Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, u ovom članu 125. kaže se da zaposleni ima pravo na isplatu zarade i naknade zarade za vreme odsutnosti sa rada zbog privremene sprečenosti za rad po propisima o zdravstvenom osiguranju koju je bio dužan da isplati poslodavac, u skladu sa ovim zakonom, za poslednjih devet meseci pre pokretanja stečajnog postupka. To je rešenje po predlagaču, u ovom zakonu. Mi smo predložili da zaposleni ima pravo na naknadu bolovanja i zarade za period za koji mu naknada i zarada nisu isplaćeni, znači sve vreme, i to može da bude godinu dana, 18 meseci.Naše je mišljenje da je čitav ovaj član nejasan, a pogotovu ova odredba, da su predložena rešenja nepravedna, da se isplata neisplaćenih zarada kod preduzeća u stečaju ograniče na devet meseca pre pokretanja stečajnog postupka. Znači, zalažemo se da radnik, čije je preduzeće u stečaju, dobije sve neisplaćene zarade i naknade. Ovde je još jedna stvar nejasna. Ko će vršiti isplatu? Da li će to vršiti poslodavac, da li će vršiti Zavod za zdravstveno osiguranje ili neko treći? Ako je reč o poslodavcu, on ima obaveze kada je reč o bolovanju samo za mesec dana, a preko mesec dana sve isplate vrši Zavod za zdravstveno osiguranje. Da li neko može da nametne obavezu Zavodu za zdravstveno osiguranje da isplaćuje i ove naknade? Poznato je po zakonu da Zavod za zdravstveno osiguranje plaća bolovanje i onim firmama koje ne isplaćuju plate. Ali, u trenutku kada neka firma ode u stečaj, tu Zavod za zdravstveno osiguranje nema nikakvu obavezu. Najverovatnije da su predlagač, Vlada, ministar, ovde mislili da će ova sredstva isplatiti Nacionalna služba za zapošljavanje, i to je jedino moguće rešenje. Ako je tako, onda mi smatramo da je ovaj naš predlog veoma umesan. U praksi Evrope, kada je reč o ovim situacijama, te nadoknade se vrše za period od devet meseci najmanje do 18 meseci. Zašto tu nismo uzeli ovo rešenje koje je najpovoljnije za zaposlena lica i lica koja će ostati bez posla, jer preduzeće, firma odlazi u stečaj.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, samo kratko, zašto je važno da ovaj amandman, koji je podneo Toma Bušetić, bude prihvaćen. Dakle, zato što u praksi imamo katastrofalnu situaciju. Samo ću dve firme da navedem kao slučaj gde je situacija krajnje alarmantna. Preduzeće "Fagram" iz Smedereva, firma koja je nekada bila ponos srpske, pa i jugoslovenske privrede, došla je u takvu situaciju zbog nerešenih odnosa, zbog toga što se ne zna ko u slučaju stečaja isplaćuje zaostale plate, ovo o čemu je govorio gospodin Bušetić, došli su u situaciju da radnici tuže firmu. A sud je doneo presudu da radnici mogu da uzimanjem imovine iz ovog preduzeća nadoknade svoje zaostale zarade. Imali smo jednu stranu situaciju gde je došlo do iznošenja mašina, do jedne otimačine oko mašina. Slična je situacija u PK "Godomin", gde upravni organi "Godomina" donose odluku da se ide u privatizaciju. Odluka je krajnje paušalna, ne znam od koga naučena, jer moralo je da se zna da je veliki deo imovine, pre svega zemljišta, državna svojina, i da kao takva firma ne može da ide u privatizaciju. Sada je situacija, obzirom da u međuvremenu nije moglo da dođe do privatizacije, takva je da radnici tuže Kombinat, sud donosi presudu da radnik ima pravo na naknadu zaostalih ličnih dohodaka i postavlja se samo pitanje da li će i u "Godominu", kao i u "Fagramu", da dođe do toga da praktično radnici zbog presude, a to su pravosnažne presude, iznose opremu, deo opreme ili već kako nadoknađuju to što je sud doneo. Prema tome, mislim da je ovaj amandman izuzetno važan, dakle, da član bude precizan i jasan, kako, iz kojih fondova i ko je obavezan da ono što pripada radnicima na ime zaostalih plata treba da namiri. Hvala.
Na član 125. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Rankić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 125. zakona o radu se odnosi na stav 1. tačka 1) – zarade i naknade za vreme odsutnosti sa rada zbog privremene sprečenosti po propisima o zdravstvenom osiguranju koju je bio dužan da isplati poslodavac, u skladu sa ovim zakonom, za poslednjih devet meseci pre pokretanja stečajnog postupka. Znači, zaposleni ima pravo na isplatu. Amandmanom je predloženo da to bude 12 meseci i nama je zaista nejasno kojom je matematikom, kojim parametrima, finansijskim, logičkim ili bilo kakvim drugim, predlagač došao baš do cifre devet meseci. Dvanaest meseci bi mogao biti neki prihvatljiv rok, a setićete se da je donet Zakon o stečajnom postupku i da je osnovana Agencija za licenciranje stečajnih upravnika, i stoji i dalje nejasnoća na koji način i ko je obavezan da sve ovo isplaćuje. Vidite, u članu 124. stavu 2. kaže se da se prava, radi se o isplatama iz prvog stava tog člana, ostvaruju u skladu sa ovim zakonom, a ako nisu isplaćena u skladu sa zakonom kojim se uređuje stečajni postupak. Znači, mogu biti isplaćena i po Zakonu o stečajnom postupku. Kada već obrazlažem amandman na član 125, zadnji stav ovog člana kaže da zaposleni ima pravo i na uplatu doprinosa za obavezno socijalno osiguranje za isplate iz stava 1. tačka 1) ovog člana, u skladu sa propisimao obaveznom socijalnom osiguranju. Nama se veoma često dešava da predlagač zakona neće da bude potpuno jasan i da sve ono što je predvideo zakonom stavi da to bude mnogo jasnije i narodnim poslanicima i građanima Republike Srbije. Nikakve potrebe nije bilo za ovim zadnjim stavom. Moglo je to da se ubaci u prvu tačku, pa bi onda to glasilo - ima pravo naknade za vreme odsutnosti zbog privremene sprečenosti po Zakonu o zdravstvenom osiguranju, ali ima pravo i naknade po zakonu o obaveznom socijalnom osiguranju.Vi znate da je ovo obavezno socijalno osiguranje praktično podeljeno na penzijsko i invalidsko i na osiguranje u slučaju nezaposlenosti. I, da bi se ovo isplatilo, predviđeno je dalje u zakonu osnivanje fonda solidarnosti. Fond solidarnosti će se naravno puniti iz budžeta Republike Srbije i, ukoliko ostane višak sredstava fonda solidarnosti, on će se uplatiti u budžet Republike Srbije, iz koga će se finansirati program zapošljavanja. Međutim, nigde nije zakonom rečeno šta ukoliko u fondu za solidarnost ne bude dovoljno sredstava da se isplate sva potraživanja iz člana 125. koja je dužan da obavi poslodavac ili neko drugi ko je obavezan da to isplati. Takođe, potpuno nam je nejasno, mi znamo da je po Zakonu o stečajnom postupku taj postupak oročen i može da se završi stečajem ili bankrotstvom, ili praktično ozdravljenjem firme. S obzirom da je privredna situacija takva kakva je, najveći broj stečajnih postupaka će biti završen bankrotstvom. Drugo, biće mali motiv da se uopšte pokrene stečajni postupak, s obzirom na to da onaj ko pokreće stečajni postupak treba da obezbedi novac za primenu stečajnog postupka. Pitanje je ko će imati motiv da pokrene stečajni postupak, pogotovu što nakon sprovedenog stečajnog postupka može da se desi da ni uloženi novac u sprovođenje stečajnog postupka neće moći da vrati, a kamoli potraživanja ako stečajni postupak pokreće neko ko ima potraživanja prema određenom privrednom subjektu. Dakle, minimum je 12 meseci, neki minimum, koji bi mogao da obezbedi kakvu-takvu sigurnost onim radnicima koji će ostati bez posla u toku sprovođenja stečajnog postupka, i mi mislimo da ovaj amandman treba usvojiti u danu za glasanje, a bilo bi dobro da i oni poslanici koji podržavaju većinu pročitaju bar neke delove ovog zakona i da praktično prihvate naše mišljenje.
Reč ima poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bi se razumeo član 125. treba pažljivo pročitati prethodni član 124, a i članove 126. i 127. Povezani su, uslovljeni su i onda se tek mogu razumeti odredbe člana 125. u celosti. Već je rečeno da je predlagač u formulaciji teksta zarade i naknade zarade za ovaj period, da ne citiram odredbe zakona, imao jedan previd, da naknada zarade u smislu propisa o zdravstvenom osiguranju, koja je u obavezi poslodavca da je isplaćuje u periodu dužem od 30 dana kada je nastupilo bolovanje, ide na teret Zavoda. Znači, obračunava i isplaćuje poslodavac iz sredstava Zavoda. Tu je u članu 51. Zakona o zdravstvenom osiguranju veoma strogo propisana procedura. Znači, na osnovu obračuna poslodavca Zavod utvrđuje prava i u roku od pet dana prenosi sredstva organizaciji, i organizacija je dužna da ta sredstva isplati zaposlenima. U slučaju da prođe rok od 30 dana, ta sredstva se vraćaju, uz kamatu za vreme koliko su bila na računu poslodavca. Ta sredstva ne mogu biti predmet izvršenja, sem za namenu za koju su data. Otkuda da je poslodavac u obavezi da za zadnjih devet meseci od pokretanja stečaja neka sredstva isplaćuje po tom osnovu, kada je to praktično nemoguće, sem za onaj deo sredstava koja se odnose na naknadu za bolovanje do 30 dana. To je prvi apsurd. Koliko je sve ovo komplikovano vidi se po tome što je u članu 124. utvrđeno pravo, a u članu 125. rečene su osnove u četiri tačke. U članu 125. u stavu 1. se govori da sve ono što je poslodavac bio u obavezi da isplati biće isplaćeno u iznosu minimalne zarade i sve to za onih devet meseci od momenta pokretanja stečajnog postupka. Šta se dešava ovakvom primenom propisa? Biće oštećeni svi oni zaposleni koji su više meseci bili bez isplate zarada, odnosno naknada. Neće biti pokriven staž osiguranja i biće praktično pogođen najveći broj tih radnika, koji su siromašni i u teškim uslovima živeli i čekali da poslodavac stvori uslove za rad i isplatu zaslužene zarade. Ovo je nedopustivo iz puno razloga. Kada se pogleda malo pažljivije šta je imao na umu predlagač, uglavnom se to svodi na preduzeća koja su u društvenom sektoru ili preduzeća gde je država većinski vlasnik kapitala. Pokazalo se da je država loš poslodavac, da država praktično želi da ošteti sve poverioce, a u ovom slučaju radnike, koji su zaslužili tu zaradu koja im nije isplaćena u periodu koliko preduzeće nije bilo u situaciji da isplaćuje zaslužene zarade, i na taj način samo deo, i to najminimalniji deo zarade da isplati zaposlenima. Oštetiće ih tako, zavisno od slučaja do slučaja, za period od više godina; neće im biti pokriven staž osiguranja, što je nedopustivo. Radnici će biti u zabludi da su praktično imali upisan staž u knjižicu, a neuplatom doprinosa za penzijsko i invalidsko u matičnoj evidenciji neće biti podataka da su imali staž osiguranja i neće moći ostvariti pravo iz penzijskog i invalidskog osiguranja. To je komplikovan i težak zadatak, ali ova formulacija je tako napravljena, što bi rekao naš narod - da se Vlasi ne sete, i krajnja je nekorektno za veliki broj zaposlenih u društvenom sektoru, gde će biti veoma teško ostvariti određena prava iz penzijsko-invalidskog osiguranja. Jer, znate, obaveze iz matične evidencije, do kraja aprila svaki poslodavac je bio dužan, kroz prijavu M-4 o zaradama i vremenu provedenom na radu, da dostavi matičnim službama penzijsko invalidskog osiguranja. To nije urađeno. I, ako država taj problem ne reši imaće veliki problem socijalnih nemira i veliki broj sporova. Primera radi, samo da povežem sa ovom odredbom, koja čak govori u delu gde je presuđeno pravosnažnom sudskom presudom, da se isplaćuje samo polovina od toga što je presuđeno. Gde je tu pravna sigurnost? Zamislite, recimo, da je zaposleni vodio spor protiv poslodavca iz člana 119. stav 1. tačka 3),u pitanju je naknada štete zbog povrede na radu ili profesionalnog oboljenja, ako je radnik imao povredu na radu i vođen je spor protiv poslodavca, i dobio je pravosnažnom presudom određeni iznos, ovim odredbama zakona, nakon pokretanja stečajnog postupka, država praktično pola od te presuđene sume uskraćuje za štetu koja je nastala krivicom poslodavca. To je nedopustivo. Tu nema nikakve pravne sigurnosti. Ne znam da li se u svetu nešto slično radi, ali kod nas je to pokušaj da se praktično ono što je presuđeno, što je konačno pravosnažnom sudskom presudom doneseno, da se sada kroz neku odredbu zakona to uskraćuje. Ne znam da li to negde u svetu ima.
Reč ima poslanik Momir Marković.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanik Branislav Rankić je u ime SRS podneo amandman na član 126, gde traži da se broj 9. zameni brojem 12. Šta ovo znači? Ukoliko preduzeće ode u stečaj, samo malo da pronađem tekst - zarade i naknade za vreme odsustva sa rada zbog privremene sprečenosti za rad po propisima o zdravstvenom osiguranju koju je bio dužan da isplati poslodavac, u skladu sa ovim zakonom, za poslednjih devet meseci, a mitražimo da to bude 12 meseci. Radi se o bolovanjima, radi se o porodiljskom odsustvu, radi se o drugoj sprečenosti za rad. Smatramo da radnik ni u kom slučaju nije kriv za stečaj koji je nastao u preduzeću i da treba poslodavac, odnosno država na ovaj način da zaštiti radnika. U obrazloženju koje je dobio gospodin Rankić zašto mu amandman nije usvojen kaže se - amandman se ne prihvata iz razloga navedenih za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Snežane Lakićević-Stojačić. U obrazloženju zašto nije prihvaćen amandman gospođe Snežana Lakićević-Stojačić kaže se - amandman se ne prihvata iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona dato prema raspoloživim mogućnostima u budžetu Republike Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SRS su glasali protiv budžeta upravo zbog ovakvih i sličnih manjkavosti koje su se nalazile u predlogu budžeta. Vi ste u budžetu predvideli 80 miliona dinara za izdržavanje porodice Aleksandra Karađorđevića, NjKV, kako pišu pojedina sredstva informisanja, prestolonaslednika, kako ga vi oslovljavate, a mi o njemu imamo jednu drugu izreku koja nije za ovu govornicu. Vi ste tog NjKV doveli u Srbiju, vi ste mu dali Beli dvor, koji usput ne pripada njemu jer ga njegov otac nije ni gradio. Pripada u krajnjoj liniji državi Srbiji, ali nije ga gradio njegov otac nego ga je gradio knez Pavle. Vi ste napravili svađu između potomaka porodice Karađorđević, jer gospođa Jelisaveta ne može da uđe u Beli dvor, a i ona pripada Karađorđevićima. Vi ste na kraju u ovom budžetu 80 miliona odvojili za NjKV, da može da pravi terevenke, da ne kažem koktele, na koje vi rado odlazite. Vi nađite pare da radnike obezbedite, a što se nas tiče nadam se da će uskoro, kada dođu izbori, a ove godine su neminovni, uskoro će SRS odlučivati i o budžetu i o svim drugim stvarima, pa ćemo onda mi to malo sirotinje malo drugačije deliti građanima Srbije.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Ovo je poglavlje IX – Potraživanja zaposlenih u slučaju stečajnog postupka. Sada se postavlja pitanje da li celo ovo poglavlje treba da bude u ovom zakonu ili u nekom drugom zakonu. Pre pola godine ovde se donosio zakon o stečaju i tada je rečeno da je to reformski zakon, stečajni postupak se otvara, Agencija za licenciranje licencira, određuje ko može da vodi stečajni postupak kao stečajni upravnik i stečajni postupak može da se završi bankrotstvom ili restrukturiranjem. Ovo što ste vi u ovih nekoliko članova smestili ovde predstavlja otprilike logičku vezu sa stečajnim postupkom koji se završava bankrotstvom i vi ste konstituisali, ukoliko se otvori stečajni postupak i to bude razlog za prestanak zaposlenja, koja prava zaposleni treba da ostvari. Naravno, jedno od tih prava, prvo pravo koje ste naveli jeste da se isplate zarade, zaostale zarade koje su postale potraživanjem. Sada ste dali na početku, ukoliko to potraživanje ne može da se ostvari u stečajnom postupku ili ukoliko se delimično ostvari u stečajnom postupku, država garantuje preko svog posebnog fonda ova prava devet meseci unazad, a mi kažemo 12 meseci unazad. Doduše, u tački 4) ste naveli nešto što logički nije moguće, kao da je moguće da se naknada za bolovanje posle 30 dana ostvaruje takođe u firmi, a ne u fondu zdravstvenog osiguranja. Vi ste to vratili na 9 meseci i pošto je ovaj predlog zakona podnet negde u novembru, pa kada se oduzme 9 meseci, to je od dana kada je izabrana ova vlada. Znači, pre ove vlade ništa nije bilo. To je zbog računanja ovih rokova. Šta će biti u situaciji ako recimo BK ode u stečaj, pa se kao zaposleni koji treba da ostvare ova prava pojave akademici, lekari, preduzimači, pa glavni i odgovorni urednici. Ta situacija nije tako neizvesna. Ona je moguća i verovatna zbog toga što monopolista "Mobtel" finansira ceo sistem BK, i tu vam je BK televizija. Ona kada bi bila na tržištu ne bi imali ni za vodu, a tu je "Mobtel", pa reklame, reklamice i onda su moguće one lepe plate. Velike su plate onih ljudi koji treba mentalno da uvrću raspoloženje u javnom mnjenju Republike Srbije. Vlada Republike Srbije preko svog fonda garantuje prava zaposlenima u BK televiziji. Da vas podsetim, to je ona televizija koja stalno u informativnoj emisiji od 20 minuta 15 minuta ima izveštaj - lik i delo dragog nam vlasnika; pa sutradan kažu - obzirom da jedna novina nije objavila našu konferenciju za štampu, moramo da ponovimo to da se ne zaboravi. Gde se on javlja? Kao ptica zloslutnica svuda, gde treba kuku lele, tamo je. Samo vas podsećam da je to moguće i izvesno da BK ode u stečaj i da će poreski obveznici Republike Srbije, izdvajajući sredstva u ovaj fond, da finansiraju 9, 12 meseci i dalje neostvarena potraživanja Bojane Lekić, Olivere Kovačević. Slično može da se desi i sa drugim televizijama, čak je i poželjno kod B92 da se desi, ali tamo je "Soroš". Tu finansijskih problema nema. Tu čak mogu latinica i ćirilica da se pobrkaju u naslovu emisije. Znači, morali ste nešto malo da razgraničite. Mi nismo hteli da idemo dalje. Mi smo hteli samo da pomerimo ovo sa 9 na 12 meseci, jer ne znamo zašto bi baš bilo 9 meseci, jer ako neko može više može i manje, ali smo samo hteli da vam skrenemo pažnju na moguće situacije, daneprijatelje ove države i ovog naroda finansira država.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo poslanici, ovo poglavlje 9, kao što vam je rekao gospodin Krasić, tiče se stečaja i likvidacije. On je već poznat kao likvidacioni upravnik Demokratske stranke, tako ga šira javnost poznaje u Srbiji. Govori se u članu 125, na koji je kolega Branislav Rankić podneo amandman, o periodu koji se tiče zdravstvenog osiguranja, da li je to 9 ili 12 meseci, kako to predlažu srpski radikali za one ljude čije se preduzeće eventualno nađe u stečajnom postupku. Mi smo prošle godine, u stvari vi ste, usvojili Zakon o stečaju, na koji je SRS imala mnogobrojne primedbe i sada će, kao što čujem od kolega iz DSS-a, samo u martu, da dođe do usklađivanja tog zakona sa kasnije usvojenim Zakonom o privrednim društvima. Vi sami znate, svako od vas iz bilo koje sredine da dođe, da je moguće da se još neko preduzeće nađe u stečaju, kao što je slučaj u Kragujevcu sa fabrikom hrane "Crvena zvezda", nekada jako poznatom mesnom industrijom. Dakle, suočeni ste sa činjenicom da ima mnogo takvih preduzeća i mnogo radnika kojima bi ova izmena značila. Kolega Momir Marković je prokomentarisao obrazloženje od strane Vlade, odnosno ministra, koji ne prihvata ništa od ovoga, i ministar je dao odgovor na amandman koleginice Stojačić iz Demokratske stranke. Sličan je amandman. Sada je tu Vlada htela da nas ubedi kako budžet nema raspoložive mogućnosti, a koliko juče se Dinkić hvalio da je deficit umanjen, da ima potpunu saradnju sa MMF-om, da su prihvaćene sve izmene koje je on kao veliki reformator predložio. A vidim kako, sve nas je u veću bedu i nemaštinu ubacio, i sada se postavlja za vas jedno pitanje, zašto niste prilikom usvajanja budžeta, deme i gospodo poslanici iz vladajućih struktura, razmišljali o ovim radnicima. Kada smo vas mi na to upozoravali, da ne treba da dajete toliki novac i da bacate u bunar, a u pitanju su tri milijarde, da pomognete Srbima sa Kosova, ali da ne dajete Čoviću, da ne dajete za takozvane nevladine organizacije, za ovog potencijalnog prestolonaslednika, o kome je govorio gospodin Marković, za raznorazne specijalizovane ugovore, za putne troškove, za toliko raskalašno ponašanje pojedinih ministarstava, projekte za koje nemamo kasnije kroz završni račun budžeta ni informaciju ni gde su pare trošene ni kako, vi nas niste slušali. A sada dođe jedan ministar, a još ga nema danas ovde, i kaže, nema sredstava u budžetu Republike Srbije. Potpuno je nesuvislo, gospođo sada vama da kažem, jer ministra nema ovde, vi mu prenesite, ovo obrazloženje u nastavku, i za amandman koleginice Stojčić, i za amandman kolege Rankića i Tome Bušetića. Svi su tu negde isto, znači, govori se o periodu koji treba da se produži na 12 meseci. Vi kažete, pored toga rešenje u Predlogu zakona, ovo od devet meseci koje ste vi dali – pa da pročitam opet zbog građana Srbije i ovih koji, nažalost, rade u preduzećima koja će da dođu pod stečaj ili su već. Ta tačka glasi: 1) zarade i naknade zarade za vreme odsutnosti sa rada zbog privremene sprečenosti za rad po propisima o zdravstvenom osiguranju koju je bio dužan da isplati poslodavac, u skladu sa ovim zakonom, za poslednjih devet meseci pre pokretanja stečajnog postupka. Taj period može da bude čak i duži od 12 meseci, a koliko predlaže SRS. Mi onda moramo da uputimo državu na taj problem koji radnici imaju,a ne, vi se pozivate na direktivu Evropske unije broj taj, a to sada nije važno, u vezi sa zaštitom zaposlenih u slučaju bankrota njihovog poslodavca, prema kojoj državi imaju "mogućnost" da ograniče jemstvo, institucija garanta, zavisno od svojih mogućnosti. Koja je to mogućnost države? Ona koja je sadržana u budžetu, odnosno samo pomenutim ovim stavkama koje je trebalo da preusmerite ili da razmišljate o tome kada ste govorili o rashodima na strani zdravstva, odnosno zdravstvenog osiguranja, i da unapred znate da je budžet, kao najvažniji zakon jedne zemlje, koji se donosi na kraju godine, povezan sa svim kasnijim dešavanjima. Ako u ovoj godini dođu pod stečajni postupak mnogobrojni zaposleni u mnogim preduzećima, a kažu da ih ima nekoliko stotina kojima je to, nažalost, put daljeg njihovog dešavanja ili onoga šta će sa njima da bude, i što jedino mora na način na koji ste vi to zamislili po Zakonu o stečaju, onda se stvara veliki problem, što vi ograničavate to samo na devet meseci i kažete – to je mogućnost države. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Završavam. Znate, Bogoljub Karić, koji misli samo na sebe i ima platu od 300.000 evra mesečno, kaže, nema veze kolika će da mi bude sledećeg meseca, jer on je, zaboga, a čuli ste i to, potomak Nemanjića, i svakog dana izmišlja još kojekakvu glupost. Kaže, moje mogućnosti su toliko i nemam više, plata 300.000 evra, pa da li ću zaposlenima u svojoj kompaniji da isplatim na vreme, to koga briga. Ovih koji rade na televiziji, i tamo koje sve ima zaposlene ... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Evo, završavam. Dakle, ne možete da se ponašate kao Bogoljub Karić ili ti osioni i silni, koji ne znaju šta će od besa više, i koji uživaju na muci naroda, nego preuzmite odgovornost i recite, uštedećemo na drugoj strani. Kada je u pitanju zdravstveni fond, odnosno ta stavka u budžetu, obezbedićemo ove ljude, a čak i duže možda od 12 meseci, jer se ne zna sa ovakvom situacijom u privredi koliko nažalost preduzeća čeka na stečaj ili je već doživelo stečaj, da li je taj period mnogo duži, a ima onih gde je taj period i duži od 12 meseci.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 126. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 126. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Svetislav Krstić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospođica Nataša Jovanović nije u pravu kada kaže da Bogoljub Karić ima 300.000 evra mesečno. On ima 300.000 evra dnevno, a državi ne daje ništa, nema dividende za državu, pa prema tome kada država nema, onda nemaju ni radnici, i zaposleni i nezaposleni, onda su dobrim delom i fondovi prazni, i zbog Bogoljuba Karića i sličnih Bogoljubu Kariću. Kada je reč o ovom amandmanu, a radi se o potraživanju zaposlenih u slučaju stečajnog postupka, radi se o članu 126, mi smo predložili da naknada štete zbog neiskorišćenog godišnjeg odmora bude u punom iznosu, bez obzira da li je preduzeće u stečaju. Predložili smo da otpremnina zbog odlaska u penziju treba da iznosi tri prosečne zarade, a ne tri minimalne zarade, i da se naknada ovih šteta isplaćuje po sili zakona, a ne kako je to predloženo stavom 4. ovog člana. Želim da podsetim o čemu se radi. U tački 4) prethodnog člana kaže se: "Naknada štete na osnovu odluke suda donete u kalendarskoj godini u kojoj je pokrenut stečajni postupak, zbog povrede na radu ili profesionalnog oboljenja, ako je ta odluka postala pravnosnažna pre pokretanja stečajnog postupka." Ta naknada štete predviđena je narednim članom, tj. članom 126. o kome govorim: "Naknada štete iz člana 125. stav 1. tačka 4) ovog zakona isplaćuje se u visini polovine naknade utvrđene odlukom suda." Ovo rešenje je neodrživo. Ko može pravnosnažnu presudu da promeni i gde je tu pravna sigurnost. Ima dosta grešaka u Predlogu zakona, prosto neodrživih, a počev od člana da dokazivanje da nije bilo diskriminacije pada na tuženog i mnogo drugih rešenja. A videćemo i u članu 158. kada je reč o višku zaposlenih, jednostavno, rešenja koja su pravno neutemeljena i neodrživa. Zato smatram da je ovaj naš amandman dobar i očekujem da će dobiti podršku u danu za glasanje.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Moram da vam kažem da svako ko je podneo amandman na ovo poglavlje nije mogao da pogreši, jer nije moglo ništa gore da se predloži nego ono što je napisano. Napisano je nešto što znači da se ne priznaje Zakon o stečajnom postupku, kao da potraživanje zaposlenog iz radnog odnosa, koje dospeva ili je ranije dospelo, ali se evidentira sa danom otvaranja stečaja, gotovo i ne postoji, kao da je neka imaginacija. Sve odiše tim tonom. Mi želimo da imamo neki fond, da građani znaju da postoji fond, a kako će biti - ne znamo. Centralno pitanje jeste šta će da bude sa tim trećim oblikom privatizacije, koji će da krene preko ovih Kljajevićevih sudova, a to je privatizacija u stečaju. Kod onog Zakona o stečaju, mi smo za ovom govornicom dokazali da je stečaj moguć nad svakom firmom, da se nakarikaju troškovi, da se obezbede dugovanja, da se smanji neto imovina, da se obezvredi imovina i da se u stečajnom postupku budzašto kupi. Ako nešto košta 10, može da se kupi verovatno i za dva, tri. Otprilike to bi bio nastavak one privatizacije kao "Zdravlje" Leskovac, pošto je to primer koji je svima jasan. "Zdravlje" Leskovac je prodato za manje pare nego što je bila vrednost zaliha, tri puta. Ljudi iz Leskovca tačno znaju koliko. To je u vreme one demokratije moglo ovako, a u vreme ove demokratije će preko stečaja. Vrlo prosto i jednostavno. Nema nikakvih problema, svi se kriju iza zakona, sve je u redu. Gde idu pare od stečaja - da se namire poverioci stečajnog dužnika. Po pravilu, oni se namiruju srazmerno svojim potraživanjima, jer uvek stečajna masa nije u plusu. Ako se pojavi neki plus, gde ide? Kako će da se formira ovaj fond? Čime smo mi zagarantovali potraživanje zaposlenog po osnovu rada, da se ostvari u stečajnom postupku? Ako je stečajni postupak mogao da se otvori pre godinu i po dana, kažem vam da, ukoliko se otvori nakon godinu i po dana od današnjeg dana, evo ih svi zaposleni kod ovog fonda. Ovde smo slušali razne priče - bruto, neto, klatno levo, klatno desno, klatno prema poslodavcima, klatno prema zaposlenima, treba da razgraničimo rad od socijale. Šta je ovo? Da li ovom odredbom razgraničavate rad i socijalu? Koga ćete da postavite ovde? Šta je sa vašim socijalno-ekonomskim savetom? Šta je sa onim vašim vilikim zakonom o posredovanju, mirnom rešavanju sporova između sindikata i zaposlenih? Rešavate, znam da lepo rešavate, svaka čast. Najveći biser juče: otvoriće stečaj nad državnim preduzećima. Na osnovu kog člana, kog zakona, meni uopšte nije jasno. Stečaj nad državnim preduzećem, to je isto kao kad bi neko rekao da otvara stečaj nad državom. Vi ste otvorili stečaj nad državom, to znam, ali ne može nad državnim preduzećima. Ali, terate vi to, medijski može da ide. Priča se, plaši se narod, zastrašuje se, priča se o velikim pravima. Koje to pravo efektivno može da se ostvari? Nema ga. Onda, ubacimo poneku temu za zabavu, narodne mase se zabavljaju, preduzeća ne rade, država garantuje. Čuli ste u ovom amandmanu gospodina Bušetića, ali čuli ste i deo amandmana koji se tiče posebnog stava, gde i pravosnažna sudska odluka može državu da obavezuje samo 50%. Zašto je neko išao da obezbedi sudsku odluku, zašto se neko javlja sudu, ako mu država ovim zakonom kaže: mi priznajemo odluku suda, ali samo 50%, a za 50% da se javi na neki oluk pa da sačeka ako dođe.