srbiji, nego i na srpsku književnost, umetnost, pa i sticanje pravnih i naučnih saznanja tog vremena i predstavljao je vitalnu sponu između celokupne vizantijske i srpske kulture. Hilandar je u vreme još od kada je nastao osposobljavao najviši sloj srpske crkve, književnosti, teologije i oni su učeći u ovoj instituciji iznedrili jedan potpuno novi sloj i naučnika ali i učenih ljudi i predstavljao je svojevrsni univerzitet odnosno preteču univerziteta koje danas imamo, jer su kroz njega prolazili i istaknuti teolozi, ali i umetnici i pisci tog vremena, a zahvaljujući kojima danas imamo saznanja o brojnim spisima iz tog vremena. Pomenuću i to da je zahvaljujući relativnoj zaštićenosti Hilandar izbegao sudbinu skoro svih drugih srednjevekovnih manastira koji su često, pa čak i nekoliko puta bili pljačkani, uništavani i upravo iz tog razloga Hilandar danas predstavlja, odnosno poseduje najočuvaniju riznicu srpske srednjovekovne kulture, originalnih fresaka, ikona, rukopisa i mogu reći da on danas predstavlja centar srpske kulture, tradicije i naše duhovnosti. Zato manastir Hilandar kao posebno zdanje od neprocenjivog značaja za očuvanje našeg kulturnog nasleđa, zajedno sa 19 drugih manastira i celokupnom baštinom Svete gore, od 1988. godine biva upisan u Listu svetske baštine Uneska. Zbog svega ovoga, Zakon o čijem predlogu danas razgovaramo predstavlja formalnu ali i institucionalizovanu podršku koju država na ovaj način pruža manastiru Hilandar i na taj način čuva spomenik srpske kulture, kako bi očuvala i kontinuitet značaja zadužbinarstva u Srbiji koje za naš narod ima i te kako posebnu dimenziju. Pomoć, donacije i pružanje pomoći i priznanja Hilandaru postojali su još u vreme kada je Hilandar nastao, kao zadužbina Stefana Nemanje, a obnovom srpske države obnovljena je i pomoć koja je upućivana Hilandaru. Najpre, ustavobranitelji su poklonili manastiru 100 hiljada groševa, zatim je Aleksandar Karađorđević slao 500 dukata godišnje, Kraljevina Srbija otplatila je dugove manastira, a kasnije Kraljevina Jugoslavija je, osim brojnih vidova pomoći i donacija, svake godine simbolično slala pomoć Hilandaru u iznosu od 30 hiljada tadašnjih dinara. Svojevrsnu prekretnicu u pomoći koja se daje Hilandaru predstavljala je 2004. godina, odnosno požar koji je nastao na Hilandaru i obuhvatio gotovo polovinu manastirskog kompleksa. Stiče se utiska da je nekako nakon ovog nemilog događaja interesovanje za pomoć koju treba pružati Hilandaru dostiglo svoj vrhunac u smislu da je pomoć pružana sa svih strana, i od strane institucija, međunarodne zajednice, od strane pojedinaca, organizacija, kompanija i možda je to predstavljalo na neki način preteču jedne ovakve pomoći, odnosno ukazivalo je na neophodnost kontinuirane pomoći koja će se pružati Hilandaru kako bi se eventualno predupredile svi događaji, kao što je recimo požar koji je bio 2004. godine. Oni koji su ikada kročili na Svetu goru kažu da njen duh u njima ostaje zauvek i u srcu svakoga onog ko ga oseti. Ko je bio na Hilandaru on sa sobom ponese neka neobjašnjiva osećanja i neki osećaj mira koji prosto ne ume da objasni niti da prevaziđe i upravo u tom smislu pomenula bih, odnosno citirala Svetog Savu koji je u Hilandarskom tipiku rekao – nijedno mesto na zemlji se sa ovim ne može uporediti i zaista je tako. Sve što mi danas zovemo Srbija, sve što zovemo srpska kultura, svetosavlje, utemeljeno je upravo u Hilandaru. Hilandarski tipik, a zatim i Karejski tipik, pa i Zakonopravilo ili Krmčija kako se zove zbornik građanskih i zakonskih propisa vizantijske države koje je prevedeno početkom 13 veka, trebalo bi da nas podseti na to kakav je značaj imati Zakonopravilo u dobu u kome je on nastao. Možemo li mi uopšte danas da zamislimo koji je to značaj za doba u kome je nastalo, imati jednu knjigu Zakonopravila. Može li se slobodno reći da niko na planeti u tom trenutku nije imao zbirku zakona u tom obimu kao što je bilo Zakonopravilo. Zato mislim da o Zakonopravilu moramo učiti više, moramo učiti decu u osnovnoj školi, moramo o tome učiti na fakultetima, bar u onoj meri u kojoj i mi, naša deca uče o Magna carta libertatum, odnosno Velikoj povelji slobode iz 2015. godine. Mislim, da on zaslužuje podjednaku pažnju kao i dokument o kome sam sada govorila. Sveti Sava je u Zakonopravilo uveo mnogobrojne propise i o socijalnim pravima, ali i zaštiti osiromašenih i obespravljenih ljudi i čitavo jedno poglavlje odnosi se na prava žena. U tom kontekstu posmatrajući možemo reći da on predstavlja preteču svih onih prava koje u ovom kontekstu danas pominjemo i koje imamo regulisane brojnim zakonima u našoj zemlji. Za kraj bih rekla da Hilandar čuva najveće dragocenosti srpskog naroda u svojoj riznici manastira. Možda javnost još uvek ne zna koliki je i kakav značaj te riznice, kao i mesta na kome se one nalaze. Naravno, sve će se ovo u vremenu koji je pred nama pokazati. Sigurna sam da će biti u fokusu ovog zakona. Iz tog razloga SDPS će u danu za glasanje podržati ovaj zakon u potpunosti, uvažavajući značaj koji on ima za očuvanje naše tradicije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe JS, narodni poslanik Života Starčević. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, potpredsednice Kovač, uvaženi potpredsednici Narodne skupštine, uvažena potpredsednice Vlade Republike Srbije, gospođo Gojković, uvaženi ministre Popoviću, dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o zakonu o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, kako bi rekao naš akademik Matija Bećković – jedine neprekidne srpske karike. U istoriji Srbija je bila porobljavana, čak i srpska crkva spaljivana, zabranjivana. Jedini srpski identitet, jedini srpski pečat koji je živeo sve vreme od svog osnivanja 1198. godine jeste manastir Hilandar. Odmah na početku moram da kažem, u ime Jedinstvene Srbije, u ime Dragana Markovića Palme, u ime poslaničke grupe JS i u moje lično ime, da smo ponosni što danas raspravljamo o zakonu o očuvanju istorijskog i kulturnog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Ponosni smo što ćemo biti generacija poslanika koji će po prvi put usvojiti zakon kojim ćemo ispuniti zavet Svetog Save da svaka srpska glava vodi računa o srpskoj kući, o manastiru Hilandar. Usvajanjem ovog zakona svaki građanin Srbije će voditi brigu o Svetom manastiru Hilandar, o njegovom neprocenjivom istorijskom, kulturnom, a rekao bih i duhovnom nasleđu, odnosno država Srbija će na jedan institucionalizovan način voditi računa o očuvanju i zaštiti kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Svet Gora je monaška republika. Ono što je Vatikan za rimokatolike, to je Sveta Gora za pravoslavne hrišćane, s tim što Sveta Gora je država, bez da se svi drugi uvrede, država neprestane molitve, država neprestane istine i pravde, neprestanog vapaja za jedinstvom i ljubavlju. Na jednoj takvoj značajnoj teritoriji Sveti Sava je smatrao da Srbija treba i mora imati jedan Sveti manastir, poput manastira Hilandar. Na Svetoj Gori danas živi 2.508 stanovnika. Imamo 20 manastira, 17 grčkih, jedan ruski, Pantelejmon, jedan bugarski Zograf, i naravno naš, srpski Sveti manastir Hilandar. Manastir Hilandar je jedan od pet manastira po značaju na Svetoj Gori. Zato svake četvrte godine predstavnik Hilandara postaje predsednik Svete Gore, prot, od grčke reči protos. Možete misliti koliki je značaj to i za srpski narod i za srpsko nasleđe i za sam manastir Hilandar. Da li znate da na Svetoj Gori danas, osim što imamo tih 20 manastira, imamo 2.508, rekoh, stanovnika, u manastiru Hilandar imamo 50 monaha, 10 iskušenika? To je znatno više nego što je, recimo, bilo devedesetih godina kada je bilo ne više od 20 monaha. Godišnje između 15.000 i 17.000 ljudi poseti Sveti manastir Hilandar, 15.000 do 17.000 ljudi prenoći u manastiru, dobije po dva obroka dnevno i prevoz od luke do pristaništa i od pristaništa do manastira i sve to besplatno. Zašto? Jer je Sveti Sava ostavio zavet monasima Hilandara da je Hilandar kuća svih Srba. Kako onda domaćinima naplatiti prenoćište i hranu? Hilandar je jedini srpski manastir gde u crkvi ne možete na ikoni ostaviti novac. Ako neko želi da ostavi prilog može se javiti nekom od monaha koji je zadužen za komunikaciju i da da ili ostavi dobrovoljni prilog, ali se ni od koga to ne traži, zato što je Hilandar kuća svih Srba. Ovim zakonom, nije važno to što samo institucionalizujemo očuvanje i zaštitu kulturnog i istorijskog nasleđa svetog manastira Hilandar, već zato što ovim zakonom svaku kuću, svaku srpsku glavu, svakog građanina Srbije sjedinjujemo sa Hilandarom. Mi poslanici u Narodnoj skupštini glasanjem za ovaj zakon, odakle god da smo, iz Beograda, Niša, Kragujevca, Prokuplja, Subotice, sjedinjujemo građane koje predstavljamo sa Svetim manastirom Hilandar. Upravo u tome je taj važan istorijski značaj donošenja ovog zakona. Ne postoji srpski vladar koji nije brinuo i pomogao Hilandaru, ako pogledate i pođemo od Hilandarskog hrama, Hilandarske crkve, tu je svakako Sveti knez Lazar koji je izgradio jednu pripratu, Sveti kralj Milutin koji je izgradio drugu pripratu i obnovio prvu koju je izgradio Sveti Sava i mi samo u hramu vidimo to trojstvo Lazara, Milutina i Svetog Save. Da ne govorim o tome šta je uradio car Dušan za vreme svog boravka, dve i po godine je boravio na Hilandaru u vreme kuge. On je kupio 600 hektara zemlje za manastir Hilandar. Ne znam drage koleginice i kolege da li znate da je zemljište aerodroma u Solunu u vlasništvu manastira Hilandar, da stapije potiču iz vremena cara Dušana i da Grčka država i danas priznaje te tapije i da simbolično ali plaća zakupninu te teritorije i tog zemljišta. Često možemo u istoriji čuti i neke negativne stvari o Obrenovićima, ali i Aleksandar Obrenović je jedan od velikih donatora Svetog manastira Hilandar. Naime, rekoh maločas one reči Matije Bećkovića da je Hilandar jedina neprekidna srpska karika. U vreme okupacije Grčke od strane Turaka jedino Sveta Gora nije bila okupirana ali su manastiri na Svetoj Gori plaćali veliki harač. U nedostatku novca manastiri su jedni drugima pozajmljivali novac i ostao je veliki dug Hilandara prema Bugarskom manastiru i Aleksandar Obrenović je otkupio sva ta dugovanja. Čak i u vreme komunizma kada je na neki način pravoslavlje bilo sputavano, proganjano, postojali su čak i tada srpski političari koji su pomagali i vodili računa ne u nekoj velikoj meri, ali su pomagali i vodili računa o srpskom manastiru Hilandar. Takav primer je bio Dobrica Ćosić koji je sadio vinograd u Hilandaru sa tadašnjim Igumanom ocem Mitrofanom, iako je bio politički aktivan u Komunističkoj partiji tadašnje Jugoslavije. Naš veliki Vladika Nikolaj Velimirović za koga se u pravoslavlju drži da je posle Svetog Save jedan od dvojice najučenijih ljudi uz oca Justina Popovića vladika Nikolaj je iz logora Dahau uputio pismo Srbiji molivši Srbe da se zamonaše u Svetom manastiru Hilandar, jer je znao za pravilo da ako Hilandar spadne na ispod sedam monaha da će upravljanje i rukovođenje Hilandara preuzeti Grci. On je u logoru u zatočeništvu vodio računa o manastiru Hilandar i vodio računa o zavetu Svetog Save da svaka srpska glava bilo gde da je vodi računa o toj svetoj srpskoj kući. Ko smo mi danas da, kada uživamo blagodeti jake i stabilne Srbije, sebi damo za pravo da zaboravimo taj zavet Svetoga Save? Svi naši vladari su brinuli o manastiru Hilandar, ali moram da naglasim da danas kao nikada ranije država odvaja ne samo za manastir Hilandar, već za SPC. Završili smo Hram Svetog Save na Vračaru. Renoviraju se, restauriraju, brojni manastiri, pa, evo, i danas usvajamo po prvi put Zakon o zaštiti kulturno-istorijskog nasleđa manastira Hilandar i na ovaj način stavljamo pečat, identitetski pečat, jer zauvek spajamo našu neprekidnu kariku Svetog manastira Hilandar i naroda Srbije. Još jednom ponavljam, time ispunjavamo zavet Svetoga Save i zauvek institucionalno ćemo čuvati i štiti našu srpsku kuću koju nam je ostavio. Nažalost, do danas nismo imali ovakav zakon kakav danas donosimo. Imali smo Uredbu u vreme vlade Vojislava Koštunice, koju su kasnije ovi žuti Đilasovi naučnici ukinuli i danas imamo pred sobom Predlog zakona koji ćemo doneti i koji će zauvek ostati kao zalog, kao obaveza i budućim nekim generacijama da slede i poštuju zavet Svetog Save i da ovaj zakon bude večna spona srpskog naroda sa svojom kućom Hilandarom. Mi ne smemo nikada zaboraviti taj sveti zavet. Ovaj zakon koji donosimo upravo jeste dokaz snage i napretka Srbije i da Srbija ima i snage i sredstava, ali pre svega da ima volje i vere da vodi računa o našem kulturnom identitetu, našoj kulturnoj i duhovnoj baštini, o našem nasleđu i zavetu Svetog Save da svaka srpska glava vodi računa o Hilandaru i da svaka srpska muška glava poseti manastir Hilandar. Ovaj zakon nema za cilj samo materijalnu brigu prema Hilandaru, administrativni status manastira i monaštva, već ima za cilj, pre svega, ispunjenje tog zaveta Svetoga Save. Upravo danas u ovom visokom domu, u kome smo donosili mnoge zakone, sjedinjujemo i donosimo zakon o najvažnijoj srpskoj kući, o jedinoj srpskoj kući koja postoji neprekidno od svog osnivanja, od 1198. godine do danas. Svaka ruka koja bude podignuta za ovaj zakon danas biće blagoslovena. Rekoh da i Rusi i Bugari imaju svoj manastir na Svetoj gori. I Rusija i Bugarska su donele zakone o svojim manastirima poput ovog koji ćemo mi ovih dana izglasati i doneti. Jedna Rumunija, koja ima samo imanje i nekoliko monaha na Svetoj gori, ima zakon kojim uređuje funkcionisanje i odnos države prema tom imanju i monasima i godišnje izdvaja negde oko 900 hiljada evra. Moram sa ponosom da kažem da i grad Jagodina, iz koga dolazim, pomaže Hilandar, da dom zdravlja i bolnica pomažu ambulantu u Hilandaru, da jagodinski lekari idu i pomažu i leče monahe na Hilandaru, da porodica Dragana Markovića Palme ima poseban odnos sa manastirom, a imamo i tu situaciju da je poverenik manastira Hilandar stanovnik Jagodine Miloš Stojković. Hilandar je među pet manastira po značaju na Svetoj gori. Jedna trećina imovine čitave Svete gore pripada manastiru Hilandar. Nijedan drugi manastir na Svetoj gori nema toliko imovine, šuma, imanja. O tome treba brinuti. O svemu tome brine tih 50 monaha i 10 iskušenika, kao i onih koji se dobrovoljno jave da pomognu, kao i radnici koji rade na obnovi manastira koji je izgoreo, kao što ste rekli 2004. godine, i gde se više od 90% objekata i stvari obnavlja. Mi smo kao narod i kao država dužni da tvorimo i da čuvamo ono što nam je naš rodonačelnik Sveti Sava ostavio. Hilandar posećuju ne samo ljudi iz Srbije, već iz čitavog sveta, od Rusije do Amerike, od Putina i Medvedeva, preko princa Čarlsa do, recimo, Leonarada Dikaprija, Orlanda Bluma i drugih. Hilandar svoja vrata otvara i onima koji nisu pravoslavni Hrišćani, jer hilandarski monasi poštuju i slede učenje Svetog Save, da treba poštovati i voleti sve ljude. Dobar primer je to da je, na primer, za vreme turske okupacije Grčke, turski paša dobio dete zahvaljujući čudotvornoj lozi Svetog Simeona Mirotočivog i da je u znak zahvalnosti poklonio 1.100 hektara zemlje. Oduvek se u Hilandaru poštovalo pravo na naciju i na opredeljenje, što je vrhunac pravoslavlja, jer pravoslavlje nije ništa drugo nego sloboda. Ali, Hilandar je i pečat našeg srpskog identiteta u svakom pogledu. Mi smo našu autokefalnu crkvu dobili sa Hilandara. Sveti Sava je sa Hilandara krenuo put Vaseljenske patrijaršije, da traži autokefalnu crkvu i ideja naše autokefalne Sprske pravoslavne crkve potekla je upravo od Svetoga Save i hilandarskih monaha. Važan je podatak da su u privih 300 godina postojanja SPC svi episkopi i arhiepiskopi bili hilandarski monasi. Ako pogledate Pećku patrijaršiju, taj iskonski dom SPC, mesto gde se ustoličuju srpski patrijarsi i ako pogledate tamošnje kivote, možete videti da su i Sveti Sava prvi, Sveti Sava drugi i svi ostali u stvari bili hilandarski monasi. Ne znam da li znate podatak da je običaj slavljenja krsnih slava, takođe, potekao sa Hilandara? Taj naš srpski pravoslavni pečat, jer nijedan drugi narod ne slavi krsnu slavu, je upravo potekao sa Hilandara i istorija srpske krsne slave u stvari jeste jednaka istoriji Hilandara. Zbog značaja Hilandara po časti, ne po vlasti, srpski patrijarh i iguman hilandarski se nalaze u istoj ravni i kada su zajedno na svečanostima stoje jedan do drugog, jer tako srpski patrijarh pokazuje čast igumanu ne kao igumanu, nego kao predstavniku svete institucije SPC, našeg ishodišta vere i nacije, kao znak poštovanja manastiru Hilandaru. Zato mi danas ovim zakonom, opet ponavljam, sjedinjujemo narod sa Hilandarom i ispunjavamo taj zavet Svetog Save. Pozivam vas da svi danas podržimo ovaj zakon, jer ovaj zakon ne donosimo ni zbog kog drugog, ni zbog EU… Uostalom, kada smo kod EU, manastir Hilandar je jedini manastir na Svetoj gori koji je odbio pomoć od evropskih fondova. Tamošnji monasi su želeli jednostavno da zaštite, da sačuvaju taj srpski pečat u manastiru Hilandaru. Ovaj danas zakon donosimo isključivo zbog nas i zbog našeg identiteta. Zato vas pozivam da saborno podržimo ovaj zakon i da se sećamo dobro onoga dana kada smo sjedinili narod i Hilandar, da se sećamo dana kada smo se kao narod obavezali da institucionalno čuvamo ikonu Svete Bogorodice Trojeručice, jednu od četiri najpoštovanijih ikona Bogorodice u hrišćanskom svetu, pred kojom se mole ne samo pravoslavni hrišćani, već ljudi iz čitavog sveta i zahvaljujući kojoj imamo na hiljade dokumentovanih svedočenja o čudotvornim moćima ove svete ikone. Ovim zakonom obavezali smo se da čuvamo svetu lozu Svetog Simeona Mirotočivog, koja je sama iznikla iz hilandarskog kamena na mestu gde se naš Sveti otac Simeon upokojio. Nikada posađena, nikada zalivena, a evo više od 800 godina rađa čudotvorne plodove. Obavezali smo se da čuvamo bunar koji je Sveti Sava sa monasima kopao i koji za 800 godina nikada nije presušio. Obavezali smo se da čuvamo maslinu cara Dušana, da čuvamo manastirsku riznicu za neprocenljivim kulturnim i duhovnim nasleđem našeg naroda. Danas ovim zakonom obavezali smo se da čuvamo jedinstvo i zajedništvo srpskog naroda i Hilandara. Danas smo se obavezali ovim zakonom da čuvamo sebe, ono što smo bili, ono što jesmo i ono što ćemo biti. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe PUPS – „Tri P“, narodni poslanik Hadži Milorad Stošić.
Poštovana predsedavajuća, uvažena potpredsednice Vlade i ministre Popoviću sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, na dnevnom redu današnje sednice nalazi se Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, koji je podnela Vlada. Na samom početku istakao bih da će poslanička grupa PUPS – „Tri P“ u danu za glasanje podržati ovaj zakon i ostale predloge sa ovog zasedanja i glasati za. Mi smo na prethodnom zasedanju razmatrali i jednoglasno usvojili Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu, zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma. Ovim Predlogom zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar mi konačno posvećujemo punu pažnju duhovnosti srpskog naroda. Kada govorimo o manastiru Hilandar, svako od nas, pravoslavnih vernika, ali i građana ostalih veroispovesti agnostika, ateista, odmah pomisle na pojam koji je neraskidivo vezan za ceo srpski narod i predstavlja jednu od njegovih najvećih simboličkih identifikacija. Već i sam predlagač je u članu 2. Predloga zakona dao jednu duhom pravničku, ali emotivnu definiciju Svetog manastira Hilandar, kao manastira koji je od svog osnivanja 1198. godine neprekidno postoji kao samoupravna monaška ustanova koja predstavlja jedinstven centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije, i predstavlja neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno i istorijsko nasleđe i upisan je zajedno sa celokupnom baštinom Svete Gore Atonske u Listu Svetske kulturne i prirodne baštine UNESK-a. Mislim da se ovoj definiciji nema šta ni dodati, ni oduzeti. Ako je to tako, onda je valjda najprirodnija dužnost ove države i naroda da se o takvoj svetinji stara na najbolji mogući način, u granicama svojih objektivnih mogućnosti. Nažalost, kada se osvrnemo kroz prošlost mi moramo sebi priznati da to nije bilo uvek tako i da je u nekoliko navrata malo nedostajalo, pa da naš narod izgubi ovu jednu od svojih najvećih svetinja. Navešću ukratko samo dva interesantna poučna primera kada je krajem 19. veka zapretila mogućnost da Hilandar bude izgubljen zbog velikih dugova koje je manastir imao, kralj Aleksandar Obrenović dao je pozamašnu sumu novca iz svoje lične apanaže kako bi isplatio manastirske dugove i osigurao srpsku upravu nad manastirom, za uzvrat je od monaha dobio na poklon čuveno Miroslavljevo jevanđelje. Kada se pola veka kasnije, po završetku Drugog svetskog rata, nad Hilandarom nadvila nova opasnost, ovoga puta da ostane bez srpskih monaha usled spoljno-političkih sporenja ondašnje Jugoslavije i Grčke, kao i sve prisutne komunističke ateizacije u našoj zemlji na poziv Svetog vladike Nikolaja Velimirovića, brojni politički emigranti su se zamonašili u Hilandar i time spasili i očuvali našu monašku zajednicu i njeno srpske ime i korene. Iz ovih primera vidimo da su čak i oni, koje su u protok vremena istorije oslikali u našem sećanju i nauci pretežno negativnim bojama, ipak imali u sebi taj osećaj o svesti, veličini i značaju Hilandara za ceo naš narod, za ceo srpski narod, i bili spremni da mu prilože i pomognu na način na koji su najbolje mogli i umeli. Baš zato, da nam se ovakve priče jednoga dana u budućnosti ne bi ponavljale, a naši potomci nas, nas sadašnje generacije pominjali po nebrizi, mi sada donosimo ovaj predlog zakona uz zahvalnost Ministarstvu kulture koje je ovaj zakon iniciralo i predložilo. Njime će se po prvi put stvoriti osnove za sistematsko i kontinuirano očuvanje, zaštitu i unapređenje kulturnog i istorijskog nasleđa Hilandara. Iako je srazmerno kratak, zakon u članovima 3. i 4. iscrpno navodi brojne delatnosti na kojima će se raditi u skladu sa zakonom, postavljenim ciljem, kao i poslove koji će se vršiti u cilju obavljanja tih delatnosti. Oni će obuhvatiti očuvanje tradicije, pratnje stanja i istraživanje, interpretaciju pokretnog i nepokretnog nasleđa, konzervaciju, zaštitu i restauraciju postojećeg nasleđa, podizanje ukupne svesti o značaju Hilandara. Ono što je u ovom zakonu ključno je odredba u članu 6. stavovi 2. i 3. kojima se predviđa da će se obnova, rekonstrukcija i očuvanje Hilandara sprovoditi uz finansijsku podršku iz budžetskih sredstava Republike Srbije i da će ona ubuduće opredeljivati u skladu sa usvojenim planovima i izveštajima o realizaciji prethodnih radova koje će zajednički pripremati i rukovoditi sam manastir, njegova zadužbina u Srbiji i posebna Vladina komisija za Hilandar. Dakle, tu se radi o ubuduće stalnim prihodima koji će se obavezno izdvajati u ove svrhe i time će se izbeći svaki budući voluntarizam ili oslanjanje na nečiju dobru volju u vezi finansiranja ovih delatnosti. Naposletku, predviđa se da naziv, ime i lik manastira i njegovog nasleđa u komercijalne svrhe mogu koristiti samo manastir i njegova zadužbina, a druga lica samo po posebnom odobrenju. Ovde bih samo morao da primetim da ovako ispravnoj pravnoj normi nedostaje sankcija za njeno eventualno kršenje u praksi, a mislim da se tu nalazi određena nedorečenost samog zakonskog teksta, koji bi mogli da korigujemo dok još imamo vremena za to. Poštovane kolege, Hilandar postoji još od 1198. godine, što znači da se ove godine navršava 823 godine njegovog postojanja. Kao jedan od najstarijih srpskih pametnika, čuva istoriju srpskog naroda, uvek predstavljajući siguran putokaz kojim treba ići, čak i kada ga ponekad nismo videli. Čuvajući pravoslavnu duhovnost i srpsko ime, kroz Sveti manastir Hilandar, kroz njegove svodove prošlo je mnogo monaha i u njih utkalo deo sebe koji mi danas možemo da vidimo i da mu se divimo. Sveti manastir Hilandar bio je i ostao rasadnik izuzetnih crkvenih velikodostojnika. Za vreme svog postojanja, manastir je do sada dao stotine igumana, na desetine vladika, 12 arhiepiskopa i tri patrijarha, kao i 16 svetitelja. Treba imati u vidu da je Autonomna monaška Republika Sveta Gora pod direktnom zaštitom Republike Grčke, da u PROTAT-u, odnosno monaškoj vladi uvek sedi predstavnik Republike Grčke u svojstvu guvernera Svete Gore. Na Svetoj Gori postoji desetak policijskih stanica radi sigurne bezbednosti, imajući u vidu veliki protok ljudi vernika ovim prostorom, odnosno Svetom Gorom. S druge strane, nad Svetom Gorom duhovno vođstvo ima Cdžarigradski patrijarh Vartolomej. Takođe, u monaškoj vladi, koja ima pet članova, Sveti manastir Hilandar uvek daje svog predstavnika. Često puta je naš predstavnik bio prot, tj. predsedavajući PROTAT-a, odnosno monaške vlade. Ovakvu specifičnost treba imati u vidu, pa bi trebalo da jedan član zakona izrazi želju za tesnom saradnjom naše komisije Vlade sa Svetim manastirom Hilandar kao državnog tela, sa PROTAT-om guvernerom Svete Gore i Carigradskom patrijaršijom, naravno, pre svega sa upravom Svetog manastira Hilandar. Mi obični ljudi koji sada sedimo u ovim klupama ćemo neminovno jednog dana biti bivši, ali usvajanjem ovog zakona ćemo makar delić sebe ugraditi u budućnost Hilandara i pamćenje naših potomaka. Stoga ću ja lično kao iskreni pravoslavni vernik, a verujem i svi ostali poslanici, sa velikim zadovoljstvom glasati za usvajanje ovog zakonskog predloga. Poštovani narodni poslanici, raspravom o ovom Zakonu o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar sigurno smo dobili nove informacije, ne samo o fizičkom postojanju ove naše svetinje, već i njegov duhovni značaj za srpski narod i srpsku državu, što smo u prethodnim izlaganjima kolega poslanika i čuli. Sve ovo se može višestruko upotpuniti ličnom posetom svetoj zemlji, autonomnoj monaškoj republici Sveta gora Atonska i Svetom manastiru Hilandar. Daću vam jednu informaciju, a za sve one koji su zainteresovani i žele da prodube svest o značaju ove naše svetinje. Profesor dr Hadži Jovan Živković, inače član gradskog veća grada Niša, zadužen za obnovu i oživljavanje sela Niša i Niškog okruga, uz blagoslov Niške eparhije, organizuje višednevnu posetu Svetoj gori i Svetom manastiru Hilandar. Inače, prof. dr Hadži Jovan Živković je svojevremeno izvesno vreme proveo na Hilandaru, radeći kao lekar u ambulanti na Hilandaru. Ako ima zainteresovanih poslanika, možemo se organizovati i posetiti ove, pre svega, duhovne svetinje i time promovisati i ovaj zakon. Nije uzalud Sveti Sava zapisao da ne podiže Hilandar zbog sebe, nego radi svog naroda i pozvao sve predstavnike srpskog naroda, sve muške glave srpskog naroda, da bar jednom u svom životu posete Sveti manastir Hilandar. Poštovane kolege i poštovani prijatelji, pošto smatramo da se radi o dobrim zakonskim predlozima poslanička grupa PUPS Tri-P će u danu za glasanje dati sa zadovoljstvom svoju podršku za usvajanje ovog zakona i glasati za njegovo usvajanje. Takođe, poslanička grupa PUPS Tri-P će u danu za glasanje podržati i ostale predloge i zakonska rešenja, razmatrana na ovoj sednici i glasati za. Poštovani prijatelji, uvaženi građani Srbije, zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima zamenica predsednika poslaničke grupe SPS, narodna poslanica Snežana Paunović. Izvolite.
