Fyrst vil eg gjerne få lov å takke både saksordføraren og komiteen for ei framtidsretta innstilling i forhold til eit viktig tema. Det er med glede eg kan konstatere at det er høg grad av semje om arbeidet med dimensjoneringa av studiekapasiteten i høgre utdanning. Som komiteen peikar på, vil prinsippa for dimensjonering av studieplassar verte drøfta på ny i lys av innstillinga frå Mjøs-utvalet. I mellomtida vil Regjeringa arbeide etter dei retningslinene som er nedfelte i denne meldinga og i innstillinga. Søkjarane skal i størst mogleg grad få ta den utdanninga dei vil, og helst der dei ynskjer det, men dette må balanserast mot omsynet til å skaffe nok kvalifiserte arbeidstakarar i heile landet ved å sikre ei regional fordeling av studieplassar. Det gjeld viktige felt som helsevesen, skule og barnehage, men òg informasjonsteknologi og anna næringsretta verksemd. Eg merkar meg at det er tilslutning til sentral etablering av studium samfunnet har spesielt behov for. Eg minner om at meldinga syner at den studiekapasiteten som no er etablert, om få år vil kunne gje ei tilstrekkeleg mengd medarbeidarar i yrke der det framleis er mangel på fagfolk. Dette byggjer på ei rekkje føresetnader, og størst uvisse kan vere knytt til studentsøkinga. Informasjons- og rekrutteringsarbeid vil difor verte ei viktig oppgåve. Kompetansereforma og internasjonalisering er utfordringar som stiller nye krav til institusjonane. Berre livskraftige institusjonar kan gje eit likeverdig utdanningstilbod i heile landet. Universitet og høgskular treng handlingsrom for å sikre fagleg utvikling og utvikling av omstillingsevne. Departementet sender no ut melding til høgskulane om at dei får utvida fullmakt til sjølve å opprette studium opp til eit visst nivå. Dette styrkjer deira evne til å møte nye krav og etterspurnaden etter nye studieopplegg. Komiteen legg vekt på fleksibilitet, m.a. ved auka bruk av tidsavgrensa tilsetjing etter dei retningsliner meldinga dreg opp. Eg konstaterer at det er semje om at det kan verte naudsynt å redusere talet på studieplassar der kapasiteten er høg og student- og kandidatveksten har vore stor, og at dette gjeld både allmennfakulteta ved universiteta og studium ved høgskulane. Eg er samd i dei omsyna komitefleirtalet strekar under om regional balanse i utdannings- og forskingsaktivitetar, og at desentraliserte tilbod er særleg viktige for dei som på grunn av arbeid og familie har vanskar med å flytte til etablerte studiestader. Eit fleirtal ber departementet vurdere ordninga med studiefinansiering for privatistar i lys av dei nye ordningane for vaksne som tek etter- og vidareutdanning. Det vil departementet ta med i arbeidet med studiestøtte. Stortinget vert i dag invitert til å vedta å be Regjeringa fremje forslag om tiltak for å auke kapasiteten til medisinarutdanninga og leggje dei nye studieplassane til universiteta i Bergen, Trondheim og Tromsø. Eg viser til at ein slik auke er i samsvar med Regjeringa sine vurderingar i stortingsmeldinga. Opptaket til medisinarutdanninga er allereie auka monaleg ved alle universiteta gjennom 1990-talet, frå eit samla årleg opptak på 310 studieplassar i 1990 til ein kapasitet for opptak på 590 studieplassar i 1999. For å føre vidare denne auken i opptakskapasitet må det opprettast nye studieplassar kvart år fram til og med 2003. For å gjennomføre auken er alle universiteta tildelte særskilde midlar til utstyr både i 1998 og 1999. Vidare er det gjeve særskilde løyvingar for å kompensere behov for desentralisering av undervisninga ved Universitetet i Bergen og til utbygging av universitetsareala ved Regionsjukehuset i Tromsø. Eg vil så snart råd er, setje i gang det arbeidet Stortinget her ber om. Utbygginga krev løysing av problem som har med både økonomi-, lokal- og personelltilhøve å gjere. Eg vil drøfte desse spørsmåla med dei universiteta det gjeld, og vil kome attende til Stortinget med saka.
Det blir replikkordskifte.
Mitt spørsmål dreier seg om det siste statsråden var inne på. Bare på ett område gjør vi et helt konkret vedtak i dag, og det gjelder legeutdanninga. Sjøl om det ikke uttrykkes skriftlig i merknadene, kan det likevel ikke være tvil om at det er et vedtak som bl.a. har sin bakgrunn i det Regjeringa har foreslått og fått støtte i Stortinget for, det at vi skal reetablere legeutdanninga på SiA, Sentralsykehuset i Akershus. Over hele landet har dette utløst negative reaksjoner. Man er spesielt bekymret for at det vil bli en enda sterkere sentralisering når det gjelder rekruttering av fagfolk. I budsjettinnstillinga til sosialkomiteen, som også har tatt opp dette, mener et flertall bestående av Arbeiderpartiet, sentrumspartiene samt SV, at den uroen som man ser over hele landet, må man ta på alvor. Flertallet påpeker at det er viktig å sette i verk tiltak som kan motvirke en økt sentralisering som følge av at SiA nå vil styrkes gjennom å få status som universitetsklinikk. Én ting er at man skal øke kapasiteten, men det må gjøres på en slik måte at man sørger for at disse miljøene er attraktive arbeidsplasser, at man kan rekruttere fagfolk dit, noe som er den største flaskehalsen i legeutdanninga. Jeg er glad for at statsråden varsler at han skal komme til Stortinget med dette, men han sa ikke noe om når han skulle komme tilbake. Jeg vil derfor gjerne få vite på hvilken måte han har tenkt å komme tilbake, helst så raskt som mulig, for å unngå sentralisering.
Eg trur det er rett som representanten Konglevoll seier, at det har skapt ei sterk uro at ein har utvida kapasiteten ved SiA til òg å omfatte medisinarutdanninga, slik som tidlegare. No vil eg minne om at det ikkje er snakk om eit nytt fakultet, det er ein del av Universitetet i Oslo, og ein skal i tillegg leggje opp til ein desentralisert modell, som liknar på vestlandsmodellen, òg ved andre sjukehus i denne helseregionen. Så det er ikkje fullt så dramatisk som det kan verke ved fyrste augneblink, men samstundes hjelper det oss til å få auka kapasiteten, noko som er viktig. Eg er difor glad Stortinget einstemmig har slutta seg til det. Men det er klart at den saka som representanten Konglevoll tek opp, er viktig, noko som er veldig klart uttrykt i sosialkomiteens merknad, som representanten sa. Eg deler dei synspunkta som står i den merknaden. Eg har òg merka meg kva kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen seier. Eg vil kome tilbake til Stortinget med saka, og den mest naturlege staden vil vere i budsjettproposisjonen. Det er, som eg sa i mitt innlegg, store ting som skal løysast her, òg på den økonomiske sida, og då må budsjettproposisjonen vere den rette staden, så det er det siktemålet som eg arbeider i forhold til.
Nå har vi hørt relativt mye om legeutdanning og spesielt konfliktene ved opprettelse av 30 medisinstudieplasser ved SiA. Det jeg imidlertid er mer opptatt av, og som det ser ut til at vi er i ferd med å glemme, har med lærerutdanningen å gjøre. Jeg refererer spesielt til VGs artikkel den 17. desember hvor overskriften lyder: «Lærerstudentene slakter lærerutdanningen». Jeg har ved flere anledninger fra denne talerstol tatt opp temaet undervisning i sosial kompetanselæring og hvordan man takler atferdsproblemer. Nå sier disse lærerstudentene at dette får de faktisk ingenting av. I Norsk Skoleblad nr. 33 den 4. desember har Ogden en artikkel hvor han spør om det ikke snart er på tide å starte sosial kompetanselæring i skoleverket. Og Peder Haug ved Høgskulen i Volda snakker om anarki i lærerutdanningen, frosne ideologier, tradisjoner og egne kulturer som nye lar seg binde opp i og ikke klarer å bryte ut av. Det de sier, er – med mine ord – at for det første er utdanningen gammeldags, den er stivnet, den er ikke i stand til å fornye seg, og den mangler vesentlige element i et så komplisert samfunn som det vi har i dag. På bakgrunn av at statsråden ønsker å opprettholde antall studieplasser og stort sett ønsker å opprettholde status quo på det meste, er mitt spørsmål om han tar dette inn over seg og gjør noe med det i forhold til lærerutdanningen både på kort og lang sikt.
Saka som representanten Evje tek opp, er sjølvsagt viktig, vi treng ei god lærarutdanning. Når det gjeld dei oppslaga som representanten Evje viste til om at lærarstudentane slaktar lærarutdanninga, vil eg minne om at det gjeld nokre utplukka enkeltstudentar og ikkje eit representativt organ for lærarstudentane. Og det som kanskje er viktigare, er at det er ei utdanning som no er endra, dei uttalar seg om. Ny utdanning vart behandla her i Stortinget i 1996 og har vore sett i gang frå studieåret 1998, og om to år kjem dei første studentane ut frå den utdanninga. Difor er det faktisk gjort ei rekkje grep på bakgrunn av ei brei utgreiing, og på bakgrunn av behandlinga her i Stortinget er det vidareført av departementet. Så med ein så stor gjennomgang av lærarutdanninga nyleg meiner eg vi må prøve ut det som no er sett i gang ved høgskulane. Det vil ikkje seie at ein ikkje der kan implementere meir av f.eks. sosial kompetanselæring, der ei rekkje program som har vore utprøvde no, kan implemeterast. I Dagbladet i dag er det eit oppslag der det står at vi i og for seg har prøvd ut meir enn dei fleste land når det gjeld tiltak mot mobbing, men vi må samtidig erkjenne at vi slit med å finne ut kva det eigentleg er som gjev effekt, og vi må innrømme at der står det ein god del arbeid igjen. Så difor: Lærarutdanninga er faktisk endra, og det vil bli følgt opp på ansvarleg måte frå departementet.