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da dokažem da je ovim članom država, kao poslodavac, u onom delu privrede gde je ona većinski vlasnik, praktično, smislila jednu grubu prevaru, možda preoštra reč, pljačku sopstvenih radnika, odnosno radnika koje zapošljava u preduzećima gde je ona većinski vlasnik. Zamislite ogroman broj radnih sporova koji se po raznim osnovama vode ili su se vodili u tim preduzećima gde je država većinski vlasnik, gde nije organizovala proces rada, nije obezbedila obrtna sredstva, kapacitete ili korišćenje kapaciteta u meri da bi to poslovanje bilo rentabilno, ekonomično. Sve što je do sada presuđeno i postalo pravosnažno, a zbog sporosti ili neadekvatnosti izvršnog postupka ili nemogućnosti da se naplati potraživanje, sada država, po ovim odredbama zakona, 50% toga odmah otpisuje, odnosno onemogućava poveriocima da to naplate. To je svojevrstan vid pljačke, otimačine. Veći deo problema su zarade koje su dospele a nisu isplaćene za period od godinu, dve, a u nekim preduzećima i više. Ako ne budu isplaćene, ti radnici nemaju povezan staž osiguranja. Zamislite neprijatnu situaciju: steknete uslov po godinama života i staža osiguranja iz radne knjižice, podnesete zahtev za ostvarivanje prava iz penzijskog i invalidskog osiguranja i saznate da u vašoj matičnoj evidenciji, kod nadležne filijale penzijsko-invalidskog osiguranja, nema uplaćen staž osiguranja. Onda vam činovnici iz filijale kažu da tužite preduzeće, da tužite državu. To je dospelo potraživanje, gde je država bila dužna da naplati od poslodavca. Postoje određene kaznene mere za one poslodavce koji to ne izvršavaju. Ali, po principu da ništa ne funkcioniše u ovoj državi, imaćete velike neprijatnosti kad mislite da ste ostvarili pravo na penziju, a vi to niste ostvarili zbog toga što poslodavac veći niz godina nije to uplaćivao. Nedopustivo je da se na taj način varaju radnici u preduzećima gde je društvena svojina u pitanju. Ovo se ne odnosi na bilo kog poslodavca. U jednoj raspravi od pre nekoliko dana ministar Lalović je lepo rekao da su preduzeća u društvenoj svojini spasena od poverilaca. Ako su predlagači teksta ovog zakona mislili da su na ovakav način preduzeća spasena od poverilaca, onda to nije dobar način. Pošto je gospodin ministar došao, a nisam imao priliku od pre neki dan da mu repliciram, bila je prazna stolica, govorili smo o problemu ljudi koji su zbog stvarne bolesti na bolovanju. Ministar je pričao o onim ljudima koji zloupotrebljavaju pravo na bolovanje. Znam da postoji zloupotreba prava na bolovanje i znam da je zloupotreba prava na bolovanje osnov za prestanak radnog odnosa. O tome nismo pričali. Govorili smo o stvarno bolesnim ljudima koji žive od svog rada i ako su se razboleli, onda nisu u prilici da izdržavaju ni sebe ni porodicu. Sve zloupotrebe prava na bolovanje i sve mahinacije zbog toga što su nesavesni lekari, da li je to izabrani lekar ili ranije ordinirajući lekar, da li je to lekarska komisija, postoji procedura kontrole, kažnjavanja, odnosno smanjivanja tih zloupotreba. Ministre, pokušavam da ne budem vulgaran. Ona priča od pre neki dan mi je ličila na priču policajca i pijanog vozača, gde policajac kaže vozaču: vi ste pijani; a on njemu kaže: ako hoćemo da se vređamo, vi imate klempave uši. Mislio sam da raspravu vodimo tako da se ne vređamo, da se na to pitanje odgovori, a ne da se odgovara nekim drugim temama koje nismo pominjali. U ovom kontekstu smatram da je ovo nedopustivo, gospodine ministre; neisplaćene zarade su dospela potraživanja, država preko propisa važećih mora da insistira da poslodavac ispuni obaveze prema zaposlenima, odnosno prema državi u ovom slučaju, prema fondovima, da li je to zdravstveno osiguranje, PIO ili zaštita u slučaju nezaposlenosti. I ne sme se na ovaj način država koristiti, da napravi veliku štetu zaposlenima tamo gde nije završen proces restrukturiranja, gde je još uvek taj društveni kapital i posebno tamo gde je država većinski vlasnik, kad se radi o državnim preduzećima ... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) To bi bilo nekorektno. Govorim o ovome, ovo bi bilo dobro u članu 119, prvi put da vidimo da je poslodavac obavezan da nadoknadi štetu koja je nastala zbog povrede na radu. To u svetu ima i u svetu je poznato, ako se radnik povredi na poslu, da je poslodavac veliku cenu toga plaćao i doživotno treba da obezbedi tog zaposlenog i porodicu. Ovom odredbom zakona presudna stvar koju ćete vi posle toga isplatiti, 50% od toga, to je nedopustivo, posebno ... (Predsedavajući: Molim vas, prekoračili ste vreme.) ... u slučajevima ako je vođen spor, veštaci i sudije odlučili da vrednost spora bude koliko je presuđena pravosnažnom sudskom odlukom, a vi na kraju jednom odredbom zakona kažete – država će isplatiti samo 50%. Ispašće da je zaposleni još dobro prošao. To nije dobar način rešavanja problema.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predstavnici Samostalnog sindikata Srbije, na član 126. u ime SPS amandmane su podneli dr Svetislav Krstić i Toma Bušetić. Osim ovoga što je gospodin Toma Bušetić ovde izneo kao argumentaciju, želim još jednom da kažem, za SPS je veoma važan pristup kod preduzeća u stečaju, zato što kod privatizacije onaj ko kupi preduzeće u stečaju nema obavezu da sprovodi nikakav socijalni program, niti da zapošljava radnike. Njegova jedina obaveza, odnosno iz onoga što on plati solidarno se namiruju poverioci i to je jedino što je odnos između kupca i prodavca, odnosno države koja garantuje tako nešto. I zato je važno da se prihvati ovaj amandman, jer on bolje reguliše prava radnika koji su u preduzećima u stečaju i s tim u vezi mislim da bi ovde ministar mogao da napravi izuzetak i prihvati ovaj amandman, jer se očigledno radi o boljem rešavanju egzistencijalnih pitanja zaposlenih u preduzećima u stečaju. To jeste veliko opterećenje zato što, nažalost, u Srbiji ima veliki broj preduzeća u stečaju, ali za nas je važnije koliko ima radnika u stečaju i kakve su njihove prinadležnosti. Na kraju, sinoć, gospodine ministre, u poslednjem obraćanju jučerašnjeg radnog dana, prostirali ste argumente koji su predmet vašeg koncepta, gledanja na stvar kada su u pitanju naši amandmani. Dozvolite da kažem da sam u nekoliko rečenica prepoznao čak pežorativnu intonaciju koja se odnosi na ono što smo mi juče ovde suprotstavili kao argumente. Nismo imali takvu nameru, prosto suprotstavljamo svoj koncept vašem konceptu. Za taj koncept se zalažemo zato što je potpuno legitiman. On se nalazi na tržištu političkih ideja Srbije, nalazi se u našem političkom programu i u tom smislu smo pisali amandmane koji su, pre svega, proizvod našeg političkog programa, našeg viđenja ove materije. I, s tim u vezi, pozivam vas i sve ostale da korektno ukrštamo argumente, ali bez krajnjih namera da govorimo o onima koji pišu amandmane i njihovom političkom programu. S obzirom da smo do sada imali korektnu saradnju, očekujem da će to tako ostati i ubuduće.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 126. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 126. nastavlja se i oslanja se na član 125. On bliže određuje naknade za one radnike koji nisu iskoristili godišnji odmor, ne svojom krivicom, i odnosi se na otpremnine prilikom odlaska u penziju, i gde isto tako imamo ozbiljno ograničenje i smanjenje prava na naknade i otpremnine radnika. Činjenica je da je Zakon o stečaju povlašćeno mesto obezbedio za radnike, da su predlagači Zakona o stečaju imali dosta razumevanja za radnike i činjenicu da veliki broj njih ostaje bez posla, i smatram da je neprimereno da se u zakonu u radu ta prava radnika umanjuju. Sam amandman zahteva da se umesto 1/2 minimalne zarade makar jedna minimalna zarada isplati radnicima koji svojom greškom nisu iskoristili godišnji odmor i isto tako da se umesto tri minimalne zarade prilikom odlaska u penziju isplaćuje pet minimalnih zarada, jer sama po sebi minimalna zarada je znatno manja od prosečne zarade u Republici. Pretpostavljam da će se u nekom narednom periodu ta razlika bitno uvećavati. Neprimerena je sama želja podnosioca zakona da prava radnika, odnosno da njihove zarade umanjuje, da se na taj način štedi, dok u isto vreme država, tačnije vlast jako malo radi na racionalizaciji kompletne državne uprave, na racionalizaciji svih javnih preduzeća. O tome se govori samo kada je neophodno da se predstavi neki zakon, na tome se u stvarnosti jako malo radi. Pozivam vas da u danu za glasanje podržite ovaj moj amandman.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 126. u ime poslaničke grupe SRS amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić i ovim amandmanom traženo je da se u stavu 2. reči "jedne polovine" brišu, čime bi se postiglo da se naknade štete za neiskorišćeni godišnji odmor krivicom poslodavca isplaćuje u visini jedne zarade umesto polovine. Ukoliko znamo da su ovim zakonom propisana neka minimalna prava i da bi ovaj zakon trebalo da bude nešto što je osnovno, od čega se ni u kom slučaju ne može odstupiti, a da kolektivni ugovorima i ugovorima o radu radnici treba kroz neke postupke pregovaranja i kroz sindikate da se ipak izbore za nešto više, postavlja se pitanje – zašto u toliko mnogo članova predlagač ovog zakona predviđa određena ograničenja, zašto je na toliko mesta predviđeno da se u korist poslodavca, a na štetu radnika može odstupiti od ovog zakona. Ukoliko radnik nije krivicom poslodavca, što je veoma bitno, bio u situaciji da iskoristi svoj godišnji odmor, to je minimum, koliko znam po predlogu ovog zakona 15 radnih dana, kako je moguće da za 15 radnih dana, što znači minimum tri radne nedelje, što može biti i tri četvrtine meseca, da se za to isplaćuje nadoknada od samo jedne polovine minimalne plate. Na ovaj način vi nipodaštavate umnogome rad i nadoknadu koju će radnik primati, jer samim tim pretpostavljate da će radnici imati minimalne plate. Ukoliko neko za 15 radnih dana dobija pola minimalne mesečne nadoknade, znači da on, kada se to preračuna, dnevno ne dobija ni taj minimalac. Znači, umesto da neko u skladu sa zakonom ode na godišnji odmor, što je neophodno zbog mnogih društvenih, zdravstvenih i ostalih aspekata, vi ga terate da radi i da umesto što će biti plaćen za taj svoj rad, barem onom redovnom cenom koja će biti nešto veća od minimalne zarade, vi ga terate da za taj period koji bi trebalo da ne radi, a radi, bude plaćen čak manje nego što je minimalna zarada. Vi na ovaj način praktično ukidate i pravo na godišnji odmor i pravo na minimalnu zaradu. Znači, mnogo bi bolje bilo da kažete da, ukoliko već radnik ne može da ostvari svoje pravo koje bi ovaj zakon trebalo da mu garantuje, u tom slučaju bar poslodavac bude kažnjen maksimalno što mu nije obezbedio taj godišnji odmor, pa da ga plati duplo više nego što bi redovna situacija bila. A vi ovim zakonom predviđate da on ne bude plaćen minimalno, nego da bude plaćen ispod tog minimalnog iznosa. Drugi deo amandmana odnosi se na otpremnine zbog odlaska u penziju i predviđenim rešenjem trebalo bi da se isplate tri minimalne zarade, amandmanom koji je podneo narodni poslanik Zoran Antić predviđeno je da se ta naknada poveća na pet minimalnih zarada. S obzirom na to da znamo da ste već pooštrili uslove za odlazak u penziju, mislimo da ne bi bilo preterano da neko ko je radio 40 godina na kraju na ime otpremnine dobije barem pet minimalnih zarada. Hvala.
Reč ima poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, nema većih prevara, čak i na tom Zapadu kome hrlimo, a za 15 ili 20 godina ćemo sigurno ući u Evropsku uniju, kako ste krenuli, ako se Evropska unija do tada ne rasturi, nema većih prevara od fingiranih stečaja. A šta se to dešava? Vlasnik kupi firmu, kao vlasnik je rasproda, dakle, za dobar deo imovine opere pare, prebaci na druge račune u druga svoja preduzeća i onda zaduži tu firmu do određenog nivoa, dovede do stečaja, radnici na ulicu, država preuzima obaveze, a on sa parama koje je oprao nastavlja dalje. Tako je i na Zapadu, kažem vam, tako će biti i kod nas, kod mnogih firmi, a ne govorim o onim stečajevima koji će sami po sebi morati da dođu zbog uslova poslovanja, zbog svega ostalog što stečaju doprinosi. Juče smo imali priliku, reče gospodin Krasić, da vidimo da ministar fingira stečaj u jednom javnom državnom preduzeću, dovodi državu polako u vlasničko ropstvo, ali ne bih o tome. Ja bih o amandmanu koji je narodni poslanik Zoran Antić u ime SRS podneo na član 126. Ako je država ovim zakonom spremna da preuzme obaveze i da delom iz stečajne mase, a delom iz onog fonda, videli smo da će se formirati, na neki način zadovolji osnovna potraživanja radnika koji ostaju bez posla, a u ovom slučaju u članu 126. je pravo na iskorišćen godišnji odmor, jer će poslodavac sigurno pripremiti u četvrtoj četvrtini godine pred završni račun da sprovede stečaj, pa mnogi neće iskoristiti godišnje odmore. Ne vidim razloge zašto država ne bi umesto jedne polovine isplatila kompletnu naknadu za godišnji odmor, kako je inače predviđeno u ovom zakonu kada preduzeće normalno funkcioniše. Svuda je u svetu praksa, čak i u najokorelijim uslovima kapitalističke eksploatacije, da kada neko odlazi u penziju dobije otpremninu za odlazak u penziju, a kod nas je ta otpremnina potrebna, jer između zadnje plate i prve penzije protekne nekoliko meseci, takvi su nam fondovi, takva nam je država, tako je sve organizovano i treba preživati tri ili četiri meseca dok prva penzija, ma koliko ona mala bila, stigne. Znate sigurno da su to ljudi koji su invalidi, već bolesni, i odlaze u penziju, ili su ljudi koji su navršili 61, 62, 63 ili 64 godine života, i kojima su lekovi potrebni, a u onom zakonu gde smo regulisali zdravstveno osiguranje smo takođe osakatili te ljude, gde su lekovi koji su papreno skupi, jer se nalaze na onoj negativnoj listi, moraju da se kupuju; dakle, omogućimo onome ko odlazi u penziju da bar može lekove da kupi da preživi i da sačeka tu prvu penziju. Ne vidim zašto ovaj amandman ne bi mogao da bude usvojen, tim pre što sam malopre rekao da u budžetu, kojim se hvali ministar Dinkić, postoje sredstva. Ali, budžet je posebna priča, vi znate koliko smo mi amandmana i koliko je nas izašlo da govori kada je bio budžet na dnevnom redu; dakle, on je skrpio budžet navrat-nanos, pa sa jedne strane se preliva, a sa druge zveči prazna kesa. Izvršite preraspodelu, prebacite sredstva ovde, omogućite ljudima da prežive.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u okviru zakona koji treba da uredi radni odnos i prava po osnovu radnog odnosa mi malo koračamo i po onome što se zove socijala. Verovatno najbolniji problem ovog procesa, koji vi nazivate tranzicija, jeste taj socijalni aspekt, što nema ko da primi te obaveze koje treba da se ispune prema ljudima koji ostaju bez ovog uspešnog puta ka Evropskoj uniji. Da se ne bih ponavljao, smatram da kojim slučajem u ovom zakonu postoji jasnija odredba o tome da onaj ko isplaćuje minimalne zarade ima obavezu da obaveštava o tome ministarstvo i onda bi verovatno ministarstvo, pa preko njega i budući fond, imao elementarno saznanje koja su to perspektivna preduzeća koja bi mogla da zakorače u stečaj. Dakle, tim pre što preduzeće može da ode u stečaj, a da u smislu prava iz radnog odnosa i nije došlo u situaciju koja se naziva kao višak zaposlenih, dakle, kada se usled ekonomskih, tehnoloških i drugih promena javlja višak zaposlenih. To je potpuno jedna druga situacija, gde nema narušavanja prava ili nekog ograničenog obima tih prava. Međutim, ovde je Vlada zaključila da ona preko svog posebnog fonda treba da podnese taj socijalni teret stečaja, odnosno privatizacije, pošto se ovde računa na stečaj koji se završava bankrotstvom. Ovim amandmanom mi smo hteli da skrenemo pažnju da nešto nije u redu ni sa ovim članom. Kaže se, zarade i naknade iz člana 125. stav 1. tačka 1), a to su one zarade i one naknade, isplaćuju se u visini minimalne zarade. Znači, ne isplaćuju se u visini osnovne zarade o kojoj je bilo priče u odredbama o zaradama, nego se ide na minimalne. Istovremeno se kod osnovne zarade pričalo, afirmišemo princip ugovaranja. Ako je afirmisan princip ugovaranja, onda je neisplaćena zarada kompletno potraživanje koje treba da se ostvari iz stečajne mase u stečajnom postupku. Pošto sada država preuzima svoju obavezu, a ona je preuzima po ovom sistemu, sa nepogrešivom tačnošću mogu da vam kažem šta će za pola sata Vlada da kaže povodom ovoga - neko je ovde u ovoj skupštini protiv toga da makar nešto se dalje uradi; jer, oni polaze od ovoga da su ove odredbe, možda su male prinadležnosti, možda nešto malo, ali kapaciteti našeg budžeta ne dozvoljavaju više. Ali, ko je protiv ovoga, ko je amandmanom nešto menjao, on praktično želi da radnici ne prime ništa. To je ta inverzija do koje će morati da dođe jer drugačije ne mogu da se opravdaju stvari koje su ovde napisane. Ovaj amandman se odnosi na član 3. koji govori o otpremnini. Vidite, otpremnina nije zarada. Otpremnina je praktično jedno klasično potraživanje. Ukoliko se ono ne ostvari kao dospelo potraživanje zaposlenog, kome je prestao radni odnos zbog otvaranja stečajnog postupka, e, vidite, ono ovde sada trpi neke promene i kaže se tri minimalne zarade. Doduše, mi ovim amandmanom sledimo naš prethodni amandman kojim smo to na potpuno drugačiji način predvideli. Ali, postavlja se centralno pitanje - gde treba da bude taj socijalni fond, koji treba da snosi trošak, bolni trošak privatizacije, jer je ovo privatizacija. Izazove se stečaj čas posla i onda nastupi privatizacija. Natrčali ovi koji imaju para, montiraju. Kada će tog Kljajevića da menjate već jedanput. Tamo ljudi moraju da plaćaju da bi bilo po zakonu. Onda možete da zamislite koliko plaćaju stečajnim upravnicima ovo što ide mimo zakona. Koliko znam, ovde je bila akcija da se taj čovek razreši. Alfa i omega svih problema u stečaju je taj Goran Kljajević i nomenklatura koju on određuje da budu stečajni upravnici. Usput, onaj vaš zakon o stečaju se ne primenjuje. I dalje se javljaju poznati kadrovi. Poznati kadrovi koji rasparčavaju tu imovinu. I, sada vi za njih vezujete sudbinu zaposlenih, zbog mafijaša koji su se skupili u privrednom sudu ovde i vrše stečajni postupak, kao stečajni upravnici, pa im je obezvređena imovina, pa em mora još stečajnim upravnicima da se plati da bi nešto išlo po zakonu. Slaba je vama zaštita ako se samo štitite zakonom, a ne štitite i primenom zakona.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, SRS, odnosno kolega Zoran Antić je podneo amandman na član 126. U stavu 2. reči "jedne polovine" brišu se, a u stavu 3. reči "tri minimalne zarade" zamenjuju se rečima "pet minimalnih zarada". U obrazloženju koje smo dali u ovom amandmanu govorimo o sledećem. Kada je u pitanju naknada štete na osnovu odluke suda, onda se iznos iz sudske presude ne može umanjivati. Visinu otpremnine, zbog odlaska zaposlenog u penziju, treba povećati sa tri na pet minimalnih zarada. Dakle, kada govorimo o ovom amandmanu SRS, odnosno kolege Zorana Antića, govorimo o ovom predlogu zakona o radu koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini i upravo u ovom delu koji se odnosi na potraživanja zaposlenih u slučaju stečajnog postupka. Odgovor Vlade Republike Srbije je bio da ne prihvata amandmane na član 124. i član 126. poslaničke grupe SRS i na ovom primeru se vidi upravo ovo o čemu smo govorili kada smo za ovom govornicom branili ovaj stav i amandman koji smo podneli na Predlog zakona o radu. Suština odgovora Vlade u obrazloženju na član 126. glasi - rešenje u Predlogu zakona dato je prema raspoloživim mogućnostima budžeta Republike Srbije. To Vlada priznaje da ne može da prihvati ovakav amandman, koji bi zaštitio zaposlene u slučaju da dođe do stečaja u firmi u kojoj radi, a suština naših amandmana je upravo da zaštitimo zaposlene. Na ovakvim primerima se vidi da Vlada donosi zakon koji ne može da bude i ne ide na ruku zaposlenima, a pri tome se pravdajući da je privreda Srbije, kako je rekao ministar, čak je koristio i neke teške reči, neprimerene, u bolesnom stanju. Mogao je da izabere neke druge termine i da kaže da je u lošem stanju, u čemu se slažemo sa vama, ali šta činite da to promenite. Cilj ovog predloga zakona je da pre svega zaštitimo prava zaposlenih i radnika, da to uskladimo sa evropskim zakonodavstvom. U razlozima za donošenje ovog zakona ste obrnuli to. Navodi se da to naravno sve treba uskladiti sa evropskim zakonodavstvom, pa tek onda navodite ovo što sam sada rekao. Cilj ove Narodne skupštine je da donesemo zakone koji će zaštititi, s jedne strane i pre svega zaposlene, a naravno i poslodavca, da bude, kako vi kažete, u onom delu to kompatibilno sa evropskim zakonodavstvom. Juče, u izlaganju, kada ste se obratili Narodnoj skupštini, u završnoj reči jučerašnjeg dela sednice, takođe ste rekli da se razlikujemo u vezi koncepta. Vi ste prihvatili nekoliko amandmana poslaničke grupe SRS, jer niste mogli da ih ne prihvatite. Oni su toliko argumentovani da ste morali kao Vlada da razmišljate kako treba da se zaštite interese zaposlenih. Ali, ne prihvatajući amandmane koje smo podneli baš u ovom delu, na član 124. i član 126. Predloga zakona,govorite, ponavljate se, da se priroda ovog zakona, u odnosu na važeći zakona koji je donela bivša vlast, Demokratske stranke, koja je privredu u Srbiji zavila u crno, neće naročito promeniti nakon usvajanja ovog zakona, jer ćete vi ovaj zakona verovatno usvojiti voljom većine u parlamentu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 130. amandman je podneo poslanik Milorad Mirčić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom takođe skrećemo pažnju da nije dobro ako neku obavezu treba da izvrši Vlada, a ovde je precizno u pitanju obaveza ko predlaže ove predstavnike upravnog odbora fonda; dva predstavnika predlaže Vlada, dva reprezentativni sindikati i dva udruženja reprezentativnih poslodavaca, znači, tri strane. Eto, kako je to kod nas, negde tri negde dve, negde nijedna. Ovde se kaže - imenuje ih Vlada na period od četiri godine, i to predstavnike Vlade na predlog ministra. Sada u prvom stavu imamo predstavnike Vlade, a u trećem stavu Vlada imenuje, a ovde kao predlagač prema Vladi javlja se ministar. Nezavisno od ovog našeg amandmana, ministar je funkcioner ministarstva. A kada se u zakonu navodi organ državne uprave onda se govori o ministarstvu. Da bi se preciziralo koje je ministarstvo onda se obično kaže - ministarstvo nadležno za poslove, pa se navedu ti poslovi i onda, u skladu sa Zakonom o ministarstvima, bliže odredi. Dakle, ovim amandmanom gospodin Mirčić je pokušao da nešto malo popravi, odnosno pre svega skrene pažnju na ove stvari, da tu nešto nije u redu. Ali, uopšte ništa nije u redu, kada je u pitanju ovaj fond. Vidite, uzeću nekoliko situacija koje su nerešive za ovaj fond. Pa, čak ću i da pretpostavim da se te situacije i dese neposredno posle stupanja ovog zakona na snagu. Kada su recimo u pitanju banke, banka otišla u stečaj, a ljudi koji rade u banci imaju status zaposlenog. Ovi kada su ugasili ove četiri banke, oni njih pogasili, ali uzeli 4,5 miliona dolara, odnosno sada je to 4,5 miliona evra fonda dijaspore, samo zato što nisu hteli da realizuju nalog da se ta sredstva, pre nego što je otvoren stečaj, usmere na drugo mesto. Razmislite o tome ili uzmite vaš čuveni sistem BK. "Astra simit" može da ode u stečaj, može da ode u stečaj i BK televizija, mogu u stečaj da odui šest novina, to su ove što koriste ono - repato, bezrepo, to sve Karić lepo plaća. Mogu i druga preduzeća koja su kapitalom vezana za BK, a ne imenom, i država preuzima obavezu. Može to u sklopu nekog novog koalicionog dogovora. Celokupna ideja oko ovog fonda, ukoliko bi bila gruba reč da je promašena kao inicijativa, onda mogu da kažem da je na pogrešnim temeljima postavljena. Nedorečenost će biti tako veliki problem da će svaki razumni prosuditelj u ovoj zemlji da dođe do zaključka da je na delu jedan sistem u kome je izvršena podela rada po sistemu belog okovratnika, sa elementima kriminalne sekte. Jedna grupa vodi u stečaj, druga grupa rasparčava, treća grupa prividno zadovoljava. Sve pokriveno zakonom, sve formalno-pravno može da bude čisto, ali slaba vajda, niti ima posla, niti ima garantovanih prava.
Reč ima poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, celo ovo poglavlje reguliše odnose između zaposlenih i poslodavaca, u situaciji gde zaposleni imaju određena potraživanja prema poslodavcu prema kome je pokrenut stečajni postupak. Određena prava koja radnici imaju prema poslodavcu, odnosno potraživanja koja imaju prema poslodavcu naravno da su otežana u ostvarivanju kada se pokrene stečajni postupak prema privrednom društvu. Sama ideja osnivanja fonda, da bi se zaštitila ta potraživanja koja imaju zaposleni i koja su regulisana članovima od 127. do 146. ovog predloga zakona, pokušava na neki način da zaštiti ta potraživanja zaposlenog. Međutim, da li je realizacija te ideje dobra i da li je taj fond postavljen na zdravim osnovama, to je sada sasvim drugo pitanje. Kao prvo, sastav upravnog odbora i nadzornog odbora je simptomatičan. Predlogom zakona su predviđena dva člana upravnog odbora koja će imenovati Vlada, dva člana upravnog odbora koji će biti predstavnici reprezentativnih sindikata i dva člana koji će biti predstavnici poslodavaca, a koji su ujedno i članovi socijalno-ekonomskog saveta. Vrlo je čudno da sredstva za rad tog fonda obezbeđuje država. Znači, 100% pare za namirivanje te vrste potraživanja obezbeđuje država, a da upravljanje tim sredstvima vrše predstavnici sindikata i predstavnici poslodavaca. Faktički u tom sastavu upravnog odbora dve trećine čine sindikati i poslodavci, koji su faktički udruženja građana, i dva predstavnika Vlade. Potpuno je nejasan taj koncept zbog čega bi se država odricala tog prava upravljanja budžetskim sredstvima u korist udruženja građana koja su, uzgred budi rečeno, krajnje problematična u pogledu utvrđivanja reprezentativnosti tih sindikata i udruženja poslodavaca, što će opet biti u diskusiji oko amandmana koja se tiču utvrđivanja reprezentativnosti. Ista je situacija sa nadzornim odborom. Po jednog predstavnika imaju Vlada, reprezentativni sindikat i reprezentativni predstavnik poslodavaca. Upravni odbor, između ostalog, ima i tu nadležnost da imenuje direktora, rukovodi radom fonda i da ne nabrajam sva druga ovlašćenja, tako da je potpuno nejasno zašto je predlagač išao tim putem da sredstvima, koja su 100% obezbeđena iz budžeta, dozvoli da faktički upravljaju i rukovode udruženja, znači sindikati i predstavnici poslodavaca. Pored toga, u članu 130. pominje se takođe da ti članovi upravnih odbora, a i članovi nadzornog odbora imaju svoje zamenike. Samo se pominju, a uopšte se ne vide njihova ovlašćenja. Šta to znači zamenik? Da li je on punopravni član? Da li ima ista ovlašćenja koja ima član upravnog i nadzornog odbora? To se iz člana 130. apsolutno ne vidi. Koncepcijski bi moglo da se prihvati postojanje fonda, kao jedna vrsta zaštite potraživanja zaposlenih u odnosu na poslodavca prema kome je pokrenut stečajni postupak, ali mislim da nije najsrećnije rešenje dato u Predlogu ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde treba naglasiti da je ovaj fond smišljeno osnovan, iz razloga da se sve što je ranije rečeno pokrije na način da se ne vidi prava stvar. Podsetiću vas na ranije usvojeni socijalni program bivše Vlade za restrukturiranje preduzeća, privatizaciju, pripreme za stečaj i likvidaciju, šta je sve u tom programu bilo. Ova vlada izgleda nema taj program, pa pokušava kroz ovaj zakon da stvori uslove da se veliki sistemi, gde je Vlada većinski vlasnik kapitala, dovedu u situaciju da se najlakše završi stečaj, odnosno likvidacija tamo gde nije moguća privatizacija i da se na taj način najmanje para potroši, u stvari da se prevare zaposleni koji su u tim fabrikama gde je država većinski vlasnik. Zamislite samo par paralela poređenja radi. Prosečna plata je oko 17.000 dinara. Ne znam kolika je sada minimalna cena rada po satu za januar 2005. godine - juni 2006. godine. Bila je 40 dinara za decembar 2004. godine. Zamislite sada minimalnu platu koja je manja od 6.000 dinara za 172 sata i zamislite prosečnu platu koju je radnik zaradio, treba poslodavac da isplati za zadnju godinu, i država garantuje i isplaćuje 7.000 dinara. To je pola. Nije slučajno tamo gde je presuđeno već po raznim osnovama, gde zaposleni očekuje da poslodavac isplati dug uz kamatu za kašnjenje isplate duga, na kraju država donese jednu odredbu zakona i kaže da nema ništa od toga, samo pola. Ne bi bilo ništa čudno da je to bilo koji poslodavac. Radi se ovde o jasnoj nameri da se preduzeće gde još nije završen proces privatizacije, preduzeće u društvenom sektoru, odnosno gde je država većinski vlasnik, državno preduzeće, dovede u situaciju da se radnici bukvalno prevare po više osnova. Neisplaćena zarada za više godina, zaslužena nadam se, isplaćena kao minimalna zarada, a drugi osnov sve ono što je u sporovima do sada, a bilo je puno sporova po raznim osnovama, presuđeno konačno, umanjuje se za 50%, i ostaje najveći deo problemakoji je skopčan za ostvarivanje prava po osnovu penzijskog i invalidskog osiguranja. Državni sektor nije bilo koje preduzeće i u tome se vidi problem, jer država štiti sebe, a ne poslodavca, i nije namera da se pomogne zaposlenom, nego praktično da se izađe iz ove teške situacije koja jeste sada ovakva.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 134. amandman je podneo poslanik Igor Bečić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 146. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite, a kvoruma ima, gospodine Markoviću, i više nego što treba. Ima kvoruma dovoljno, samo vi nastavite, gospodine Krasiću.