Zahvaljujem potpredsednice. Uvaženi ministri sa saradnicima, poštovane kolege, građani Srbije, danas je pred nama, narodnim poslanicima, tema koja nas čini ponosnima, jer govorimo o našem trajanju, o temeljima i duhovnosti, o neprekidnosti i misiji. I ne bih da počnem onim uobičajenim rečima - danas je na dnevnom redu, jer Sveti manastir Hilandar nije tema za jedan dnevni red. Hilandar je duhovna kuća našeg naroda, kuća koja nas podseća da se naši slavni Nemanjići nisu borili samo za državnost Srbije, već su temeljili našu veru, zahvaljujući kojom smo kasnije kroz vekove provedene pod osmanlijskim ropstvom mogli da se sačuvamo i opstanemo kao narod. To vreme utemeljenja srpske srednjovekovne države imalo je dva stuba - svetovnu vlast i versku vlast, crkvu koja je okupljala narod pod jednu kapu i sve do danas je tako. Nekako mi se čini, uvažena ministarko Gojković, ili mi se bar činilo u jednom trenutku da će se među najvećim što ste uradili kao poslanik i predsednica Skupštine meriti onaj zakon o 40% žena u parlamentu. Međutim, današnji dnevni red će malo promeniti bar taj moj stav. Ovo je upisano kao još jedno od vaših remek dela i drago mi je da je tako i drago mi je da se nalazi pred nama. Teško je o ovome govoriti bez da napravite grešku, ona je nedopustiva. Ja sam imala pomoć moje drage Verice Mihajlović iz stručne službe poslaničke grupe SPS, a koja se inače bavi ovom temom, pa ću pročitati svoje današnje izlaganje da ne bih napravila, ne dao Bog, neku grešku na ovu važnu temu. Danas govorimo o Hilandaru, kao najvećoj srpskoj svetinji van granica naše otadžbine, o Hilandaru kao duhovnoj sponi naše prošlosti i budućnosti, o Hilandaru kao čuvaru neprocenjivo vredne kulturne baštine, o Hilandaru kao jednom od temelja pravoslavlja koji se čuva na Svetoj gori Atonskoj. Ono što je za nas, za Srbiju, danas važno jeste da po prvi put u novijoj istoriji donosimo Zakon o Svetom manastiru Hilandaru i njegovoj zaštiti, čime kao država pokazujemo da Hilandar zaista jeste jedan od najsnažnijih duhovnih temelja našeg naroda, ali i neprocenjiva riznica kulturno-istorijske baštine, kakvom se ne mogu ponositi mnogi drugi narodi. Ovim zakonom se i zvanično odužujemo Hilandaru za misiju koja je tokom 8. vekova svog postojanja imao za naš narod, za misiju koju i danas ima, a to je očuvanje naše duhovnosti koja nas je činila jakim narodom, koja nas je okupljala uvek kada je bilo teško, a teško je bilo i teško je i danas. Mi smo srećan narod koji je imao Svetog Savu i Stefana Nemanju, a koje bismo današnjim rečnikom mogli nazvati velikim vizionarima. Niko sigurno nije ni slutio da će odlazak princa Rastka Nemanjića na Svetu goru bez znanja roditelja i uz pomoć jednog ruskog monaha i njegovo odricanje od plemićke titule i vlasti postati istorijska odrednica budućnosti srpskog naroda i njegove države. Niko nije očekivao da će njegov otac Stefan Nemanja, utemeljivač srednjovekovne srpske države koju je osnažio i proširio okupivši narod i učinio međunarodno priznatim, odlučiti da pođe stopama svog najmlađeg sina. Njih dvojica pre tačno 823 godine, 1198. godine, postavili su temelje i izgradili Hilandar na Svetoj gori koja je još u to vreme bila i do danas ostala posebna pravoslavna autonomna monaška republika u okviru Republike Grčke. Nažalost, Nemanja se već 1199. godine upokojio u Hilandaru ne dočekavši završetak manastira, ali je tu misiju nastavio Sveti Sava koji je napisavši Karejski i Hilandarski tipik, kanonski uredio monaški život Hilandara, njegovih metoha i isposnica. I ostali vladari loze Nemanjića dograđivali su i čuvali Hilandar i dragoceno kulturno blago u njemu. Hilandar je na sreću bio pošteđen najvećih pljački i stradanja koja su zadesila većinu ostalih svetogorskih manastira, a uglavnom su Svetu goru pljačkali gusari iz Sredozemnog mora. Hilandar sa svojim grandioznim zidovima i monumentalnim izgledom predstavlja neosvojivu tvrđavu u svakom smislu, odoleo je i gusarima i vremenu. On traje i danas uprkos svemu i podseća na vreme njegovih ktitora, naših velikih zadužbinara Stefana Nemanje i Svetog Save. Danas je Hilandar čuvar bogate kulturne baštine srpskog naroda i pravoslavlja. Poseduje kolekciju dobro očuvanih artefekata, retkih knjiga, drevnih dokumenata i umetničkih predmeta ogromne istorijske vrednosti. Za nas su veoma važna pisana dela Svetog Save nastala tokom njegovog boravka na Svetoj gori. U Hilandaru se čuva najstariji sačuvani originalni dokument na srpskom jeziku, staroslovenski, a to je Karejski tipik koga je napisao 1199. godine u svojoj isposnici u Kareji. Takođe, na Hilandaru se nalazi i Hilandarski tipik. Nastao je odmah nakon Karejskog, oko 1200. godine, a kojim je Sveti Sava uredio monaški život Hilandara. Čuva se najraniji prepis ovog tipika. Malo je poznato da je u Hilandaru tipikom ustanovljena i medicinska nega bolesnih monaha, pa se hilandarska bolnica može smatrati prvom srpskom bolnicom. Kasnije je Sveti Sava, kada je postao iguman manastira Studenica, osnovao prvu pravu srpsku bolnicu u kojoj su mogli da se leče i siromašni. Hilandarska biblioteka je najvrednija, sačuvana stara srpska biblioteka. Osnovana je iste godine kada i manastir, 1198. godine. Tokom osam vekova postojanja postala je duhovno središte srpskog naroda, književni i prepisivački centar u kome su nastala najznačajnija dela srednjovekovne srpske književnosti. Danas je u njoj ogroman broj srpskih rukopisa, a posebnu vrednost čini preko 200 rukopisa ukrašenih minijaturama, te je ujedno to i najbogatija zbirka srpskog minijaturnog slikarstva. U riznici Hilandara čuva se danas preko 500 vrednih ikona, a među kojima antologijsku vrednost imaju Bogorodica Trojeručica, jedna od najvećih svetinja i ujedno najpoznatija. Po predanju je nastala još u 8. veku i čuva se u Sabornoj crkvi Hilandara. Mozaička Bogorodica Odigitrija nastala je 1200. godine i ima veliku umetničku i još veću istorijsku vrednost. To je najstarija ikona koja se čuva u riznici manastira. Bogorodica Odigitrija iz treće četvrtine 13. veka predstavlja remek delo evropskog slikarstva 13. veka. Zatim, Hristos Pantokrator iz treće četvrtine 13. veka, Vavedenje Bogorodice iz 1320. godine velike je umetničke vrednosti i još je mnogo neprocenjivo vrednih ikona i drugih umetničkih i sakralnih predmeta, bogoslužbenih sasuda. Mogli bismo reći da je Hilandar naša istorija, naša kultura, naša umetnost i naša pismenost. Hilandar je slikao nama i našoj duhovnosti kroz vekove. Kako su i Nemanja i Sava bili uticajne ličnosti svoga doba tako i Hilandar bio uticajna duhovna ustanova na čitavoj Svetoj gori. Uticao je ne razvoj kanonskog prava i bio primer drugima monaškim zajednicama. Zato je Hilandar u hijerarhiji svetogorskih manastira rangiran veoma visoko, četvrti je u rangu. Od 1988. godine se Sveta gora kao posebna monaška zajednica sa svojih 20 manastira, među kojima je i Hilandar, nalazi na listi svetske kulturne baštine UNESKO, jer kao što Hilandar čuva našu bogatu kulturnu baštinu, istorijsko nasleđe, tako su i ostali manastiri čuvari baštine svojih naroda - grčkog, ruskog, rumunskog, bugarskog i ostalih koji su ih gradili. I sve to deo je svetske kulturne baštine. Neki istoričari smatraju Hilandar svojevrsnim prethodnikom prvih univerziteta, a time i prvim srpskim univerzitetom. Hilandarski monasi bili su izuzetno obrazovani i pismeni, a Sveti Sava je kodifikovao kanonsko pravo, tako da se smatra i njegovim pravnim utemeljivačem. O ulozi Svetog Save, Stefana Nemanje za našu državu i crkvu moglo bi se još mnogo toga reći. I uvek bi za to bilo malo vremena, jer Sveti Sava je bio ne samo utemeljivač naše crkve, već i sa Stefanom Nemanjom pravno utemeljio i našu državu. „Zakonopravilo“ Svetog Save smatra se prvim Ustavom srpskog naroda. On je bio i diplomata i pravnik, književnik i prosvetitelj i prvi arhiepiskop na čelu naše crkve, čiju je autokefalnost sam izdejstvovao 1219. godine, veliki zadužbinar i vizionar, kao i njegov otac Stefan Nemanja. I zato u zahvalnost njima i uz veliku obavezu prema njihovom delu i životima koje su posvetili srpstvu i srpskoj državi mi moramo da sačuvamo svetinju Hilandara. Istina, bivalo je perioda kada država nije mogla u nekim razdobljima i nije htela da se posveti očuvanju Hilandara koji je bio i do danas ostao duhovni svetionik srpskog naroda. I zato je zakon koji je pred nama, odgovor na pitanje hoćemo li ili nećemo da se odreknemo onoga što su bili Stefan Nemanja i Sveti Sava i što je bilo njihovo delo. Mi ovim zakonom potvrđujemo i dajemo obećanje našim precima da je Hilandar ovde i da ćemo ga čuvati, obnavljati kao središte naše duhovnosti i kao najdragoceniju identitetsku relikviju koja nema cenu. Ovaj zakon je potvrda našoj Vladi i svih nas da ćemo pratiti puteve naših predaka, da ćemo ispraviti greške mnogih naših prethodnika koji su radije ulagali u tuđe vrednosti nego u očuvanje sopstvene duhovnosti, tradicije, istorije i bogatog kulturnog nasleđa koje su nam preci ostavili. Ponosna sam kao neko ko dolazi iz srca Srbije, sa Kosova i Metohije gde je Sveti Sava udario temelje Pećkoj patrijaršiji, a potonji Nemanjići gradili Dečane, Gračanicu, Ljevišku, Svete Arhangele, zato što se vraćamo svojim nacionalnim i duhovnim korenima i što ćemo čuvati svoje svetinje. Neki bi danas da nam otmu i svetinje i istoriju, ali oteto je prokleto i ne bih im savetovala da se igraju sa moštima naših predaka. Naše zaveštanje našim precima koji su tada kada svet nije izgledao ovako, mogli da dođu do Svete Gore i svete zemlje i ostave tragove kojima se i mi danas ponosimo, mogli bi biti samo dve reči – čuvajmo svetinje, a Hilandar je svetinja. I na kraju,pošto mi je zdušno pomogla moja draga Verica sa svim podacima o kojima sam danas govorila, ja ću pročitati stihove iz poeme koju je Verica napisala o Svetom Savi, kome dugujemo to što je i dan danas Hilandar naše duhovno sedište. „Svetionik si naš gde god da smo rasejani. Oltar i ikona koja nas je čuvala dok su nam palili ognjišta i duše, pred tvojim moštima tražimo pomilovanje za mnoge nesmotrene puteve i reči. Molimo te da nas ponovo daruješ slogom. Tebi se zaklinjemo, tebe slavimo, amanet tvoj je da bratsku ljubav čuvamo, a srca ponosom naših krsnih svetinja ispunimo, da razumemo vapaje zemlje i stišamo vetrove što su nam čupali korenje, da obnovimo vatru na ugašenim ognjištima i tako ugrejemo dušu Srbiji koja je večna.“ Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Aleksandar Vučić – „Za našu decu“, narodni poslanik Bratislav Jugović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici Vlade Republike Srbije, braćo i sestre narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, poštovani pravoslavni hrišćani, pre nego što krenem na ovu temu dnevnog reda, želim da se zahvalim svima koji su govorili o ovom zakonu, a posebno želim da se zahvalim gospodinu Zukorliću i gospodinu Životi Starčeviću koji je zaista imao jedan sadržajan govor, koji je približio najveću srpsku svetinju građanima Republike Srbije i poslanicima u ovom parlamentu koji nikada nisu bili na Svetoj gori. Zahvalan sam predsedniku, odnosno šefu poslaničke grupe koji mi je dao tu čast da u ime naše poslaničke grupe govorim o ovom zakonu i zahvalan sam igumanu manastira Hilandar, ocu Metodiju, koji me je blagoslovio da vam se obratim. Hilandar se nalazi na Svetoj gori. Sveta gora je prostor koji je posvećen presvetoj Bogorodici. U manastiru Hilandar stoluje ikona presvete Bogorodice Trojeručice, a mi smo ovu tačku dnevnog reda izglasali na Malu Gospojinu, juče, kada proslavljamo rođenje presvete Bogorodice. Patrijarh srpski, gospodin Pavle, blaženopočivši patrijarh srpski, gospodin Pavle, je rekao: „Budimo ljudi, a ne neljudi“. Šta to znači budimo ljudi? Budimo uz Boga, budimo verujući. Samo ljudi koji su uz Boga i koji su verujući, oni su ljudi, a ovi bezbožnici, oni su neljudi. Moram da vam priznam da sam na ovu temu dugo razgovarao pripremajući se za današnji nastup sa uvaženim kolegom, Muamerom Zukorlićem, koji je druge vere i druge nacije, ali ću vas i podsetiti da je Hilandar dao 12 arhiepiskopa, od kojih je jedan bio rođeni brat Mehmet-paše Sokolovića. To je bio Makarije Sokolović. On je obnavljao Pećku patrijaršiju i on je uz pomoć svog brata, koji je bio u islamu Mehmeda-paše Sokolovića, obnovio Pećku patrijaršiju. Ovim vam želim reći da samo ako smo u veri, ako nismo bezbožnici, mi na ovim prostorima možemo da živimo u ljubavi, miru i slozi. Od uvođenja višestranačkog sistema, od devedesetih godina pa na ovamo, od raspada SFRJ pa do ovog Saziva, u svim sazivima imali smo bezbožnike u parlamentu. Bilo ih je nekada nekoliko, bilo ih je nekada i nekoliko desetina. Uvek su bili u manjini, ali su postojali. Ovo je prvi saziv u kome nemamo ni jednog jedinog bezbožnika. Dakle, primećujete li da je presveta Bogorodica uredila da ovaj zakon stavimo na dnevni red na Malu Gospojinu i da ovaj zakon izglasamo u onom sazivu u kome nema ni jednog jedinog bezbožnika. Budite ponosni što smo upravo mi ta generacija. Govornici pre mene su rekli da je Hilandar jedina institucija u Srba koja nema prekid. Dakle, već stotinama i stotinama godina monasi na Hilandaru se mole za narod srpski i za vaskrsenje i spasenje naroda srpskog, za sve pravoslavne. Mole se za mir, ljubav i slogu, jer nam je Sveti Sava poručio da samo sloga Srbina spasava. Dakle, mi danas u nekim eparhijama imamo po tri-četiri monaha, a na Hilandaru imamo bratstvo, trenutno bratstvo Hilandara broji skoro 50 monaha i to je zaista veliko bratstvo. Gde god se čuju zvona Srpske pravoslavne crkve odatle nam dolaze monasi, pa nam otac Hariton dolazi iz Mostara, otac Milutin nam dolazi iz Crne Gore, otac Teodor nam dolazi i Slavonije, otac Nikolaj nam dolazi iz Valjeva, a iguman nam je iz srca Srbije, iz Čačka, otac Metodije. Zbog toga sam ja kao Čačanin naravno najviše ponosan. Vi se sećate pogroma 2004. godine. To je bilo 17. marta 2004. godine na našoj svetoj zemlji KiM. Pogromu je prethodio požar u manastiru Hilandar u noći između 3. i 4. marta 2004. godine. Kad god je bila nevolja na Hilandaru bila je i nevolja u Srbiji. Kad god se Hilandar obnavljao i Srbija se obnavljala. Pogledajte, posle tog požara zaista bilo je pomoći u vreme manjinske vlade Vojislava Koštunice. Bilo je pomoći, ali to su bila privremena rešenja. Manastir su pomagali i drugi srpski vladari, i Obrenovići i Karađorđevići, ali sve to su bila privremena rešenja. Obnova manastira posle požara je intenzivirana, kako je to kolega Starčević rekao, novcem Srba a ne novcem EU. Da li su to bili privrednici, među kojima je i ministar Popović, da li su to bili neki poslanici, ovde među nama ih ima, da li to bili obični vernici. Uglavnom, to su bile, što bismo rekli, srpske pare srpskim znojem zarađene. Najintenzivnija obnova je poslednjih nekoliko godina i pogledajte Srbiju poslednjih nekoliko godina kako se obnavlja, kako je jača i snažnija, kako je ponosnija. Zato smo mi, braćo i sestre, ta ponosna generacija koja će izglasati ovaj zakon. Kada smo već kod tog požara, podsetiću vas da je Čarls, princ od Velsa, u svom pismu koji je uputio manastiru Hilandar, taj razorni požar ocenio kao, citiram – tragediju za svetsku kulturnu baštinu i ocenio je da svaki čovek od estetskog senzibiliteta i duhovne osetljivosti ima obavezu da doprinese njegovoj obnovi. Ovo je rekao jedan predstavnik moćne zemlje i sile druge vere i druge nacije. To vam govori koliko je naša najveća svetinja veliko kulturno dobro. Ko je bio na Hilandaru 10 puta, taj će učiniti da za života bude 100 puta i kada ga pitate – zašto će da ideš baš 100 puta, zašto ćeš se potruditi da ideš 100 puta, a on će vam reći – da popijem čašu vode iz Savinog bunara, iz bunara koji je iskopao Sveti Sava, da se divim čudotvornoj lozi Svetog Simeona, koja i dan danas posle toliko vekova rađa i pomoću koje parovi koji ne mogu da imaju dece ipak uspeju da osnuju porodicu, odnosno da se slože i razmnože, da se divim maslini koja i dan danas rađa, a koju je posadio car Dušan, da vidiš vinograde na Savinom polju, da pogledaš u more sa pirga kralja Milutina, da osetiš Srbiju, da osetiš pravoslavlje. Vidite kako su čudni putevi gospodnji. Naša najveća svetinja nije pod jurisdikcijom SPC. Ona je pod jurisdikcijom Patrijaršije carigradske. Tako je Sveti Sava hteo i ne nalazi se u našoj zemlji, već se nalazi u državi monaha. Tačno je da Francuska ima Zakon o Notr Damu. Tačno je da Rumuni imaju samo skit na Svetoj Gori, ne manastir, ali imaju zakon o tom skitu i odvajaju 900.000 evra na godišnjem nivou. Koliko je moralo da prođe, koliko je bilo vlada iza nas, koliko je kraljeva stolovalo, a tek sad donosimo ovaj zakon? Još jednom vam ponavljam budite ponosni što pripadate toj generaciji, blagosloveni smo zbog toga. Kada dođete u manastir, to je nije kao u bilo kojoj drugoj crkvi. Osim što je tu ikona Presvete Bogorodice Trojeručice, treba da znate da u manastiru Hilandar je jedina ikona Miloša Obilića gde on predstavljen kao svetac. Kada uđete u crkvu ne postoji mogućnost da spustite negde novac, da li na ikonu, da li, kakva inače u crkvama je praksa. Niko vas za novac ne pita, prosto morate sami da gledate neki da kažete, neke čudne kanale da se raspitate gde možete da ostavite prilog za manastir, a dobijete dva obroka, dobijete krevet, neko vam promeni posteljinu i 17 hiljada noćenja 2019. godine. Ugostiti samo 17 hiljada ljudi, znate koliki je to novac, da vas prevezu sa pristaništa Jovanica do manastira, što traje otprilike 40 minuta, i nazad, da prespavate i da dobijete iskrenu, to već košta, a niko vas za novac ne pita. Struju koju trošimo, ne trošimo je tako što postoji trafostanica, nego postoji agregat na naftu. Zar ovakva Srbija koja se obnavlja i koja postaje ekonomski moćna da dozvoli da njena najveća svetinja troši struju na naftu? Pa, upravo ovakav zakon donosimo da bismo tamo napravili energanu na solarni pogon, odnosno na solarnu energiju, da bismo proširili kapacitete konaka da može da bude više od 17 hiljada ljudi da bismo ispunili zavet Svetog Save da svaki Srbin za života poseti najveću srpsku svetinju manastir Hilandar. Moram da pomenem i ljude koje mi ovde nismo spomenuli, a oni su obični ljudi, svetovni ljudi. Manastir ima svoju zadužbinu i direktor te zadužbine je moj Čačanin, Milivoje Ranđić koji je učestvovao u pisanju ovog zakona, ugledni advokat Dušan Stojković takođe je učestvovao u pisanju ovog zakona, i mladi docent za Pravnom fakultetu Dalibor Đukić koji je, verovali ili ne, rođen 25. jula na Trojeručicu, koji je manastirsko dete u smislu da ga je Hilandar stipendirao kada se školovao. Takođe je tvorac ovog zakona. Po blagoslovu igumana i teolog Miloš Stojković svakog dana nema svoje radno vreme nego ima radni zadatak i oni su posvećeni manastiru. Oni zapravo posreduju između običnih ljudi koji žele da posete manastir i da pomognu najveću srpsku svetinju i monaštvo koje je u neprekidnoj molitvi već stotinama i stotinama godina. Braćo i sestre, pominjali ste ovde da manastir ima ogromno imanje na Kakovu, to je u neposrednoj blizini Svete Gore gde sam krstio svoju ćerku Iskru i moram da vam kažem da kad god sam u nekim iskušenjima i dilemama uvek sebi kažem – sve će to Presveta Bogorodica da uredi. Tako i vama pošto nam predstoje velika iskušenja kažem, pošto niko od nas nije bezbožnik, svi smo uz Boga, da uz Boga ostanemo u slozi, a sve će Presveta Bogorodica da uredi. Živela Srbija.