Jeg siterte tidligere i debatten komiteens enstemmige uttalelse om at meldingen representerer «et skritt i retning mot en mer langsiktig og strategisk tilnærming til vurdering av studiekapasiteten», og at dette er en riktig retning å gå i. Nå har den dissens som er til stede i innstillingen når det gjelder dimensjonering av medisinerutdanningen, vært fremme i et par innlegg. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om han deler min vurdering, at det å legge den tradisjonelle rivalisering mellom de norske utdanningsinstitusjonene til grunn for utbygging av kapasiteten, i hvert fall ikke er en strategisk og langsiktig tilnærming. Vi har pekt på i forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre at det har skjedd en dramatisk endring når det gjelder antallet norske studenter som de siste årene tar legeutdanning utenlands, og det har ikke noe å gjøre med det oppkjøp av studieplasser som staten har drevet med tidligere. Dette er studenter som på eget initiativ og egen kostnad tar utdanningen. Så jeg vil spørre statsråden om hans departement har noen oppdatert oversikt, om man vet hvor mange norske studenter som er i gang med legeutdanning utenlands, og hvorledes dette vil influere når det gjelder tilgangen på nye leger i de nærmeste seks-syv år er den tid det tar å fullføre som et medisinstudium. Det andre jeg vil nevne, har nær tilknytning til dette spørsmål: Høyre og Fremskrittspartiet har også en fellesmerknad hvor vi peker på at det er uhensiktsmessig ikke bare å drive med oppkjøp av studieplasser ute, men også å målrette stipendordningen, som departementet sier at man vil, i retning av de studieplassene som det er underskudd på hjemme i Norge. Vår oppfatning er at dette er en lite fremtidsrettet, lite langsiktig og lite strategisk politikk.
Eg er heilt samd med representanten Lønning i at ein treng ein langsiktig strategi i forhold til høgare utdanning. Det gjeld òg medisinstudiet. Vi må erkjenne i fellesskap at sist ein korrigerte kursen monaleg, korrigerte ein feil då ein bl.a. tok vekk medisinarutdanninga ved SiA. Då bygde ein òg på prognosar som i og for seg såg tilforlatelege ut – ein kan ha mange meiningar om kvifor dei såg slik ut. Det er nok departementets meining – eg oppfattar at det òg er meininga til fleirtalet i stortingskomiteen – at vi i størst mogleg grad treng å ha ein tilstrekkeleg kapasitet i Noreg for det behovet vi har for medisinarar. Det betyr ikkje at det ikkje òg i framtida vil vere enkelte studentar som tek si medisinarutdanning ute, men eg trur at det er viktig at vi lagar ein strategi der vi prøver å dekkje mest mogleg av det behovet vi har, med utdanning i Noreg. Så må eg nok erkjenne at eg på ståande fot ikkje har det talet som representanten Lønning spør etter, men eg skal syte for å ta kontakt med Lånekassa, som nok er dei som har det, for å få det fram. Eg skal òg love, på vegner av departementet, at når denne saka om medisinarutdanninga kjem tilbake til Stortinget, som det er bede om, skal den dimensjonen som Høgre og Framstegspartiet – no framført av Lønning – spurde etter, vere med, slik at informasjonen er der, sjølv om eg sjølvsagt kjem til å leggje opp politikken i forhold til det som eit fleirtal i komiteen har sagt. Så rakk eg ikkje det siste, det får eg heller kome tilbake til.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk, heller ikke til den ordinære debatten – og dermed er debatten i sak nr. 2 avsluttet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1590]]
I forbindelse med de foreslåtte bevilgningsendringene på inneværende års budsjett for Samferdselsdepartementet vil jeg knytte noen kommentarer til et par av de foreslåtte endringene. Først noen ord om innløsning av gjeld til de tidligere eierne av de 26 regionale flyplassene som staten overtok i 1997 og 1998. Med vedtatt bevilgning på inneværende års budsjett, med vedtatt bevilgning på neste års budsjett og den foreslåtte økningen på drøyt 132 mill. kr vil staten fra årsskiftet kunne kvitte seg med gjelda til de tidligere eierne av de regionale flyplassene. For de kommunene som staten skylder betydelige millionbeløp, må dette ses på som en kjærkommen julegave. Bare for Flora kommune dreier det seg om over 20 mill. kr i betaling for overtakelsen av Florø Lufthamn. Men også mange andre kommuner vil få betydelige beløp. Jeg nevner Hadsel kommune, med 5-6 mill. kr for Stokmarknes Lufthavn, og Vestvågøy kommune med omtrent det samme for overtakelsen av Leknes lufthavn. For noen av flyplassene gjenstår fortsatt endelige avklaringer av visse avtalemessige forhold. Likevel vil eksempelvis Vardø kommune nå få utbetalt 14 mill. kr for Vardø Lufthavn, og Alstahaug kommune 9 mill. kr for Sandnessjøen lufthavn – ikke minst det siste regner jeg med at presidenten setter pris på. Resterende beløp til disse to kommunene og fire andre kommuner må avklares så fort alle avtalemessige forhold er avklart. Jeg regner med at Stortinget enstemmig vil slutte seg til forslaget i dag. Så over til jernbaneformål og Jernbaneverkets fiberkabelnett. Til tross for at det i forslaget til statsbudsjett for i år ikke var budsjettert med leieinntekter fra Jernbaneverkets fiberkabelnett, valgte stortingsflertallet å budsjettere med 50 mill. kr i inntekter. Dette ble altså gjort sjøl om departementet nå i ettertid, i brevs form til komiteen, innrømmer at det var stor usikkerhet omkring dette. Departementet skriver: «Samferdselsdepartementet fikk opplyst fra Jernbaneverket at inntektsanslaget på 50 mill. kr kunne være høyt, men at det på grunn av stor usikkerhet i telemarkedet var vanskelig å anslå nivået på inntektene for 1999.» Hvis det som skjedde her, var at en som en del av budsjettspillet her i Stortinget for å få budsjettet til å gå i hop, bare satte opp 50 mill. kr på en ny post, er det grunn til å sette spørsmålstegn ved det som skjedde. Og det er kanskje særlig grunn til det ettersom de faktiske leieinntektene nå viser seg å bli bare 2 mill. kr. Vi må forutsette at det tallmaterialet som Regjeringa forelegger Stortinget, kvalitetssikres tilstrekkelig. Når det skjer så store endringer som det vi her snakker om, må Stortinget så raskt som mulig informeres.
Jeg vil bare på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre få ta opp det forslaget som er gjengitt i innstillingen.
Thore Aksel Nistad har tatt opp det forslaget han refererte til.