U ovom poglavlju Potraživanja zaposlenih u slučaju stečajnog postupka u suštini imamo svojevrsnu konverziju, prava po osnovu radnog odnosa postaju materija, kako da se to definiše, upravna stvar. Sve ono što je bilo pravo zaposlenog dok je bio u radnom odnosu, dok nije otvoren stečajni postupak, otvaranjem stečajnog postupka i činjenicom da zaposleni, bivši zaposleni, ispunjava ove uslove i treba da ostvari neko pravo kod ovog fonda, kada se javi tom fondu, to pravo postaje upravna stvar. Tako nešto ako se radi, radi se potpuno drugačije, mnogo kvalitetnije. Ovo sam naveo zbog onoga što stoji u članu 146, a na koji sam podneo amandman. U članu 146. je zapisano da nadzor nad zakonitošću rada fonda vrši ministarstvo nadležno za rad, nadzor nad zakonitošću rada. To nije ni upravni nadzor, to nije ni inspekcijski nadzor, to je ta treća vrsta nadzora. Koga oni treba u stvari da nadziru? Treba da nadziru, pre svega, svoj upravni odbor, svoja dva predstavnika Vlade u upravnom odboru, njihove odluke, nadzorni odbor ne podleže ovome, direktora koji je odgovoran za zakonitost rada. Pri tom, Vlada potencira u članu 127. da fond ima svojstvo pravnog lica i posluje kao javna služba. On vodi odgovarajući postupak. Fond preko svojih organa donosi odgovarajuće odluke kojima rešava o pravima i obavezama lica koja se jave i ceo postupak je propisan. U osnovi, to je upravni postupak, opšti upravni postupak, a na sve to dolazi opet ministarstvo koje vrši nadzor nad zakonitošću rada. Ovo pominjem iz prostog razloga što je potpuno slično rešenje postojalo u Zakonu o visokom obrazovanju i ovu odredbu je Gašo Knežević zloupotrebio decembra 2000. godine, jer je ovo protumačio da može po pravu nadzora da vrši izmene konačnih upravnih akata, pa čak i nekih koji su bili pripremni, nisu bili čak ni upravni nego pripremni akti. Kako ne bi organ koji je ovde naveden, kao organ koji treba da vrši zakonitost, došao u to iskušenje, a nadzor nad zakonitošću rada rade sve moguće inspekcije koje su ovlašćene da posete ovo pravno lice koje radi po propisima o javnim službama. Znači, može i ova poreska, može i ova inspekcija rada, upravna verovatno najviše, zagarantovana je kontrola, zakonitost rada i poštovanje generalne politike Vlade Republike Srbije, zagarantovana kroz izbor direktora, članove upravnog odbora, a da ne ređam još i ove prijatelje iz socijalno-ekonomskog saveta. Ova norma je potpuno suvišna, a ovako kako je navedena, imajući u vidu našu praksu koju su Dosmanlije ustanovile od decembra 2000. godine, ona postaje opasno besmislena.
Zahvaljujem, gospodine Krasiću. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 150. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 150. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 150. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 150. Ovim amandmanom traženo je da se reči "godinu dana" zamene rečima "dve godine". Naime, o čemu se radi; o tome da član 150. kaže da je poslodavac sledbenik dužan da primenjuje opšti akt poslodavca prethodnika godinu dana od dana promene poslodavca, osim ako pre tog roka istekne vreme na koje je zaključen kolektivni ugovor ili kod poslodavca sledbenika bude zaključen novi kolektivni ugovor. Kako bi se ovaj član razumeo, treba pogledati malo i prethodne članove, znači, član 147, 148. i član 149, a gde kaže da u slučaju statusne promene, odnosno poslodavca, promene poslodavca u skladu sa zakonom, poslodavac sledbenik preuzima od poslodavca prethodnika opšti akt i sve ugovore o radu koji važe na dan promene poslodavca. Ovo je, naravno, neophodno da bi postojao bilo kakav kontinuitet i normalno je da, kada dođe do statusne promene u okviru nekog preduzeća ili dođe do promene vlasnika preduzeća, i taj novi vlasnik ima određena prava i obaveze koja je po osnovu zaključenog kolektivnog ugovora preuzeo prethodni vlasnik, odnosno ukoliko je vlasnik isti, znači, došlo je samo do statusne promene preduzeća. Neophodno je da te neke obaveze ne mogu da budu izbrisane samom tom promenom. Stav SRS je da bi u ovom slučaju radnici trebalo da budu malo više zaštićeni i da bi ovaj kolektivni ugovor trebalo da bude primenjivan kroz duži period, odnosno period od dve godine, naravno, uz ova ograničenja koja su već data u tačkama 1) i 2) ovog člana. Stav predlagača zakona i ovo nemušto, rekao bih, obrazloženje, da se amandman ne prihvata iz razloga što nema zakonskih smetnji da poslodavac sledbenik primenjuje kolektivni ugovor poslodavca prethodnika i duže od godinu dana ako se postigne saglasnost o produženja važenja tog ugovora sa sindikatom, to je odgovor na pitanje koje niko nije ni postavio. Nije sporno da ne postoje zakonske smetnje da se nešto primenjuje ukoliko se sporazum između sindikata i poslodavca postigne, ali nije dovoljno da ne postoje zakonske smetnje. Mi smo želeli da ovim amandmanom uspostavimo obavezu za poslodavca da taj kolektivni ugovor primenjuje. Ne znam šta je sa ministrom, svaki put kad izađem za govornicu, ministar izlazi napolje. Zaista je neshvatljivo ovakvo obrazloženje resornog ministra, posebno ako se ima u vidu da je kolektivni ugovor akt kojim se obezbeđuju veća prava nego što su data zakonom o radu. Znači, zakon o radu je skup nekih minimalnih prava i onda je nejasno šta može da znači ovaj odgovor da, ukoliko se saglasi poslodavac, onda će se primenjivati opšti kolektivni akt i duže. Naravno da ukoliko postoji saglasnost i kolektivni ugovor prestane da postoji, onda će se bez problema zaključiti novi, neće morati da dolazi ponovo do postupka kolektivnog pregovaranja oko zaključivanja ugovora, odnosno primene člana 3. na koji nas predlagač ovog zakona upućuje u obrazloženju neprihvatanja ovog amandmana. Sporan je i prethodni član. To će biti veoma zanimljivo kada se bude primenjivalo u praksi. To je član 149, gde kaže da je poslodavac dužan da pismenim putem obavesti zaposlene čiji se ugovor o radu prenosi i da, ukoliko zaposleni odbije prenos ugovora ili se ne izjasni u roku od pet radnih dana od dana dostavljanja obaveštenja, poslodavac može zaposlenom da otkaže ugovor o radu. Ovo je jedna prečica preko koje će biti i postoji velika mogućnost zloupotrebe, a ubeđen sam da će do toga u praksi i dolaziti, jer pitanje je da li će radnici uvek biti obavešteni šta znači ukoliko se u roku od pet dana ne izjasne da li prihvataju ili ne prihvataju prenos ugovora o radu. Nije predviđena forma u kojoj to obaveštenje treba da se da, nije predviđena obaveza poslodavca da upozori radnika na pravne posledice činjenja ili nečinjenja u ovom smislu. Mislim da će ovaj član biti veoma sporan u primeni.
Za reč se javila narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Dame i gospodo poslanici, DS je podnela amandman na član 150. u smislu izmene stava 1, u kome se predviđa da poslodavac godinu dana nakon preuzimanja firme treba da poštuje kolektivni ugovor prethodnog poslodavca. Mislimo da je taj rok neprimereno veliki. Štaviše, smatramo da uopšte ne bi trebalo da postoji, ali uvažavajući određene razloge predlagača, da je želeo da stavi određeni rok u kome se mora poštovati prethodni rok, mi predlažemo da se reči "godinu dana" zamene rečima "60 dana". Mislimo da je to primereni rok da poslodavac sledbenik zaključi novi kolektivni ugovor, kako je to i predviđeno u članu 3. Predloga zakona o radu, a nakon određenog perioda poslodavac može doneti i pravilnik o radu koji takođe mora biti u saglasnosti sa zakonom. DS misli da je obaveza poslodavca da mora da primenjuje opšti akt poslodavca prethodnika suprotna svim načelima tržišnog poslovanja i da dovodi u vrlo delikatan položaj tog poslodavca, s obzirom da mora da poštuje i obaveze koje je predvideo i pravni prethodnik, a koje vrlo često mogu da budu i štetne za novog poslodavca. Čest je slučaj da poslodavac u postupku privatizacije ili u nekom drugom postupku preuzima i ekonomski posrnula preduzeća, tako da nema nikakvog opravdanja predvideti ovu obavezu da mora da poštuje pravila koja su dovela preduzeće u nezavidan položaj. Na ovaj način se mogu znatno otežati planovi za revitalizaciju preduzeća. Osim toga, dešava se da poslodavac sledbenik ima svoje zaposlene i zaposlene poslodavca prethodnika. Na ovaj način, te dve kategorije zaposlenih su u neravnopravnom položaju u odnosu na svoja prava, obaveze i odgovornosti, ukoliko se ne primenjuje istovetni opšti akt za obe kategorije zaposlenih. Stoga predlažemo i Narodnoj skupštini, a isto tako i predlagaču zakona, da ovaj amandman DS razmotre još jednom i predlažemo da prihvate, jer mislimo da niko od nas nema prava toliko direktno da se meša u poslovanje novog poslodavca i nameće mu pravila ponašanja i obavezu koja je suprotna odredbama zakona, da mora godinu dana u svom poslovanju, u kome pokušava da revitalizuje firmu, u kome pokušava da poboljša proizvodnju, da se ponaša saglasno kolektivnom ugovoru koji je zaključio prethodni poslodavac.
Ovo je bilo po prethodnom amandmanu, gde se umesto godinu dana predlaže da ugovor važi 60 dana. Sada da se vratimo na ovaj kojim se predlaže dve godine. Gospodine Krasiću, izvolite.
Dobro je što je u okviru ovog amandmana Nemanje Šarovića obuhvaćena i ova druga ideja izražena u amandmanu DS. Verovatno je to pisao Aca Vlahović. Za njega je i 60 dana mnogo. Kod njega je rok na juče. Da bismo ušli u ovu temu i da bi bila svima jasna, kaže ovako: "U slučaju statusne promene (statusne promene uređuje Zakon o privrednim društvima, statusna je promena kada društvo sa ograničenom odgovornošću postane akcionarsko društvo) odnosno promene poslodavca..." Pravilnije bi bilo "i promene poslodavca". Promena poslodavca je šta - 20% akcija je bio Pera, a sada je 20% akcija Mika. Šta se desilo u privrednom društvu? Da li je to promena poslodavca ili je promena poslodavca kada je preko 51%. Znači, ovde je prvi problem u primeni ovog zakona. Vi nećete moći pomoć za ovo da nađete u Zakonu o privrednim društvima. Druga stvar, kada je došlo do promene, kog dana, na osnovu čega računate: dan upisa u neki registar, dan zaključenja ugovora, dan kada je faktički ušao u vlast, ne u posed, taj poslodavac, koji datum ste izabrali? Da li vi mislite da sudija treba da baca i da vidi da li je pismo ili glava da odredi koji dan će da bude? Ne može tako u zakonima. Ovo čak nije ni za literarni sastav. Onda dolazimo na član 149, gde kažete: "Poslodavac prethodnik dužan je da o prenošenju ugovora o radu ..." Pojam prenošenja je ovde u istom rangu kao i cepanje. Ja sam cepao ugovor, preneo ugovor, poneo ugovor, izgubio ugovor. Valjda je pravilnije da se kaže da tada dolazi do promene jedne ugovorne strane. Usled promene poslodavca dolazi i do promene jedne od ugovornih strana u ugovoru o radu. Mi sada dolazimo u situaciju da više nije taj poslodavac nego je drugi i sada želi da se zamrzne ta situacija. Sada dolazimo na onih 60 dana. Naravno, mi predlažemo da bude dve godine. Zašto dve godine? Vi ste nam rekli da svi kolektivni ugovori, i opšti, moraju da budu u skladu sa zakonom, a zakon propisuje minimum. Šta onda ima da menja taj novi poslodavac. Jedino da ide ispod minimuma. Ne može da ide ispod minimuma. Vi snagom autoriteta države i ove koalicije garantujete da ne može da ide ispod minimuma. Desi se na privatizaciji aukcionoj da kupi čovek frizerske lokale i sutradan sve to izbaci, sve berbernice postaju kafići. On je vlasnik, on može sve. Gde su prava zaposlenog? Ili ovaj Mladen Grujić kupi "Goricu" sa određenim brojem zaposlenih, po ugovoru je mogao 10% da proda, on 40% proda. Uzmite drugoga. Neka neko kupi npr. "Prvu petoletku". Po logici 60 dana on je vlasnik, on zatvara to, kaže – hajde napolje, ovo će da budu magacini, neće više tu biti alatničara niti drugih stvari. U sudaru sa stvarnošću neki su iluzionisti pa razmišljaju rokovima na juče. Vi pokušavate to da izmerite na vrlo pogrešan način, toliko konfuzan da me neće iznenaditi ukoliko zgradu Vlade pretvorite u biro za zapošljavanje.
Još neko o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, ovim poglavljem se reguliše situacija gde je došlo do statusnih promena, pre svega se misli na promenu poslodavca i odnosa novog poslodavca prema zaposlenom. Tu se postavljaju neki specijalni uslovi, koliko će važiti opšti akt, od čega to zavisi, dužina primene opšteg akta. Mislim da tu nije mnogo pomognuto zaposlenima, nego čak mislim da im je odmognuto. Nelogično je da se oročava primena opšteg akta i da se naročito ističe primena ugovora o radu, kao da je to nešto posebno. Svaki sledbenik, onaj ko preuzima određeno privredno društvo, preuzima sva prava i obaveze, samim tim preuzima i apsolutno sve obaveze prema zaposlenima koje proističu iz ugovora o radu. Ne razumem zbog čega bi postojalo ograničenje u tom smislu da on mora da poštuje najmanje godinu dana. On mora da poštuje ugovor o radu dokle god važi ugovor o radu. Mora da poštuje opšti akt dokle god taj opšti akt važi, a ne da se oročava. Mene čudi drskost DS da uopšte ulaže amandmane, s obzirom na to kako je donet trenutno važeći zakon, i s jedne strane pokazuju neprimerenu hrabrost da se jave za amandman da i oni obrazlože nešto, kada se uzme u obzir kako je zakon o radu donet. Faktički, on ne bi trebalo da postoji u pravnom poretku ove zemlje, jer nije donet većinom glasova poslanika tadašnjeg saziva Skupštine Srbije 2001. godine. I da oni još predlažu amandmane, i da njihov predstavnik izlazi za govornicu i da daje obrazloženje amandmana DS, koja je inače članica Socijalističke internacionale, a koja se zalaže za to da se skrešu prava zaposlenih do krajnje granice, što se vidi iz njihovog amandmana, da je plafon primene opšteg akta 60 dana, što moj prethodnik, gospodin Krasić reče ...
Gospodine Milajiću, mogu li da vas zamolim, javili ste se po amandmanu gospodina Šarovića, budite ljubazni i govorite o tom amandmanu. Krajnje je korektno. Izvolite.
Tako da bi smanjili na što je moguće manju meru. Ovim amandmanom, koji je uložila SRS, u stvari pokušavamo na maksimalan način da zaštitimo zaposlene, kako na jedan neopravdan i krajnje neprimeren način ne bi bila njihova prava uskraćena, koja proističu iz opšteg akta i ugovora o radu. Hvala.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? Narodni poslanik Aleksandar Đorđević, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na primeru člana 150. vidi se priroda ovog predloga zakona o radu. Naravno, kolega Nemanja Šarović, poslanik SRS, u ime poslaničkog kluba SRS predložio je amandman na član 150, tako da se u stavu 1. reči "godinu dana" zamene rečima "dve godine". Smatramo da je povećanje primene opštih akata poslodavaca prethodnika na dve godine povoljnije za zaposlenog. I uvek kada govorimo o amandmanima koje smo ovde podneli, očigledno nailazimo na nerazumevanje od strane Vlade Republike Srbije, koja želi po svaku cenu da donese zakon na brzinu, ne sagledavajući suštinu amandmana poslaničke grupe SRS. Naravno, ako želimo da pričamo za ovom govornicom i da govorimo o zakonu koji će se doneti u ovoj Narodnoj skupštini, o zakonu o radu, i koji će promeniti prirodu važećeg Zakona o radu, koji je donela prethodna vlast DS, koja je i ponizila sve radnike zaposlene u ovoj zemlji sa tim zakonom, onda je Vlada Republike Srbije morala da ima u vidu baš upravo u članu 150. Predloga zakona o radu amandman koji smo mi podneli i ono što su predstavnici reprezentativnih sindikata govorili kada su predlagali izmene Predloga zakona o radu. Šta bi bilo kada bi novi poslodavac u ovom slučaju rekao da prihvata samo zaduženja koja su nastala godinu dana pre preuzimanja preduzeća, a da sva ostala zaduženja ne prihvati kao obavezujuća. Suština našeg amandmana na član 150. Predloga zakona je upravo to da se ovaj član uredi na način koji će ići u korist, pre svega, zaposlenih i koji će onemogućiti bilo kakve negativne konotacije koje bi mogle da proizađu iz člana 150. Naravno, član 150. pokazuje prirodu ovog zakona, da se on neće razlikovati od važećeg ukoliko Narodna skupština, odnosno vladajuća koalicija u Narodnoj skupštini, ne prihvati naše amandmane. Onda ćete za ovaj zakon koji budete doneli vi najveću odgovornost prihvatiti za sve što će se kasnije dešavati.
Hvala, gospodine Đorđeviću. Po istom amandmanu, narodni poslanik Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što krenem sa odbranom ovog amandmana, moram da se izvinim građanima Srbije, jer i ovaj zakon očigledno donosimo bez kvoruma. (Predsednik: Sve je u redu, ako vi ubacite svoju karticu, gospodine Markoviću, biće sve u redu.) U sali nema 84 poslanika vladajuće većine. Moram da se izvinim i građanima Srbije što smo većinu amandmana branili bez prisustva ministra, a ministru da se izvinim što smo počeli rad jutros sat vremena pre nego što je on došao. Amandman narodnog poslanika Nemanje Šarovića na član 150. Predloga zakona odbijen je sa obrazloženjem – amandman se ne prihvata iz razloga za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Dušana Mrvoša na isti član Predloga zakona. Ovo su dva različita amandmana i normalno je da obrazloženje bude kompletno i za jedan i za drugi. Narodni poslanik je svojim amandmanom tražio da se u članu 150. stav 1. gde piše "godinu dana" zameni rečima "dve godine." U obrazloženju narodnom poslaniku Dušanu Mrvošu kaže – amandman se ne prihvata iz razloga što nema zakonskih smetnji da poslodavac sledbenik primenjuje kolektivni ugovor poslodavca prethodnika duže od godinu dana itd. On će jedva čekati da prođe ta godina koju mu zakon određuje, da podeli otkaze, da raščisti firmu, da bi mogao da je uglavnom proda. Gospodin Krasić je govorio kako se u prethodnom periodu privatizacija sprovodila. Bitno je da četiri meseca ne proda ništa, odnosno za godinu dana, jer za četiri meseca je rasprodao polovinu firme, 10% je mogao godišnje, a on je 40% prodao za nekoliko meseci. Mnogi radnici su se našli tamo gde ne treba, mislim na ulici. Ovim amandmanom bismo mi zaštitili radnike koji rade u tim preduzećima, a sada se uglavnom otkupljuju preduzeća koja su u društvenoj svojini i prelaze u privatnu svojinu, bar dve godine. Godinu dana je i suviše malo. Prvo, dakle, da zaposleni iz tog preduzeća iznađe mogućnosti da nađe posao, osim ako ministar... a ponovo ga pozivam da izađe i da kaže koja su to preduzeća gdepo 20.000 daju radnicima, pa niko neće da radi, pa oni moraju da dolaze iz Rumunije i Bugarske. Dajte prvo da zaposlimo naše, pa tek onda da razmišljamo o Rumunima i Bugarima. Gospodine ministre, očekujem da ćete vi ovaj amandman sada usvojiti, a ako ne usvojite sada, da onda poslanici vladajuće većine u danu za glasanje stvarno glasaju za ovaj amandman i da bar u ovom delu zaštitimo zaposlene da se ne nađu na ulici u najkraćem mogućem roku.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Nemojte dobacivati, gospodine Markoviću, budite ljubazni, a pravo poslanika je da koristi onoliko padeža koliko želi, na šta to liči, molim vas. Narodni poslanik Ljiljana Nestorović podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 153. doda novi član 153a. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Gospodine predsedavajući, kolege poslanici, u članu 153. u stavu 1. rečeno je da poslodavac donosi program rešavanja viška zaposlenih, ako utvrdi da će zbog tehnoloških, ekonomskih ili organizacionih promena u periodu od 30 dana doći do prestanka potrebe za radom zaposlenih. Mi smo predložili da se posle ovog člana unese novi član, koji glasi: "Poslodavac je dužan da pre donošenja programa utvrdi u skladu sa poslovnim planom, strategijom i razvojnim ciljevima program tehnoloških, ekonomskih ili organizacionih promena, kao i da u pravilniku utvrdi sve promene organizacionih delova, poslova i potrebnog broja zaposlenih na poslovima". Šta je bila naša ideja? Pošto prema Zakonu o privrednim društvima postoji obaveza poslodavca da donese godišnji plan poslovanja, koji sadrži strategiju i razvojne ciljeve, onda je nama bilo prirodno i svrsishodno da se program organizacionih, tehnoloških i ekonomskih promena veže za poslovni plan i strategiju preduzeća. Znači, mi smo praktično predložili sledeći redosled poteza kod poslodavca: 1. donošenje godišnjeg plana poslovanja,koji sadrži strategiju i ciljeve; 2. utvrđivanje organizacionih, tehnoloških i ekonomskih promena koje proizilaze iz poslovnog plana; 3. donošenje programa rešavanja viška zaposlenih na osnovu prethodna dva dokumenta. Dakle, pošto je zaista u članu 155. Predloga zakona propisano da program viškova mora sadržati razloge prestanka potrebe za radom zaposlenih, a to su, kako je navedeno u članu 153, organizacione i tehničke promene. Ali, plašimo se koliko će taj dokument o organizacionim i tehničkim promenama biti ozbiljan dokument. Bojimo se toga da ovaj dokument ne bude samo puka formalnost iz koga će proizaći jedan spisak ljudi koji su tehnološki višak. Zato smo želeli da osiguramo ozbiljnost ovog dokumenta, tako što će se on vezivati i proizilaziti iz godišnjeg plana poslovanja, strategije i ciljeva poslodavca. Vlada je amandman odbila sa obrazloženjem da je to što smo mi predložili suvišno jer je propisana obaveza da se u programu rešavanja viškova zaposlenih navedu razlozi za prestanak rada pojedinih zaposlenih. Nadamo se da to jeste dovoljno. Kada bi svi postojeći poslodavci bili i vlasnici, mi se ne bismo plašili zloupotreba. Ali, međutim, kod nas u ovom sistemu, koji je još uvek do kraja nedefinisan pri prelasku iz socijalističkog u kapitalistički, imamo tri vrste vlasništva nad imovinom. Imamodruštvena, državna i javna preduzeća, kao i privatna. Naravno da privatnik neće praviti negativnu selekciju, otpuštati one radnike koji su mu dobri, i samim tim je za njega to tržišni imperativ jer od njih može da očekuje neki prosperitet. Stvar je komplikovana u onom delu kada govorimo o društvenom vlasništvu, odnosno javnim preduzećima, gde taj broj planiranih ljudi za otpuštanje, odnosno njihov spisak može da bude proizvod ličnog afiniteta direktora, po ko zna kojim kriterijumima, na osnovu sasvim nekih ličnih opservacija, tako da smo mi na ovaj način u suštini želeli da preciziramo stvari, da ne bi došlo do zloupotreba i negativnih selekcija. A svi znamo da je negativna selekcija, koja je posledica ličnog ćefa rukovodilaca u našim javnim preduzećima i u društvenim firmama, u suštini glavni kriterijumi za pravljenje spiskova ljudi koji se otpuštaju, i obično su to ljudi koji su sposobni, imaju svoj stav, svoje mišljenje, neko ko nije klimoglavac i poslušan. Hvala. Zbog toga molim i ministra i Vladu da još jednom razmotre ovaj amandman i da ga ugrade u sam zakon. Hvala još jednom.
Na član 155. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, zakon o radu ima veoma puno bolnih tačaka, a jedna od najbolnijih tačaka svakako je višak zaposlenih. Zbog toga se posebna pažnja u svakom zakonu, a posebno u zakonu naše države gde je ogroman broj nezaposlenih, mora obratiti i obrazložiti. Podneo sam u ime SRS amandman na član 155. koji se odnosi na ovaj višak zaposlenih i to pre svega odnosi se na jedan program koji je dužan poslodavac da u određenom dokumentu sastavi. Kada se govori o ovom programu, a to je sadržina člana 155, zakon obavezuje poslodavca da u tome navede par stvari, i to pre svega, broj zaposlenih, potom da navede broj i strukturu zaposlenih koji su višak, iza toga mora da se navedu razlozi otpuštanja i na kraju da se predvide mere za njihovo zbrinjavanje, odnosno za zapošljavanje. Predložio sam da se tu doda još jedna tačka, da se propiše da tu ulaze u obrazloženje i druga prava i obaveze zaposlenih. Ako smo, sa jedne strane, predvideli da je poslodavac obavezan, dužan da sastavi program, sa druge strane štitimo na drugi način prava zaposlenih. U svako doba mi možemo da kažemo da u radnom odnosu zaposleni ima puno prava koja nisu ovim obuhvaćena. To ću samo reći iz praktičnih razloga. Može se desiti da dođe do programa i do usvajanja ovog programa, ali iza toga slede sporovi. Jako puno sporova je u pogledu regulisanja viška zaposlenih, kriterijuma i svega ostalog. Međutim, šta obuhvata ovaj amandman. Primera radi, nigde nije navedeno da u programu ipak treba nešto reći oko toga kako zaposleni može da iskoristi pravo na godišnji odmor ili kako pravo da povežemo sa radnim stažom, ili kako da mu se isplati prekovremeni rad. Sa pravom je predlagač zakona u članu 157. rekao da kriterijumi ne mogu biti ukoliko se radi o privremenoj sprečenosti za rad, ako se govori o trudnoći, porodiljskom odsustvu, nezi deteta i posebnoj nezi deteta. Međutim, nigde se ne navodi šta je sa onima koji su otišli u vojsku, šta je sa onima koji su otišli na dosluženje vojnog roka, ili koji su upućeni na rad u inostranstvo. Šta je sa onima koji su upućeni na rad kod drugog poslodavca, ili koji iz drugih razloga, radi vršenja odgovorne državne funkcije, nisu trenutno kod poslodavca. O tome zakonodavac nije rekao ni jednu jedinu reč. Da ne bi bilo zloupotreba i malverzacija oko ovoga, dakle, oko grupe drugih prava koja su inače sadržana u ovom zakonu, ipak mora da stoji i ova tačka. Iz ovih razloga predlažem da se ovaj amandman usvoji. Moram pored toga i da zaključim, da ipak ovaj zakon donosimo posle jednog vremena u kome je došlo do raslojavanja i do bogaćenja. A iza primera bogaćenja dolazi oseka morala. Da se to ne bi dogodilo, evo sadržina ovog člana govori drugačije. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, SRS, odnosno kolega Stevović je podneo amandman na član 155. Predloga zakona o radu, gde u stavu 1. iza tačke 7) predlaže dodavanje tačke 8) koja glasi: "Druga prava zaposlenih u skladu sa zakonom i kolektivnim ugovorom". Obrazloženje - ovim amandmanom dopunjuje se program koji donosi poslodavac. Vlada nije prihvatila amandman kolege Milana Stevovića, odnosno poslaničke grupe SRS, sa obrazloženjem koje glasi ovako: "Amandman se ne prihvata iz razloga što se mere za zapošljavanje i druge mere predlažu programom rešavanja viška zaposlenih, u skladu sa stavom 1. tačka 5) navedenog člana predloga zakona. Te druge mere su i ona prava koja su utvrđena zakonom i kolektivnim ugovorom, stoga je suvišno to pitanje posebno uređivati." U ovom članu 155. takođe se u zadnjem stavu kaže: "Program donosi upravni odbor, a kod poslodavca kod koga nije obrazovan upravni odbor – direktor, odnosno preduzetnik". Mi sa ovim ne možemo da se složimo, jer se postavlja pitanje upravo u tim nekim malim preduzećima gde imamo, recimo, izraženu samovolju direktora, preduzetnika ili vlasnika, gde se često dešava da nemamo organizovan sindikat zbog straha za radno mesto od strane zaposlenih. Tu je najviše prisutan rad na crno ili minimalne nadnice. Zato je neprihvatljivo da o tome odlučuje direktor, odnosno preduzetnik, pa insistiramo da se u ovaj član ugradi amandman. U ovoj formulaciji se govori i o članu 156, gde se u zadnjem stavu kaže: "Poslodavac je dužan da razmotri i uzme u obzir predloge republičke organizacije nadležne za zapošljavanje i mišljenje sindikata, i da ih obavesti o svom stavu u roku od osam dana." Da su ova dva člana, 155. i 156, jedan sa drugim u koliziji govore ove stvari. Znači, amandman na član 155. koji je podneo gospodin Stevović, u ime poslaničke grupe SRS, smatramo da ova Narodna skupština treba da prihvati. U danu za glasanje očekujemo da ćete podržati amandman na član 155, jer se upravo u ovom članu rešava, kada je u pitanju višak zaposlenih, ovaj problem.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
U ovom poglavlju u članovima 153. do 160. reguliše se jedno osetljivo pitanje, a to je višak zaposlenih ili, kako je to predviđeno Direktivom Saveta Evropske unije iz 1998. godine, kolektivno otpuštanje. Ovim zakonom je predviđeno da se donosi program viška zaposlenih koji treba da sadrži određene elemente. Znači, zakon je dao taksativno tj. nabrojao koje elemente taj program mora da sadrži. Međutim, treba pogledati malo suštinski šta predstavlja taj program. Program donosi poslodavac, koji dostavlja na mišljenje sindikatu taj program, i u obavezi je da ga dostavi i Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje. Ovi opet su dužni da odgovore u roku od 15 dana, znači sindikat je dužan da izrazi mišljenje, a Nacionalna organizacija za zapošljavanje je dužna da izradi program mera za rešavanje viška zaposlenih. Kada dobije to mišljenje i program mera, poslodavac je opet dužan da u roku od osam dana odgovori sindikatu i Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje, i tu se sve završava. Znači, postoji jedna forma koja treba da se ispuni, prepiska između poslodavca s jedne strane i sa druge strane sindikata i Nacionalne organizacije za zapošljavanje. Kada se ispuni ta forma, poslodavac više nema nikakvih obaveza prema radnicima. On jednostavno te radnike može da otpusti bez ikakvih posledica. Šta to znači? Praktično to znači da je ovo samo jedna formalna zaštita zaposlenih od masovnih otpuštanja i da tu uopšte ne postoji suštinska zaštita, znači zaštita iza koje bi trebalo da stoji država, jer u pitanju će biti na desetine i stotine hiljada radnih mesta, pogotovu u postupku privatizacije i u postupku stečaja, gde će masovno veliki broj zaposlenih ostati bez posla. Tako smatramo da treba prihvatiti ovaj amandman SRS. Trebalo je suštinski ući u ovaj problem, kako je to i predviđeno Direktivom Saveta Evropske unije, s obzirom da se predlagač zakona pozivao na direktive Saveta Evropske unije. Oni tu direktivu nisu do kraja ispoštovali. Oni su je modifikovali, jer u Direktivi Saveta Evropske unije predviđeno je nešto sasvim drugo.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 157. amandman je podnela poslanikVjerica Radeta. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman je veoma značajan, rekla bih čak da je i od državnog interesa. Reći ću vam i zašto. Članom 157. predviđeno je da kriterijum za utvrđivanje viška zaposlenih ne može da bude odsustvovanje zaposlenog sa rada zbog privremene sprečenosti za rad, trudnoće, porodiljskog odsustva, nege deteta i posebne nege deteta. U amandmanu koji sam u ime poslaničke grupe SRS podnela stoji da zaposlenom invalidu, kao i zaposlenom koji je kao pripadnik oružanih snaga Jugoslavije učestvovao u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine ne može da prestane radni odnos zbog prestanka potrebe za radom zaposlenog, dok ne ostvari pravo na penziju. Ne mogu da verujem da postoji neki narodni poslanik koji neće glasati za ovakav amandman, jer je očigledno da je izostavljanje ove veoma važne odredbe u članu 157. doprinos orkestriranom napadu na vojsku, na uništavanje odbrambene moći zemlje i, hajde, ako se Vlada u to upustila to je njena stvar. Uostalom mi imamo već primera iz Vlade kako se polako ali sigurno uništava vojska. Imali smo ovde i budžet koji nam je ministar Dinkić u ime Vlade predložio, odnosno obrazlagao, ali narodni poslanici ne smeju da se ogluše o ovu činjenicu. S jedne strane imamo svakodnevne pritiske na obavezu navodno države za isporučivanje naših građana Hagu, sa druge strane nećemo da zaštitimo one koji su se borili, koji su ostali invalidi u tim ratovima od 17. avgusta 1990. godine, i šta mi onda možemo da očekujemo, ko će biti spreman da eventualno brani Srbiju, šta će se desiti ako se ostvari ono što nam Šiptari pripremaju na Kosovu i Metohiji u martu? Drage moje kolege, ovo je naša briga, zajednička briga i zaista vam preporučujem da usvojite ovaj amandman. Da je ministar ovde, on bi verovatno rekao da je i ovo demagogija, kao što je juče rekao. To je inače manir ministara u Vladi od kraja 2000. godine do danas, da se u toku radnog dana ovog parlamenta pojave ili ne pojave, posede po desetak minuta u ovoj sali, a onda uveče, kao da su pokrovitelji našeg rada, pojavljuju se za govornicom, održe predavanje od desetak minuta i zaključe radni dan. Tako je juče ministar Lalović ispričao toliko nebuloznih stvari da je to prosto neverovatno. Kaže ministar, "prvo da razjasnimo, između ostalog, šta piše u zakonu sada, šta piše u novom tekstu, pošto se neki put pobrka pa se ne pročita". Poruka za gospodina ministra, poslanici SRS-a čitaju sve što je Vlada predložila i čitamo čak i ono što se krije između redova. Zato je ovaj amandman, zato što smo u stanju da pročitamo i ono šta se krije u predlogu Vlade između redova. Onda, kaže ministar, "zbog građana Srbije moram reći da se ovde ne razume elementarna stvar kod većine primedbi koje se iznose, želi se da se sve uredi zakonom". Zamislite čuda, narodni poslanici u Narodnoj skupštini žele da se sve oblasti urede zakonom. Ne znam kako je to ministar mislio da se uredi bez zakona. Da li on misli da treba da se uvede anarhija ili je u ministru proradila komunistička svest pa se setio Josipa Broza i one njegove čuvene - nećemo se držati zakona kao pijan plota. Odsustvujući ministre, dame i gospodo, moramo se pridržavati zakona kakav god da je, a ako menjamo zakon, ako donosimo nov zakon, onda nemojte samo da deklarativno pričamo da donosimo nešto mnogo bolje, a u suštini ništa bolje od ovog zakona, ukoliko se ne prihvate naši amandmani. Naglašavam posebno značaj amandmana koji sam ovde citirala i molim vas, u ime svih onih koji su ostali invalidi u otadžbinskim ratovima koji su vođeni u svim srpskim zemljama, nemojte dozvoliti da propustite da glasate za ovaj amandman i da ti ljudi budu na meti poslodavaca, da među prvima dobijaju otkaze, jer je to bilo uobičajeno od 2000. godine do danas.