Zahvaljujem. Zahvaljujem uvaženom narodnom poslaniku Bratislavu Jugoviću na nadahnutom izlaganju. Nastavljamo dalje. Završili smo sa predstavnicima poslaničkih grupa, šefova poslaničkih grupa. Idemo sa listom govornika. Prvi na listi je uvaženi predsednik poslaničkog kluba Stranke pravde i pomirenja, gospodin Samir Tandir. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Krkobabiću, koleginice i kolege narodni poslanici, poštovana potpredsednice Vlade sa saradnicom, poštovani ministre Popoviću sa saradnikom. Hoću da odam priznanje ministarstvu da je jako aktivno i vrlo često je potpredsednica Vlade ovde i brani vrlo kvalitetne zakone. Hoću posebno da pozdravim ministra i drago mi je što je on danas ovde i da mu odam priznanje za borbu i trud koju je uložio za nabavku vakcina, za uspostavljanje dobrih odnosa sa Ruskom Federacijom, jer živimo u svetu kada ne možemo imati viška prijatelja i bez obzira što nam je EU glavni spoljno-politički prioritet, jako nam je važna saradnja sa Ruskom Federacijom. Da pozovem ministra da poseti Sandžačke opštine, da poseti Internacionalni univerzitet u Novom Pazaru, koji može biti partner vašem ministarstvu i da poseti opštinu Prijepolje i opštinu Sjenica gde možemo da pokrenemo neki biznis inkubatori, da vidimo, da pokrenemo neki start ap program. Danas govorimo o jako važnom zakonu i hoću da kažem, zašto ću ja kao Bošnjak, kao musliman glasati za ovaj Zakon o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Glasaću zato što me tome uči moja vera, moja nacija, što me uči moje vaspitanje koje sam dobio od svojih roditelja, da poštujem i negujem i štitim svetinje drugog naroda i druge religije. Glasaću za ovaj zakon iz poštovanja prema svima vama dragi prijatelji, iz poštovanja prema celokupnom srpskom narodu, ali prvenstveno iz poštovanja prema mojim komšijama i prijateljima Srbima iz Prijepolja, zato što sam vrlo često u organizacionom Odboru za izgradnju džamija. Nije se desilo da ja moje prijatelje i komšije iz Prijepolja ne pozovem da oni daju prilog za izgradnju neke džamije, a da se oni ne odazovu. Tako rade i Bošnjaci u Prijepolju, Sandžaku. Ja misli da je ovo što ćemo danas da uradimo i da glasamo dokaz kakvu državu gradimo, državu jednakih šansi za sve. Posebno me je obradovale objašnjenje potpredsednika Vlade, da ćemo u narednom periodu posebno obratiti pažnju na duhovno, kulturno nasleđe svih konfesija u našoj zemlji, znači i ono što se tiče pravoslavlja i SPC. Mi ćemo to podržati. Očekujemo, svakako, veću podršku za sve crkve i verske zajednice, a naravno prvenstveno mislim na zajednicu kojoj pripadam, islamsku zajednicu. Mi imamo brojne kulturno-istorijske spomenike. Lider naše stranke akademik Muamer Zukorlić je govorio o altunalem džamiji – lejlek džamiji. Ja želim da spomenem i Ibrahim pašinu džamiju u Prijepolju i da spomenem prostor musale. Duhovnim nasleđem ne može ono da bude predmet privatizacije. To je bruka i sramota koju smo imali u jednom periodu našeg razvoja. Znamo da se to dešavalo pre desetak godina. Ne može duhovnim nasleđem, džamijama ili crkvama ili manastirima da gazduju muzeji. Oni mogu da budu partneri, možemo da sarađujemo, ali ono što je predmet restitucije, ono što je vlasništvo islamske zajednice ili crkve mora da se vrati islamskoj zajednici ili crkvi. Na kraju, u vremenu opšteg moralnog posrnuća i izopačenosti vera u jednog Boga je jedini pravi put. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Samiru Tandiru. Sledeći na listi, uvaženi narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, činjenica jeste da poslednjih deceniju i Vlada Republike Srbije i Narodna skupština rade na tome da ono što je započeto posle Drugog svetskog rata da se konačno zaustavi i da otklone sve posledice jednog procesa koji slobodno mogu da nazovem rastrebljavanje Srbije. Nije to bez osnova, mi koji smo ušli u šestu deceniju života jako dobro se sećamo da kao deca nismo baš rado bili viđeni u našim verskim hramovima, u našim crkvama. Roditelji ako su nas krstili morali su to da kriju. Čini mi se da je bilo jedino zabranjeno Srbima u toj Jugoslaviji koja je po pravilu bila ateistička, ali svi drugi narodi, sve druge vere imale su pravo da to ističu, da se toga pridržavaju, osim Srba. O Hilandaru smo vrlo malo učili u školi. Više smo učili od svojih roditelja, u porodici. Znali smo da nešto tamo ima. Nismo znali značaj, nisu znali to da nam objasne ili jednostavno nisu smeli. Taj proces je konačno zaustavljen i Srbi i Vlada Republike Srbije i Narodna skupština Republike Srbije treba da rade na tome da sačuvamo pre svega našu istoriju, našu kulturu i našu duhovnost. Da ne pričamo o ideološkim problemima kakve je vukla ta stara Jugoslavija, ne bih u to da ulazim. Iznenađuje me kada su ideološki problemi prestali da postoje, a kada je bivši režim, ono što je započeto bilo u toj ateističkoj Jugoslaviji, nastavio je čak šta više, mogu da kažem daleko uspešnije nego što su to radili komunisti u drugoj polovini 20. veka. Tada je srpskom narodu pokušavano da se nametne jedna kolektivna krivica, da pokuša da zaboravi svoju istoriju, da zaboravi svoju kulturu, da zaboravi zločine koji su bili činjeni prema srpskom narodu, da se odrekne svojih žrtava i u Prvom i u Drugom svetskom ratu, da jednostavno prihvati neku kolektivnu krivicu, a razlozi za koju nisu postajali i da se jednostavno utopimo kao gubitnička nacija i ne stajemo sa ovih prostora. Kada to kažem, ako neko pokuša da osporava, samo da vas podsetim šta se desilo pre nešto više od godinu dana ovde. Setite se šta se desilo i kakve kritike je imala i vlast i predsednik Republike Srbije zbog rodonačelnika srpske države Stefana Nemanje. Samo to da vas podsetim. Nije to bilo slučajno, nije to bilo bez razloga. To je bio proces koji je započela ta tzv. intelektualna, kulturna elita, samoprozvana, koja je predvodila bivši režim, koju je sada okupio Dragan Đilas oko sebe. Nemojte zameriti što govorim opet o jednoj temi koja možda ne bi trebalo da bude politička, moram, da se to što se nama dešavalo pre 10 i više godina više nikada ne dešava. Od Srba su nastali mnogi narodi. Neću da ulazim u te istorijske okolnosti, neću da ulazim ni u razloge, neću da ulazim ni u opravdanost. Neka sebe smatra svako ko želi nekim narodom i nemam ništa protiv. Ali, niko nema pravo da zato što smatra da je postao drugi narod otima srpsku istoriju, srpsku kulturu, srpsku tradiciju. Sretan mu put. Ali, toga ne smemo ni mi da se odričemo. Taj proces, čini mi se da, otkad je Srbija počela ponovo da staje na svoje noge, dobija još više na intenzitetu. Jačanjem srpske države i vraćanje Srba svojim korenima, svojoj istoriji, svojoj kulturi, svetosavlju, svojoj religiji, imamo napade sa svih strana. Imamo napade iz Hrvatske, imamo napade iz Crne Gore, gde pokušava da se poništi postojanje Srpske pravoslavne crkve. Imamo jedan najbezobzirniji proces koji pokušavaju privremene institucije, šiptarske, da predstave hramove Srpske pravoslavne crkve kao deo kulturnog i istorijskog nasleđa albanskog naroda. Ja ne vidim nikakvu razliku između onih koji ruše, koji pokušavaju da preuzmu nasilno srpske crkve u Crnoj Gori, komšije iz Hrvatske koji napadaju srpsku državu, Albanaca sa Kosova koji pokušavaju da nam otmu takođe i istoriju i verske objekte, ne vidim nikakvu razliku između njih i onih koji su kritikovali i napadali zašto je podignut spomenik na Svetosavskom trgu Stefanu Nemanji. Ne vidim razliku. Ne vidim razliku između Kurtija, Đilasa, Šolaka, Milanovića, Đukanovića. Mislim da je ovo bio, možda ne najbolji, ali jedan od prelomnih trenutaka da Vlada Republike Srbije da jednu podršku centru srpske duhovnosti. Jer, na taj način, očuvavanjem Hilandara, njegovog nasleđa, čuvamo i SPC. Kroz očuvanje SPC ne čuvamo samo svoju istoriju, nego čuvamo i pravo da opstanemo tamo gde jesmo. Jer, gde je prestala da postoji SPC, prestao je da postoji srpski narod. I taj proces, nažalost, u nekim zemljama u našem okruženju još uvek traje. A mi kao matica svih Srba to ne smemo da dozvolimo. U tome i jeste značaj ovog zakona. U tome i jeste značaj, da sačuvamo naš kulturni identitet, da sačuvamo našu Srbiju, da damo podsticaj našim naslednicima da ostanu ovde i nastave da izgrađuju tu istu Srbiju. Jer, ne može biti bez razloga kada vam se urušava čitav jedan sistem, da gajite nadu da će veliki broj građana da ostane ovde i da čuva ono što su nam naši preci ostavili. Ovakav jedan zakon svakako jeste i pohvala jednoj drugoj Srbiji, za razliku od one koja je bila do pre desetak godina, a to je da ćemo graditi Srbiju, da ćemo poboljšavati kvalitet života, da ćemo čuvati naše kulturno i istorijsko nasleđe, pamtiti sve one koji su stradali zato što su Srbi, čuvati uspomenu na njih i hvaliti sve one koji su pomogli da Srbija bude država u kojoj vredi živeti i u kojoj vredi ostajati. Samo se bojim da ćemo opet imati, čim ovaj zakon bude izglasan, napade kako se novac građana Republike Srbije troši tamo na neke manastire, na neke monahe, na neke popove i napadi će opet biti od onih istih koji su nas napadali i zbog spomenika Stefanu Nemanji, a ja ih samo pozivam da umesto što zavaravaju građane Srbije, na sledećim izborima pitaju građane Srbije šta misle o njima kada tako pričaju o Srbiji, o našem kulturnom, verskom i svakom drugom identitetu.
Zahvaljujem, uvaženi poslaniče Arsiću. Sledeća na listi je uvažena narodna poslanica Jasmina Karanac. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Uvažena ministarko Gojković, uvaženi ministre Popoviću sa članovima svojih kabineta, koleginice i kolege narodni poslanici, vrlo je važno i značajno za Srbiju što se Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar nalazi pred Narodnom skupštinom. Iako je Srbija i do sada na razne načine pomagala obnovu i očuvanje manastira Hilandar, pružajući značajna finansijska sredstva, smatram da je bilo potrebno da se zakonski uredi način pružanja stalne i kontinuirane podrške i pomoći očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa jednog jedinog srpskog manastira na Svetoj gori, starog više od 800 godina. Nebrojano puta do sada svedočili smo apelima i molbama i hilandarskog bratstva i Zadužbine manastira Hilandar sa sedištem u Beogradu, ali i pojedinaca za pomoć manastiru. Naročito posle strahovitog požara koji je besneo u noći između 3. i 4. marta 2004. godine, kada je Hilandar osvanuo u pepelu. Do danas je obnovljeno oko 80% izgorelih objekata. Najveći i ključni donator obnove Hilandara, ali i pružalac pomoći očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira je Vlada Republike Srbije, koja je od 2004. do 2020. godine izdvojila 13 miliona evra za projekte obnove manastira, ali tu su i razna državna, javna i privatna preduzeća, kao i brojni pojedinci i prijatelji Hilandara. Iz Zadužbine manastira Hilandar naglašavaju da je obnova po mnogo čemu specifična. Pre svega zbog lokacije, jer je dopremanje materijala na Svetu goru teško izvodljivo. Objekti koji se obnavljaju moraju biti istovetni kao i pre požara, urađeni istim materijalima, a komplikovano je i obezbediti dokumentaciju za majstore i stručnjake. Sve je to naročito otežano u uslovima pandemije korona virusa, pa i obnova je u jednom trenutku bila usporena, pa čak i obustavljena. Zbog komplikovanih procedura za vreme pandemije zastao je i priliv novca i materijalnih sredstava, koja su ipak zahvaljujući brzi Ministarstva kulture obezbeđena. Ono što je zanimljivo znati jeste da su tokom sanacije manastira otkriveni i ranije nepoznati delovi objekata zatrpani ispod naslaga zemlje i šuta posle dva požara koja su se dogodila u 18. veku. Neki veruju da se u neuklonjenim posledicama požara iz tog vremena mogu naći i uzroci najrazornijeg požara 2004. godine. Budući da su sve građevine manastirskom kompleksa građene u vizantijskom stilu, a podovi i balkoni uglavnom od drveta, požar je odneo, nažalost, veći deo kompleksa. Na sreću, i pored nesagledive štete nastale u požarima, ono što je najvažnije, nikada nije gorela crkva i nisu gorele riznica ni manastirska biblioteka. Ono što je ipak najvažnije je to da je najvrednije što manastir ima ostalo sačuvano. Obnova manastira nije bila nimalo laka, jer su prvu fazu obnove posle požara 2004. godine izvele grčke službe zaštite i grčke firme koje su te službe angažovale, jer manastir podleže administrativnom središtu Svete gore i pod jurisdikcijom je Vaseljenske patrijaršije. Tek dve godine kasnije, 2006. godine otpočela je druga faza obnove koju su radili uglavnom naši majstori, radnici, stručnjaci i konzervatori. Ono što je ovde važno istaći je da je Predlogom zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Hilandara kao jednog od naših najdragocenijih spomenika predviđena ne samo obnova i rekonstrukcija, već i aktivnosti koje se odnose na očuvanje i negovanje istorijskih i kulturnih vrednosti manastira Hilandar, praćenje stanja, istraživanje, prezentovanje pokretne i nepokretne kulturno istorijske baštine u sastavu manastira, izgradnja novih objekata, konzervacija i zaštita ostale kulturne baštine poput fresaka, ikona, rukopisa, itd. Ono što takođe treba naglasiti je da je ovim Predlogom zakona predviđeno i podizanje nivoa društvene odgovornosti za zaštitu svetske baštine i srpskog kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar, kao i podizanje svesti i znanja o srpskom kulturnom i istorijskom nasleđu na Svetoj gori. Srbija treba podjednako da brine i brine i pokazuje brigu za obnovu i očuvanje verskih i kulturnih objekata pripadnika ostalih verskih zajednica u Srbiji. Neki od primera su svakako obnova Bajrakli džamije u Beogradu, jedne od najstarijih očuvanih građevina Beograda koja je čuvala i čuva vrednu kulturnu baštinu Islama u Beogradu i Srbiji. Takođe, treba pomenuti i učešće u obnovi Subotičke sinagoge, druge najveće u Evropi posle sinagoge u Budimpešti. Svima nama treba da posluži kao dobar primer obnova džamije u Međurečju, na granici Srbije i BiH koju su zajedničkim zalaganjem i dobročinstvom obnovile komšije, Bošnjaci i Srbi. Navešću još jedan svetao i dobar primer, a to je primer grada Novog Pazara koji jednako posvećeno i predano brine i očuva Altun-alem džamiju i Petrovu crkvu i manastire Đurđevi stupovi i Sopoćani. Ovo su samo neki primeri koje treba isticati i slediti, jer bez očuvanja kulturno-istorijskog i verskog nasleđa, bez brige o dragocenim spomenicima koji svedoče o zajedništvu i istoriji jednog naroda nema ni njegovog identiteta. Kada je reč o zakonu o kome danas govorimo, sredstva za obnovu, rekonstrukciju i očuvanje manastira Hilandar budžetski se opredeljuju za svaku tekuću godinu na osnovu usvojenih planova radova i izveštaja o realizaciji radova na obnovi, rekonstrukciji i očuvanju manastira, i tu nema dileme. Ovaj zakon je tim pre važan i svakako ga treba podržati zato što manastir Hilandar predstavlja najznačajniju riznicu srpske srednjovekovne kulture, jer se u njemu nalazi najbogatija kolekcija originalnih starih rukopisa, ikona i fresaka, kao i Hilandarska povelja Stefana Prvovenčanog. Od 1988. godine zajedno sa ostalih 19 svetogorskih manastira nalazi se na UNESKO-voj listi svetske baštine. Hilandar je četvrti po redu u hijerarhiji svetogorskih manastira i jedan od najznačajnijih duhovnih i kulturnih središta srpskog naroda. Osnovali su ga na ruševinama starijeg manastira 1198. godine monasi Veliki župan Stefan Nemanja i njegov najmlađi sin Rastko, koji su stvorili samostalnu srednjovekovne srpsku državu i autokefalnu srpsku crkvu. Manastir Hilandar pomagali su brojni srpski vladari, Stefan, Uroš, kralj Milutin, zatim car Dušan. Činili su to i ruski vladari, pećki patrijarsi, bugarski i grčki monasi da bi se manastir sačuvao u mnogo teškim i burnim vremenima, kroz istoriju. Manastir su pomagali i vladari iz dinastije Obrenovića i Karađorđevića. Ovaj Predlog zakona potvrda je da to činimo i mi danas i zato verujem da će narodni poslanici u danu za glasanje podržati ovaj, kao i neke buduće predloge za očuvanje kulturno-istorijske baštine. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se uvaženoj narodnoj poslanici. Sledeći na listi je narodni poslanik Vojislav Vujić ispred poslaničkog kluba JS. Izvolite.
Hvala vam. Uvažena potpredsednice Vlade, ministarko, gospođo Gojković, gospodine Popoviću, uvaženi predsedavajući, gospodine Krkobabiću, danas imamo na dnevnom redu jednu vrlo značajnu i neobičnu temu. Neobičnu zato što je danas isprovocirala dosta emocija. Kolege koje su govorile pre mene, svako na svoj način je uneo deo sebe u ovu diskusiju. Obzirom da sam poslanik od 2012. godine imao sam priliku da slušam veliki broj izlaganja mojih kolega. Naravno, uvek tu ima svašta lepo i svašta pametno da se čuje. Danas, iskreno, moram i da čestitam mom kolegi iz moje poslaničke grupe, iz JS, gospodinu Životi Starčeviću, inače i profesoru, na jednom predavanju, dvadesetominutnom predavanju koje nam je danas održao. On nas je proveo kroz Hilandar, a to nije lako uraditi za 20 minuta, da prođete kroz 11 vekova duge istorije. Naravno, danas i svi mi koji učestvujemo u izglasavanju ovog zakona imamo, kako neko danas reče, tu čast i privilegiju da možemo da glasamo za jedan ovakav zakon. Dosta citiram, a nisam ni počeo. Moram da spomenem i moju koleginicu Snežanu Paunović koja je rekla da ste i vi u svojoj, ne tako dugoj, ministarskoj karijeri, na mestu ministra kulture stvarno doneli niz pozitivnih i niz dobrih zakona koji će svakako ući u istoriju. Ono što je najznačajnije danas jeste da po prvi put imamo jedno sistemsko rešenje, ne mogu, daleko od toga, da kažem za jedan problem, za jednu situaciju koja traje vekovima unazad, a za konkretnu pomoć koju smo od 2004. godine upućivali manastiru Hilandar. Za nas mogu da kaže, to su istorijske činjenice, da smo bili komunistička država, ali vera u Boga i u svetinje u našem narodu nikada nije nestala i nikada neće nestati. Srednjovekovni manastiri i crkve, mi ih uvek od milošte zovemo svetinje i to je sad sve popularnije i popularnije u građanstvu, koje svedoče usponu i padu srpske carevine, a zatim i srpske države deo su kulture kojom se Srbija ponosi. Danas je tema Hilandar, ali kada pričamo o Hilandaru danas imamo potrebu da kroz manastir Hilandar provučemo sve svetinje. Ne smem ni da se upustim u nabrajanje koliko svetinja imamo, Bogu hvala, imamo ih dosta i to je plod naše istorija koja je sama po sebi duga. Politike se menjaju, ideologije se menjaju, nekada se napušta i rodna gruda, ali vera, vera se kod nas Srba nikada nije menjala. Ona nas je i održala, učeni smo i vaspitavani u duhu pravoslavlja da nikome ne želimo zlo. I kada smo bili kroz istoriju prinuđeni da ratujemo trudili smo se da to uvek budu odbrambeni ratovi. Nažalost, nismo mi trpeli samo štete od ratova, 2004. godine naše svetinje, konkretno Hilandar je pretrpeo veliku štetu od požara. Ono što je usledilo posle tog požara, ja ne mislim samo na pomoć države i naroda koja je svakako i evidentno od te godine pa na dalje bivala sve veća i veća, najbitnije što smo tada počeli da obnavljamo te, 2004. godine je svakako, naša vera i to nas je nateralo, kao i svaki put kroz istoriju da posle velikih tragedija nekako ponovo svi budemo jedinstveni da se udružimo. Ponovo je obnovljeno srpsko jedinstvo. Zato su nama svetinje bitne, jer nas one opominju. Svaki put kada se udaljimo jedni od drugih one nas podsećaju da moramo da se držimo zajedno. Imali smo priliku da u Crnoj Gori vrlo skoro, vidimo narod koji je svašta nešto propuštao i popuštao od te 2006. godine, ali kada su došli do jedne linije preko koje ne sme da se prođe, kad su takli u veru, kad su takli u svetinju, imali smo priliku da vidimo šta su litije u Crnoj Gori uspele da urade, šta je uspeo narod da uradi. Za jednu vlast, za koju svi mi koji se bavimo politikom, za koju smo mogli da kažemo, pa to će da traje, ne znamo koliko će dugo da traje – šta se desilo? Prešli su liniju. E, kad pređu tu liniju, kad se dirnu svetinje, desi se to što nas istorija uči, a to je da postanemo jedinstveni i onda je odgovor bio ovakav kakav jeste. U Crnoj Gori je promenjena vlast, a narod je uspeo da sačuva ono zbog čega su litije i pokrenute. Sticajem okolnosti ja sam bio prisutan tog 4. septembra u Podgorici, dočekao sam našeg patrijarha, gospodina, Porfirija i ono što sam tada video u Podgorici preko 15 hiljada ljudi, što ćete da se složiti da je za Podgoricu i Crnu Goru dosta, video sam jedinstvo kako se retko viđa. To su naše poruke, to su ti znakovi pored puta i to je to zbog čega se mi uvek vraćamo našim svetinjama. Nije prvi put, ali najteže stradanje koje je srpski narod i srpske svetinje doživeli, to je bilo 2004. godina, kada su šiptarski teroristi proterali sa Kosova 220.000 Srba i kada su nam uništili, upalili 120 svetinja. To je ostalo upisano u istoriji, ostalo je upisano u našim srcima i takve stvari ne zaboravljamo. Zato je dobar ovaj zakon. Donosimo ga u pravo vreme da svima pokažemo da takve stvari ne zaboravljamo i da mi ne ostavljamo svetinje. Danas imamo provokacije koje se dešavaju. Mediji su ih puni i vi vidite šta ponovo pokušavaju da urade. Kako je Dragan Marković Palma, predsednik JS juče na konferenciji za novinare poručio, da ovo što rade kosovski Albanci, nikome neće doneti dobro. Ovo neće doneti dobro ni njima ni nama, možda. Ovo mora da se prekine. Ja ih i danas dok mi glasamo za ovaj zakon, molim da prekinu da rade to što rade, da se manu tih provokacija, da gledaju svoja posla. Pošto mi vreme ističe, hoću da iskoristim ovu priliku da se vama, gospođo Gojković i gospodine Popoviću, zahvalim za sve što ste uradili za Vrnjačku Banju. Verujem da ćemo da nastavimo u duhu te dobre tradicije i u budućnosti da sarađujemo, a svima da poručim i sve kolege da zamolim da zajednički ovaj zakon izglasamo. Hvala vam.
Hvala lepo. Reč ima potpredsednik Narodne skupštine Stefan Krkobavić. Izvolite.