Det er med glede jeg ser at komiteen enstemmig slutter seg til Samferdselsdepartementets forslag om å bevilge 132,1 mill. kr til endelig innfrielse av statens gjeld til de tidligere eierne av de regionale lufthavnene. Sammen med bevilgningen for 2000 vil vi da kunne sette sluttstrek for arbeidet med å forvalte ulike refusjonsordninger fra den tiden da kommunene eide de regionale lufthavnene. Resultatet er godt for alle parter: forbedret likviditet i de berørte kommunene, sparte renteutgifter for staten samt spart administrasjon både på kommunalt og statlig hold. Utbetalingene kan starte etter Stortingets forventede vedtak senere i dag. Det er altså en glad nyhet i disse førjulstider, noe også saksordføreren presiserte. Tiden er videre inne for å få på plass en kompensasjon for at Storvika i Fræna kommune ikke ble valgt som base for ilandføring av olje og gass, og dermed for en periode opplevde stagnasjon mens arealer var båndlagt og vegprosjekter tatt ut av fylkeskommunens prioritering. Bevilgningen på 12 mill. kr til utbedring av fylkesveg 228 Jendem-Aurosen vil heve standarden på vegen og dermed komme både lokalsamfunn, Fræna kommune og Møre og Romsdal fylkeskommune til gode og nytte. Jeg mener dessuten at dette vil være den beste kompensasjonen lokalsamfunnet kan få for tapt ilandføringsbase, og er tilfreds med at komiteen støtter Regjeringens forslag. For øvrig må jeg gjøre oppmerksom på at det i merknadene fra komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre i innstillingen står at Regjeringen i St.prp. nr. 1 for 1999-2000 har foreslått å omdanne Bane Tele til et aksjeselskap. Dette medfører nok ikke full riktighet. Samferdselsdepartementet opplyser i budsjettproposisjonen for 2000 at departementet har til behandling et forslag fra Jernbaneverket om å omdanne Baneservice og Bane Tele til aksjeselskaper. Men Regjeringen har foreløpig ikke tatt stilling til forslaget. Komiteen viser til sin merknad i Budsjett-innst. S. nr. 13 for 1999-2000, hvor den stiller spørsmål ved det økte omfanget av de ulike tilsynsorganene på samferdselsområdet. Det er viktig at tilsynsorganene har en bemanning som gjør dem i stand til å utøve sine oppgaver på en forsvarlig måte, spesielt på områder som gjelder sikkerhet. Imidlertid er det også nødvendig å ha en løpende gjennomgang av tilsynsorganenes oppgaver og bemanning. Når det gjelder Post- og teletilsynet, vil jeg peke på at tilsynets omfang har vært rimelig stabilt de senere årene. Økningen i antall stillinger skyldes hovedsakelig at tilsynet har blitt tilført nye oppgaver gjennom overtakelsen av Radiostøykontrollen fra Telenor AS tidligere i år, og at tilsynet fikk ansvaret for tilsyn med postvirksomheten fra 1997. For øvrig har jeg merket meg saksordførerens merknader når det gjelder bruk og budsjettering i forbindelse med fiberkabelnettet knyttet til Jernbaneverket.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og representanten Benn Mikalsen 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I Dokument nr. 8:11 for 1999-2000 fremmer representantene Anders Anundsen og Thore Aksel Nistad forslag om at brøytebiler og utrykningskjøretøyer skal unntas fra avgift på bruk av piggdekk der denne avgiften er trådt i kraft fra og med 1. desember i år. Som bakgrunn for forslaget nevnes at disse kjøretøy ofte ferdes der det er svært vanskelige kjøreforhold, og at det er særdeles viktig at disse kjøretøy har et godt veigrep. Forslagsstillerne mener det er noe snodig at disse kjøretøygruppene ikke i utgangspunktet er unntatt fra gebyrplikten. Under komitebehandlingen har imidlertid et annet hensyn blitt fokusert minst like sterkt, nemlig hensynet til en gruppe funksjonshemmende. Forflytningshemmede bruker bilen ikke bare som transportmiddel, men som erstatning for gangfunksjonen. De har derfor ikke den samme muligheten som funksjonsfriske til å velge bort avgiften, f. eks. ved å kjøre kollektivt i byen. Dette er bakgrunnen for at forslagsstillerne har utvidet sitt forslag til også å gjelde funksjonshemmede med parkeringsbevis for forflytningshemmede, noe hele komiteen slutter opp om. Komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV, går med noe forskjellig begrunnelse også inn for forslaget som er fremmet om unntak for brøytebiler og utrykningskjøretøy. For Kristelig Folkeparti er det viktig å ta hensyn til funksjonshemmede som bruker bilen i situasjoner der de fleste av oss kan bruke beina. Det er en vesentlig forskjell på å ilegge disse bilistene pliktig gebyr på bruk av piggdekk og å ilegge funksjonsfriske den samme gebyrplikten. Forflytningshemmede kan verken velge å ta kollektivtransport i stedet eller sette bilen i bunnen av bakken og gå resten der piggfrie dekk kanskje må gi tapt. Kristelig Folkeparti, sammen med Senterpartiet og Venstre, har derfor fremmet eget forslag om at forskriften om bruk av piggdekk endres, slik at funksjonshemmede med parkeringsbevis for forflytningshemmede unntas fra gebyr på bruk av piggdekk. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at gebyret på bruk av piggdekk ikke er ment å være en permanent avgiftsordning for å skaffe inntekter til bykommuner. Avgiften er hjemlet bare for å få flere bilister til å kjøre med piggfrie dekk av miljøhensyn. Dette er altså en miljøavgift, og det vanlige prinsippet for slike avgifter er at forurenser skal betale miljøkostnadene, som i dette tilfellet bruk av piggdekk. Kristelig Folkeparti er opptatt av at dette viktige prinsippet ikke undergraves. Det må derfor være særlig viktige hensyn som tilsier det, før unntak fra gebyrplikten kan gis. Et slikt hensyn foreligger etter vårt syn når det gjelder funksjonshemmede bilister. Når det gjelder brøytebiler og utrykningskjøretøy, står det i brevet fra departementet, som også er inntatt i innstillingen, at departementet påpeker at Stortinget tidligere er gjort kjent med at ordningen ville kunne medføre økte kostnader for offentlige myndigheters kjøretøy som av ulike grunner vil bruke piggdekk mot betaling, jf. Ot.prp. nr. 13 for 1997-98. Det er også grunn til å legge til at mange av brøytebilene i Oslo faktisk allerede kjører piggfritt, fordi de bruker kjettinger på hjulene. Til slutt vil jeg referere til Aftenposten Aften som sist uke meldte at det er målt mer enn 10 pst. mindre svevestøv i Oslo sentrum så langt denne måneden sammenliknet med tilsvarende tidspunkt i fjor. En forhåpentligvis ytterligere reduksjon vil også etter hvert få positiv helseeffekt, ikke minst for personer med lunge- og luftveissykdommer. Jeg vil ta opp forslaget fra sentrumspartiene, som er inntatt i innstillingen.
Rigmor Kofoed-Larsen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Grunnlaget for dette Dokument nr. 8-forslaget om å foreta endringer i piggdekkavgiften bunner i flertallsforslaget fra sentrumspartiene og Arbeiderpartiet i høst om å åpne for at kommunene kan innføre det såkalte piggdekkgebyret. Blekket var knapt tørt på forslaget fra Stortinget før Høyre-byrådet i Oslo innførte avgiften. Ja, jeg sa Høyre-byrådet, og det var Høyre som stod for innføringen av denne avgiften i Oslo. Vi i Fremskrittspartiet var imot innføringen, og den kampen vil vi fortsette. Vi tror ikke på forbud og bøter, men på holdningsskapende kampanjer og gulrotprinsippet. Det som var helt ille, var at da departementsforskriften kom tilbake, hadde den ikke noen unntak verken for utrykningskjøretøyer, brøytebiler eller bilister med funksjonshemming. Fremskrittspartiet syntes dette var ille, og det er med glede jeg konstaterer at Høyre og Arbeiderpartiet går inn for Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiets Anders Anundsen og meg selv. Forslaget om disse unntakene er derved sikret flertall. Men Fremskrittspartiet vil fortsette kampen mot denne avgiften, for hvorledes vil det bli hvis vi kommer i den situasjonen at alle kommuner ser dette som en slags melkeku? Pengene fra piggdekkoblatene går jo til kommunene, og snart vil det vel gå opp for flere av dem at dette er en fin måte å flå bilistene på. Dersom det skal bli slik at hver kommune kan innføre denne avgiften, må vi stakkars bilister betale 25 kr hver gang vi passerer en ny kommunegrense, og det blir litt av en hinderløype å forsere. I tillegg til piggdekkoblaten har vi alle bomstasjonene, og enda flere bomstasjoner innfører jo denne salen på løpende bånd. Så sannelig må jeg si at det er et festlig forslag som her er vedtatt.
Oddvard Nilsen har en taletid begrenset til 10 minutter.
Jeg regner med at det skal bli langt, langt kortere enn det. La meg bare på Høyres vegne gjøre rede for historien. Det var jo slik at ingen av oss var uenig i at man burde forsøke å redusere svevestøvet i norske byer. Høyre mente, da denne saken var oppe til diskusjon i Stortinget, at det burde vi gjøre ved holdningsendringer og en frivillig ordning. Vi ønsket heller å belønne de bilistene som la om til piggfrie dekk, bl.a. ved å se om det var mulig å gi en kompensasjon på årsavgiften. Det forslaget falt, og Stortinget vedtok den ordningen som vi har i dag. Jeg synes derfor det er både rett og riktig at når det først er gjort, bør også Stortinget ta for seg de unntaksbestemmelser som skal gjelde, og det er det vi ønsker å diskutere her i dag. I så måte har Høyre sluttet seg til dette Dokument nr. 8-forslaget. Jeg ble litt forundret da jeg hørte representanten Nistads innlegg, hvor han understreket at de fortsatt skulle kjempe mot den ordningen som kommunene har fått. Men da hadde det vel kanskje vært fornuftig om Fremskrittspartiet hadde støttet det forslaget som Høyre har i saken, og som faktisk tar høyde for det. Det har ikke Fremskrittspartiet gjort, men ingenting ville gledet Høyre mer enn at Fremskrittspartiet ville støtte dette forslaget, som vil ta vekk den ordningen man har i dag. La oss understreke at det er overmåte viktig at man får redusert svevestøvet – ingen uenighet er knyttet til det. Men jeg tror samtidig at man skal være litt forsiktig med å høste inn gevinsten allerede nå. Det er riktig at det er målt lavere konsentrasjon av svevestøv i Oslo. Det gjenstår å se om det har med piggdekk å gjøre, eller om det har med klimatiske forhold å gjøre. Jeg håper og tror at redusert piggdekkbruk har en slik effekt, men det gjenstår å se. Faktisk vil det ta ganske lang tid før vi kan gjøre den evalueringen. Høyre mener at det hadde vært mer fornuftig å gå via en frivillig ordning. Jeg vil bare understreke det som representanten Nistad var inne på, om det ikke er nødvendig å tenke litt gjennom én gang til hva vi i grunnen har lagt opp til. La oss ta som et teoretisk eksempel at man innfører piggdekkavgift i Larvik, i Drammen og i Bærum, og der er en funksjonshemmet som er nødt til å bruke piggdekk. Da vil han måtte betale 1 000 kr i Larvik, så må han betale 25 kr for hver kommunegrensepassering han gjør inn til Oslo. Jeg tror ikke vi kan leve med en slik ordning på sikt dersom kommunene tar denne muligheten i bruk alle sammen. Jeg skal ikke komme med råd, bare antyde at jeg tror at den ordningen vi har i dag, eventuelt må endres slik at det blir en nasjonal oblat for dette hvis man først skal ha en slik avgift, at det er måten å få det til på. Uten å gå i detaljer tror jeg kanskje statsråden vil være enig i at dette kan bli ganske problematisk, og det kan bli ganske dyrt, spesielt for funksjonshemmede, som føler at de er nødt til å ha piggdekk på bilen sin. Man kan se for seg veldig mange bommer å knytte denne oblaten til. Til slutt vil jeg bare fremme det forslaget som Høyre har i saken.