Reč ima poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u prilog tvrdnji da ovaj amandman treba podržati govori i to da bi odredbe u članu 101. Predloga zakona bile samo deklarativne, ako se ne bi intervenisalo u ovom članu, posebno zato što se nije intervenisalo ni u članu 179. i u članu 183. Govori se o invalidima rada. Zaposlenom invalidu rada u članu 101. ovog predloga poslodavac je dužan da obezbedi obavljanje posla prema radnoj sposobnosti. Pričao sam o tome da Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju ne poznaje te pojmove, ali ministar reče da će da interveniše u Zakonu o penzijskom i invalidskom osiguranju, da će ti pojmovi biti vraćeni, da će postojati preostala sposobnost, odnosno invalidnost treće kategorije, odnosno opasnost od nastanka invalidnosti, što u suštini i treba da se uradi. Ako to ne postoji u odredbi člana 157. da ne može biti višak, onda je praktično ovo samo deklarativno i nema nikakve koristi. Zamislite ovo što je navedeno u članu 157. i zašto bi poslodavac dao nekome otkaz, zašto bi stavio na spisak radnika za čijim radom je prestala potreba, ako to država plaća. Tek kad izađe iz tog statusa, kada se vrati sa porodiljskog odsustva ili sa bolovanja, onda poslodavac odlučuje da li za tog radnika ima posla ili će biti na spisku radnika za čijim je radom prestala potreba. Ništa novo nije rečeno, ako se razume tema o kojoj pričamo. Nije intervenisano ni u članu 179, kasnije ćemo doći do toga, ali samo usput da ga prokomentarišem. To je u stvari član koji je u sadašnjem tekstu zakona član 101. i samo je malo preformulisan. U članu 183. navedeno ješta se smatra da nije opravdan razloga za davanje otkaza o radu. Nigde se ne pominju invalidi rada koji su izgubili zdravlje, postali invalidi rada radeći kod poslodavca pod teškim uslovima rada, često bez adekvatnih zaštitnih sredstava. Ostaće samo deklarativna odredba, pa zbog toga treba intervenisati u ove dve-tri odredbe da bi imalo smisla ovo što je napisano u Predlogu zakona.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, poslanička grupa SRS, odnosno koleginica Vjerica Radeta podnela je amandman na član 157. Pročitaću stav 1. člana 157. Predloga zakona o radu, koji kaže: "Kriterijum za utvrđivanje viška zaposlenih ne može da bude odsustvovanje zaposlenog sa rada zbog privremene sprečenosti za rad, trudnoće, porodiljskog odsustva, nege deteta i posebne nege deteta". Sa ovim stavom člana 157. se slažemo, ali takođe tražimo od Vlade da prihvati amandman na član 157, gde tražimo da se doda član 2. koji glasi: "Zaposlenom invalidu, kao i zaposlenom koji je kao pripadnik oružanih snaga Jugoslavije učestvovao u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine ne može da prestane radni odnos zbog prestanka potrebe za radom zaposlenog, dok ne ostvari pravo na penziju". Mislim da je obrazloženje koje smo dali potpuno jasno. Ovim amandmanom štite se pre svega zaposleni invalidi i zaposleni učesnici u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine. Imajući u vidu da je Odborza rad, boračka i socijalna pitanja Narodne skupštine prihvatio ovaj amandman, očekivali smo da će i Vlada prihvatiti amandman poslaničke grupe SRS na član 157. Predloga zakona o radu. Međutim, Vlada nije prihvatila amandman SRS i dala je sledeće obrazloženje- zaštita invalida obezbeđuje se posebnim propisima i uslovima za njihovo zapošljavanje. U daljem tekstu obrazloženja kaže se - u 2005. godini predviđeno je donošenje novog zakona o zapošljavanju invalida kojim će se obezbediti uslovi za njihovo brže i lakše zapošljavanje i posebne subvencije preduzećima koja zapošljavanju invalide. Dakle, Vlada je ovde navela jedno obrazloženje koje ne može da zadovolji Narodnu skupštinu. Činjenica je da se Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja Narodne skupštine odredio pozitivno prema amandmanu koleginice Vjerice Radete na član 157, a gde smo tražili da se ovim amandmanom štite zaposleni invalidi i učesnici u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine. To što vi predviđate donošenje nekog novog zakona, pitanje je koliko će ova skupština da traje. To je jedna stvar. Ovo obrazloženje ne daje pravi odgovor na ono što ne prihvatate amandman. Činjenica je da posebno treba voditi računa o ovoj kategoriji zaposlenih i posebno u ovom slučaju kada govorimo o ovom poglavlju zakona i članovima koji rešavaju ovo poglavlje XI o višku zaposlenih. Nadam se da će Narodna skupština Republike Srbije prihvatiti amandman SRS, odnosno poslaničke grupe SRS na član 157, jer ako se Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja izrazio pozitivno, na osnovu svih ovih argumenata koje smo izneli za govornicom Narodne skupštine, smatram da će poslanici Narodne skupštine u danu za glasanje da glasaju za amandman na član 157. koji je podnela poslanička grupa SRS.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, zatim narodni poslanik Nataša Jovanović, zatim narodni poslanik Momir Marković, pa ćemo dalje. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 157. u ime SRS amandman je podnela narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta. Ovo je jedan od onih amandmana na koji bi posebnu pažnju trebalo da obrate svi poslanici. Ne radi se ovde niti o tehničkim stvarima, niti o pravnom doterivanju zakonskih odredbi. Ovo je jedan od onih amandmana koji suštinski treba da poprave tekst ovog zakona. Ovo je jedan od onih amandmana kojima se na jedan pravi način pokazuje kakva je u stvari politika Vlade prema određenim kategorijama stanovništva. Kada smo predlagali ovde prethodnim amandmanima da se poveća po osnovu porodiljskog odsustva pravo za godinu dana, kada smo predlagali da se zaštite maloletnici sa 15 godina, niste prihvatali i sada se opet ponavlja situacija da dolazite u sukob sa koncepcijom za koju se formalno zalažete, jer sada kada predlažemo da se zaposlenim invalidima, odnosno onima koji su učestvovali u ratnim, odnosno oružanim sukobima od 17. avgusta 1990. godine, ne može uručiti otkaz zbog toga što je prestala potreba za radom, vi to, naravno, ponovo ne prihvatate. Obrazloženje mislim da ne treba posebno komentarisati, jer zaista kao i prethodno nema previše smisla, a ponovo se daje odgovor na pitanje koje nije postavljeno, jer vi odgovarate da će u nekom narednom periodu biti donet neki drugi zakon koji će to regulisati. To što vi planirate da donesete poseban zakon o zapošljavanju invalida, to opet ne znači da će tim zakonom biti regulisano zapošljavanje pripadnika oružanih snaga koji su učestvovali u oružanim sukobima. To, takođe, ne znači ni da će taj zakon biti donet, već je to, kao i do sada, neka vaša lepa želja i obećanje za budućnost. Ne bi vi na osnovu onoga što ste do sada uradili trebalo da budete toliko samouvereni i da mislite da ćete biti na tim mestima dovoljno dugo, a to posebno važi za ministra koji, naravno, kao i obično, nije na svom mestu. Izostalo je ovog puta i poređenje sa okolnim državama i načinima na koje su zakonom uredili odnose i prava svojih invalida i onih lica koja su učestvovala u oružanim sukobima. Zašto sada ne izađe ministar i kaže, evo ovako je to regulisano u Sloveniji, ovako je to regulisano u Bosansko-muslimanskoj federaciji, ovako je to regulisano u Republici Hrvatskoj. Omiljena su vam poređenja sa Republikom Hrvatskom kada dođe do drugih stvari, pa zašto sada ne kažete kako je u Republici Hrvatskoj regulisano pravo njihovih domobrana, onih koji su davali nešto za hrvatsku državu. Poznat je vaš odnos prema onima koji su ovu državu izdali i prema onima koji su izbegavali da služe vojni rok, koji su se krili po podrumima i bežali po inostranstvu. Njih ste abolirali, izjednačili ste ih sa onima koji su časno svoju državu branili. S druge strane, one koji su branili državu sa čarapama na glavama ili pomoću pritisaka, uz navodne dobrovoljne predaje, izručujete stranim državama. Ako se ima u vidu da mi nismo srećna država i da ne daj bože sutra možemo da dođemo u situaciju da nam opet neko zatreba da ovu državu brani, mislim da bi ovo bio neki minimum koji bi trebalo dati i garantovati, kako onima koji su državu branili u prošlosti, tako i onima od kojih se očekuje da državu brane u budućnosti. Hvala.
Reč ima poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je podnela koleginica Vjerica Radeta za vas, koji ne znate, možda ste se zapitali da li je to slučajno ili namerno. A svakako da bi neko od poslanika SRS insistirao na ovome da učesnici odbrane zapadnih srpskih zemalja u periodu od 1990. godine ne mogu da ostanu bez posla, a nije slučajno, već je namerno da je taj amandman podnela žena čije je poreklo iz Livna, a koje je sada pod ustaškom okupacijom. Žena koja ne može da ode na grob svog oca i svojih predaka, žena koja najbolje zna kakva je herojska bila borba svakog Srbina kojise odazvao da ide da brani zapadno od Drine i Dunava srpski narod i srpske zemlje. Ako vam nije bila dovoljna njena argumentacija i ono što ste čuli do sada, ako vam nije dovoljno i to da i među vama ima onih koji su bili učesnici odbrane zemlje, a verovatno u redovima SRS i među poslanicima ima ih mnogo, neki su, nažalost, položili život na oltar otadžbine i koji su bili u ranijim sazivima – pomislite da vi možete da se nađete u toj koži i mnogi od vas, jer pripadaju strankama koje će svakako da gube na izborima i neće biti ponovo izabrani, možete da budete ti koji će da ostanu bez posla – a učestvovali su u odbrani zapadnih srpskih zemalja ili u odbrani našeg naroda na Kosovu i Metohiji. Pomislite na ljude koji su zaposleni u mnogobrojnim fabrikama u našoj zemlji i na one koji su već do sada ostali bez posla, a bili su učesnici odbrane zapadnih srpskih zemalja. Ko zna koliko ih je, a mogla bihda dođem do tog podatka iz 2001. godine, a u jednom danu je otpušteno 15.000 ljudi u grupi "Zastava" u Kragujevcu, ostali su bez posla, a branili su srpski narod i srpsku zemlju. To je već uobičajena praksa da vam mi sa ove govornice putem medijskih nastupa, u kontaktima sa vama, na bilo koji način govorimo i podsećamo vas na to šta je najvažnije za jedan narod i jednu državu. Ako se povedete za slučajem koleginice Radete i činjenicom da ona ne može da ode na svoje vekovno ognjište i da poseti grobove svojih najmilijih, vi ćete onda da znate da je ona ovde već pronašla svoj dom, ovde kod nas u Srbiji. Ljudske žrtve su nenadoknadive, a sa druge strane, čovek sebi može da obezbedi krov nad glavom, zaposlenje i da nastavi, kao što ona to radi, da se bori za interes srpskog naroda i srpske države. Ali, pomislite na te ljude koji nemaju priliku da tako javno iskažu svoj stav, kao što to može koleginica Radeta, koja je srpski radikal. Pomislite na te radnike koji će se sutra naći pod udarom zakona, jednostavno, kao što su one noći došla tri DOS-ovska ministra u Kragujevac i ostavili 15.000 ljudi bez posla. Doći će neki novi ministar iz ovog reciklovanog DOS-a i reći će: ti ostaješ bez posla, a taj čovek zna da je nesebičan doprinos pružio za odbranu srpskog naroda i srpske države. Šta da kažete za invalide, šta da kažete za one koji su invalidi otadžbinskog rata od devedesetih godina? U Kragujevcu imate slučaj da je, posle usvajanja onog fantomskog zakona o radu, o kome se govorilo u načelnoj raspravi, karticom iz Soluna, Borislava Novakovića, pa dolaskom ove trojice omraženih DOS-ovskih ministara u Kragujevac, mnogo ljudi koji su invalidi rada očekivalo da će tadašnja DOS-ovska garnitura da bar započne ono što im je obećala, odnosno da će da im omogući da nesmetano rade u tzv. zaštitnim radionicama. Niti je to slučaj u Fabrici "Zastava - namenski proizvodi", niti je to slučaj u Fabrici automobila i nema zaštitnih radionica u mnogobrojnim fabrikama, pa ni u ovoj U.S. "Steel", bivšem "Sartidu" u Smederevu. Objasnite tim ljudima kako ćete vi da brinete za njih, ako se ne obavežemo mi ovde, kroz usvajanje ovog amandmana i izmenu zakona, odnosno propusta, jer nije hteo zakonodavac da misli na te ljude, da oni neće da ostanu bez posla. Nije samo problem Kragujevac, gde u septembru, po ugovoru koji je potpisan, prestaje sa radom tzv. Zavod za zapošljavanje i obrazovanje. Problem je sa mnogim preduzećima o kojima država ne vodi brigu i u kojima ljudi čekaju šta će se dalje desiti. (Predsedavajući: Vreme.) Pre sedam dana, kada je jedan od srpskih heroja i časni general, iako smo mi srpski radikali imali drugačije mišljenje, general Lazarević, odlučio da ode u Haški tribunal, mnogi od vas, narodni poslanici, predsednici vaših stranaka i funkcioneri vaših stranaka, izašli su u javnost sa onim što je zaista tačno - da je on herojski branio narod i državu, da je on jedan od srpskih heroja, general koji je častan i koji je znao da se stavi u službu otadžbine i službu svog naroda. Postavlja se pitanje zašto to niste govorili do trenutka dok on nije odlučio da se dobrovoljno preda i ode u Haški kazamat. Ako imate savesti i ako imate odgovornost prema ljudima koji su činili ono najbolje i najsvetlije u srpskoj tradiciji i u istoriji, glasajte za amandman koleginice Radete. Time ćete da pokažete i date primer i budućim generacijama da ćete da mislite, uvek kada je to potrebno, na odbranu onoga što je naše, jer nikada ništa tuđe nismo tražili.
Reč ima poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako sam za jedan amandman siguran da će većina poslanika vladajuće koalicije glasati, onda sam siguran da će glasati za ovaj amandman, iz prostog razloga što mnogi od vas, mnogi od vaših najbližih su od devedesete naovamo uzeli pušku u ruke i išli da brane srpske zemlje i srpske granice. Da nije bilo onih koji su devedesete uzeli pušku u ruke, onda bi se sigurno ostvarilo ono Tuđmanovo da dođe i da pije kafu u Zemunu; da nije bilo onih koji su devedesete uzeli pušku u ruke, onda bi se bošnjački jezik učio na celoj teritoriji Republike Srpske Krajine; da nije bilo onih koji su 1999. uzeli pušku u ruke, danas bi nam Šiptari sigurno bili kod Niša, ako ne i dalje. Srpstvo, Srbiju, ovu državu kojom ova vlast rukovodi, odbranili su ti heroji koji su na zov otadžbine krenuli na bojište da brane srpska ognjišta. To ova država, to ovaj narod ne sme i ne može da zaboravi. Dame i gospodo narodni poslanici, ni u prošlom zakonu prava tih boraca od devedesete naovamo nisu bila obuhvaćena onako kako treba. Ovaj zakon ih potpuno briše. U obrazloženju odgovora na amandman koji je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta kaže se: "Amandman se ne prihvata iz razloga što se zaštita invalida obezbeđuje posebnim propisima i uslovima za njihovo zapošljavanje"; pa se dalje kaže: "U 2005. godini predviđeno je donošenje novog zakona o zapošljavanju invalida, kojim će se obezbediti uslovi za njihovo brže i lakše zapošljavanje i posebne subvencije poslodavcima itd ..." Ko kaže da će taj zakon biti donet, bez obzira šta u njemu bude pisalo? Nigde se ne govori o borcima koji su imali tu sreću da ih eventualno ne zakači metak na ratištu. Svako ko je malo omirisao barut, svako kome je bilo ko iz porodice malo omirisao barut, sigurno će glasati za ovaj amandman. Da nije bilo tih boraca, ne bi bilo ni ove Srbije kojom danas vi, na nesreću Srbije, rukovodite.
Reč ima poslanik Stevica Deđanski.
Dame i gospodo narodni poslanici, citiraću član 157. koji glasi: "Kriterijum za utvrđivanje viška zaposlenih ne može da bude odsustvovanje zaposlenog sa rada zbog privremene sprečenosti za rad, trudnoće, porodiljskog odsustva, nege deteta i posebne nege deteta". Ako ste dobro pratili šta je do sada rečeno, znate da je Odbor ovaj amandman usvojio, gde se samo traži da zaposleni invalidi i zaposleni koji su učesnici odbrambenih ratova od 17. avgusta 1990. godine budu zaštićeni. Ako ovo usvojimo, to bi bila dobra stimulacija za one koji vole otadžbinu, za one koji su časni i pošteni ljudi i koji su domaćini. Znači, da se oni razdvoje od baraba koje su bežale i sedele negde van zemlje, kao što smo već čuli u proteklom periodu, dok su nam neprijatelji palili državu. Samo da podsetim da su ti isti ljudi posle došli da nam spale Skupštinu i Televiziju, još su se sami proglasili za narodne heroje. To smo već u prošlosti čuli. Ako su već dezerteri, nisu u zatvoru, a ako se većina onih koji ne budu glasali za ovaj amandman bude pronašla među dezerterima, hajde bar da zaštitimo časne i poštene ljude, patriote koji nisu bežali, koji ne bi ljudima stavljali crne kese na glavu i koji srpske generale ne bi terali u Hag, jer su se sa njima zajedno borili. Želim da verujem da ovde ima malo ljudi koji će glasati za to da ljudi koji su branili otadžbinu budu na ulici. Ako to nije tako, onda je sreća što najveće srpske vojskovođe, vojvoda Mišić, vojvoda Putnik, Stepa Stepanović i ostali, ne žive u ovom vremenu kada se, po vama, prodaja srpskih generala smatra uspehom i patriotizmom.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Verovatno sadržina amandmana nikom nije sporna, ali ono što nas začuđuje jeste da Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a u odgovoru i onom njihovom obrazloženju stoji po sistemu – ko u klin, ko u ploču. Mi amandmanom nešto tražimo, a Vlada nam odgovara kao da ili nije čitala ovaj amandman, ili se pravi da ne zna šta je tekst ovog amandmana. Ako ste hteli da napravite nešto epohalno i da uredite prava iz radnog odnosa, radni odnos, obaveze, onda ste mogli da prepišete sve konvencije Međunarodne organizacije rada i imali bi jedan sirovi zakon koji bi možda na nešto ličio, ali ne bi bio naš zakon, zato što ne bi sadržavao ono što je politika ove države, ovog društva i ovih građana. Možda su ovaj amandman i amandman koji je podnet na član 155. upravo dokazi da nešto nije u redu sa Vladom. To su ta dva očigledna amandmana, očigledno je njihovo prihvatanje, da je teško i braniti te amandmane. Pošto ovde nekima para uši ova formulacija, vi što ne želite da čujete o 90-toj godini i ovome što se desilo nama, što zastupa tuđe interese, a ne naše, moram da vam kažem šta kažu vaši. Oni kažu da se 1992. godine raspala SFRJ. Kao što vidite, ovde je dato pre toga 17. avgust 1990. godine. SFRJ, postojala je obaveza služenja vojske, postojala je obaveza mobilizacije i sada se neko odazivao na mobilizaciju, neko je bežao, doduše ima i poslanika koji su se u Holandiji krili zbog meniskusa. Boleo ih je meniskus pa nisu mogli da idu u vojsku, pa da izbegnu to. Pošto pričamo o obavezama građana prema državi i o nekim obavezama i dužnostima koje država ima prema građanima, svi ćemo da se složimo da je obaveza građanina da se odazove na poziv svoje države. Razumem one koji su grafitima u Beogradu pozivali da se baci oružje, da se beži kući. Razumem one koji su organizovali martovske nemire dok je ustaška kama radila tamo po Slavoniji, oni zastupaju tu politiku. Od njih i ne očekujem da prihvate ovaj amandman. Bilo bi čak i degutantno. Ne želim da ih dovedemo u situaciju da se sad posipaju pepelom, kao – puj pike, ne važi se. Sudeći po izbornim programima stranaka koje su zastupljene u Narodnoj skupštini, siguran sam, na bazi poruka koje su upućene građanima, da postoji većina koja će da usvoji ovaj amandman. Mi ovim amandmanom, u ime građana koji su nas izabrali da budemo ovde, dajemo svojevrsno priznanje ljudima koji su poštovali državu. Za sve ovo što sam naveo postoje razlozi u odlukama Međunarodnog suda pravde od 15. decembra 2004. godine, kada su utvrdili da nisu nadležni da odlučuju i sude po našoj tužbi koja je podneta protiv osam država NATO pakta koje su u 1999. godini izvršile oružani napad, agresiju, prekršili sve moguće međunarodne konvencije. Obzirom da ima i svilenih koji ne vole da čuju grube reči, neka neki tumače da je ovo pozitivna diskriminacija. Ona je Ustavnom poveljom dozvoljena. Znači, ta pozitivna diskriminacija, ružna reč, neki je možda bolje shvataju, mogla bi ovde da se primeni kad se radi o građanima, o zaposlenima koji su ispunjavali obaveze prema svojoj državi i, naravno, kada se donose kriterijumu na osnovu kojih se utvrđuje višak, ovi zaslužuju posebnu pažnju i zaštitu, jer država i društvo im odaju priznanje što su smogli hrabrosti, a bilo je potrebno dosta hrabrosti, obzirom da neki kažu – ne idi, drugi kažu – beži, treći kažu – ostavi, mi smo mali, nova realnost i nešto drugo što se koristilo kao izgovor ili kao prava argumentacija za širenje defetizma da bi Srbija bila, što uža i što manja, do Beogradskog pašaluka. (Predsedavajući: Vreme.) Završavam. Pošto ta opcija nije pobedila, ta opcija nije pobedila zato što to narod nije hteo, treba tim ljudima da se oda priznanje, makar i mrva priznanja u vidu ovog amandmana.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković.
Dame i gospodo poslanici, sigurno nećemo glasati protiv ovog amandmana. Potrebna su dodatna objašnjenja i u skladu sa tim objašnjenjima treba se opredeliti da li ćemo glasati za ili uzdržano. Ako se ovim amandmanom rešava pitanje zapošljavanja invalida, nemam ništa protiv, ali sumnjam da je tako. Dakle, šta se dešava ako firma ode u bankrot, da li i onda, pošto prema slovu zakona neće moći da se ostavi bez radnog odnosa jedan invalid ili neko ko je učestvovao u oružanim akcijama, to je drugo poglavlje, ali onda to treba regulisati i u drugom poglavlju. Niz je hipotetičkih situacija koje se mogu desiti. Bili smo svedoci pre dve godine jednog i te kako neprijatnog događaja, neposredno nije se radilo o ratnim vojnim invalidima, posredno jeste se radilo. Frikom, dok je bio državno preduzeće, odnosno u većinskom vlasništvu države, izdvajao je stipendije za decu poginulih pripadnika Vojske Jugoslavije u prethodnim ratovima, kada ga je kupio hrvatski Agrikor. Prvo što je uradilo novo poslovodstvo, na čelu sa gospodinom Todorićem, jeste da je te stipendije ukinulo. Dakle, moramo da zaštitimo i ratne vojne invalide i njihove članove porodica. Meni je blisko ono što je ministar Lalović rekao, da se to može uraditi na drugačiji sistematski način, subvencionisanjem iz budžeta, otvaranjem novih radnih mesta za invalide, a ne vraćanjem na staro rešenje iz 1996. godine. Ponavljam, ako je ovo rešenje problema koji se javljaju prilikom privatizacije, kada se otpuštaju invalidi, podržaćemo ovaj amandman.
Replika, narodni poslanik Zoran Krasić.