Potpredsedniče Zukorliću, zahvaljujem. Uvažena potpredsednice Gojković, uvaženi ministre Popoviću, moram pre svega da kažem da smo danas samo saslušali ovlašćene predstavnike i koleginicu Snežanu Paunović, i kolegu Starčevića, i uvažene kolege iz SDS, ova priča bi danas bila dovoljna. Mislim da danas i ministri koji su sa nama ovde predstavljaju prave ljude, kako to kaže kolega Starčević, koji štite ovaj identitetski deo priče. Tu mislim posebno i na ministra Popovića, ali i na uvaženu potpredsednicu Vlade Maju Gojković, za koju možemo da kažemo da je bila dobar predsednik Narodne skupštine. Tada nisam bio narodni poslanik, a mogu da sudim da je sada izvanredan ministar kulture. Ono što je danas na dnevnom redu jeste upravo naš Hilandar, iako je deo srpske duše i izvorište naše duhovnosti i kulture, Hilandar nikada osim za carstva cara Dušana nije bio i formalni deo naše otadžbinske crkve, ali svi svetogorski manastiri, pa i naš Hilandar imaju status koji je ravan položaju lokalne samouprave, oni su pravna lica javnog prava Grčke, a sa stanovišta međunarodnih konvencija o svetskoj kulturnoj baštini pripadaju korpusu kulturnog nasleđa Grčke, koja je pred Uneskom odgovorna za očuvanje Svete Gore i svetske baštine. Nijedan Grk danas neće osporiti da je Hilandar srpska svetinja i da baštini srpsku tradiciju, ali će i kazati da je Hilandar kao duhovna ustanova, pre svega svetogorski manastir i da pripada pod omofor carigradskog patrijarha. Inače, svi svetogorski manastiri, pa i naš Hilandar samostalni su u unutrašnjoj upravi, pa tako monasi sami biraju igumana. Bez obzira na svoj poseban status, Hilandar ima najtešnje veze sa srpskom crkvom i čini važan deo duhovnog, ali i istorijskog i kulturnog identiteta našeg naroda i ta veza je dvosmerna. Patrijarh srpski uživa visoki autoritet među hilandarskim monasima, a ispred srpske crkve upravo je on zadužen za održavanje duhovne veze sa srpskom svetogorskom svetinjom. Neko će možda pitati zašto se za manastir Hilandar i njegovu obnovu zaštitu donosi poseban zakon, ali mi u poslaničkoj grupi PUPS – „Tri P“ smatramo da je to strateška i mudra odluka Vlade, jer će se na taj način u njegovu obnovu, zaštitu i očuvanje manastirskih svetinja uvesti sigurnost, barem za određen iznos budžetskih sredstava, koji uzgred budi rečeno, ni do sada nije bio mali. Ovaj zakon je svojevrsni ovovremeni tekstualni pirg, iliti kula Svetog Save, koja je bila glavni odbrambeni objekat na istočnim odbrambenim zidinama Hilandara. Prva četiri sprata ovog pirga su podignuta u vreme Svetog Save, dok su sledeća tri dograđena u doba Svetog kralja Milutina. Kao što su nekada često i sami monasi sa ove stražare branili manastir od turskih zavojevača, tako će u buduće ovaj zakon koji usvajamo, davati sigurnost i zaštitu našoj svetogorskoj svetinji. Manastir Hilandar je svih prethodnih godina i bez posebnog zakona zbog svog značaj za srpski narod i državu, dobijao značajnu pomoć iz budžeta Republike Srbije, a naročito za obnovu manastirskog konaka i ostalih objekta nakon strašnog požara u noći između 3. i 4. marta 2004. godine. Da podsetimo, manastir Hilandar su na ruševinama starijeg manastira iz 1198. godine, podigli veliki župan Stefan Nemanja i njegov najmlađi sin Rastko, isti oni potonji, prepodobni Simeon Mirotočivi, i Sveti Sava, koji su stvorili samostalnu srednjevekovnu državu i izborili autokefalnost Srpske pravoslavne crkve. U dugoj istoriji Srbije njegovi monasi su igrali značajnu ulogu, jer su bliske veze manastira Hilandar sa matičnom zemljom ostale trajne. Manastir Hilandar koji od svog osnivanja neprekidno postoji kao samoupravna monaška ustanova i ima neprocenjivu vrednost za srpsko istorijsko nasleđe i predstavlja jedinstveni centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije. U Hilandaru je očuvana najbogatija kolekcija originalnih starih rukopisa, ikona, fresaka tako da on u današnje vreme predstavlja najznačajniju riznicu srpske srednjovekovne kulture. Manastir Hilandar se od 1988. godine, zajedno sa ostalih 19 svetogorskih manastira i celokupnom baštinom Svete Gore Atonske nalazi na UNESKO listi svetske baštine. Cilj ovog zakona jeste da se obezbedi kontinuirana i na zakonu zasnovana podrška i pomoć Republike Srbije u očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandara i u tom okviru pomoć obnovi i rekonstrukciji o očuvanju manastira Hilandar u stalnu, izvesnu i sigurnu finansijsku podršku budžetskih sredstava Republike Srbije. Odmah po izbijanju požara Vlada Republike Srbije u budžetu za 2004. godinu predvidela je 75.000.000 dinara za obnovu. Taj iznos se iz godine u godinu uvećavao tako da je za potrebe obnove i zaštite manastira Hilandar Zakonom o budžetu Republike Srbije za 2021. godinu opredeljen iznos od 360.000.000 dinara. Inače, za potrebe obnove i zaštite manastira Hilandara u budžetu Republike Srbije samo na razdelu Ministarstva kulture za ovu godinu u okviru projektnih aktivnosti obezbeđen je iznos od 80.000.000. Koliko je država odlučna u nameri da se institucionalno stara o očuvanju Hilandara govori činjenica da Vlada obrazuje Komisiju za manastir Hilandar, kao i posebno radno telo Vlade. Takođe, ovim zakonom se obezbeđuje da naziv, ime i lik kulturnog i istorijskog nasleđa i dobra u sastavu manastira Hilandara u komercijalne svrhe na teritoriji Republike Srbije može koristiti samo manastir Hilandar, odnosno zadužbina Svetog manastira Hilandara u Srbiji, a druga lica isključivo po odobrenju manastira Hilandara. Ovaj zakon predviđa da se osim iz budžeta države Srbije sredstva za realizaciju projekata za očuvanje kulturnog, istorijskog nasleđa manastira Hilandar mogu obezbediti i u budžetu AP i jedinicama lokalne samouprave. Moramo ovde da se pohvalimo, primera radi opština Čajetina u kojoj PUPS čini deo vlasti već duže vreme pruža podršku obnovi Hilandara, ali i organizuje druge brojne aktivnosti i saradnji sa bratstvom manastira. Nedavno je rukovodstvo Čajetine sa igumanom manastira Hilandar dogovorilo izgradnju obrazovno-naučnog centra Hilandara na Zlatiboru sa ciljem organizovanja naučno-obrazovnih kampova koji bi potom prerastao u obrazovnu ustanovu u okviru sistema srednjoškolskog obrazovanja Republike Srbije. Za ovaj centar koji će imati i objekat za obrazovanje sa internatom za smeštaj učenika i terenima za sport i rekreaciju već je opredelila parcelu od oko 70 hektara. Ovo je sigurno način da mladi zdravije žive, vrate se tradicionalnim vrednostima, boravku u prirodi, a internatski sistem organizacije boravka učenika omogući će toj deci da se i brže osamostale. Koja promena se zapravo predlaže na planu nastavljanja podrške i pomoći naše države Hilandaru? Ovaj zakon daje potpuni pravni osnov Republici Srbiji za pružanje podrške i pomoći očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandara, da obezbedi institucionalne osnove za detaljno uređenje i očuvanje kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar. Donošenje zakona je zaista bilo neophodno i jedino moguće rešenje za sveobuhvatno regulisanje, obezbeđivanje institucionalne osnove za detaljno uređenje i očuvanja kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar. Ono što je veoma važno u izradi nacrta ovog zakona bila je uključena i nedobitna fondacija koja deluje u Srbiji, zadužbina Svetog manastira Hilandara čiji je osnivač manastir Hilandar sa ciljem da u javnom interesu pomogne i podstakne očuvanje i predstavljanje celokupnog nasleđa manastira Hilandara, kao i njegov razvoj, negovanje, veze sa otadžbinom i savremeni doprinos srpskoj kulturi. Hilandar je četvrti po redu u hijerarhiji manastira Svete gore i jedan od najznačajnijih duhovnih i kulturnih središta srpskog naroda. U dugoj istoriji Srbije njegovi monasi su igrali značajnu ulogu, jer su bliske veze njihovog manastira sa matičnom zemljom ostale trajne. Veliki je deo hilandaraca bio u razvoju srpske književnosti, umetnosti i kulture, a najsposobniji među njima dolazili su i da zauzmu vodeće položaje u Srpskoj pravoslavnoj crkvi u zemlji. Sveta carska srpska lavra Hilandar je i danas, kada broji manastirsko bratstvo od 50 monaha, važno mesto srpskog i hrišćanskog hodočašća i predstavlja najbogatiju riznicu i arhiv srednjovekovnog nasleđa srpskog naroda. Zašto na kraju ili je trebalo da to uradim na početku, ne istaći još nešto? Ovaj zakon koji ćemo, očekujem, jednoglasno usvojiti, rezultat je prošlogodišnje posete predsednika Republike Srbije, Aleksandra Vučića, koji je monaškom bratstvu Hilandara obećao svu pomoć i podršku Srbije. Ovim je predsednik Republike, Aleksandar Vučić održao svoju reč, a mi narodni poslanici ćemo usvajanjem zakona ispuniti svoj dug prema našim precima koji su srpsku Svetu lavru na Atosu sa pirga Svetog Save branili i svojim telima kada to drugačije nije moglo. Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani i uvaženi predstavnici Vlade, u danu za glasanje poslanička grupa PUPS – „Tri P“ podržaće ovaj predlog. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Radovan Arežina. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, akademiče Zukorlić, uvažene koleginice narodne poslanice, kolege narodni poslanici, poštovana ministarko Gojković, ministre Popović, mislim da danas smo svi dosta toga rekli i dosta se toga ponovilo u našim diskusijama, ali toga nije na odmet i mislim da je danas diskusija u ovom parlamentu nekako odiše jednim mirom, jednim spokojem. Za našu Srbiju je veoma bitno što smo mi i ovo što sada ja diskutujem, a predsedava akademik Zukorlić, a ovakva je atmosfera. Znači da rad naše države i naših odnosa i svega onoga što treba Srbiji da bi se gradila i da bi svi ljudi koji žive u Srbiji dočekali bolje i još bolje, mislim da je to danas i te kako bitno za sve nas i to je slika koju treba da pošaljemo danas iz ovog parlamenta. Kada me budu pitali, ja sam par meseci narodni poslanik, ali kada me budu pitali, pošto se neki možda i smeju ovom parlamentu, šta ste vi to glasali? Meni je žao što nisam bio kada se glasalo o ćirilici, jer sam bio od kovida, i želim da iskoristim priliku da se zahvalim osoblju medicinskog centra Kladovo na jednoj brizi i svim medicinskim sestrama, reći ću da smo glasali za Zakon o ćirilici i glasali smo o Hilandaru i t o će biti dovoljno. Sve drugo što smo radili, radili smo takođe na dobrobiti Srbije, ali ovo će ostati za pokolenja i mislim da na to treba da budemo ponosni i vi, gospodo ministri, posebno vi, gospođo ministarka Gojković. Mislim da je ovo kruna vašeg rada i da to treba ostati. To će se negde zabeležiti. Kada prođe sve, to će neko i čitati, pa će možda i neku doktorsku disertaciju reći tada kako je neki parlament i kako su neki ministri to predložili u nekih 800 i više godina od postanka i nastanka manastira Hilandar. Velika je čast za svakog od nas da danas govorimo o Hilandaru, jednom od najznačajnijih duhovnih i kulturnih sedišta srpskog naroda. Od 1198. godine, kada su ga osnovali veliki župan Stefan Nemanja, u monaštvu Simeon, i njegov najmlađi sin Rastko, u monaštvu Sava, pa sve do danas Hilandar je čuvar naše pravoslavne tradicije i neprocenljivo vredne kulturne baštine. U Hilandaru je osam vekova naše istorije. Hilandar je od osnivanja do danas neprekidno nastanjen, pa dodaću i ovde, mislim da po tipiku Svetog Save, i monasi na Hilandaru su preko 400 godina, kada bi sabrali sati koliko se mole, mnogo su stariji nego mnoge velike zemlje koje ponekad su prijatelji, a nekad su neprijatelji Srbiji. Njegova monaška zajednica zaslužena je za širenje srpske pismenosti i kulture. Velika je zasluga hilandaraca i za razvoj srpske književnosti i sakralne umetnosti. Hilandar je naš neprekidni istorijski podsetnik na utemeljivače srpske države i crkve evo već više od 800 godina. Kada govorimo o Hilandaru kao našem neprocenljivo vrednom nacionalnom blagu, onda polazimo od vrednih, starih i retkih knjiga, od Karejskog i Hilandarskog tipika Svetog Save, od bogate biblioteke, od najbogatije riznice ikona, ali i od izuzetne arhitektonske i građevinske lepote ovog manastirskog kompleksa. Hilandar je drevno najsjajnije svedočanstvo srpske legitimnosti među istorijskim narodima. Po broju čudotvornih ikona koje se čuvaju u Hilandaru, Hilandar je na prvom mestu u vaskolikom hrišćanskom svetu, zapisao je blaženopočivši mitropolit Amfilohije Radović. Mnogi iz naučnog sveta koji su došli u dodir sa Hilandarom i proučavali ga, smatraju da je Hilandar jedan od prvih univerziteta, a sigurno je prvi srpski univerzitet. Sveta gora Atonska sa svojih 20 manastira ima status Autonomne monaške republike i po tome je jedinstvena u pravoslavnom svetu. Ova velika monaška zajednica pod direktnim je protektonatom Vaseljenske patrijaršije. Zbog istorije pravoslavlja koje čuvaju svetogorski manastiri, zbog toga što su svi oni svojevrsne riznice kulturnog nasleđa starog više od 1000 godina, Sveta Gora se od 1988. godine nalazi na Listi svetske kulturne baštine i pod zaštitom UNESKO-a, a Sveti manastir Hilandar posvećen Vavedenju Presvete Bogorodice spada u prvih pet manastira po časti i značaju od 20 glavnih manastira na Svetoj Gori. Prvi je Velika Lavra, drugi Vatoped, treći Iviron, četvrti naš Hilandar i peti Dionisijat i tako do 20. Na Svetoj gori i u samom Hilandaru trag su ostavile gotovo sve vladarske porodice našeg naroda – Nemanjići, Mrnjavčević, Lazarevići, Brankovići, Crnojevići, Obrenovići i Karađorđevići. Nebrojeno članova tih porodica su se podvizili kao hilandarski monasi. Hilandar je posebno mesto u duhovnom životu pravoslavnog sveta ne samo Srba. O tome svedoče mnogobrojne pokroviteljske povelje ruskih careva. Car Ivan Grozni je stekao zvanje drugog ktitora Hilandara. Hilandar su pomagali moldavski i vlaški knezovi. Dubrovačka republika je vekovima pomagala i odvajala sredstva za Hilandar, a interesantno je i nadasve istinito da je, kako kažu, neka albanska vladarska porodica Kastriot poštovala Hilandar, te su kao hilandarski monasi sahranjeni otac i braća Skenderbeg. Grob Skenderbegovog brata Repoša nalazi se u glavnoj crkvi manastira Hilandar, i to mislim da treba spojiti sa ovim današnjim vremenom i da se tamo neki smire, jer im vreme nije i opšte današnji svet ne treba da ide tim pravcem koji danas žele tzv. oslobodioci Kosova. O Hilandaru je srpska država brinula nekada manje, nekada više. Usvajanjem ovog zakona svrstavamo se kao generacija koja je više pomagala. Pomoć države je neophodna, naročito od požara koji je izbio marta 2004. godine, kada je veliki deo manastirskog kompleksa stradao. Država je u proteklih nekoliko godina izdvajala značajna sredstva za obnovu Hilandara, ali će se sada usvajanjem ovog zakona obezbediti stalna podrška i pomoć Svetom manastiru Hilandar. Kako bi se sačuvalo ovo neprocenjivo vredno kulturno i istorijsko nasleđe, manastir treba potpuno obnoviti, rekonstruisati i očuvati sve vredno u njemu, zato je pomoć države dragocena i neophodna. Osim naše obaveze prema osnivačima Hilandara, da manastir i sve njegove vrednosti sačuvamo, mi kao država pokazujemo i odgovornost prema svojim potomcima, kojima treba i ovu duhovno-kulturnu i istorijsku vrednu građevinu da predamo kao najsvetiju vrednost. Danas država Srbija pokazuje upravo tu odgovornost, ali i opredeljenost da čuva Hilandar, kao mesto našeg kulturnog i nacionalnog identiteta. Zato pozdravljam predlog Vlade da se donese poseban zakon o zaštiti Svetog manastira Hilandara, koji će omogućiti redovno i sigurnije finansiranje iz budžeta Republike. Gradeći Hilandar, mi smo gradili državu, obnavljajući Hilandar, mi smo obnavljali državu, neki će reći nebesku, reći su skromno, mi smo gradili ovozemaljsku. Gradeći ovozemaljsku i obnavljajući je, naši istaknuti neimari, ratnici oslobodioci, utemeljivači naše državnosti, državnici pod čijem je vođstvom oslobađana i nanovo ustajala naša Srbija, svoje čestite duše ugradili su u nebesku. Za obe, i ovozemaljsku Srbiju i nebesku Srbiju, Sveti manastir Hilandar, kao kandilo svih nas pred Bogom za naš narod svetli, kao i za svakog dobronamernog i bogougodnog čoveka sa ovih prostora, na radost našeg postojanja i čojstvene budućnosti naših pokolenja. Sveti Sava poručio je u Hilandarskom tipiku – Budite tvorci reči, a ne samo čitaoci. Usvajanjem zakona o Svetom manastiru Hilandar, mi smo svi zajedno tvorci i dela u korist naših pokolenja. Mislio sam ovim da završim, ali me jedna diskusija, prva od gospodina čestitog muftije Zukorlića, najpozitivnije iznenadila. Ja sam veoma radostan zbog nje i mislim da se muftija Zukorlić, akademik Zukorlić, naš kolega poslanik, naš sugrađanin u Srbiji, i ja se nadam od današnjeg dana i veliki prijatelj svih nas, on se svrstao u red Ise Mahmutovića, koji nije hteo da ruši ovom današnjom diskusijom, Isa Mahmutović nije hteo da ruši kapelu na Lovćenu Njegoševu. Vi ste se danas ovom diskusijom, akademiče, tu svrstali. Posebno pomenuvši patrijarha srpskog Porfirija, ja ću njegovu jednu iz njegovog govora, na koju ste nas upozorili da svi čujemo i svi koji se bavimo politikom i da svi razmislimo o njegovom govoru i da ga primenimo. Patrijarh Porfirije je rekao jednu rečenicu iz tog njegovog govora, koji je stvarno bio veličanstven, a vi ste to odlično prepoznali – Ne može se biti svetski, a da nisi svoj. Mi smo danas svoji i bićemo sutra, kada izglasamo Hilandar, a time i svetski. Da ste mi svi živi i zdravi, hvala vam.
Hvala vam, kolega Arežina. Hvala vam i na lepim rečima prema meni. Razumem vas i zašto ste se iznenadili, jer da se ne bi iznenađivali, pa čak ni pozitivno, mi treba da se upoznamo. Dakle, onaj ko mene poznaje, zna da sam ja uvek dobronamerno i prijateljski opredeljen prema svima, a naravno, ponajpre prema onima sa kojima živim i u kojoj državi živim, počev od vas svih narodnih poslanika ovde i svakako svih mojih bližih ili daljih komšija. To su moja uverenja, jer ja sam zato, između ostalog, ovde, da pronađemo zajednički imenitelj u vrednostima, jer verujem da samo okupljeni oko pravih vrednosti možemo imati drugačiju i bolju budućnost. Hvala vam. Sada šampion seljačke politike, narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem se, akademiče Zukorliću. Uvaženi ministre Popoviću, uvažena potpredsednice Vlade, gospođo Gojković, poštovane kolege i građani Srbije, ja sam Milija Miletić. Dolazim iz Svrljiga, to je najlepša opština u Srbiji, koja se nalazi pored grada Niša, to je najlepši grad u Srbiji. Inače sam ovde u Skupštini izabran sa liste Aleksandar Vučić - „Za našu decu“, a predstavljam USS. Ja bih se, kao prvo, zahvalio još jednom našoj potpredsednici Vlade, nadležnoj ministarki za kulturu, vezano za sve one stvari koje je uradila za ovo vreme od kada je ministar kulture, a to za nas mnogo znači, za nas, za naša pokolenja, to mnogo znači. Ćirilica, sada ovaj zakon o Hilandaru. Hvala vama još jednom. Hvala predsedniku Vučiću koji je sve to pokrenuo, jer mi svi zajedno odavde krećemo da radimo na pomirenju, na očuvanju svega onoga što vredi, a u prvom planu jeste naša vrednost, to je naša vera. Gospodine Zukorliću, akademiče, vi se kao ovlašćeni predstavnik ispred naše poslaničke grupe rekli puno stvari koje se tiču i našeg manastira Hilandara i naše pravoslavne vere. Vi želite da u znaku pravde i pomirenja radite i da naši narodi ovde u Srbiji žive zajedno, da živimo zajedno, da idemo napred i da niko nikog ne mrzi, da svako svakog poštuje, a o tome je govorio malopre i moj kolega Samir iz našeg poslaničkog kluba. Mi smo svi tu pod Bogom, mi smo svi tu da radimo u interesu svih, da li je to Srbin, da li je musliman, bilo koje vere. Mi smo svi ljudi. O tome je govorio naš patrijarh Pavle. Jedna od bitnih stvari za današnji dan jeste i za ovu sadašnju raspravu, vezano za manastir Hilandar, to je nešto za sve nas koji smo Srbi i svi oni koji poštujemo veru, koji poštujemo Boga, veoma bitno. Mi ćemo današnjeg dana imati mogućnosti da govorimo, da izglasamo i da konačno imamo sigurnost za sve što je potrebno da se radi u manastiru. Svi mi koji smo tu, da li živimo u Svrljigu, da li živimo u Beloj Palanci, da li živimo u Subotici, u Beogradu, da li se bavimo poljoprivredom, da li se bavimo nekim drugim radnim zadacima, nije bitno, mi svi moramo poštovati i veru, moramo poštovati svakog čoveka ovde u Srbiji. Svako od nas ko je bio na Hilandaru, svaki onaj koji nije bio na Hilandaru, bilo bi dobro da ode. Bilo bi dobro da se to organizuje, da se ode. Ima verovatno poslanika koji nisu bili na Hilandaru. Bilo bi dobro da se organizuje jedan zajednički skup, da zajedno odemo do Hilandara. Bilo bi dobro. Lepo je kada se čuje za tu našu svetinju. Lepo je kada se kaže koliko to vredi, koliko je tamo lepo, ali mnogo je lepše kad se tamo ode, da se oseti hilandarski tamjan. To je nešto najlepše i nešto najbolje. Zbog toga, bilo bi dobro da se organizuje, ko od poslanika nije bio. Bilo bi dobro, recimo, naša Niška eparhija, na čelu sa episkopom Arsenijem, organizuje odlaske u Hilandar. Ja mislim da je dobro i škole i učenici da odu do Hilandara, da to bude neka naša inicijativa, da ekskurzije, da naša deca tamo odu, da se to sačuva i da se ide napred. Ja ću još jednom, drage moje kolege, podržati kao predsednik USS ovaj predlog, zato što je ovo neophodno i zato što je ovo bitno i za sve nas koji tu živimo. Ja ću, uvažena potpredsednice Vlade, vas podržati i za ostale predloge zakona. Nadam se da ćemo imati mogućnosti, ono što sam prošli put govorio, za "Bdenje", udžbenik u Svrljigu koji se izdaje, da to vaše ministarstvo, odnosno vi na čelu sa njim, da se obezbede sredstva. A, uvaženi gospodine Popoviću, i vas pozivam da budete gost u najlepšoj opštini u Srbiji, to je opština Svrljig, da zajedno radimo na promociji naših ljudi i da tamo radimo da se živi bolje svuda, na svakom delu naše zemlje Srbije. Još jednom se zahvaljujem. Ja ću glasati za predlog ovog zakona.
Hvala vam, kolega Miletiću. Nije slučajno da vi ovolike godine predstavljate građane Svrljiga i građane Nišavskog upravnog okruga. Samo nastavite. Sada reč ima narodni poslanik Dušica Stojković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine gospodine Zukorliću, poštovani građani Republike Srbije, uvažena potpredsednice Vlade Republike Srbije gospođo Gojković, uvaženi ministre Popoviću sa saradnicima, naš narod kaže - kako se odnosimo prema kulturi, istoriji, tradiciji, jeziku i pismu, sve ono što čini naše nacionalno tkivo, o tome svedoče naša dela, naš identitet kao naroda. Još je čuveni Stefan Nemanja pisao: „Kada čovek zida kuću, ne zida je za sebe, nego za svoju decu i unučad. Tako nastaje porodica i domaćinstvo. Kada vladar zida crkvu, ne zida je za sebe, ni za svoje sinove, ni za unučad, nego za narod koji će je kroz vekove pohoditi. Tako se stvara država. Kuća je ono što ostaje posle čoveka. Crkva je ono što ostaje posle vladara. Kuća ostaje deci, crkva narodu. Crkva je velika lađa koja plovi prema dubokim i dalekim nama neznanim vremenima i ljudima. U koji god vek doplovi dovešće nas i pokazati nas našim još nerođenim potomcima.“ Tako je u svom „Zaveštanju“ o crkvama pisao Stefan Nemanja, naš veliki župan Raški, rodonačelnik dinastije Nemanjić. Tako vam je i danas, drage kolege narodni poslanici. Kada pogledate kako se odnosimo prema svojim manastirima, prema svojim svetinjama, na koji način se staramo o kulturno-istorijskom nasleđu našeg manastira Hilandara, a i o ostalim crkvenim i verskim objektima, ne samo u Srbiji već i van granica naše zemlje, na koji način se odnosimo prema Sopoćanima, Dečanima, Žiči, Đurđevim Stupovima, Bajrakli džamiji. Istorija manastira Hilandar je svakako bogata. O tome su svedočile u svojim izlaganjima i moje kolege narodni poslanici iznoseći niz istorijskih činjenica i podataka. Manastir Hilandar je bez svake sumnje rastao i uzdigao se kao i njegov narod i prolazio kroz brojne nedaće i izazove. Nema sumnje da je manastir Hilandar od svog osnivanja 1198. godine predstavljao i predstavlja i dan danas jedan jedinstveni centar srpske duhovnosti, naše kulture, obrazovanja, tradicije i zaista predstavlja jednu neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno i istorijsko nasleđe. Kao što je moja koleginica Jasmina Karanac istakla, Hilandar je zaista četvrti po redu u hijerarhiji svetogorskih manastira i jedan od, rekla bih, najvažnijih simbola pravoslavlja i najznačajnijih duhovno-kulturnih središta našeg naroda. Hilandar je upisan zajedno sa celokupnom baštinom Svete Gore Atonske u listu Svetske kulturne i prirodne baštine UNESKO. Predlog zakona koji je danas pred nama u domu Narodne skupštine, pred nama narodnim poslanicima će svakako njegovim usvajanjem kreirati jedan dobar pravni osnov i urediće način pružanja podrške i finansijske pomoći Republike Srbije u očuvanju jednog ovakvog, pre svega, kulturnog i istorijskog nasleđa, kako predstavlja bez svake sumnje manastir Hilandar. Moramo pomagati opstanku i rekla bih ostanku ovog hrama srpske duhovnosti i pravoslavlja kroz pružanje nekontinuirane i stalne finansijske pomoći iz budžeta Republike Srbije. Svedoci smo kako se u vreme prethodnog režima zaista šakom i kapom davalo za razne virtuelne projekte, razne besmislice, rekla bih. Možete da uzmete primer Beograda. Ja dolazim iz gradske opštine Rakovica i mogu da vam posvedočim na šta je sve novac iz budžeta Republike odlazio, za razne neke brojne virtuelne projekte, od „Pazl grada“ na Voždovcu, preko podzemnih kontejnera, preko replike starih Terazija na Novom Beogradu. Znači, davalo se šakom i kapom, nije se mislilo na narod, nije se mislilo na očuvanje kulture, istorije, kulturne baštine. Tada se nije vodilo računa ni o našim muzejima, o našim školama, vrtićima, u kakvim bolnicama se lečimo. Tada se nije vodilo računa ni o našim putevima, mostovima, o našim pozorištima i ostalim ustanovama kulture. Kultura i istorija, rekla bih, su im bili na poslednjem mestu. Bilo im je važno samo da neki njihov projekat prođe, da se oni od toga ovajde, da se ugrade i da budu srećni. Po tome se mi razlikujemo od prethodnog režima, jer danas kada pogledate sve što se gradi i obnavlja, rekla bih, puno vam je srce. Za to je zadužen jedan čovek u ovoj zemlji, za celokupan ekonomski napredak koji jednom odgovornom politikom sa celokupnom Vladom Republike Srbije na čelu sa Anom Brnabić zaista brine gde ide svaki dinar i kako se sredstva troše. Za jako kratko vreme danas u Srbiji imate izgrađene tri kovid bolnice u Batajnici, u Kruševcu, u Novom Sadu. Nekako se menja i taj odnos prema istoriji, prema tradiciji, prema kulturi, nešto što nam je do sada i te kako falilo. Baš kada je najteže, da podsetim sve građane Srbije, sve narodne poslanike, svi to jako dobro znamo, mi smo u drugoj godini virusa korona, svetske pandemije koja je pogodila čitav svet, tek kada je najteže, upravo u takvim trenucima, mi moramo da pokažemo tu sabornost, nešto po čemu su Srbi i svi građani Srbije i te kako bili poznati i to je nešto što nas je čuvalo i zbrajalo na gomili da opstanemo i ostanemo kao narod. Kada narod izgubi svoju istoriju, svoju tradiciju, svoju kulturu izvesno je da gubi i svoju budućnost. Zato pozivam kolege narodne poslanike, bez obzidra kojoj političkoj partiji pripadaju, kojoj konfesiji pripadaju da u danu za glasanje podrže ovaj predlog koji uređuje način pružanja podrške i pomoći očuvanju kulturno-istorijskog nasleđa manastira Hilandar. O ciljevima i svrsi usvajanja ovog zakona i o brojnim javnim raspravama koje je organizovalo Ministarstvo kulture neću govoriti. O tome je govorila ministarka Gojković. Želim na samom kraju da vas upoznam sa rečima našeg blaženopočivšeg patrijarha Pavla koji je govorio – prolaze godine i vreme, a nama je da se trudimo, ne da budemo važni i slavni, već da budemo dorasli vremena u kome smo i mestu na kome smo, a to na samom kraju zavisi od nas samih. Naš zadatak je da vratimo dug prema precima, prema Stefanu Nemanji, prema Svetom Savi, prema svima onima koji su stvorili srednjovekovnu srpsku državu i koji su se izborili za autokefalnost SPC. Usvajanjem ovog zakona ćemo zapravo vratiti dug prema našim precima i biće nam to zalog za buduće generacije koje stasavaju, ne samo u našoj zemlji, nego i širom granica naše zemlje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem na izlaganju. Sledeći na listi je predstavnik poslaničkog kluba Jedinstvena Srbija, uvaženi narodni poslanik Nenad Filipović. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministri, danas je na redu jedan od onih zakona koji na jedan sveobuhvatan i celovit način doprinose očuvanju svega onoga što je ostavilo i ostavlja istorijskog traga u vremenu o identitetu srpskog naroda. Zakon o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar je upravo jedan takav zakon, kojim mi sada dajemo svoj doprinos, ne samo na očuvanju istorijskih, verskih i kulturnih tradicija samog manastira, već i na podizanju svesti, znanja o srpskom kulturnom i istorijskom nasleđu na Svetoj gori koja je danas, iskreno govoreći, mnogo veća nego pre 20-ak godina. Ovakvim pristupom kakav danas imamo u raspravi i usvajajući jedan ovakav zakon samo pokazujemo da je nivo društvene odgovornosti za zaštitu svetskog i srpskog kulturnog i istorijskog nasleđa dosegao takav nivo koji ovakvo istorijsko nasleđe i zaslužuje. Nisam slučajno rekao svetskog i srpskog nasleđa, jer iako manastir Hilandar predstavlja neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno i istorijsko nasleđe, samoupravna monaška ustanova koja svojim neprekinutim postojanjem predstavlja jedinstveni centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije, on je upisan zajedno sa celokupnom baštinom Svete gore Atonske u listu Svetske kulturne i prirodne baštine UNESKO. Ovaj zakon je jedan u nizu gradacijskih poteza koje je učinila država Srbija, a radi brige o svom kulturnom i istorijskom identitetu. Setimo se najpre spomenika velikom Stefanu Nemanji na Savskom trgu, pa zatim Zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma i danas Zakona o očuvanju kulturno-istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Ova gradacija treba da kaže svakome od nas ko je i od koga potiče i odakle dolazi i kuda treba da ide. Poslanička grupa JS smatra da nam je jedan ovakav zakon bio više nego potreban, jer on obezbeđuje kontinuiranu pomoć uz stalnu, izvesnu i sigurnu finansijsku podršku radi očuvanja, kako kulturno-istorijskog nasleđa, tako i podršku radi obnove i rekonstrukcije samog manastira Hilandar. Podsetio bih sve nas na požar koji se desio 4. marta 2004. godine u kome je zbrisano 57% manastirskog prostora, kao i to da do danas i pored velike pomoći i države Srbije i prijateljske Grčke i Rusije, kompleks nije potpuno obnovljen. Sada finansijska sredstva nisu problem, što je dobro, ali za autentično restauriranje je potrebno vreme. Ali, nije uvek bilo tako. Nekada su finansijska sredstva i te kako bila potrebna, pa je u jednom periodu sveti manastir Hilandar bio u bugarskim rukama, koji su se nedomaćinski ophodili prema imovini samog manastira koji poseduje čak 25% svetogorske površine. Sve do 1896. godine kada je kralj Aleksandar Obrenović platio dugove, te je sam manastir opet bio srpski. Takođe, ako se vratimo još malo u istoriju od samog osnivanja manastira koga je iz temelja obnovio Stefan Nemanja sa sinom Raskom, to je Sveti Simeon i Sveti Sava, vidimo da su manastir pomagali i kralj Milutin, kao jedan od najvećih ktitora, Stefan Uroš I, car Dušan Silni, knjaz Miloš Obrenović, te kralj Petar I Karađorđević. Naravno, kada imamo jedno ovakvo kulturno dobro gde se nalazi ikona presvete Bogorodice Trojeručice, kao najsvetija ikona u srpskom pravoslavlju uopšte, kao i druge ikone i mnogi drugi predmeti koji imaju izuzetnu vrednost za duhovnost srpskog naroda, ali i svih pravoslavnih naroda, pitanje komercijalizacije gde se ostvaruje finansijska dobit je veoma bitno i ono je ovim zakonom dobro definisano. Dakle, kao prvo, komercijalnom upotrebom kulturnog i istorijskog nasleđa i dobra, kao proizvoda istorije, kulture, umetnosti i tradicija manastira Hilandar, ne sme biti narušena njegova kulturno-istorijska vrednost. I drugo, svaku vrstu komercijalizacije može koristiti samo manastir Hilandar, odnosno zadužbina svetog manastira Hilandara, a druga lica isključivo po odobrenju samog manastira Hilandara. I na kraju, kako ovaj zakon obezbeđuje institucionalne osnove za detaljno uređenje očuvanja kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar, te kako on treba da probudi u svakom od nas svest o našim korenima i precima kojih moramo biti dostojni, poslanička grupa JS u Danu za glasanje će podržati ovaj predlog.
Zahvaljujem, uvaženi narodni poslaniče. Sledeća na listi je uvažena narodna poslanica Jelena Mihailović iz poslaničkog kluba SPS. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvažena ministarko Gojković, ministre Popoviću sa svojim saradnicima, kolege narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, kao što je već rečeno, današnja rasprava je u celini posvećena jednoj tački dnevnog reda – Predlogu zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa svetog manastira Hilandar. Ovo je veoma značajna tema za srpsko kulturno nasleđe, srpsku istoriju, sadašnjost i budućnost. S obzirom da smo prošle nedelje diskutovali i usvojili Zakon o očuvanju srpskog jezika i ćiriličnog pisma, opredeljenje Vlade ka donošenju zakonskih regulativa kojima će se čuvati i sačuvati identitet srpskog roda i jezika, predstavlja ohrabrenje za sve generacije, posebno u momentima kada su politička kretanja takva da postoji rizik kod utapanja našeg identiteta u tuđe. Smatram da nije potrebno da i ja ponavljam istorijski fakto o Hilandaru i Svetoj gori Atonskoj na kojoj se Hilandar nalazi, a koje su kolege poslanici u svojim izlaganjima izneli pre mene, ali nekoliko činjenica čini da su i Hilandar kao i Sveta gora mesta koja se ni sa jednim drugim mestom na zemlji ne mogu uporediti, kao što je to rekao i sam Sveti Sava. Sveti manastir Hilandar postoji od 1198. godine u kontinuitetu. Dakle, preko 800 godina. Kada je Hilandar osnovan, neke današnje velike sile su bile po pet ili šest vekova daleko od svoje suverenosti sa kojom danas predstavljaju težu na svetskoj sceni i svojom suverenošću se pitanju za sudbine mnogih naroda. Hilandar je ušuškan u bogate šume poluostrva Atos, vekovima odolevao napadima gusara i varvara, čuvajući u svojoj riznici dragocenosti srpske istorije, sa potokom koji prolazi kroz posed manastira, koji nikada nije presušio i vinovom lozom koja rađa iz kamena i kažu čuda čini, sa Svetim Savom i Stefanom Nemanjom, kao osnivačima za Srbe i srpski rod, neprocenjive riznice kulture, zaista predstavlja jedinstven centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije i simbol snažne srednjovekovne srpske države. Učili smo u školi o Nemanjićima i njihovoj neopisivo velikoj ulozi u istoriji srpske države, pevali i pevamo „Uskliknimo s ljubavlju“ svakog Savindana. Veliki župan Stefan Nemanja je dobio svoj spomenik na Savskom trgu u Beogradu, ali nismo do sada imali zakonsku regulativu koja bi na ovakav način obezbedila kontinuiranu i sigurnu podršku i pomoć Republike Srbije u očuvanju kulturnog istorijskog nasleđa manastira Hilandar, njegovoj obnovi, rekonstrukciji i očuvanju. Možemo postaviti pitanje zašto to do sada nismo uradili, jer donošenje ovakve regulative predstavlja logičan korak ka očuvanju manastira, koji se sa celokupnom svojom baštinom i još 19 svetogorskih manastira nalazi na UNESKO listi svetske baštine u sklopu spomenika srednjeg veka, objedinjenih pod zaštićenom celinom planine Atos. Zakon predviđa opredeljivanje finansijskih sredstava za očuvanje Hilandara iz budžeta Republike Srbije ili autonomne pokrajine, kao što se u godinama iza nas do sada i radilo. U rebalansu budžeta koji smo potvrdili u aprilu ove godine, za Hilandar su sredstva sa 80 miliona, koliko je bilo predviđeno budžetom, povećana na 360 miliona dinara, kako bi se manastir koji je dat Srbima na večni poklon, konačno obnovio posle pogubnog požara koji ga je 2004. godine zahvatio i uništio veći deo njegove površine. Svaki zakon dobro proučim, kao i sve kolege poslanici, ali posebno obratim pažnju na zakone iz oblasti kulture i svaki put vrlo pažljivo, pored samog nacrta zakona, pročitam i obrazloženje i analizu efekata zakona. Posebno me obraduje kada u prilozima primetim da je status kvo opcija, odnosno ne diranje ili ne donošenje izmenama i dopuna ili novog zakona, razmatrana ali odbačena, jer složićete se sa mnom, oblast kulture i kulturnog nasleđa nema više luksuz da bude u status kvo fazi. Da se ne slažemo, ovoliki broj novih zakona, izmena i dopuna, ne bi ni bili u ovom visokom domu ovoliko puta pred narodnim poslanicima. Donošenjem i ovog zakona, najveći teret nad njegovim sprovođenjem će pasti, pre svega, na Ministarstvo kulture i informisanja, ali imajući u vidu dosadašnju aktivnost Ministarstva i gospođe Gojković i da ste nas do sada već navikli na konstantan rad i korake napred, moram da istaknem da i mi poslanici, posebno moje kolege umetnici i ja kao pripadnik kulturne scene, sigurna sam i svi ostali građani Srbije, očekuju nove pomake kada je sektor kulture u pitanju, kako nove zakonske regulative i podzakonske akte koji bi unapredili položaj kulture i umetnosti u društvu, tako i pomake u vidu stalnog trenda koji bi podrazumevao uvećanje budžeta za sektor kulture i umetnosti. Da 1% za kulturu, koji smo i u ovom rebalansu i potvrdili, bude novo normalno, a poželjno je da bude i prevaziđen već u godini ili godinama koje dolaze, jer ekonomski rezultati koje smo kao država postigli, daju mogućnost za dalja povećanja davanja u kulturu. Ni jedna cena nije skupa koja će potomke loze Nemanjića, potomke Petrovića, Obilića i mnogih drugih srpskih velikana i heroja prosvetiti, obrazovati i postaviti na pijedestal na kom i pripadamo kao narod sa ovako bogatom istorijom. Član 4. Nacrta ovog zakona u stavovima 6. i 7, kao cilj sprovođenja poslova nadležnih organa Republike Srbije, predviđa podizanje nivoa društvene odgovornosti za zaštitu svetskog i srpskog kulturnog nasleđa, istorijskog nasleđa manastira Hilandar i podizanje svesti i znanja o srpskom kulturnom i istorijskom nasleđu na Svetoj gori Atonskoj. Kao što sve religije sveta ne poznaju granice država, već opstaju gde god ima vernika, koji kroz svoju veru održavaju vezu sa maticom, tako ni pravoslavlje ne podleže granicama država gde najviše živi pravoslavaca. Podizanje svesti i znanja o srpskom kulturnom i istorijskom nasleđu na Svetoj gori Atonskoj je neophodno proširiti i van granica naše države, ali i van granica pravoslavlja, upravo zbog neprocenjive istorijske i kulturne vrednosti koje cela Sveta gora, ali i Hilandar, imaju kada je upitanju svetska kulturna baština. Kako bi se ostvarili ovi ciljevi, pored konzervatorsko-restauratorskih radova na objektima i ikonama, rukopisima, freskama, okruglih stolova i konferencija u Srbiji i inostranstvu čiji je cilj promocija i prezentacija kulturnog nasleđa Hilandara, kao što je to navedeno u prilogu 3. obrazloženja tačka 4, možda bi dobra ideja mogla da bude da se u vreme ekspanzije digitalizacije i virtuelnih tehnologija formira neka vrsta putujuće izložbe u okviru koje bi mnogobrojni građani naše države, koji do sada nisu imali mogućnost, a što da ne i stanovnici Evrope i sveta, mogli da se upoznaju i iz prve ruke uvide istoriju jednog od najznačajnijih bastiona srpstva i srpske kulture. Moje lično mišljenje je da je pored svega navedenog i opredeljenih sredstava iz budžeta za već opisanu namenu, potencijalno poželjno i pametno izdvojiti značajnija sredstva koja bi bila dovoljna za kreiranje visokobudžetnog filma, koji lozu Nemanjića kroz najbolju holivudsku produkciju, uz režiju npr. Đejms Kamerona i glumce sa holivudske A liste, kao što je npr. Rober De Niro, predstavili svetu kao velikane, kakvi su i bili, srpsku državnu kao viševekovnu i prosvećenu, čime bi se istovremeno pobile sve skupe propagande kreirane u cilju revizije svetskih istorijskih tokova i stvaranja nekih novih tvorevina, zarad interesa koji potiru bogatstvo nasleđa naših predaka i viševekovne tradicije. Ovo bi mogao biti zajednički strateški projekat države, odnosno matice i njene dijaspore. Zašto kažem holivudska produkcija? Kako bi tako grandiozan prikaz Nemanjićke Srbije upravo odatle krenuo i dotakao i najudaljenije kutke planete Zemlje i korigovao, tamo gde to još nije učinjeno, svest o veličini i značaju srpske države i svih naroda koji u njoj žive kroz vekove postojanja. Prirodno je i u biću svakog Srbina da podrži očuvanje naše istorije i sećanja na viševekovno trajanje srpske države i crkve, jer je to podrška i našoj budućnosti, koju gradimo na stubovima naše vere i velike državne ideje - slobodne i nezavisne Srbije, koju su gradili naši najveći vladari. Smatram da su, za kraj mog današnjeg izlaganja na današnju temu dnevnog reda, prigodni stihovi davno napisani u slavu Svetog Save, jednog od osnivača Hilandara - „da se srpska sva srca s tobom ujedine, sunce mira ljubavi, da nam svima sine, da živimo svi u slozi Sveti Savo ti pomozi, hoću glas svog roda srpskog naroda“. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Sledeća na listi je uvažena narodna poslanica Snežana Petrović.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvažena potpredsednice Vlade, gospođo Gojković, poštovani ministre, Popoviću, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, čast mi je da se danas obratim za govornicom Narodne skupštine Republike Srbije u danu kada govorimo o veoma važnom zakonu, Zakonu o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Manastir Hilandar od osnivanja na inicijativu Svetog Save i njegovog oca Stefana Nemanje 1198. godine na Svetoj Gori predstavlja jedinstveni centar srpske duhovnosti, kulture, obrazovanja i tradicije i neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno i istorijsko nasleđe. Republika Srbija preko svojih nadležnih organa pruža podršku i pomoć očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, preko sprovođenja programa očuvanja i negovanja istorijskih, verskih i kulturnih tradicija Svetog manastira Hilandar. Poseta predsednika Aleksandra Vučića i ministra Nenada Popovića manastiru Hilandar na Badnji dan ove godine imala je važnu poruku, da će se iz budžeta Republike Srbije obezbediti sredstva za obnovu manastira. Obećano je i ispunjeno. Sredstva su obezbeđena i preko projektnih aktivnosti Ministarstva kulture Republike Srbije opredeljeno je takođe 80 miliona dinara za obnovu manastira za 2021. godinu. Zato cilj ovog zakona i jeste da se obezbedi kontinuirana i na zakonu zasnovana podrška i pomoć Republike Srbije, očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, uz stalnu i sigurnu podršku budžetskih sredstava Republike Srbije. Važno je istaći i smatram danas da je ovo veoma važan dan za sve nas ovde koji se nalazimo u ovom visokom domu i za sve građane Republike Srbije, jer danas govorimo o jednoj velikoj svetinji koja predstavlja značajnu kulturnu, istorijsku i tradicionalnu vrednost našeg naroda. Zahvalila bih se svim kolegama, prethodnim govornicima koji su izrekli veoma važne i bitne podatke o manastiru Hilandar za koje smatram da možda neki nisu ni znali. Hvala im danas na tome, hvala svima. Hvala predstavnicima Vlade koji su predložili ovakav zakon da na zakonskim osnovama radi na tome da pomognemo i očuvamo našu najveću tradiciju Sveti manastir Hilandar. Takođe smatram da je danas veoma važno da spomenem još nekoliko važnih stvari koje radi i na kojima radi Vlada Republike Srbije, pored očuvanja kulturnog i istorijskog nasleđa našeg naroda. Ono što je veoma važno za šta se zalaže i radi Vlada Republike Srbije i državni vrh je da se radi na poboljšanju uslova svih uslova života i rada našeg naroda, da se radi na poboljšanju uslova života, životnog standarda ljudi preko velikih i značajnih projekata koji se rade i koji se rade danas. To su i infrastrukturni projekti, projekti iz oblasti privrednih delatnosti, projekti iz oblasti poljoprivredne proizvodnje, pospešivanja ljudi da žive, da rade, da imaju, mladih ljudi posebno, daje se na značaju mladim ljudima da preko tehnološkog razvoja i mogućnosti otvaranja velikog broja širom zemlje modernih, po svetskim standardima, izgrađenih kulturnih tehnoloških parkova i start ap centara, gde mladi ljudi dobijaju značajan prostor za rad, da mogu da žive, rade i ostanu u svojim sredinama. To je ono što su zasluge Vlade Republike Srbije, predsednika Aleksandra Vučića i svih ljudi koji se staraju da to, za sve ono što treba da bude napredak i da idemo u napredak. Ne bih danas dužila o drugim stvarima, osim tim, da kažem da je veoma važno pored ovog kulturno-istorijskog nasleđa o kome govorimo da spomenem i da istaknem veliku borbu sa pandemijom virusa Korona koji hrabro vodi naš državni vrh i medicinski radnici i nadležne institucije. Tako zahvaljujući predsedniku Aleksandru Vučiću, Vladi Republike Srbije i blagovremenoj vakcini, nabavci vakcina i pravovremenoj reakciji vrha države naši sugrađani imaju mogućnost zaštite od ove opake bolesti. Nakon dogovora dvojice predsednika Aleksandra Vučića i Vladimira Putina otpočele su i pripreme i proizvodnja ruske vakcine Sputnjik V u Torlaku uz redovnu koordinaciju sa stručnjacima i rukovodstvo Instituta Gamaleja i ministar Popović zalagao se da početak proizvodnje vakcine kod nas na Torlaku otpočne kada je i planirano. Hvala mu na tome jer to je značilo mnogo za naš narod i mogućnost da budemo zaštićeni i lečeni. Zaključila bih da se državni vrh Republike Srbije istinski bori za svoj narod, poboljšanje životnog standarda i za očuvanje tradicije, kulturnog i istorijskog nasleđa našeg naroda. U danu za glasanje poslanici Srpske narodne partije – Nenad Popović glasaće za Zakon o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar i nadam se da će i sve ostale kolege jednoglasno podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Sledeća na listi poslanika je uvažena narodna poslanica Dunja Simonović Bratić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine Odaloviću, poštovani gospodine Krkobabiću, uvaženi ministri sa saradnicima, Zakon o zaštiti Hilandara je svojevrsno zaokruživanje jedne celine uz Zakon o muzejsko-bibliotečkoj delatnosti i Zakon o zaštiti ćirilice i uz podizanje Spomenika Stefanu Nemanji i Stefanu Lazareviću učestvujemo u renesansi srpskog srednjovekovlja i slavljenju srpske državnosti. Ova godina će u kulturnom smislu biti jedna od onih koja će se pamtiti, puna jake simbolike i jakih emocije koje kada se probude traže i velika zadovoljenja. Pripovest o Hilandaru je priča o našim duhovnim korenima, ali i o našim uzorima, o onome što nas, hteli mi to da priznamo ili, čini onakvima kakvi jesmo. U svetogorskim aktima 1016. godine prvi put pomenut manastir ovog imena i najverovatnije ga je osnova grčki monah Georgije Hilandaris, što u prevodu znači – lađarev, što je svojstveno manastirima na Svetoj Gori da nose imena po zanimanju svojih osnivača. Život Hilandara kao srpskog manastira počinje dolaskom Rastka Nemanjića na Svetu Goru, najmlađeg od trojice sinova Stefana Nemanje, velikog župana. Rođen oko 1174. godine Rastko je 1191. godine sa dozvolom roditelja da ide u lov zapravo sa ruskom monahom pobegao na Svetu Goru. Postoji mnogo predanja i puno legendi o tom njegovom dolasku i zamonašenju. Duhovnim preobraženjem Rastka u Savu počinje i duhovno svetosavska istorija Srba. Veliki župan Stefan Nemanja zamonašen u Studenici 1197. godine kreće ka Svetoj Gori sa najbližim sledbenicima iz redova srpskog plemstva koji će biti prvo hilandarsko bratstvo. Najvažniji dokument u istoriji Hilandara je Carska zlatopečatna povelja Aleksija III Anđela, vizantijskog cara iz 1198. godine, kojom se Hilandar daruje Srbima na poklon večno. Najveći uzlet posle smrti Svetog Save 1236. godine dao je, uz sve vladare iz dinastije Nemanjića, Radislava, Uroša I, Dragutina, Milutina i kralj Stefan Dušan, osvajajući vizantijske teritorije osvojio je i Svetu goru, 1345. godine i te iste godine izradio Zlatopečatnu povelju kojom je garantovana autonomija Svete gore. Period pod Turcima za Hilandar i Svetu goru počeo je 1430. godine, kada je određen jednogodišnji harač. Do 17. veka taj harač se uvećao 25 puta. U teškom periodu veliki doprinos dali su razni ktitori, od Mare Branković preko Ivana Groznog. Ta istorija preživljavanja je omaž diplomatskoj veštini hilandarskog bratstva. Najkritičniji period u očuvanju Hilandara verovatno jeste skoro pa preuzimanje od strane Bugara, pokušaj preotimanja Hilandara u 18. i 19. veku, sporova Zografa i Hilandara, Sanstefanski ugovor i Berlinski kongres obeležili su taj period. U tom odsutnom momentu, 1896. godine, Aleksandar Obrenović je krenuo na otvaranje modernih olimpijskih igara u Atini. Ovo je zaista zanimljiva istorijska paralela, budući da su te olimpijske igre sinonim za dominaciju imperijalizma i uništenje čoveka kao duhovnog i slobodarskog bića. Paradoks je da je taj trenutak spasio pravoslavlje. Treba reći da su Antičke olimpijske igre bile uzor za ove moderne, a one su bile u slavu grčkih bogova, tj. paganska svečanost "par ekselans". Znamo kako je paganizam prošao od strane hrišćanstva - u lidu cara Teodosija, koji je 380. godine hrišćanstvo proglasio jedinom zvaničnom religijom u Rimskom carstvu i zabranio kako olimpijske igre i druge paganske svečanosti, tako i spalio i uništio hramove i biblioteke. Aleksandar Obrenović je tada otkupio, tj. vratio dugove Hilandara i spasio kako monahe tako i ceo kompleks Hilandara. U znak zahvalnosti, monasi su Aleksandru poklonili Miroslavljevo jevanđelje i Jevanđelje po Vukanu. Šta se dalje dešavalo u 20. veku više je poznato javnosti. Poenta je da su manje-više od svog osnivanja Hilandar i njegovo bratstvo bili skoro pa u neraskidivoj vezi sa maticom Srbijom i njenim vladarima, tj. rukovodstvom. Ono što je važno a što smo već čuli jeste činjenica da ćemo usvajanjem ovog zakona obezbediti kontinuiranu brigu o Hilandaru i monasima koji tamo žive. To naravno ne isključuje i mnoge pojedince koji odlaze i daruju manastir, kojih je iz godine u godinu sve više. Izuzimajući godinu koju je obeležila pandemija korona virusa, u proseku, zadnje tri godine, po podacima našeg konzulata u Solunu, između 10 i 11 hiljada naših građana godišnje boravi u Hilandaru. Na kraju, pravo pitanje je šta nama danas znači Hilandar i šta ovaj zakon treba da vaspostavi? Pre svega, jednu kulturu sećanja, koja će između ostalog afirmisati vizantološke studije i izučavanje naše državnosti, umetnosti, kulture, kao što mnogi istraživači idu u Vatikan kao sedište zapadne civilizacije, otvoriti vrata bogate manastirske riznice Hilandara za što veći broj naučnika i istraživača. Takođe, Svetosavskom kultu dati snagu filosofije koja će omogućiti prelaz sa Svetosavlja kao religioznog učenja na Svetosavlje koje u sebi sadrži životvorni princip zasnovan na slobodarskoj samosvesti srpskog naroda. Sveta gora je mesto koje postoji. Nije utopija. Velelepni izuzetak posvećen majci prirodi i majci božijoj, gde se živi u slozi i jednakosti, u sabornosti, dostojanstveno i u različitosti, u ćutanju i tihovanju, u samodovoljnosti, ali i u ljubavi i molitvi za ceo svet. U pripovesti o osnivanju Hilandara kao temelj stoji najlepša oda roditeljskoj ljubavi. Naime, sedamnaestogodišnji dečak Rastko poveo je ne samo svog oca, Velikog župana Stefana Nemanju, već i ceo srpski rod na put kojim sada idemo mi, a zajedno sa nama i ispred nas idu naša deca. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Sledeći na listi je uvaženi narodni poslanik Vladimir Đukanović.
Zahvaljujem. Pomaže Bog svima! Uvažena gospođo Gojković, hvala za ovaj zakon. Moram da kažem da ću biti zahvalan dok sam živ uvaženom profesoru Žiki Bujukliću s Pravnog fakulteta u Beogradu, nažalost danas penzioneru, profesoru u penziji, jer su njegova predavanja o Hilandaru koja je on držao godinama na Pravnom fakultetu u Beogradu imala strahovit uticaj na nas studente. Hvala mu što nas je naučio da cenimo ono što imamo. Mi kao narod, Bogu hvala, imamo mnogo toga. Veličina jednog naroda ne ogleda se samo u brojnosti, mada, da nas nisu toliko poubijali u 20. veku i da nas nisu tako strašno asimilovali, i u tome bi mogla da se ogleda naša veličina. Nažalost, danas kada neko može da se podiči, a evo, tu je i profesor Atlagić, jednom Krupom, Krkom, manastirom Dragovići, neki drugi mogu da se podiče, ako je to uopšte za pohvalu, Jasenovcem, Jadovnom i sličnim, Starom Gradiškom, jer to je njihova istorija. Osim klanja i ubijanja i patološke mržnje prema našem narodu, ništa nisu mogli da pokažu, a eto, mi možemo, Bogu hvala. Ogromna je veličina naša što se tiče te naše neke srednjovekovne istorije. Znate, mi danas ne moramo, kao što neki pokušavaju nasilno da izmišljaju nacije, da izmišljaju crkve, da izmišljaju jezike, mi smo to, Bogu hvala, imali i istorijski smo i državotvoran narod. Veličanstvenu srednjovekovnu državu smo imali a Hilandar je kruna toga. Moram da kažem da sam ja pre svega verujući čovek i jednako, kao verujući čovek poštujem svaku drugu veroispovest. Srećan sam što u našoj Srbiji, jednoj multikulturalnoj državi svako od nas može da ode komšiji muslimanu na Bajram i on nama da dođe na Božić i na krsnu slavu i da se družimo i da se poštujemo. Presrećan sam kada vidim danas da naš predsednik sa crkvom ima nikad bolji odnos. Velika je stvar imati snažnu simbiozu između crkve i države. Zato što samo takvi možemo ujedinjeni da pobedimo. Možemo da pričamo šta hoćemo, svakakve vlasti su kroz istoriju bile i obeležile neku epohu. Pamtimo ih, neke su bile dobre, neke loše, ali svaka od njih prođe, a crkva ne prolazi, vera ne prolazi. Svaku ideologiju možete da demantujete. I Marksov „Kapital“ svako može da demantuje, Sveto pismo ne možete, ono ostaje. Zato je ovo veoma važno. Naša sveta crkva danas preživljava ponovo zastrašujući pogrom, a malopre sam naveo i zašto. Znate kada imate u vašoj istoriji jednu Ravanicu, jednu Manasiju, Gračanicu, Devič, Dečane, arhangele, kada imate Ostrog, kada imate Moraču, kada imate Pipere, kada imate Žitomislić i u svim tim, uvek ću reći, srpskim zemljama, imate jedno svedočanstvo da je tu naš narod živeo, a manastir je svedočanstvo. Ovi drugi nemaju baš da pokažu neke njihove kulturno istorijske spomenike iz tog nekog perioda da su tu bili državotvorni. Mi imamo, Bogu hvala. Zato to smeta. Zato vam oni kažu da je vaša crkva ni manje, ni više plod veliko srpske hegemonije. Kako može da bude nešto što je kulturno istorijski spomenik, plod veliko srpske hegemonije? Da li onda po toj logici danas kako nam kažu, je i Njegoš plod veliko srpske hegemonije, jer je bio vaš vladika u tim hramovima. Zato moramo našu crkvu da čuvamo, jer ona nas je očuvala. Sve okupacije smo imali, narod je ubijan, ali je crkva opstala. Koliko god da je spaljivana, koliko god da je uništavana, ali ona je opstajala, gospod je čuva. I zato je ovo mnogo važan zakon, neverovatno važan zakon. Zato što po prvi put pokazujemo koliko nam je važna SPC. Neću samo da govorim o tome koliko smo pomogli SPC kao vlast koja je došla posle 2012. godine, koliko obnova hramova i koliko je uloženo u SPC. Neko kaže – sram vas bilo, dajete novac za SPC van Srbije, naravno da dajemo. To je naša kulturno istorijska baština i ponosimo se time. Isto, moram da kažem, kako god da me neko osudi, ali ja sanjam da se ona kapela vrati gore na Lovćen. Živim za taj dan. Živim zato što je to nešto što je sramno i skandalozno što je uopšte bilo srušeno. Može sad neko da me osudi, da kaže – ti si veliko srpski hegemonista. Ne, nisam, ja sam samo za ono što je zaista bilo istorijski, da to ostane utemeljeno. Nemam ništa protiv da drugi se izjašnjavaju kako god hoće, ali, molim vas, ne možete da negirate istoriju, ne možete činjenice da negirate, a mi smo dužni da to zaštitimo. Danas, kada imamo i strašan udar na KiM, crkva je ta koja nas i dalje čuva. Iako nemamo našu vlast na KiM, imamo crkvu i ona nas čuva, jer ona je svedočanstvo da smo mi tamo i da smo istorijski narod koji je imao državu. Zato, hvala na ovome. Moram da kažem, naši sveštenici su kroz istoriju zastrašujuće pogrome proživljavali. Mi se, nažalost, i dalje stidimo to da kažemo, a preživljavali su, naravno, pod ustašama. Pogledajte samo u Gornjekarlovačkoj eparhiji koliko je sveštenika poubijano. Trojicu episkopa su nam ustaše ubile. Mi danas o tome ćutimo. Sve zarad nekog bratstva i jedinstva smo to nekad prećutkivali, a da ne govorimo o komunističkom periodu koliko je crkva stradala i kako su nam uništavali crkvu. Mi i dan danas imamo problem, iako sam ja naravno neko ko je apsolutno za tu vrstu nacionalnog pomirenja, nisam za to da se iskopavaju ratne sekire, manimo to, idemo dalje napred, ali ne možemo da negiramo više istoriju i da ćutimo. Mi danas, recimo, obeležavamo događaj u Pranjanima i ja sam vrlo ponosan što to obeležavamo, ali i dalje na RTS-u šta čujemo? Čujemo kako su srpski seljaci pomogli, kaže, pilotima. Nisu srpski seljaci, to je bila Jugoslovenska vojska u otadžbini Draže Mihajlovića. To su bili četnici. Šta je problem da se to kaže? Zašto to stalno negiramo? Zašto ćutimo o tome? Zato, u to nacionalno pomirenje moramo da idemo sa nečim što smo imali kroz istoriju, a imali smo veličanstvenu srednjovekovnu istoriju. Drago mi je da je, eto, izgrađen i spomenik, moramo to da kažemo, Stefanu Nemanji. Zašto? Zato što nas mnogi danas kritikuju što ga nismo sa oreolom. Ne, ne, tu je izgrađen spomenik državniku Stefanu Nemanji, nije Svetom Simeonu Mirotočivom. Danas isto još uvek imamo problem da u medijima kažemo ko su nam neki svetitelji, zato što neko to stalno osporava. Neki nevladin sektor se ovde javlja, pa nam osporava i ne smete nigde lepo da kažete ništa o Nikolaju Velimiroviću. Ja uvek hoću da kažem, mi smo imali Svetog Vladiku Nikolaja Velimirovića, ponosni na ono što je ostavio iza sebe. Kao što se, naravno, ponosimo i Svetim Savom, kao što se ponosimo Svetim Simeonom Mirotočivim, kao što se ponosimo Svetim Petrom Cetinjskim, ponosimo se i Svetim Nikolajem Velimirovićem i ponosno to ovde kažemo. Hvala za ovo što Srpska crkva i što naša država, posebno predsednik Republike, prave tu simbiozu. Bogu hvala da jačamo na kulturnom planu, a samim tim jačaćemo i na ekonomskom, jačaćemo i na vojnom. Znate, ovi ostali što imaju neki kompleks i što stalno vide negde neku veliku srpsku hegemoniju, iz razloga što nemaju oni šta da prikažu, a mi imamo, ja im tu ne mogu pomoći. Mržnjom neće nigde doći, a mi ljubavlju i upravo ovakvim kulturnim i istorijskim nasleđem što imamo, a Hilandar je svakako nešto što je najlepše, zaista možemo da se dičimo i da čitavom svetu pokažemo šta posedujemo i kakav smo državotvorni narod bili. Hvala vam.
Zahvaljujem uvaženom narodnom poslaniku na izlaganju. Sada jedno obaveštenje. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem pauzu u trajanju od sat i deset minuta. Nastavljamo sa radom u 15.00 časova. Zahvaljujem.
Uvažene kolege narodni poslanici, nastavljamo prema prijavama za reč. Prvi na listi je narodni poslanik Nikola Radosavljević. Izvolite.
Predsedavajući, poštovani ministre sa saradnikom, poštovani građani Srbije, poštovani narodni poslanici, na samom početku svog izlaganja hteo bih da napomenem da je Predlog zakona o očuvanju kulturno-istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, upravo plod posete predsednika Aleksandra Vučića Hilandaru. Moram da naglasim da je predsednik Aleksandar Vučić primljen i dočekan od strane monaha upravo onako kako su dočekani i svi važni srpski najslavniji vladari, koji su se borili za očuvanje srpskih svetinja i srpskog naroda kroz našu slavnu istoriju. Danas je istorijski dan i danas naš Dvanaesti saziv Narodne skupštine, ulazi u istoriju Srbije ovim zakonom. On predstavlja sledeće stvari. Moramo da znamo da Hilandar je jedina srpska institucija koja ima kontinuirani rad i kontinuirano postojanje, i kao jedina srpska institucija ona postoji od svog osnivanja od 1198. godine, i neprekidno je srpska. Znači, od 1198. godine Hilandar je neprekidno srpski. Mi smo kroz istoriju više puta gubili status naše države, gubili status crkve, samim tim institucije države i crkve su se gasile, a jedina naša institucija, tj. naša svetinja manastir Hilandar, ona je postojala uvek i u vremenu kada je Grčka bila okupirana od strane Turaka. Pored kulturno-istorijskog dobra mi moramo da znamo i kako funkcioniše sam manastir Hilandar. Mi moramo da znamo da tamo niko nikada nije platio prenoćište, nikada niko nije platio obrok. Znači, svako tamo je dobrodošao, ima obezbeđeno besplatno prenoćište, obezbeđen besplatan prevoz od pristaništa do samog manastira, imaju obezbeđeno dva obroka i ta dva obroka su upravo i po receptu stari preko 800 godina, koji se pripremaju tamo, po receptu Svetog Save. Želim da vam dam jedan primer, pošto često boravim na Hilandaru, i znam kako manastir živi, kako diše. Na Svetoj gori ne postoji elektromreža, tako da je manastir Hilandar prinuđen da se snalazi da u sopstvenoj režiji se snabdeva električnom energijom, i to putem agregata. Ti agregati, naravno, rade na naftu, a negde izdaci samo u sezoni, dnevno, iznose negde od 300 do 500 evra. To je negde oko 15 hiljada mesečno, što je značajna i velika cifra, ne samo za Hilandar, nego za bilo koju ustanovu, a gde imamo još neke dodatne troškove koji su prateći. Čuli smo od naših kolega narodnih poslanika važne istorijske podatke, čuli smo da na Hilandaru imamo danas 50 monaha, koji čuvaju našu svetinju, ali isto tako smo čuli da mi na Hilandaru imamo registrovanih od 15 do 17 hiljada noćenja godišnje. To je velika cifra ljudi, koji dolaze tamo, koji posećuju našu svetinju i na osnovu toga, samo razmislite o tome koliko je to sredstava da se samo nahrane ti ljudi, a kamo li sve ostalo. Ovim zakonom mi čuvamo naše kulturno-istorijsko nasleđe manastira Hilandar, a ujedno određujemo i sigurnu finansijsku pomoć za funkcionisanje i obnovu manastira. Pozvaću se na tipik Svetog Save, gde jasno stoji i određuje kako treba da žive monasi na Hilandaru, ali isto tako kako treba da žive i Srbi u Srbiji, i to u svetosavskoj Srbiji, koja je kroz svetosavlje određuje naš putokaz, a ujedno ovaj svetosavski tipik je i zvezda vodilja našem predsedniku Aleksandru Vučiću, koji vraća sve ono što je značajno i važno za Srbiju, za Srbe, ma gde oni živeli. Kada je predlagao da se podigne spomenik Stefanu Nemanji, kad je pre nekoliko dana velelepnom ceremonijom obeležen Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, upravo je vođen svetosavljem, gde je svetosavska Srbija nikada nikoga ne mrzi, ona voli poštuje sve nacije, ali mora da brine o svim Srbima ma gde oni živeli. Ono što svi moramo da znamo, a to je, čuli smo već i od naših kolega narodnih poslanika, to ću ponoviti, gde sveti Savet u amanet Srbima, znači zavet Srbima ostavio manastir Hilandar. I kazao da svaka muška srpska glava za vreme svog života najmanje jednom treba da poseti ovu svetinju. Ali isto tako je kazao da svako u Srbiji treba da brine o Hilandaru kao o svojoj kući. Neko nekom pomoći, nekim radom, a neko tako što će da se moli, ali ta briga mora da postoji. Ovim zakonom smo ustvari svi mi kao narodni poslanici i svaki deo Srbije koji mi ovde predstavljamo, sjedinili sa Hilandarom i ovaj zakon mi donosimo u ime svih građana Republike Srbije. Moram da napomenem da kroz istoriju su postojale određene uredbe koje su regulisale odnos države i manastira Hilandar, ali sada zakonom stavljamo baš pečat i ispunjavamo zavet Svetog Save, jer kako mi danas brinemo o ovoj svetinji, tako ostavljamo i našoj budućoj generaciji, da brinu upravo kroz ovaj zakon o manastiru. Hteo bih građane Srbije da podsetim da je 2004. godina, godina stradanja za srpski narod, prvo 4. marta kada je izbio požar na Hilandaru, a zatim se dogodio i pogrom Srba 17. marta sa KiM. Taj požar, bio je najveći požar u istoriji manastira Hilandar, ali ovo sada, ovo danas je i najveća obnova manastira Hilandar, posle kralja Milutina. Veliki je blagoslov za naše vreme i za ovaj naš Dvanaesti saziv Narodne skupštine, da glasamo za ovakav zakon, jer time pomažemo i obnovu manastira Hilandar. Od januara meseca naš predsednik, na inicijativu našeg predsednika Aleksandra Vučića uplaćena su ozbiljna sredstva za obnovu manastira. Posle spomenika Stefanu Nemanji, posle završetka hrama Svetog Save na Vračaru, ovaj zakon zaista pokazuje kojim putem Srbija ide. Srbija ide putem Evrope, da bude evropska, ali da bude ujedno i svetosavska. Na kraju svog izlaganja želeo bih da napomenem da je u Hilandaru svaka stopa sveta. Zamislite lozu koja raste iz kamena i koja je stara preko 800 godina, koja se nalazi na mestu gde se upokojio Sveti Simeon, otac Svetog Save. To je čudotvorna loza pomoću koje su mnoge porodice dobile svoja pokoljenja i na osnovu nje i pomoću nje rođeno je kroz vekove na hiljade deteta. Ova loza je čudotvorna po tome što bračni parovi koji imaju problem i koji ne mogu da imaju decu, koristeći nju i pridržavajući se uputstva, uspevaju da dobiju decu. Ne samo deca koja su rođena u Srbiji, nego pomoću nje su rođena deca u Grčkoj, Rusiji, Moldaviji, Ukrajini, čitavom svetu. Želeo sam da približim danas manastir Hilandar baš ovom visokom domu i građanima Srbije, doneo sam šišarku iz manastira Hilandar, vi gospodine Popoviću vrlo dobro znate pošto ste boravili tamo više puta, znači pogledajte ovu šišarku sa hilandarskih kiparisa. Kako mi kažemo, kiparisi hilandarski – to je lična karta manastira Hilandar. Kada pogledate ovu šišarku u sredini se nalazi krst. Gde ovako nešto na svetu postoji? Ovi kiparisi stari su preko 800 godina i dan danas su na tom mestu gde su i ranije bili. Ono što je mene fasciniralo prvi put kada sam posetio manastir Hilandar jeste ulaz u samu crkvu. Prag od mermera koji je možda, nekih 30, 40 santimetara debeo, na krajevima stoji kako je prvobitno napravljen, ali po sredini je on ulegao, odnosno nije ulegao, nego je istesan koracima najznačajnijih srpskih vladara i Srba tokom vekova. To je ono što je fascinantno. To je ono što trebamo svi mi da doživimo i da onaj ko bude u mogućnosti, da ode da poseti manastir Hilandar, obavezno to da uradi. Zamislite samo to da danas rađa i maslina cara Dušana koju je on lično posadio. Na osnovu nje ti plodovi, na osnovu nje se upro pravi i maslinovo ulje, sveto manastirsko maslinovo ulje sa Hilandara koje sam isto poneo ovde u Narodnu skupštinu da vam pokažem. Bunar koji je iskopao Sveti Sava još 1198. godine nikada ne presušuje. Velika je čast i blagoslov da se popije voda sa tog bunara. Hilandar povezuje svakog Srbina, svaku srpsku kuću, svako srpsko dete, svakog srpskog roditelja, ali poštujući i voleći upravo sve druge. Neka živi ovaj dan da pamtimo ovaj dan kao istorijski dan kada smo svi mi ovde narodni poslanici u Narodnoj skupštini ispunili zavet Svetoga Save, sjedinili Hilandar sa srpskim narodom gde god da se on nalazio. Dolazim iz Jagodine, moje kolege narodni poslanici dolaze iz drugih krajeva širom Srbije i mi pored naše Srbije, pored naše kuće Srbije, imamo još jednu kuću, a to je manastir Hilandar. Evo, ja vam upravo donosim i blagoslov iz naše kuće sa Hilandara i ovaj blagoslov daću našem šefu poslaničke grupe, gospodinu Martinoviću, da imamo upravo sećanje na ovaj dan. Živela Srbija, živeo manastir Hilandar, živeo predsednik Vučić!
Zahvaljujem, gospodinu Radosavljeviću na nadahnutom izlaganju, a sledeća je koleginica Violeta Ocokoljić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Uvaženi ministre, drage koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je danas zakon čija je namera da sistemski uredi očuvanje i materijalne i nematerijalne baštine našeg svetionika srpstva na Svetoj Gori. Ovim Predlogom zapravo stvaramo jedan pravni okvir za obezbeđivanje stalne, kontinuirane pomoći iz budžeta Republike Srbije za obnovu i rekonstrukciju manastira Hilandar. Ja se u svom obraćanju neću u velikoj meri osvrnuti na značaj manastira Hilandar jer su moje kolege to učinile u prethodnim izlaganjima, ali mi je mnogo važan onaj momenat nacionalne svesti i potrebe i želje da se i te kako radi na očuvanju naše kulturne i istorijske baštine. Konačno smo kao država postali jaki, stabilni i sposobni da definišemo granice srpskog kulturnog prostora, prostora na kome je srpski narod ostavio tragove svog postojanja. Mi se kao narod i kao država nismo povampirili u nameri da sačuvamo sve ono što je osvedočeno srpsko već smo dostigli jedan nivo nacionalne svesti, zatim društvenog i ekonomskog standarda i želje da pored očuvanja kulturne baštine u našoj zemlji podjednako brinemo i o očuvanju kulturno-istorijskog nasleđa van granica Srbije, a u današnjoj eri i prekrajanja istorije, čini mi se da je ovo i te kako neophodan korak. Svedoci smo, nažalost da se kulturna dobra, srpski manastiri i sve ono što je najsvetije po srpski narod i po srpsku crkvu pokušavaju prisvojiti i to od strane onih koji nemaju sa čime svojim pohvaliti, pa pokušavaju da prisvoje tuđe. Ne možete danas Cetinjski manastir koji je čuvar moštiju Petra Prvog Petrovića Njegoša i čuvar krune Despota Stefana Lazarevića smatrati vlasništvom crnogorske države. Prosto, Cetinjski manastir je defakto vlasništvo SPC i svaki pokušaj da se promeni njegova istorija i njegov značaj ne može ništa dobro doneti ni crnogorskom narodu, a ni crnogorskim vlastima. Mi smo kao država kroz daleku istoriju bili primer zaštite ne samo sopstvenog kulturnog nasleđa, već i zaštite svega onoga što je vredno, ma kom narodu pripadalo. Zato smo danas izuzetno ponosni kada možemo da kažemo da poštujemo visok nivo multikulturalnosti u Vojvodini i zato nam danas smeta kada vidimo da pokušava da se zatre sve ono što je srpsko u zemljama u okruženju. Malo po malo, ali na svaki pomen i na pokušaj zaštite svega onog što je srpsko, javi se Helsinški odbor za ljudska i manjinska prava koji upućuje apele što narodnim poslanicima, što pojedinim stranim ambasadama, zabrinuti, najpre, što je uopšte došlo do ustoličenja mitropolita crnogorsko-primorskog, a zatim i zabrinuti za činjenicu da pokušavamo da zaštitimo ćirilicu kao srpsko pismo ovde u Narodnoj skupštini. Interesantno, ali reakcija uvek nastupi kada je u pitanju predznak srpski, kada je u pitanju zaštita srpskog. Znate, nama je patriotizam stvar ključnog vaspitanja, a kada Sonja Biserko uputi apel u kom navodi, i to ću citirati, da se ćirilicom zastrašuju građani Republike Srbije koji su izabrali latinicu za sopstveno pismo, mogu zaista da joj poručim da ne bi trebalo da se plaši, da može da nastavi da piše latinicom koju je izabrala za svoje pismo, isto kao što može da nastavi da prima ordenje od hrvatskih predsednika. Može da joj ne smeta progon srpskog naroda na prostorima bivše Jugoslavije, kao što mogu da joj ne smetaju precrtani ćirilični natpisi u Federaciji BiH. Takođe, mogu da joj ne smetaju konstantni učestali napadi na decu predsednika republike, čija su prava i te kako ozbiljno ugrožena, a naravno mogu da joj ne smetaju i ovi napadi takozvane vojske Kosova na srpski narod na severu naše južne srpske pokrajine. Kada znate činjenicu da Helsinški odbor za ljudska i manjinska prava finansira preko 30 stranih ambasada, vi prosto ne postavljate pitanje šta je uzrok svih tih apela, ali ostaje pitanje šta je sa onim kućnim vaspitanjem koje bi trebalo da smo svi poneli iz kuće i koje nam je baba ostavila, kome nas je baba naučila i da li postoji još uvek malo onoga što smo iz kuće poneli kada bilo kakve apele na ovaj način upućuje. Meni ipak, s druge strane, zaista raduju ovakvi napadi na sve ono što je srpsko od strane nevladinih organizacija, jer ovom strahovitom mržnjom zaista poručuju da nešto mnogo dobro radimo za srpski narod i za srpsku državu. Ja ću svakako podržati ovaj Predlog zakona u celini i pozivam sve kolege narodne poslanike da u danu za glasanje to isto i učine.
Zahvaljujem. Sledeći je narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, ministre Popoviću, veliki srpski pesnik Matija Bećković je rekao da je Hilandar najdonji kamen našeg duhovnog postojanja i ova generacija Srba, naša generacija, svedoči o povratku Hilandaru, najdonjem kamenu našeg duhovnog postojanja. Povratak Hilandaru, čiji smo mi svedoci, učesnici, nije samo povratak sećanju na naše slavne pretke, na velike uzlete naše duhovnosti, naše politike, naše države, već je inspiracija za osmišljavanje sadašnjosti i snažan putokaz kuda treba da idemo. Hilandar i ovaj zakon nisu samo u smislu očuvanja kulturnog i duhovnog i istorijskog nasleđa. Mi kada se vraćamo Hilandaru, da očuvamo kulturno i duhovno nasleđe, mi čuvamo živu veru i istinski izvor duhovnog postojanja i pravoga života. Kada se vraćamo Hilandaru mi se vraćamo našem nacionalnom identitetu koji je utvrdio osnivač manastira Hilandara i mogu slobodno reći osnivač naše nacije i našeg identiteta, Sveti Sava, a to je pravoslavna vera, nacionalna crkva, nacionalna država, jezik, nezavisnost i sloboda. Srbi su kroz istoriju, pogotovo istoriju 20. veka, imali mnogo revolucija. Svaka od tih revolucija bila je regresija u odnosu na prirodan tok srpske istorije i srpske državnosti. Ona je bila put ka internacionalizmu, bilo onom komunističkom, bilo onom posle pada komunizma, a koji je uvek zahtevao da se na njihove žrtvene oltare prinesu nacija i vera zarad nekog lažnog i nepojmljivog progresa. Međutim, vraćajući se Hilandaru, mogu samo da citiram Momu Kapora koji je tamo kada je boravio rekao da je to mesto gde shvatiš da uspeh, novci i slava i sve čemu robujemo ništa ne vrede. Mi sada smo svedoci, vraćajući se Hilandaru, za vreme naše generacije, slobodno kažem za vreme ove vlasti, vraćamo se i obnavljamo drugu vrstu revolucije, povratku istinskom identitetu, istinskim duhovnim korenima i onome što je prirodan srpski put kroz istoriju. Obavljamo naše svetinje, sećamo se naših predaka, naše slave i naših žrtava, podižemo crkve, obnavljamo manastire, branimo našu braću u regionu. Baš ovaj povratak Hilandaru jeste u stvari dokaz da je srpska država i srpski narod konačno na pravom istinskom putu obnove koji je utvrdio naš osnivač Sveti Sava i baš danas ova revolucija kojoj smo svedoci, nacionalna revolucija koja svoj prirodan put ima u ovom zakonu, u povratku Hilandaru, svedoči o samosvesnoj novoj, snažnoj i dostojanstvenoj Srbiji koja danas ima jasan put koji je bio put osnivača Hilandara, a to je da ostanemo verni tradiciji, ali otvoreni ka svetu. Da, ovo jeste istorijski događaj koji ima svoj početak u božićnoj poseti predsednika Vučića i ministra Popovića manastiru Hilandaru i ovo nije samo odluka o stalnom finansiranju naše velike svetinje, već je obezbeđena uplata, potpuna uplata za obnovu Hilandara koji je postradao u požaru 2004. godine u martu mesecu, martu mesecu mnogih srpskih tragedija. Da, ova generacija Srbija može biti ponosna jer će biti upisana u istoriju i niko nikada neće smeti da ukine zakon koji mi danas donosimo, ali da svi Srbi zapamte imena predsednika Vučića i ministra Popovića, koji su bili na Hilandaru i pokrenuli ovaj proces ministarke i potpredsednice Vlade Maje Gojković, koja je predložila zakon i svih poslanika Dvanaestog saziva Narodne skupštine Republike Srbije koji će ovaj zakon da usvoje.
Zahvaljujem, gospodinu Palaliću. Sledeća je koleginica Marija Todorović. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnikom, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, pred nama se danas nalazi Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar. Ovim zakonom se uređuje način na koji će se pružati pomoć i podrška Republike Srbije očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar. Ministarstvo kulture i informisanja je u periodu od 9. do 30. jula 2021. godine održalo javnu raspravu o Nacrtu ovog zakona, gde su se mogle čuti sugestije i predlozi na ovaj zakon, što je dodatno doprinelo unapređenju donošenja ovog zakona. Manastir Hilandar još od svog osnivanja 1198. godine, predstavlja najznačajnije središte srpske kulture, duhovnosti, obrazovanja i tradicije i predstavlja neprocenjivu vrednost za srpsko, kulturno i istorijsko nasleđe. Kroz vekove relativno zaštićen od napada, a i pljačkanja u sigurnosti Svete gore Atonske, Hilandar je pošteđen sudbine skoro svih srpskih manastira. U Hilandaru je očuvana najbogatija kolekcija originalnih starih rukopisa, ikona, fresaka, tako da Hilandar predstavlja najveću riznicu srpske srednjovekovne kulture uopšte. Manastir se od 1988. godine, zajedno sa ostalih 19 svetogorskih manastira, nalazi za UNESKO-voj listi svetskih baština u sklopu spomenika srednjeg veka objedinjenih pod zaštitom planine Atos. Hilandarska riznica je jedna od retkih u svetu koja može da se pohvali mnogobrojnim jedinstvenim, unikatnim blagom koje se slivalo u Hilandar iz celog sveta. Blago predstavlja duhovnost koje daje smisao vrednosti iz svih materijalnih predmeta koja se nalaze u Hilandaru. Svaki materijalni predmet ima tačno određeno značenje i svoju ulogu u duhovnom svetu. Cilj predloga zakona, koji se danas nalazi pred nama narodnim poslanicima, jeste da se obezbedi kontinuirana i na zakonu zasnovana podrška i pomoć Republike Srbije u očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar i u tom smislu, da se obnovi, rekonstruiše i očuva manastir Hilandar, uz stalnu izvesnu i sigurnu finansijsku podršku iz budžetskih sredstava Republike Srbije. Ovim zakonom biće omogućeno da se sredstva za realizaciju projekta za očuvanje kulturnog i istorijskog nasleđa manastira Hilandar može obezbediti i iz drugih sredstava, odnosno iz budžeta autonomne pokrajine i iz budžeta lokalne samouprave, kao i putem drugih donacija. Pojedinačni ciljevi ovog zakona, kao što sam već i rekla, tiču se pre svega očuvanja, obnove, zaštite i unapređenja stanja imovine manastira Hilandara, ali jedan od takođe jako bitnih ciljeva ovog zakona jeste i podizanje svesti i znanja o srpskom kulturnom i istorijskom nasleđu koje se nalazi na Svetoj Gori. Na jednom mestu je Sveti Sava napisao da ne gradi Hilandar zbog sebe, već zbog naroda, jer gde će se sveštenstvo bolje obučiti, nego na Svetoj Gori i odakle će lepšu dogmu u Srbiju preneti, nego sa Svete Gore. Podignut kao obrazovni centar, Hilandar i danas projektuje duboku predanost molitvi, kako su i zamislili njegovi graditelji Stefan Nemanja i njegov sin Sveti Sava. Mi danas živimo u zemlji koja se ne stidi svoje prošlosti i koja se sa ponosom seća svojih velikana kroz istoriju i koja se sa ponosom seća svoje slavne prošlosti. Srbija danas na čelu sa predsednikom Aleksandrom Vučićem vodi politiku koja se zalaže kako za bolju budućnost Srbije, tako isto se zalaže i za očuvanje sećanja na našu slavnu istoriju i na našu prošlost i slavne velikane. Pa, tako danas imamo završen Hram Svetog Save u Beogradu, zatim, spomenik Stefanu Nemanji na Savskom keju, spomenik knezu Lazaru u Kruševcu, kao i mnoga druga obnovljena kulturna, istorijska i duhovna nasleđa u našoj zemlji. Svakako da će se i u narednom periodu raditi na tome. Zahvaljujući Aleksandru Vučiću mi danas znamo ko smo, odakle dolazimo i kuda idemo. Ja ću u danu za glasanje, svakako, sa velikim zadovoljstvom, podržati ovaj predlog zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Sledeći je narodni poslanik Dušan Marić. Izvolite.
Dame i gospodo, Predlog zakona o zaštiti manastira Hilandar još jedan je dokaz kontinuiteta odgovorne politike koju sadašnje rukovodstvo Srbije vodi prema važnim nacionalnim temama. Ja ću vas podsetiti da je pre dva meseca u Srbiji počelo snimanje filma i televizijske serije „Oluja“. Tako će Srbija prvi put posle 26 godina dobiti prvo filmsko svedočanstvo o najvećem etničkom čišćenju u Evropi posle Drugog svetskog rata u kojem su Hrvati i Hrvatska država ubili 2.000 Srba, a njih 250.000 proterali u beli svet, pri čemu ne treba zaboraviti ni još 250.000 Srba koje su hrvatske vlasti ranije proterale iz Zagreba, drugih hrvatskih gradova i krajeva. Pre mesec i po dana, 5. avgusta, u blizini Beograda jednom impozantnom manifestacijom, Srbija je podsetila domaću i svetsku javnost na stradanje srpskog naroda u Hrvatskoj u Drugom svetskom ratu, u ratu od 1991. do 1995. godine, a posebno ovoj pomenutoj zločinačkoj akciji „Oluja“, uz prisustvo, što je vrlo važno, kompletnog rukovodstva Republike Srbije, rukovodstva Republike Srpske, patrijarha srpskog Porfirija i najviših predstavnika srpskog naroda i susednih zemalja. Pre sedam dana, 15. septembra, na godišnjicu proboja Solunskog fronta, na godišnjicu vođenja Kajmakčalanske bitke, u Beogradu je održan jedan impresivan skup srpskog nacionalnog jedinstva povodom Dana srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, opet uz prisustvo najviših predstavnika srpskog naroda iz Srbije i Republike Srpske i iz regiona. Tog istog dana ovde u Skupštini Srbije donet je Zakon o zaštiti ćirilice. Tako je Srbija prvi put u svojoj istoriji dobila Zakon o zaštiti nacionalnog pisma. I danas ovde na ovoj sednici raspravljamo o zakonu o zaštiti manastira Hilandar. Ako Bog da, sutra Srbija će prvi put u svojoj istoriji dobiti zakon koji će štititi jednu od najvećih srpskih i nacionalnih svetinja. Kao što vidite, u samo dva meseca imamo pet značajnih događaja, pet značajnih dešavanja, pet značajnih tema, značajnih za očuvanje istorije sećanja, za očuvanje istorijske istine, za očuvanje nacionalnog identiteta i samopoštovanja. I sve to imamo u organizaciji države. Sad se vratite, recimo, 10, 15 ili 20 godina unazad, pa pokušajte da zamislite da se sve ovo događa u vreme nekih prethodnih vlasti. Da li možete da zamislite da se po nalogu nekadašnjih i sadašnjih lidera DOS-a snimaju filmovi o Paštriku, o Košarama, o proboju Koridora 1992. godine, o Jasenovcu ili o „Oluji“. Mislim, možete da zamislite, ali to prosto u to vreme nije bilo moguće. Za to postoji nekoliko objašnjenja. Prvo je da prosto ti ljudi nisu pridavali pažnje nacionalnim pitanjima, da je to za njih bilo važno kao lanjski sneg. Drugo moguće objašnjenje jeste, što ne treba isključiti, da ti ljudi nisu bili svesni značaja ovih pitanja za srpsku naciju i za srpsku državu i treće moguće objašnjenje jeste da oni nisu hteli ili nisu smeli da se zamere ovim svojim mentorima sa zapada koji su ih 5. oktobra državnim udarom doveli na vlast, a možda da se ne zamere ni zvaničnom Zagrebu, Sarajevu, Prištini, itd, sve računajući da će jednom takvom servilnom politikom, politikom dodvoravanja obezbediti duži opstanak na vlasti. Mada je najverovatnije da su u pitanju sva tri ova objašnjenja. Da nije tako, ne bi se moglo dogoditi, recimo, da umesto zakona koji su bitni za srpsku naciju, u vreme dosovske vlasti u ovoj Skupštini usvajaju deklaraciju kojom osuđuju nepostojeći genocid u Srebrenici, udarajući na taj način žig na obraz srpskog naroda, žig na obraz naroda nad kojim je izvršen najveći zločin genocida u istoriji civilizacije. Ne bi se moglo dogoditi ono što se dogodilo na Vidovdan, mislim na izručenje Slobodana Miloševića Haškom tribunalu, što je svakako jedno od najvećih nacionalnih poniženja u novijoj srpskoj istoriji. Sada ovih dana iz nemara Florens Artman, ona je bila portparolka Haškog tribunala, čitamo da tadašnji lideri DOS-a nisu bili zadovoljni stepenom poniženja kojim će poniziti srpski narod izručenjem Slobodana Miloševića, nego da su zahtevale od NATO pakta i Haškog tribunala da istog dana, ali eksplicitno na Vidovdan izruči Ratka Mladića. Ja ću vam sada pročitati dve rečenice iz njene knjige – srpski premijer, to je bio Zoran Đinđić, pokoj mu duši, koji tog popodneva telefonom zove glavnu tužiteljku kako bi je obavestio da je izručenje Slobodana Miloševića u toku, predlaže da joj odmah izruči Mladića ukoliko NATO može da dejstvuje bez odlaganja u toku od četiri sata, predlaže on. O čemu se ovde radi? Radi se o proceni da policija nije kadra da savlada obezbeđenje Ratka Mladića. Radi se o proceni da vojska neće pristati da učestvuje u tome sramnom činu i onda se poziva NATO pakt. Iz ove formulacije, ako može da dejstvuje u roku od četiri sata, ja jedino mogu zaključiti da je čovek pozvao NATO pakt da izvrši desant, neku komandovsku akciju u Srbiji, pa ako može u roku od četiri sata da zajedno, da uhapsi Ratka Mladića, da ga prebace u Tuzlu, iz Tuzle u Haški tribunal, pa da onda imamo jedno kompletno nacionalno poniženje. Srbiju smo ponizili izručenjem Slobodana Miloševića, a Republiku Srpsku smo do kraja ponizili izručenjem Ratka Mladića. U ovom Predlogu zakona ja bih posebno istakao jednu odredbu kojom se predviđa obaveza Vlade Srbije da obrazuje komisiju za manastir Hilandar koja će nadgledati sprovođenju ovoga zakona. Ja mislim da je to dobro rešenje. Vlada Srbije inače ima više od 100 raznoraznih agencija, saveta, komisija. Mnoge od njih su potpuno bespotrebne, postale su paraministarstva i treba ozbiljno razmišljati o njihovom ukidanju. Ova vlast je nešto po tom pitanju već uradila, ali mislim da treba učiniti više. Većina tih agencija je formirana u vreme prethodnih vlasti. Da ne bude da govorim napamet, u vreme dve poslednje vlade koju je kontrolisala DS formirane su čak 63 agencije i komisije. Meni je drago što mi posle prave poplave tih bespotrebnih agencija, komisija danas usvajamo zakon koji predviđa formiranje jedne komisije za čije postojanje postoji potpuno opravdanje. Ovakav odnos države prema svojoj istoriji, ovakvim donošenjem zakona koji su nacionalnom i državnom interesu, obeležavanjem značajnih događaja iz nacionalne istorije Srbija podstiče buđenje nacionalne svesti. Kod nekog više, kod nekog manje, ali kod svakog. Ja mislim da ne postoji Srbin kojem nisu navrle emocije pre sedam dana dok je gledao kako ulicama i Beograda defiluju ešaloni srpske vojske sa zastavama slavnih pukova vojske i Kraljevine Srbije iz balkanskih i Prvog svetskog rata. Upravo po tim snažnim utiscima koje sam poneo sa Savskog trga, ja sam sledećeg dana zajedno sa delegacijom opštine Velika Plana ponovo posetio Kajmakčalan. Poveli smo sa sobom tri sveštenika i jednog narodnog guslara. Uspeli smo da osposobimo zvono na crkvi Svetog Ilije na Kajmakčalanu i gore se, kako su mediji objavili, prvi put posle pola veka planinom razleglo crkveno zvono. Posle ko zna koliko vremena u crkvi je konačno očitana jedna prava pravoslavna molitva, a pored Spomen-kosturnice u kojoj počivaju kosti četiri stotine srpskih junaka služen je parastos. Koliko je svečano tog dana bilo na Kajmakčalanu i šta nam je to značilo, ilustrovaću jednim primerom. Najstariji član delegacije Ivo Pisarević, predsednik Udruženja potomaka ratnih od 1912. do 1918. godine, starina od 82 godina, je na vrh planine izašao peške, bos, svo vreme držeći srpsku zastavu u rukama. E, kao što je tog dana bila velika privilegija građane Srbije i Veliku Planu predstavljati na Kajmakčalanu, tako isto velika je privilegija danas građane Srbije i građane Velike Plane predstavljati u Skupštini Srbije koja usvaja Zakon o zaštiti manastira Hilandar, zakon o zaštiti jedne svoje velike nacionalne i državne svetinje. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodinu Mariću. Sledeća je koleginica Olja Petrović. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnikom, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovane građanke i građani Republike Srbije, pred nama je danas Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Manastir Hilandar predstavlja neprocenjivu vrednost za srpsko kulturno i istorijsko nasleđe i upisan je u listu Svetske kulturne i prirodne baštine UNESKO i zato je važno da se uredi način pružanja podrške i pomoći od strane Republike Srbije. Cilj je da se obezbedi kontinuirana i na zakonu zasnovana podrška i pomoć u obnovi, rekonstrukciji i očuvanju uz stalnu i sigurnu finansijsku pomoć iz budžeta Republike Srbije, čime se pokazuje da Srbija čuva svoju istoriju i tradiciju. Moje kolege su dosta govorile o značaju Svetog manastira Hilandar i ja se neću ponavljati, jer je činjenica da je on od izuzetnog i neprocenjivog značaja za srpski narod. Možda će neko i ovo da kritikuje, jer imamo pojedince koji apsolutno u Srbiji sve kritikuju. Kritikovali su i podizanje spomenika Stefanu Nemanji, ali i sve ono što se trenutno gradi u Srbiji, pa su čak i kritikovali umrežavanje, odnosno izgradnju puteva i pruga. To, dragi građani Republike Srbije, kritikuju upravo oni koji su ovu zemlju toliko zadužili i sve nas da smo samo pre par godina bili na ivici bankrota. Loše zaduživanje i punjenje sopstvenih džepova i računa zamenili smo odgovornim vođenjem naše države na čelu sa predsednikom Aleksandrom Vučićem i na transparentan način predstavili građanima da znaju gde i na koji način se njihov novac troši. Danas građani vide nove bolnice, nove puteve, pruge, vide rekonstruisane škole, vrtiće, rekonstruisane manastire, hramove, a udeo javnog duga u BDP je i dalje ispod 60%, tačnije 58,4% i uprkos svim merama pomoći koje je država sprovela. Sada država ima novac samo zato što se prema finansijama u proteklom periodu ophodila domaćinski, što nam je i te kako pomoglo da se uspešno borimo sa svim izazovima sa kojima smo se susreli zbog korona virusa. Građani to vide i osećaju, jer pored svega što se gradi u našoj zemlji, plate i penzije nastavljaju kontinuirano da rastu i pored svih vrsta paketa pomoći koje su usledile i uslediće građanima i privredi, a podsetiću vas da je danas svim korisnicima penzija isplaćen iznos od 50 evra, odnosno 5.900 dinara, a da će u februaru ili martu sledeće godine penzionerima biti isplaćena i dodatna novčana pomoć u iznosu od 20.000 dinara. Pored čuvanja istorije i tradicije sa jedne strane, naša država, sa druge strane, stavlja akcenat na razvoj digitalizacije, pa će tako u fokusu Vlade biti dostupnost finansiranje inovativnih kompanija, razvoj digitalne infrastrukture, ulaganje u istraživanje i razvoj. Sa ovim ciljevima aktivno će se raditi kroz 35 projekata vrednih 177,6 miliona evra. Srbija značajno ulaže u razvoj e-Uprave, inovacije i digitalizacije. Značajni rezultati postignuti su u obrazovanju, inovacionoj infrastrukturi, izgradnji naučno-tehnoloških parkova, start-ap centara. Kao što smo bili korak ispred mnogih kada smo kao jedan od prioriteta Vlade pre par godina stavili proces digitalizacije, tako su danas pred nama u okviru toga pet novih prioriteta, a to su veštačka inteligencija, biotehnologije, bio-medicina, pametni gradovi, budućnost mobilnosti i upotreba geo-prostornih podataka. Srbija je postala veoma atraktivno mesto za ulaganja. Sve ovo nam pokazuje i priliv direktnih stranih investicija, a po čemu smo apsolutni lider u regionu, pa tako vidimo mnoštvo novootvorenih fabrika širom Srbije, a samo pre par dana otvorena je i švajcarska fabrika za proizvodnju osvetljenja „Regent“ u Svilajncu u kojoj će na početku biti zaposleno 120 radnika, a uskoro se planira čak 200 radnih mesta, što je od izuzetnog značaj za sve zaposlene i one buduće zaposlene, kao i za njihove porodice, jer se time značajno povećava životna standard građana. Od nezaposlenosti koja je bila 26% i dvocifrene inflacije, mi smo danas stopu nezaposlenosti smanjili na oko 10% i očuvali i u vreme Korona virusa. Danas ljudi ne strahuju za svoju egzistenciju, danas se ne stavljaju katanci na fabrikama, već se stalno otvaraju nove, širom Srbije. Mnogo toga smo renovirali i izgradili u odnosu na 2012. godinu. Srbija je danas jedno veliko gradilište, ali je i veliki posao pred nama, jer samo marljivim radom, kao i do sada možemo da napredujemo. Takođe, nastaviće se i sa povećanjem plata i penzija jer tako vraćamo naše ljude na svoja ognjišta, jer danas u svojoj zemlji mogu lepo da žive od pristojnog rada. Srbija je danas stabilna i snažna država koja se bori za svoj narod i svoje interese, ali ne ugrožavajući bilo koga drugog jer se Srbija bori kako za ekonomski napredak, tako za mir i stabilnost. Ono što je najvažnije mi danas radimo u interesu naše države, naših građana, radimo za našu decu, jer samo ovakvom politikom gradimo čvrste temelje za sigurnu budućnost naših potomaka. Iako nam predstoje veliki pritisci jer mnogima smeta jaka Srbija, moramo da budemo složniji više nego ikada. Tu smo da sačuvamo i da ne zaboravimo našu istoriju i tradiciju, našu kulturu sa jedne strane, ali i da ulažemo i borimo se za sigurnu budućnost i uvek volimo i brinemo o svom narodu gde god se on nalazio sa druge strane. U Danu za glasanje, zajedno sa poslaničkom grupom Aleksandar Vučić – Za našu decu, podržaću predloženi zakon. Hvala.
Zahvaljujem, koleginici Petrović. Sledeći narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi koji smo nešto stariji znamo koliko je SPC stradala u vreme komunističkog poretka u bivšoj SFRJ. Ja sam jedan od retkih koji je imao običaj da ga roditelji vode u crkvu i dobro znam i posledice koje su proisticale iz toga što ste u to vreme verovali u Boga, odnosno što ste bili pripadnik SPC kao vernik. Dakle, ukoliko želite kao dete da recitujete pesmice za Svetog Savu, to znači da ste isključeni iz svih nekih dečijih i omladinskih aktivnosti koje su u to vreme preduzimali komunisti i komunistička partija, u osnovnim pa i u srednjim školama. Više puta sam prisustvovao i represiji koja je vršena nad roditeljima, pa i deci koja su imala hrabrosti da budu vernici. Jedan sam od retkih koji je recitovao pesmice za Svetog Savu, što je bio običaj, barem u Sremu gde sam ja živeo, da deca iz osnovnih škola, pa nekada i nešto mlađa recituju te pesmice najvećem srpskom svetitelju i osnivaču SPC. Najlepša pesma koju sam ja zapamtio je bila pesma Vojislava Ilića koja je počinjala: „Ko udara tako pozno u dubini noćnog mira, na kapiji zaključanoj Svetogorskog manastira. Otvorite mi časni oci manastirska teška vrata i primite carskog sina za najmlađeg svoga brata“. Dakle, ti stihovi se uglavnom i pamte, za razliku od stihova koji su bili posvećeni velikom diktatoru i neprijateljskom vojniku, koji je u to vreme imao u svakom selu najbolju svoju ulicu pod nazivom ulica maršala Tita. Retko je naseljeno mesto, a čitavi gradovi kojima bi ja zbog toga vratio ta imena, čitavi gradovi su uzimali, ne znam, Titovo Užice, Titov Veles, Titov Vrbas itd. Sećam se da smo u osnovnoj školi mi koji smo imali obične nazive ulica, recimo Pregrevica, ja kad ustanem, moram onako stidljivo da kažem, kad nastavnik ili učitelj pita: “A iz koje si ti ulice“, ja kažem: „Pregrevica“, dok su deca komunista, oni koji su se ponosili time, ponosno ustajali da kažu: „Ja sam iz Titove“. Sećam se i toga da nisam nikada nosio štafetu, jer nisam bio dovoljno podoban i da sam imao dvojku iz ruskog jer je nastavnik ruskog jezika u osnovnoj školi bio predsednik partijske ćelije u mom selu i nikako njemu nije odgovaralo da njegovi učenici idu u crkvu i da budu vernici, a posebno da recituju. Sećam se i u Novim Karlovcima prve velike pobune, verničke, omladinske kada su omladinci rešeni da ne izgube deo srpskog nacionalnog identiteta, SPC je sastavni deo, jedan od glavnih sastavnih delova srpskog nacionalnog identiteta. Recimo, trebala je da bude neka igranka, padalo na Božić, onda su oni verni Titu, svom bogu, neprijateljskom vojniku, iščupali te maršale ili kako se zvala ta pojačala i zabranili neku vrstu igranke koja se završila u crkvi sa - Roždestvo Tvoje, Hriste Bože naš, vozsija itd, na šta je reakcija bila, fiće plave sa plavim svetlima, plave marice oko crkve itd. Sećam se sveštenika Bulatovića koji je meni izgledao veliki kao kuća, koji je zabranio naoružanoj policiji da uđe u crkvu, stavši ispred nas na vrata i rekavši – ne može crveni đavoli u crkvu sa oružjem, toga se sećam. Dakle, tada mi sve nije bilo jasno, sada mi je jasno da je srpska crkva jedan od glavnih nosilaca srpskog nacionalnog identiteta, da to svakako treba čuvati, kulturno i drugo nasleđe Hilandara, ali treba čuvati sve crkve i sve manastire na teritoriji bivše Jugoslavije, treba ih čuvati naravno i širom sveta zato što su puno značila nekima koji su živeli pre nas, ali značiće svakako i nekima koji žive posle nas. Logično je da povedemo računa o Hilandaru. Posle Oca, Sina, red je da dođemo i do Svetog duha koji tu negde lebdi iznad Hilandara. Dakle, zbog Svetosavlja itd, posle Stefana Nemanje i hrama Svetog Save, logično je da još više učinimo na zaštiti Hilandara. Da li postoje neki političari koji obično nešto ostave? Postoje političari, čak i među komunistima je bilo političara koji su tajno ili javno pomagali SPC i nešto ode u crkvu, nešto se stavi na ikonu, nešto pored ikone, da se neki prilog, budete možda i ktitor nekog manastira. Iz pokajanja srpsko sveštenstvo daje priliku, kao Bog daje svima pravo da se predomisle, mada ja ne mislim da su se ti komunisti baš iskreno predomislili, ali Bože moj, nisam ja Bog. Sveštenici su Božje sluge i oni misle da povratak nekih nevernika u verničke redove je značajna. Mnogi od njih su ulazili u crkvu da nešto prilože, ostave, ali ima i političara koji su u crkvu išli radi sopstvene dobiti. Ja ću vam navesti, vama je svakako poznato, gospodine Martinoviću, ime i prezime, ako ja kažem „Boško Ljotić“, vi ćete znati „Boškić Ljotić“ ko je to. Dakle, to je jedan od retkih političara koji je otišao u crkvu ne da nešto ostavi, već da nešto uzme. Svakako se sećate i onog sveštenika koji je javno u novinama rekao šta se desilo na Hilandaru, kada je ovaj muzao svojevremeno rudare, one koje rade pod zemljom. Znači, rešio je malo i oko tog Duha svetoga da se okoristi, pa mu je bilo malo 50.000 evra od rudnika Kolubara, pa je kao u ime porodične organizacije otišao na Hilandar i da predstavi sebe kao zaštitnika porodičnih vrednosti itd, što je crkva zdušno podržala i to svakako nije bio problem. Problem je bio što je dotična persona „Boško Ljotić“ itd, pred ikonom Trojeručicom dao zakletvu da neće praviti stranku, da se neće baviti politikom, već da će njegova organizacija isključivo štititi porodične vrednosti, što bih i ja pozdravio i u to vreme smo, mnogi od nas, na sitno donirali takvoj porodičnoj organizaciji da se bavi zaštitom porodice, porodičnih i tradicionalnih vrednosti. Međutim, gle čuda. On je dao zakletvu i slagao. Slagao, a sveštenici koji su bili takođe zainteresovani za porodične vrednosti, čuvanje tradicionalnih vrednosti, pa i odlaska u crkvu, duhovnih itd, je darivala personu, „Boška Ljotića“, sa pet hiljada evra. Dakle, sveštenici na Hilandaru su bili, bez obzira što se crkva nije bavila politikom, a nije bila politička tema, on je rekao da će se baviti porodicom, oni su to darivali sa 5.000 evra a on ih je slagao. I otuda ja čoveka koji se pred Trojeručicom zakleo i slagao zovem - sveti boškić ljotić levoručica. On je otprilike prvi političar koji je iz koristoljublja ušao u crkvu. Ne računam tu pripadnike ustaških pokreta koji su ulazili i pljačkali crkveno blago, popalili 500 crkava za vreme Drugog svetskog rata. Eto među političarima koji neguju tradicionalne duhovne i verničke vrednosti Boško ljotić levoručica je popalio, odnosno zapalio, ne mislim fizički, nije zapalio manastir, zapalio je sveštenike za 5.000 evra i to posle onog tragičnog požara koji se desio na Hilandaru. Umesto da nešto priloži da pomogne, on je rešio da pomogne sam sebi i na takav način će kod mene ostati upamćen. Takođe, treba se osvrnuti malo i na Crnu Goru. Da je Milo Đukanović bezobziran, to je svakako poznato, da se Crna Gora odvojila od Srbije 2006. godine, u vreme dok je Srbijom i Crnom Gorom upravljao Sveto Marović, jel tako? Crnom Gorom je upravljao Milo Đukanović a Srbijom je upravljao, predsednik Srbije je bio Boris Tadić, po poreklu Crnogorac. Dakle, Crna Gora se zemaljski razdružuje od Srbije u trenutku kad upravljaju i Crnom Gorom i zajedničkom državom i Srbijom, dakle koriste tu vrstu prednosti, da se odvoje i posle odvajanja, naravno, reakcija Vuka Jeremića je bila, kako beše ono - još 20 noćenja sa Svetog Stefana dajte meni vi, i sebe je predstavio sa ovim njihovim savetnikom ili ministrom spoljnih poslova Roćenom kao čoveka koji zajedno sa njim j… majku Srbiji. I danas Vuk Jeremić želi poverenje Srba, želi poverenje vernika prema njegovoj političkoj opciji, bez obzira što se na tako dosta svirep način obratio prema državi u kojoj je bio ministar spoljnih poslova, gde je izjavio da i on sa Roćenom j… da ne govorim dalje, veoma je vulgarno, majku Srbima. Na takav način su se oni teritorijalno razdružili i Srbija postala nezavisna. Milo Đukanović nije baš glup čovek, on je shvatio da bi se rešio srpskog identiteta u Crnoj Gori, pošto je Crna Gora za mene srpska država, a i za mnoge građane Crne Gore, on je rešio da napadne svetinje i onih državljana Crne Gore, svetinje koje se nalaze na toj teritoriji, shvativši da je srpska crkva jedan od glavnih nosača srpskog nacionalnog identiteta, rešio je da se reši Srba. A kako da se reši Srba? Mora prvo da udari u crkvu i zato je ceo pokret nastao - Ne damo svetinje. Milo Đukanović je mislio kada ostavi Srpsku pravoslavnu crkvu bez imovine, da će u tom slučaju lakše nestati Srbi u Crnoj Gori, što je ustaška politika, što je bila politika Komunističke partije Jugoslavije koju su zacrtali u Drezdenu 1928. godine, gde su po toj recepturi posle rata kao pobednici, što meni nije bilo drago što se to desilo, što su kao pobednici realizovali svoj program i jednu veliku državu stvorenu krvlju srpskog naroda isparcelisali u šest nacionalnih država, gde su svakom od tih naroda dali teritoriju koju je taj narod naseljavao, plus teritorije, velike teritorije koje su bile naseljene srpskim narodom. Naravno, posle prelaza jedne NDH u drugu NDH, to je SR Hrvatska, kad se to desilo, onda je Tuđman pokušao da realizuje treću trećinu programa Ante Pavelića i raselio je, nešto pobio, Srba 90-ih godina, dakle, realizovao je doprinos da se u potpunosti realizuje Pavelićeva politika - jednu trećinu pobiti, jednu trećinu pokrstiti, otuda i napadi na SPC u Crnoj Gori i Milo Đukanović ima kopi-pejst od te ustaške politike, gde je zahvaljujući komunističkoj ustaškoj politici određeni deo Srba bio u tim republikama koje su komunisti osmislili. Naravno da su svi oni kad su dobili nezavisnost rešili da se reše srpskog nacionalnog pitanja i jedino je Srbija zadržala gotovo identičan etnički sastav, bez obzira na priliv više stotina hiljada izbeglica, gotovo da je zadržala etnički sastav iz 1991. godine. Sve druge bivše jugoslovenske republike, srećni dobitnici komunizma, stvarajući svoje nacionalne države rešavaju da se reše Srba, a najviše napada je bilo na SPC i Milo Đukanović je tako rešio da se posle zemaljskog razduženja i duhovno Srbi u Crnoj Gori imaju razdružiti od Srba. Zato je značaj SPC jako veliki. Mi koji živimo u Sremu znamo i za nemanjičke i za brankovićke manastire, da je nekom narodnom istorijom veliki greh prema Brankovićima jer nisu bili izdajnici i posle pada Smedereva dodatno su posrbili Srem i Frušku goru i tako doprineli da danas Vojvodina i da u Vojvodini ima građana srpske nacionalnosti toliko da ona nikada više neće biti dovedena u pitanje bez obzira koliko se to ne dopadalo Nenadu Čačku. Zamislite sledeću stvar - da mi registrujemo negde srpsku rimokatoličku crkvu u policiji. Rešimo mi, hajde sada, dopada nam se recimo katolička crkva ili bilo koja druga i mi rešimo u policiji da osnujemo crkvu. Nađemo tri, četiri građanina, nađemo nekog raspopa, ne daj Bože, i mi to registrujemo i kažemo - to je ta crkva i mi u Srbiji ne priznajemo Rimokatoličku crkvu i zamislite da oni još žele da drže misu i mi skupimo neke barabe, ološe i dođe neko sa strane da nas podrži - kao borba protiv fašizma. Zamislite Nenada Čanka koji smatra da borba protiv patrijarha i mitropolita koji nose Sveto pismo, Jevanđelje itd. i koji žele da drže jedan crkveni obred u svojoj crkvi na svojoj imovini i on se kao bori protiv fašizma, bori se protiv vladike, mitropolita i bori se protiv patrijarha da ne mogu da vrše službu jer on misli da je vršenje službe fašizam. Ja mislim obrnuto. Ja mislim da je fašizam ono što je on radio, da je to širenje verske netrpeljivosti i da tu njegovu političku organizaciju, ako je to stav i političke stranke kojoj je on predsednik, treba dovesti pod sumnju i videti da li je to uslov da tužilac pokrene postupak za zabranu te partije s obzirom da je to očigledno širenje verske mržnje i netrpeljivosti. Zamislite sada da mi dođemo tako i dođu katolički sveštenici da drže službu i kažemo - ne, vi ste nelegalni, vi ne možete da vršite službu tu, vi ne možete, recimo, da to radite u Inđiji, vi to morate da radite negde u Smederevu, imate vi dovoljno katoličkih crkava. Zamislite na šta bi to ličilo i zato se čudim svim ovim Evropljanima, svaka čast EU, evropskoj zajednici, što nisu osudili takvo teško ometanje verskih prava pripadnika SPC jer danas, sutra, ne daj Bože, ja to ne zagovaram, niti bi zagovarao bez obzira šta se dešavalo crkvi čiji sam ja vernik, zamislite sutra da to neko uradi Protestantskoj, Rimokatoličkoj i drugim crkvama, to mislim da bi Evropa osudila, čak i da smo to radili prema ovim sektama, da bi i u tom slučaju Srbi bili krivi. Ljudi koji veruju, treba to ceniti, svačiju bogomolju treba ceniti. Ne treba nikoga ubiti zato što na drugi način veruje svom Bogu i ne treba ga kažnjavati. Ne treba ništa od toga raditi i zato se čudim svima onima koji nalaze razumevanja na ponašanje Mila Đukanovića, Vuka Draškovića i Nenada Čanka prema našoj SPC. Hvala.
Zahvaljujem. Sledeća je koleginica Ana Beloica.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade, poštovani građani Srbije, niste živeli ako za svoj narod i svoju državu niste učinili nešto veliko, a da pri tom niste tražili ništa za uzvrat. Zakonsko rešenje o kome danas raspravljamo u ovom visokom domu govori upravo u prilog tome. Sveta gora, iako je teritorijalno zastupljena na teritoriji Republike Grčke, karakteristična je po tome što se na njenoj teritoriji nalazi i deo teritorije Srbije, a to je svakako manastir Hilandar. Manastira Hilandar već više od devet vekova predstavlja kulturno i duhovno središte srpskog naroda i zato je za naš narod, za naše građane i za našu državu od izuzetno velike važnosti. Zakonom o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa svetog manastira Hilandar uređuje se način pružanja pomoći i podrške manastiru Hilandar, koji je zajedno sa celokupnom baštinom na Svetoj gori smešten na listu svetske kulturne i prirodne baštine pod zaštitom UNESKA. Cilj ovog zakona jeste da se obezbedi kontinuirana i konstantna podrška Svetom manastiru Hilandar, koja je inače zasnovana na budžetskim sredstvima Republike Srbije, odnosno na budžetskim sredstvima svih građana naše zemlje. Kao što je opšte poznato, manastir Hilandar je 2004. godine zadesio strahovit požar, i u tom požaru je uništena gotovo celokupna kulturno-istorijska baština manastira Hilandar. Do današnjih dana je rekonstruisano 90% ovog manastira i za te namene je utrošeno preko 16 miliona evra. Ta sredstva donirana su od strane Vlade Republike Srbije, od strane vernog naroda, kao i od strane SPC. Upravo ovakav pristup pokazuje koliko država Srbija zapravo vodi računa o kulturi, o tradiciji i celokupnoj kulturno-istorijskoj baštini našeg naroda. U prilog tome, govori i činjenica da smo u oblast kulture u poslednjih šest godina uložili mnogo više nego decenijama i decenijama unazad. To nije nikakvo čudo, ako imate u vidu da je pre samo desetak godina Republika Srbija bila potpuno ruinirana, potpuno uništena zemlja, koja nije mogla da vodi računa ni o osnovnim potrebama naših građana a kamoli o ulaganju u kulturu. Zahvaljujući dobrom pozicioniranju u čitavom svetu, zahvaljujući tome što smo uspeli da izvučemo sve pozitivne efekte ovog pandemijskog rata, mi smo uspeli, ne samo da ekonomski prosperiramo i obezbedimo bolji životni standard za naše građane, već smo uspeli da obezbedimo i budžetska sredstva za sve sfere društvenog života. Vi ste u samom centru Beograda imali Savski trg, trg koji je karakterisan kao najružniji deo grada. Mi smo danas upravo na tom mestu izgradili jedan velelepni spomenik, spomenik rodonačelniku srpske srednjevekovne dinastije, rodonačelniku srpske srednjevekovne moderne države, spomenik velikom Stefanu Nemanji, koji je danas, slobodno mogu tako da se izrazim, postao jedan novi simbol srpstva. Dok mnogi maštaju o tome da taj spomenik, kao i sve ono što smo mi godinama gradili ruše, iako znaju da nemaju podršku građana za to, mi smo nastavili da gradimo. Izgradili smo spomenik Milutinu Milankoviću, spomenik Borislavu Pekiću i podsetiću građane da smo uspeli da završimo i Hram Svetog Save posle čitavog jednog veka. Nastavljamo dalje da ulažemo u oblast kulture. Kada govorimo o kulturi, ne mogu a da ne kažem i da se ne osvrnem na najveće dostignuće u srpskoj kinematografiji, u srpskom filmu, a to je svakako film „Dara iz Jasenovca“. Čitava Srbija plakala je nad stradanjem srpskog naroda, plakala je nad patnjom i suzama srpske dece o kojima smo mi, poštovani građani Republike Srbije, cenjeni narodni poslanici, 75 godina ćutali. Dakle, 75 godina bilo je potrebno našoj zemlji, Republici Srbiji da progovori o genocidu koji je sproveden nad srpskim narodom tokom Drugog svetskog rata, jer nismo imali hrabrosti da o tome govorimo u međunarodnoj zajednici. Predrag Gaga Antonijević je to lepo objasnio u samo jednoj rečenici: „Jedni nisu mogli, drugi nisu smeli, a Aleksandar Vučić je i smeo i mogao“. Danas nam ti takozvani kvazi borci za pravdu, kvazi borci za slobodu dele lekcije o moralu, dele lekcije o tome ko je izdao srpske interese na KiM. E, pa, poštovana gospodo, ja ću vas podsetiti da srpski narod nije oboleo od kolektivne amnezije. Podsetiću vas i da srpski narod dobro pamti ko je te 2011. godine postavio granice na Jarinju i Brnjaku. Srpski narod pamti ko je postavio čuveno pitanje u Međunarodnom sudu pravde, ko je postavio pitanje koliko nas koštaju građani na KiM. Nismo zaboravili ni to da ste slali žandarmeriju na te iste srpske mladiće koji su branili da se postavi ta ista granica na Jarinju. Cenjena gospodo, gde ste bili onda kada su nam palili kuće? Gde ste bili onda kada su nam skrnavili grobove, kada su nam palili crkve, kada su nam palili manastire? Gde ste bili, poštovana gospodo, onda kada su nam uvodili takse? Gde ste danas kada se srpski narod suočava sa teškoćama na KiM? Koliko puta ste posetili taj isti narod na KiM, da vidite kako taj narod živi i da podelite sudbinu tog istog naroda? Danas imam puno pravo da o tome govorim ja u ime svih onih mladih ljudi kojima je rat na KiM uništio detinjstvo, u ime svih onih mladih ljudi koji su maštali o tome da ponovo ugledaju svoje očeve, da ponovo ugledaju svoju braću koja su se borila za srpsku slobodu, za srpsku svetu zemlju, za našu Srbiju, za našu otadžbinu, jer mi bolju i lepšu zemlju od naše Srbije nemamo. Ja sam, hvala Bogu, dočekala da mi se i otac i stric i ujak živi i zdravi vrate svojim domovima, vrate svojim kućama, ali u ime svih onih koji to nisu, u ime svih onih mladića i devojaka koji nisu dočekali ni da upoznaju svoje očeve, nećemo dozvoliti da na kontu srpske patnje, srpskih suza stičete jeftine političke poene. Narod prezire lažne moraliste, prezire kvazi borce za slobodu i one koji su izdavali srpske nacionalne interese da bi nam danas delili lekcije o pravdi i o moralu. Mi danas, čak i u ovim teškim vremenima kada se naš narod na KiM suočava sa zabranom osnovnog ljudskog prava, zabranom slobode kretanja, pod vodstvom Aleksandra Vučića nastavljamo da se borimo za mir, da se borimo za stabilnost, jer nam je dosta ratova, dosta nam je suza, dosta nam je patnje srpskog naroda. Ali, nećemo dozvoliti da više i jedna srpska žrtva bude zaboravljena, upravo iz tog razloga ne zato da bismo potpirivali mržnju, potpuno suprotno od toga, već želimo da pokažemo da srpske suze više nisu beznačajne i da pokažemo čitavom svetu, a i našem narodu, šta je to što našoj deci više nikada ne smemo da ostavimo u amanet. Mi smo se 2014. godine pred našim građanima pojavili sa jednom devizom, a to je: „Budućnost u koju verujemo“. Čini mi se da danas, složićete se sa mnom, tu istu budućnost i živimo, ali nastavljamo da se borimo i da sanjamo o velikim delima, o velikim projektima koji će nam doneti boljitak i prosperitet. Mi smo smogli snage da menjamo Srbiju onda kada je malo ko u to verovao, ali nastavljamo da se borimo za bolju, lepšu i sigurniju budućnost, jer naša deca barem to zaslužuju. Živela Srbija! Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Sledeći je narodni poslanik Slobodan Alavanja. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama je danas Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Ova Skupština od početka njenog mandata usvojila je veliki broj zakona, ali ja bih rekao da je ovaj predlog zakona jedan od najvažnijih, a objasniću i zašto. Od kada postoji srpska država, Srpska pravoslavna crkva je uvek bila uz svoj narod i uvek delila muku srpskih stradalnika. Još od strašnih stradanja srpskog naroda na Kosovskom boju 1389. godine, pa preko Velike seobe Srba pod vođstvom Arsenija III Čarnojevića, pa preko veliko stradanja srpskog naroda od strane ustaške ruke u Jadovnu, Prebilovcima, Jasenovcu i drugim logorima, pa sve do stradanja u poslednjim ratovima devedesetih, kao što je akcija „Oluja“, koje sam i sam svedok, i mukama koje su zadesile naš narod na Kosovu i Metohiji, SPC i njeno sveštenstvo na čelu sa patrijarhom je bila uz svoj narod i sa njima delila muku i molila se Bogu za spas svih srpskih mučenika hrišćana, koji su stradali od zločinačke ruke. Centar Srpske pravoslavne crkve jeste i biće u Svetom manastiru Hilandar, koji je osnova Rastko Nemanjić, naš Sveti Sava i njegov otac Stefan Nemanja, rodonačelnik srpske države. Manastir je osnovan 1198. godine i nalazi se na Svetoj gori i smatra se jednom od najvećih srpskih svetinja. Sasvim je jasno zašto je ovaj predlog zakona toliko bitan, ne samo za Sveti manastir Hilandar, nego i za Srpsku pravoslavnu crkvu i za srpski pravoslavni narod širom sveta. Svakako ću bez dileme u danu za glasanje glasati za ovaj predlog zakona, a siguran sam da će to uraditi i moje kolege iz poslaničke grupe Aleksandar Vučić – Za našu decu. Ministre Popoviću, znam da ste sa predsednikom Vučićem uoči Božića ove godine posetili manastir Hilandar i Svetu goru. Moram priznati da me je ta vest izuzetno obradovala. Znam koliko vi i predsednik Aleksandar Vučić činite na poboljšanju statusa Srpske pravoslavne crkve, a isto tako znamo da zahvaljujući izuzetno dobrim odnosima sa Ruskom Federacijom, a pre svega odličnim odnosima predsednika Ruske Federacije, Vladimira Putina i srpskog predsednika Aleksandra Vučića, uspeli smo da svedemo radove pri kraju na hramu Svetog Save u Beogradu. Ni jedna vlast nije više uradila na obnavljanju srpskih svetinja od ove vlasti, što je za svaku pohvalu. Znamo kako su se vlasti od četrdeset pete godine odnosile prema Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Na kraju, rekao bih, živela Srbija i hvala.
Zahvaljujem. Sledeći je narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, poštovani ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, pošto su moje kolege i koleginice danas mnogo toga lepoga rekli, dozvolite da ipak istaknem nekolike stvari više sa istorijskog aspekta. Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, istorija će zabeležiti zasigurno da je donesen Zakon o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar za vreme srpskog predsednika Aleksandra Vučića, 22. septembra, gospodnje 2021. godine. Istorija će zasigurno zabeležiti da je najveća obnova manastira Hilandar od 14. veka se desila za vreme srpskog predsednika Aleksandra Vučića duhovnog, kulturnog i ekonomskog reformatora Srbije u 21. veku. Istorija će zasigurno zabeležiti da je srpski predsednik Aleksandar Vučić posetio manastir Hilandar za Božić, kada je obećao igumanu Metodiju i bratiji manastira, da će Srbija uplatiti u celost neophodna sredstva za obnovu Hilandara i to se desilo. Istorija će zasigurno zabeležiti poštovani građani Republike Srbije da prvi put u nazivu manastira Hilandar se u zakon unosi reč sveti, pa će od sutra u zakonu glasati sveti manastir Hilandar. Još nekoliko rečenica, pošto ima malo vremena da kažem. Manastir Hilandar spada u srpsku srednjovekovnu umetnost. Poštovani narodni poslanici, u okviru srpske srednjovekovne umetnosti postoje tri stila raški stil od 1700. do 1294. godine, to je tzv. zlatno doba srpskog slikarstva ili monumentalni stil 13. veka. Drugi, srpsko vizantijski stil, kraj 13. do poslednje decenije 14. veka i treći moravski stil od 1371. do 1459. godine. Upravo manastir Hilandar pripada raškom stilu. Nabrojaću manastire drugog stila, pa se vratiti nekoliko rečenica na Hilandar. Koji još pripadaju raškom stilu? Đurđevi stupovi, to je kraj epohe, a Dragutinova crkva Sv. Ahilija završetak 1296. godine raškog stila. To je taj stil. U raški stil još spadaju manastir Studenica, manastir Žiča, manastir Mileševa, Zadužbina kralja Vladislava. Kako znate, u priprati koju je kralj Vladislav dogradio 1235. godine, položene su mošti Sv. Save i njih su Turci 1594. godine preneli na Vračar, danas Hram Sv. Save, najlepši hram na svetu, a završen je za vreme srpskog predsednika Aleksandra Vučića. I kako znate, u manastirskoj crkvi u Mileševi 1377. godine za kralja Srblja i primorja krunisan je Tvrtko Prvi Kotromanić, sestrić cara Dušana. Dalje, manastir Morača, crkva Sv. Apostola u Peći, manastir Sopoćani, manastir Gradac, manastir Arilje i kako smo rekli na početku Hilandar. Da još kažem nekoliko rečenica. Kako su moje koleginice i kolege danas svi rekli, Stefan Nemanja je zajedno sa svojim sinom Savom 1198. godine obnovio stari grčki manastir Hilandar na Sv. Gori, Atosu. Poštovane dame i gospodo, neki ste rekli danas to, požar je 2004. godine progutao severnu polovinu manastira. Tada je izgorelo šest od ukupno devet ikona. To je bio ogroman požar, razorniji od požara Notr Dam u Parizu. Samo zahvaljujući Bogu niko nije stradao. Nije stradala ni riznica, ni crkva. Od 14. veka, kako sam rekao, nije bilo ovako velike obnove u manastiru Hilandar. Republika Srbija je za Hilandar uplatila celokupna finansijska sredstva. Neko je spomenuo, a ja podvlačim, za Božić je predsednik Aleksandar Vučić, posetio Hilandar. Predsednik je obećao igumanu Metodiju i brati manastira da će Srbija uplatiti celokupna neophodna sredstva za obnovu i to se desilo. Hilandaru podrška je podrška očuvanju naše istorije i sećanja na viševekovnu tradiciju naše istorije i crkve, to je podrška za našu budućnost koju gradimo, razvijajući je, kao modernu, uspešnu demokratsku zemlju. Još jednom da ponovim četiri stvari i sa tim završavam. Istorija će zapisati zasigurno, da je zakon o očuvanju kulturno i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar, za vreme Aleksandra Vučića donesen, je li 22. septembra 2021. godine. Da se najveća obnova manastira Hilandar, od 14. veka desila za vreme predsednika Srbije, Aleksandra Vučića, duhovnog, kulturnog i ekonomskog reformatora, Srbije 21. veka. Nadalje, istorija će zabeležiti da je srpski predsednik Aleksandar Vučić posetio manastir Hilandar za Božić, kada je obećao igumanu Metodiju i bratiji manastira, da će uplatiti Srbija sva neophodna sredstva za obnovu manastira i to je ostvareno. I prvi put u nazivu manastira Hilandar se u zakonu unosi reč „sveti“ i od sutra će u zakonu stajati „Sveti“ manastir Hilandar. Na kraju hvala i puna podrška predsedniku republike na provođenju politike mira, politike bezbednosti naših građana, politike zdravlja svih naših građana u Republici Srbiji i okruženju, politiku ekonomske stabilnosti, politiku modernizacije Republike Srbije, politiku kulturne i duhovne obnove srpskog naroda i politiku iznalaženja kompromisnog, trajnog i održivog rešenja za našu južnu srpsku pokrajinu. U to ime, živela Srbija, živeo naš predsednik.
Zahvaljujem, gospodinu Atlagiću. Ovim izlaganjem završavamo sa današnjim radom, a sednicu nastavljamo sutra u 10 časova. Zahvaljujem još jednom.