Oddvard Nilsen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Ut frå helse- og miljøsynspunkt er det viktig å redusere bruken av piggdekk i dei store byane. Då Stortinget i 1997 opna for høve til å innføre gebyrordning for bruk av piggdekk i nærare fastsette område, støtta Senterpartiet dette. Det som låg til grunn for støtte frå Senterpartiet, var at piggdekkbruken først og fremst skulle bli redusert på frivillig basis. Gebyrordninga skulle vere riset bak spegelen dersom ikkje mange nok gjekk over til piggfritt. Målsetjinga var at 80 pst. av bilane skulle køyre piggfritt innan år 2002. Sjølv om det etter mange sitt syn har gått for langsamt med omlegging til piggfritt, har bruken av piggfrie dekk auka år for år. Senterpartiet hadde difor helst sett at innføring av piggdekkavgift hadde vorte utsett lenger enn tilfellet er. Når Oslo kommune etter samtykke frå departementet no har innført piggdekkavgift, er det viktig å ha eit system som både er fornuftig, og som fungerer. I mange tilfelle vil det ikkje vere noko problem å ta seg fram på piggfrie dekk. Men under spesielle føreforhold vil utan tvil piggdekk vere det beste. For enkelte grupper, f.eks. brøytebilar og andre utrykkingskøyretøy, er det avgjerande å vere best mogeleg skodd i alle situasjonar. Vi ventar vel alle at brøytebilar og utrykkingskøyretøy skal kome fram overalt og til kvar tid. Det kan vere svært gode grunnar til at desse køyretøya ikkje køyrer piggfritt. Eg er klar over at det er ein del av desse køyretøya som på frivillig basis har lagt om til piggfritt, noko som har fungert bra. Men det er òg klart at med innføring av piggdekkavgift vil fleire sjåførar på brøytebilar og utrykkingskøyretøy oppfatte det som eit press for å skifte til piggfritt, utan at sjåførane ynskjer det sjølve. Eg ser det difor som naturleg at spørsmålet om fritak frå piggdekkavgifta for enkelte grupper kjem opp, og meiner primært at fritaksordningar bør vere ein del av systemet, men i det systemet som er innført i Oslo, har ein ikkje lagt opp til fritaksordningar. Når forslag om fritak for piggdekkavgifta for enkelte grupper blir vedteke i Stortinget seinare i dag, vil det bety ei omlegging av systemet kort tid etter at det er sett i verk. Eg forstår reaksjonane til politikarar i Oslo som uttalar at dei føler seg overkøyrde av Stortinget. Sjølv om det er mange argument for å gje fritak frå piggdekkavgifta for f.eks. brøytebilar og utrykkingskøyretøy, har Senterpartiet likevel valt ikkje å støtte unntak for desse gruppene no. Piggdekkgebyrordninga i Oslo er alt innførd og har fungert ei tid. Det kan difor vere fornuftig å gjennomføre ordninga utan store endringar denne vinteren. Det er òg viktig å streke under at det ikkje er forbod mot å bruke piggdekk, men at dei som brukar piggdekk, er pålagde ei avgift. Det er likevel ei gruppe eg meiner det så snart som mogleg er grunn til å gje fritak frå piggdekkavgifta. Det gjeld bilistar med funksjonshemmingar som har bilen som det einaste mogelege framkomstmiddelet. Dette er bilistar som ikkje har høve til å velje bort bilen til fordel for andre framkomstmiddel. Vi er klar over at alle unntak inneber visse praktiske problem, men når det gjeld ei gruppe der bilen erstattar gangfunksjonen, må vi finne praktiske løysingar. Det som er gledeleg når først Oslo har innført piggdekkavgift, er at ordninga har vorte positivt motteken, slik spørjeundersøkingar kan tyde på. Gledeleg er det òg at så mange har lagt om til piggfrie dekk. Eg føreset at ordninga blir grundig evaluert etter denne vinteren, og at heile ordninga med piggdekkavgift blir avvikla når 80 pst. av bilistane i Oslo køyrer piggfritt.
Kommunene er gitt hjemmel for å innføre ordningen med gebyr for bruk av piggdekk for å kunne redusere helse-, miljø- og trivselsulemper som følger av piggdekkbruk. Bare Oslo har innført ordningen. Som andre nye ordninger har det vært noe uro i starten. Men gebyrordningen i Oslo har raskt vist seg å bli en suksess. Jeg viser her til Opinions undersøkelse gjengitt i Aftenposten Aften 13. desember 1999, hvor over halvparten av Oslos befolkning nå er positive til gebyret. Samtidig er det nå angivelig opp mot syv av ti av Oslos bileiere som kjører piggfritt. Det er min tro at dette avspeiler at folk flest både innser og ønsker at byens miljøproblemer skal tas på alvor. Jeg tolker derfor dette som en solid støtte til Regjeringens miljøsatsing på dette området, og også som en støtte til prinsippet om at forurenser skal betale. Før jeg berører samferdselskomiteens innstilling nærmere, vil jeg gjøre Stortinget oppmerksom på at Dokument nr. 8:11 for 1999-2000, som ligger til grunn for innstillingen som nå er under behandling, synes å inneholde et par misforståelser. Det er bl.a. ikke riktig at det er innført avgift for bruk av piggdekk i flere av landets storbyer, da det som nevnt kun er Oslo som til nå har innført ordningen. Imidlertid er det innført en hjemmel for de byene som ønsker det. Det er også referert til en undersøkelse KNA skal ha gjennomført hos Viking Redningstjeneste vinteren 1999, som skal vise at de som bruker piggfrie vinterdekk, er hyppigere involvert i ulykker enn de som bruker piggdekk. Viking Redningstjeneste har imidlertid i brev til departementet den 8. desember 1999 avkreftet at noen slik pålitelig undersøkelse er gjennomført i deres regi – dette kun til Stortingets orientering. Den innstilling som nå foreligger fra samferdselskomiteen, vil dersom den blir vedtatt, etter min mening innebære et tilbakeskritt i arbeidet for å redusere helse- og trivselsulemper som følge av piggdekkbruk. Når komiteen ønsker fritak fra gebyret for utrykningskjøretøyer og brøytebiler, vil gebyrordningen bli dårligere egnet som virkemiddel i arbeidet for å bedre luftkvaliteten i de større byene. Det kan virke urettferdig at store deler av det offentliges kjøretøyer nå skal få fritak fra gebyret, mens private bilister må betale. Det er min tro at en av årsakene til den positive holdningen til gebyrordningen som nå finnes i Oslos befolkning, nettopp skyldes at gebyrplikten også gjelder for det offentlige. Departementet vil selvsagt endre forskriften i samsvar med komiteens vedtak. Imidlertid trenger vi å definere de begrep som komiteen har brukt i sitt forslag til vedtak. Når det gjelder forslaget om fritak for brøytebiler, vil jeg peke på at begrepet brøytebiler ikke er definert i lover eller forskrifter som en egen kjøretøygruppe. Dersom alle kjøretøyer som en eller flere ganger gjennom vinteren brukes til å brøyte vegene, skal fritas for gebyrplikten, vil antallet fritak for denne gruppen kunne bli betydelig. Jeg vil for øvrig understreke at de fleste brøytebiler som nevnt bruker kjettinger under brøytingen, og at bruk av kjetting ikke er gebyrbelagt. Antallet utrykningskjøretøyer er forholdsvis høyt, og bare i Oslo utgjør dette i underkant av 1 000 kjøretøyer. I tillegg kommer at forskriften om godkjenning og registrering av utrykningskjøretøyer for tiden er under revisjon, med ett mulig resultat, at antallet kjøretøyer som gis status som utrykningskjøretøy, vil øke. Jeg ser at gebyrordningen kan slå uheldig ut for noen grupper kjørende. Først og fremst vil dette gjelde funksjonshemmede med et særlig behov for å kjøre med piggdekk, hvor et årsgebyr på 1 000 kr utgjør en tyngende utgift. Flertallet ønsker et fritak for funksjonshemmede med parkeringskort for forflytningshemmede. Det er viktig for Regjeringen at det er de grupper som faktisk har behov for det, som blir fritatt. Det er ikke da sikkert at et fritak for dem med parkeringskort vil være det mest rettferdige. Det finnes bl.a. funksjonshemmede med spesialtilpassede biler som ikke har parkeringskort, fordi de ikke har behov for spesiell parkeringsplass, men som burde vært fritatt for å betale piggdekkgebyret. Imidlertid ser jeg at komiteens forslag administrativt bygger på en eksisterende ordning som rimelig enkelt kan administreres og legges til grunn for en ny fritaksbestemmelse. Jeg vil derfor sende på høring et forslag om at forskriften endres i samsvar med Stortingets vedtak. Som det går fram av det jeg har sagt, trenger vi noe tid for å gjennomgå presiseringer av bl.a. kjøretøygrupper, i tillegg til lovpålagt krav om tre måneders høringsfrist. Derfor må nok endringen gjøres gjeldende fra neste vintersesong, slik det ser ut til i dag. Imidlertid vil det bli søkt å gjennomføre fritaket for gebyr på piggdekkbruk for funksjonshemmedes kjøretøyer med parkeringsbevis allerede inneværende sesong.