Pa, evo u čemu se ogleda replika. Prethodnik je promašio temu. Ovo je poglavlje koje se odnosi na višak zaposlenih i njihova prava. Kada se govori o višku zaposlenih, poslodavac i dalje postoji i ovaj član se odnosi na kriterijume na osnovu kojih se utvrđuje višak. Ovim amandmanom tražimo da se uvaži ova situacija i kad su u pitanju invalidi i učesnici ovih oružanih sukoba od 17. avgusta 1990. godine, da oni budu zaštićeni, a ovo o čemu ste vi pričali, o stečaju itd, to je sledećih 40 članova, to je potraživanje zaposlenih u slučaju stečajnog postupka. Znači, razlika postoji. Amandmanom se samo promoviše jedan kriterijum koji treba poslodavac da uvaži kako bi ti zaposleni imali tu beneficiju da ne budu tek tako proglašeni viškom i da se ne bi desila slična situacija, ne mogu da je uporedim sa onom koju ste naveli vezano za Frikom, mene ne iznenađuje. Taj je čovek došao, zna se kome pripada, šta razmišlja, i tako dalje. Sreća naša što nije počeo da ubija u fabrici. Stipendije što je uskratio, to je najmanje zlo što je mogao da donese. Ali, ne znam kako, recimo, Svilanović ne bi glasao za ovaj amandman. On je bio učesnik rata. Kako neki drugi, koji su za vreme 1999. godine s pravom branili državu, kako oni ne glasaju za ovaj amandman? Nije valjda uvek kad se uzme puška u Srbiji Srbin kriv. To ni teoretski ne može da bude tačno. To što neko želi da instalira krivicu po svaku cenu, patološki, onda mesto nije Narodna skupština, nego Biserko, Vučo, Vojin Dimitrijević, onaj u crnom, u belom, u zelenom itd. (Predsedavajući: Nemojte, kolega Krasiću, molim vas, ljude koji nisu prisutni ovde.) Imate još veliki izbor, 20.000 nevladinih organizacija, čak imamo i onog Bucu Kovačevića, on ima 60 na svoje ime. Molim vas, mi moramo da se ogradimo, da kažemo, to ne pripada mom sistemu vrednosti, većine građana koja je zastupljena u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Tu nema ljutnje, tu je čist račun duga ljubav. Moramo da znamo ko je na kojim pozicijama. Ako Sokrat hoće da bude zaštićen kao učesnik rata, glasaće. Ima tu puno poslanika koji su na poziv države obukli uniforme i sada su oni krivi. Zašto su oni krivi? Najveći ugled treba da imaju. Ovde veći ugled imaju oni što su pali. Doduše, i onog sa buldožerom, i njega ste otpisali.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, na član 157. ovog zakona amandman je podnela narodni poslanik SRS Vjerica Radeta i pokušala je da na bolji način reguliše prava invalida iz poslednjih ratova prilikom proglašavanja tehnološkog viška ili zbog neke druge situacije u firmi, kada jedan broj ljudi treba da ostane bez posla. Molim vas da me čujete, oni to zaslužuju makar da se o njima progovori, ako ne možemo da im pomognemo. Amandman je dobar, ima jedan feler, ako poslodavac zna da ne može da ga otpusti, jednog dana neće da ga izabere kada ga bude zapošljavao. To je osnovni problem kod ovog amandmana. Ovo pitanje treba da uredi država na drugi način. SPS će da podrži ovaj amandman, zato samo govorim šta je ovde problem, ali država treba ovo pitanje da uredi na drugi način; dakle, govorim u svoje ime, moja ratna jedinica je šest puta mobilisana, mnogi od tih ljudi se nikada nisu vratili kući, a mnogi su se vratili sa jakim telesnim oštećenjima. Naša je obaveza da u njihovo ime progovorimo i da ih zaštitimo na svakom mogućem nivou, dakle, onim sredstvima kojim država raspolaže. Najbolje bi bilo da to bude rešeno na neki drugi način, jer interes poslodavaca nije da zapošljava invalide i ako postoji ova odredba. I pored toga glasaću za ovaj amandman. Znači, imaćemo negativan odnos prema invalidima iz poslednjeg rata. U kakvom ambijentu danas, političkom ambijentu, žive borci i invalidi iz prethodnog rata? U najgorem mogućem, gotovo da su svi do jednog satanizovani. Vojska ili policija kojoj su pripadali, i država u čije ime su se borili, i narod za koji su se borili, nažalost, danas o njima govore drugačije nego što oni zaslužuju. U Vojsci bivše Jugoslavije ukinuta je Prva, Druga i Treća armija, ukinuta je Drinska divizija, Kragujevački korpus, a sada će biti ukinuti svi korpusi, i Prištinski korpus biće izmešten, odnosno treba da bude izmešten, mislim za Niš, a onda da bude ukinut. Komandant Prištinskog korpusa, legendarni general, nalazi se danas u Hagu. Njegovi saborci, oni kojima je on komandovao, neki od njih su invalidi, neki od njih se nisu vratili. Oni zaslužuju poštovanje, zaslužuju korektan odnos, pre svega, države koja mora da ima obavezu prema njima. Molim vas, pa ove ljude nisu slale radne organizacije u rat na poziv o mobilizaciji, a kada je NATO agresija bila u toku, bila je proglašena opšte mobilizacija i svaki vojni obveznik je bio dužan da se u najkraćem mogućem roku javi svojoj ratnoj jedinici. Dakle, to nije obaveza poslodavca, to je obaveza države. Država treba da ima snage da ovim ljudima nadomesti ono što je moguće nadomestiti, jer kada neko ima telesno oštećenje, narušeno zdravlje, to nije moguće platiti nikakvim novcem. Pozivam sve one koji su ovde, kada je bila rasprava o izjednačavanju prava četnika i partizana, glasali da ti borci, šta god ja o tome mislio, dobiju slična prava, da isto to urade za ove borce, nimalo više i nimalo manje. Onda ćemo imati na jednom nivou jedan problem manji, a ove ljude nećemo obeshrabrivati na taj način da država o njima više ne vodi računa. To je veoma važno, zato što, još jednom kažem, niko od njih, osim dobrovoljaca koji su to činili na osnovu sopstvene procene, osećanja pripadnosti jednom narodu i potreba da ga brani, nisu tamo išli drugačije osim po pozivu svoje države. To je veoma važno, to je uređen državni sistem i država na to mora da odgovori na jedini mogući način. Dakle, oni zaslužuju bolji tretman i mi smo dužni, a svako od nas zna ko koga ovde predstavlja, da se o njima staramo na taj način da kod svakog zakona učinimo najviše što možemo da im olakšamo situaciju koja nije nimalo zavidna. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
U članu 157. ovog zakona predviđaju se kriterijumi prilikom utvrđivanja viška zaposlenih, gde je predlagač zakona, slučajno ili namerno, propustio da uvrsti ovu kategoriju ljudi kao zaštićenu kategoriju od masovnog otpuštanja i gubitka radnih mesta. Kao što su moji prethodnici govorili, ljudi koji su uzeli pušku u ruke i branili ovu zemlju zaslužuju najveću moguću zaštitu od strane države i apsolutno država mora da stane iza njih, i mislim da po tom pitanju ne bi trebalo da postoji nikakva diskusija. Drago mi je što je SPS, po rečima mog prethodnika, stala iza ovog amandmana i što će podržati amandman SRS, i treba da stane iza toga, ali mi nije jasno zašto DSS i dalje nema stav, nego se neutralno izjašnjava, videćemo, ne znamo, nije nam jasno da li treba glasati ili ne. Mislim da apsolutno to svi moraju da podrže. Ovo je vrlo bitan i značajan amandman. I u javljanju povodom prethodnog amandman pozvao sam se na Direktivu Saveta Evropske unije koja reguliše kolektivno otpuštanje i ona predviđa ograničenja u pogledu kategorije lica koja ne mogu da se otpuste. To se odnosi na ona lica na koja se ne primenjuje ta direktiva. To su ljudi koji rade na određeno vreme, zaposleni koji rade u javnim službama i državnoj upravi i zaposleni koji rade na pomorskim plovilima. U završnim odredbama te direktive stoji da nacionalna zakonodavstva mogu da prošire prava zaposlenih koji se kolektivno otpuštaju, tako da mislim da ovaj amandman koji je podnela SRS, u tom smislu da proširuje prava zaposlenih, apsolutno nema nijedan jedini razlog da se ne usvoji, jer sama Direktiva Saveta Evropske unije predviđa mogućnost proširivanja prava, dajući osnovna prava. Mislim da je bolje za našu državu i za naše građane da se usvoji ovaj amandman SRS i da se prihvati Direktiva Saveta Evropske unije, nego da se prihvata direktiva Karle del Ponte.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Replika, gospodin Proroković. Samo da obavestim nešto poslanike, na osnovu konsultacija sa nekim od šefova poslaničkih grupa, budući da je sledeće nedelje, 15. februara, u utorak, dan državnosti, ne radi se. Predlog je, molim vas bez dobacivanja, da Skupština pak radi ovog petka, dakle da zaseda. Ona inače radi svakog dana, ali da sednica bude održana i u petak, a da onda, naravno, subota, nedelja, ponedeljak i utorak budu neradni dani, pa da se nastavi od srede, i najverovatnije će tako i biti dogovoreno. Prosto, zbog planiranja vaših aktivnosti. Hvala. Izvolite, gospodine Prorokoviću.
Hvala. Ponoviću ono što sam rekao. Ako ovim rešavamo problem invalida, problem ljudi koji su bili, kako se u amandmanu navodi - pripadnici oružanih snaga Jugoslavije – i njihovog položaja, odnosno radnog statusa i radnog odnosa, nema problema, glasaćemo za. Ali, prosto ne baratam brojkama u ovom trenutku. Rekao sam da je moguć niz hipotetičkih situacija. Gospodin Baralić je naveo jednu. Dakle, potreban nam je podatak u ovom trenutku - koliko invalida jeste u radnom odnosu, a koliko nije. Šta ako je svega njih 20% zaposleno, a 80% nije? Dakle, mi ćemo usvajanjem ovog amandmana dati pravo da ovih 20% ostane zaposleno do penzije, a ostalih 80%, koji se trenutno nalaze na birou, ni jedan poslodavac neće želeti da primi u radni odnos, jer je fakat da mu nikada otkaz neće moći dati. Taj čovek može da radi šta god hoće, on neće moći da bude otpušten. Kada budemo imali pred sobom brojke, kada budemo videli o kom broju ljudi se radi, onda ćemo moći i da glasamo o ovom amandmanu. Naravno, opet ponavljam - ovde je potrebno jedno sistemsko rešenje; olakšice za ljude koji primaju invalide, promena niza zakona koji se tiču njihovog statusa i njihovog položaja. Kao što ste i rekli, to jeste navedeno u direktivama Evropske komisije, ali za to nije potrebna samo promena zakona o radu nego promena niza drugih zakona, odnosno kako je to ministar u obrazloženju naveo, sredinom 2005. godine jeste predviđeno da se sve ovo menja. Ali, ponavljam, ukoliko su brojke koje se odnose na ove kategorije lica takve da ovim amandmanom možemo da ih zaštitimo, nema problema, prihvatićemo amandman.
Zahvaljujem, gospodine Prorokoviću. Povreda Poslovnika? (Obraća se poslaniku Vjerici Radeti.) Molim vas, naravno da nije replicirano vama. Vi imate repliku na repliku gospodina Prorokovića? Izvinjavam se, izvolite, gospođa Radeta, replika na izlaganje gospodina Prorokovića.
Potpuno je svejedno, gospodine predsedniče, da li ćemo ovo nazvati replikom ili povredom Poslovnika, bitno je nešto drugo. Ovaj amandman je toliko jasan da ne razumem zašto neki narodni poslanici pokušavaju da, eto, kažu - oni bi glasali za ovaj amandman kada bi on bio jasniji. Ovde se radi o nečem drugom. Razumem gospodina Prorokovića. Nije mu lako pred biračima, kojima je pričao jednu drugu priču u izbornoj kampanji, da kaže - e, baš nas briga za ove koji su se borili od 1990. godine i mi nećemo glasati za ovaj amandman. Nego, pokušavate, gospodine Prorokoviću, da kažete - eto, kada bi vam bilo jasnije vi bi glasali, ali eto nejasno je, pa onda ne znate da li ćete biti uzdržani. Kažite lepo građanima Srbije da li ćete glasati ili nećete. Samo ću da vam objasnim ono što je gospodin Krasić već objasnio, ali da ponovim možda na drugi način. Ovde se radi o tome da mi govorimo o invalidima i o učesnicima ratova od 1990. godine koji su već zaposleni. I, ovim amandmanom sprečavamo poslodavce da im kao višku radne snage daju otkaz. Činjenica je da ima i nezaposlenih. Činjenica je da ima mnogo problema tu. Ovi ljudi imaju mnogo problema, nemaju posao, nemaju stanove, progone ih na ovaj ili na onaj način. Sada je ovde tema - zaposleni i proglašavanje zaposlenih viškom radne snage. I mi, u ovom članu, to je tema ovih nekoliko članova u ovom odeljku zakona, to i kažemo, i ovde nije moglo ništa drugo da se kaže. Mi nemamo ništa protiv da država na sve moguće načine pomogne tim ljudima, jer ti ljudi jesu to zaslužili, više od bilo koga i pre bilo koga. Zašto je bitan ovaj amandman? Zato što znamo iz onoga što se dešavalo u poslednje četiri godine, a gospodine Prorokoviću sigurno znate i vi lično. Uostalom, izneli ste primer ukidanja ovih stipendija. Isto tako, imate mnogo primera kada je trebalo otpuštati, praviti neki program otpuštanja zaposlenih, da su poslodavci prvo rekli - šta će mi ovi što su se borili, šta će mi ovi što su ostali invalidi. I gospođica Nataša Jovanović vam je rekla koliko je hiljada takvih u Kragujevcu, recimo, ostalo bez posla. Kragujevac nije jedini i jedinstven slučaj. Imali smo primere i u opštini Zemun početkom 2001. godine i sigurno svi znate iz svog mesta, odakle dolazite, da je bilo takvih primera. Prema tome, u ovom amandmanu zaista ništa nije nejasno, ništa nije sporno. Pitanje je samo ko je spreman da glasa za ovo, a ko nije.
Hvala vam, gospođo Radeta. (Dušan Proroković traži reč.) Molim vas, pa nemojte, evo meni je stvarno jasno. Meni je stvarno čudno da je 14 govornika pokušavalo da pojasni to što je svima jasno. Nema razloga, svima je jasno, hvala vam. Na član 158. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Mrvoš. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Dušan Mrvoš. Gospodine Prorokoviću, da li se slažete? Hvala.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo poslanici ukratko - član 158. kaže da je poslodavac dužan da pre otkaza ugovora o radu zaposlenom isplati otpremninu, i to je ovde citirano, "ako radi do deset godina kod tog poslodavca trećinu primanja za svaku godinu provedenu kod poslodavca; ako radi preko deset godina četvrtinu primanja za svaku godina provedenu kod poslodavca". Amandman sam podneo u ime poslaničkog kluba Nova Srbija-SPO. Amandman traži da se isplaćuje trećina zarade za svaku godinu provedenu u radnom odnosu. U obrazloženju zašto je amandman odbijen kaže se: "Amandman se ne prihvata iz razloga što se ovim članom predviđa minimum prava na otpremninu. Poslodavac koji ima mogućnosti može isplatiti veću otpremninu koju utvrđuje opštim aktom ili ugovorom o radu". I, to je sjajno. Stoji u tom članu najmanje jedna trećina i najmanje jedna četvrtina, ali suština nije ni u trećini ni u četvrtini, ni u petini, ni polovini, ni devetini, nego je suština u tome da se isplaćuje za svaku godinu provedenu u radnom odnosu. Da li kod poslodavca kod koga je zaposlen i proglašen za tehnološki višak ili kod nekog drugog? Hipotetički može da bude i ovakva stvar. Čovek radi 20 godina u jednom preduzeću, promeni se poslodavac i posle šest meseci ili godinu dana on postaje tehnološki višak i dobije otpremninu za tih šest meseci ili godinu dana, iako je malo više radio u tom istom preduzeću. Neću da dužim, nećemo da obrazlažemo, neću da elaboriram dalje, elem, diskreciono je pravo i ministra i ministarstva, i Vlade u krajnjem slučaju, da prihvate ili ne prihvate neke od amandmana, ali nije potrebno da se daje ovakvo licemerno obrazloženje za neprihvatanje određenog amandmana. Hvala.
Da li još neko želi reč o amandmanu? Izvolite, gospodin Jovan Palalić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u uvodnom izlaganju gospodin ministar je rekao da je predloženim zakonom o radu došlo do određene ravnoteže između prava i obaveza koje su na strani poslodavca i prava i obaveza koje su na strani zaposlenih. Nema sumnje da se u nizu odredaba koje su u predloženom zakonu predviđene uočava zaista pomak u odnosu na rešenja koja su bila u Zakonu o radu. Međutim, član 158. predstavlja jedan član koji, kada su u pitanju prava zaposlenih, predstavlja korak unazad u odnosu na rešenja koja smo imali i u Zakonu o radu, a i u odnosu na zakonodavstvo iz 1996. godine, odnosno Zakona o radnim odnosima. Lično mogu da kažemda nisam čuo obrazloženje ili bar nisam razumeo zašto je potrebno da se prilikom utvrđivanja isplata otpremnine od strane poslodavca u predloženom zakonu predvidi da se to odnosi samo na godine rada provedene kod tog poslodavca, a da se ignoriše ceo radni vek, ceo radni odnos koji je postojao u prethodnom periodu. Nema sumnje da smo mi još država u kojoj proces privatizacije nije završen, gde će se događati nesumnjivo u mnogim slučajevima utvrđivanje viška zaposlenih od strane kupaca pojedinih preduzeća koja su bila u društvenoj svojini, ali nema sumnje da se tržište radne snage dinamičnije razvija i da zaposleni menjaju radne odnose i zasnivaju nove radne odnose kod drugih poslodavaca. Nema sumnje da je država u teškoj socijalnoj situaciji i da veliki broj zaposlenih prima minimalnu zaradu i da bi upravo ova otpremnina značila mnogo kada bi se dobila. Nije jasno zašto se ceo jedan radni vek koji je jedan zaposleni proveo ignoriše. Mogu da razumem motiv. Ovim zakonom se promoviše, i to je dobro, ugovorni odnos koji se uspostavlja i podstiče se ugovaranje, kako individualno između poslodavca i zaposlenog, tako i kolektivno. Verovatno taj neki racio bi bio da novog poslodavca, kod koga je zaposleni zasnovao radni odnos, ne zanima šta je bilo u prethodnom periodu, ne zanima ga radni odnos koji je postojao na osnovu ranijeg ugovora o radu. Međutim, veliki broj poslodavaca u Srbiji nije zasnivao radni odnose samo na osnovu ugovora o radu, već na osnovu nekih drugih pravnih akata. Mislim da je ova odredba, koja je sada uneta, razumevajući taj racio koji se odnosi na ugovore i podsticanje ugovaranja, preuranjena u srpskom zakonodavstvu i da bi ministar i Ministarstvo mogli još jednom da preispitaju koncepciju koja je predložena u članu 158, gde se govori samo o isplati otpremnine na osnovu godina provedenih kod jednog poslodavca. Jer, trenutak u kojem se Srbija nalazi, nedovršen proces privatizacije, teška socijalna situacija, možda nalaže da se zadrže ova rešenja koja su bila u Zakonu o radu, a koji je generalno lošiji nego predloženi zakon.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Za reč se javio ministar Lalović.
Nekoliko stvari je bitno ovde da se kažu. Pomenuto je i to je zaista ono što mislim da je bitno ovde reći kada je u pitanju Fond solidarnosti koji smo predvideli ovim zakonom, opet je bila zamerka ove ili one vrste. Prosto hoću da kažem o jednom pristupu za koji mislim da treba, kada se kritikuje nešto, da se onda ukaže na eventualna racionalna rešenja. Mislim da ovaj Fond solidarnosti koji smo uveli u sistem, nismo ga do juče imali, ali sada je problem koliki je to broj zarada, kolika je to veličina itd. Prosto govorim o pristupu koji će tražiti i uvek traži, ma koliko vi imali novo i dobro rešenje, on će kao nešto naći da ima neku primedbu. Prosto govorim o jednom principijelnom pogrešnom pristupu. Zašto ova veličina u Fondu solidarnosti? Zašto ovi iznosi? Zato što mi hoćemo, za razliku od ranijih perioda, da ono što predvidimo kao pravo da možemo to i da platimo. Znači, nećemo da predviđamo golo pravo, što smo često imali u sistemu u ovoj zemlji. Jako lepo zvuči, samo nigde nema. Dakle, za razliku od tog pristupa, ne mora tako lepo da zvuči, ali je bitno da ima. Znači, ovaj nivo prava koji smo predvideli kod Fonda solidarnosti jeste ono što može da izdrži ova zemlja u ovom trenutku. Ono što je ovde takođe rečeno i mislim da je bitno, i to govori na neki način o koncepciji, pokušaću to da sažmem. Kada je govoreno oko toga da se zadržavaju prava, kada se promeni poslodavac mi predviđamo godinu dana, a ovde je bilo dve godine s jedne strane, a sa druge strane 60 dana je bio amandman. Znači, ono što hoću da kažem jeste da se mi trudimo da nađemo ravnotežu, što sam od početka rekao, bez potrebe da se jeftino dopadnemo nekome, bilo kome, bilo kojoj strani ovde. Znači, tražimo ravnotežu i naša je procena da je u ovom trenutku godinu dana ravnoteža, a sve preko toga dovelo bi u pitanje da li će uopšte doći do promene poslodavca, da li će iko kupiti preduzeće ako treba da zadrži iste odnose dve, tri, pet godina. Za koga onda to radimo? Da li radimo za radnike u Srbiji tada? Naravno da radimo direktno protiv njih. Eto kako izgleda kada kao lepo zvuči. Ajmo dve ili dvadeset dve godine da se primenjuje isto, pa se to tako završi. Imamo drugu stranu, kada se kaže 60 ili 30 dana da važi. Opet jedan potpuno ekstreman pristup. Znači, ova vlada nije ekstremistička, a ovde jednostavno postoje ekstremni stavovi. Ekstremni stavovi znate uvek na čiju su štetu. Najslabijih u jednom društvu, znači radnika koji su sada u najtežem položaju. Ista ta logika kada je u pitanju ovo obrazloženje o kojem sam govorio važi i za ovu otpremninu, o čemu je kolega Mrvoš govorio. O čemu se ovde zapravo radi? Radi se o potrebi da se nađe mera koja neće destimulisati poslodavce. Zašto smo mi predvideli ovo rešenje? Zato što prema predloženom rešenju koje smo mi dali daleko veći iznos dobija radnik, daleko veći iznos nego po sadašnjem rešenju. Ali, naravno, napravili smo ovu finu razliku da je tokod poslodavca kod koga radi i to je jednostavno bila mera stvari. Jer sve vreme dok smo radili na ovom zakonu morali smo imati u vidu potrebu da, sa jedne strane, ostane interes kod poslodavaca i kod vlasnika kapitala da investiraju, da otvaraju radna mesta i da rade, to je jedan tas, i drugi tas je mera da zaštitimo u odgovarajućoj, mogućoj i dovoljnoj meri zaposlene koji treba da rade kod tih poslodavaca. Da u bilo kojoj od te dve stvari preteramo, bilo da suviše damo poslodavcima, bilo suviše prava da damo radnicima, oba puta pravimo štetu jednima i drugima, ali u suštini najpre pravimo štetu svima nama, pravimo štetu Srbiji i njenim građanima. Na ovim primerima produženja roka i visine otpremnine vidi se pristup koji mi sve vreme imamo i logično ga držimo kroz ceo zakon. To je pitanje mere kada se uređuju međusobni odnosi između poslodavaca i radnika. Na isti način imamo pristup oko ovoga što može izgledati ili delovati privlačno, a to je zabrana otpuštanja kao viška invalida i boraca od 1990. godine. To lepo zvuči. Jedini problem sa tim što lepo zvuči jeste da će to po pravilu biti na štetu tih koje kao hoćemo da zaštitimo i to je zapravo stalni problem kada tako pristupamo stvarima. Mi smo sada završili i ova skupština će imati jako brzo, očekujem već u martu, zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji invalida, koji na jedan potpuno nov i drugačiji način reguliše poziciju invalida u Srbiji. Koji je to nov način? Osnovna ideja novog zakona,koji ćete ovde imati, jeste kada su u pitanju invalidi da uradimo sve što je moguće da ih osposobimo da rade, a ne da ceo sistem tako pravimo da nekako što pre odu u neku socijalu, u penziju, da ne rade, da ih sklonimo. Znači, potpuno obrnuta logika, da osposobimo invalide dokle god mogu da rade određene poslove prema preostaloj radnoj sposobnosti. Mi smatramo da je to daleko humanije nego gurati što pre invalida negde van posla, van društva. To je pitanje samopoštovanja. Dakle, taj jedan potpuno novi koncept pozicije invalida, o čemu ćete ovde pričati, jednostavno je apsolutno nesaglasan sa ovim pristupom koji imamo, a koji je u suštini pristup iz prošlosti. Kada su u pitanju borci i borci invalidi, poseban, novi zakon o boračkoj i invalidskoj zaštiti, koji ćete takođe imati prilike ovog proleća da usvajate, ako bog da zdravlja, na poseban i dobar način, videćete, reguliše poziciju boraca, boraca invalida, porodice poginulih boraca. U tom zakonu, pored ostalog, mi ćemo kroz taj zakon rešiti stambene probleme boraca invalida i njihovih porodica, odnosno porodica poginulih boraca. Prosto ukazujem na činjenicu da kod ove dve stvari o kojima je govoreno, borci i invalidi i nisu u tom smislu predmet ovog zakona više, već dva posebna zakona koje će ovde Skupština usvojiti i na mnogo bolji način nego do sada regulisati ovu materiju. Samo još jednu rečenicu da kažem, izvinjavam se, jutros sam zakasnio, a prosto da poslanici imaju informaciju zašto sam zakasnio. Zato što smo imali opet sastanak oko JAT-a. Nadam se da ćemo sutra završiti razgovore oko JAT-a i da ćemo taj problem rešiti. Toliko i hvala.
Hvala vama. Dajem pauzu do 15,00 časova. [[Posle pauze – 15,30]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Prema službenoj evidenciji, ovom nastavku prisustvuju 92 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad, molim da poslanici ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Nastavljamo rad po amandmanima. Na član 158. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Bojan Kekić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Bojan Kekić.
Poštovani predsedniče, kolege poslanici, potrudiću se da ovaj amandman objasnim, s obzirom na činjenicu da govori, pre svega, o minimalnim pravima na otpremninu zaposlenih. Poslanička grupa SPS podnela je ovaj amandman na član 158. predloženog zakona, koji se odnosi, pre svega, na višak zaposlenih, ali je u tesnoj vezi sa članom 179. tačka 9) zakona, u kojoj se govori kada poslodavac može da otkaže ugovor, a to je u slučaju ako, usled tehnoloških, ekonomskih i drugih organizacionih promena, prestane potreba za obavljanjem posla ili dođe do smanjenja obima posla. To je tzv. poznati institut tehnološkog viška. Vlada nije prihvatila amandman poslaničke grupe SPS uz obrazloženje da se radi o utvrđivanju minimuma prava zaposlenih. Tačno je da ovaj amandman utvrđuje minimum prava, ali je tačno da smo mi, kao poslanici SPS, želeli ovim amandmanom i poboljšanjem zakona da povećamo minimum prava, i to na ovaj i ovakav način. Predlagač zakona koristi i institut 10 godina, odnosno razdvaja zaposlene koji su kod poslodavca bili 10 godina ili preko 10 godina, da oni mogu, u okviru otpremnine, za svaku godinu provedenu kod tog poslodavca, oni do 10 godina dobiti jednu trećinu, a oni preko 10 godina jednu četvrtinu. Mi predlažemo da svi zaposleni, u skladu sa članom 179. tačka 9), ako bude prestala potreba za njihovim radom, dobiju jednu polovinu zarade, a najplastičnije ću pokazati na primeru. Privredno društvo, kako smo to nazvali donošenjem Zakona o privrednim društvima, kada dođe u situaciju da proglašava prestanak potrebe za radom zaposlenih radnika, u 99%, pa i u svih 100% slučajeva isplaćuje minimalnu zaradu. Šta bi to značilo u današnjim važećim uslovima, a to je da bi poslodavac, po predloženom zakonu, isplaćivao 5.600 dinara, koliko iznosi minimalna zarada. Lice koje je provelo 10 godina dobilo bi 18.000, a lice koje bi imalo 11 godina staža dobilo bi 15.500 dinara. Takva nelogičnost stavlja u neravnopravan položaj za samo jednu godinu onog radnika koji je proveo duže kod poslodavca. Naš predlog u nominalnom iznosu je da bi za 10 godina staža poslodavac morao da isplati 28.000 dinara ili 50% obračunato od najniže zarade, što znači 5.600 puta 10 podeljeno sa 28.000. Odmah uporedo može da se kaže da poslodavac, isplaćujući 28.000 radniku za kojim je prestala potreba, daje petomesečni obračun njegove zarade za naredni period. Pokušao sam ovo na plastičan način da objasnim, baš zbog ove nelogičnosti oko 10 godina, ali isto tako smatram da lice koje je provelo 10 i više godina kod poslodavca, neka određena satisfakcija od polovine zarade za svaku godinu može da predstavlja određenu satisfakciju. Nadam se da su svi poslanici razumeli, pre svega, ovaj nominalni iznos, da poslodavci neće doći u neki mnogo teži položaj, s obzirom da su se opredelili za to da otpuštaju radnike, da će ovaj amandman biti usvojen i samim tim predstavljati minimum prava radnika na otpremninu.
Još neko o ovom amandmanu? Narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 158. Predloga zakona o radu je jedan od ključnih članova ovog zakona, a govori o otpremnini koju je poslodavac dužan da isplati radniku prilikom otkaza ugovora o radu po članu 179. ovog zakona. Nije ni čudo što je na taj član uloženo tri amandmana. Želim ovom prilikom da dam još nekoliko interesantnih podataka, čime bih uverio poslanike da koji god amandman prihvate od ova tri predložena, svaki je bolji od rešenja Predloga zakona o radu. Evo zašto. U obrazloženju koje je Vlada dala, koje ima dva dela, stoji: "Amandman se ne prihvata iz razloga što se ovim članom predviđa minimum prava na otpremninu. (To je onaj minimum koji se provlači svuda u zakonu.) Poslodavac koji ima mogućnosti može isplatiti veću otpremninu koju utvrđuje opštim aktom ili ugovorom o radu.) To je intencija celog zakona. Poznavajući logiku poslodavaca, da mu taj čuveni trošak koji se zove radnik bude najmanji mogući i poznavajući koncept ministra, ovo će ostati tako i u svim drugim aktima. Inače, ponoviću i kada bude bio ministar, tačno je da se razlikujemo u konceptu i tu nema spora. Njega interesuje svet kapitala, nas interesuje svet rada. Nama ne pada na pamet da ubeđujemo građane Srbije kako će svi biti kapitalisti, a niko neće biti radnik u Srbiji. Drugi deo obrazloženja stoji doslovce ovako: "Rešenje u Predlogu zakona u odnosu na važeći zakon daje veća prava zaposlenom, odnosno utvrđuje otpremninu u većem iznosu." Najkraće rečeno, to nije tačno. Evo zašto nije tačno, ili samo na prvi pogled je tačno. Ovo namerno apostrofiram jer se vrlo često u javnosti i u štampi pominje ta priča kako je ovo bolje i veće nego što je bilo u prethodnom Zakonu o radu, ako uopšte treba da se poredimo sa onim najgorim zakonom o radu. Nije iz najmanje dva razloga. Prvo, do 10 godina je predvideo 1/3 prosečne zarade, a ¼ preko deset godina. To nije pravedno, nadam se da je ministar mislio, kada je ovo predlagao, da radnik koji ima više od 10 godina za prvih 10 će dobiti trećinu, a preko 10 ostalih četvrtinu, ali tako ne piše u zakonu. Tačno je ovo da ispada po računici da ako uzmemo bruto zaradu, jer ministar voli da upotrebljava taj izraz, 20.000, radnik sa devet godina staža imaće naknadu od 60.000, a radnik sa 11 godina staža od 55.000. U najmanju ruku, nije pravedno. Drugi problem koji se ovde javlja i zbog čega ovo obrazloženje nije tačno, govori se o tome da se staž računa samo kod tog poslodavca. Dakle, ako su samo kod tog poslodavca radili, onda je računica tačna. Ali zato, ako su radili kod drugog, onda nije tačna. Evo primer. Opet 20.000. Ako su radili samo kod tog poslodavca 8, 18, 28, 32 godine, primiće naknadu od 53.000, 90.000, 140.000 i 160.000, ali ako su radili pola kod drugog poslodavca primiće naknadu od 26.000, 60.000, 70.000 i 80.000. Dakle, bitno velika razlika. Tada nije bolje od najgoreg zakona koji je donet 2001. godine. (Predsednik: Vreme.) Zbog toga, iz tih razloga, a iz zbog velikih zloupotreba i logike poslodavca, nama će se dogoditi da poslodavac zaposlenog koji mu je višak prebaci u drugu firmu, u kojoj je možda isto tako on vlasnik i automatski njemu se broj godina zaposlenog kod istog poslodavca smanjuje, da ne kažem, na nulu. Iz tih razloga, koji god se amandman prihvati od ova tri, bolji je od osnovnog rešenja.
