REPUBLIKA SRBIJA NARODNA SKUPŠTINA STENOGRAFSKE BELEŠKE JEDANAESTO VANREDNO ZASEDANJE 24. avgust 2004. (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 15,30 časova. Predsedava Predrag Marković, predsednik Narodne skupštine.)
Prelazimo na rad sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, sazvane za 24. avgust 2004. godine. Otvaram sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 185 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 140 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Usvajanje zapisnika sa prethodnih sednica. Dostavljeni su vam: zapisnik sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 1, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 15, 19, 20, 21, 22. i 23. jula 2004. godine, zapisnik sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije, održane 14. jula 2004. godine, zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 23. jula 2004. godine i zapisnik sednice Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 17. avgusta 2004. godine. Pošto današnjoj sednici prisustvuje više od 126 narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa prethodnih sednica. Obaveštavam vas da je proverom u službi za poslove Administrativnog odbora utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na zapisnike sa navedenih sednica. Prelazimo na odlučivanje o zapisnicima. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 1, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 15, 19, 20, 21, 22. i 23. jula 2004. godine. Za 113, nije glasao 71, od 184 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 1, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 15, 19, 20, 21, 22. i 23. jula 2004. godine. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 14. jula 2004. godine. Za 117, nije glasalo 76, od 193 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 14. jula 2004. godine. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 23. jula 2004. godine. Za 106, nije glasalo 90, od 196 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 23. jula 2004. godine. Stavljam na glasanje zapisnik sednice Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 17. avgusta 2004. godine. Za 118, nije glasao 81, od 199 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sednice Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, održane 17. avgusta 2004. godine. Uz saziv Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, koje je sazvano na zahtev 104 narodna poslanika, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Jedanaestog vanrednog zasedanja, sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Jedanaesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini, utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine, koji su podnela 82 narodna poslanika poslaničke grupe Srpske radikalne stranke. Rad po dnevnom redu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG REZOLUCIJE O ZABRANI POVLAČENjA ILI ODUSTAJANjA OD TUŽBE KOJU JE SAVEZNA REPUBLIKA JUGOSLAVIJA PODNELA MEĐUNARODNOM SUDU PRAVDE U HAGU PROTIV DRŽAVA ČLANICA NATO PAKTA ZA NAKNADU ŠTETE KOJA JE POČINjENA TOKOM BOMBARDOVANjA 1999. GODINE Izvolite, narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Hvala. Kolege narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS, a u skladu sa članom 90. stav 3. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije, predlažem da vreme rasprave o ovoj tački dnevnog reda bude 10 sati. Hvala.
Zahvaljujem. Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Žarka Obradovića da se rasprava o ovoj tački dnevnog reda produži na 10 sati. Za 137, protiv 59, nije glasalo 10, od 206 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila da se vreme za raspravu o ovoj tački dnevnog reda produži na 10 sati. Istovremeno, samo obaveštenje. Obaveštavam vas da će, saglasno članu 38. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, na Jedanaestom vanrednom zasedanju Narodne skupštine Republike Srbije za prvu tačku dnevnog reda ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus biti narodni poslanik Ksenija Milivojević. Zahvaljujem. Primili ste Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je SRJ podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO pakta za naknadu štete koja je počinjena tokom bombardovanja 1999. godine, koji su podnela 82 narodna poslanika. Primili ste izveštaje Odbora za inostrane poslove i Odbora za evropske integracije, kao i mišljenje Vlade Republike Srbije. Podsećam vas da je predstavnik poslaničke grupe SPS predložio duže vreme rasprave i da iznosi 10 časova. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi 10 časova, konstatujem da je vreme rasprave, po poslaničkim grupama, sledeće: poslanička grupa SRS – tri sata 16 minuta 48 sekundi; DSS – dva sata; DS – Boris Tadić – jedan sat 28 minuta 48 sekundi; G17 plus – jedan sat 14 minuta 24 sekunde; SPO – NS – 52 minuta 48 sekundi; SPS 52 minuta 48 sekundi, a poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, a to su tri poslanika Socijaldemokratske partije i tri poslanika NDS-a, po pet minuta, a na osnovu člana 89. stav 3. Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 156. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Tomislav Nikolić, želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, višestranački saziv Narodne skupštine Republike Srbije imao je nekoliko puta priliku da rešava o najvažnijim državnim pitanjima, bezmalo da određuje sudbinu zemlje. Jeste to posao Narodne skupštine, a ovo je jedna od tih prilika. Ovde je svako od nas na ispitu na kome se suočava sa svojom savešću. Ova tužba nas izdvaja iz životinjskog sveta. U životinjskom svetu jači može da radi šta želi, može da upadne u tuđe gnezdo, u pećinu, jamu, da sprovede silu i da ode nekažnjen. Kažu da postoji car životinja, ali sud ne postoji. U ovom našem svetu, u kome žive civilizovani ljudi, pravo jačega se ni u jednoj državi na svetu i ni u jednoj organizaciji na svetu ne primenjuje. Ova tužba je jedino što naša zemlja može da učini sada posle brutalne agresije za koju smo optužili samo 10 zemalja NATO. Više ih je, naravno, u tome učestvovalo, ali ih je samo 10 davalo avione koji su bombardovali našu zemlju. Sudbina ove tužbe određuje sudbinu Srbije u budućnosti. Ili ćemo nekakvom odlukom, a za koju neću biti, pozvati svakog ko je jači od nas da nam radi šta god želi, ili ćemo svima, pa makar kako jaki bili i makar koliko novaca nekome od nas pojedinačno dali, reći da smo suverena, nezavisna i slobodna država, i da možda ne možemo vojno da se odbranimo ako nas neko napadne, ali da ne mogu da nas slome, ni dok taj napad bude trajao, a ni posle toga, jer postoji međunarodna pravda i postoji međunarodni sud pred kojim ćemo da pokrenemo spor. Dakle, 29. aprila 1999. godine mi smo podneli, a da ne kažem tužili smo 10 država članica NATO: SAD, Španiju, Belgiju, Kanadu, Francusku, Nemačku, Italiju, Holandiju, Portugal i Veliku Britaniju. Tužili smo ih za genocid. Bio je to jedini osnov po kome smo mogli da ih tužimo, zato što je nadležnost Međunarodnog suda pravde fakultativna, a sud je zasniva samo ako se države ili dogovore da reše spor pred Međunarodnim sudom pravde, ili su se na to unapred obavezale, kao što je to slučaj sa Konvencijom o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida, a gde je članom 9. predviđena obavezna nadležnost suda. Tužili smo mi i SAD i Španiju. Nisu tačne izjave predsednika Srbije Borisa Tadića i ministra spoljnih poslova Srbije i Crne Gore da nismo tužili Ameriku. Tužili smo. U ta dva slučaja, pošto su te dve države stavile rezervu na član 9, Španija odmah, a SAD posle zločina koji su izvršile u Nikaragvi, sud je odbacio tužbe protiv država koje nisu saglasne sa članom 9. konvencije. SAD su priznavale član 9. sve dok njihova politika nije postala besomučno rušilačka prema malima. Zločin u Nikaragvi, u kome su se dogovorili i isplatili nepoznatu visinu odštete Nikaragvi, bio je povod da odmah istupe iz Konvencije, da ospore član 9. i protiv njih više tužba po tom osnovu nije dozvoljena. Nije protiv njih, ali jeste protiv osam država članica NATO, zato što ta tužba postoji, ima osam identičnih zahteva i na kraju su svi ti zahtevi objedinjeni u jedan. Predmet spora su akti koje su tih osam država pojedinačno počinile kršenjem međunarodne obaveze zabrane upotrebe sile, zabrane intervencije i mešanja u unutrašnje poslove drugih zemalja, zabrane narušavanja suvereniteta drugih država, obaveza zaštite civilnih lica i objekata za vreme rata, obaveza zaštite čovekove okoline, obaveza koja se odnosi na slobodnu plovidbu u međunarodnim vodama, rekama, obaveza koja se odnosi na poštovanje ljudskih prava i sloboda, obaveza zabrane upotrebe zabranjenog oružja, kao i obaveza da se ne stvaraju uslovi života koji bi prouzrokovali fizičko uništavanje neke nacionalne grupe. Sve ove zemlje pogazile su sve ove obaveze. Vi znate kako. Bombardovanjem pogazile su obavezu zabrane upotrebe sile protiv druge države, uzimajući učešća u obuci, naoružavanju, finansiranju, opremanju i podršci terorističkim grupama, tzv. OVK, počinili su akte protiv SRJ i prekršile obavezu nemešanja u unutrašnje stvari drugih država. Uzimajući učešća u napadu na civilne objekte počinili su akte protiv SRJ kojima su prekršili obavezu zaštite civila i civilnih objekata. Uzimajući učešća u uništavanju i oštećenju manastira i spomenika kulture, počinili su akte kojima su prekršili obavezu zabrane bilo kakvih aktivnosti uperenih protiv istorijskih objekata i mesta koja predstavljaju kulturno i državno nasleđe naroda. Uzimajući učešća u upotrebi klaster bombi, počinili su akte protiv Savezne Republike Jugoslavije, kojima je prekršena obaveza zabrane upotrebe zabranjenog oružja. Uzimajući učešća u bombardovanju rafinerija i hemijskih postrojenja, počinili su akte protiv Savezne Republike Jugoslavije, kojima su prekršili obavezu da se ne sme naneti šteta čovekovoj okolini. Uzimajući učešća u upotrebi osiromašenog uranijuma, počinili su akte protiv Savezne Republike Jugoslavije, kojima su prekršili obavezu zabrane upotrebe zabranjenog oružja i zabranu prouzrokovanja dugotrajnih posledica po zdravlje i prirodnu sredinu. Uzimajući učešća u ubijanju civila, uništavanju preduzeća, komunikacija, zdravstvenih i kulturnih institucija, počinili su akte kojima su prekršili obavezu poštovanja prava na život, prava na rad, prava na informisanje, prava na zdravstvenu zaštitu i ostala osnovna ljudska prava. Uzimajući učešća u uništavanju mostova na međunarodnim rekama, počinili su akte, kojima su prekršili obavezu poštovanja slobode plovidbe međunarodnim rekama. Uzimajući učešća u svim navedenim aktivnostima, a posebno u prouzrokovanju enormnih šteta na životnoj sredini upotrebom osiromašenog uranijuma, počinili su akte kojima su prekršili obavezu zabrane stavljanja nacionalnih grupa u životne uslove kojima se dovodi ta grupa u uslove fizičkog uništenja u potpunosti ili delimično. Tužba je proširena i za događaje na Kosovu i Metohiji nastale posle dolaska KFOR-a, posle dolaska NATO-a. Naime, proterivanje 300.000 Srba, zabrana i onemogućavanje povratka, rušenje skoro 200 crkava, pokazuju da je NATO imao genocidne namere i da je tačan naš tužbeni zahtev da je NATO opremao, trenirao i pomagao Oslobodilačku armiju Kosova u cilju vršenja genocida nad Srbima, što je i podvučeno u tužbi. Agent i koagent bili su prof. Etinski i prof. Čukalović, a članovi tima dr Lopičić, dr Mitić, dr Đorđević i dr Perazić, a stranci prof. Braunli, prof. Sai, prof. Korten, prof. Devart. Tim je proširen i sa tri člana – iz Rusije je prof. Kolosov, iz Kine Liu Ven Zong i iz Indije Čimni. Treba napomenuti da su stranci radili za novac, izuzev ove trojice koji su radili potpuno besplatno i izrazili spremnost da rade besplatno i pomažu našim stručnjacima. Posle 5. oktobra 2000. godine tim je raspušten. Ostao je samo Braunli, i niko više nije pozvao pomenute stručnjake iz Rusije, Kine i Indije, koji uživaju svetsku reputaciju. Formiran je novi tim, na čelu sa Tiborom Varadijem, koji živi i radi u Mađarskoj i Sjedinjenim Američkim Državama, na Univerzitetu Soroš. Varadi je profesor međunarodnog privatnog prava i u predmetu koji on predaje nema ni jedne lekcije o Međunarodnom sudu pravde. U tim je imenovan i Sorošev stipendista Vlada Đerić, bivši asistent, pripravnik na Pravnom fakultetu u Beogradu, koji je živeo i radio u Sjedinjenim Američkim Državama do 5. oktobra 2000. godine, a potom je imenovan za savetnika Gorana Svilanovića za sva pitanja. Tibor Varadi je imenovan i za glavnog pravnog savetnika Saveznog ministarstva spoljnih poslova, iako niti živi, niti radi kod nas, a sa svojim ministarstvom održavao je veze telefonom, a iz Atlante davao uputstva i savetovao ministra inostranih poslova državne zajednice Srbije i Crne Gore telefonom, što u istoriji rada Ministarstva inostranih poslova naše zemlje do sada nije bila praksa. Ovaj tim je odmah tražio odlaganje postupka protiv NATO, a takođe i povukao protivtužbu Savezne Republike Jugoslavije protiv Bosne i Hercegovine, ostavljajući nas na cedilu i nadajući se da će jednostranim povlačenjem izazvati Bosnu i Hercegovinu da to učini i ona, ali su se predstavnici Bosne i Hercegovine izjasnili da to neće da učine. Na poslednjem ročištu pred Međunarodnim sudom pravde Tibor Varadi nije stavio akcenat na genocid nad srpskim narodom na Kosmetu posle dolaska KFOR-a, iako su rezultati KFOR-a dokaz da je bombardovanje Savezne Republike Jugoslavije od strane NATO-a imalo za cilj genocid nad srpskim narodom. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je samo malo faktografije. U međuvremenu, vi ste nam ukinuli Saveznu Republiku Jugoslaviju. Formirali ste nam Srbiju i Crnu Goru. Izabrali ste Savet ministara Srbije i Crne Gore. U Savetu ministara nema ni jednog čoveka u koga imam poverenje. Naravno, lako je vama da se smejete, većina od vas je učestvovala u ponižavanju Savezne Republike Jugoslavije i Srbije i Crne Gore, meni do smeha nije, a neće ni vama biti sigurno do smeha zato što je ovo ispit savesti. Uvek možete da se smejete dok ne proradi savest. Zašto nemam poverenja? Predstavnici Crne Gore su predstavnici oligarhije koja kaže da nemamo zajedničku državu. Predstavnici Srbije – jedan je iz političke stranke koja kaže da treba odmah da se rastanemo mi i Crna Gora, a drugi je izvor ove rezolucije i to je ministar spoljnih poslova, Vuk Drašković. Njegova izjava da treba odmah odustati od tužbe prouzrokovala je naš zahtev da donesemo ovakvu rezoluciju. Vlada Srbije obmanjuje Narodnu skupštinu svojim stavom povodom ove rezolucije. Zamislite Vladu Srbije, koja kaže da Srbija nije nadležna po pitanju toga hoćemo li ostali pri zahtevu da se sporimo sa osam država članica NATO ili ne? Na koga prebacuje Vlada Srbije? Kaže, nadležna je Skupština Srbije i Crne Gore. Čak i da je nadležna samo Srbija i Crna Gora, nije tačno da je Skupština nadležna. Ovde je nadležna Republika Srbija po nekoliko osnova. Nadležna je po nekoliko osnova iz Ustava Republike Srbije i po nekoliko osnova iz Ustavne povelje, takve kakva je, tako kako ste je napisali. Član 33. alineja 1. Ustavne povelje, nadležnost Saveta ministara Srbije i Crne Gore – "utvrđuje i sprovodi politiku Srbije i Crne Gore, saglasno zajedničkoj politici i interesima država članica". Mi sada hoćemo da ova skupština utvrdi interes države članice Republike Srbije i da naloži Savetu ministara kako će da vodi politiku u odnosu na tužbu koja je podneta prema NATO-u. Mi od vas ovde samo tražimo jednu stvar – da se izjasnite, da damo nalog svima koji predstavljaju Srbiju u Savetu ministara, u Skupštini Srbije i Crne Gore, da ne mogu da prihvate povlačenje tužbe, da ne smeju da učestvuju u glasanju, u odlučivanju o tome. Mi ne tražimo ništa drugo. Mi ne tražimo od vas, gospodo koja hoćete da nas vodite u NATO i u Partnerstvo za mir, da osudite bombardovanje. Mi od vas ne tražimo da kažete da je to bio genocid, a imao bih razloga od pojedinih od vas da to tražim, otvoreno, posebno od članova Srpskog pokreta obnove, imao bih. Znate da je u Varvarinu ubijeno dete genije. Njen otac je član SPO i bio je predsednik opštine Varvarin posle 5. oktobra 2000. godine. Da li to možete da zaboravite? Da li će biti u SPO posle ovoga? Ili možda mislite da malu Milicu Rakić iz Batajnice možemo da zaboravimo? Ili onu devojčicu iz Kraljeva, kojoj je bomba odsekla nogu, a majka je povela da upiše prvi razred osnovne škole, pa kada su joj rekli da je noga odsečena, ona je rekla – a kada će da mi poraste nova? Možda vi to sve možete da zaboravite. Izađite gospođo i stavite prst u usta. To je radio vaš NATO. Možda vi to možete da zaboravite, ali to ne sme država da zaboravi. Pojedinac ima pravo da oprašta, pojedinac ima pravo da zaboravlja, država ne sme ovo da zaboravi. Nemojte da širite priču da je ovo izjašnjavanje o politici Slobodana Miloševića. Ovo je izjašnjavanje o politici NATO-a. U ovakav savez biste vi da uđete, pa da vas sutra pozovu da sa ona dva krša od aviona što su stari 30 godina, krenemo da bombardujemo neku zemlju, pa da naš pilot ubije nečije dete, a da tamo dovedu posle nekog od vas koji će da kaže, bio si u pravu što si ubio to dete. Nećemo da te tužimo, a i ako te neka budala pre nas tužila, mi ćemo tu tužbu da povučemo. Veliki je ovo ispit, samo to treba shvatiti. Član 72. Ustava Republike Srbije, šta Republika Srbija uređuje i obezbeđuje. Pa sve ono što je čini državom, sve ono što je čini slobodnom. Mora da zaštiti svoj interes. Zamislite poslednji čin DPS pred razbijanje zajedničke države, odustajanje od tužbe protiv NATO. Jesmo li mi toliko maloumni? Jesmo li mi zreli da se svako igra sa nama kako želi? Ima jedan član Ustava Republike Srbije, koji ste sami koristili. Nikada nisam mislio da će biti uopšte u primeni. Međutim, DOS se dosetio tog člana Ustava kada je izručivao Srbe u Hag. Kaže – Ustav SRJ ne dozvoljava izručenje građana Srbije drugim državama ili drugim institucijama, ali mi imamo član 135. Ustava Republike Srbije koji kaže da, ako neko ponašanje saveznih organa – tadašnje SRJ – ili ako neka odredba saveznog Ustava ugrožava interese Srbije, Srbija ima pravo da zaštiti svoje interese. Pošto nam savezni ustav ne dozvoljava da odvedemo Srbe u Hag, mi ćemo da zaštitimo svoje interese, da primenimo odredbu člana 135. Ustava i da Srbe izručujemo u Hag. Evo sada ponovo te odredbe. Ako nas ugrozi bilo kojom odlukom Savet ministara, Skupština Srbije i Crne Gore ne može i neće. Bojim se samo Saveta ministara, jer su to ljudi koji ne predstavljaju nikoga, ljudi iz vazduha. Ministar spoljnih poslova gleda da svoju stranku održi na pet posto. Svi oni iz Crne Gore imaju 130 hiljada glasova na izborima i dodajte ovih sto, što imaju ovi. Hoće li 230 hiljada birača u ovolikoj državi da odustane od tužbe protiv NATO. Zato pozivam Narodnu skupštinu Republike Srbije da današnjom odlukom samo predupredi izdajnički čin, izdajnički akt. Da podsetim vas, ekonomske eksperte, koji fino pljačkate ovu zemlju, sto milijardi dolara je taj zahtev. Da je neosnovan, dame i gospodo narodni poslanici, svet bi se tome smejao. Amerika vas ne bi pozivala noću da vas tera da odustanete od tužbe, predstavnici NATO-a, Evropske unije, Evropske komisije, Partnerstva za mir, ne bi vas pozivali da izdejstvujete odustajanje od tužbe. Prepustili bi se Međunarodnom sudu, pa šta kaže sud. Oni ne smeju da idu na taj sud. Mala Nikaragva je uspela u sporu protiv Amerike, a šta bi tek bilo sa zemljom iz srca Evrope, zemljom koja je divljački, brutalno bombardovana. Jeste, NATO agresija je nastavljena i u godinama posle agresije, drugim sredstvima, vašim dolaskom na vlast. Svojevrstan vid NATO agresije imamo i danas, inače se ne bismo oko ovoga uopšte raspravljali. Ovo je znak da smo država i da smo narod. Želim da taj znak ostane nad Srbijom večito, a na vama je da odlučite. Ako mislite da ćete time da umilostivite gospodare, grdno ste se prevarili, a ako imate mudrosti, znate da ćete razbesneti građane Srbije. Hvala.
Replika, reč ima narodni poslanik Veroljub Stevanović. Posle njega reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo poslanici, ponovo čujemo neke tonove koje smo slušali i zbog kojih smo prolazili kako smo prolazili. Prosto ne mogu da verujem kako se vrši zamena teza, a da ponovo ne bi neko rekao kako nešto nismo rekli ili nismo reagovali, pa naravno da ne najoštrije, nego zaista osuđujemo agresiju koja je bila neverovatna, ne ponovila se, užasna, i to nikada ne smemo zaboraviti. Ali, gospodo, u jednom smo specifičnom trenutku. Reći ću vam u replici šta mislim. Dakle, poziv da se suočimo sa sopstvenom savešću naravno da stoji, ali kada se suočavamo sa savešću, setimo se i otkuda bombe i zašto bombe, i otkud kolone izbeglica, i ko beše ne vide te kolone kako prolaze putevima Srbije, ko to ukaza. Ne zaboravimo na još jednu stvar, kada se suočavamo sa savešću, a treba da se suočimo sa savešću, ovo pričamo građanima i time im bacamo prašinu u oči. Dakle, ne zaboravimo šta se dešavalo u Rambujeu. Nemojmo ponovo da se ne prisetimo šta je bilo ponuđeno, a što smo odbacili ovakvim nastupima, a bilo je ponuđeno, da podsetim, to da se prihvati rešenje koje garantuje srpsku vojsku na granici sa Albanijom, srpsku vojsku u garnizonima i deset hiljada policajaca, dupli zakon u pravosuđu, tako da Srbin može da zahteva u sporu sa Albancem da mu se sudi pred sudom u Srbiji i to nije prihvaćeno. Pa kao što to obično kod nas biva zbog ovoga svega i ovakvih nastupa, dođe drugi zahtev koji ne prihvatismo, dođoše bombe, pa onda isto to, teško i strašno prihvatismo, i sada nam se kaže kako treba da se suočimo sa savešću. Naravno da treba. Slažem se da ova tužba, ne baš ova koju smo imali prilike da gledamo, a o tome ću posle da govorim kada dobijem priliku, nego ona tužba koja je upućena NATO-u odlučuje o sudbini i budućnosti Srbije. Odlučuje, naravno. Od toga koliko budemo mudri, kako se budemo postavili, zavisiće i naša budućnost. Samo još jedna rečenica, pošto je replika, strašno smo ponižavani. Samo se pitajmo zbog čega, ne vidimo li uzroke u ovakvim i sličnim nastupima? Hvala.
Hvala. Kao predstavnik predlagača, reč ima gospodin Nikolić.
Još uvek se nadam da znate kome ste ove reči upućivali. Da vas podsetim, kada je bilo glasanje o tome da se sačini sastav delegacije za odlazak u Rambuje, Srpska radikalna stranka je odbila da u tome učestvuje. Da vas podsetim da je povodom uslova iz Rambujea Vuk Drašković izjavio: "Ovo ne sme da se prihvati, to bi bila kapitulacija". Da vas podsetim, Savezna vlada, protiv koje je NATO otpočeo rat, imala je, kao ministra, Vuka Draškovića. Da vas podsetim još jednu stvar, da je sam Vuk Drašković, svedok optužbe protiv NATO u ovoj skupštini, za ovom govornicom, kada je trebalo da se odluči o planu Ahtisari-Černomirdin, Vuk Drašković je, iako nije bio poslanik, ali pozvan kao predsednik parlamentarne stranke, govorio u ovoj skupštini i rekao: "Samo da znate, ako ne prihvatimo plan Ahtisari-Černomirdin, Srbija će biti ravna kao sto, potpuno sravnjena sa zemljom". Ko je gospodinu Draškoviću rekao da će da izvrši genocid nad Srbijom, da je sravni kao sto? To je bio izgovor za prihvatanje plana Ahtisari-Černomirdin nekoliko godina, a onda se videlo da više izgovora nema. Kakvih 10.000 policajaca po Sporazumu iz Rambujea? Do hiljadu vojnika i policajaca po Rezoluciji 1244 ne da niko da pošalje tamo SRJ i SCG, a dali bi vam 10.000. Što ne kažete da je jedna od tačaka bila da NATO ima pravo da svoje jedinice i trupe šeta širom Srbije, da ima prioritet gde god se pojavi, da se na njega ne primenjuje domaće pravo i da svi pripadnici NATO uživaju imunitet od sudskog gonjenja u SRJ? Sada mi recite, nađite mi jednog čoveka ozbiljnog, pametnog, odgovornog, koji bi takve uslove prihvatio.
Izvolite.
Naravno da ne mislim tako kako ste rekli i kako ste dobacili. Naravno da to neću da kažem. Ali, izostavio sam samo da kažem da je bilo potrebno prihvatiti snage NATO, koje bi zajedno sa našim snagama razoružale UČK i donele mir na Kosovu. Znam da ćete vi tako da reagujete, ali vi sve vreme pričate o konačnom predlogu, koji je stigao po principu - neću, i po principu - protivim se, da bi došli do tog zadnjeg, kakav nije bio prihvatljiv i koji nas je doveo dovde dokle nas je doveo. Samo vas molim da iz svega ovoga izvučemo pouku. I da vas u ovom obraćanju samo podsetim na sledeće: ako neko misli da treba uraditi u jednom političkom trenutku nešto na jedan način, to iznese javno, to se može prihvatiti, a ne mora. Tolika buka oko nečega što ima smisla, a što ćemo probati da objasnimo, nema smisla. Dakle, i ova rezolucija koju vi predlažete jeste falsifikat. Zašto je falsifikat? Zašto niste, kada ste napisali rezoluciju, rekli ovom narodu kako zaista glasi tužba, doslovce? Zašto smo tužili, koga smo tužili, šta su posledice i šta će biti u oktobru, posle odluke suda u Hagu? To je ta budućnost Srbije i o tome pričam. Nemojmo se deliti na patriote i na one koji to nisu, jer patriota je čovek koji misli o budućnosti svog naroda, koji ne pravi ni jedan korak koji bi mogao da ugrozi budućnost naroda. Podsećam vas da smo pravili takve korake, da smo ugrožavali budućnost ovog naroda, da imamo izbeglice, da imamo raseljena lica, da imamo razrušenu privredu, da treba apsolutno osuditi agresiju, ali vas pozivam na razum. Dakle, da ovog trenutka, osuđujući agresiju, maksimalno razumno postupimo prema nečemu što se zove svet, što se zove Evropa. Konačno pitanje u ovom delu. Svi se zalažemo za Evropu. Neko da, a neko ne za Partnerstvo za mir, ali se svi zalažemo za Evropu. Ako hoćemo Evropu, kako da uđemo u tu Evropu, a u ovoj tužbi je sedam najjačih zemalja Evrope. Materijalna šteta je četvrta nabrojana. Znate, ako ste imali veze sa pravom, šta znači kako vide rešenje tužbe i kada se dolazi do materijalne štete. To je ta zamena teza i to je taj falsifikat o kome govorim.
Da li još neko želi reč? Reč ima gospodin Obradović, narodni poslanik, zamenik predsednika poslaničke grupe SPS.
Poštovane kolege narodni poslanici, iskreno rečeno, do pre par meseci mislio sam da tema kao što je ova danas nikada ne može biti predmet rasprave Skupštine Republike Srbije, zato što sam smatrao da u ovoj našoj državi postoje teme o kojima postoji apsolutni konsenzus svih političkih stranaka. Mislio sam da pitanje agresije NATO-a na SRJ, zahtev, tužba naše zemlje protiv agresora, pitanje Kosova i Metohije, pitanje bezbednosti, pitanje pridruženja EU jesu teme koje niko ne može dovesti u pitanje. Međutim, tako nije. Jedna izjava državnog službenika, ministra spoljnog državne zajednice Srbija i Crna Gora, gospodina Vuka Draškovića, taj konsenzus dovodi u pitanje. Potpuno sam ubeđen da će taj konsenzus biti uspostavljen u raspravi u Narodnoj skupštini Republike Srbije, ali bi bilo još bolje taj konsenzus uspostaviti kroz glasanje o Predlogu rezolucije. Glasanjem za Predlog rezolucije se poništavaju negativni efekti izjave ministra spoljnih poslova. Glasanjem za rezoluciju se pokazuje i odgovoran odnos prema državi, prema žrtvama agresije, prema svemu onome što je agresor učinio. Moram reći da je pozitivno što je Vlada Republike Srbije protiv povlačenja tužbe. Loše je što nije imala petlju da predloži i usvajanje ove rezolucije. Iza formalno-pravnih razloga se ne treba zaklanjati. Vlada Srbije je bila dužna da predloži da se rezolucija usvoji. Da li je gospodin Vuk Drašković imao ovlašćenja da da jednu takvu izjavu? Pazite, ministar spoljnih poslova jedne države nije običan državni službenik. Kada kaže nešto u ime države, to ima svoju težinu. Podsećam, on je rekao da tužbu protiv agresora treba povući jednostrano i bezuslovno i, naravno, dao jednu krajnje ličnu političku kvalifikaciju, da je reč o Miloševićevim tužbama. Podsećam da u Ustavnoj povelji državne zajednice SCG stoji vrlo decidno ko je nadležan za utvrđivanje spoljne politike i ko je obavezan da tu utvrđenu politiku sprovodi. U članu 33. stoji da Savet ministara utvrđuje i sprovodi politiku Srbije i Crne Gore, saglasno zajedničkoj politici i interesima država članica. U članu 40. se kaže da ministar spoljnih poslova sprovodi i odgovoran je za sprovođenje spoljne politike Srbije i Crne Gore. Ovo pitanje nije bilo na dnevnom redu ni Skupštine državne zajednice SCG. Moram reći da su poslanici SPS, kada je gospodin Drašković bio izabran, tražili da se podnese ekspoze o spoljnoj politici. Rečeno je da će to biti za nekoliko dana. Naravno, do dana današnjeg nije usledilo. Ovo pominjem iz razloga što ni Skupština državne zajednice SCG, ni Savet ministara, nisu ni raspravljali niti doneli odluku da bilo ko, pa ni ministar spoljni, može da govori u ime državne zajednice i da govori ovakve teške reči. Gospodin Drašković sprovodi spoljnu politiku državne zajednice. On je ovim izjavama naneo i političku i državnu štetu Srbiji. Naravno, naneo je političku štetu državnoj zajednici, ali pominjem Srbiju. Pokušaj jednostranog povlačenja ove tužbe je loš po državu. Ako ministar spoljnih poslova ima iole političkog morala, morao bi da podnese ostavku. Ako to neće, država Srbija je dužna da, u okvirima svojih ovlašćenja i mogućnosti, tog ministra spoljnih poslova smeni i da predloži novog ministra spoljnih poslova. Srbija je to dužna da učini, jer je Srbija za 78 dana bombardovanja mnogo propatila, baš zbog toga nijedan pojedinac ne sme da daje takve izjave. Zašto to kažem? Pre dva meseca čuli smo tvrdnju da su Srbi na Kosovu i Metohiji učinili etničko čišćenje. Ko će kome - ako neće svoj svome, nama ne treba niko drugi do mi sami sebi da nanosimo štetu. U vreme agresije NATO-a na Saveznu Republiku Jugoslaviju, u okviru propagande koju su vodile zapadne zemlje pojavljivale su se informacije da na stadionu u Prištini postoje masovne grobnice, da postoje masovne grobnice širom Kosova i Metohije, da su naše oružane snage sprovodile etničko čišćenje. Danas, četiri godine posle, niko na Zapadu, nijedan relevantni politički subjekt, a ne govorim o nekome ko se bavi istorijom, istraživanjem onoga što se desilo, ne usuđuje se da tako nešto kaže. Zašto? Zato što su sami agresori, u nastupu oduševljenja, zato što su uspešno završili posao,kao što se to dešavalo i posle 5. oktobra, davali razne intervjue BBC-ju i ostalim medijima, kojih se sada stide i hteli bi da ih zaborave, ali šta ćete, traka je tu, pa se vidi. Sada neko nas treba da ubeđuje da se Srbija nije borila protiv terorista, a Holbruk priznaje da je 1998. godine, u Ženevi, postigao dogovor sa OVK da podrži njihove ciljeve i borbu za nezavisnu Albaniju. Sada nas neko treba da ubeđuje da je trebalo prihvatiti Rambuje, a čuli smo šta je sadržaj Rambujea, što je tačno. Madlen Olbrajt sama kaže da je Rambuje bio uslov koji se nije mogao prihvatiti, jer je to njima bila prilika da započnu rat protiv Savezne Republike Jugoslavije. To govori Madlen Olbrajt, a mi ovde imamo ljude koji tvrde da je to drukčije. Ko li je tu u pravu? To bi bilo zanimljivo čuti. Rekao bih nešto oko humanitarne katastrofe, jer je to bio neposredan povod za agresiju na Saveznu Republiku Jugoslaviju. Tog 24. marta 1999. godine nije bilo izbegličke katastrofe na našim prostorima. U prilog ovoj tvrdnji naveo bih dve različite procene UNHCR-a. Jedna, neposredno pre agresije NATO-a na Jugoslaviji u Albaniji je bilo oko 17.000 albanskih izbeglica sa Kosmeta. Druga, da je pre 24. marta 1999. godine u Albaniji bilo 18.500, u Makedoniji 16.000 izbeglica. No sve da ih je ukupno bilo 35.000, što je maksimalna procena, ne može se ni izbliza uporediti sa cifrom oko 780.000 izbeglica, koliko je prema drugim podacima UNHCR-a pobeglo pre početka agresije. Izbeglice su počele masovno da napuštaju Saveznu Republiku Jugoslaviju tek tri dana nakon početka agresije, 27. marta, logično, bežeći od bombi i raketa koje su navodno trebale da ih zaštite. Pogledajte knjigu Henrija Kisindžera "Da li Americi treba spoljna politika", na strani 296 piše da su Albanci bežali pred NATO bombama. Sada nas neko treba da ubeđuje da to nije tako. U toj intervenciji da bi se navodno sprečila humanitarna katastrofa, NATO je, sa druge strane, izazvao humanitarnu katastrofu, i to na dva osnovna načina. Prvo, nakon početka bombardovanja veliki deo stanovnika Kosova i Metohije, uglavnom Albanaca, a i pripadnika drugih etničkih zajednica, pobeglo je u susednu Albaniju, prema zvaničnim podacima 439.000, a u Makedoniju 246.000. Istovremeno je, što se zaboravlja, što niko ne pominje, prema podacima Crvenog Krsta, oko 200.000 ljudi, mahom Srba i Crnogoraca, ali i Albanaca i drugih, pobeglo je u centralnu Srbiju i u Crnu Goru. Moram da podsetim određene kolege ali i javnost Srbije na to da je divljačko bombardovanje pogodilo celu Jugoslaviju i praktično nijedan njen deo nije izuzet. Za 79 dana neprekidnog bombardovanja ubijeno je ili ranjeno nekoliko hiljada civila, uništene su najveće fabrike, čime je na desetine hiljada radnika ostalo bez posla, uništeno je ili teško oštećeno na hiljade kuća, u više navrata su namerno uništavana postrojenja elektrodistribucije, zbog čega je cela zemlja po nekoliko dana bila bez struje, vode i hleba. Prema podacima Crvenog Krsta, oko 200.000 građana, koji žive u Srbiji van Kosova i Metohije, napustilo je svoje domove i našli su se u internom raseljenju u gradovima Srbije. Sve to ukazuje na to da je ratom, koji je izazvao NATO, stvorena prava tragedija, koja je pogodila ne samo stanovništvo Kosmeta već i sve ostale stanovnike Jugoslavije. Upravo su NATO snage, svojim bombardovanjem, pored vojnih ciljeva i gusto naseljenih stambenih gradskih četvrti i sela, bolnica, škola, fabrika, poljoprivrednih dobara, komunikacija, neposredno prouzrokovale smrt, ranjavanje, nestašicu hrane i vode, teška razaranja infrastrukture, uništavanje i zagađivanje prirode. Time je, umesto navodne humanitarne katastrofe, počinjena istinska humanitarna katastrofa, koja je neuporedivo veća od one koju je NATO pretendovao da spreči. Može se definitivno reći da je NATO izazvao, napadom, agresijom na Jugoslaviju, najtežu humanitarnu krizu u Evropi posle Drugog svetskog rata. Nije tu potrebna neka velika mudrost, jer podaci to apsolutno potvrđuju. Bio sam u situaciji, razumevanjem predsednika Narodne skupštine, da podelim poslanicima jedan materijal, koji govori o šteti koju je utvrdila Komisija Vlade Republike Srbije, zvaničan državni organ. Ako pogledate ovaj dokument, biće vam jasno koje su razmere katastrofe koju je počinio agresor za tih 78 dana bombardovanja. Sva priča, sva politika bledi pred ovim podacima. Ako su kolege poslanici imali imalo vremena, u odnosu na neke druge svoje obaveze, da pogledaju ovaj dokument, videće šta u njemu piše. (Više poslanika iz poslaničkih klupa govori u isto vreme: "Nismo dobili taj materijal".) Taj dokument je zvanično podeljen svim poslanicima. To je zvaničan izveštaj Komisije Vlade Republike Srbije. Znam da je taj materijal umnožen. Rečeno mi je da su svi poslanici taj materijal dobili. Ovo su podaci vezani samo za štetu, bez podataka vezanih za Vojsku Jugoslavije i bez podataka vezanih za Kosovo i Metohiju. Direktna materijalna šteta, kao i indirektna materijalna šteta, kao što i sami vidite iz ovih podataka, zapanjujuća je. Neću vam čitati sve, samo bih vas podsetio o kakvim je objektima reč. Kada je reč o saobraćajnim objektima, uništene su: železničke pruge, stanice, depoi, železnički mostovi, nadvožnjaci, podvožnjaci, tuneli i galerije. U drumskom saobraćaju su uništeni: putevi, drumski mostovi, nadvožnjaci, podvožnjaci, vijadukti. U vazdušnom saobraćaju uništene su: aerodromske piste, aerodromske zgrade i objekti . Što se tiče elektroenergetske mreže, uništene su: trafostanice, i to 119 trafostanica, 11 elektrana, 51 poslovna zgrada i objekti na 277 lokacija, vodova i mreža. U objektima komunalne infrastrukture uništeni su radio-televizijski objekti, instalacije, 14 predajnika, 45 repetitora. Pet kuglana je pogođeno i uništeno. U industriji i rudarstvu 101 objekat, u proizvodnji naftnih derivata dva kompleksa i 28 objekata, moj kolega Sveta Krstić će govoriti o tome šta se zbivalo u Novom Sadu, šta je agresor bombardovao u Novom Sadu i koje su posledice tog bombardovanja. U građevinarstvu, u poljoprivredi, u tercijarnim delatnostima. Koji su objekti verski pogođeni, kulturno-istorijski spomenici koji su uništeni. Osnovne i srednje škole - 196 škola je pogođeno, to je ratni vojni cilj; 81 srednja škola, 11 viših škola, 22 fakulteta, 17 objekata učeničkog i studentskog standarda, 149 predškolskih ustanova, oko 55.000 stambenih jedinica je oštećeno za vreme 78 bombardovanja. Kada je reč o ljudima, onom najdragocenijem, ovaj materijal sadrži gde je prijavljen gubitak života 944 osobe, taj podatak je daleko veći. Prijavljeno je 2.010 povreda telesnog integriteta. Ovo vam pominjem iz prostog razloga što treba vrlo taksativno pobrojati i videti šta se tih dana zbivalo. Ovo pominjem iz razloga što postoji jedan suštinski razlog zašto se insistira na povlačenju tužbe. Pre svega, čiji je interes da povučemo tužbu? Logično da je to interes tuženih zemalja i NATO-a u celini. Da nije tako, ne bi bilo pritisaka i ucena da se one povuku. Po svom obimu i intenzitetu ovi pritisci su bez presedana u istoriji međudržavnih sporova pred Međunarodnim sudom pravde. Ovo se jedino može objasniti time da je NATO svestan svoje krivice, odnosno da je izvršio agresiju, prekršio Povelju UN, osnovne principe međunarodnog javnog prava, prekršio je i Ženevske i Haške konvencije, i mnoge druge izvore međunarodnog javnog prava, prekršio je sopstveni osnivački akt, a zemlje učesnice u agresiji su prekršile i svoje sopstvene ustave, pošto su odluke o agresiji donete izvan, a najčešće protiv nacionalnih parlamenata. Otud je normalno da NATO i njihovi lideri, posebno lideri koji su igrali ključnu ulogu u preduzimanju agresije protiv SRJ, svesni posledica eventualnog prihvatanja naših tužbi i moguće osude od strane Međunarodnog suda pravde, nastoje svim silama da to unapred spreče. Naravno, logično da je najbolji način za to povlačenje tužbe protiv NATO zemalja. Zanimljivo je i koincidencija nije slučajna da se ova druga faza suđenja predsedniku Miloševiću poklapa sa ovom pojačanom medijskom kampanjom i zahtevom za povlačenje tužbe. Očigledno da su agresori i lideri zemalja koje su činile agresiju svesni da će u ovoj fazi biti ozbiljnije nego pre stavljanja na optuženičku klupu, a povlačenje tužbe bi umanjilo takvu opasnost. Na kraju, koje su posledice odustajanja od ove tužbe? Nabrojaću ih nekoliko. Prvo, oslobađanje NATO i zemalja agresora od odgovornosti za sve zločine koje su počinili za vreme 78 dana i noći bombardovanja. Pobrojao sam mnogo toga. Ne samo ono što su činili nama, nego što su učinili pomažući UČK, činili sve ono da ostvare svoj strateški cilj. Drugo, odustajanjem od tužbe NATO i zemlje agresori se oslobađaju obaveze za nadoknadu ratne štete, koja, prema proceni Vlade SRJ, iznosi preko 100 milijardi dolara. Treće, formalno prihvatanje teze o tome da NATO nije kriv za agresiju, već naša zemlja i naš narod. Kada odustanete od tužbe, priznali ste da je njihova intervencija bila apsolutno opravdana. Četvrto, time se vrši legalizacija nelegalno osnovanog Haškog tribunala i daje puna legitimizacija optužbi tog tribunala, kako protiv predsednika Miloševića, tako i protiv drugih najviših državnih i vojnih rukovodilaca srpskog naroda za navodne ratne zločine. To je način da se legitimna borba protiv terorizma na Kosovu i odbrana SRJ od agresije prikaže kao ratni zločin, a agresija NATO opravda moralnim i humanitarnim razlozima. Peto, to znači legalizaciju secesije na Kosovu i Metohiji i reviziju Rezolucije 1244, koja garantuje teritorijalni integritet SRJ, odnosno Srbije. Šesto, to znači učvršćivanje, odnosno jačanje pozicije BiH i Hrvatske u njihovim neosnovanim tužbama protiv SRJ, uz perspektivu nametanja ogromnih obaveza današnjim i budućim generacijama u Srbiji i Crnoj Gori za nadoknadu ratne štete. Zbog toga je energično suprotstavljanje pokušajima da se povuku tužbe protiv zemalja NATO za agresiju i brojne zločine ne samo naš vitalni nacionalni interes, da se tim putem izdejstvuje osuda agresora i obezbedi pravična nadoknada ratne štete. To je i u interesu rehabilitacije i jačanja osnovnih principa međunarodnih odnosa, Povelje Ujedinjenih nacija, međunarodnog prava i izgradnje međunarodnog poretka. Hvala.
Hvala. Da li još neko od predsednika poslaničkih grupa želi reč? Izvolite, narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Pred nama je Predlog rezolucije o zabrani povlačenja tužbe koju je SRJ podnela protiv određenog broja zemalja članica NATO, a radi, kako tamo kaže, naknade štete. Međutim, ne bih ulazio u suštinu spora, da li je to formalno tako ili nije, šta piše u tužbi. Zna se, tužba je podneta od strane SRJ zbog, pre svega, nezakonitog napada, agresije na našu državu i zbog nezakonite upotrebe sile tokom kampanje NATO bombardovanja, sa svim posledicama koje su iz toga proizašle. Ovaj predlog rezolucije koji je podnet ima svoju suštinu. Za DSS je to dobra prilika, dobar povod, nije ni loše da se o tome raspravlja, da se vodi rasprava o ovom pitanju, jer centralno mesto, pobude ili motivi podnosioca ovog predloga, stajali su u vezi sa inicijativom koja je neformalno, ali javno izrečena od strane jednog od zvaničnika ove države, ministra spoljnjih poslova, o čemu se govori i u obrazloženju podnete rezolucije. Reč je o neformalnom predlogu, doduše javno izrečeno, da bi se mogla ova tužba povući odmah i bezuslovno kao dobročin gest, kao akt dobre volje u međunarodnoj komunikaciji, a iz razloga da bi država Srbija na taj način lakše ušla u evropske integracije i uopšte u integrativne procese u svetu. Odmah ću na početku, pošto je za nas smisao rasprave u tome da se odredimo prema mogućem aktu povlačenja tužbe, izneti stav DSS koji se odnosi na taj čin. Dakle, veoma jasno i nedvosmisleno ćemo reći da je DSS protiv jednostranog i bezuslovnog povlačenja tužbe protiv zemalja članica NATO-a, onih osam na koje se ta tužba odnosi, zato što taj predlog ili takva vrsta predloga, gde god da se čuje javno, neformalno, formalno, na bilo koji način, ne može biti dobar diplomatski gest od strane naše države prema onima koji su sa nama u sporu i na taj način ne može doprineti poboljšanju položaja naše zemlje. Kada o tome govorim, reći ću da postoje dva razloga u najmanju ruku. Prvi razlog je moralne prirode. O tome su moji prethodnici nešto više govorili, dakle, govorili su o jednom zaista divljačkom činu agresije na našu zemlju, koji je bio nezakonit, gde je upotreba sile izvršena bez odluke Saveta bezbednosti UN, dakle, bez ikakvog legalnog osnova, da bi se postigla određena politička sredstva i da bi se izvojevala određena politička pobeda. A za tu političku pobedu u regionalnom smislu, u smislu vođenja svetske politike, određene sile su odlučile da upotrebe neprimerenu silu, koja je za svoju posledicu imala teška materijalna razaranja i ljudske žrtve na našoj teritoriji. Prema tome, sa moralnog aspekta svaka država koja pretrpi takav čin agresije ima pravo da se brani, a do te odbrane putem upotrebe vojne sile je došlo za vreme trajanja te agresije, onoliko koliko je naša država mogla da pruži odgovor putem upotrebe vojne sile u cilju odbrane. S druge strane, državi stoji na raspolaganju i sve ono što može da učini u pravnom smislu, da zaštiti svoj položaj. Tužba koja je tada podneta od strane SRJ protiv ovih osam, odnosno 10, a posle osam zemalja članica NATO-a jedini mogući i za nas ispravni odgovor na agresiju koja je učinjena. Što se tiče moralne strane te stvari, ona je u ovom delu nesporna. Niko ovde od nas neće ustvrditi da je ta agresija bila ičim opravdana, da je bila zbog ičega pravedna, ona za nas ima samo ono što bi za svaki normalan narod na svetu i za normalne građane na svetu, koji vole slobodu, imala samo predznak odvratne, obične i prljave agresije, sa užasnim posledicama. Ono što je druga strana te stvari, a kada govorimo o položaju naše zemlje danas i o njenim diplomatskim kapacitetima, to je pitanje našeg položaja u tom sporu, to je pitanje da li i u tom smislu tužbu treba povući, bez obzira na određene izmenjene međunarodne političke prilike, okolnosti i položaj naše zemlje u tim prilikama, a reći ću vam na šta konkretno mislim. Pored tužbe koju država SRJ, a samim tim i država Srbija i Crna Gora kao sukcesor ovog spora, jer je u pitanju ista zemlja, ima protiv zemalja NATO pakta, postoje i dve tužbe, a to je tužba Hrvatske i BiH protiv naše države zbog genocida, a gde se traži ratna odšteta od naše države u tim sporovima i ti sporovi se, takođe, vode pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Šta je bio osnov podnošenja naše tužbe? Moraćemo ove tužbe da poredimo, iz prostog razloga što bi se iz toga videlo da postoji određeni racionalni interes, politički i racionalni interes nas i naše države da bezuslovno i odmah, bar ne u ovom trenutku, ne može povući ovu tužbu, kako je to bilo neformalno od strane zvaničnika naše države, jednog zvaničnika, javno predloženo. Prosto, stvari stoje ovako: našom tužbom se zahteva da sud utvrdi da su tužene države članice NATO povredile niz međunarodnih obaveza, obavezu uzdržavanja od upotrebe sile, obavezu neintervencije u unutrašnje stvari druge države i da su izvršile napad na civile i civilne objekte, istorijske i kulturne znamenitosti, i da su koristile nedozvoljena sredstva prilikom ratovanja, kao što su kasetne bombe. Svi znamo koliko je ljudi od kasetnih bombi u državi Srbiji stradalo, na koji način i u kojim mukama su neki od njih umirali. Koristile su projektile koji sadrže osiromašeni uranijum, a što je zabranjeno međunarodnim konvencijama. Napadima su nanele dugoročnu štetu po ljudsko zdravlje i okolinu, a nisu sprečile vršenje genocida i etničkog čišćenja srpskog i drugih nealbanskih naroda na Kosovu i Metohiji. S tim u vezi, posledično, kod utvrđivanja krivice za genocid, a koji je takođe ovde tražen, a da li tu ima osnova ili nema to je drugo pitanje, ali postoje drugi osnovi i tužbeni je genocid osnov po kome je ova tužba podneta. Znači, zahtevala se naknada štete. Kod države Hrvatske, odnosno u slučaju Hrvatske i Bosne i Hercegovine, Hrvatska je podnela tužbu 1999. godine pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu protiv Srbije i Crne Gore, čiji je zahtev u osnovi istovrstan kao i zahtev BiH, a zahtev BiH je 1993. godine podnet, odnosno u vreme rata u BiH, i tražene su tada privremene mere, a što je odbijeno i, naravno, BiH je podnela protiv Srbije, odnosno SRJ, odnosno Srbije i Crne Gore, zahtev da se postavi odgovornost za Srbiju i Crnu Goru, odnosno SRJ za podsticanje i pomaganje zločina genocida i, naravno, za propuštanje obaveze sprečavanja i kažnjavanja neposrednih izvršilaca zločina. Naravno, zbog tzv. izvršenog genocida i sprečavanja genocida. I za izvršeni genocid oni su tražili veliku odštetu od strane naše države, koja se kreće u iznosu od, koliko znam, 50 milijardi dolara. Dakle, tužba Hrvatske po osnovu ima sličan zahtev, postavljena je pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Što se tiče naše tužbe u ovom sporu, mi bismo voleli da tu tužbu dobijemo, voleli bismo da Međunarodni sud pravde u Hagu učini ono što bi, prema pravilima međunarodnim, trebalo učiniti u ovakvom slučaju, da prihvati i usvoji tužbeni zahtev i da u meritumu reši u korist države Srbije i Crne Gore. Međutim, u svakom od ovih sporova postavlja se po jedno pitanje,koje je vezano za parničnu sposobnost stranaka u sporu i za nadležnost suda. Što se tiče parnične sposobnosti stranaka, tzv. locus standin iudicio, to pitanje je rezervisano za države članice UN. Dakle, one automatski imaju parničnu sposobnost u jednom sporu, i one države koje prihvate nadležnost suda, u skladu sa odredbama Rezolucije broj 9 Saveta bezbednosti iz 1946. godine, za državu Srbiju i Crnu Goru je karakteristično da nije izdala odgovarajuću deklaraciju o tom prihvatanju, to je nesporno. Što se tiče nadležnosti i jurisdikcije suda, dakle, ona je fakultativne prirode, obavezuje samo države koje pristaju u određenoj formi međunarodnog ugovora, a o kojima je maločas i bilo reči, da pristanu u odnosu na član 36. Statuta suda i da pristanu na njegovu nadležnost. Ako se ti uslovi ispune i ako dođe do utvrđivanja parnične sposobnosti stranke, tzv. locus standi in iudicio, onda se može voditi spor u meritumu i onda može biti doneta odgovarajuća odluka. Šta je radilo osam članica NATO pred ovim Međunarodnim sudom pravde u Hagu? Oni su osporili parničnu sposobnost SRJ, odnosno države Srbije i Crne Gore. Oni su rekli da mi ne možemo biti tužioci u tom sporu, jer u trenutku podnošenja tužbe SRJ nije bila članica UN, a ovaj drugi uslov deklarativno prihvatanje nadležnosti suda nije postojao. Prema tome, oni ističu tu vrstu procesnog razloga da se spor protiv tih osam zemalja članica NATO pakta ne može voditi. Svojstveno tome u dva spora koja se vode pred istim Međunarodnim sudom pravde u Hagu postoje isti prigovori u predpreliminarnom toku postupka, koji se odnose na pitanje parnične sposobnosti nadležnosti suda. Naravno, pravo je naše države da istakne prigovore, da sačini tužbu i da napadne kada misli da time štiti interese i pravo je da se brani na svaki mogući procesni način. Koja je veza između tih sporova? Vrlo je jednostavna. Ukoliko bi se bezuslovno i odmah povukle tužbe pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu, mi ne bismo znali odgovor na ovo jedno vrlo važno procesno pitanje. Pošto će se o tome veoma brzo odlučivati, nemoguće je da Međunarodni sud pravde u Hagu zauzme dva različita stanovišta u de facto jednoj istoj okolnosti. Ukoliko bi se desilo da naša država ne uspe sa sporom prema osam zemalja članica NATO pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu, u tom slučaju ne bi bile moguće ni tužbe BiH, odnosno pre svega države Hrvatske protiv Srbije i Crne Gore, a moguće je, jer postoji mogućnost da sud ex officio ponovo razmotri svoju nadležnost koju je i ranije razmatrao. Postoji šansa, i tu šansu ne treba propuštati, pa ni tužbu BiH protiv naše države. U tom procesno-pravnom smislu su vezane stvari, ali ne samo u tom smislu, vezane su i u drugom smislu. Jedan deo tužbe SRJ protiv osam zemalja članica NATO koji govori o genocidu i koji pokušava da nametne odgovornost za genocid ovim zemljama ima određenu materijalnu vezu, a ne samo procesnu sa ovim sporovima, pošto su oni sporovi države Srbije i Hrvatske protiv naše zemlje u odnosu na materijalni smisao ima sličnu stvar, a za utvrđivanje krivice u tim sporovima neophodan je animus, tj. volja onoga koji vrši određene akte da tim aktima i počini genocid. Bez voljne radnje nema vršenja genocida.U tom slučaju takođe ove dve tužbe mogu biti vezane, jer je moguće, ova jedna karika naše tužbe protiv zemalja osam članica NATO-a da bude jedina i možda najslabija u čitavom lancu optužbi koje stoje u podlozi ove tužbe. Prema tome, pravno-politički razlozi postoje, spoljnopolitički razlozi postoje, da u ovom trenutku nije moguće dati jedan takav predlog i nije moguće za ovu državu, uz svo uvažavanje različitih mišljenja po tom pitanju, da ovakav predlog ili povlačenje tužbe prihvate. Na kraju krajeva, obaveza onoga ko vodi diplomatiju u ovoj državi jeste da čini diplomatske korake. Diplomatski koraci se ne sastoje samo u tome da se onda, kada se to nekome učini zgodno, samoinicijativno, bez konsultacija sa više političkih subjekata, a to su pre svega političke stranke u Srbiji koje imaju svoj legitimitet, koje su izabrane od strane naroda, da predstavljaju građane u državi Srbiji, da predstavljaju građane u saveznoj državi, na taj način što su ih delegirale države članice, dakle, bez konsultacija sa tim telima davati takve izjave, koje mogu imati dalekosežne posledice. Ne bih ovde, niti je moj govor tako usmeren, nekoga nazivao patriotom, izdajnikom, nekoga optuživao za to da namerno svojim činjenjem dovodi u pitanje poziciju ove države u međunarodnim sporovima ili u diplomatskim odnosima, ali to se moglo i nehotično desiti, a moglo se desiti i namerno, u to neću da ulazim, ali stav Demokratske stranke Srbije po tom pitanju je veoma jasan. Dakle, mi smatramo da to nije bio dobar predlog i naši predstavnici, naši poslanici, savezni poslanici, republički poslanici i drugi funkcioneri, bilo da su na nivou državne zajednice Srbije i Crne Gore, bilo da sede u bilo kom državnom organu Republike Srbije, ničim neće učiniti bilo šta što bi za svoju posledicu imalo bilo kakav akt ili kakav gest, koji bi za svoju posledicu imao bezuslovno i jednostrano povlačenje tužbe u ovom slučaju. Mi mislimo da to jednostavno nije dobro. To je nešto što je vezano za tužbu i taj stav ćemo, ako treba i u više navrata, ponoviti da bi bilo jasno kakav je stav jedne političke stranke, za koju smatramo da postoji njen nesumnjiv legitimitet u biračkom telu Republike Srbije. Čuli smo i dve druge političke stranke pre mene i čuli smo njihove stavove po ovom pitanju, koji su takođe bili veoma jasni. Mislim da ćemo čuti po ovom pitanju i stavove drugih predstavnika poslaničkih grupa i na osnovu toga će svi građani, koji gledaju skupštinski prenos ili koji budu čuli izveštaj, videti kakvo je raspoloženje političkih stranaka u Srbiji u odnosu na ovo konkretno pitanje, koje jeste predmet rasprave na današnjoj sednici i koje jeste bilo povod ili neposredan sadržaj onoga čime se predložena rezolucija bavi. Nešto bih rekao, doduše mnogo kraće, i o samom Predlogu rezolucije, koja je danas na dnevnom redu. Što se tiče predložene rezolucije kao akta o kome bi valjalo Skupština da se izjasni i koji bi potvrdio ovakva opredeljenja o kojima danas govorim, to ne bi bilo loše. Naime, bilo bi dobro kada bi Skupština Republike Srbije mogla dati jedinstven glas za jedan akt ili, barem duboko verujem, da će ogromna većina poslaničkih grupa imati stav kao što imam ja, da postoji akt u Skupštini Srbije, za koji bi se moglo čak i glasati i koji bi jednostavno, na kraju ove rasprave, na jedan pisani način izrazio ove stavove. Međutim, problem je u tome što je predloženi akt, po našem shvatanju, manjkav iz dva razloga. Dakle, prvi razlog bi se ticao same nadležnosti za bavljenje ovom materijom u smislu međunarodnopravnih pitanja, a drugi razlog bi se ticao ne toliko formalnog određivanja nadležnosti između savezne države i republike članice, koliko bi se odnosio na jedno drugo, takođe moralno pitanje, koje je vezano za sve ono što su rasprave o potrebi opstanka državne zajednice ili njenog prestanka. Formalni osnov u ovom slučaju, zbog čega ne bi trebalo da se država Srbija, odnosno Narodna skupština Republike Srbije deklarativno, rezolutno ili na neki drugi način izjašnjava o pitanju jednog stava, neformalno iznetog stava jednog saveznog ministra, sastojao bi se u tome što je po članu 19. stav 1. alineja 2. Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora propisano da Skupština državne zajednice Srbija i Crna Gora donosi zakone i druge akte o primeni međunarodnog prava i konvencija koje utvrđuju obaveze o saradnji Srbije i Crne Gore sa međunarodnim sudovima. Znači, ako je o tome reč, onda je reč o učešću u sporovima pred međunarodnim sudovima, pa jedan takav akt članom 19. je stavljen u isključivu nadležnost državne zajednice. Naravno, čuli smo ranije mišljenje i o tome da postoje drugi osnovi u republičkom Ustavu i u istoj Ustavnoj povelji, koji daju mogućnost da se država Srbija bavi tim pitanjem, a pre svega se misli na određenu odbranu pozicije Republike Srbije u međunarodnim odnosima, ili se misli pri tom na pravo na zaštitu Republike Srbije iz člana 135. Ustava Republike Srbije. Međutim, s obzirom da je nadležnost iz člana 19. Ustavne povelje krajnje specificirana i odnosi se na određenu vrstu materije i odnosa, onda je nemoguće, s obzirom na princip specijaliteta koji uvek važi u pravnim pravilima, ove druge principe, koji su istaknuti u drugim aktima, znači u Ustavnoj povelji i u Ustavu Republike Srbije, staviti ispred ovoga. To je formalna strana. Ako tu formalnu stranu čak i prenebregnemo i ako kažemo da je ovo pitanje krajnje relativno, postoji jedna suštinska moralna strana o ovoj stvari. Mi znamo da je u toku ozbiljna rasprava, a i ovo je ozbiljna rasprava i ovde smo pokrenuli jednu raspravu povodom neformalne izjave jednog saveznog ministra, takođe je otpočela jedna ozbiljna rasprava neformalnim izjavama Mila Đukanovića, Miška Vukovića i ostalih iz Crne Gore, dela Demokratske partije socijalista, koja nažalost dominira i čini većinu u Republičkojvladi Crne Gore, koji pokušavaju da zapodenu razgovore o nekakvom razdruživanju država članica, o nepoštovanju Ustavne povelje i Beogradskog sporazuma i razaranju tkiva državne zajednice. Da li na to pristati ili ne? I tu smo čuli različite političke izjave, ali sam i dan-danas uveren da većina političkih stranaka u Srbiji stoji na stanovištu da ne treba činiti bilo kakve poteze koji bi datim predlozima išli u susret i koristili, jer je naša glavna obaveza da odbranimo ono što je dato kao Ustavna povelja i ono što je dato kao Beogradski sporazum, jer trenutno drugo nemamo u odbrani i zaštiti interesa državne zajednice. Neko može reći da je ovo nebitno u odnosu na čitavu materiju, neko može to relativizovati, a za nas je to ozbiljno pitanje. I kada je reč o donošenju rezolucije, koja u četvrtom stavu kaže: "Narodna skupština Republike Srbije konstatuje da je ona jedini organ koji u formalnom i materijalnom pogledu odlučuje o povlačenju ili odustajanju od tužbe". Iz tog razloga nije dobro. Nije dobro čak kada ne bi strogo formalni razlozi postojali. Kada krenemo da raspravljamo da li smo morali da se pozovemo na član 19. Ustavne povelje ili je bolje na 39. ili na član 135. Ustava Republike Srbije, govorim o jednoj drugoj vrsti političke taktike. Maločas sam govorio o političkoj taktici koja se odnosi na spoljne razloge. Govorili smo o određenim aktima određenih funkcionera savezne države, a sada govorimo o našim aktima, o onome što je naš odnos prema čitavoj našoj zajedničkoj državi. Nemojmo onda ni mi da činimo akte, koliko god nam se činili opravdanim u materijalnom smislu, koji bi doprineli jednoj drugoj šteti, koja bi potencijalno za dva, tri ili četiri meseca mogla da nastane. Za mene nije sporno da Demokratska stranka Srbije, ni jedan njen funkcioner nikada ništa neće uraditi što bi doprinelo na bilo koji način povlačenju tužbe protiv osam država članica zemalja NATO-a. Smatramo da taj potez u ovom trenutku, na način kako je predložen, kao bezuslovan, kao jednostran i odmah, nije dobar i da može naneti štetu interesima države Srbije, ali smatramo da i pitanje glasanja ili neglasanja o jednom formalnom aktu koji je ovde podnet, bez obzira na dužinu trajanja ove rasprave i to kako će se ona završiti, nije od merituma, nije od značaja za odbranu ovog pitanja. Smatram i pozivam sve one koji misle kao i mi, da učine sve što je potrebno na nadležnom mestu, u državnoj zajednici, u Savetu ministara i u Skupštini državne zajednice Srbija i Crna Gora, da ovakav predlog ne prođe. Hvala.
Hvala. Izvolite, reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Hteo bih samo da otklonim nejasnoće, koje bi mogle da ostanu posle izlaganja prethodnika. Meni, kao predstavniku predlagača, nisu dovoljna zaklinjanja predstavnika Demokratske stranke Srbije da nijedan njihov član, da nijedan njihov predstavnik u državnim organima neće glasati ili na bilo koji način učestvovati u glasanju o povlačenju tužbe. Vi nemate ni jednog člana Saveta ministara. Nemate ni jednog saveznog ministra. Kome ćete tamo reći u Savetu ministara da ne sme da glasa – ministru iz Novog Pazara, ministru iz SPO, ministrima iz DPS, ministru iz G17 plus? Znači, taj argument ne prihvatam, ne priznajem. Savet ministara, po članu 33. alineja 1, utvrđuje i sprovodi politiku Srbije i Crne Gore. Ministar spoljnih poslova, po članu 40, sprovodi i odgovoran je za sprovođenje spoljne politike Srbije i Crne Gore. Savet ministara donese odluku, ministar je sprovede. Onda ćete reći – niko od nas nije u tome učestvovao. Druga stvar, ne prihvatam insinuacije da je rasprava o ovom pitanju opravdanje za oligarhiju Crne Gore što želi razdruživanje sa nama. Baš zato što sam ubeđen u to da žele da se razdvojimo, baš zato želim da zaštitimo Srbiju da neko, u njeno ime, odustane od tužbe protiv osam država članica NATO. Ne zaboravite, neki od vas možda nisu bili u zemlji kada je to bilo. Ne zaboravite da je rukovodstvo Crne Gore pozivalo pripadnike Vojske Jugoslavije da se ne brane sa teritorije Crne Gore, da ne bi bila bombardovana Crna Gora, da su oštre prekore upućivali Vojsci Jugoslavije zašto se sa naših brodova brani teritorija Savezne Republike Jugoslavije od NATO agresije. To je to isto rukovodstvo i dan-danas. Sarađivali su sa mnogima od vas dok ste bili u opoziciji, sarađuju sa vama i sada kada ste na vlasti, ali svoje ideje i svoje stavove nisu promenili. Kako da verujem predsedniku Saveta ministara, članovima Saveta ministara kad kažu da nismo u jednoj državi? Da im verujem da će da ostane tužba na snazi? Hoćemo li posle toga po članu 46. da se sudimo pred Sudom Srbije i Crne Gore, da li on zaista može da odlučuje o sporovima između Srbije i Crne Gore ili Srbija i Crna Gora, ne znam kako više tu državu da nazovem, po pitanju nadležnosti. Nema zajedničke države, gde da vodimo spor, koga da osudimo što je to učinio? Ne znam zašto se bojimo, da nećemo taj spor dobiti ili da neće da bude utvrđena nadležnost. Ponavljam, da je to sve tako čisto za NATO, odavno bi počeo proces. Ne, oni traže ko će od vas to da prihvati. Vidim koga su našli. Samo me interesuju oni drugi koje su našli, koji još ne izlaze u javnost. Bilo bi pošteno – na jednu stranu jedni, na drugu stranu drugi. Vi, koji ste za to da se odustane od tužbe, recite da je to patriotizam. Mi smo izdajnici, ne damo da se odustane od tužbe, ali hajde da to rešimo u Skupštini Srbije. Srbija je brutalno uništavana. U Crnoj Gori je gađano mesto u kome žive prosrpski orijentisani građani. To je sve što je Crna Gora doživela od bombardovanja. U Srbiji se rađaju deca sa anomalijama, u Srbiji ljudi umiru od raka, u Srbiji je kontaminirana trajno zemlja, razvijaju se izotopi koji će nas pobiti, imako će o tome da govori. Nemojte da se pravimo kao da smo u zajedničkoj državi i imamo svoje zastupnike. Nemamo. U Savetu ministara Srbija nema nijednog zastupnika. Zastupnike ima Crna Gora i ima NATO, ali Srbija nema zastupnike u Savetu ministara. Pošto nema, hajde da kažemo šta treba da se radi. Ne razumem, ako smo protiv povlačenja, da prekinemo, da sednu šefovi poslaničkih grupa, i ranije smo to radili, da sačinimo tekst koji je prihvatljiv. U njemu mora da piše da niko ne sme da povuče tužbu. Zašto vam je to toliko teško? Nemojte za govornicom da kažete – mi smo protiv povlačenja tužbe, ali našli smo neke formalne nedostatke u papiru. Hajde da otklonimo formalne nedostatke, ali da ova skupština donese odluku, pa da onda vidim tog građanina Srbije, koji nas bilo gde u svetu predstavlja, može li protiv odluke Skupštine Srbije. Ako dođe do tog izdajničkog akta, hoću da znam ko će da nam ovde odgovara. Neko mora zbog toga da ide na robiju. To je veleizdaja počinjena od strane Ministarstva spoljnih poslova, sada je samo još treba dovršiti. Ali, mi imamo nesreću, od kako ste vi sa bagerima došli na vlast, da imamo ministre spoljnih poslova koji ne zastupaju državu. Zastupaju sve žive, samo ne državu čiji su ministri. Takav je bio i Goran Svilanović, takav je sada i Vuk Drašković. Vi kao da birate ko vam je najgori da ga postavite na mesto ministra spoljnih poslova, kao da – samo da ga sklonimo da nam ne smeta. Posle, kada se napravi šteta, kada Tibor Varadi vodi državu u sporovima, onda se češete po glavi. Ne mogu samo na osnovu diskusija pojedinih poslaničkih grupa da znam šta će biti sa ovom tužbom. Mora da stoji odluka iza nas. Mi ćemo glasati za. Ponavljam, savest je ovde u pitanju. Glasajte vi protiv, ali nemojte posle toga da kažete da ste protiv povlačenja tužbe. Dozvoljeno je sve što nije zabranjeno. Ne zabranimo li mi povlačenje tužbe, neko će je povući. U to sam ubeđen. Možda taj neko već ima spremljen i azil, promenu identiteta i ostalo. Ali, neko će je povući, ukoliko ne zabranimo odlukom Narodne skupštine Republike Srbije svakom građaninu Srbije, koji u tome može da učestvuje, da tužbu povuče. Hvala.
Replika, izvolite. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Kada razgovaramo o ovoj temi, mnogo je bolje potencirati sličnosti nego bilo kakve razlike. Razliku sam potencirao samo u onom delu koji se tiče formalizovanog papira, iz razloga što tu razliku moram podvući, jer postoje određene manjkavosti. Rekli ste – mogli smo se dogovoriti. Probali smo nešto da se dogovaramo, očigledno nismo imali određenog sluha da jedni druge saslušamo. No, na kraju krajeva, neću se vraćati na to. Postavlja se drugo pitanje, šta papir, koji mi ovde usvojimo, donosi? Da li smo se tu dobro razumeli? Prvo i osnovno, taj papir koji je rezolucija, deklaracija, preporuka, kako god se zvao, kako god o tome u pauzi poslanička grupa se dogovori, u objektivnom smislu, ako poštujemo određena pravila ponašanja u pravu, neće moći da konstituiše i sam po sebi zasnuje pitanje krivične odgovornosti, jer za tako nešto je potrebno propisivanje određenog oblika krivičnog dela, i to na način na koji se krivična dela propisuju. S druge strane, ovo o čemu se govori, govori se o drugoj vrsti odgovornosti. Kako preduprediti akt koji se naslućuje? Ako se misli da će se izglasavanjem rezolucije, deklaracije, preporuke u Narodnoj skupštini Republike Srbije automatski preduprediti akt, dolozni akt prema ovoj državi od strane bilo koga ko je u mogućnosti da takav akt izvede, i to nije tačno, ni do toga neće doći. Član 135. Ustava Republike Srbije, koji govori o odbrani interesa Republike Srbije, pretpostavlja da se jedan takav akt već izvrši. Ovde izvršenja tog akta nema, ne postoji ni formalna najava takvog akta. Ali, slažem se da ono što je bilo u javnosti pobuđuje interesovanje i predstavlja osnov za ovakvu diskusiju u republičkom parlamentu. Dakle, to je bilo ono o čemu sam govorio. Inače, što se tiče same sudbine tužbe, ako ste na mene mislili, verovatno da niste, jer su neki drugi govorili pre mene, potvrdiću – nemam nikakvu vrstu skepse u pogledu sudbine te tužbe. Tužba, koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela protiv osam zemalja članica NATO je dobro pravno utemeljena tužba. To je tužba koja ima izgledan uspeh u svom dobrom delu, ukoliko se prebrodi procesno pitanje, preliminarno pitanje parnične sposobnosti Savezne Republike Jugoslavije u tom sporu. Znači, ima dobre izglede za uspeh. To nije tužba, i dobro je bilo rečeno, nekog Slobodana Miloševića ili bilo koga, to je tužba ove države, koja je pisana tako da ima dobro pravno utemeljenje. To je, između ostalog, još jedan od razloga zbog čega takvu tužbu ne treba povući. Slažem se da postoji problem i da postoji pitanje pred svima nama - kako, kojim aktom, na koji način preduprediti jedan gest koji može biti učinjen protiv interesa zemlje? Hajde da o tome razgovaramo, hajde da o tome razgovaramo još, da ne bude ovo zasedanje poslednji dan kada se o tome priča. Ima različitih metoda i način u politici da se tome stane na put. Ali, govorim da postavljanje pitanja ultimativno - ako ste za ovo što sam uradio sada i predložio u formi kako sam dao, onda ste vi i za ovo, a ako niste, onda ste i protiv ovog drugog, bez obzira što se usmeno za to zalažete. To nije sasvim korektno. Bio sam u stanju da vas saslušam i da uvažim sve to što ste vi govorili, ali mislim da ni taj stav nije do kraja korektan. Hvala vam.
Ima reč Goran Svilanović, narodni poslanik, zamenik predsednika poslaničke grupe. Nakon toga predsednik poslaničke grupe SPO, Veroljub Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, govoriću u ime poslaničke grupe. Želeo bih da kažem nekoliko stvari. Na samom početku, jedna od tema koja je otvorena povodom predložene rezolucije je da li je ova skupština nadležna da o tome razgovara ili ne. U toj stvari hoću da se složim sa predlagačem. Pravno se mogu tražiti argumenti, da se tvrdi da ne treba mi da raspravljamo, ako će raspravljati Savet ministara ili Skupštine državne zajednice. Politički i moralno, neoprostivo bi bilo uskratiti pravo Republici Srbiji da odlučuje o suštinskim pitanjima koja se odnose na nju. Zbog toga želim da vas podržim javno, a mi ovde treba o tome da raspravimo. Možda se u drugim tačkama nećemo složiti, ali imate pravo da učinite predlog da se o tome raspravlja u Skupštini Srbije. Način na koji je konstruisana Srbija i Crna Gora kao državna zajednica daje za pravo ovom parlamentu da o tome odlučuje, ne nekom drugom. Mislim da nije korektno da bilo ko od stranaka koje čine Vladu kaže da ovaj parlament nije nadležan da o tome raspravlja. Ovaj je parlament nadležan. Želim da vam kažem nekoliko stvari. Postoji čitav niz međunarodnih akata, koji su ratifikovani od strane SCG kao državne zajednice. Crna Gora je svaki put u svom parlamentu ratifikovala te dokumente, pa tek onda dala saglasnost svojim ministrima da se o tome usaglase, i svojim poslanicima u parlamentu SCG da o tome glasaju. Upravo zbog toga što ovde, među nekim strankama koje su u Vladi, postoji jasan stav o tome da treba razdvojiti Srbiju i Crnu Goru, ne bi bilo logično da upravo te stranke učine sličan predlog. Ako sutra sa svojom političkom idejom uspeju i dođe do razdvajanja, da ne moramo sva ta dokumenta ponovo da usvajamo kao Srbija. Trebalo je malo pameti. Ako neko takav odnos ima prema Srbiji i Crnoj Gori da želi da ih razdvoji, neka bude svestan za svaki dokument. Recimo, ratifikacija Evropske konvencije o ljudskim pravima. Zašto Srbija to ponovo da ratifikuje? Crna Gora je to ratifikovala, pa je posle Srbija i Crna Gora takođe u parlamentu to ratifikovala. Molim, ako imate jasnu političku ideju o razdruživanju, kako to kažete, dozvolite, manifestujte to na delu. Dajte ovlašćenja ovom parlamentu da raspravlja i odlučuje o svakoj stvari koja se tiče Srbije. Ako nije tako, ako ne želite razdruživanje, onda prebacite odgovornost samo na jedan nivo, a to je Savet ministara i to je parlament SCG. Ne želim razdruživanje ove zemlje, ali poštujem patnje onih ljudi koji su bili bombardovani, koji su bili sa mnom u uniformama, u rovovima, za vreme bombardovanja NATO-a, da imaju pravo da se u parlamentu Srbije o tome odluči. To je ono o čemu mi danas razgovaramo. Nadležni smo da o tome raspravljamo. Pravno mogu da prihvatim svaku drugu argumentaciju. Politički, neoprostivo bi bilo da ovde izbegnemo da o tome razgovaramo. Govorim i kao neko ko je vodio upravo ovaj pravni tim u prethodne tri i po godine, ko je zastupao interese i Srbije i Crne Gore u sporovima koji su pokrenuli Bosna i Hercegovina za genocid, Hrvatska za genocid i u sporu koji je prethodna Vlada u SRJ pokrenula protiv nekoliko zemalja članica NATO. Nije bilo ovde argumenata o tome da li je dobro ili loše vođen ovaj postupak. Bilo je etiketiranja o članu SANU, gospodinu profesoru Varadiju, i to potpuno netačnih, da nije stanovnik ove zemlje, kao i o drugim članovima ovog tima. Upravo prethodnih godina on je primljen u SANU, zato što spada u krug vrhunskih pravnika ove zemlje. Ako želimo da razgovaramo o suštini stvari, da li su ovi sporovi dobro vođeni ili ne, na raspolaganju sam. Siguran sam da su tu i eksperti koji su učestvovali u radu. Siguran sam da to mogu i eksperti koji sada vode taj posao, što takođe poštujem. Možemo da razgovaramo da li je to korektno rađeno ili ne. Ali, tužba nije povučena. Nasuprot svemu što su neki od poslanika izjavljivali u javnosti, ova tužba nije povučena. Povučena je tužba koju smo podneli kao protivtužbu protiv Bosne i Hercegovine. Razlozi za to su razlozi koje svako od vas zna. Da li je jedan tenk došao sa teritorije Bosne i Hercegovine na teritoriju Srbije? (Nije.) Vi to znate. Molim vas da budemo racionalni i kada sada govorimo o ovoj i sa njom vezanim tužbama koje sam malopre pomenuo. Racionalni - znači da merimo interes građana ove zemlje i interes ove države kada donosimo odluku o tome da li se uopšte može razmišljati o povlačenju, da li je sada vreme da se razmišlja o povlačenju ili ne. Ne mogu da se otmem utisku da mi danas razgovaramo samo zbog toga što nije obavljeno nekoliko važnih razgovara unutar stranaka koje čine Vladu Srbije. Nema drugog objašnjenja što je ova rezolucija danas pred nama i što se ova rasprava danas vodi. Da vas podsetim da smo samo u nekoliko prethodnih meseci pratili javne polemike između ministra finansija i ministra spoljnih poslova o finansiranju Ministarstva, javnu polemiku između ministra za kapitalne investicije i ministra finansija o Mobtelu, javnu polemiku između potpredsednika Vlade i suštinski cele Vlade o budućnosti i svrsishodnosti zajednice. Da li se slažu poslanici da bi možda trebalo da zamolimo stranke koje čine Vladu da obave ozbiljan razgovor? Ovo o čemu danas razgovaramo pripremljeno je kao malo suđenje ministru spoljnih poslova, gospodinu Draškoviću, zbog njegovih izjava. Da li je možda trebalo o tome da se razgovara u vladajućoj koaliciji, da se razgovara o argumentima, a ne da mi ovde provodimo vreme, sukobljavajući argumente, i to stranke koje su izvan Vlade, radikali i Demokratska stranka? Radi se u suštini o sudaru koji traje u koaliciji koja čini Vladu. Otuda ono što je rečeno ima smisla ponoviti. U Savetu ministara nema predstavnika DSS. Prema tome, treba biti svestan toga da ako se odgovornost za ovakvu odluku prebaci samo na Savet ministara, lako će posle neko iz DSS-a reći - mi sa tim nemamo ništa. Ministar je bio neodgovoran. Ceo Savet ministara je bio neodgovoran. Da li je moguće da to kaže stranka koja daje premijera i suštinski određuje rad ove vlade. Njene rezultate možemo oceniti kao bolje ili lošije. Nema interesa za to što se dešava na nivou Saveta ministara. Ne verujem da je to tačno. Naprotiv, verujem da su veoma zainteresovani za to kako radi Savet ministara i da li će eventualno doneti odluku o povlačenju ili neće. Ne mogu da se otmem utisku da sada postoji jedan pokušaj da se sklonimo i da odgovornost prebacimo na bilo koga drugog. Zbog toga valja raspravljati ovde, pa reći javno da li se ovaj predlog rezolucije prihvata ili ne. Reći ću na samom početku, mi ćemo glasati protiv predložene rezolucije, dakle, poslanici na listi Demokratske stranke. Ono što je malopre bilo rečeno ostalo je nedorečeno i nejasno - kako će glasati druge stranke. Bilo bi pošteno da se kaže predlagaču. Kada govore oni koji govore u ime cele poslaničke grupe, red je da to kažu, da bismo mogli posle toga da vodimo polemiku argumentovano o tome šta vredi, a šta ne, i da probamo da nađemo neki prostor u tome da li ima saglasnosti ili ne, pa ćemo se preglasavati. Bio bi red da se to na samom početku zna. Sada bih da kažem nekoliko stvari o tome u kojoj se fazi ova tužba nalazi i zbog čega tvrdim da je nepromišljen gest razmišljati danas o povlačenju ove tužbe. U ovom trenutku odlučuje se samo o tome da li je Sud nadležan ili nije nadležan. Tri godine su iza nas,a u kojima vodimo spor o tome da li je ovaj sud nadležan ili nije, kako u bosanskom sporu, tako i u našem sporu protiv nekoliko zemalja članica NATO. Pokrenuli smo reviziju, Sud je odlučio po reviziji da je nenadležan, kada je u pitanju bosanska tužba. Mi smo izložili argumente koji nisu drukčiji, nego identični argumentima koje danas članice NATO koriste u sporu protiv nas. Naša teza je bila: ako niste prihvatili da smo članovi Ujedinjenih nacija, ako niste prihvatili da smo potpisnici Konvencije o genocidu, ne možete biti nadležni u ovom sporu koji je Bosna pokrenula protiv nas. To je pravna rasprava. Naravno, u svakom sporu ima emocija, ima razloga za to, ali Sud mora da sudi na osnovu prava. To od njega zahtevamo. Kada Vlada donosi odluku, mora da bude vođena interesima, da meri racionalno, a ne da se povodi za emocijama. Zato nismo povukli ovu tužbu. Zbog toga mislim da je danas pogrešno razgovarati o povlačenju te tužbe. Ako je Sud jednom odlučio po bosanskoj tužbi da je nenadležan i ako je odbio naše argumente o tome da nismo bili članovi Ujedinjenih nacija, da nismo potpisnici Konvencije o genocidu i da zato ne može biti nadležan, onda je ovo druga prilikada tri tužbe, koje su rezultat ne identičnog spleta životnih okolnosti, ali istorijskog i životnog perioda u kojem su životne okolnosti bile dosta slične, tako da se sve tri tužbe raspletu na sličan način, a ne sa dramatičnim razlikama. Prema tome, kada nekoliko zemalja članica NATO, braneći se od ove tužbe, kaže da Sud nije nadležan za to što zemlja koja nas tuži nije potpisnica Konvencije o genocidu i nije članica Ujedinjenih nacija, praktično su citirali našu argumentaciju iz odbrane po bosanskoj tužbi. Ostavimo Sudu da donese odluku o takvim argumentima. Zašto činimo danas korak napred, u najavi? Zašto razgovaramo o povlačenju tužbe danas? Ostavimo Sudu da odluči da li je nadležan ili nije. Tek tog trenutka, kada se Sud o tome izjasni, imamo čistu pravnu situaciju, u kojoj možemo da razmišljamo o tome da li ima spora ili nema spora. Ako je spor ugašen zbog toga što Sud nije nadležan, istog trenutka imamo ponovo argumentaciju da pokrenemo pitanje nadležnosti u sporu koji je protiv nas podnela Bosna. To je pravna situacija. O tome je već bilo reči u izlaganju predstavnika Demokratske stranke Srbije, a sa timdelom se u potpunosti saglašavam. Pravna argumentacija, koja je dobro poznata svakome ko je želeo da bude zainteresovan i da sazna pravnu stranu ove stvari, upravo je takva. Utoliko je današnja rasprava o tome da li ćemo ili nećemopovlačiti tužbu besmislena. To je situacija u kojoj se nalazimo. Treba sačekati odluku Suda o tome da li je nadležan i onda raspravljati o tome. To je situacija do koje smo došli posle tri i po godine veoma odgovornog rada na ovim tužbama, i kada je u pitanju bosanska tužba, i kada je u pitanju hrvatska tužba i kada je u pitanju ova tužba protiv nekoliko zemalja članica NATO. Zašto je uopšte ministar spoljnih poslova ovo pomenuo? Treba to reći otvoreno, a koliko sam čuo, to do sada nije pominjano. Razlog je što se ova tužba pojavljuje kao prepreka u međunarodnim odnosima. Treba konkretno da vidimo u kojim to međunarodnim odnosima. Konkretno, ova tužba se pojavljuje kao prepreka jedino kada govorimo o ulasku zemlje u program Partnerstvo za mir. Načelno, a ne konkretno, ona može, u izvesnoj meri, da ometa unapređenje odnosa sa onim zemljama koje su tužene, pa se one osećaju nezadovoljnim zato što su tužene i, zbog toga što imaju ogroman uticaj u međunarodnoj javnosti, pogotovu u Evropskoj uniji, to može da ima uticaj na položaj naše zemlje. Citiram, to su verovatni razlozi zbog kojih je ministar spoljnih poslova uopšte pominjao mogućnost povlačenja tužbe ili ne, mogućnost koja ranije nije bila pominjana: konkretno zbog ulaska u program Partnerstvo za mir i načelno da bi se unapredili odnosi sa ovim zemljama. Zar ne bi, ipak, bilo logično da sačekamo odluku Suda o tome da li je nadležan, pa da onda, posle donošenja odluke tog suda o nadležnosti, razgovaramo o tome? Lično, što dobro znaju poslanici u ovojskupštini, insistiram na ulasku naše zemlje u program Partnerstvo za mir. Tu se ne saglašavam sa nekim od poslanika. Imamo jednu temu oko koje se ne slažemo. Tvrdim da je od suštinske važnosti za našu zemlju da što pre postanemo deo programa Partnerstvo za mir i da, uz njihovu pomoć i podršku, nastavimo reformu celokupnog sektora bezbednosti. Zbog toga, ozbiljno razmatram situaciju u kojoj se ova tužba nalazi kao prepreka ulaska naše zemlje u program Partnerstvo za mir. Meni je do toga stalo. Kada pogledam unazad, vreme koje sam proveo kao ministar, najnezadovoljniji sam činjenicom da nismo uspeli da uđemo u ovaj program. Tu se ne saglašavam sa dobrim delom ovih poslanika. Meni je do toga stalo. Međutim, vi dobro znate, kao što to znam i sam, u ovom trenutku nije jedina prepreka ulasku naše zemlje u program Partnerstvo za mir tužba protiv nekoliko zemalja članica NATO. (Nekoliko poslanika iz poslaničkih kluba u isto vreme govori: "To je saradnja sa Hagom".) Upravo tako kao što ste rekli, to je saradnja sa Sudom u Hagu. To je glavna prepreka. Prema tome, nema razloga da govorimo na način na koji se sada govori o ovoj temi, o ovojtužbi, kada mi do nje uopšte nismo došli. Uklanjanje ove tužbe danas ne bi učinilo nijedan korak napred kada je u pitanju ulazak naše zemlje u program Partnerstvo za mir. Mnogo je veći problem pred nama. U takvoj situaciji moram da priznam da je polemika koju danas vodimo morala biti vođena unutar Vlade, pa tek kada Vlada o tome ima jedinstven stav, neka se obrati poslanicima, a ne da radimo ovo što danas radimo - provodimo vreme u razmeni argumenata između dve poslaničke grupacije, od kojih nijedna ne učestvuje u radu ove vlade, umesto da sačekamo da se Vlada dogovori i da izađe sa svojim stavom, pa tek onda da mi kažemo šta mislimo o stavu vladajućih stranaka. To je ono što je do ove rasprave dovelo - to što nema saglasnosti u nekim od ključnih pitanja. Želim da vas upoznam da ćemo mi glasati protiv ove rezolucije. Mislim da bi bilo pošteno da sve druge poslaničke grupe kažu kako će glasati o ovom predlogu, da onda daju svoje argumente, pa da eventualno tada otvorimo raspravu o tome da li je to interes građana ove zemlje ili nije interes građana ove zemlje. Hvala. [[Aplauz dela poslanika.]]
Replika, narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Ovo je ispalo kao prilika da se malo grdi Vlada Republike Srbije, da se iz opozicionih klupa napadne pozicija i da se, kod otvaranja ovakvog pitanja i ovakve rasprave, ponovo čuju neki tonovi koji u najmanju ruku čude. Stvarno nisam mogao da razumem gospodina Svilanovića šta je u svom izlaganju hteo da kaže. Dali smo veoma jasne razloge zbog čega smo protiv povlačenja tužbe i u tom delu smo se saglasili. U čemu se to kao nismo složili? Gospodin Svilanović je dobio iznenadni priliv i strahoviti napad patriotizma za ovom govornicom, vikao je, urlikao je, da nam se krv u žilama sledila, pokušavajući da nas ubedi kako smo mi, bože moj, u strašnoj zabludi i što foliramo kada govorimo o pitanju nadležnosti i nenadležnosti državnih organa, i da ova skupština ima pravo i obavezu da raspravlja o ovakvim pitanjima. To ne negiram. Ni u jednom trenutku mi nismo negirali pravo Skupštine Republike Srbije da se pozabavi ovakvim pitanjem. Pomenuo sam i jasno sam se odredio, a ako ste vi sedeli na ušima pa to niste čuli, to je nešto drugo, u pogledu onoga što je suština rasprave, a to je pitanje povlačenja tužbe. Takođe, govorio sam i o aktu koji je predložen i koji bi, prema predlagaču, trebalo da bude način na koji se taj problem razrešava. Odredio sam se prema tome vrlo jasno, rekao sam da se na ovajnačin taj problem ne razrešava. Prema tome, time sam najavio i način glasanja Demokratske stranke Srbije. Vi niste rekli zbog čega nećete glasati za ovu rezoluciju. Ako niste imali one razloge i one argumente koje ste ovde izneli, kako shvatam, to znači da vi za ovu rezoluciju nećete glasati, kao opozicioni poslanik, zbog toga što se, prema vašem mišljenju, prema onome kako vi to vidite, članice koje čine vladajuću koaliciju između sebe u Vladi Republike Srbije nisu dogovorile pa imale, pre današnjeg dana, javno izrečen i decidan stav po tom pitanju. Odlično, ako je tako, onda nam to recite ili nam makar objasnite o čemu se radi. Recite da li je vaš nastup ovde imao u dva dela dva cilja. Prvi da dokažete kako ste ultrapatriota, kako ste, u čemu se i sam saglašavam sa vama, protiv povlačenja ove tužbe, jer ona ništa dobro ni u kom segmentu ne donosi, niti u bilo kom obliku integracija naše zemlje u određene tokove, niti za Partnerstvo za mir, niti u bilo čemu drugom, da biste, na kraju, izrekli stav da ste protiv rezolucije. Izvinite, rezoluciju je podnela opoziciona poslanička grupa SRS. Imala je pravo da to učini, imala je pravo da da taj tekst rezolucije. Vi sada ovde tumačite i politički objašnjavate onima koji gledaju ovaj prenos zbog čega su to uradili članovi SRS, zašto su to učinili. Valjda će predsednik poslaničke grupe SRS najbolje umeti da objasni zbog čega je podneo neki predlog i da ga brani na najbolji mogući način. Mi o tome, na ovaj način, nismo želeli da raspravljamo, ali vi očigledno namećete jedan ton u ovoj raspravi koji nije dobar i koji šteti interesima ove države, jednako kao što drugi potezi mogu da štete. A propo pitanja Skupštine i prava Skupštine da o nekom pitanju odlučuje, gospodine Svilanoviću, "kaunter memorijal", iliprotivtužba za bosansku tužbu, podneta 1997. godine, a 23. aprila 2001. godine inicirano je podnošenje zahteva za reviziju odluke suda u pogledu nadležnosti iz 1996. godine. U pogledu parnične sposobnosti učesnika u tom sporu, vi ste 9. aprila 2001. godine povukli kaunter memorijal, tj. povukli protivtužbu. Razlozi su jasni, da bi ostali konzistentni svojim tvrdnjama u sporu. Ako ste tada to učinili i ako je tada javnost brujala o tome, mesec dana se o tome raspravljamo, zašto nekog niste pitali. Vi ste mesec dana izbegavali odgovor na to pitanje, mogli ste se čuti samo u pojedinim TV emisijama... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) ... to je bilo javno nastupanje, ali kada govorimo o javnim nastupima, valjalo je da dođete ovde, u Skupštinu SRJ, valjalo je da onda poslanička grupa kojoj ste tada pripadali takođe dozvoli i omogući jednu sednicu na kojoj bi se to pitanje razjasnilo. To je i tada izazivalo određenu zabunu. Znam pravnu argumentaciju, ali ne moraju građani Srbije da znaju tu pravnu argumentaciju. Ako ste tako korektni i toliko pošteni i konzistentni u svemu ovome, onda je tu konzistentnost trebalo da imate u izlaganju maločas, koje je izazvalo moje pravo na repliku. (Goran Svilanović se javlja za reč.)
Nemate pravo na repliku. Replika na repliku ne može, jedino po Poslovniku. Predsednik poslaničke grupe SPO - Nova Srbija, narodni poslanik Veroljub Stevanović, izvolite.
Dame i gospodo poslanici, danas su se ovde čule zaista preteške reči. Mislim da nam stvarno to nije bilo potrebno. Isti tonovi, bez razloga, u jednoj atmosferi koja nam ne treba, možda zato što je predizborna kampanja. Ali zaista ne mogu da prihvatim da neko moje ime ili ime poslanika SPO, bilo koga, pominje u ružnom kontekstu. A da vas podsetim, tada kada smo doživeli te užase, svi smo bili u funkciji u kojoj smo morali da budemo. Zato mi ove reči, ove pomisli, teško padaju. Tada sam, u to vreme, bio komandant štaba civilne zaštite u Kragujevcu, uvek bio tamo gde su bombe padale, kao i vi. Zato što je to tako bilo, dobio zahvalnicu Vojske Jugoslavije, na koju sam jako ponosan. Nemojmo, molim vas, teške reči. To su činjenice i zato vas molim da ovo što danas pričamo, pričamo gledajući ovo sa druge strane. Dakle, šta želimo? Mi smo tu gde jesmo, napadnuti od agresora, teško prošli, teško preživeli i sada smo tu gde jesmo. Razmišljamo šta dalje. Utoliko je naš greh, ako je greh, a nije, što imamo jedan predlog, ili smo ga imali, glasno izrečen, šta mi mislimo da je pametno uraditi u ovom trenutku. Ko će biti u pravu? Bez žuči kažem - brzo ćemo saznati, verovano u oktobru i onda ćemo videti šta će tada reći patriote. Rekao sam malopre i ponavljam - ovo što ste dali kao predlog nije dobar predlog. Namerno ili nenamerno niste rekli kako glasi tužba, a to ću reći u najkraćem zbog javnosti. Dakle, tužili smo zemlje NATO zbog genocida za agresiju i nelegalnu upotrebu sile, za kršenje humanitarnog i ratnog prava i za materijalnu štetu. Tako to glasi. Zato sam rekao da je falsifikat, jer niste spomenuli genocid, jer ste rekli zemlje NATO, a njih je 19, a u tužbi je osam, gde nema SAD i Španije, a valjda znamo da je 90% bombi palo od strane SAD. Dakle, samo zarad istine i zarad onoga što se želi i šta je namera nas ili nekoga ko predlaže rešenje, a vi ga stavljate zbog toga na krst. Drugo što se mora reći da je falsifikat jeste - ko su te zemlje? Sedam od njih su evropske zemlje, osma je Kanada. Odmah kontrapitanje. Zar je moguće da želimo da uđemo u Evropu, a svi želimo, gde su i Francuska, i Velika Britanija, i Nemačka, i Belgija, i Holandija, i Portugalija i Italija, a da to jesu zemlje čiji je narod genocidan. Šta je genocid, gospodo moja? To je pokušaj biološkog uništenja jedne nacije, jedne etničke grupe. A da vas i to podsetim, imali smo tri takva pokušaja - u Prvom svetskom ratu nad Jermenima, u Drugom nad Jevrejima i Srbima u NDH. To su činjenice. Dakle, samo racionalno razmišljamo i pitamo - šta će da bude u Sudu u Hagu. Kakva će biti odluka Suda? I u tome je naš greh. Mi mislimo da ove zemlje koje su tužene na ovaj način – ne govorim o materijalnoj šteti, ne govorim o drugim stvarima, jer ako se tek genocid utvrdi i zato optuže, tek onda razgovaramo o drugim stvarima – da li će te zemlje biti optužene za genocid? Mislimo da neće. Ako već neće, šta je racionalno u ovom trenutku? To je ono naše razmišljanje. Mi mislimo da treba povući tužbu upravo zato što će presuda biti ovakva. Pričamo kao odgovorni političari, koji treba da urade u jednom trenutku ono što se od njih očekuje i koji misle o posledicama. Šta će biti ako to uradimo? Glasno razmišljamo. Očekujemo da će te zemlje u takvom jednom trenutku reći - odrekli su se one politike, to je nova politika koja odgovara i Evropi i svetu. Bićemo tada blizu ulaska u Evropu, tada tek, to je opet naše razmišljanje,gospodo, i to je naš greh koji ne mora da bude isti kao vaš, tada će tek oni zbog toga što smo pokazali da smo takvi kakvi jesmo, racionalno razmišljajući reći - tužbe Hrvatske i Bosne protiv nas će proći isto kao i naša, tražiće da se one povuku. Tek ćemo tada, po našem mišljenju, biti blizu tog fonda koji se stvara kako bi se iz njega pokrile materijalne i nematerijalne štete za ono što smo zaista doživeli, i što jeste zaista užas. Četvrto, što možda niste dobro shvatili ili namerno niste shvatili. Dakle, kako se dolazi do odluke da se povuče tužba. Nema, gospodo, konsenzusa, pričali vi kako u Savetu ministara nema drugih ili ih ima, jer u strankama vladajuće koalicije nema istog mišljenja i nema povlačenja tužbe. Nije ni po tom osnovu bilo razmišljanja tako kako ste vi rekli. Ima li u ovome nečeg ružnog? Šta je to što može da nas proglasi izdajnikom? Mišljenje, razmišljanje, predlog, a to mi tako ne vidimo. Šta će biti, postavlja se pitanje, ako presuda bude onakva kakva se očekuje. Mi nećemo biti u toj prilici u kojoj bismo bili tada, odnosno tužbu povukli. Dakle, verovatno ćemo biti u jako teškom stanju kao država i samo se postavlja pitanje, imamo li prava da o ovome ovako razgovaramo. Malopre sam rekao, i ne bih da ponavljam, šta je to bilo u Rambujeu, ne na kraju, nego pred kraj. Šta smo mogli da postignemo, a šta nismo uradili i šta se na kraju desilo. Ako me već pitate reći ću, valjda je bilo bolje da smo prihvatili i ono loše, najlošije, jer smo bili tvrdoglavi, tvrdobradi, nego ono što smo doživeli pod bombama. Svako će reći, naravno da je bolje. Postoji, gospodo moja, nešto što se zove politička odgovornost, a ponavljam, blizu je oktobar, blizu je odluka. Spreni smo, upravo zato što ste ovoliko prašine digli i bacate je narodu u oči na ovaj način, da posle toga stanemo pred lice javnosti i da pitamo hoće li bar jednom da se desi da neko odgovara za lošu političku procenu. Ukoliko to budemo mi, treba da odgovaramo, naravno, ali pitam vas šta će biti ukoliko je vaša politička procena bila loša. Dodajem, neće biti prvi put, nažalost. Hvala.
Reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Moram da reagujem na izlaganje komandanta štaba civilne zaštite, a izjavljujem da ga bar zbog jednog čina cenim i poštujem, a to je kada je u prostorijama SPO u Kragujevcu prikupljao dobrovoljce za slanje na front. Zbog toga vas cenim, gospodine Stevanoviću, možda biste vi to voleli da zaboravite, a zbog toga vas izuzetno cenim. Nemojte da pričate o prašini koju smo podigli, jer tu uopšte nije dilema šta je starije, kokoška ili jaje. Vaš predsednik je izazvao našu reakciju. Mi nikada ne bismo tražili ovakvu rezoluciji da jedan ministar spoljnih poslova nije izašao u javnost sa predlogom da povučemo tužbu. Jer, kažem, ma ne može ministar da izlazi u javnost mimo stavova Vlade, šta vam je ljudi. Ministar predstavlja Vladu. Ne može da predstavlja svoje političke stavove kada je član Vlade. Šta sada mi znamo s kim se on to dogovarao oko te izjave, sa Milom Đukanovićem, sa nekima iz NATO-a. Vidim da nije sa Koštunicom. Sve do sada sam sumnjao da jeste. Vama je Koštunica sve ovo izazvao kada je podneo zahtev da budemo priznati kao nova država. To je sve tačno. Mi smo bili članovi UN u ono vreme kada su tužbe podnošene, samo je bila prazna stolica, ali to vama da ne objašnjavam. Međutim, tom izjavom koja kaže, kako ćemo mi u Partnerstvo za mir sa tužbom protiv članica NATO, pitam vas, kako ćemo u Partnerstvo za mir ovako bombardovani od strane NATO. To pitanje vi sebi ne postavljate. To je moralnije pitanje. Mi možemo da oprostimo što su nas pobili, a oni sada nama ne mogu da oproste što ih tužimo što su nas pobili. Dalje, šta i ako ne priznaju, ako sud ne utvrdi da je izvršen genocid, a osnova velikih ima. To je tek deseta tačka tužbe. Devet pre toga postoje. Deseta je da su hteli da nas unište, deo nacije su hteli da nestane. Šta ako ne prihvate? Delimično se prihvata tužba, a ono što je osnovano sud će da prihvati, ono za šta utvrdi da nije osnovano neće da prihvati. Ne vredi da ovde potežemo priču o tome može li jedna opoziciona politička stranka da ima svoj stav. Može i ima ga. Jesmo li imali pravo na ovo zasedanje? Jesmo, sakupili smo dovoljno potpisa. Mogli ste da sprečite tu raspravu, mogli ste da ne dođete na sednicu, mogla je da ne bude održana sednica. Pitali bi vas građani Srbije, zašto se o tome kao narodni poslanici ne izjasnite. Ovde je važno da se izjasnimo. Svi mi koji smo strepili šta će biti u tih 78 dana. Odmah da se razumemo, nema tamo nevinih žrtava i onih drugih žrtava sa naše strane. U Srbiji i Crnoj Gori, tadašnjoj SRS, svako ko je oštećen NATO bombardovanjem je nevina žrtva, i naši vojnici su bili nevine žrtve. Imam dva sina. Jedan je mogao da nastrada u kući, a jedan u vojsci. Pa šta da kažem, da su imali pravo da mi ubiju onog u vojsci. Čime je on to njih izazivao? Samo još jedna stvar, ako je ratovala Hrvatska i BiH i SFRJ, kakve to ima veze sa NATO. Zašto ovde povezujete sve tužbe. Kakve veze ima tužba BiH protiv SFRJ, ili SRJ, a nema osnova, jer je Dobrica Ćosić, čim je formirana nova država u junu mesecu 1992. godine, rekao: nijedan naš vojnik se ne nalazi na teritoriji BiH. Kakva je veza između naše tužbe protiv NATO i tužbe BiH protiv nas. Vi kažete, krivi smo. Otkud vam ideja da smo krivi po tužbi BiH. Vi kažete, nije kriv NATO, već znate i presudu, otkud vam ta ideja. Kako to sve znate negativno po Srbiju? Za tužbu BiH bićemo osuđeni, za tužbu protiv NATO, NATO će biti oslobođen. Time da nas ubedite da ovo ne diramo, nemoguće je. Ako sam od vašeg predsednika stranke čuo da od tužbe treba odustati, danas sam od vas čuo da od tužbe nećete odustati. Da li se to radi o istoj stranci? U čije mišljenje da verujem? Ako je ovo mišljenje SPO, hajde da vidimo šta ćemo sa Vukom Draškovićem, da mu damo neku drugu stranku da upropasti, jer vi onda zaslužujete mnogo boljeg predsednika nego što ga imate.
Pravo na repliku, narodni poslanik Veroljub Stevanović.
Mislim da me zaista ne razumete ili namerno nećete da me razumete. Nisam ni očekivao da me razumete, jer verovatno govorimo različitim jezicima. Nemojte da menjate ili zamenjujete teze, ostavite ono što se zove agresija, sve ono što smo preživeli. Ponavljam, mi ovde govorimo o ovom trenutku i o razmišljanju šta je najbolje u ovom trenutku, posle silnih muka u kojima smo bili, da uradimo. Zašto nas stalno vraćate u priču patriote i izdajnici, a svi smo bili pod bombama, bez obzira kako vi govorite o tome šta je neko bio u civilnoj zaštiti ili nije. To je priča koja je teška, ružna, ne daj bože ponovljiva. Dajte da vidimo šta sada? Ponavljam, mi mislimo da treba na pravi način u ovom trenutku doneti odluku koja odgovara nama, budućnosti Srbije i onome šta se može tom odlukom dobiti. Nećemo nijednog trenutka nikome ništa ružno reći ako ne misli kao mi. Ne mislite isto. Mislite da ćemo dobiti tim što će tužba ostati. Videćemo šta će se desiti u oktobru. Strah nas je da nas to ne košta. Upravo to pričamo. Vi, pošto nemate argumente ili ih možda ne iznosite na pravi način, priču nam vraćate unazad, u agresiju, u to šta je bilo. Nećemo mi da kažemo što biste vi verovatno rekli – zašto bombe? Zato što nismo znali da vodimo politiku i nismo shvatili šta je u tom trenutku najbolje. Nikoga ne pravdam. Znači, pitanje je prosto – politika je stvar mogućeg. Nismo uradili ono što je bilo moguće da ne dođe do bombi. Ne opravdavamo ih, naravno, to su strašne stvari, teške stvari, ne ponovile se, ali mi pričamo u ovom trenutku o mogućnostima i tražimo da nas razumete, a vi svu priču vodite na politiku, na grešku. Ponavljam ono što je možda najbitnije – četvrtu stvar koju ste namerno zaboravili, ukoliko nema konsenzusa, nema odluke, ali bojimo se da će to da nas košta. Samo je to naš greh što tako razmišljamo.
Reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Evo, pošto sam doživeo da u Skupštini Srbije čujem kako smo bombardovani zato što nismo umeli da vodimo politiku, da vam pročitam servis "Bete" iz vremena bombardovanja. Potpredsednik jugoslovenske Vlade Vuk Drašković izrazio je u subotu uverenje da će se uskoro na vojnim akademijama sadašnja agresija NATO na SRJ "izučavati kao žalosni primer gaženja ne samo međunarodnog prava, nego i osnova vojničke časti". U intervjuu američkom "Vašington postu" Drašković je upitao: "Ko će kazniti NATO za prekomernu upotrebu sile i za kolektivnu odmazdu nad jednim narodom", navodi se u saopštenju Saveznog ministarstva.
Za reč se javila narodni poslanik Ksenija Milivojević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus.
Želela bih, bez obzira što imamo još pet minuta do završetka današnjeg rada, mislim da je jako važno, da izrazim stav svoje stranke po pitanju ove rezolucije. Kako je nekoliko puta ovde naglašeno, s tim se potpuno slažem, ova rezolucija jeste politički stav, pre svega. Mislim da i treba da je tretiramo kao politički stav i da se u odnosu na nju tako i ponašamo, odnosno da svoj stav kao stranke u Skupštini i dajemo u odnosu na to. Jer, činjenica jeste da u ovom trenutku samo pitanje povlačenja tužbe protiv NATO-a uopšte u Srbiji nije i ne treba da bude tema. To ne treba da bude tema iz više razloga. Jedan je taj što suštinski to pitanje u ovom trenutku nema nikakav ni pravni, ni materijalni značaj u kontekstu bilo kojih procesa u kojima se ova zemlja nalazi. To se odnosi kako na proces pristupanja Partnerstvu za mir, tako i proces pristupanja Evropskoj uniji. Međutim, u tom kontekstu i G17 plus je protiv samog, bezuslovnog i u ovom trenutku, povlačenja te tužbe. O tome treba razmišljati, kao i otome kako će uopšte država Srbija postupiti u odnosu na tu tužbu, onda kada za to i dođe pravi trenutak. Drugo je, međutim, pitanje kakav je sam politički stav, ne prema toj tužbi, nego politički stav prema jednoj politici, koja je činjena dugo vremena, za mene i predugo, u ime ovog naroda i za ovaj narod, za srpski narod, i politici koja je uspela da za, otprilike, jednu deceniju taj narod ponizi najviše u njegovoj istoriji. U tom smislu G17 plus izražava politički stav da će poslanička grupa G17 plus, u skladu sa tim, glasati protiv ove rezolucije. Želela bih da vam pročitam delove ove rezolucije, pošto vidim da, iako je ona, naravno, javnosti dostupna kroz rad skupštine, do sada nismo imali prilike da čujemo njene delove, pa pretpostavljam da ćete iz nje prepoznati i određenu vrlo specifičnu retoriku, karakterističnu za neka prošla vremena. Tačka 2. rezolucije: "Nijedan predstavnik Republike Srbije u organima državne zajednice Srbija i Crna Gora i organima Republike Srbije ne sme i ne može da potpiše, ili da na bilo koji drugi način prihvati ili da saglasnost za formalno ili faktičko, direktno ili posredno povlačenje ili odustajanje od tužbe" itd. Tačka 3: "Svi akti ili radnje koje se preduzmu suprotno tačkama 1. i 2. ove rezolucije ništavni su i ne obavezuju Republiku Srbiju, a smatraju se izdajom Republike Srbije i najtežim zločinom prema narodu koji se kažnjava kao teško krivično delo". Znači, opet dolazimo na onu raskrsnicu, gde sa jedne strane stoje patrioti, a sa druge strane stoje izdajnici, strani plaćenici i više raznoraznih termina koji su bili u upotrebi, hvala bogu i ne mogu da ih se setim. Postavlja se pitanje ovde – šta je zapravo patriotizam? Uvek sam tumačila patriotizam kao ono osećanje i onaj stav kada želite dobro svom narodu i svojoj državi. Ne vidim da se ovom rezolucijom želi dobro niti narodu, a još manje državi. Zašto? Vrlo jednostavno – ovo je način političke komunikacije. Znači, možemo mi izražavati svoje stavove i svaki stav je u tom kontekstu legitiman, bio on za ili protiv povlačenja tužbe ili njenog nepovlačenja. U tom smislu se slažem sa onim što je ovde izrečeno u više navrata. Ne, ne treba povlačiti tužbu sada i svakako ne treba to činiti bezuslovno. Sa druge strane, postavlja se pitanje kako mi mislimo i da li mi uopšte mislimo da komuniciramo sa svetom? Ako smo taj problem prevazišli, onda uopšte nema mesta za to da raspravljamo o jednom ovakvom tekstu, odnosno jednoj ovakvoj rezoluciji. Postoji li neki drugi način da mi sa svetom komuniciramo, da to bude u interesu naše zemlje, a da to ne bude u ovom tonu koji nudi ova rezolucija. Verujem da postoji način da odbranimo svoje interese, da jednostavno nađemo najpovoljniju poziciju za našu državu i da ta pozicija odražava snagu naše države, a ne da se i našim građanima, Evropi i svetu obraćamo na ovaj način. Jer, upravo to radimo. Koliko god da ova rezolucija, u tekstu koji je predložen, obavezuje samo organe države Srbije, odnosno njene građane koji je zastupaju, ona predstavlja jedan signal koji mi šaljemo i koji nikako nije dobar signal. To je onaj signal i u tonu sa onim signalima koje smo davali tokom cele prethodne decenije. Vrlo dobro svi znamo gde nas je to odvelo, odnosno vrlo dobro svi znamo koliko smo bili izolovani i kakva je naša pozicija bila. To, naravno, ne znači da je bilo ko u ovoj zemlji, od građana ove zemlje, doprineo bombardovanju, odnosno da je za njega odgovoran. Građani to sigurno nisu. Mislim da je apsolutno tragično da pet godina posle bombardovanja 1999. godine mi slušamo kako se zapravo bombardovanje upotrebljava, odnosno kako se zloupotrebljava tragedija koja se desila jednom narodu u čisto političke svrhe. Zašto da pričamo o tome gde su sve bombe pale? Gospodo, pala je jedna preko puta moje kuće, ali to ne znači da svaki put, kada govorimo o tome, treba da to koristimo u svrhu političkog marketinga, jer to nije politički marketing. To je 78 dana, koji su za srpski narod bili tragični. Isto tako, moramo da krenemo od sebe, da se zapitamo kakva je to politika u naše ime vođena, koja je doprinela tome da se nađemo u poziciji u kojoj smo se našli 1999. godine, jer to je ono što je najtragičnije, što je ta politika vođena u naše ime. Zato, kada govorimo o stranim plaćenicima i domaćim izdajnicima, to su oni ljudi koji jednostavno to tada nisu hteli da dozvole. Nisu želeli da dozvole da se u njihovo ime vodi politika koja je vodila potpunoj destrukciji Srbije. To, gospodo, nema nikakve veze sa samom tragedijom koja se desila tokom 78 dana NATO bombardovanja. To su dve odvojene stvari. Prestanite već jednom da menjate teze. Ovakav ton, koji stoji u ovoj rezoluciji, G17 plus nikada neće prihvatiti. Znači, mi prihvatamo da se razgovara o tome kako da se dobije najbolji mogući položaj za Srbiju u međunarodnoj zajednici, o tome kako da Srbija, sa najbolje pregovaračke pozicije, krene i u proces pristupanja Partnerstvu za mir i u proces evropskih integracija. U tom smislu, ovde je pitanje Haškog tribunala samo jedanput spomenuto, pa ću ga spomenuti još jednom. Hajde da govorimo onako kako stvari jesu, a činjenično stanje jeste da je to jedno od pitanja koje moramo da rešimo, ne samo pre svih ovih tužbi, nego onda kada postignemo konsenzus šta zapravo hoćemo. Jer, koliko god svi deklarativno govorimo o Evropi, na osnovu onoga što se čini u ime države i za državu, postavlja se veliko pitanje da li zaista iza toga stojimo. U kontekstu svojih principijelnih stavova, kada je reč i o evropskim integracijama, i o interesima Srbije i o njenoj poziciji, kako unutar, tako i prema međunarodnoj zajednici, G17 plus je izričito protiv ove rezolucije, i tako će se izjasniti i u ovoj skupštini, i tokom ovog glasanja. Hvala.
Hvala. Rad nastavljamo sutra u 10,00 časova.