De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
I denne saken har det vært snakket mye om pigger og ikke pigger. Representanten Rigmor Kofoed-Larsen tok opp helsedelen av problemet. Nå er det slik at det er flere leger som har hevdet at bruk av piggfrie vinterdekk gir mer allergi enn vanlige piggdekk på grunn av rågummiblandingen som er i disse dekkene. Dette er vel ikke helt utredet ennå, og jeg venter spent på resultatet. Disse helseskadene må også veies opp mot andre allergiskader fra piggdekkbruk. Det er heller ikke helt klargjort at bruk av piggfrie dekk gir færre trafikkuhell enn piggdekk, særlig når føret er glatt, våt is. Man må også betale en pris for støvplager på grunn av strøsand, og man flytter egentlig problemet fra vinteren til våren når denne sanden skal sopes opp, og det vanlige veistøvet har blitt malt ned til fint støv. Det er også gjort en beregning som viser at bare oppsopingen av dette veistøvet vinterstid og i forlengelsen av sesongen på vårparten for Oslos vedkommende vil bli på over 30 mill. kr. For dem som er opptatt av miljøet, finnes det i dag miljøvennlige ovner som man kan installere i huset sitt, men der hindres man av et regelverk som gjør at det skal veldig mye til for å kunne skifte ut en dårlig ovn med en bedre. Når det gjelder Høyres forslag, støttes dette av Fremskrittspartiet, selv om ikke vi er medforslagsstillere. Men vi er opptatt av at det ikke må oppfattes dit hen at kommunene står uten mulighet til å gå imot innføring av piggdekkavgift.
Det er viktig å understreke at kommunene har fått en hjemmel for å innføre piggdekkgebyr om de måtte ønske det. De fire-fem største byene har muligheter til å gjøre dette i samråd med Vegdirektoratet etter det regelverk som gjelder. For øvrig er det en sak som skal forelegges Samferdselsdepartementet før det gjennomføres. Når det gjelder tidspunktet for innføring av hjemmel for gebyr, er det i samsvar med det flertallet i Stortinget bad om i Innst. S. nr. 273 for 1996-97, hvor man påpekte følgende: «Flertallet ber departementet forberede innføring av restriksjoner mot bruk av piggdekk fra høsten 1999, med mulighet til å revurdere tidspunktet for innføring dersom markedsutviklingen tilsier at en når målet om 80 pst. piggfrie dekk i de store byene innen år 2002.» Det som står i den delen av komitemerknadene, vil selvfølgelig bli fulgt opp. Det er ikke slik at dette gebyret skal være en inntekstform for de kommunene som har innført dette. Når målet er nådd, er forutsetningen at dette skal kunne avvikles.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 1591]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og representanten Mikalsen 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Dokument nr. 8:20, forslag fra stortingsrepresentantene Eirin Faldet, Oddvard Nilsen og Thore Aksel Nistad om endringer i regelverk og aldersgrense for kjøring med gokart, har etter behandling i komiteen – med unntak av tidsperspektivet for behandling, som er blitt noe utvidet – fått en enstemmig anbefaling. Komiteen er samlet i ønsket om at aldersgrensen for kjøring med gokart på lukkede baner og i haller utenom organisert motorsport skal senkes. Videre ber en samlet komite om at det fastsettes regelverk for godkjenning av slike baner og haller, og at endringene iverksettes fra 1. juni 2000. Komiteen vektlegger at gokartkjøring i dag er en av mange interesser blant ungdom og voksne, og komiteen er videre opptatt av den forebyggende effekten ved at barn og unge kan lære å mestre gokartkjøring før de slippes ut i trafikken. Kristelig Folkeparti ser videre positivt på at uorganisert ungdom her får en mulighet til å bruke energi og krefter på å mestre gokarten, i stedet for å bruke energi og krefter på noe negativt. Det er i dag tillatt å øvelseskjøre med gokart fra fylte ti år og å konkurransekjøre fra fylte tolv år innenfor organisert motorsport. For gokartkjøring på kommersielt grunnlag mangler man regelverk, og virksomheten omfattes derfor av vegtrafikklovens generelle bestemmelser om 18-års aldersgrense. Jeg anbefaler det forslag til vedtak som foreligger.
Det er med noe blandede følelser jeg står her i dag for å være med og vedta et Dokument nr. 8-forslag som det egentlig skulle vært unødvendig for Stortinget å behandle. I dag har utenriksministeren redegjort for WTO etter ministerkonferansen i Seattle, i morgen skal statsministeren redegjøre for den alvorlige situasjonen som har oppstått mellom Telenor og Telia, og her sitter vi og skal diskutere et spørsmål om å lage forskrifter som gjør det mulig for ungdom under 18 år å kjøre gokart i kommersielle haller og på baner. Dette er en sak som kunne vært ordnet i departementet dersom det hadde vært politisk vilje til det. Jeg sier det på denne måten, fordi jeg har henvendt meg til departementet om dette ved flere anledninger og har gitt departementet mulighet til å lage forskrifter og endre reglene. Daværende samferdselsminister Dørum fikk en henvendelse fra meg like etter at han ble samferdselsminister. Han innrømmet at han ikke visste nok om hva det dreide seg om, men han tok seg faktisk det bryderiet å besøke en av de hallene som driver med kommersiell gokartutleie. Besøket ble gjort den 15. desember 1997, kl. 17.00! Dørum gjorde deretter en henvendelse til Vegdirektoratet og bad Vegdirektoratet se på forskriftene, slik at det ble mulig for ungdom under 18 år å kjøre gokart i utleiehaller. Ingenting skjedde. Landet fikk ny samferdselsminister, dog fra samme regjering, og det ble på nytt gjort en henvendelse om å forsere arbeidet med å utarbeide forskrifter for gokartkjøring. Svaret som kom, var at dette hadde ikke departementet tid til å drive med, og at det tidligst kunne skje noe med forskriftene i løpet av år 2000. Jeg skjønner veldig godt at departementet har en del viktigere saker å drive på med, men hadde det vært politisk vilje, så hadde det vært mulig å lage forskrifter som var lik de forskriftene som de øvrige nordiske landene har. Det var så enkelt at det bare kunne tas en telefon til Sverige, Finland og Danmark for å få dette til. Men dette var det tydeligvis motstand mot i departementet og i Vegdirektoratet, og derfor måtte Stortinget gjøre noe. Forslagsstillerne er ikke ute etter å skape fartsbøller. Forslagsstillerne har tatt fatt i saken fordi reglene for gokartkjøring er urimelige sett i forhold til aldersgrenser. I dag kan tiåringer kjøre gokart dersom de er medlemmer av en motorklubb, mens den uorganiserte virksomheten har en aldersgrense på 18 år, og i tillegg kreves det førerkort. Ungdom som har henvendt seg til meg, synes det er hull i hodet at de som er medlemmer av en motorklubb, kan drive konkurranse på et internasjonalt høyt nivå som 15- og 16-åringer, men ikke få trene i en utleiehall, for da må de være 18 år. Norge har faktisk hevdet seg bra internasjonalt, og sågar har en 17-åring vunnet Viking Trophy. Men det er altså ikke den organiserte ungdomsgruppen som er årsaken til at forslagsstillerne engasjerer seg. Det er den gruppe ungdom som politiet er opptatt av, de som trenger en utfordring i hverdagen, som synes motor er interessant, som ikke har noe å drive på med på ettermiddagene og kveldene, og som ikke er medlemmer av en organisasjon. Vi bør være opptatt av å gi disse ungdommene en utfordring som kan virke forebyggende, og som de dessuten kan lære noe av. Seriøse haller har full kontroll over dem som skal kjøre gokart. De får et innføringskurs i sikkerhet og om de regler som gjelder på banen eller i hallen. Farten er avpasset og sikkerheten er ivaretatt. Men forslagsstillerne har også sett at det i dag ikke finnes noen form for godkjenning av hallene som skal drive med kommersiell utleievirksomhet. Hvem som helst kan starte utleie av gokart. Det er i dag ingen krav til ventilasjon og sikkerhet. Det burde i det minste være en god grunn til å forsere arbeidet med forskrifter fra departementets side. De som har best kunnskap om dette, er de berørte særforbund, som for øvrig har etablerte ordninger for kontroll og godkjenning av motorsportanlegg. Derfor er det naturlig at særforbundene blir involvert i en godkjenningsordning. De involverte særforbund er særdeles interesserte i å få denne virksomheten inn i kontrollerte former, og stiller seg positive til å samarbeide om godkjenningsordninger. Dette bør statsråden merke seg. Departementet har i brev til samferdselskomiteen påpekt at det har forekommet ulykker i forbindelse med kommersiell gokartvirksomhet, og at det etter statsrådens syn vil være nødvendig å innhente ulykkesstatistikk og informasjon både fra Norge og andre land. Dette er selvsagt forslagsstillerne helt enig i. Når forslagsstillerne har gått til det skritt å levere et Dokument nr. 8-forslag til Stortinget med krav om et regelverk for godkjenning av hallene, er det for at sikkerheten kan bli ivaretatt fortest mulig. Noe av intensjonen med forslaget var nettopp å ivareta sikkerheten og det forebyggende arbeidet. Vi vet at mange unge mennesker er opptatt av motoriserte kjøretøyer, og det er viktig at de får kjøre under kontrollerte forhold, og at de får kyndig veiledning. Det skjer faktisk ulykker i annen sport også, uten at det har vært antydet forbud. Og hele forslaget dreier seg altså om sikkerhet, dersom noen i denne sal skulle være i tvil om det. Jeg har dessverre fått en følelse av at det er motorsport som sådan departementet og Vegdirektoratet er imot. Forhåpentligvis tar jeg feil, men all trenering av arbeidet med forskriftene for kommersiell gokartkjøring gir meg en følelse av at det hele koker ned til motstand. Jeg er derfor glad for at vi nå får satt en sluttstrek for denne langdryge debatten, og jeg er spesielt glad for at departementet har fått noe å strekke seg etter. Det er faktisk en enstemmig komite som nå går inn for at forskriftene skal ligge klare innen 1. juni 2000. Det bør være god nok tid, og det må statsråden følge opp.