Hvala vam. Da li još neko želi o ovom amandmanu? Narodni poslanik Toma Bušetić, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član zakona 158. je veoma važan. Istina je da predlagač u ovom članu nudi bolje rešenje nego što je u važećem zakonu, jer kada bismo ove novčane naknade izračunali, to bi bilo povoljnije u odnosu na važeći zakon. Važeći zakon je predviđao od dve zarade do pet plata za slučaj tehnoloških viškova. Ova rešenja su nešto bolja, međutim, čitav član je veoma konfuzan zbog svega što je moguće, pošto je ovde osnovni kriterijum radni staž, da neko sa 10 godina radnog staža ima veću novčanu naknadu nego neko ko ima 11 godina staža. Mislim da predlagač ne sme da napravi jednu ovakvu grešku. S druge strane, naše rešenje je još povoljnije, jer smo mi predložili da se za svaku godinu računa polovina zarade, tako da bismo, ako bi ministar prihvatio naš amandman, imali rešenje koje je približno rešenju koje je važilo do 2001. godine, kada smo imali i 24 plate za radni staž preko 25 godina. Ovako, sa ovim rešenjem, do 20 godina, ako bi se prihvatio naš predlog, imali bismo 10 plata, za 32 godine staža 16 plata, nepovoljnije nego što je bilo do 2001, ali povoljnije nego u postojećem predlogu. S druge strane, za nas je neprihvatljivo da se ova novčana naknada ili otpremnina računa za vreme provedeno samo kod poslednjeg poslodavca. To je kolega u prepodnevnoj raspravi govorio, mi smo to govorili na Odboru. Skoro je neverovatno da neko radi 20 godina kod jednog poslodavca, onda radi tri ili četiri godine kod drugog poslodavca i njemu se računaju samo ove zadnje tri ili četiri godine. Želeo bih da podsetim, ovo je veoma važan član zakona, kada govorimo o tehnološkim viškovima, o mogućnostima otpuštanja radnika, da smo to ranije regulisali na mnogo bolji način, da je poslodavac bio u obavezi da ponudi prekvalifikaciju, dokvalifikaciju, neko drugo radno mesto, da su kriterijumi, kada se odlučuje o tehnološkom višku, bili veoma jasni i precizni i da se sve računalo, i rezultati rada, radno iskustvo, i složenost posla, i imovno stanje zaposlenog, i broj dece na školovanju, i broj dece uopšte i mnogi drugi kriterijumi. Sve te kriterijume uvek je dobro zapisati u zakonu, jer poslodavac, ako tih kriterijuma nema u zakonu, može u svom opštem aktu da uradi po svom nahođenju. Kada govorimo o zaštiti invalida rada i učesnika rata, sve je to bilo regulisano tokom 90-tih godina, kada je bio Zakon o radnim odnosima. Podržavamo amandman koji se odnosi na prethodni član, mi najbolje znamo da je ovu zemlju trebalo braniti, to je bila naša državna politika i naša partijska politika. Hvala.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 158. amandman je podneo Milovan Radovanović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Vjerica Radeta, pa narodni poslanik Zoran Krasić, pa narodni poslanik Aleksandar Đorđević, pa narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo poslanici, Milovan Radovanović, poslanik SRS, predložio je amandman na član 158. Predloga zakona o radu. U članu 158. govori se kada je poslodavac dužan da pre otkaza ugovora o radu, u smislu člana 179, isplati otpremninu u visini utvrđenoj opštim aktom ili ugovorom o radu zaposlenog, i to: 1) do 10 godina provedenih u radnom odnosu kod poslodavca kod koga je zaposleni utvrđen kao višak – za svaku navršenu godinu rada kod tog poslodavca najmanje trećinu zarade zaposlenog; 2) preko 10 godina provedenih u radnom odnosu kod poslodavca kod koga je zaposleni utvrđen kao višak – za svaku navršenu godinu kod tog poslodavca najmanje četvrtinu zarade zaposlenog. Nije ministar ovde i neću da kažem da mi je žao što nije ovde, ali nije lepo što nije ovde jer mu je mesto ovde kad se govori o zakonu o radu. Bilo bi dobro da, ako slučajno svrati pre onog njegovog termina u 10 minuta do 18,00 časova kada daje završnu reč narodnim poslanicima, da on izračuna, a kolege pre mene su prikazivale neku računicu primene ovog člana 158, a baš bih volela da ministar dođe, da dođe i da vidimo kolika je ta naknada za onoga ko ima 10 godina radnog staža, kolika je za onog ko ima 12 godina i šta uopšte znači pravljenje razlike na ovaj način. Zato mi u SRS imamo stav da član 158. treba da se promeni i da glasi da je poslodavac dužan da pre otkaza ugovora o radu, u smislu člana 179. tačka 9) ovog zakona, zaposlenom isplati otpremninu u visini utvrđenoj opštim aktom i ugovorom o radu, a otpremnina za svaku navršenu godinu rada zaposlenog ne može biti niža od trećine zarade zaposlenog za svaku navršenu godinu rada u radnom odnosu. To je ono što je stav SRS i mi ne prihvatamo obrazloženje Vlade, jer Vlada kaže da se amandman ne prihvata iz razloga što se ovim članom predviđa minimum prava na otpremninu. Ovo je neka specifičnost vezana za ministra, kaže se, poslodavac koji ima mogućnosti može isplatiti veću otpremninu koju utvrđuje opštim aktom ili ugovorom o radu. Drage kolege, ovo nije pijaca, ovo je Narodna skupština. Na pijaci može da se kaže, može pet dinara, a da li može možda četiri dinara, da li možda može šest dinara, a u Narodnoj skupštini kada se donosi zakon, onda pravna norma mora da bude jasna, precizna, koncizna i ne smemo dozvoliti da mi kroz zakone otvaramo mogućnosti zloupotreba. Ako mi kažemo da nešto može i prepustimo to nekome na savest, onda od toga neće biti ništa. Svima su jasni problemi koje imaju zaposleni kod ovih novih privatizacija, jer prvi posao onoga ko kupi firmu je da vidi koliko će zaposlenih da otpusti i tu ne možemo da se izborimo ni uz postojeće zakone, a kamoli ako zakon stavimo nekome na dobru volju da li će da isplati ovoliko ili onoliko. Zato ministar kaže danas da mi koji predlažemo amandmane i Vlada imamo različit koncepcijski prilaz, odnosno različite koncepcije rešavanja ovog problema. Hvala bogu da je tako, jer bilo bi zabrinjavajuće da, ne daj bože, imamo isti koncept. Onda kaže ministar juče u onoj svojoj u deset do šest završnoj reči da smo mi koji predlažemo amandmane ti koji hoćemo da Srbiji zatvorimo vrata za investiranje, jer mi hoćemo da oštetimo poslodavca zato što povećavamo određene iznose u odnosu na predviđene zakonom. Da pitam ministra u odsustvu, da li to zatvaramo vrata investicijama tako što ćemo zaposlenima koji ostaju bez posla dati neki dinar više u odnosu na ono što predlažemo ili investicijama vrata zatvaraju ministar i njegova Vlada, i ona prethodna Vlada, lopovskim privatizacijama, i u pokušaju, "Knjaza Miloša", "C marketa", "Centroproizvoda", "Jugoremedije" i da ne nabrajam, ili zatvaraju vrata investicijama pogubna ekonomska politika Vlade, nestabilan pravni sistem, izigravanje propisa. Mislim da je sve ovo što može da se stavi na teret Vladi to što zatvara vrata investitorima u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a nakon njega neka se pripremi Aleksandar Đorđević.
Kao prvo, moglo bi se reći, u najmanju ruku poslanike zbunjuju ova obrazloženja zašto Vlada ne prihvata ove amandmane. Sada ako se pogleda obrazloženje odbijanja, kada je u pitanju amandman Milovana Radovanovića, pa se to uporedi sa amandmanom koji su podneli poslanici Toma Bušetić i Bojan Kekić, onda nikome ne može da bude jasno šta je Vlada htela da odgovori. Moji prethodnici su dosta pričali o ovome, da li dve ili tri, da li četvrtina, a ja bih pokušao da objasnim zašto uopšte postoji to pravo, jer očigledno nekima neće biti jasno kada se kaže, zato što mu prestaje radni odnos, kao poslednja mera, zato što je proglašen da je tehnološki višak, otkazuje se ugovor i ima pravo na neku otpremninu. Onda se postavlja pitanje odakle mu pravo na otpremninu. Pa pravo na otpremninu potiče odatle što poslodavac nije u potpunosti u mogućnosti da realizuje zaključeni ugovor o radu na neodređeno vreme i ona strana koja otkazuje, raskida, dužna je na neki način da plati naknadu štete. A kako ćemo to da nazovemo, da li otpremnina, da li pomoć, da li naknada štete, to je drugo pitanje. Zbog čega se ovo navodi? Zbog toga da se ne bi stekao utisak da se u ovim situacijama jedna od ugovornih strana, a to je poslodavac, ovim predlogom zakona obavezuje da plati nesrazmerno visoku naknadu štete. Znači, nalazimo se na terenu pravičnosti, na terenu koji ima osnova, a verovatno je osnov popriličan za ovaj ugovor, nešto što stoji u nečemu što je klasika prava, a to su obligacioni odnosi. Predlog zakona, zašto nije dobro ovo rešenje iz člana 158. tačka 1) i 2), zato što tu pravi razliku u odnosu na dužinu radnog staža i pravi razliku u odnosu na radni staž kod određenog poslodavca i odmah ne zadovoljava uslov pravičnosti. To ćemo na jednom primeru da dokažemo. Poslodavac A imao je probleme, doneo je program, rešio je problem tehnološkog viška tako što je taj njegov zaposleni prešao kod poslodavca B. Kod poslodavca A imao je 32 godine radnog staža, a kod poslodavca B počinje da radi i posle dve godine poslodavac B dolazi u istu situaciju kao poslodavac A. Tom zaposlenom, po predlogu Vlade, samo dve godine treba da se obračunaju. Gde je onaj njegov radni staž, zašto se pravi razlika u radnom stažu? Da se ne bi plašili privatnici da ovaj zakon njima poskupljuje ionako skupu radnu snagu, pošto je ovde rad mnogo skup zbog skupe države, pre svega, onda moramo malo to da okrenemo da bi bilo jasnije. U suštini, verovatno oko 50% zaposlenih radi u onome što se zove javni sektor, odnosno javna stvar. To su javna preduzeća, državni organi, ali oni se ne dotiču direktno ovog zakona. Verovatno 50% zaposlenih, a možda i veći procenat je u mogućnosti ovo da koristi, zbog toga što ipak država ima nekog uticaja na ta preduzeća, javna preduzeća. Budimo potpuno svesni da ovo, da li će biti jedna trećina ili jedna četvrtina, nema nikakvog uticaja kada su u pitanju ovi privatnici i ova epohalna mala srednja preduzeća, motori razvoja i onaj BK, nešto će da doktorira na tom pitanju. Toga nema tamo, i ono što posebno zabrinjava, što Vlada ne može da opravda zašto ne prihvata ovaj amandman, jeste činjenica da mi amandmanom kažemo ne manje od trećine, a onda oni kažu to se ne prihvata jer poslodavac može da ugovori i više, a menjamo njihov deo gde kažu jedna četvrtina. Pa, ko može da shvati šta Vlada misli i koji je stav Vlade povodom ovog pitanja?
Hvala. Izvolite, gospodine Đorđeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, upravo na članu 158. Predloga zakona o radu, koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini na usvajanje, vidi se priroda ovog zakona. Na primeru ovog člana može se reći da je rešenje koje se predviđa u članu 158, kada je u pitanju ovaj deo materije ovog predloga zakona, čak lošije rešenje od postojećeg, važećeg zakona, koji je donela prethodna vlast Demokratske stranke, za koji smo rekli da je privredu Srbije zavio u crno. Poslanička grupa SRS, odnosno kolega Milovan Radovanović, podneo je amandman na član 158, koji treba da se promeni i da glasi: "Poslodavac je dužan da pre otkaza ugovora o radu, u smislu člana 179. tačka 9) ovog zakona, zaposlenom isplati otpremninu u visini utvrđenoj opštim aktom i ugovorom o radu. Otpremnina za svaku navršenu godinu rada zaposlenog ne može biti niža od trećine zarade zaposlenog za svaku navršenu godinu rada u radnom odnosu." Znači, ovaj član 158. je jedan od najvažnijih članova Predloga zakona o radu i mi tražimo da se ovim amandmanom, u obrazloženju, povećava otpremnina zaposlenom i izjednačava se za svaku godinu rada u radnom odnosu. Suština našeg predloga je da se proširuju prava zaposlenih. To je suština i ovog amandmana. Ono što je uočljivo i što treba naglasiti, to je da je ovaj amandman prihvaćen na Odboru za rad Narodne skupštine. Očekivali smo da će Vlada da prihvati amandman poslaničke grupe SRS. A, Vlada je u obrazloženju rekla sledeće, da se taj amandman ne prihvata, iz razloga navedenih za, takođe, neprihvatanje prethodnog amandmana na član 158. Pročitaću to obrazloženje: "Ovim članom se predviđa minimum prava na otpremninu. Poslodavac koji ima mogućnost može isplatiti veću otpremninu koju utvrđuje opštim aktom ili ugovorom o radu. Rešenje u Predlogu zakona u odnosu na važeći zakon daje veća prava zaposlenom, odnosno utvrđuje otpremninu u većem iznosu". Što, naravno, nije tačno. Čak je i jedan redak reprezentativni sindikat predložio Vladi da se ovaj član uskladi, baš na ovaj način, kako je to predviđeno amandmanom poslaničke grupe SRS. Ovde se može reći da se otpremnina isplaćuje zaposlenom za svaku godinu rada u radnom odnosu, a ne samo za godinu rada kod poslodavca kod koga je zaposleni utvrđen kao višak, jer je u dosadašnjoj praksi takav princip poštovan prilikom isplate otpremnine. U praksi su već sada prisutni slučajevi u privatizovanim preduzećima da se zaposlenima nudi prelazak na rad u drugo preduzeće, koje je kupio isti vlasnik, uz obrazloženje da će dobiti veću platu. Na taj način se prekida kontinuitet rada kod istog poslodavca i preduzeća, a samim tim, u smislu člana 158. Predloga zakona, radikalno smanjuje iznos otpremnina koji je poslodavac dužan da isplati zaposlenom. Ovo je očigledan primer budućih izbegavanja izvršenja zakonskih obaveza od strane poslodavaca i dovešće do toga da se poslodavci rešavaju viška zaposlenih praktično bez ikakvih troškova. SRS je, podnoseći ovaj amandman, naravno, želela da zaštiti prava zaposlenih, proširujući ih ovim amandmanom, i ne vidim ni jedan razlog da poslanici Narodne skupštine u danu za glasanje ne prihvate amandman SRS, odnosno kolege Milovana Radovanovića, jer je upravo ovo jedan od ključnih članova, baš u ovom delu Predloga zakona o radu, sa kojim bi trebalo da se slože svi narodni poslanici ove skupštine, koja treba da rešava pitanje zaposlenih na jedini mogući način, a to je da se prošire prava zaposlenih, odnosno da je upravo ovim članom 158, kako je u Predlogu zakona i zakonsko rešenje koje je podnela Vlada Narodnoj skupštini, predloženo lošije rešenje čak i od postojećeg zakona koji je još na snazi.
Hvala vam. Izvolite, reč ima narodni poslanik Momir Marković povodom istog amandmana.
Dame i gospodo narodni poslanici, zamoliću predsednika Skupštine da se izvine ministru što smo počeli ovo popodnevno zasedanje bez njega. Drugi put da mu se izvine danas.
E, ja se izvinjavam, molim vas, vratiću vam vreme, ali zbilja vi znate da imam problem sa spondilozom i ne mogu da se izvinem, jer bi to stvaralo dodatne probleme. Jedino mogu da mu se izvinim. Zahvaljujem se.
Izvinite mu se. Dame i gospodo narodni poslanici, evo već četiri-pet dana raspravljamo o amandmanima, pokušavamo da ovaj loš projekat zakona bar malo upristojimo, da ga dovedemo u red i da zaštitimo one zbog kojih se ovaj zakon i donosi. U lopovskoj privatizaciji od 2001. godine naovamo sve što je valjalo od privrede u Srbiji pokupovano je za tri evra, za 30 evra, za 300 evra, ili 3.000 evra, uglavnom preko milion evra čak ni onaj Ju-Es Stil nije prošao. Osnovni trošak kupaca, budućih poslodavaca, bio je radna snaga. Dakle, trebalo je što više radnika otpustiti, ne bi li se to svelo na nekakvu, po njima, razumnu meru. Danas, kada smo u situaciji da onaj zakon koji je izglasan, sećate se, na apsolutno nelegalan način, da je glasano iz Soluna, doduše, jeste elektronika otišla daleko, ali su poslanici obavezni ovde da sede i da odavde glasaju, i taj zakon je toliko osakatio i privredu i radnike, a danas pokušavamo da ovim zakonom bar malo ispravimo nepravdu i došli smo do člana 158, gde nam opet ministar podmeće kukavičije jaje. Ne znam odakle je ovo prepisano, a u krajnjoj liniji me i ne zanima, jer će se ovaj zakon primenjivati u Srbiji. U članu 158. poslodavac je dužan da isplati otpremninu za svaku navršenu godinu rada kod tog poslodavca. Na primer, pre šest meseci je kupio preduzeće, a znam, dame i gospodo iz vladajuće koalicije, da su se u mnogim prethodnim privatizacijama ugrađivali, a uostalom vidimo i sada kod "Knjaza", pa dve grupe, pa svako je podržavao svog, normalno, iz ljubavi prema novcu, ali to na stranu. Sada će "Knjaz Miloš" sigurno otpustiti nekoliko stotina radnika. Uostalom, ministar je rekao u intervjuu,pre nego što je ovaj zakon došao u Skupštinu, da će ovim zakonom i drugim aktima u ovoj godini otprilike ostati još 300.000 ljudi bez posla. Sada umesto da zaštitimo te ljude, mi poslodavcu ostavljamo obavezu samo za vreme provedeno kod tog poslodavca. Da li je to šest meseci, godinu dana itd. Narodni poslanik Milovan Radovanović podneo je amandman u kojem traži da se za svaku navršenu godinu radnog staža, bez obzira na poslodavca, isplati trećina ličnog dohotka, odnosno plate. Time ćemo one koji će ostati bez posla zbog ovog zakona i zbog politike koja se vodi u oblasti privrede, u oblasti zapošljavanja, da zaštitimo da bar godinu dana mogu preživeti, dok eventualno ne nađu neki drugi posao. Ovo naravno sve pod uslovom da oni Bugari i Rumuni ne navale u Srbiju i zauzmu i ona radna mesta koja će ministar eventualno otvoriti, kako je rekao.
Reč ima poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, imam jednu obavezu u ime mojih kolega iz Kolubare, iz EPS-a, kada već govorimo o članu 158. da navedem primere šta se radi u EPS-u trenutno. Oni su naime pre mesec-dva dana ponudili radnicima EPS-a otkup radnog staža ili otpremninu, da se za prvih deset godina radnog staža ne plaća ništa, a za drugih deset odredili su neku mizernu cenu otkupa rada, tako da je to jedna prevara u odnosu na ovaj predlog zakona koji imamo pred nama, a koji govori da se prvih deset godina jedna trećina dohotka isplaćuje radnicima. To je očigledno jedna prevara kako bi se jedan broj radnika prevario. Od 2000. godine naovamo kruži priča o višku radnika u EPS-u. To sam jednom prilikom govorio, da ta konstatacija nije tačna iz razloga što je tu jedan broj privatnih preduzeća, peru na određen način pare i kategorično tvrdi da nema viška radnika, a ovo restrukturiranje koje se već sprovodi u EPS-u, Kolubara već oseća te probleme, svima nam je jasno da je to prvi korak ka privatizaciji. A radi se o tome da su jedan deo preduzeća iz EPS-a već izdvojili, kao što je Kolubara "Građevinar", kao što je Kolubara "Univerzal". Desilo se u Kolubari "Građevinar" da nijedan radnik nije hteo da potpiše taj ugovor o raskidu, o resturkturiranju. Znači, radnici su osetili da je to jedna vrsta prevare jer oni njima nikakvu garanciju ne daju da mogu da imaju pristojnu zaradu, nikakvu garanciju ne daju, a za to vreme su se pojavila dva privatnika, koji su već ušli sa njima u poslovnu saradnju i već izvesna zaduživanja tu postoje, što znači da su ti privatnici već stavili šapu za otkupljivanje tog preduzeća, tako da će ti ljudi da se nađu jednog dana na ulici bez zaposlenja, bez ikakvog socijalnog programa. Ti isti radnici su mene zvali na taj zbor koji su organizovali. Međutim, gospoda koja su sada na vlasti, direktori, jednostavno nisu smeli, zabranili su moje prisustvo jer su znali da sam član Odbora za privatizaciju i da ću mnoge stvari da iznesem na videlo. Prema tome, hoću da kažem da gospodin ministar koji naziva veliki broj radnika u EPS-u, taj višak radnika, parazitima. Kaže - imamo veliki broj parazita u EPS-u. To je sramota od gospodina ministra, pogotovo i kada se uzme u obzir da je on bio vođa sindikata, kao i onaj prethodni Miki Polutka, kako su ga zvali. To su ljudi koji su se više bavili privatnim biznisom nego zaštitom radničkih interesa. Takođe, apelujem na sindikat, kada smo već kod ovog člana 155, da ipak tu poslodavac ne bi trebalo da pravi sam program o daljem restrukturiranje, nego da moraju da učestvuju i predstavnici sindikata. Dalje, sva buduća restrukturiranja koja se spremaju u Srbiji naići će sigurno na velike probleme, tako da još jednom prilikom hoću da apelujem na sve sindikate da maksimalno uzmu učešće oko formiranja samog zakona, da kažu svoju reč. Podneli su jedan broj amandmana i da nađu svoje mesto kako bi što bolje zaštitili interese radnika.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Predlogom ovog zakona u članu 158. reguliše se problem viška zaposlenih i otpremnina koje treba ti zaposleni da dobiju. Ovim amandmanom je pokušano da se otklone nedostaci u ovom predlogu zakona. Predlagač se u svom obrazloženju Predloga zakona pozvao na Direktivu Saveta Evrope koja reguliše problem kolektivnog otpuštanja. Međutim, tu direktivu oni nisu do kraja sproveli, nisu je primenili onako kako je trebalo. Ona je mnogo povoljnija za situaciju kolektivnog otpuštanja, kako oni to nazivaju, ili viška zaposlenih koji dobijaju otkaz zbog restrukturiranja privrede, preduzeća, zbog tehnoloških inovacija ili ekonomskih promena koje nastanu u samom preduzeću. Procedura prema toj direktivi je sledeća. Poslodavac koji želi da otpusti višak zaposlenih u obavezi je da obavesti nadležno ministarstvo i reprezentativni sindikat. Po prijemu tog obaveštenja reprezentativni sindikat je u obavezi da stupi u kontakt sa nadležnim ministarstvom i imaju rok od 30 dana da iznađu rešenje za taj broj ljudi koji ostaje bez posla, gde se primenjuje institut kolektivnog otpuštanja. Institut kolektivnog otpuštanja je prepisan iz te direktive i oni predviđaju tri varijante. U prvoj varijanti je otpuštanje 10 i više radnika u preduzećima koja imaju od 20 do 100 zaposlenih. Druga varijanta je 10% otpuštenih radnika u preduzećima koja imaju od 100 do 300 zaposlenih i treća varijanta je kada se otpušta više od 30 zaposlenih u preduzećima koja imaju više od 300 zaposlenih. Našim konceptom je predviđen program koji je u obavezi poslodavac da napravi. Taj program ne obavezuje apsolutno nikoga i ne rešava taj problem. On se dostavlja sindikatu i nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje. Oni daju svoje mišljenje, predloge i planove kako da se reši taj problem, šalju odgovor poslodavcu.Poslodavac, po prijemu mišljenja i predloga, u obavezi je da odgovori reprezentativnom sindikatu i nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje, i tu je kraj priče. Onda idu otpremnine. Ovaj koncept koji je predviđen Direktivom obavezuje faktički nadležno ministarstvo, obavezuje državu da prvo ona pokuša da reši taj problem. U Predlogu zakona je predviđeno da višak zaposlenih kod kolektivnog otpuštanja je situacija koja se rešava u roku od 30 dana kada nastupe određeni razlozi zbog kojih se vrši kolektivno otpuštanje. U Direktivi je predviđena obrnuta situacija. Oni zabranjuju poslodavcu da vrši kolektivno otpuštanje radnika najmanje u roku od 30 dana, što znači da poslodavac može taj rok i da produži. Zašto je to tako urađeno? Urađeno je iz prostog razloga da bi se državi i reprezentativnom sindikatu dalo vremena da iznađu rešenje za ljude koji ostaju bez posla. Nije suština problema u otpremnini. Niko od zaposlenih ne priželjkuje otpremnine. Šta oni mogu sa tim otpremninama da rade? Mogu da prežive par meseci, ne mogu ništa drugo da rade. Svakom zaposlenom je cilj da zadrži posao ili, ako već ne može da ga zadrži, da dobije neki drugi odgovarajući posao sa kojim može sebe da izdržava i članove svoje porodice. Suština je da se reši problem kako zaposliti te ljude koji u tom trenutku i kod tog poslodavca predstavljaju višak radne snage, a ne visina otpremnine, koja je krajnje mizerna i koja može da zadovolji potrebe možda za par meseci. Pozivanje Vlade na direktive koje je propisao Savet Evropske unije, koje daju neki osnov i minimum prava i čiji potpisnici su obavezni da taj minimum ispoštuju i ugrade u svoje nacionalno zakonodavstvo, ne sprečava nacionalno zakonodavstvo da oni ta prava mogu i da prošire. Oni obim pravazaštite viška zaposlenih, a pogotovo kod kolektivnog otpuštanja, mogu da prošire... (Predsednik:Vreme.) ... i mislim da naš Predlog zakona o kome danas raspravljamo nije ni pokušao ni da proširi taj obim prava, već naprotiv je suzio na najmanju moguću meru i išao ispod direktiva Saveta Evropske unije i preporuka MOR-a.
Hvala. Izvolite, narodni poslanik Nemanja Šarović, po istom amandmanu. Opomenuo sam gospodina Karaičića. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, sve je veća navala na poslaničku grupu SRS, ali teško da će vam to pomoći da popravite imidž. Amandman na član 158. Predloga zakona o radu u ime poslaničke grupe SRS podneo je gospodin Milovan Radovanović i ovim amandmanom predviđeno je da otpremnina bude isplaćivana u jednakom iznosu bez obzira na godine radnog staža, s jedne strane. S druge strane, predviđeno je da otpremnina po godini radnog staža ne može biti manja od jedne trećine zarade zaposlenih. Zanimljivo je kod ovog člana zakona da su nezadovoljstvo predlogom datim u zakonu već izrazile poslaničke grupe koje svakako imaju većinu u Skupštini, bez obzira što nisu u koaliciji, i oni iz opozicije i oni koji čine vladajuću većinu izrazili su svoje nezadovoljstvo i neslaganje sa ovakvom formulacijom u zakonu. Nažalost, nema ministra tu, pa je pitanje kako je onda uopšte i mogla da dođe na dnevni red sednice Skupštine ovakva formulacija. Zanimljivo će biti i u danu za glasanje videti da li je sve ovo što ste do sada pričali bila samo prazna priča ili ćete zaista stati iza tih vaših stavova i glasati da se ovaj i ovakav predlog člana 158. izmeni. Različiti su modaliteti na koje su pokušale poslaničke grupe svojim amandmanima da izmene ovaj član, ali je suština da se svi slažu da bi ga trebalo promeniti. Mislim da bi u tom smislu bio najbolji za prihvatanje, odnosno najprihvatljiviji za sve poslaničke grupe upravo amandman SRS, zato što se u njemu rešava onaj osnovni problem koji je bio oko izjednačavanja za svaku godinu radnog staža, kod nas to postoji, a s druge strane ne povećava se previše visina otpremnine, tako da bi to opet moglo da bude prihvatljivo i za Vladu i ostale poslaničke grupe. Zanimljivo je i bilo bi zanimljivo čuti od ministra zašto deli zaposlene, odnosno otpremnine prema godinama radnog staža i kako je moguće da upravo oni koji imaju 20 ili 25 godina radnog staža treba da dobijaju manje otpremnine od onih koji imaju do 10 godina radnog staža. Ministar kao da je zaboravio da je najveći problem upravo za one ljude koji imaju po pedesetak godina života i 20 godina radnog staža i koji kad ostanu bez posla, sa ovim otpremninama koje dobiju, niti mogu da započnu neki stabilan biznis, kao što ste vi pričali, da reše trajno svoju egzistenciju, već se upravo dešava suprotno, i većina tih ljudi otpremnine koje dobija iskoristi da sebi priušti nešto što nisu mogli prethodnih godina, i da eventualno kupi nešto od aparata za domaćinstvo i da izvrši neophodne popravke, i kroz nekoliko meseci ostane i bez posla i bez otpremnine. Neverovatno je da niko nije mislio na te ljude, već da je cilj bio da se smanje otpremnine za one koji imaju više godina radnog staža. Mislim da bi trebalo još jedanput da razmislite o amandmanu SRS, jer ponavljam, za sve je prihvatljiv, i da na ovaj način malo, bar malo, poboljšamo tekst zakona o radu. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 179. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Branče Stojanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Branče Stojanović.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, nekako privodimo kraju, mada smo još daleko od kraja, raspravu o amandmanima na zakon o radu. U ime SPS gospodin Toma Bušetić i ja smo podneli amandman na član 179. deo zakona o radu koji definiše, odnosno govori o otkazu od strane poslodavca. Ne želim da oduzimam vaše vreme, da čitam ceo član 179. U principu, svih ovih devet tačaka koje stoje ovde, mi u SPS-u smatramo da su to povrede radne obaveze i da poslodavac može dati otkaz. Ono za šta se mi zalažemo u SPS-u, a to smo i ovim amandmanom predložili, da se formira komisija na predlog poslodavca koja će, uvažavajući eventualno razloge ove koji stoje u članu 179. oko utvrđivanja radne sposobnosti i ponašanja radnika, eventualno dodeliti otkaz. Mislimo da je ovo važno. Imam nekoliko primera iz prakse, a više puta sam i juče i danas i u pozitivnom kontekstu pominjao U.S. "Steel", a ovog puta ono što me vodilo da ovakav amandman uložim jeste da imamo slučajeva gde su radnici u tom preduzeću dobijali i dobijaju otkaz, a da nikakva komisija ne sagleda objektivno stanje zbog čega je došlo do povrede radnih obaveza. Imamo situacija gde je radnik obavestio pretpostavljenog da nisu zadovoljeni svi uslovi iz pravilnika o HTZ, a da je sutradan dobio otkaz zato što je bio povređen na poslovima i na radnim zadacima gde je poslovnik o HTZ nalagao odgovarajuću opremu i odgovarajuće uslove. Znači, da ubuduće ne bi dolazilo do ovakvih situacija, a siguran sam da ima dosta primera ovakve prirode u privatizovanim firmama, zalažemo se i predlažemo i ministarstvu i svim narodnim poslanicima da je potrebno da poslodavac formira komisiju koja će u njegovo ime da sagleda sve okolnosti vezane za ovih devet tačaka u okviru člana 179. i tek na osnovu toga, eventualno, radnik dobija otkaz.
Da li se još neko javlja za reč? Kolega Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog ovog zakona je svakako bolji od važećeg zakona, ako ni zbog čega, zato što imamo silna unapređenja vezano za plaćena odsustva, godišnje odmore i za bolju zaštitu radnika kada je reč o zaštiti invalida rada. Tu nije potpuna zaštita, ali svakako da je ovaj predlog zakona bolji od važećeg zakona. Ono što ga ne kvalifikuje da bude zakon po našoj meri, pre svega, to je nemogućnost neposredne primene kolektivnog ugovora i to što Vlada neće učestvovati u zaključivanju ugovora. Neverovatno je da postoje određeni članovi i u ovom zakonu koji nude takoreći ista rešenja ili čak gora rešenja nego u važećem zakonu o radu. Takav slučaj je upravo sa članom 179. koji govori o otkazu od strane poslodavca. Ovde se takoreći ništa nije promenilo. Svi oni uslovi koji su utvrđeni važećim zakonom, zapisani su i u ovom zakonu, jedino što su tačka 1) i tačka 2) spojene i sada imamo otkaz od strane poslodavca ako zaposleni ne ostvaruje rezultate rada, odnosno ako ne pokazuje potrebna znanja. Naš predlog je, imajući u vidu da ocene rezultata rada i potrebnog znanja daje poslodavac i da to može da bude sasvim subjektivno, da prethodno mišljenje daje određena komisija. Naš predlog je da komisija bude jedan zajednički organ, gde će članove predložiti kako poslodavac, tako i predstavnici sindikata. Ovde smo posebno imali u vidu situaciju da je u Srbiji okončan deo privatizacije, da su najčešće novi vlasnici tih privatnih preduzeća ljudi sumnjivog znanja, kvaliteta, pa i školske spreme. Da ne bismo došli u situaciju da nam novi vlasnik ocenjuje rezultate rada ili znanje zaposlenog, a on isti ima osnovnu školu, srednju školu, mi smo išli upravo sa ovim predlogom da u toj komisiji i tom zajedničkom organu, koji daje mišljenje o rezultatu rada zaposlenog i o njegovom znanju, moraju da budu ljudi koji imaju bar istu stručnu spremu kao i zaposleni čiji se rezultati ocenjuju. Smatram da je ovaj naš amandman dobar. Kada govorimo o ovom zakonu, i prethodna vlada, a i ova vlada veoma često govori i želi da se ugleda na Zapad. Ako bismo išli putem tih rešenja, na Zapadu su i te kako zaposleni zaštićeni. Tamo su, pre svega, izuzetno jaki sindikati. Ako poslodavac želi da da otkaz zaposlenom, a nema uporište, sindikati su često u prilici da brzo zaštite zaposlenog. Oni iščačkaju brojne nepravilnosti kod poslodavca, tako da se on veoma teško odlučuje da da otkaz zaposlenom. Nažalost, mi imamo samo jedan sindikat, a to je Samostalni sindikat, koji je reprezentativan i ima preko 550.000 članova. Ne znam kakvi su dometi tog sindikata, da li je u prilici da radi ono što rade sindikati na Zapadu. A kada je reč o ovim drugim sindikatima, Sindikat "Nezavisnost" ima mnogo časnih i finih ljudi u unutrašnjosti, ali rukovodstvo je korumpirano, potkupljeno. Predsednik tog sindikata je predsednik Upravnog odbora Nacionalne službe. Radnici nemaju šta da očekuju od tog sindikata u smislu neke zaštite. Ovaj treći sindikat takoreći i ne postoji, samo je na papiru. Smatram da je ovaj naš amandman dobar i da ćete ga prihvatiti.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanici Toma Bušetić i Živodarka Dacin podneli su zajedno amandman kojim predlažu da se posle člana 179. doda novi član 179a. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Da, narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani potpredsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, kolega Toma Bušetić i ja podneli smo amandman na član 179. tako što predlažemo da se doda novi član 179a. Pre nego što bih dala obrazloženje za ovaj amandman, rekla bih da mi je iskreno kao narodnom poslaniku krivo, jer se odaje utisak da se ministar Lalović nešto srdi na nas narodne poslanike i prosto nikako ne želi da komentariše nijedan amandman i da objasni zašto poneki od njih ne prihvata. Razumem da je ministru Laloviću vrlo teško, jer on je jedini ministar koji je istovremeno i narodni poslanik i jedan između nas. Da ovde može češće da boravi kao narodni poslanik, onda bi mogao da da procenu i ocenu koliko su zaista sve poslaničke grupe uložile amandmane kojima su želeli zbilja da poboljšaju onaj očajan zakon iz prethodnog mandata 2001. godine, dok je DOS bio na vlasti, i da tu zaista niko ništa loše nije mislio. Čak bih rekla da smo se trudili da u neku ruku zaštitimo, pre svega, radnike, jer nama u SPS su sigurno oni na prvom mestu, ali moram da kažem da nam se čini da su pojedini amandmani bili i te kako korektni i kada su poslodavci u pitanju. Ovaj član koji mi predlažemo, zapravo, govori o tome da nijedan zakon ne može da bude idealan. Mi to znamo, ali smo zato i mi u poslaničkoj grupi SPS rekli da ni ovo nije dobar zakon za radnike, ali je kudikamo bolji nego onaj iz prethodnog mandata, u važenju od 2001. do 2005. godine, dok se ne usvoji ovaj i ovakav zakon. Činjenica je da je u tom tako lošem, kritikovanom, DOS-ovskom zakonu ovaj član bio bolje regulisan. O čemu se ovde radi? U prethodnom, još uvek važećem zakonu, predviđeno je da u slučaju otkaza od strane poslodavaca zbog neostvarenih rezultata rada, nedovoljnog znanja i sposobnosti, što utvrđuje sam poslodavac, zaposleni je dobijao otpremninu od jedne do dve i po zarade, u zavisnosti od dužine staža. To postoji u sadašnjem zakonu. Ovaj predloženi zakon to ne predviđa. Nije sporno to. Sporna je činjenica što ovde ne postoji nikakva arbitraža, što se poslodavcu neko iz bilo kog razloga ne svidi, može da kaže da više ne ostvaruje rezultate rada. Postavlja se jedno pitanje – ako je neko radio u određenoj organizaciji kod poslodavca 10, 20 godina, pa i više, šta je to sad što otprilike nameće da čovek koji radi ne pokazuje rezultate rada, ili nije više dovoljno stručan za taj rad, a 10 ili 20 godina je bio dovoljno stručan da radi taj posao. Ovim amandmanom smo želeli na neki način da napravimo neku vrstu socijalnog programa i za te ljude, jer ne može nas niko ubediti da neko ko je toliko dugo radio, privređivao i donosio dobrobit svojoj firmi u kojoj je zaposlen, da posle 10 ili 20 godina on više ne zadovoljava. To je amandman koji smo podneli u iskrenoj želji da ne dozvolimo da ni jedan član iz prethodnog, danas još uvek aktuelnog, Zakona o radu bude bolji od ovoga koji je predložio aktuelni ministar. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u malopređašnjem izlaganju rekao sam da ovaj zakon koji je, u suštini, malo bolji od važećeg zakona ima rešenja koja su gora od važećeg zakona. Sada smo svedoci tog jednog rešenja koje je i te kako gore. Čak i važeći zakon je predviđao otpremnine, novčane naknade za slučaj otkaza po osnovu rezultata rada ili nedovoljnog znanja zaposlenih. Te otpremnine su bile minimalne, od jedne do dve i po plate, a ovde jednostavno nemamo ništa. Tačno je, da je ministar ovde on bi rekao – sada otkaz nije isti, postoji upozorenje, postoji mišljenje sindikata, postoji otkazni rok. Naravno, ništa to neće sprečiti poslodavca da da otkaz, ali kada govorimo o ovom rešenju, u našem amandmanu smo predvideli da kada poslodavac da otkaz zaposlenom po osnovu rezultata rada, po osnovu navodno nedovoljnog znanja, da mora da mu isplati određenu otpremninu, odnosno novčanu naknadu, i ona se kreće od jedne do četiri plate, u zavisnosti od dužine radnog staža zaposlenog. Ono što je važno, možda će ministar na kraju rada doći, ova rešenja predviđa i Konvencija broj 158, gde se kaže – da se otpremnina isplaćuje svim radnicima koji su otpušteni iz bilo kojih razloga, osim ozbiljne povrede radne obaveze, ili u slučajevima kada zaposleni ta prava mogu da ostvare preko nacionalne službe, kod nas vezano za PIO, ako to pravo mogu da ostvare na drugi način. Čak ta konvencija predviđa – ako su u pitanju rezultati rada, ako je navodno nedovoljno znanje, da je poslodavac u obavezi da isplaćuje određene otpremnine. S druge strane, kada govorimo o ovim uslovima, o nedovoljnim rezultatima rada, o nedovoljnom znanju, to je sasvim subjektivno. Imajući u vidu da mi sada i u ovom zakonu, a i ranije smo imali pripravnički staž, gde se svaki zaposleni dokazuje, nauči određenu materiju, imamo probni rad, svi ti instituti postoje, sada dolazimo u situaciju da poslodavac u svakom trenutku može dati otkaz po osnovu rezultata rada, ili pak po osnovu utvrđene nesposobnosti ili nedovoljnog znanja. Ako opet pravimo neku paralelu sa zapadnim zemljama, tamo je sve jasno utvrđeno, otkaz je teško dati, ako su u pitanju otkazi većeg broja radnika ili zaposlenih, taj veći broj za Francusku je 100 radnika, o tim otkazima mora da se izjasni Vlada. Na Zapadu postoje različite vrste zaštite. Imamo tzv. realnu zaštitu, gde je poslodavac dužan da vrati radnika na posao, ili obaveznu zaštitu, gde ga vraća na posao ili plaća visoke kazne. Sve je to regulisano na pravi način. Ovaj zakon ide u pravcu samo velikih prava poslodavaca, a poslodavci, bar na našem području, pokazuju veliku samovolju. Ovaj naš predlog je minimalan korak u tom pravcu, da tim ljudima koji ostanu bez posla omogućimo minimalne novčane naknade.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 179. je ništa drugo nego malo preformulisan član 101. sada aktuelnog, postojećeg zakona. Sve priče u obrazloženju prilikom predlaganja ovog teksta, da je to bolje u odnosu na ranija rešenja, pa u kontekstu povezan sa članom 188, da je poslodavac dužan pisanim putem da upozori na razloge zbog čega se zaposlenom daje otkaz, to je postojalo i u ranijem zakonu, ništa nije novo osim onog roka od pet dana, da zaposleni na koga se odnosi upozorenje može da prigovori poslodavcu. Ne znam šta se time dobija. Priče koliko je to revolucionarno dostignuće, koliko je to bolje, koliko su tu zaštićena prava, nemaju nikakvog osnova. Bila je prilika da se u članovima 179, 180. do 183. eventualno interveniše u smislu zaštite invalida rada. Pošto to nije urađeno u ova tri člana, u članu 101. predloženog teksta zakona invalidi rada kao kategorija nisu ničim zaštićeni. To je samo prazna priča. Poslodavac mora obezbediti odgovarajući posao invalidu rada sa preostalom radnom sposobnošću. Onaj ko zna propise, to podrazumeva da invalid rada mora da radi puno radno vreme, da ostvaruje prosečne rezultate rada, a da pri tom ne ugrozi svoje zdravstveno stanje. Poslodavac kaže – nemam takav posao i u prilici kad budem određivao spiskove radnika za čijim radom je prestala potreba, sigurno će se naći i invalidi rada. Do sada ni jednom odredbom ovog teksta predloga nisam video da su ti invalidi rada zaštićeni, čak i pod uslovom da su postali invalidi rada kod tog poslodavca koji sad rešava njihov problem. Pogledajte stav 1 – poslodavac može zaposlenom da otkaže ugovor o radu ako za to postoje opravdani razlozi, pa su onda navedena ova tri razloga. Najgori je prestanak potrebe za zaposlenim. Kad se poslodavac oslobađa viška zaposlenih, sigurno će da izabere da radi sa radnicima koji su zdravi, kvalifikovani, vredni, motivisani za radom i neće ni jednog invalida rada koji ima preostalu radnu sposobnost. Normalno, sad je to drugi problem, u konkurenciji gde je veliki broj radnika koji traži zaposlenje, gde su nacionalne službe za zapošljavanje sa velikim brojem evidentiranih nezaposlenih radnika, onda je poslodavac u prilici da ponudi nižu cenu rada. Ovaj član ne tretira taj deo problema. Ovde govorim zbog onih poslanika koji tvrde, radi istine, da je ovaj tekst predloga bolji od postojećeg i da je to nešto mnogo značajnije, i kad kaže da su zaštićeni invalidi rada, tvrdim da to nije istina. Istine radi, invalidi rada, bez obzira kod kog poslodavca su postali invalidi rada, nemaju nikakvu zaštitu ni po postojećem aktuelnom zakonu, ni po ovom tekstu predloga, ukoliko se negde ne interveniše, u nekim odredbama, a dosad to nije urađeno. Samo istine radi izašao sam da to kažem i smeta mi kao čoveku iz prakse, koji taj problem rešava godinama, da neko i ne pročita tekst zakona, ili ga ne razume, i priča koliko je to mnogo bolje,revolucionarnije u odnosu na postojeći zakon, a suština je drugačija. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 179. je zaista najvažniji član u ovom zakonu. A zašto? Zbog toga što se ovde direktno govori na koji način treba da budu zaštićeni radnici od otkaza. Ovde od svih ovih navedenih devet pozicija fali samo jedna, koja je bila u važećem zakonu, to je političko delovanje radnika na poslu i to je bila jedna od stavki na koji način poslodavac može da da otkaz radniku. Mi ovim predlogom, ovim članom 179. koji je najvažniji u ovom predlogu zakona, ne pravimo nikakvu zaštitu za radnika. A zašto? Ako pogledamo tačku 1) ako zaposleni ne ostvaruje rezultate rada, odnosno nema potrebna znanja, da li tu treba bilo kakvo mišljenje, jer radnik koji radi pet ili 10 godina na radnom mestu, normalno da je svih tih godina i da i dalje stručno zadovoljava na istom tom radnom mestu. Međutim, ako je posao fizičke prirode, ako je fizički oslabio, treba zaštititi njega još više kao invalida rada. Takođe tačka 7) ako zaposleni odbije zaključenje aneksa ugovora; malopre sam govorio da radnici "Kolubare", dakle, "Građevinar", niko nije potpisao aneks ugovora; a zašto: zato što su shvatili prevaru, i vi sada možete da kažete da su otpušteni sa posla, a radi se o oko 500 do 600 radnika, a to je oko 400 porodica. Prema tome, ponavljam da ovaj član 179. apsolutno ništa nije bolje urađen nego što je bio prethodni, a najvažniji je u ovom zakonu. Molim vas da zaista podržite ovaj amandman na član 179. Hvala.
Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, hteo sam da iskoristim ovu priliku pošto je ovaj član, kako rekoste, najvažniji za zaštitu radnika i da gospodu iz SRS i gospodu iz SPS-a, koji su na vlasti u Gornjem Milanovcu, zamolim da utiču na direktora javnog preduzeća da vrati na posao trudnicu i porodilju. Znači, isterali su je na brzinu jednom skrojenom sistematizacijom, ženu koja čeka treće dete i jednu porodilju koja je jedini tehnolog u tom preduzeću. Takođe vam stojim na raspolaganju da proverite ove informacije. Pozivam gospodu iz SRS i iz SPS-a da učine toliki napor i da ove koje sam pomenuo, a ja ću vam dostaviti imena, vrate na posao.
Gospodine Đuroviću, molim vas da dostavite imena, da tako ne koristimo ovu govornicu, nego za raspravu po ovom amandmanu. Molim vas, oduzeo sam reč. Da li vi po amandmanu? Ajde, ajde, izvinite, hajde, hajde, izvolite, ovo nije pijaca, ovo je Skupština, gospođa Radeta je to pojasnila.
Drago mi je da je gospodin Đurović izašao za ovu govornicu. Očigledno pojedine ljude iz DSS-a, koji su držali vlast četiri godine u Gornjem Milanovcu, još nije prošla ljutnja što su tu vlast izgubili voljom naroda. Ovo što je gospodin Đurović izneo, to je sitnica u odnosu na čitavu kanonadu optužbi i kvalifikacija koje iz dana u dan doživljavamo u našoj opštini. Apsolutno je netačno ovo što je izneo da je trudnica, porodilja, dobila otkaz, to nije tačno. Čuo sam za tu priču koja je prošla našom čaršijom, proverio sam kod generalnog direktora Javnog komunalnog preduzeća i to apsolutno nije tačno. Činjenica je da je šestoro ili sedmoro radnika proglašeno tehnološkim viškom, ali moralo se to učiniti zato što je prethodna vlast primila 50 i nešto radnika i to je praktično onemogućila normalno funkcionisanje preduzeća... (Predsednik: Molim vas, gospodine ...) ... i toliko primanje radnika je moralo da se plati kroz enormno povećanje cena komunalnih usluga, a mi to apsolutno ne želimo da prevalimo na leđa građana.
Svakako, ali i prethodnog govornika Đurovića sam zamolio i odustao je, i nemojte mi sa replike na repliku, govorimo o amandmanima na zakon o radu. Molim vas, razmenite tačne podatke šta se dešava u Milanovcu, nije korektno, molim vas. Izvolite, po povredi Poslovnika, reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine predsedavajući, primetila sam da ste vi danas veoma indisponirani u popodnevnom delu zasedanja. Umešali ste se u nešto što je stvar poslanika u raspravi u pojedinostima. Moram da primetim da niste baš pažljivi u praćenju onoga što je na dnevnom redu, odnosno koji amandman je na dnevnom redu i šta poslanici povodom tih amandmana mogu da govore. Najpre ste kolegi iz DSS-a...
Budite ljubazni, recite mi povreda kog člana?
Od prvog do poslednjeg člana ste sve povredili, jer vi ste kao predsedavajući dužni da poštujete Poslovnik, jer ste prvi među jednakima, i da koristite samo ona prava koja imate. Dakle, da li zbog umora, zamora, već kako god hoćete, dekoncentrisanosti, počeli ste poslanicima sa mesta predesedavajućeg, kada zatraže reč, da govorite - ajde, ajde, izađi za govornicu, kao da je ovo neki neobavezni forum, a ne najviše zakonodavno telo. Kolegi poslaniku iz DSS-a, principijelno vam govorim kao srpski radikal, ali i neko ko se zalaže za demokratska prava narodnih predstavnika, da ne može da govori o onome što nije na dnevnom redu, a on je pokušao ovu neistinu koju je izneo iz Gornjeg Milanovca da veže za ovaj član zakona, odnosno amandman. Dakle, to je princip, bez obzira to što je kolega iz druge stranke. Onda kada je doktor Nedeljković, prepoznavši tu za nas neistinu koju je kolega izneo, izašao, pošto mu niste dali pravo na repliku, a znate da je funkcioner SRS i da smo mi učesnici u koalicionoj vlasti u Gornjem Milanovcu, mogao da koristi repliku, vi ste mu, doduše potpuno nevoljno, dali da obrazlaže to isto po amandmanu i onda ga prekinuli u pola rečenice. Tu se onda vidi kako ste danas, po ko zna koji put, ali doduše u poodmaklom vremenu popodnevnog zasedanja, pokazali da vi niste baš predsedavajući i predsednik Skupštine kakvim nekada želite da se predstavite javnosti: da ste tolerantni, da ste čovek koji može da shvati situaciju da se poslanici putem dijaloga sa skupštinske govornice ubeđuju, odnosno da iznose argumente, već u trenutku kada to vama, iz ne znam kojih razloga ne odgovara, pokazujete zapravo da to nije vaše pravo lice, ona tolerantnost i sve ono kakvim se predstavljate, i onda, neću reći osiono, ali u najmanju ruku nekorektno, kršeći ovaj poslovnik, uskraćujete pravo poslanicima da govore ono što im je važno i što iznose kao problem iz svojih sredina kada se govori o zakonu o radu. Da ste sve vreme dok je trajala rasprava u pojedinostima u kontinuitetu, a veoma važan zakon je na dnevnom redu, kao predsednik Skupštine, bili na mestu predsedavajućeg, a veoma često ste ga ustupali jednom, drugom ili trećem kolegi, vi biste shvatili da je suština ovog našeg izlaganja i iznošenja pojedinačnih primera iz sredina odakle poslanici dolaze veoma važna da bi vladajuća garnitura, naročito ministar, shvatili našu argumentaciju u prilogu pojedinačnom obrazloženju svakog od amandmana. Prema tome, potrudite se, pa makar i farse radi, da budete tolerantni i korektni do 18,00 časova dokle traje ovo popodnevno zasedanje.
Hvala vam. Žao mi je, gospođice Jovanović, ali nemam pravo da budem tolerantan već da poštujem Poslovnik, izričito član 99, koji kaže - govornik može da govori samo o pitanju koje je na dnevnom redu, a u drugom stavu - niko ne može prekidati govornika niti ga opominjati, osim predsednika Narodne skupštine u slučajevima predviđenim ovim poslovnikom. Budite ljubazni, da pojasnim jer sam dužan objašnjenje, zbog toga sam gospodina Đurovića, koji se javio povodom amandmana, zamolio, posle minut i po izlaganja, da prekine, jer nije govorio o amandmanu. Stvarno ne znam ko je u Gornjem Milanovcu u koaliciji, dakle zamolio sam da ne govori, pozivajući se na amandman, o nekom pitanju koje tišti njega, i on je bio ljubazan i to je prihvatio. Potom se javio gospodin Nedeljković. Na moje pitanje - da li povodom amandmana, on je rekao - ne, nego replika, pa sam rekao - hajte, hajte, hajte onda po replici. Dakle, nisam ga pozivao na taj način - hajte, nego - hajte da prihvatimo repliku. I isto tako gospodin Nedeljković je bio korektan, kada sam upozorio da sam i prethodnog govornika zamolio da se držimo upravo onoga o čemu se danima ovde raspravlja, a to je veoma važan zakon o radu, i on je prihvatio to i onda je završio svoje izlaganje, naravno i napustio govornicu. Obojici se zahvaljujem. Nije bilo razloga za intervenciju, a i ubuduće ću nastojati ono što mi je posao da radim, a to je da radim po Poslovniku, ali se zahvaljujem svima koji su zabrinuti za moju povremenu indisponiranost. Da li još neko želi reč? [[Nataša Jovanović, iz klupe: Nisam zadovoljna vašim odgovorom.]] Niste zadovoljni. Moraćemo onda, hvala vam, to znači da ćemo u danu za glasanje morati da se izjasnimo o povredi Poslovnika, od člana 1. do člana 236, kako je to tražila gospođica Jovanović. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 182. amandman je podnela Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Dame i gospodo, hvala gospodine predsedavajući, uvažene kolege, u članu 182. predloženog zakona stoji: - ako otkaže ugovor o radu zaposlenom u slučaju kako je to predviđeno ovim zakonom, a to je u članu 179. tačka 9), poslodavac ne može na istim poslovima da zaposli drugo lice u roku od šest meseci od dana prestanka radnog odnosa. Ako pre isteka roka iz stava 1. ovog člana, dakle pre isteka roka od šest meseci, nastane potreba za obavljanjem istih poslova, prednost pri zaključivanju ugovora o radu ima zaposleni kome je prestao radni odnos. Amandman koji sam predložila odnosi se na povećanje ovog roka koji je ovim članom zakona dat da bude šest meseci. Mi iz Socijaldemokratske partije predlažemo da to bude rok od godinu dana, zbog toga što je nelogično otpustiti čoveka ukoliko se situacija menja na šest meseci, a svako planiranje, uzimajući u obzir recimo biznis plan, ili bilo koju vrstu plana o funkcionisanju preduzeća, radi se na godinu dana. Nikada se ne radi na šest meseci. I sada, ako imate čoveka koji ima 30 godina radnog staža i zbog šest meseci, tih meseci gde će biti nepotreban, treba mu dati otkaz, a može, kako to zakon dozvoljava, recimo da mu se smanji radno vreme na dva sata dnevno u tom periodu dok nema potrebe za njegovim radom, na tom mestu na kome je prethodno radio. Dakle, još jednom, predlažemo da se iz ovih razloga šest meseci menja u rok od godinu dana.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 182. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Dragan M. Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Toma Bušetić. Izvinite, malo sam indisponiran, pa vas nisam odmah shvatio, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče, šta se kaže u ovom članu? Ako otkaže ugovor o radu zaposlenom u slučaju iz člana 179. tačka 9) ovog zakona, a to su znači tehnološke promene, organizacione promene, tehničke, poslodavac ne može na istim poslovima da zaposli drugo lice u roku od šest meseci od dana prestanka radnog odnosa. Mi smo predložili da se utvrdi obaveza poslodavca da u slučaju otpuštanja radnika usled tehnoloških, ekonomskih, organizacionih ili tehničkih promena na isto radno mesto ne može zaposliti drugo lice u roku od godinu dana. Na ovaj način se sprečava moguća zloupotreba otpuštanja radnika za čijim radom faktički nije ni prestala potreba. Mi smatramo da se upravo na ovaj način smanjuje mogućnost zloupotrebe od strane poslodavaca. Ako poslodavac zna da neće moći da primi novog radnika u narednih godinu dana, teško će se odlučiti na potez da vrši neko masovno otpuštanje po osnovu tehnoloških promena, organizacionih, tehničkih, ekonomskih, kako god hoćete. Zašto smo mi podneli ovaj amandman? Nismo mnogo mislili na privatne preduzetnike. Oni ne poštuju ništa. Nema kod njih da se odlučuje na neki poseban način kako se dolazi do tehnoloških promena, organizacionih. Ovde smo, pre svega, mislili na lokalne samouprave, na javna preduzeća, na javne službe, na javne ustanove. Tako je, primera radi, 5. oktobra, po našoj evidenciji, 39.812 ljudi otpušteno preko noći, a sve to navodno zbog tehnoloških promena, ekonomskih, organizacionih itd. U isto vreme u Vladi je otpušteno 293, samo zbog članstva u SPS-u ili simpatizerstva, a zaposleno novih 5.000. Da bismo ovo sprečili, ovakva masovna otpuštanja, mi smatramo da je ovo naše rešenje dobro i, uz oštru kaznenu politiku, sprečiće zloupotrebe u nekom narednom periodu, iako smo duboko ubeđeni da se takva situacija, kao posle 5. oktobra, sa takvim masovnim otpuštanjem, neće ponoviti. Bar se mi tako nadamo.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 186. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanika Snežana Lakićević-Stojačić.
Gospodine ministre, gospodine predsedniče, narodni poslanici, Demokratska stranka smatra da je potrebno promeniti odredbu člana 186, u kome se poslodavac obavezuje da zaposlenom pre prestanka radnog odnosa isplati sve neisplaćene zarade, naknade zarada i druga primanja koja je zaposleni ostvario do dana prestanka radnog odnosa u skladu sa opštim aktom i ugovorom o radu. Mi mislimo da to u najvećem broju slučajeva neće biti moguće i da bi bilo neophodno da zakonodavac prihvati ovaj amandman, u kome predlažemo da se obaveza poslodavca preformuliše i da stoji da on tu obavezu, koja stoji u članu 186, mora da isplati zaposlenom najkasnije u roku od 30 dana od prestanka radnog odnosa. To je period u kome bi poslodavac mogao da izračuna sve dospele obaveze u toku radnog odnosa, koje je radnik stekao, i da u tom primerenom roku izvrši isplatu. Jer je faktički zaista vrlo teško očekivati da poslodavac može danom prestanka radnog odnosa izračunati sve obaveze koje je zaposleni stekao na osnovu radnog odnosa, radeći kod njega, pa predlažemo da i ministar i poslanici razmisle o ovome, kako ne bi došlo do usvajanja odredbi koje faktički nisu sprovodljive u realnoj primeni ovog zakona. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 188. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Na član 188. takođe je amandman Demokratske stranke, na stav 2, koji kaže: "Poslodavac može, uz saglasnost ministarstva, da otkaže ugovor o radu predstavniku zaposlenih iz stava 1. ovog člana, ako odbije ponuđeni posao u smislu člana 171. stav 1. tačka 4) ovog zakona." Demokratska stranka smatra da je u tom stavu potrebno brisati "uz saglasnost ministarstva". Sve ostalo treba da ostane kako sam pročitala, jer smatramo da ukoliko predstavnik zaposlenih ne postupa u skladu sa zakonom, opštim aktom i ugovorom o radu poslodavac može da mu otkaže ugovor o radu, tako da ne postoji nikakvo opravdanje da je potrebna saglasnost ministarstva. Zakonom su predviđeni organi koji cene zakonitost postupka u radnom odnosu, tako da ne postoji nikakva potreba za učešćem ministarstva u ovom pitanju, pa takođe predlažem Narodnoj skupštini da razmotri ovaj amandman i podrži predloži amandman Demokratske stranke.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 196. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Miroslav Markićević i Dragan S. Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanju su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 197. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Dragan S. Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Dragan S. Jovanović.
Poštovane kolege narodni poslanici, vidite da je Odbor prihvatio amandman na član 197. Vrlo interesantno zašto Vlada nije prihvatila, obzirom da mislim da se radi o jednom tehničkom amandmanu. Naime, član 197. tretira materiju povremenih i sezonskih poslova i kaže da poslodavac može za obavljanje privremenih i povremenih poslova da zaključi ugovor sa licem koje je član omladinske ili studentske zadruge i koje nije starije od 30 godina. SPS svojim amandmanom želi da ne osporava osnovni princip ovog člana, već da ga unapredi time što bi se u stavu 2. dodalo da za obavljanje privremenih i povremenih poslova u poljoprivredi i šumarstvu poslodavac može angažovati preko omladinske zadruge i nezaposleno lice starije od 30 godina. Vlada je, odbijajući ovaj amandman, u svom obrazloženju rekla da se ovakvo angažovanje radne snage može vršiti posredstvom Nacionalne službe za zapošljavanje. U obrazloženju bi bilo dobro reći samo par stvari. Poljoprivreda i šumarstvo su karakteristične po tome što njihovu osobenost upravo predstavljaju ti poslovi koji su vezani za sezonske i povremene poslove, znači poslove takvog karaktera, a obzirom da znamo da se tu vrlo često radi o poslovima za koje je u kratkom vremenskom periodu potreban veliki broj ljudi, to su periodični poslovi berbe, žetve, pošumljavanja itd. Vrlo često se radi o poslovima koji po svojim higijensko-tehničkim osobinama nisu baš atraktivni za mladu radnu snagu, a imajući u vidu da smo zadnjih godina dobili priličan broj nezaposlenih ljudi starijih od 30 godina, smatramo da bi ovakvim amandmanom rešili određene probleme. Angažovanje ove radne snage preko Nacionalne službe za zapošljavanje ima određenih problema. U situacijama kada bi angažovali recimo par stotina ljudi za nekoliko dana, što nije čudno u sezonskim radovima, onda u tom periodu poslodavac mora sa svakim ponaosob da zaključuje ugovore o radu. Morali bi da se prijavljuju i odjavljuju sa Fonda za penziono i socijalno osiguranje itd. Amandman, koji smo predložili, ovo rešava na jedan dosta jednostavan i prihvatljiv način koji je i u dosadašnjoj praksi pokazao svoje kvalitete. Mislimda bi dosta logično bilo da Vlada prihvati ovaj amandman.
Reč ima narodni poslanik Momčilo Duvnjak.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je podneo gospodin Dragan Jovanović treba prihvatiti. Ovim članom Vlada eliminiše rad mladih i nezaposlenih koji su napunili 30 godina života da mogu raditi na privremenim i povremenim poslovima preko studentskih i omladinskih zadruga. Diskriminacija mladih, kako je ovde predloženo, suprotna je svim međunarodnim konvencijama i nije u skladu sa studentskim i omladinskih zadrugama. Pitam se zašto mlad čovek, koji nije našao radno zaposlenje u struci, a najčešće se radi o mladima koji su formirali porodicu u starosnom dobu od 30 i nekoliko godina, ne može da radi preko zadruge. To su poslovi koji kratko traju i najčešće nisu vezani za njihova zanimanja. Zašto se ovoj populaciji mladih praktično zabranjuje da ove poslove rade i zarade neki dinar za svoju maloletnu decu. Poslodavac koji prekrši ovaj član može platiti kaznu i do milion dinara. Čovek koji ima zdravu pamet ne bi mogao da predloži ovakvo rešenje, odnosno ovakvu zabranu, diskriminaciju. Ne razumem predlagača. Umesto da smo tim mladim ljudima, koji hoće i moraju da rade bilo koje ad hok poslove van struke, dali olakšice kroz poreze i doprinose, ovaj zakon im zabranjuje rad i poslodavcima preti visokim kaznama. U skoro svim zapadnim zemljama, kojima se vi navodno približavate, ovakvi poslovi su opterećeni dažbinama sa svega 20%, a vi ste rad preko omladinskih zadruga opteretili sa 65%, a uz to uvodite razne zabrane i diskriminacije za mlade, i kažnjavate poslodavce ako te zabrane krše. Takođe ovaj član obavezuje poslodavca da sa svakim članom zadruge potpiše ugovor o radu. Ova odredba je suprotna odredbama Zakona o zadrugama, po kome član zadruge zastupa i predstavlja zadrugu. Možete li zamisliti koliko papira treba utrošiti ako svaki član treba da ima ugovor za svaki posao koji je potreban najčešće dan, dva ili nekoliko dana. Ovaj predlog je besmislen i za poslodavca i za člana zadruge, a posebno za poslove u poljoprivredi, gde rade ljudi u grupama koji dele učinak rada i gde su česti prekidi rada zbog potreba posla i vremenskih uslova to jest nepogoda. Zakonom o penzijskom osiguranju prethodna vlast je obavezala omladinske zadruge da prijavljuju i odjavljuju u PIO svaki posao, pa makar on trajao i jedan dan. Može se zamisliti koja je administracija prisutna kod zadruga i kod penzionih fondova, a moglo je da zadruga vodi evidenciju i jednom godišnje preda Fondu PIO sve podatke. Sada hoćete da im uvedete ugovore za svaki sitan posao i da to potpisuje svaki član zadruge posebno. Umesto da olakšate obavljanje ovih poslova, vi uvodite novu administraciju i poskupljujete cenu rada. Siguran sam da i vama nije jasno zašto ovo činite. Kada je pre dve godine uvedeno obavezno penzijsko osiguranje za rad preko omladinskih i studentskih zadruga za 50% je smanjen posao preko zadruga, a povećan rad na crno. To je uradila prethodna dosovska vlast, koju smo fala bogu smenili. Preko 50% omladinskih zadruga su prestale da rade vašim rešenjem. U ovom zakonu hoćete da uništite i ostalih oko 100 omladinskih zadruga. Tražim da prestanete da uništavate sve što vredi u ovoj Srbiji, već da pametnim zakonom pomognete razvoj. Ako to ne znate, a vidi se da ne znate, sklonite se sa vlasti, mi radikali znamo kako se to radi.
Hvala, gospodine Duvnjak. Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 199. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima Snežana Lakićević-Stojačić.
DS smatra da član 199. Predloga zakona treba brisati iz jednostavnog razloga što ugovor o zastupanju ili posredovanju prosto nije pitanje koje treba da bude predmet uređivanja ovog zakona. Zakon o obligacionim odnosima reguliše ovu materiju, pa smatramo da je potpuno nepotrebno da ova odredba u ovakom tekstu stoji u zakonu o radu. Nema potrebe da različiti zakoni u jedinstvenom pravnom sistemu regulišu ista pitanja, pa predlažemo i ministru i poslanicima Narodne skupštine da prihvate amandman DS na član 199. i da se on briše. Hvala.
Još neko po istom amandmanu? (Ne.) Na član 206. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Dušan Mrvoš i Vojislav Milajić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Mrvoš. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pročitaću samo kako glasi član 206: "Zaposleni pristupa sindikatu potpisivanjem pristupnice. Poslodavac je dužan da zaposlenom koji je član sindikata na ime sindikalne članarine odbije iznos od zarade na osnovu njegove pismene izjave i da taj iznos uplati na odgovarajući račun sindikata." To je sasvim u redu da taj iznos treba ići na račun sindikata, samo mislim, pa je amandman tehnička stvar, ne na osnovu pismene izjave nego na osnovu pristupnice. Sindikati su u poslednje vreme dokazivali svoju reprezentativnost, donosili su pristupnice, potpisivali pristupnice, utvrđivali reprezentativnost i taj posao je završen, na nečije zadovoljstvo, a na nečije nezadovoljstvo. Potpisivanjem pristupnice svaka osoba prihvata praktično statut sindikata. U statutu sindikata je definisano da postoji sindikalna članarina u određenom iznosu, a smatram, kao i poslanički grupa NS-SPO, da je to tehnička stvar i da može bez ikakvih problema umesto pisane izjave da se prihvati da poslodavac na osnovu pristupnice automatski odbija članarinu i uplaćuje je na račun sindikata.
Izvolite, gospodine Milajiću, a potom se po istom amandmanu javio gospodin Rajko Baralić.
Dame i gospodo, Predlogom zakona je predviđeno da se obustava zarade za plaćanje sindikalne članarine vrši tako što će zaposleni davati pismenu izjavu o tome da li mu se odbija sindikalna članarina ili ne. S obzirom da sindikati imaju pristupnice, a čiji elementi su ime i prezime zaposlenog, matični broj, adresa, naziv poslodavca kod koga rade, naziv sindikalne organizacije kojoj pristupaju, izjava o prihvatanju statuta, znači, da je zaposleni prihvatio statut i program sindikalne organizacije, kao i njegov lični potpis, sasvim su dovoljni elementi na osnovu kojih je poslodavac u obavezi da odbija sindikalnu članarinu i da prebacuje sredstva na odgovarajući račun sindikalne organizacije. Svi zaposleni koji pristupaju određenoj sindikalnoj organizaciji upoznati su sa programom i statutom sindikata. Svi sindikati u svom statutu predviđaju obavezu plaćanja članarine, pa ne vidim ni jedan jedini razlog zašto bi zaposleni morali da potpisuju posebne izjave kojim bi se davao nalog poslodavcu da vrši prebacivanje sredstava. Takođe, u članu 123. Predloga ovog zakona predviđena su tri načina obustave zarada zaposlenih od strane poslodavca: jedan je po sili zakona, drugi način je sudskom odlukom i treći način je izjavom samog zaposlenog, znači, da mu se vrši obustava dela zarade. Sama pristupnica, popunjavanje sindikalne pristupnice i pristupanje sindikatu u isto vreme znači i pristanak na to da se plaća članarina određenom sindikatu. S obzirom da je skoro vršeno ponovno učlanjavanje i provera reprezentativnosti sindikata, i da su sindikati morali ponovo da izvrše učlanjavanje da bi utvrdili tačan broj predstavnika sindikata, ovim dodatnim izjavama bi samo iskomplikovali posao, a kako samim sindikatima, pa tako i zaposlenima i poslodavcima. Mislimo da je amandman potpuno na mestu, da je sasvim dovoljna pristupnica sindikatu kao osnov za obustavu članarine i prebacivanje sredstava sindikatu kome je pristupio zaposleni. Mislim da treba ovaj amandman prihvatiti, jer pojednostavljuje celu proceduru oko naplate članarine.
Izvolite, gospodine Baraliću.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici Samostalnog sindikata, SPS će podržati ovaj amandman koji su kolege Mrvoš i Milajić podneli na 206. član zakona o radu. Ukoliko se to ne bi dogodilo, to bi bila osveta malih sindikata prema jedinom velikom reprezentativnom sindikatu u Srbiji. Dakle, činom pristupanja jednom sindikatu radnik se opredelio da prihvata statut tog sindikata, a na osnovu toga se opredelio da mu se od mesečne zarade izdvaja izvesni procenat članarine preko platnog spiska. Ukoliko se to ne bi dogodilo, ukoliko bismo sindikate, koji su svoju reprezentativnost dokazali pre nekoliko meseci, sada naterali da ponovo sve rade ispočetka, imali bismo velike tehničke probleme. Osim toga, imali bismo možda jedan broj radnika koji lažno učestvuje u reprezentativnosti tog sindikata. Dakle, ako su se već jednom izjasnili, onda oni moraju da znaju da to podrazumeva i izvesne obaveze, a ne samo određena prava. Na ovaj način bismo sindikatima omogućili da normalno funkcionišu i da ih ne gušimo tehničkim pitanjima, a za zaposlene je isto. Oni su već jednom pristali da to rade. Prosto molim u ime sindikata koji radi jedan delikatan posao, koji je negde između države i radnika, a u ime radnika taj posao radi, da mu se omogući da radi efikasnije i bolje. Molim gospodina ministra ako je moguće da prihvati ovaj amandman. Još jednom želim da kažem, SPS će podržati ovaj amandman u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Na član 214. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 214. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
I u raspravi u načelu smo kazali da smatramo da je odredba člana 214. suprotna odredbi Ustava, jer se ovim članom u određenoj meri ograničava organizovanje sindikata, stavljanjem obaveze da najmanje 10 zaposlenih kod jednog ili više poslodavaca može osnovati sindikat. Ne postoji ni minimum ni maksimum zaposlenih koji mogu osnovati sindikat. Sloboda udruživanja je zagarantovana ustavnim načelom i smatramo da nije potrebno kroz ovaj propis imperativno stavljati obavezu da to može da uradi najmanje 10 zaposlenih. Na kraju krajeva, mislimo da je tim načelom slobode organizovanja, u neku ruku, urušena i Konvencija MOR-a o sindikalnim slobodama i zaštiti sindikalnih prava. Bez obzira na primedbe na prevelike nadležnosti, nizak cenzus itd. u oblasti sindikalnih organizacija, mi ipak smatramo da zakonodavac treba da vodi računa da sve odredbe u zakonu budu usaglašene sa Ustavom, a s obzirom da smatramo da ova odredba nije usaglašena sa Ustavom, predlažemo da se prihvati amandman i da se član 214. promeni i da glasi: "Sindikat, u smislu člana 6. ovog zakona, može da se osnuje u skladu sa opštim aktom sindikata".
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Goran Jakšić podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 227. doda novi član 227a. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Goran Jakšić.
Poštovani predsedniče, kolege poslanici, pročitaću kako glasi ovaj predlog člana u amandmanu koji sam dao. Dakle, dodaje se član koji kaže: "Poslodavci koji su dana stupanja na snagu ovog zakona doneli odluku o preraspodeli radnog vremena za 2005. godinu, radno vreme zaposlenih organizovaće prema toj odluci". Da vas podsetim da je članom 57. ovog predloga zakona određeno da poslodavac može da vrši preraspodelu radnog vremena zaposlenih u toku kalendarske godine, najduže u trajanju od šest meseci. Znači, u periodu od šest meseci poslodavac može da vrši umanjenje, odnosno uvećanje trajanja radnog vremena zaposlenog, ali da u tom periodu prosečno trajanje bude u skladu sa zakonom. Verujem da ćete se složiti da bi svaki predlog zakona trebalo, između ostalog, da ispuni i dva osnovna postulata, a to je da kao predlog zakona bude koristan svim građanima ili određenim delatnostima koje reguliše, a istovremeno da zakon svojim odredbama ne bude štetan nikome. Kad su ova dva stava u pitanju, mislim da se slažemo da moraju da budu prihvaćeni i kada je ovaj zakon u pitanju kao nešto što je osnovno. Ukoliko bi ovaj amandman ostao neprihvaćen od strane Skupštine, imali bismo situaciju da bismo izazvali određenu štetu. Ovaj zakon, kao što znamo, nije nov u našoj zakonodavnoj praksi, već postoji Zakon o radu koji je na drugi način regulisao materiju preraspodele radnog vremena. Do sada je važećim zakonom, koji je trenutno na snazi, preraspodela radnog vremena regulisana tako da poslodavac može vršiti preraspodelu radnog vremena u toku cele kalendarske godine, povećavati ili smanjivati trajanje radnog vremena, ali da, u proseku, u kalendarskoj godini trajanje radnog vremena mora da bude u skladu sa zakonom. Mi imamo sada situaciju da je počela 2005. godina, da imamo i ozbiljne firme u ovoj državi koje su već, na osnovu važećeg Zakona o radu, izvršile preraspodelu radnog vremena, a prema određenim poslovnim sporazumima, ugovorima i drugim vrstama obaveza sa poslovnim partnerima. Ukoliko sada budemo izmenili zakon i stavili da i ova odredba stupi na snagu danom stupanja na snagu zakona, ti poslovni ugovori i obaveze koje imaju naše firme bili bi dovedeni u pitanje. Pošto imamo situaciju, ponavljam još jednom, da postoje i ozbiljne firme koje su sklopile vrlo ozbiljne aranžmane sa svojim poslovnim partnerima i zapošljavaju veliki broj radnika, time onaj uslov koji sam malopre rekao, principijelni, da zakon ne sme da nanosi štetu, ne bi bio ispunjen. Verujem da ćemo, pošto je Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, bez ijednog glasa protiv, prihvatio ovaj amandman, shodno ovim principima, kao Skupština usvojiti ovaj amandman.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? Ministar Lalović.
Samo da kažem da Vlada prihvata ovaj amandman koji je izneo narodni poslanik Goran Jakšić, gde se dodaje novi člana 227a.
Time je amandman postao sastavni deo zakona. Na član 243. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dr Žarko Obradović i ja smo podneli amandman na član 243. Predloga zakona o radu. Da podsetim, član 243. predviđa da opšti kolektivni ugovor zaključuju reprezentativno udruženje poslodavaca i reprezentativni sindikat osnovan za teritoriju Republike Srbije. Amandmanom predlažemo da i treći učesnik u zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora bude Vlada Srbije. Dakle, da član glasi: "Opšti kolektivni ugovor zaključuju Vlada Republike Srbije, reprezentativno udruženje poslodavaca i reprezentativni sindikat osnovan za teritoriju Republike Srbije." Prvo, Vlada ima nadležnost, ali mora da preuzme i odgovornost za obezbeđivanje ekonomskih, socijalnih, monetarnih i drugih pretpostavki iz njene nadležnosti, kako bi ukupan sistem kolektivnog pregovaranja u Srbiji nesmetano funkcionisao u interesu i kapitala i zaposlenih. Tripartitni socijalni dijalog, koji je institucionalizovan Zakonom o socijalno-ekonomskom savetu, u stvari, bio bi zaokružen zaključivanjem i tripartitnog opšteg kolektivnog ugovora, kao svojevrsne socijalne konvencije sva tri socijalna partnera, Vlade, poslodavca i sindikata, naravno, sve radi obezbeđenja razvoja zemlje, s jedne strane, i socijalne pravde, sa druge strane. Drugo, bez obzira što u obrazloženju stoji da Vlada nije poslodavac i nije član udruženja poslodavaca, mislimo da je Vlada bar na specifičan način poslodavac za nekoliko stotina hiljada radnika društvenih delatnosti, javnih preduzeća i javnih službi. Dakle, na ogroman broj zaposlenih se ne bi primenjivao opšti kolektivni ugovor, što mislimo da nije dobro, i smatramo da treba da se primenjuje. Treće, daje se veća garancija zaključivanju i primeni kolektivnih ugovora, kao i zaštiti radnika, pogotovo imajući u vidu konfuziju koja sledi kod zaključivanja i primene kolektivnih ugovora. Naime, opšti kolektivni ugovor zaključuje reprezentativno udruženje poslodavaca. Pitam – da li može gospodin ministar da nam kaže argumentovano koje je danas reprezentativno udruženje poslodavaca? Zatim, i reprezentativni sindikat. I tu vidimo u štampi ovih dana da ima osporavanja. Poseban kolektivni ugovor zaključuju neki drugi, naravno, tu se uključuje i Vlada, ali koji nisu obuhvaćeni onim prvim, odnosno opštim kolektivnim ugovorom, i tako redom, sve skupa može da izazove konfuziju. Mislim da bi učešće Vlade u tome bila garancija i afirmacija kolektivnih ugovora, i zaštita svih radnika na teritoriji Republike Srbije. Iz tih razloga predlažemo da se usvoji navedeni amandman i da opšti kolektivni ugovor zaključuju Vlada, poslodavci i sindikat, dakle, sva tri socijalna partnera.
Hvala. Po istom amandmanu gospodin Obradović, pa gospodin Stevanović.
Hvala, gospodine predsedniče. Zajedno sa kolegom Petronijevićem, u ime SPS, podneo sam amandman na član 243. zakona. Naše je mišljenje, i to smo u ovom amandmanu saopštili, da opšti kolektivni ugovor treba da zaključuju Vlada Republike Srbije, reprezentativno udruženje poslodavaca i reprezentativni sindikat osnovan za teritoriju Republike Srbije. U odnosu na Predlog zakona, tekst je proširen delom koji se odnosi na Vladu Republike Srbije. Naime, smatramo da Vlada Republike Srbije treba da bude neko ko učestvuje u zaključenju opšteg kolektivnog ugovora. U proteklih par dana smo čuli od strane predlagača mnogo različitih objašnjenja povodom istih stvari. Nekad se pozivao na iskustva zemalja EU, pa je predloženo rešenje u skladu sa tim, nekad se pozivao na odredbe MOR-a, pa predloženo rešenje je u skladu sa tim. Kada je trebalo objasniti neke stvari koje su po mišljenju poslanika bile nelogične, onda se davao drugačiji odgovor. Jednom rečju, predlagač je tražio za sebe povoljnija rešenja, ponekad bežeći u prošlost da objasni sadašnjost, a ponekad pričajući o stvarima koje nemaju veze sa amandmanima. Ovo ne govorim slučajno, jer biće mi zanimljivo da od predlagača čujem mišljenje povodom ovog teksta amandmana, iz razloga što je predlagač imao priliku, mogućnost da govori u načelu, kad je bila rasprava u načelu. Ovo je rasprava o amandmanima i dobro je da čujemo predlagača, kad govorimo o amandmanima, konkretan odgovor na amandman. Pre podne je predlagač vešto izbegao da iznese odgovore na pojedine amandmane poslanika SPS, govoreći u načelu i govoreći o svima, što nije korektno. Svaki od nas poslanika ima svoje ime, pripada određenoj poslaničkoj grupi i red je da se kaže – poslanik taj i taj, ili – amandman taj i taj je takav i takav, ili da se ne kaže, ali bez opših ocena. Smatramo da je ovaj amandman jako važan zato što kod nas ne postoji uređen privredni sistem. Da postoji uređen privredni sistem, da postoji obaveza poslodavaca da svi budu članovi unije poslodavaca, pa da onda poslodavci na jednoj strani, a reprezentativni sindikat zna se koji je, Samostalni sindikat, da budu na drugoj strani, onda bi bilo izlišno da Vlada bude učesnik u zaključenju kolektivnog ugovora. Pošto kod nas ne postoji uređeni sistem, a smatramo da na ovaj način Vlada beži od odgovornosti, predložili smo amandman kojim želimo i Vladu da uključimo u to. Doduše, Vlada je pokušala posredno sebe da uključi u priču o opštem kolektivnom ugovoru, ali na jedan krajnje nekorektan način. Videćete posle kada budemo govorili o članu 256, ministru se daje mogućnost da može proširiti dejstvo opšteg kolektivnog ugovora, ali uz mišljenje ekonomsko-socijalnog saveta Vlade Republike Srbije, mišljenje koje treba da prihvati 18 članova i gde je potreban konsenzus, a to je i teorijski teško zamisliti da se svih 18 slože oko jednog. Ako Vlada neće, ne mogu se složiti. Izbegavanjem da Vladu uključi u pitanje zaključenja opštih kolektivnih ugovora, predlagač, nama se čini i ne možemo se oteti tom utisku, apsolutno ostavlja ogroman broj zaposlenih, da kažem, na otvorenom prostoru za uticaj poslodavaca, s obzirom da postojeća zakonska rešenja, kada je reč o udruživanju poslodavaca u uniju poslodavaca kao osnov za zaključenje kolektivnog ugovora, to pitanje udruženja ostavljaju otvorenim. I čim nema obaveze, pitanje je da li će poslodavci hteti da budu članovi udruženja, pogotovo ako treba da preuzmu neku obavezu koja ne odgovara njihovim finansijskim sposobnostima ili ne žele da ispunjavaju nešto za šta nemaju obavezu.Takav smo narod, ne može me niko ubediti da će princip dobrovoljnosti ili solidarnosti biti nešto što će opredeliti poslodavce da budu članovi unije ili da zaključuju kolektivne ugovore. Mislim da je rešenje kojim se predviđa obaveza Vlade za zaposlene dobro. Za Vladu očigledno nije, čim nije pristala da učestvuje u tom poslu. (Predsednik: Vreme.) Izvinite, gospodine predsedniče, još trenutak. Ako Vlada misli da će zbog toga ostati po strani od ovog pitanja, onda se grdno vara, jer na jedan ili drugi način ovo će se sve vratiti pred Vladu i na Vladu, pa je bolje da Vlada učestvuje u tome. Jer i neka pozitivna iskustva iz prošlosti govore da je to moguće i da su rešenja bila dobra, nego da se ostavi ogroman broj zaposlenih po strani od ovog veoma važnog pitanja za njih.
Hvala vama. Po istom amandmanu odustao je gospodin Stevanović. Javio se gospodin Mrvoš i gospođica Nataša Jovanović. Prvo ćemo gospođici da damo reč. Izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović, pa gospodin Mrvoš.
Dame i gospodo poslanici, prilika mi je da govorim o amandmanu koji su podnele kolege Mrvoš i Žarko Obradović i Milisav Petronijević iz SPS, odnosno NS. Amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS na isti član zakona, koji je sledeći po nekom redosledu, meni bar čudnom, jer i u odgovoru Vlade Republike Srbije meni je stigao najpre odgovor na amandman koji sam podnela, zato što sam tražila da se iza reči – zaključuju, dodaju – Vlada Republike Srbije, a onda je po Poslovniku trebalo da ide sledeći kojim se potpuno menja član. Svejedno, meni je sad prilika da govorim o tome, jer rizikujem da sutra ujutru ministar ne bude u 10 sati ovde, kada i većina narodnih poslanika, a ovo je ključni amandman za zakon o radu. Dakle, SRS, baš kao i pomenute kolege, u potpunosti podržava ovaj ključni amandman za zakon o radu. Moram da podsetim, pre svega, kolege iz DSS šta se desilo pre dve godine kada je lažiranim izglasavanjem zakona u Narodnoj skupštini, što je organizovala prethodna DOS-ovska garnitura, u čemu je aktivno učestvovala DS, glasanjem karticom iz Soluna Borislava Novakovića, izglasan tadašnji zakon o radu. To je bio period udaljavanja, uslovno rečeno, DSS od tadašnje DOS-ovske garniture i tadašnje republičke vlade, i DSS, njeni poslanici i tadašnji šef poslaničke grupe Dejan Mihajlov su rekli da oni neće glasati za takav zakon o radu koji je tako nelegitimno izglasan u Narodnoj skupštini, krađom, pljačkom, otimačinom najgore moguće vrste, jer kad kradete u Skupštini to je najteže delo koje neko može da počini. Tada nije Vlada saslušala mišljenje većine poslanika, u šta ubrajam i SRS u tadašnjem sazivu, kao i DSS, da Vlada stoji iza zaključivanja opšteg kolektivnog ugovora. Sada postavljam pitanje ovoj vladi, koja je prihvatila Lalovića, i SDP, i Čovića i već koga, to je pitanje Koštunici i DSS-u, šta se to promenilo posle dve godine i zašto, zbog čega sada nema pozitivnog odgovora na ovakav naš amandman. Doduše, to nije isti član što se tiče rednog broja, to je bio otprilike član 96. ili 196, nemojte da mi zamerite, a sada je 243, ali mi smatramo da je neophodno, kao što smo tada tvrdili, suprotstavljeni DOS-ovskoj većini, koja je počinila zaista negativne uticaje na privredu, produkovala krizu, bedu, nemaštinu, da radnici ostaju bez posla, kao što smo tada to tvrdili, a tada je to tvrdila DSS, govorimo vam i danas. Veoma je važno da Vlada stoji iza svakog kolektivnog ugovora, a ne samo, kao što je dato u obrazloženju, da je potpisnik kolektivnog ugovora za javne službe, javna preduzeća, čiji je osnivač Republika. Šta ćemo sa drugim velikim sistemima koji nisu privatizovani, sa Fabrikom automobila "Zastava" u Kragujevcu, šta ćemo sa Fabrikom namenskih proizvoda, sa drugim sistemima koji čekaju šta će to Vlada da uradi i kako će da uđe u proces tzv. prestrukturiranja, a onda privatizacija. Mislim da je neophodno da svaki poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije, a ne pripada poslaničkoj grupi SRS koja traži ovakvu izmenu, da dobro razmisli o tome. Uostalom, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, po još uvek važećem Ustavu Republike Srbije, kolektivni ugovor je sadržan u članu 35. Ustava. Govorivši tada o tome kakve će nedaće da zadese radnike širom Srbije, što se nažalost i desilo zbog takve DOS-ovske politike, tada vas je, vas koji ste bili u tom DOS-ovskom sazivu i celu javnost, prof. dr Vojislav Šešelj upozoravao sa ove govornice da član 35. Ustava Republike Srbije sadrži u sebi kolektivni ugovor. Znači, kolektivni ugovor je opšta ustavna kategorija. Vi ne možete sada, u kontekstu važećeg Ustava, da kažete, Vlada će da ga poštuje samo kada su u pitanju, kao što ste to dali u obrazloženju, evo, završavam, preduzeća čiji je ona osnivač, odnosno Republika, već mora da preuzme odgovornost za sva druga preduzeća, sve druge sisteme, kako bi se radnici u Srbiji zaštitili. I potrebno je da nam, pre svega kolege iz DSS-a, kažu, šta se to posle dve godine promenilo, a njihov je sada premijer i on je sada vršilac vlasti.
Reč ima ministar Lalović.
Reći ću nekoliko reči o onim najbitnijim stvarima koje su ovde pomenute. Dakle, prvo da kažem šta ćemo sa Fabrikom automobila, pitanje je pravo, ali to nije pitanje kolektivnog ugovora, nego to šta se dogodilo sa Fabrikom automobila i kada je ona uništena. To svi znamo, u periodu od 1992. godine kada su sankcije zavedene, pa je Fabrika automobila i cela "Zastava" upropašćena, i mislim da je potpuno neumesno, kada je Fabrika automobila u pitanju, pričati o kolektivnom ugovoru. Mi pokušavamo da je spasemo, da preživi, da ne nestane i u tom smislu je potpuno neumesno pominjanje te fabrike. Što se tiče ustavne kategorije kolektivnog ugovora, svakako, postoji u Ustavu, ali to nema nikakve veze sa temom opšteg kolektivnog ugovora i potpisivanjem od strane Vlade, i da tu ne bude nesporazuma, nema nikakve međusobne veze, prosto da ljudi ne bi bili u zabludi i da im ne zvuči da ima neke veze. Što se tiče suštinskih primedbi, odnosno amandmana, kada se traži da Vlada zaključuje opšti kolektivni ugovor, nekoliko stvari ispuštamo iz vida. Naravno, sve se može izglasati, ali ne može se sve primeniti. Naime, kolektivni ugovor uvek podrazumeva međusobni odnos učesnika kolektivnog ugovora i oni nešto međusobno uređuju, pored toga što uređuju zarade za druge. Ovo je situacija u kojoj, prema svim mogućim poznatim standardima, ni u kakvim okolnostima, sem zablude, potpunog slepila i neke sitne političke priče, ne smemo dozvoliti da se u Srbiji dogodi tako nešto da budemo jedina zemlja u Evropi gde će Vlada glumiti trećeg potpisnika kolektivnog ugovora koji se odnosi na privredu. Nema nikakve veze, potpuno je suprotno svakoj logici i svakom sistemu. Naravno, mi možemo da usvojimo to, samo je besmisleno. Znači, upozoravam da je besmisleno. Vlada ostvaruje svoju socijalnu funkciju, funkciju socijalnog partnera, i te kako je ostvaruje i kroz ekonomsko-socijalni savet, čije će sada funkcionisanje biti na zakonu zasnovano, gde se dogovara o svim bitnim stvarima koje su važne za sva tri socijalna partnera, ali nemojmo terati Vladu, nemojmo praviti takvo rešenje koje je potpuno besmisleno. Da se to usvoji, sada će neko to da potpiše ispred Vlade i da garantuje zarade u "Zastavi" nekome. To su, ljudi, potpune besmislice i nemojte zbog nečega što se čini i zvučitrenutno lepo, da pravimo opštu štetu. Vezano za istu tu stvar, Vlada Republike Srbije nosi odgovornost za ukupnu ekonomsku politiku, uslove u kojima se privređuje sa jedne strane, a sa druge strane se pojavljuje kao predstavnik vlasnika, odnosno države prema javnim preduzećima i javnim službama. Logično je da tu dogovara zarade. Kada je u pitanju privreda, tu su poslodavci, tu su zaposleni, tu su sindikati, tu nema Vlade. Ovo, Srbija bi bila jedina zemlja u Evropi koja bi imala ovakvo nemoguće rešenje i ono je prosto logički nemoguće. Pozivam vas da ne donosimo, bez obzira na to šta je rečeno, rešenje koje je logički nemoguće i štetno za celu državu i celo društvo. Nešto slično se događa i kod drugog amandmana, a to je pitanje sistema, jer tu postoje dve ključne stvari, i o tome ćemo razgovarati sutra ili kada već oko ove neposredne primene. To su dve stvari koje su bitne, ne može Vlada biti potpisnik opšteg ugovora i ne možemo dozvoliti takvu štetu za Srbiju, podsticanje haosa, neodređenosti, kao što je neposredna primena, što se predviđa u nekom drugom amandmanu. Ono što je Vlada ponudila, to je nešto potpuno jasno, ako bi poslodavci i sindikati zaključili opšti kolektivni ugovor i kada poslodavci i sindikati zaključe posebne ili granske kolektivne ugovore, Vlada može da donese odluku, odnosno ministar o proširenom dejstvu jednog i drugog kolektivnog ugovora, i to je pitanje vođenja jedne politike. Nemojte da se vraćamo u uslove društvene svojine iz socijalističkog samoupravljanja, u vreme kada nema ni jednog ni drugog. Hoćemo istu stvar da stavimo u potpuno pogrešnu posudu. Znam da to može zvučati popularno kada se kaže da će Vlada kobajagi nešto da garantuje ako potpisuje opšti ugovor, ali to je besmislica. Vlada ne može to da radi. Vlada drugo radi. Ja vam o tome govorim, jer ono što deluje na prvi pogled dobro u stvari je jedan potpuno pogrešan pristup. Kako može da uredi međusobne odnose Vlada sa radnicima "Prve petoletke" ili budućim vlasnikom "Prve petoletke", jer se ona privatizuje. Znači nikako, ni sa ovim, ni sa vlasnicima. Nemojte, ljudi, da pravimo to, da vraćamo sat nazad, kada je on nepovratno otišao napred. Nema. Privatizacija u Srbiji će se završiti, uz sve komentare. Kapital u Srbiji će imati vlasnika, sav kapital. On će biti privatni, odnosno akcionarski ili će biti državni. Neće više biti društvene svojine. Nestaje. Nemojte da pravimo forme za društvenu svojinu ovde gde više za to nema mesta. Zato, jednostavno, pozivam poslanike da ne napravimo štetu i unapred sada kažem, ako bog da bićemo živi i za godinu dana, ako se slučajno dogodi da poslanici usvoje da Vlada zaključuje opšti ugovor i da se oni neposredno primenjuju, za godinu dana, gde god da smo, koji ovde sedimo, možemo da se vidimo, tvrdim vam, da će biti direktna materijalna šteta za ove koje hoćete da štitite. Zato to kažem, da ne bi posle bilo - nismo znali o čemu se radi, kao što se to često govori. Ili - nisam iz ovog kraja, ne znam šta je mesečina, kakva je pojava, nisam iz ovog kraja. Znači, nemojte ljudi to da radimo. Pravićemo neposrednu štetu. Znam da može izazvati, kako što primećujem, kod poslanika određene osmehe. U redu je. Jedino nema mesta za to. Kada se pravi šteta, ne treba se smešiti. Malo više odgovornosti, a malo manje strančarenja - mislim da bi svima dobro došlo. Hvala.
Hvala Vama. Nastavljamo sutra u 10,00 sati, prvo, replikom narodnog poslanika Nataše Jovanović, a potom o amandmanima. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 173 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno dovoljno narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Velimir Stanojević (pre podne). Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O RADU (nastavak u pojedinostima) Podsećam vas da smo na jučerašnjoj sednici započeli raspravu o amandmanima na član 243. koje su, u istovetnom tekstu, podneli narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. U raspravi su učestvovali narodni poslanici Milisav Petronijević, Žarko Obradović i Nataša Jovanović, kao i Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, nakon čijeg izlaganja se za repliku javila narodni poslanik Nataša Jovanović. Ima reč narodni poslanik Nataša Jovanović.