Regjeringen legger stor vekt på å redusere antallet skadde og drepte i vegtrafikken. Jeg vil vise til Regjeringens arbeid med en egen nasjonal trafikksikkerhetsplan som vil bli fremlagt i tilknytning til Nasjonal Transportplan våren 2000. Hensynet til trafikksikkerhet har også blitt tillagt stor vekt ved utformingen av dagens regelverk for organisert motorsportvirksomhet som følger av motorsportforskriften av 27. juli 1989. Det har bl.a. vært en avgjørende forutsetning at en fravikelse av de ordinære alders- og førerkortkrav for fører av motorvogner ikke skal gå på bekostning av sikkerheten. Dette forutsetter at de ansvarlige for motorsportvirksomheten har den nødvendige kunnskap og erfaring til å ivareta sikkerheten på en god og trygg måte. Nettopp motorsportforbundene har hatt den nødvendige kompetansen til å drive motorsportvirksomhet for barn og unge på en sikker og betryggende måte. Jeg har merket meg komiteens oppfatning av at motorsportvirksomhet for barn og unge som skjer i trygge og forsvarlige omgivelser, kan ha en forebyggende effekt når disse senere skal ut i trafikken. Dersom det er slik at regelverket i dag er til hinder for slik forebyggende effekt, er dette uheldig. Jeg er derfor innstilt på å endre regelverket i samsvar med komiteens vedtak. Det har imidlertid vært vanskelig å påvise en klar sammenheng mellom gokartkjøring og trygge bilister. Ifølge en undersøkelse gjennomført av SINTEF i 1992, synes det å være en viktig forutsetning for å oppnå en forebyggende effekt av motorsport, at lederne for motorsportvirksomheten er bevisste på å lære ungdommen at det er forskjell på å kjøre på en lukket bane og på allmenn veg. Ved kommersiell utleievirksomhet rettet mot barn, er det imidlertid ikke sikkert at det finnes ledere som kan formidle dette budskapet over tid. For departementet er det av avgjørende betydning av den motorsportvirksomhet som drives, ikke oppmuntrer til mer fartslek. Hensynet til trafikksikkerhet vil derfor måtte tillegges stor vekt når det som her skal utformes regelverk for kommersiell gokartkjøring for barn og unge, som ikke skjer i regi av organisert motorsport forbund. En av hovedutfordringene vil da også bli å sikre at den ikke-organiserte motorsportvirksomheten skjer på en trygg og sikker måte. En forsvarlig godkjenningsordning for baner og haller, som foreslått av komiteen, vil kunne bidra til å ivareta sikkerheten også ved kommersiell utleievirksomhet for kjøring med gokart. En viktig del av arbeidet med regelverk for kommersiell gokartkjøring vil nettopp være å utforme en slik godkjenningsordning, samt avklare ansvars- og myndighetsforhold i denne sammenheng. Når det gjelder tidsaspektet for iverksettelse av endringene, har jeg merket meg at komiteen foreslår at endringene skal iverksettes fra 1. juni 2000. Jeg tar sikte på at endringsforslaget skal sendes på høring så snart som mulig, men gjør samtidig oppmerksom på at det er viktige avveininger som her må gjøres, slik også en av forslagsstillerne nå nevnte. I tilknytning til revisjon av gokartbestemmelsene er det også naturlig å vurdere hele motorsportforskriften, bl.a. med sikte på en eventuell harmonisering med regelverket i de øvrige nordiske land, som komiteen også har bedt om. Departementet vil selvsagt arbeide for at tidsfristen overholdes, men jeg håper det blir tilgitt når jeg understreker at fristen er rimelig knapp.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg vil gjerne få statsråden til å presisere fra denne talerstol at han er interessert i å harmonisere vedtektene i Norge med vedtektene i de øvrige nordiske land. Jeg vil også påpeke og komme inn på noe av det statsråden tok opp i sitt innlegg, nemlig at det ikke er påvist at det er en sammenheng mellom gokartkjøring, motorisert kjøring for ungdom, og trafikkulykker. Det tror jeg statsråden skal få problemer med. Vi har faktisk ført en liten uoffisiell statistikk. I forbindelse med et motorsportstevne i Hedmark ble det satt opp radarkontroll, og fire personer ble tatt i den kontrollen etter stevnet. Så ble den samme kontrollen utført etter en fotballkamp, og da ble ni personer tatt i radarkontroll. Det er ikke sammenheng mellom det å kjøre motorsport og å kjøre for fort på veiene. Motorsport er noe en lærer, og det finnes instruktører. Særforbundene har instruktører til å lære ungdom hvordan de skal oppføre seg både i haller og på baner. Men her gjelder det at statsråden først og fremst bekrefter at han vil lage vedtekter som ivaretar sikkerheten. Det er det det dreier seg om.
Jeg hadde faktisk ikke tenkt å ta ordet i denne saken, siden det er en enstemmig komite som slutter seg til dette Dokument nr. 8-forslaget, men statsrådens innlegg fikk meg til å ta ordet. Jeg synes dette forslaget som nå en enstemmig komite står bak, ble svært problematisert av statsråden. Representanten Faldet var inne på at denne saken hadde vært vanskelig, og etter statsrådens innlegg kunne man sitte igjen med det inntrykk at dette slett ikke kommer til å bli enkelt i fremtiden heller. Jeg ønsker derfor fra Høyres side å få en klar presisering av at datoen 1. juni ligger fast, og at det som en enstemmig komite nå har bedt om, skal gjennomføres. Det må ikke være slik at hele saken blir problematisert, med problemer knyttet til virksomheten i haller og problemer knyttet til dem som driver motorsport, eventuelt ved å sette spørsmålstegn ved deres kompetanse når det gjelder trafikksikkerhet osv. Jeg synes det skulle vært usagt.
Hvis statsråden skulle ha latt være usagt det han sa i dag, ville han ha gjort en vesentlig feil, nemlig unngått sin informasjonsplikt overfor Stortinget. Det ville i ettertid kunne sies at dette var fremstilt som om det ingen sammenheng var mellom de ulike leddene jeg redegjorde for i mitt innlegg, og som det er naturlig å sende ut på høring i sammenheng. Selvfølgelig vil statsråden imøtekomme Stortingets ønske og Stortingets krav og forholde seg til datoen. Men de tingene jeg påpekte i mitt innlegg, henger sammen. Selvfølgelig skal vi forholde oss til nordiske overenskomster og til nordisk likebehandling. Høringsrunden vil så avgjøre hvordan vi til slutt kommer til å fremme dette for Stortinget. Jeg vil tro det også vil være naturlig å orientere Stortinget om disse forskriftene før de endelig fastsettes, i og med at Stortinget så sterkt har engasjert seg i saken. Det ville være min naturlige reaksjon ut fra Stortingets behandling både nå og tidligere.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Når flertallet i Innst. S. nr. 61, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, avviser Dokument nr. 8:5 for 1999-2000 – et forslag fra stortingsrepresentantene Torbjørn Andersen, Vidar Kleppe og Lodve Solholm fra Fremskrittspartiet om å avvikle fylkeskommunen som selvstendig forvaltningsnivå – er det først og fremst begrunnet i følgende: Det samme forslaget ble fremmet av de samme representantene og behandlet her i Stortinget for vel et halvt år siden. Da ble forslaget avvist. Når nå det samme forslaget fremmes igjen, uten at det er kommet fram vesentlige nye momenter i saken, mener et flertall igjen at det er riktig at forslaget om å legge ned fylkeskommunen ikke skal bifalles. Det er også med henvisning til Dokument nr. 8:16 for 1999-2000, som vi behandler her i dag, der Stortinget ber Regjeringen om at Oppgavefordelingsutvalgets mandat også skal innbefatte en vurdering av antallet forvaltningsnivåer. Mindretallet, Fremskrittspartiet og Høyre, fremmer forslag om at Dokument nr. 8:5 ikke avvises, men vedlegges protokollen. Arbeiderpartiet vil ta avstand fra mye av det som står i dokumentet, bl.a. at fylkeskommunens generelle handlefrihet, styringsevne og legitimitet er svekket, og at fylkeskommunen derfor bør legges ned. Dokument nr 8:16 er et forslag fra representantene Jan Petersen, Sverre J. Hoddevik og Erna Solberg om å utvide Oppgavefordelingsutvalgets mandat til også å innbefatte en vurdering av antallet forvaltningsnivåer. Som kjent bad Stortinget for en tid tilbake Regjeringen om å vurdere å sette ned et bredt sammensatt utvalg som skulle foreta en helhetlig gjennomgang av ansvars-, oppgave- og funksjonsfordelingen mellom de tre ulike forvaltningsnivåene. Regjeringen fulgte opp vedtaket og nedsatte Oppgavefordelingsutvalget, som nå er godt i gang med sitt arbeid, og som skal legge fram sin innstilling 30. juni neste år. Det har i den senere tid kommet mange utspill vedrørende organiseringen av den offentlige forvaltningen her i landet. Det må Stortinget ta på alvor. Oppgavefordelingsutvalgets mandat, slik det ble vedtatt, kan tolkes dit hen at utvalget ikke skulle se på antall forvaltningsnivåer. Derfor mener en enstemmig komite nå at det er riktig at utvalget også får i mandat å se på dette, samtidig som de ser på oppgavefordelingen mellom forvaltningsnivåene. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV mener utvalget også må vurdere spørsmålet om større regioner og/eller færre og større fylker, eller om vi skal fortsette med dagens organisering. Flertallet mener at Stortinget nå har behov for et godt utredet grunnlag for å fatte eventuelle vedtak med hensyn til organiseringen av forvaltningen her i landet. Målet med å få endringer må være at velferdsoppgavene til innbyggerne skal bli bedre. Vi må organisere oss slik at vi får mest og best mulige tjenester til befolkningen. En eventuell omorganisering må gi som resultat at tjenesteproduksjonen kommer styrket ut, samtidig som kontroll, tilsyn og byråkrati forenkles. Da må vi være villig til å diskutere både oppgaver og størrelse på de geografiske og politiske enhetene. Flertallet ønsker nå å få en grundig utredning der alle sider av den offentlige forvaltningen og organiseringen blir belyst. Vi har lavere valgdeltakelse ved fylkestingsvalgene enn ved stortings- og kommunevalg. Et av målene ved en eventuell omorganisering må være å få større valgdeltakelse. Det er merkelig at regjeringspartiene i innstillingen ikke er med på flertallsmerknadene om en utredning om regioner eller større og færre fylker, samtidig som Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mener det er positivt at Oppgavefordelingsutvalget får fullmakt til å utrede antall forvaltningsnivåer og konsekvenser knyttet til en eventuell reduksjon. Det som kanskje er enda mer oppsiktsvekkende, er at kommunalministeren i brev til komiteen ønsker at Oppgavefordelingsutvalget også skal få i mandat å utrede en modell uten et direkte folkevalgt regionalt nivå – med andre ord et byråkratisk forvaltningsnivå uten et folkevalgt styringsorgan. Det må bety mer byråkrati og mindre folkevalgt styring. Det er høyst oppsiktsvekkende av en senterpartistatsråd. Utredning av en slik modell har ingen i komiteen gått inn for, heller ikke hans egne partifeller.
Då eg høyrde på innlegget til representanten Signe Øye, syntest eg ho heldt eit flammande, godt innlegg med god argumentasjon for å legge ned fylkeskommunen. Det ein del av oss har registrert i den seinare tida, er at det har begynt å skje ei gliding i denne salen når det gjeld synet på fylkeskommunen som ei politisk og administrativ eining. Når Høgre og Framstegspartiet føreslår å legge Dokument 8:5 ved protokollen, er det fordi vi har sett at det har begynt å skje ting i salen, ikkje minst i samband med Innst. S. nr. 62 til Dokument nr. 8:16, der ein no er villig til å la utvalet få eit nytt mandat. Eg tør minne om at det ikkje er så lenge sidan denne salen, mot Høgre og Framstegspartiet sine stemmer, stemte ned nettopp eit forslag om å utvide mandatet til utvalet. Så det skjer ting. Elles legg eg òg merke til at Signe Øye, når det gjeld det som gjorde at vi fremma vårt forslag på nytt, ikkje har merka seg det vesentlege som hennar eigen parlamentariske leiar og formann i Arbeidarpartiet skriv i innlegg i Dagbladet, der han faktisk begynner å argumentere for at vi bør sjå på fylkeskommunen som ei politisk og administrativ eining. At representanten Øye ikkje reknar det som har skjedd i løpet av eit halvt år, for vesentleg nye ting, får stå for representanten Øye si eiga rekning. Men eg har i alle fall lagt merke til det, og det var nettopp det som var grunnen til at vi fremma dette forslaget på nytt – nemleg at vi såg at Noregs største parti ved den parlamentariske leiaren gjekk såpass sterkt ut i Dagbladet ei stund etter at Stortinget hadde stemt ned det forslaget vi fremma i fjor på desse tider. Så det var årsaka. Vi har som sagt lagt merke til at no er ting på glid, og vi ser fram med spenning mot utvalet si utgreiing, som skal vere ferdig til sommaren. Ein skal kanskje ikkje spå for mykje, og spesielt ikkje om framtida, men i denne saka til liks med ein del andre saker som vi har hatt, jf. debatten i Odelstinget fredag den 17. desember når det gjaldt Ot. prp. nr. 70 for 1998-99, om privat arbeidsformidling og utleige av arbeidskraft, trur eg det ikkje er så lenge før fleirtalet i denne salen også vil støtte forslaget frå Framstegspartiet når det gjeld framtida til fylkeskommunen. Eg vil ta opp forslaget frå Høgre og Framstegspartiet.
Lodve Solholm har tatt opp det forslaget han refererte til.
Me opplever eit samfunn i rask endring, og det er til ulike tider rett å stoppa opp og spørja om dei ordningane som me har utvikla gjennom lang tid, treng endringar. Etter Kristeleg Folkeparti si vurdering er det ikkje så store negative hefte ved fylkeskommunen, som jo er det eigentlege diskusjonstemaet i dag og i Oppgåvefordelingsutvalet, som mange vil hevda. Men Kristeleg Folkeparti er ope for å ta debatten. I og med at det er reist såpass mange spørsmål, og kome fram såpass mykje kritikk, meiner Kristeleg Folkeparti at det ikkje er rett å avstå frå ein debatt, og då er det viktig å få eit rett grunnlag å føra denne debatten på. Me ser med spenning fram til Oppgåvefordelingsutvalet si innstilling, som vil liggja føre til sommaren, og dei vurderingane som dette utvalet òg vil koma med når det gjeld forholdet mellom fylkesmannen og fylkeskommunen. Me håpar det vil føra til ei overføring av oppgåver frå fylkesmannen til fylkeskommunen under demokratisk kontroll. Me er òg opne for å vurdera grensene mellom fylka. Me har nemnt at det kan vera grunnlag for enkelte fylke til å slå seg saman der den lokale kulturen gjer det naturleg, og der oppgåvene ikkje blir førte for langt vekk frå innbyggjarane. Me ser gjerne at det blir utvikla prøveordningar i kjølvatnet av den innstillinga som me vil få til sommaren. Blant anna er denne debatten blitt aktuell på grunn av helseregionane, som mange meiner kan vera eit egna utgangspunkt for inndeling av fylka eller regionane i framtidas Noreg, sjølv om det blir understreka at denne organisasjonsforma ikkje må føra til at det blir innført eit fjerde forvaltningsnivå i landet. Etter Kristeleg Folkeparti si meining er det rett at både kommunar og fylke som har fått overført nye plikter og ansvar, og som vil få ytterlegare tilføring av det, får auka rettar og auka sjølvstende til å innføra dei tiltaka som er nødvendige for å ta på seg ansvaret sitt. Me meiner at overskrifta over kommunar og fylkeskommunar si verksemd og utviklinga av den må vera «demokratiutvikling», at det er viktig med politisk styring i skjeringspunktet mellom rett storleik og tyngde på regionar og område og ein akseptabel nærleik til innbyggjarane. Me vil advara mot embetsmannsvelde og utvikling av ordningar som svekkjer demokratiet og overfører makt til tilsette i offentleg forvaltning. Me registrerer i dag at den debatten som eg nemnde innleiingsvis, har ført til ei viss uro og også gjort denne debatten nødvendig. Me støttar dermed innstillinga når det gjeld Dokument nr. 8:16, som er til debatt her nå. Me meiner at ein systematisk debatt på eit balansert grunnlag er nødvendig, og den vil gjerne Kristeleg Folkeparti og regjeringspartia delta i. På mange måtar er det ein spennande prosess, for Noreg er i spissen av utviklinga av lokal- og regionaldemokrati på verdsbasis, og mange av dei ordningane som me vil utvikla, blir me dei fyrste til å gjennomføra. Derfor er det viktig å få eit grunnlagsmateriale til å føra denne debatten vidare på. Kristeleg Folkeparti har tru på at me kan justera den nåverande ordninga, og at me gjennom prøveordningar og ein kontinuerleg debatt vil utvikla eit lokal- og regionaldemokrati som vil vera til nytte for landet som heilskap, og ikkje minst dei mange lokalsamfunna som er avhengige av dette, og som vil oppleva ei styrking av sin situasjon ved ei styrking av sine kommunar og regionar.
For ett år og ni måneder siden diskuterte Stortinget daværende kommunal- og regionalminister Ragnhild Queseth Haarstads lokaldemokratiredegjørelse. I den forbindelse fremmet Høyre forslag om at man skulle presisere i mandatet til Oppgavefordelingsutvalget at man skulle vurdere også antallet forvaltningsnivå, altså det samme forslaget som er tatt opp og fremmet som et Dokument nr. 8-forslag fra representantene Sverre J. Hoddevik, Jan Petersen og meg selv. Selv om det tok ett år og ni måneder, og at det kanskje hadde vært praktisk for Oppgavefordelingsutvalget å ha hatt klarhet i mandatet fra begynnelsen av arbeidet sitt, istedenfor i sluttfasen å få utvidet mandatet, er vi glad for at vi nå får gjennomslag for det forslaget vi den gangen fremmet. Bakgrunnen for det forslaget var nettopp at vi så for oss at den utviklingen som vi har hatt i Høyre, nemlig en diskusjon om antallet forvaltningsnivå, ville komme i flere partier, og at det var greit å få et skikkelig grunnlag for å diskutere det, og at når man først hadde et utvalg som diskuterte fordelingen av oppgaver, burde det også diskutere spørsmålet om hvor mange forvaltningsnivå. Når vi nå fremmet det på nytt igjen i høst, var det nettopp fordi vi så at slike signaler var kommet, ikke minst etter å ha lest Thorbjørn Jaglands dobbeltkronikk i Dagbladet, hvor han presiserte at man måtte sette spørsmålstegn ved vante forestillinger, deriblant hvorvidt man trengte en fylkeskommune videre. Og vi fremmet altså dette forslaget noen dager før vi da også fikk utspillet fra komitelederen om å slå sammen fylkeskommunene, slik at det ble færre – det var antydet fem fylkeskommuner. Vi synes det er viktig at alle disse ideene som har vært oppe til diskusjon, blir bredt gjennomgått av utvalget. Derfor har vi også ønsket at det skal ha et bredt mandat, ikke bare det som opprinnelig lå i vårt dokumentforslag, men altså utvidet med tanke på det som går på regionalfylker. Vi ser det som naturlig at man da kanskje også vurderer småfylkemodellen, som var en av de to alternative modeller som vi som parti også diskuterte den gangen vi hadde vår egen utredning knyttet til spørsmålet om fylkeskommunen. Vi har altså tatt vårt standpunkt; vi mener at fylkeskommunen er overflødig. Vi mener at andre måter å organisere styringen av de offentlige tjenester på – f.eks. gjennom stykkprisfinansiering av helsesektoren, overtakelse av de største regionsykehusene som statlige sykehus, og andre typer eierformer for de øvrige – ville gjøre at innholdet i fylkeskommunen ville blitt for lite til at det var meningsfullt å ha den som et selvstendig forvaltningsnivå, og ha egne direkte valgte organer for å styre fylkeskommunen. Vi ser at man har valgt andre løsninger enn det vi ønsket, nemlig statlig eierskap for hoveddelen av sykehussektoren, når man har opprettet de helseregionene som er. Likevel vil jeg kanskje allerede nå si at det kan være litt lite bare å fylle et regionsnivå med helsespørsmålene, og at hvis man først skal diskutere sammenslåing av fylkeskommuner, må man også diskutere innholdet i de fremtidige regionsfylkene. For det vil ikke være naturlig, slik som vi ser det, nødvendigvis å flytte de oppgavene som i dag er i fylkeskommunen, opp på et høyere nivå. Vi synes de fleste andre oppgaver som fylkeskommunen i dag har, faktisk kan desentraliseres ned til kommunene, og ikke opp på et nivå som er en større enhet. Vi er fremdeles rimelig overbevist om at konklusjonen etter hvert som diskusjonen går, vil være at vi ikke nødvendigvis trenger å ha tre forvaltningsnivåer. Vi synes det er fint at vi får en skikkelig utredning for å ta stilling til spørsmålene. Vi er opptatt av én ting i denne saken, at man tar den tiden man trenger i Oppgavefordelingsutvalget til å få gjort dette arbeidet skikkelig, slik at debatten iallfall ikke blir stoppet av at spørsmålene er utredet for dårlig. Vi ønsker å få et så godt utredningsgrunnlag at vi kan ta en reell diskusjon på disse spørsmålene på bred politisk basis. I løpet av to dager har vi fått gjennomslag for to Høyre-forslag, og vi får håpe at det fortsetter slik resten av denne stortingssesjonen – da kommer iallfall vi til å være svært fornøyd, selv om vi er i opposisjon.
Når SV har støttet dette forslaget, er det ikke fordi vi er enige med Høyre – tvert imot – men for å få en ende på disse årlige reprisene, og for å få dem som jobber grundig med disse tingene, til å ha en begrunnet mening. Resultatet kan etter vårt syn bli større eller mindre enheter. Men de som nå ønsker å legge ned regionnivået i Norge, er fullstendig i utakt med det som skjer i resten av Europa. Det jeg synes er mest betenkelig med debatten rundt fylkeskommunen, er at man fokuserer på effektiv organisering av tjenester, og helt mangler det viktigste perspektivet i det, nemlig demokrati. Demokrati er en styreform for fellesskap mellom mennesker. Derfor vil styrking av demokrati være SVs utgangspunkt for en vurdering av forvaltningsnivåer. Den måten vi organiserer forvaltningsnivåene på, den myndighet, den initiativrett og det handlingsrom som vi gir dem, må gi demokratiet en merverdi, altså bidra til at fellesskapet og solidariteten bygges opp, og ikke splittes opp. Vi kan ikke forvalte eller effektivisere oss bort fra samfunnsproblem som vi strever med å finne løsninger på. Effektivitet i løsning av slike oppgaver er noe langt mer og mer krevende enn det å bruke minst mulig penger. Effektivitet dreier seg om hva en får igjen for pengene i kvantitet, i kvalitet og i legitimitet i forhold til de valgene som må tas. Demokratiet kjenner ikke så mange stordriftsfordeler. Vi kan f.eks. ta en kommune, bare for å eksemplifisere det. Hvis man skal bruke økonomiens språk og snakke om effektivitet, vil det i en kommune f.eks. oppstå et effektivitetstap eller et velferdstap fordi skoletilbudet vil være bedre enn det noen synes de vil betale for, og dårligere enn det andre synes de trenger. I en og samme kommune må nå folk godta det undervisningstilbudet som gis. I politikken er det ikke denne logikken som gjelder, i politikken er det behovene som teller. Det er da ikke et spørsmål om velferdstap for de enkelte husholdninger, men om retten til barna og pliktene til foreldrene. SV mener altså at det er en feil innfallsvinkel bare å fokusere på effektivitet. Viktige vilkår for demokrati er at befolkningen er informert og engasjert, og at den kan mobiliseres når viktige verdier og interesser står på spill. Oversikt, nærhet og tillit er viktige kjennetegn på en slik situasjon – oversikt over det samfunn en lever i, nærhet til institusjoner som tar avgjørelser, og tillit til at det nytter å engasjere seg. Bare under slike vilkår er det mulig å utløse de initiativ og den solidaritet som må til for å løse de reelle utfordringer vi står overfor. SV ser for seg et system med et regionnivå som, som sagt, kan være både større og mindre enn det vi har i dag, men det skal være et nivå som har beskatningsrett, og det skal få mer makt delegert fra sentrale myndigheter. Det kan f.eks. være flere oppgaver når det gjelder samferdsel, enda flere oppgaver når det gjelder sykehus, universiteter, høyskoler, miljøpolitikk og næringspolitikk. Vi snakker om oppgaver som vi mener best håndteres av regionens folk, som sjøl best kan ta beslutningene. De vet hvor skoen trykker, og har kunnskap til å håndtere det. Det må være særlige forhold som taler for at beslutningene ikke skal tas på regionalt eller lokalt nivå. En slik overflytting av makt til regioner vil bety en svekkelse av det nasjonale beslutningsnivået, mindre makt til nasjonale byråkrater og til Stortinget, men det åpner også for muligheter for begge som jeg oppfatter at vi trenger. De nasjonale myndigheter kan konsentrere seg mer om de store ting, mer om hva slags Norge vi ønsker oss, og mer om Norges forhold til omgivelsene enn det de gjør i dag. Så SV stemmer for forslaget i dag, men har et helt annet utgangspunkt enn de andre. Og jeg ber igjen om at man tar et spesielt omsyn til demokratiperspektivet når man ser på hvordan man skal organisere samfunnet, for det er det som er det viktigste omsyn å ha i tankene når man skal se på dette, og ikke på en ren bedriftsøkonomisk modell. Da kan vi rasjonalisere bort lokalpolitikken, og da ryker demokratiet samtidig.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 8 og 9.
Stortinget går da til votering i sakene på dagens kart.
Presidenten vil foreslå at utenriksministerens redegjørelse om WTO etter ministerkonferansen i Seattle vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre forslagene nr. 2 og 3, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet Det vil først bli votert over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme sak med forslag til et alternativt finansieringssystem innen høyere utdanning, der pengene følger studenten.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å endre reglene for gebyrstipend slik at stipendet dekker 80 pst. av skolepengene ved studier i utlandet.»
Det voteres så alternativt mellom innstillingens I og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utarbeide en vurdering av det samlede behov for nyutdannede leger de neste 15-20 årene og på det grunnlag å legge frem forslag om nødvendige tiltak for å øke kapasiteten ved de norske utdanningsinstitusjonene.»
Det voteres over forslag fra representanten Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 14. desember 1999: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til ny lovhjemmel, slik at godkjente private skoler likestilles med offentlige skoler ved finansiering av investeringer. De godkjente private skolene skal ikke komme økonomisk svakere ut enn offentlige skoler.»
Det voteres over forslag fra representanten Inge Lønning på vegne av Høyre oversendt fra Odelstingets møte 14. desember 1999: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for en økning av tilskuddsprosenten for private skoler fra 85 til 90 pst. i forbindelse med statsbudsjettet for 2001»
Under debatten har Thore Aksel Nistad satt fram følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Stortinget ber Regjeringen selge aksjene i Bane Tele når omorganiseringen til aksjeselskap er gjennomført.»
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Rigmor Kofoed-Larsen på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 2, fra Oddvard Nilsen på vegne av Høyre Det voteres først over forslaget fra Høyre og deretter alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
President! Kunne jeg be om at det blir votert separat over forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, og at det ikke settes opp mot innstillingen?
Det må kunne la seg gjøre. Da tar vi først opp til votering forslag nr. 2, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen oppheve mulighetene for at kommuner kan ilegge gebyr på bruk av piggdekk.» Fremskrittspartiet har varslet støtte til forslaget.
Forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta de nødvendige endringer i forskrift om bruk av piggdekk slik at funksjonshemmede med parkeringsbevis for forflytningshemmede unntas fra gebyr på bruk av piggdekk.»
Under debatten har Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre satt fram følgende forslag: