Som vedtatt på formiddagens møte vil Stortinget nå behandle saken på tilleggsdagsordenen.
I St.prp. nr. 59 ber Regjeringen om tilleggsbevilgninger på statsbudsjettet for 1999 i forbindelse med mottak av inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo. Gjennom Stortingets behandling av statsbudsjettet for inneværende år er kvoten for såkalte overføringsflyktninger satt til 4 250 personer over en treårsperiode. Bakgrunnen for det Dokument nr. 8-forslag som er fremmet, er at den eksisterende fullmakten vil være utnyttet fullt ut i løpet av denne uken – altså før Stortinget har behandlet St.prp. nr. 59. For å unngå at flyktningmottaket fra Kosovo må stanse for en periode, er det derfor nødvendig med et vedtak om en utvidet fullmakt denne uken. Behovet for fullmakt til økt flyktningkvote har sammenheng med at Norge – etter henstilling fra FNs høykommissær for flyktninger – har økt takten i uttaket av flyktninger fra 300 til 750 i uken. Det var den 30. april at FNs høykommissær for flyktninger sendte en appell til bl.a. Norge om å øke takten i evakueringen av flyktninger fra Makedonia. Bakgrunnen for denne appellen var forverringen av flyktningkatastrofen i Kosovo og den prekære situasjonen som har oppstått i Makedonia, hvor myndighetene ikke er innstilt på å ta imot flere flyktninger hvis ikke takten i evakueringen av flyktninger fra Makedonia blir trappet opp. Skal Norge kunne følge opp henstillingen fra høykommissæren, er det som nevnt nødvendig med en utvidelse av den eksisterende fullmakten. Stortinget skal senere behandle spørsmålet om de tilleggsbevilgninger på statsbudsjettet som Norges bidrag til NATO-operasjonene og innsatsen for Kosovo-flyktningene vil innebære. Det Dokument nr. 8-forslag som ligger til grunn for Stortingets behandling i dag, er avgrenset til den nødvendige utvidelse av fullmakten til å ta imot overføringsflyktninger fra Kosovo. Jeg ser derfor ingen grunn til å gå nærmere inn på de øvrige spørsmål knyttet til Kosovo-krisen som Stortinget senere skal drøfte. To problemstillinger må imidlertid sies å ha tilknytning til kvotespørsmålet: Det ene spørsmålet angår begrepet overføringsflyktninger, som er den kategori flyktninger som både den eksisterende kvoten på 4 250 personer og tilleggskvoten dreier seg om. Fordi det her er snakk om flyktninger som er tatt ut fra høykommissærens lister, kan det etter min mening ikke være tvil om at det her dreier seg om reelle overføringsflyktninger. I høykommissærens brev av 30. april er det også presisert at henstillingen gjelder flyktninger som UNHCR – dvs. høykommissæren – har valgt ut. Det andre spørsmålet angår selve legitimiteten ved den fullmakt som Stortinget i dag inviteres til å gi, om det eksisterer et godt nok lovgrunnlag for å kunne gi Regjeringen fullmakt til å ta imot 6 000 flyktninger fra Kosovo. Departementet har opplyst at det ikke er behov for særskilt lovhjemmel for å kunne ta imot disse flyktningene. Det henvises her til utlendingsloven § 22 første ledd og til utlendingsforskriftens § 78 første ledd. På dette grunnlag vil jeg anbefale at Stortinget slutter seg til forslaget om å gi Regjeringen fullmakt til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo.
Arbeiderpartiet slutter seg selvsagt til intensjonen i forslaget om at vi skal ta imot 6 000 kosovoalbanske flyktninger hit til landet. Det er ingen tvil om at Stortinget tidligere både har gitt fullmakt til Regjeringen om å utforme de fullmakter som er nødvendige i tilknytning til utlendingsloven § 8 for å få det juridiske på plass, og faktisk også sagt ja til at Norge skal ta imot 6 000 flyktninger. Slik sett hadde egentlig ikke forslaget vært nødvendig. Den 9. april – som er en viktig dato i norsk historie – fremmet Regjeringen en proposisjon for Stortinget om humanitær bistand i forbindelse med krisen i Kosovo. I det dokumentet beskriver Utenriksdepartementet at Regjeringen har sagt seg villig til å ta imot 6 000 flyktninger. Norge har vært svært tidlig ute med et slikt tilsagn, og andre land følger nå etter. Under behandlingen av denne proposisjonen i Innst. S. nr. 149 for 1998-1999, sluttet nesten et samlet storting seg til dette. Det var ett unntak – selvsagt Fremskrittspartiet, som hadde en lang tirade i den innstillingen om hvorfor de mente at man ikke burde ta 6 000 kvoteflyktninger hit til Norge, men plassere dem i nabolandene til Kosovo. Så hvis det er noen som hevder at Stortinget ikke har gitt sin tilslutning til at Norge skal ta dette fornuftige og nødvendige initiativet til å ta imot disse 6 000 flyktningene, er det helt feil. Men hvis det er nødvendig for at alle – også Fremskrittspartiet – skal forstå at dette er et resultat av nasjonalforsamlingens vilje, må vi selvsagt gjerne vedta det en gang til i dag i et eksplisitt vedtak. Det er ikke slik at Stortinget har fattet et eksplisitt vedtak om at vi skal ta imot 4 250 kvoteflyktninger i løpet av en periode fra 1998 til år 2000. Det er slik at Kommunal- og regionaldepartementet i en proposisjon har gjort greie for våre ambisjoner, og dette har Stortinget sluttet seg til gjennom bevilgningsvedtak. På den måten har Stortinget gitt aksept for Regjeringens politikk på dette området. Og når Regjeringen har varslet at man ønsker å utvide kvoten til 6 000 flyktninger, og Stortinget i tillegg har sluttet seg til det, skulle det ikke være nødvendig med et ekstra vedtak siden både regjering og storting i forbindelse med behandlingen av Innst. S. nr. 149 har varslet at man kommer tilbake til bevilgningsforslagene i særskilte proposisjoner. På denne bakgrunn vil Arbeiderpartiet selvsagt gi sin tilslutning til intensjonen i forslaget fra stortingsrepresentant Johan J. Jakobsen. Vi støtter fullt ut Regjeringens politikk på dette området, og jeg understreker at vi ikke har noe imot å gjøre dobbeltvedtak i et så viktig spørsmål, men det hadde egentlig ikke vært nødvendig.
Det blir replikkordskifte.
Bare for ordens skyld: Det ble i går holdt et møte mellom den ansvarlige statsråd og de parlamentariske lederne i Stortinget. Under det møtet ble det skapt en viss usikkerhet om hvorvidt det var et godt nok hjemmelsgrunnlag for den beslutningen som et flertall i Stortinget ønsker å ta. Det – og alene det – er bakgrunnen for at Dokument nr. 8-forslaget er fremmet. Det er godt mulig at representanten Kosmo har en viss rett i at forslaget ikke er nødvendig, men vi fant det riktig når det var reist tvil fra flere hold om hjemmelsgrunnlaget for å kunne gjennomføre den økte takten i uttaket av flyktninger fra Kosovo. På denne bakgrunn mente man – og det var faktisk en konklusjon på dette møtet – at dette var en hensiktsmessig måte å gå fram på i denne saken.
Neste replikant er Carl I. Hagen.
Jeg kunne kanskje ha gjemt svaret på replikken til jeg hadde hørt nestemann. Jeg vil gjerne få lov til å understreke at det ikke er Arbeiderpartiet, men et annet parti i dette stortinget, et parti som konsekvent har vært imot denne flyktningpolitikken, som har reist denne tvilen og i og for seg provosert fram dette Dokument nr. 8-forslaget. Fra Arbeiderpartiets side har vi hele tiden gjort det klart at vi støtter dette, og vi trodde faktisk at Kommunal- og regionaldepartementet tidligere hadde bekreftet at de hadde denne hjemmelen, men hvis så ikke er tilfellet – så gjerne en gang til.
Det er ofte at politiske partier utenfor stortingssalen, og for så vidt også i stortingssalen, muntlig gir uttrykk for standpunkter og synspunkter, men det er vanligvis ikke godt nok. For når f.eks. Riksrevisjonen skal foreta konstitusjonell kontroll av at man ikke har brukt mer penger enn det er bevilget, må det være fattet et formelt vedtak i stortingssalen om bevilgningen av de pengene. Det er ikke godt nok at et flertall utenfor, i avisene, har gitt uttrykk for noe. Det er vel slik at det ikke alltid er tilstrekkelig bare å gjøre det. Så jeg vil gjerne stille representanten Kosmo et spørsmål når han sier at det ikke er nødvendig å fatte et formelt vedtak. Hvis ikke jeg tar helt feil, ble det fattet et formelt vedtak i Stortinget om en kvote for overføringsflyktninger på 4 250 for inneværende treårsperiode, og det er grunnlaget for Regjeringens håndtering. Før det møtet i går, som ble nevnt, fikk vi bl.a. et brev fra kommunalministeren til kommunalkomiteen basert på spørsmål fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe, hvor Regjeringen gjorde det kjent at de vurderte flyktninger som kommer fra Kosovo, som en del av overføringsflyktningene. Det var Regjeringen som gjorde kjent at de anså disse flyktningene for å være omfattet av kvoten, og det var Regjeringen som gjorde kjent at de ikke hadde hjemmel til å gå utover kvoten uten et formelt stortingsvedtak. Da skjønner jeg ikke hvorfor representanten Kosmo protesterer når man ønsker et formelt vedtak som gir hjemmel til Regjeringen og til de myndigheter som skal gjennomføre vedtakene. Er ikke representanten Kosmo enig i at av og til er det nødvendig med formelle vedtak? I den foreliggende proposisjon fra forrige mandag, som han nevnte, var det ingen vedtak som ble fattet. Det var en opplysning fra Regjeringen, og det er ikke det samme som et vedtak som de kontrollerende myndigheter, herunder Riksrevisjonen, trenger for sin kontroll.
Det var omtrent som jeg trodde. Mens Makedonia og Albania nesten sprenges av flyktninger og Makedonia har så store problemer at de i denne alvorlige situasjonen vurderer å stenge grensene, skal representanten Hagen kjøre en prosedyredebatt i Stortinget om bevilgninger som et flertall i Stortinget har sagt at vi kommer til å gi. Kommunalkomiteen avgir innstilling i kveld om disse pengene, og jeg synes ærlig talt at når vi står i en slik situasjon som vi nå har i Europa, er det Stortinget lite verdig at et parti som Fremskrittspartiet skal få lov til å provosere fram debatter om dette basert på prosedyreønsker. Selvsagt har jeg en like klar oppfatning som representanten Hagen av at vi trenger vedtak, men på samme måte som man i budsjettproposisjonen for Kommunal- og regionaldepartementet kom med en antydning om, et anslag over, hvor mange flyktninger man hadde tenkt å ta inn, og som Stortinget gav sin tilslutning til, ble det i budsjettet etterpå gjort vedtak om den konkrete kronebevilgningen, og det vil komme. Men det må kunne være forståelig at Stortinget også må vise litt romslighet og åpenhet når det gjelder å bistå med å løse meget vanskelige flyktningsituasjoner i Europa. Jeg trodde at de tilsagn som Stortinget hadde gitt, skulle være tilstrekkelig. Vi får ikke gjort noe bevilgningsvedtak i kveld allikevel, så formelt sett gjentar vi bare tidligere tilslutninger til Regjeringens opplegg.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Bare for å avslutte den foregående sekvens: Det er ikke Fremskrittspartiet som har reist noen prosedyredebatt. Det er Regjeringen som har henvendt seg til Stortinget og bedt om å få en fullmakt til å gjøre det den vil gjøre, og det gjøres på en korrekt måte. Det er ikke vi som har startet noen som helst debatt om dette. Jeg vil anbefale Fremskrittspartiets stortingsgruppe å stemme mot dette Dokument nr. 8-forslaget, og jeg vil i stor grad bruke den begrunnelsen som hr. Kosmo og hr. Jakobsen selv har benyttet. De har sagt helt korrekt, det som har vært kjent for Stortinget veldig lenge, at det er et meget akutt behov for å få evakuert mange flyktninger fra Makedonia, slik at Makedonia ikke stenger sine grenser. Det er varslet at det er et prekært behov. Da sier vi i Fremskrittspartiet: La oss hjelpe så det monner! La oss sørge for å hjelpe til slik at vi kan få flyttet flere titusener av flyktninger fra Kosovo ut av Makedonia, slik at Makedonia ikke stenger sine grenser. Vi fremmet forrige mandag et forslag, som ble nedstemt, om å styrke hjelpen i nærområdene og gjøre det mulig å etablere flyktningleirer i Romania og Albania for å kunne ta ut flyktninger fra Makedonia. Vi foreslo 300 mill. kr til det formålet. Det ble nedstemt. Det ville ha hjulpet ganske betydelig og gitt et stort antall flyktningplasser, noe som altså ikke ble gjennomført. Det rare er at flertallet sier at nå haster det med hjelp. Istedenfor å sette inn hjelp i stort monn, som får en stor betydning, begrenser man det Norge kan gjøre, til å ta ut 6 000 flyktninger som skal komme til Norge. Vi har stilt spørsmål om hvorfor ikke Norge f.eks. kan bygge og drive flyktningleirer i Albania, slik bl.a. Italia gjør, og om det er kommet noen signaler fra Albania om hva Albania ønsker. I et brev vi fikk fra kommunalministeren i går, skriver kommunalministeren følgende: «Sammen med justisminister Dørum hadde jeg for kort tid tilbake møter med flere representanter for den albanske regjeringen samt landets president. Det ble da foreslått fra albansk side at Norge kunne etablere og drive en flyktningleir i Albania. Saka er for tida til vurdering i Utenriksdepartementet. De praktiske sidene ved en slik etablering vurderes i dialog med albanske myndigheter.» Hvorfor i all verden har ikke Regjeringen fått fortgang i dette? Hvorfor har ikke Regjeringen arbeidet for å få etablert noen flyktningleirer i Albania for kanskje 10 000, 20 000, 30 000, 40 000 flyktninger istedenfor å bruke store beløp på å ta imot et begrenset antall flyktninger til Norge? Her er saken stilt i bero. Det kunne betydd mye, langt mer enn disse 6 000. Der tar man tiden til hjelp, mens flyktningene lider. Så har vi stilt spørsmål om det er noe på gang for at vi kan se om det går an å etablere flyktningleirer andre steder. I brevet sier kommunalministeren følgende: «Norske myndigheter har tatt et initiativ overfor Romania og tilbudt å dekke kostnadene[[10 mill kr]] ved evakuering av 5000 flyktninger som oppholder seg i Makedonia, og tilbyr ytterligere 5 mill kr som et bidrag til å dekke oppholdsutgifter for disse flyktningene, dvs. midler til drift av en flyktningleir. Leiren skal drives av UNHCR. Denne evakueringen har allerede startet.» Her slår altså Regjeringen fast at den er vel vitende om at det er mulig å etablere en flyktningleir i Romania for 5 000 flyktninger innenfor rammen av en sum på 15 mill. kr. Når man sier at det haster å få etablert noe for å ta ut flyktninger fra Makedonia, er det klart at dette er løsningen – å få etablert flere flyktningleirer f.eks. i Romania. Når man ser at man skal bruke 1,2 milliarder kr i en annen sak, er det fantastisk at man ikke vil bruke det for virkelig å gjøre noe som monner. For 100 mill. kr kunne man fått ut rundt 25 000 flyktninger fra Makedonia til Romania. I denne problemstillingen er egentlig 6 000 ikke som en dråpe i havet, for det monner ikke. I det øyeblikket det er kommet 6 000 flere fra Kosovo til Makedonia, er man tilbake til utgangspunktet for makedonerne. Da er det vi sier at da må det være mer fornuftig å satse på å gjøre det der enn å bruke tid, krefter og penger på å ta imot flyktninger til Norge. Jeg har lurt på: Hva med de frivillige organisasjoner som nå samler inn en masse penger for å hjelpe der nede? Har de bedt om flere ting? Kan de gjøre noe for at de flyktningene som kommer, får mat, medisiner, klær, telt eller annet husrom? Det ligger søknader til behandling, sier kommunalministeren, fra frivillige organisasjoner og FN. Det er søkt om over 100 mill. kr til ulike prosjekter. Der har altså ikke stortingsflertallet interesse av å si: Ja, fint, la FN få dette, slik at de kan sørge for at den hjelpen som trengs de første døgnene og de første ukene etter at flyktningene er kommet, blir gitt. Det gjør man ikke. Man prioriterer dette. Så vil jeg til slutt si: Noen hevder at Fremskrittspartiet er fæle folk, enda vi egentlig står for det som de fleste ute i Europa også gjør i praksis. Presidenten i Vestunionens parlamentariske forsamling, Luís Maria de Puig, foretok en reise til Albania fra 20. april – 22. april. I den anledning skrev han et brev til organisasjonens generalsekretær, hvor han bl.a. gav uttrykk for følgende: Når det gjelder flyktningene, bør man merke seg at kosovarene selv, så vel som befolkningen i Albania, regjeringen i Tirana og representanter for FNs høykommissær, OSSE og de frivillige hjelpeorganisasjoner, alle mener at den eneste fremtiden for flyktningene ligger i at de kan vende tilbake til Kosovo. Utvandring til en rekke forskjellige land blir ikke ansett som en god løsning. Alle disse organisasjoner mener at våre land må yte bistand til å få opprettet leirer i Albania, Makedonia og, i fremtiden, Kosovo. Spredning av flyktninger er, selv om det skjer i solidaritetens navn, en dårlig løsning. Presidenten i Vestunionen fortsatte: De – albanerne – oppfordrer det internasjonale samfunn til å yte økonomisk bistand til albanske familier som tar seg av flyktninger. Det er nøyaktig det samme. Jeg er klar over at FNs høykommissær etter 20.– 22. april har sagt at man må ta ut flere flyktninger fra Makedonia. Men meg bekjent har ikke FNs høykommissær sagt at det er om å gjøre å ta dem rundt omkring til vestlige land. Poenget er å få dem ut av Makedonia, slik at det landet ikke blir destabilisert, og det samme gjelder Montenegro. Da må det være bedre å sette inn kreftene for å ta et stort antall ut av Makedonia og Montenegro, og det kan man gjøre ved å etablere flyktningleire i Albania og Romania, som allerede sier ja til å gjøre det. Regjeringen har ikke svart på om den har spurt Bulgaria om de ville være villig til å gjøre det. Men det må være langt bedre politikk å bruke de ressurser man har, til å hjelpe mange istedenfor å hjelpe bare noen få, slik som flertallet åpenbart går inn for. Vi vil derfor avvise dette forslaget, fordi det hindrer oss i å gjøre en skikkelig innsats for de mange i nærområdene.
Det blir replikkordskifte.
Nå prøver Carl I. Hagen å skape inntrykk av at Regjeringen og stortingsflertallet kun satser på å bistå flyktningene i Kosovo ved å ta flyktninger til Norge. Det er ikke korrekt. Carl I. Hagen vet utmerket godt at her gjør en flere ting samtidig, setter inn innsats på flere områder, også med sikte på å hjelpe flyktningene lokalt, i Makedonia og i Albania. Da FNs høykommissær for flyktninger i en tidligere fase bad enkelte land om å bremse uttaket av flyktninger, trykte Carl Ivar Hagen høykommissæren til sitt bryst. Det som har skjedd siden, etter at høykommissæren har sett den katastrofale utvikling av situasjonen, er at høykommissæren har kommet med en sterk internasjonal appell, til Norge og mange andre land, om å øke takten i uttaket av flyktninger. Hagen prøvde å skape inntrykk av at høykommissæren ikke har gitt uttrykk for at en ønsker å øke takten i uttaket av flyktninger til enkelte land. Men i det brev som jeg refererte til i mitt innlegg, går det krystallklart fram at FNs høykommissær ønsker og henstiller sterkt til andre land å gjøre det, og viser bl.a. til at USA, Canada og Australia faktisk nå også har meldt seg for å kunne ta flyktninger ut av Makedonia. Mitt spørsmål til Carl Ivar Hagen er: Hvorfor har Carl I. Hagen så mye mindre tiltro til høykommissærens vurderinger denne gangen enn han hadde i tidligere fase av denne konflikten?
Johan J. Jakobsen henviser til brev. Det ville vel kanskje vært en fordel om Regjeringen hadde sørget for at Stortinget og den relevante komite hadde fått kopi av disse brevene. Vi har tidligere bedt om det uten å få det, og kunne gjenta igjen overfor kommunalministeren om han vennligst kunne la oss få kopi av disse brevene. Jeg har absolutt erkjent ønsket om å ta flyktninger ut fra Makedonia. Vi vil jo ta ut langt flere enn stortingsflertallet vil, fordi vi vil etablere leirer som vi bør tilby oss å drive i Albania og Romania. Langt flere kan vi hjelpe på den måten. Og det er det vi burde ha gjort fra begynnelsen av. Italia driver, som en fjernsynsreportasje viste forleden dag, mange leirer i Albania. Hvorfor gjør ikke Norge det? Fordi vi har brukt tid og krefter på å planlegge å ta 6 000 flyktninger hit i stedet! FNs høykommissær har fremdeles den samme hovedlinje. Men når man har bønnfalt mange land om å ta ut flyktninger, har man istedenfor at vi og andre ved å etablere flyktningleirer i Albania og Romania kunne ha tatt ut et stort antall, altså konsentrert kreftene om helt andre ting, og man har ikke fått den hjelpen. Og da er det helt naturlig, når man hos høykommissæren skjønner at den eneste måten å få Norge til å hjelpe til med å ta ut flyktninger på, er å ta dem til Norge, at da ber man jo om det. Det er helt naturlig, når det er det eneste som Norge egentlig er villig til skikkelig å vurdere. Så sier Johan J. Jakobsen at man gjør begge deler. Ja, man har altså satt av 225 mill. kr. Meg bekjent, er langt fra alt brukt –man sitter på det. De er bevilget av Stortinget og satt av til hjelp i nærområdene. Men man vil bruke 1 200 mill. kr til å hjelpe de 6 000, på varige utgifter i det norske samfunn. Mitt svar er: Norge burde nå i norske myndigheters regi, i samarbeid med norske frivillige organisasjoner, ha drevet flyktningleirer i Albania og i Romania –ikke for de 5 000 som her nevnes, men for langt over 50 000 flyktninger. Hadde man fulgt denne linjen fra begynnelsen av, hadde også FNs høykommissær holdt seg på den linje som vi vet høykommissæren egentlig vil ha.
Altfor tydelig i denne alvorlige saken blir det klart at for Hagen og Fremskrittspartiet er det problematiske ikke at dette koster penger, men at flyktningene kommer hit. Hva begrepet «vestlige land» ble brukt om, hvorfor begrepet «vestlig» er viktig, må Hagen forklare, i og med at han forsøker å gi et skinn av at han på linje med andre ønsker å bruke penger til flyktninger. Da er det kanskje ikke prisen det kommer an på, men problemet for Hagen er at flyktningene kommer hit. Jeg har også behov for å spørre Hagen: Hvem er «vi» som Hagen snakker om, som skal kunne bestemme at Romania og Bulgaria skal ta imot de flyktningene som Hagen sjøl mener han ikke vil ha? Mener Hagen at norske myndigheter har slik myndighet som dette i andre land? Jeg hadde håpet at vi skulle ha sluppet denne runden her. Jeg har behov for å sette dette inn i en liten sammenheng, og det har dagens Dagsavisen gjort i en liten leder, der det står at det ikke er noen tvil: «Trass i akutt fare for epidemier i overfylte leirer» trapper man opp kampanjen «mot å redde mennesker i ytterste nød til Norge». Og vi skal kanskje være glad for, som det står her, at vi har Øystein Hedstrøm som tør å si dette høyt når Hagen ikke gjør det sjøl, slik at det ikke skal være noen tvil om at vi vet hva Fremskrittspartiet virkelig står for.
Representanten Karin Andersen snakker om at Hagens problem er ditt og datt. Hagen har ingen problemer med dette. Jeg tror faktisk det er de andre som kommer til å få en god del problemer etter hvert, med denne måten å gjøre det på. Vi behøver ikke å lete etter noen som helst vikarierende argumenter i det hele tatt. De daglige reportasjer i fjernsynet viser problemene som er, med mangel på husrom, mat, klær og medisiner. Det er derfor vi forrige mandag foreslo 300 mill. kr til – til å hjelpe de albanske myndigheter, til å hjelpe de makedonske myndigheter, for å prøve å få penger slik at geriljaen kunne frakte mat og annet inn i Kosovo til dem som lider nød der. Det var derfor vi ville gjøre noe mer enn flertallet forrige mandag. Fortsatt er det ingen tiltak, utover det som Regjeringen foreslo og Stortinget bevilget forrige mandag, som flertallet ønsker å sette inn overfor de mange. Vårt ønske er å hjelpe flest mulig. Derfor bruker vi alle disse pengene til å hjelpe i nærområdene. Regjeringen selv erkjenner kostnadene – Regjeringen mener det er fire til en, et annet regnestykke viser 13 til en når det gjelder kostnadene. Hvis man skal legge noe i begrepet «vestlig», er det at man oftest snakker om NATO-landene, som her har et stort ansvar, som de vestlige land. I denne sammenhengen tar jeg også med Tyrkia, som har deltatt aktivt med hjelp. Så jeg kan bare si at vår linje er den som også Regjeringen av og til snakker om. Utenriksministeren, og jeg tror også representanten Kosmo, sa at man skal hjelpe i nærområdene. Altså er det også for flertallet et forhold man må se på: Hvor mye skal man hjelpe i nærområdene, og hvor mye skal man hjelpe ved å ta flyktninger til Norge? Det er hele forskjellen. Vi ønsker å hjelpe flest mulig, og da bruker vi pengene der hvor vi kan hjelpe flest mulig.
Det kan være grunn til å minne om at det Stortinget behandler, er et forslag som lyder slik: «Stortinget gir Regjeringen samtykke til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo.» Representanten Hagen talte lenge – jeg er i tvil om jeg tør si talte varmt – om noe annet. Det som står fast, er imidlertid at essensen i hans innlegg var et budskap som går ut på at han som den eneste parlamentariske leder i denne sal har en robust nok samvittighet til å be sin gruppe om å stemme nei til dette forslaget. Og så vidt jeg har registrert, er han også den eneste som har fantasi nok til å late som om vi står overfor et alternativ: enten å ta disse 6 000 flyktningene til Norge, eller å hjelpe flyktninger i nærområdene. Det mener ikke FNs høykommissær. Det mener ingen av de norske hjelpeorganisasjonene som hr. Hagen forsøkte å ta til inntekt. Det mener kort sagt ingen andre enn Fremskrittspartiet. Det har aldri i norsk politikk tidligere vært definert som et alternativ enten å hjelpe i nærområdene eller å ta noen flyktninger til Norge, for å vise at Norge har et innlysende medansvar – ikke for bare å løse problemer på andres vegne, men for å vise at vi også er villige til å bære noen av byrdene selv. Det er med respekt å melde litt trist at det finnes et politisk parti i Norge som ikke er i stand til å oppfatte dette.
Jeg vender gjerne tilbake til det som er utgangspunktet, nemlig at etter en nøye vurdering fastsatte stortingsflertallet, inkludert Høyre, i fjor høst at Norge i en treårsperiode skulle ta imot 4 250 flyktninger fra FNs høykommisær for flyktninger, på tross av at man vet at det vel er noen millioner flyktninger i forskjellige leirer rundt omkring i verden. Med andre ord: Mengden av folk man kunne hjelpe, og som trengte det, er meget, meget stor. Men flertallet sa at det som Norge er i stand til å ta imot, er 4 250. Og så – knips – plusser man på 6 000. Det var rart man ikke gjorde det i fjor høst, for nøden var jo like stor. Jeg er helt enig i at NATO selvsagt har et spesielt ansvar fordi det har skjedd ting nå, men derfor er det vi også må sette inn midlene på den mest hensiktsmessige og fornuftige måten. Og det er også slik at Inge Lønning kan faktisk ikke bruke pengene mer enn en gang han heller. Det kan heller ikke noen andre. Flertallet har satt av 225 mill. kr til hjelp i nærområdene. Og i dag, gjennom vedtak om 6 000 til Norge, sier man implisitt ja til å bruke 1 200 mill. kr i 1999 til de 6 000 i Norge. Da kan man ikke bruke de samme pengene til å hjelpe i nærområdene – og hjelpe det store antallet. Det er hele forskjellen. Vi vil gjøre dette på en fornuftig måte, i samsvar med det presidenten i Vestunionen sa og det som de aller fleste ute i Europa gjør. Og som sagt: Italia er i full gang med å bygge og drive mange flyktningleirer i Albania, som hjelper de mange. Det burde Norge også ha gjort, og viet sin tid og krefter og penger til det istedenfor å hjelpe et begrenset antall til Norge og på en måte ikke gjøre noe med det store antallet som virkelig lider nød.
Hver gang det blir snakk om krise og vi snakker om å vise en smule solidaritet med folk som er uskyldig rammet av krig, spretter Hagen opp og snakker om at vi må hjelpe flyktningene i deres eget nærområde. Har Fremskrittspartiet greie på hvor stor kloden er? Det er ikke spesielt mye lenger fra denne sal til Albania enn det er til Finnmark. Hvis det oppstod borgerkrig i Russland og to millioner russere strømmet over grensen fra Murmansk fylke, ville Fremskrittspartiet motsette seg å evakuere flyktningene sørover fra lavvoer på Finnmarksvidda, med begrunnelse: de må hjelpes i sitt eget nærområde? Ja, vi vet jo hva Fremskrittspartiet mener om lavvoer. Jeg vet at det ikke ville skjedd. Jeg vet at den dagen to millioner russere kom over grensen ville Fremskrittspartiet kjapt definert dem som fjernkulturelle og ropt til resten av Europa at Norge ikke kunne ta imot flyktningene alene. Å ta imot 6 000 flyktninger til Norge handler om å vise solidaritet. Og i dette stortinget skal vi vise at vi er solidariske med de som er på flukt, rammet av den krigen vi har vært med på å sette i gang.
Det er under en viss tvil jeg går opp for å svare på dette. Jeg bare konstaterer at SV anser det for ikke å være noe problem hvis det skulle komme to millioner flyktninger fra Russland til Norge. Og jeg forstår at representanten fra SV ikke forstår forskjellen mellom å vise solidaritet med de mange og å vise solidaritet med noen få.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Tilbake til saken: Høyres stortingsgruppe vil selvsagt støtte forslaget om å gi Regjeringen samtykke til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo. Jeg vil legge til: Det skulle bare mangle. Etter å ha hørt representanten Hagens hovedinnlegg og replikkvekslingen, føler jeg meg egentlig sterkt provosert, men jeg skal forsøke å la det i hovedsak ligge og bare si følgende: Det er å snu saken fullstendig på hodet å fremstille det slik at en bevilgning for å ta imot flyktninger, som er en del av et vestlig medansvar, skulle stå i motsetning til – nå og senere – å gjøre en skikkelig innsats i nærområdene. Det er i nærområdene hovedinnsatsen kommer til å bli gjort, beløpsmessig og antallsmessig. Det er fullstendig å stille det på hodet å late som den bevilgning som nå gjøres, betyr at man bruker opp penger som skal brukes senere, både i et akutt nødhjelpsarbeid i nærområdene – etter hvert som man får forhandlet seg frem til løsninger med de land man nå så enkelt omtaler som nærområdene – og etter hvert som gjenoppbyggingsarbeidet kommer i stand. Høyre vil støtte dette arbeidet, når det kommer i stand. Jeg har registrert at en rekke humanitære organisasjoner allerede har bedt om penger til innsats i nærområdene. Jeg regner med at Regjeringen behandler det på raskest mulig måte. Vi skal stille opp også for å støtte det. Jeg føler også behov for å si at jeg synes det ligger noe under en nasjonalforsamlings verdighet å bidra til en debatt om Norge skal ta en del av dette nå, når land som USA, Canada, Australia, kanskje også New Zealand, som ligger langt utenfor det europeiske området – og man kan nesten også si den europeiske kulturkrets, i hvert fall politisk – tar imot flyktninger fra vårt nærområde, fra Europas nærområde. Så skulle vi starte en debatt om dette! Det er vel ikke rammende å si det på annen måte enn at noen av representanten Hagens meningsfeller fra USA nok ville synes at dette var en rar debatt, en underlig debatt. Det er, for å vende tilbake til saken, nødvendig at Regjeringen også følger opp byrdefordelingsspørsmålet, for det er en del andre vestlige land i Europa som heller ikke tar tilstrekkelig del i medansvaret – jeg skal ikke begynne å navngi landene. Norge har gått foran her. Det har vært viktig politisk for å få åpnet det som syntes å bli stengte grenser mot Makedonia. Men andre land bør også ta sin del av ansvaret. Byrdefordeling var vesentlig sist utenriksministeren begrunnet dette. Det er fortsatt viktig. Jeg har til slutt lyst til å legge til at jeg ikke føler behov for å tilføre noe særlig til debatten om hvorvidt det var nødvendig å få denne fullmakten. Regjeringen har ment – og det er Regjeringen som har tatt initiativet, selv om dette er et Dokument nr. 8-forslag fra et regjeringsparti – at de trenger denne fullmakten. Når Regjeringen – og den nye kommunalministeren – legger såpass vekt på formkrav ved beslutninger, tror jeg ikke vi skal motsette oss det. Vi støtter denne fullmakten, om den så skulle vært gitt tidligere.
SV støtter selvfølgelig forslaget som er lagt fram i dag. Norge har i denne saken et direkte ansvar som er annerledes, langt mer annerledes enn det er i svært mange andre konflikter, fordi vi er direkte involvert på de krigførende parters side. Det betyr ikke at SV anser at vårt ansvar også for andre flyktninger blir mindre, det er minst like stort nå. Men dette ansvaret for kosovo-albanske flyktninger er spesielt stort. SV ser også klart at behovet kan bli større, hvis det skulle gå så ille at konflikten fortsetter. Da vil SV gi et signal nå om at SV er rede til å utvide kvoten, slik at vi uten for store og ødeleggende opphold kan fortsette å ta ut flyktninger som har behov for det, og i samarbeid med høykommisæren bidra til at spenningen i nærområdene minskes. For mitt vedkommende og for SVs vedkommende – og jeg tror for flertallet i denne salen – må vi bare bøye oss i dyp respekt for folk og for myndigheter i Makedonia, i Albania og i Montenegro, som nå har håndtert flyktningstrømmer som vi omtrent ikke kan forestille oss. Og vi skal heller ikke glemme at Norge er til stede i nærområdene. Vi kan ikke late som om dette er et valg mellom å hjelpe her og å hjelpe der. Det har vært nevnt i dag at kommunalkomiteen behandler St.prp. nr. 59. Jeg kan si at den er avgitt nå rett før Stortingets møte. Et stort flertall, alle bortsett fra Fremskrittspartiet, har gått inn for de bevilgninger som Regjeringen går inn for, og har også sagt at hvis situasjonen skulle bli slik at det blir bedre i det området som det nå er konflikt i, og at behovet for å ta så mange flyktninger til Norge ikke er til stede, ønsker vi å bruke disse pengene direkte i nærområdene. Det er et viktig signal. Til slutt noe jeg har sittet og tenkt på under denne debatten: Det er et tankekors at vi hvert år når vi debatterer hvordan vi skal finansiere flyktningmottaket i Norge, opplever det merkverdige at de som snakker mest om å hjelpe folk i nærområdene, er de som bruker mest av u-hjelpspengene i Norge, til å ta imot flyktningene her. Jeg håper at denne debatten i hvert fall kan være med på å skape et flertall for å få slutt på den praksisen.
Venstre støtter helhjertet det forslaget til vedtak som foreligger. Det ville være meningsløst om vi skulle stoppe mottaket av flyktninger når vi vet at FNs høykommissær ber om at takten på evakueringen fra Makedonia økes. Jeg synes det er grunn til å berømme Regjeringen for dens handlekraft i forhold til flyktningproblematikken. Norge har hatt en pådriverrolle i dette arbeidet, og det vedtaket som ble gjort da en åpnet for 6 000 flyktninger, var ikke bare et eksempel til etterfølgelse for andre land; det var rett og slett en forutsetning for en framdrift i arbeidet som gjorde at Makedonia ikke stengte grensene. Vedtaket om å ta imot flyktninger i Norge var rett og slett en forutsetning for å kunne legge til rette for å hjelpe i nærområdene. Vi vet at det i dag er 396 000 flyktninger i Albania. I den situasjonen må det fortone seg som relativt absurd at vi diskuterer om Norge skal ta imot 6 000 flyktninger. Det vi gjør, er vårt bidrag til en solidarisk samhandling mellom flere land, hvor det å hjelpe i nærområdene og det å ta imot flyktninger i Norge er en del av en totalitet hvor ting henger sammen. Det er et lite antall flyktninger vi skal ta imot i Norge, sier Hagen. Nettopp derfor burde det være så kurant, så selvsagt, å få full tilslutning til det forslaget til vedtak som foreligger her i dag. Hagen har rett i at hovedjobben må gjøres i nærområdene. Det vil i lang tid være behov for stor innsats fra alle land som har vært involvert i dette arbeidet så langt, i nærområdet, for å rette opp de skadene som følger av krigen og for å legge forholdene til rette for at flyktningene kan vende tilbake til Kosovo. Så de som har et engasjement i forhold til å hjelpe i nærområdene, vil de kommende årene til fulle få anledning til å følge opp det engasjementet. Det skal bli spennende å se om Hagen vil være blant de ivrigste som ønsker å bevilge midler de kommende år til det arbeidet som må gjøres for å komme i mål i forhold til de voldsomme utfordringene vi står overfor i dette området.
: Det blir replikkordskifte.
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til Venstres parlamentariske leder. Han sa at hovedarbeidet selvsagt må gjøres i nærområdene. Hvorfor setter da Regjeringen og Venstre inn hovedmengden av det Norge kan yte av midler, ikke i nærområdene, men i Norge? Hvor er sammenhengen mellom det Venstres leder sier og det Venstres leder gjør? Venstres leder sier at det er om å gjøre å gjøre en innsats i nærområdene. Sist mandag stemte han imot et forslag fra oss om en tilleggsbevilgning på 300 mill. kr til å hjelpe nettopp Albania, som nå kanskje har 396 000 flyktninger – 392 000 i går – og som nå virkelig lider økonomisk. Hvorfor hjelper man da ikke Albania med økonomiske tilskudd? Hvorfor gir man ikke raskere svar til frivillige organisasjoner som nå søker om midler, men lar søknader ligge til behandling istedenfor å bli ferdigbehandlet med en eneste gang? Hvor er sammenhengen mellom det Venstre sier og det Venstre gjør? Det samme gjelder de øvrige partier, som sier at de går inn for én ting og så gjør det stikk motsatte i praksis.
FNs høykommissær har gjort det helt klart at det var av stor betydning for hjelpearbeidet i nærområdet og for den totale håndtering av flyktningsituasjonen at Norge som et foregangsland åpnet for mottak av 6 000 flyktninger i Norge. Det var en forutsetning for å kunne gjøre det arbeidet som nå pågår i nærområdene, under mest mulig stabile forhold. Og jeg sa i mitt innlegg at det er to sider av samme sak å være offensive for å hjelpe i nærområdene og å ta den forpliktelsen som ligger i å ta imot 6 000 flyktninger i Norge. Det jeg videre vektla i mitt innlegg, var at den store testen på vår vilje til å hjelpe i nærområdene er å ta det krafttak som må til for at gjenoppbyggingen av dette området skal bli slik den bør være, og at vi legger forholdene til rette for at flyktningene kan vende tilbake til Kosovo og etablere en mest mulig normal tilværelse.
: Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Kristelig Folkeparti støtter opp om forslaget fremmet av representanten Johan J. Jakobsen om å motta 6 000 kosovoalbanske flyktninger. Jeg vil også gi honnør til Regjeringen for dens innsats i forbindelse med det som allerede er gjort. Jeg hadde håpet at det kunne vært et samlet storting som hadde sluttet opp om denne saken. Det som vi nå har fått høre, er at det er svært viktig å opprettholde kontinuiteten i mottaket av kosovoalbanere. Vi har altså ikke tid eller råd til å stoppe opp i dette viktige arbeidet. Høykommissæren har gitt klare signaler om å få økt uttaket, og om at det er enormt behov i nærområdene for å få gjennomført dette. Kristelig Folkeparti mener at det som vi nå fatter vedtak om her i dag, er en del av dette viktige arbeidet. Vi mener videre at det som har blitt uttalt, bl.a. klart fra Høyre, om også å delta i nærområdene, selvfølgelig skal følges opp i det kommende arbeidet. Vi slutter fullt opp om forslaget som foreligger til behandling.
: Debatten om saken på tilleggsdagsordenen er ferdig. Presidenten vil foreslå at det blir votert i saka i samband med voteringa i sakene på den ordinære dagsordenen seinare i kveld. – Det blir sett som vedteke. Vi går tilbake til den ordinære dagsordenen. Ein heldt så fram med handsaminga av
Grunnlaget for den meldingen vi i dag behandler, ble på mange måter lagt som et resultat av forsvarskomiteens behandling av langtidsmeldingen forrige år. Som representanten Bjørn Tore Godal sa, var det slik at forsvarskomiteens flertall følte et klart behov for å gå gjennom konsekvensene av de investeringsbudsjetter som syntes å bli resultatet etter behandlingen av langtidsmeldingen. Og det er altså et bedrøvelig faktum at gjennom ulike forsvarskommisjoner og med gjentagende målsettinger fra Stortingets side på grunnlag av langtidsmeldinger har ikke flertallet i Stortinget evnet å følge opp disse målsettingene med bevilgninger. Med det for øye er det Fremskrittspartiets forståelse av behovet for dette dokumentet at Stortinget må få seg forelagt og synliggjort konsekvensene av det man nå sier ja til på investeringssiden. Det er tvingende nødvendig at dette synker inn, slik at man forstår at når man nå går i gang med tunge investeringsprosjekter, må horisonten ikke glippe. Derfor er det dokumentet som departementet og Regjeringen har lagt fram for oss, et dokument som klart understreker horisonten fram til 2006. Det er selvsagt slik at Stortinget fatter årlige budsjettvedtak, og da kan det svært lett bli slik som vi opplevde det i forbindelse med budsjettet for dette året: Plutselig hadde man behov for penger under en saldering, og Regjeringen valgte da å saldere med verneplikten og driftskonsekvensene i Forsvaret – uten at det på det tidspunkt dette skjedde, var mulig å si hvilke konsekvenser det fullt ut ville få. Men da var det altså at Stortinget forsøkte å korrigere kursen, som jeg har vært inne på tidligere. Den slags operasjoner er meget uheldig, ikke minst fordi så godt som et samlet storting hadde lagt til grunn hva som var nødvendig for å følge opp målsettingene – og Regjeringen hadde selv lagt opp et løp, som representanten Bjørn Tore Godal har forklart tidligere. Så kommer man da i knipa – og så tror man at dette går greit. Vi snakker om store beløp, det er riktig, men veldig mye av dette er bundet opp som en følge av langsiktighet. Selvsagt er det, har det vært og skal det være, rom for å legge om Forsvarets organisasjon for å møte fremtidens krav. Det har vi holdt på med over lengre tid, og det vil vi fortsette med. Forsvarskomiteen har også pekt på at ledelsesapparatet av i dag er for stort i forhold til det man skal lede. I dette ligger det selvsagt et innsparingspotensial på driftssiden, men hvis man ikke konverterer denne innsparingen over i annen del av virksomheten eller i investeringer, går det like galt. Så når man fremmer forslag om innsparinger og organisasjonsendringer, må Stortinget også holde fast ved at de innsparte midler skal inngå i de fremtidige rammer. Ellers foreligger det jo heller ingen stimulans til å frigjøre midler – og det er etter min mening også svært viktig. Vi har gjennom dette budsjettet på mange måter en felles holdning til det fordi Regjeringen har gått ut og invitert Stortinget til en investeringsplan, og her har hele komiteen støttet opp om hovedtrekkene i Regjeringens forslag. Det er bra, det er utmerket. Det gjelder altså at man står fast. Når vi vet hvor lang tid det tar fra store, komplekse våpensystemer kommer på tenkestadiet og fram til man fatter de endelige vedtak, fram til disse stridsmidlene er deployert, ferdig overtatt – det er altså horisonter ofte på åtte-ti år – er det viktig at de investeringer man gjør, er aktuelle også på det tidspunkt hvor man tar dem i bruk. Fra Fremskrittspartiets side opplever vi at de store prosjektene som er listet opp i dokumentet, tilfredsstiller disse kravene – men igjen: Legger man om kursen slik at man er nødt til å reforhandle kontrakter, eller kutter man ned på produksjonsserier, tapes enormt mye penger som man aldri vinner igjen – og man er altså ikke med på å bygge opp under den profilen man i utgangspunktet sa man ville ha. Det er også slik at Forsvaret har balansert på en hårfin egg, i balansen mellom driftskostnader og investeringer, og vi har dessverre registrert at investeringer over tid har blitt tappet til fordel for å opprettholde drift. Dette kan ikke fortsette. Når Regjeringen inviterer Stortinget til å vedta denne investeringsprofilen, er det under en klar forutsetning, slik jeg leser Regjeringen, nemlig at man i anskaffelsesperioden for fregattene skal legge til 6 000 mill. kr på den ordinære ramme – som jeg ser på som en planramme som er beskrevet i dette dokumentet, pluss/minus – som skal gå inn i fregattprosjektet. Hvis man ikke lykkes med dette, vil det få betydelige konsekvenser for fregattanskaffelsen – det kan så være – men det får også enorme konsekvenser for de øvrige materiellprosjekter, som da kommer i en presset situasjon. Og hvis man ikke holder tunga rett i munnen når det gjelder de store, tunge prosjektene som dette dokumentet omhandler, får det enorme konsekvenser for de mindre prosjektene, som er en annen del av den investeringsprofilen som er tegnet opp, f.eks. personlig væpning, personlig utrustning på soldatene, som så menn ikke utgjør de store beløpene på dagens investeringsbudsjett, men som føles ganske kraftig der dette brukes. Det er dette som da må ligge fast, for glipper man her, går det aldeles galt. Når det gjelder andre deler av dette dokumentet, vil jeg bare peke på at dette har bidratt til å dra i gang en fornyet debatt om Forsvaret, som også representanten Bjørn Tore Godal var inne på. Men ikke bare det, deltakelsen fra norsk side gjennom det som har skjedd i det tidligere Jugoslavia, har også vært med på å fokusere på balansen i det forsvaret vi skal ha videre fremover, balansen mellom vårt vernepliktsorienterte forsvar og det som må gjøres i form av felles deltakelse i internasjonale operasjoner. Det at man på denne måten avdekker at økonomien i Forsvaret i dag ikke er god, er helt greit, og det må alle ta innover seg. Men vi løser ikke dette bare med bevilgninger alene, det må tiltak til innenfor eksisterende organisasjon. Vi vil senere ved behandlingen av neste langtidsmelding sannsynligvis få et grunnlag for å gå dypere inn i diskusjonen om balansen mellom et vernepliktsforsvar og et mer profesjonalisert forsvar. Det er i og for seg ikke en del av denne debatten. Men det har vært en del oppmerksomhet i media omkring Forsvaret, både som en følge av deltakelsen i utlandet, og som en følge av konsekvensene her hjemme. Og som representanten Bjørn Tore Godal sa, er den debatten positiv, og jeg synes det er greit at vi griper fatt i den, fordi den er nyttig for Forsvaret. Den er også nyttig for å synliggjøre konsekvensene av langsiktig tenkning. Så til dette med Regjeringens åpenbare behov for å sette ned et utvalg som skal se på forsvarsstrukturen fremover, altså gå inn som et mellomledd, slik jeg opplever det, i arbeidet fram mot neste langtidsmelding. Nå har – og jeg tror det er viktig å understreke dette – Stortinget selv tatt et initiativ for å få fireårssykluser på langtidsmeldingene. Forutsetningen var at meldingene skulle legges fram for Stortinget det siste året et storting satt sammen, og det var det tidspunktet man skulle løfte blikket de neste fire årene. Vi har tidligere tatt opp spørsmålet om dette utvalget kan få noen betydning for det som er Stortingets intensjoner, og jeg har forstått statsministeren dit hen at det vil det ikke få. Men jeg finner det naturlig å rette følgende spørsmål til forsvarsministeren: Er det slik at forsvarsministeren nå klart kan si at langtidsmeldingen skal legges fram for Stortinget slik Stortinget har bedt om? Og kan forsvarsministeren også si noe om hvilken rolle dette utvalget er tenkt å ha i det som nå foregår, hvor Forsvaret gjør sin jobb, og hvor departementet normalt burde håndtere saken politisk før man legger den fram for Stortinget? Vi har altså ikke sett noe behov for dette, på samme måte som Arbeiderpartiet og Høyre. Men hvis Regjeringen absolutt insisterer på å nedsette en slik minikommisjon, må de da gjøre det, men da er det en klar forutsetning at dette ikke skal bli noen unnskyldning i forhold til det Stortinget har bedt om. Det har fra enkelte hold som har betydelig influens på norsk forsvarsplanlegging, Forsvarets forskningsinstitutt, vært reist spørsmål om man i det hele tatt burde gå inn på denne investeringsprofilen. Det skjønner jeg ut fra ett synspunkt, nemlig det at dersom Stortinget ikke skulle følge opp, oppstår det problemer som vil bli betydelige. Jeg har den tiltro til Stortinget, med det grunnlag som nå er gitt, at Stortinget også for fremtiden vil legge seg på sinne det som er hovedforutsetningen, nemlig en stabil ressurstilgang, selvsagt gjennom at man har en kontinuerlig spavending av struktur og annet, noe som igjen nødvendigvis må bli innenfor laget. Da vil det være mulig og forsvarlig å gå videre. Men det vil være helt uforsvarlig å gå videre med noe som ikke til enhver tid følges opp. En del andre representanter har sagt noe om fregattene. Jeg skal ikke gå veldig mye inn i den materien. Vi vil gjerne få lov til å se hva forsvarsministeren vil legge fram for Stortinget i den nærmeste fremtid. Men jeg vil gjerne si fra klart og tydelig at en konsekvens av det dokumentet vi har her, er nettopp at det stilles 12 milliarder kr til disposisjon for fregattprosjektet. De operative kravene har vært utvetydige. Det må etter min mening være styrende for hvorledes departementet håndterer dette videre. Og fra representanten Bjørn Tore Godal ble det også understreket at det også må være rom for norsk industri, der hvor norsk industri kan bidra med noe som kan gi kompetanseheving og annet. Men det er altså en mulighet som departementet har gjennom de rammer og føringer som er gitt, og med det internasjonale anbudsopplegget som nå ligger til behandling i departementet. Jeg skal ikke gå noen ny MTB-runde, bare konstatere at hvis man ikke øker rammene, må noe annet forskyves. Og jeg forstår statsråden og forsvarssjefen dit hen at det blir problematisk. Jeg vil bare appellere til Høyre og Arbeiderpartiet om at dersom man står på det man nå har, bør man også klart si hva annet som skal forskyves, og hvilke nedprioriteringer som må finne sted med mindre det mest ønskelige skulle skje, at disse to partier er i stand til å øke rammene på budsjettet. Det tillater jeg meg altså å tvile noe på. Med dette anbefaler jeg innstillingen.
Det blir replikkordskifte.
Rammene for langtidsmeldingen og investeringsprofilen er – for å bruke et folkelig begrep – fryktelig store. Det er mye penger, og Røsjorde uttrykte jo nå en smule tvil på slutten av sitt innlegg om det var mulig å få dette til, og sa at det ville skape problemer hvis man ikke får det til som en helhet. Da er det grunn til å spørre, når han tidligere i innlegget sitt sier at han har en tiltro til at dette skal gå, hva slags erfaringer han bygger denne tiltroen til budsjettrammene på, når vi har friskt i minne debatten om svært mye mindre summer i fjorårets budsjett. Jeg har registrert at debatten om Forsvaret har økt også i de vanlige media i det siste. Sjøl har jeg fulgt en del med i Forsvarets interne blader den siste tida og registrert der at representanten Røsjorde har tatt ganske sterkt til orde for forandringer innenfor eksisterende organisasjon, som han nå også gjorde i innlegget sitt. Da har jeg behov for å spørre representanten Røsjorde om det er slik at han ser for seg en mye lavere forsvarsaktivitet i Nord-Norge, at Forsvarets aktivitet, og da kanskje spesielt Hærens aktivitet i Sør-Norge, skal økes, og om Røsjorde også kan si noe om hvilke konsekvenser dette eventuelt kan få for et stort investeringsprosjekt som mange av oss har engasjert seg sterkt i, nemlig Regionfelt Østlandet. Vil ikke en slik endring kunne bety sterk endret bruk og økt bruk av dette feltet? Og hadde det ikke vært riktig at konsekvensene – altså endringer innenfor eksisterende organisasjon – hadde vært klarlagt før vedtaket ble gjort?
Det nye ved SV er at de nå erkjenner at det av og til kan være behov for å bruke våpen i en konflikt eller i en situasjon hvor ting er fastlåst. Men SV har aldri vært villig til å bidra til at norske soldater og offiserer, også de som vi sender ut, skal få skikkelig treningsgrunnlag. Det er ingen ting i SVs politikk som har tilsagt dette. SVs holdning har stort sett vært billigst mulig forsvar. Men når det passer SV i deres politisk vanskelige situasjon, så skal plutselig redskapet, Forsvaret, være der for SVs bruk, uten trening. Det er det mest alvorlige i dette. At SV har interne problemer når det gjelder dette, skjønner jeg inderlig godt. Men SV som hærførere synes å være noe langt fra det man bør tilrå. Det går som regel galt. Og nå er de altså også i ferd med å hoppe ut av det de var så veldig opptatt av når det gjaldt innsatsen i Kosovo. Går man inn og gjør noe, må man også gjøre det slik at man får resultater, og da nytter det ikke med vinglete SV-holdning i dette. Det ble nevnt av representanten Andersen at jeg skulle være i tvil. Jeg sa at Forsvarets forskningsinstitutt var i tvil om Stortinget ville holde fast ved sine bevilgninger. Men jeg sa også i starten av mitt innlegg at jeg er optimistisk. Jeg sa at når så mange partier står sammen om et bevilgningsnivå som dette, og med de klare konsekvenser som Stortinget har trukket her, ja, da tror jeg faktisk at de samme partier vil kunne greie det. Men da må man altså drive repetisjonsøvelser, og repetisjonsøvelser er muligens SV kjent med, i hvert fall innen enkelte felter.
Jeg bare merker meg at representanten Røsjorde istedenfor å svare på spørsmålet, som er seriøst og alvorlig ment, velger å harselere og komme med en del påstander som faktisk er grunnløse. Når representanten Røsjorde påstår at SV ønsker at Forsvaret ikke skal få trene, må han ha fulgt svært dårlig med i debatten som SV har forsøkt å føre rundt Regionfelt Østlandet. Hvis Røsjorde er til stede når vi skal debattere en annen sak seinere i dag, vil han kanskje få et litt annet inntrykk av SVs holdninger enn det han nå forsøker å spre. Jeg synes det er trist at det skal komme slike usakligheter, men jeg prøver en gang til: Er det ikke slik at hvis vi får et mindre forsvar, så må et forsvar som er mindre, bli mindre et sted? Når Røsjorde ved gjentatte anledninger har sagt at han ønsker å redusere flyttebevegelsene, må det etter mitt skjønn f.eks. bety et redusert forsvar i Nord-Norge. Hvilke konsekvenser vil dette få f.eks. for Hæren eller andre forsvarsavdelinger i Sør-Norge?
Forsvarets fremtidige struktur skal Stortinget på et senere tidspunkt ta stilling til. Én ting ligger imidlertid fast: Det vil være økende behov for trening og utdanning av de soldater som skal ha sin primærutdanning her i landet, og mer intensivert for de soldater som antakelig i økende grad vil ha behov for å lære samvirke med hensyn til internasjonal innsats, som vil ha behov for å lære samvirke mellom nye våpensystemer som er komplekse. Det er nettopp det Regionfelt Østlandet skal fange opp. Det blir ingen endring med hensyn til behovet for dette. Det er en misforståelse hvis noen tror at man har øvingsfelter i Sør-Norge, og i Nord-Norge for den saks skyld, som fullt ut dekker det behovet som det fremtidige Forsvaret vil ha. Det er allerede her i dag, og vi har rett og slett for dårlig tilgang allerede. Det er på mange måter synd at ikke Regionfelt Østlandet ble utviklet på et mye tidligere tidspunkt. Men SVs bidrag til å skaffe disse øvingsområdene har vært lik null, og det tillater jeg meg å slå fast. Det er ikke SV som har vært pådriver for at våre soldater skal få anledning til å trene og lære samvirke mellom våpensystemer som er moderne. Men de vil altså ha dem der den dagen SV selv har bruk for dem. Og det er ingen harselering, det er rett og slett å slå fast det SV har stått for. Når det gjelder forholdet mellom Sør-Norge og Nord-Norge, vil det selvsagt være behov for nærvær i begge landsdeler i fremtiden, som nå. På hvilken måte dette vil skje gjennom eventuelle endringer av vår struktur, ja, det må vi se på i fremtiden. Men det ville være svært uklokt om investeringer som er foretatt over lang tid, skal legges flatt i Nord-Norge.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Det vi skal behandle i dag, er – som nevnt før – en oppfølging av Stortingets vedtak ved behandlingen av St.meld nr. 22 for 1997-98. Investeringsprofilen vi har i dag, er uvanlig fordi den planlegger i to perioder, og det har det ikke vært tradisjon for å gjøre her i Stortinget. Men når vi står overfor så store og viktige investeringer, er det viktig med langsiktighet. Det gir også store utfordringer. Planlegging over en så lang periode vil medføre en større grad av usikkerhet, spesielt for siste del av perioden, 2003-2006. Behovet for materiellinvesteringer vil i hele perioden være på ca. 55 milliarder 1998-kroner. For eiendom, bygg og anlegg vil det i tilsvarende periode være et behov på ca. 13 milliarder 1998-kroner. Regjeringen presenterer her en investeringsprofil som bl.a. legger opp til en plan for finansieringen av fregattene. 6 milliarder kr skal være innenfor forsvarsrammen, mens 6 milliarder kr skal løftes utenfor, dette også fordi forsvarsrammen ikke skal få en kurve som går opp og ned, som aksjekurvene i Østen. Mange har spurt: hvorfor fregatter? Fregattene vil bedre vår evne til å beskytte transportlinjer til sjøs, til å håndtere kriser, til å hevde norsk suverenitet, og vil også kunne delta i internasjonale operasjoner. Kampflykjøp er den andre store investeringen vi står overfor. Dette vil etter Regjeringens framlegg bli faset inn noe senere enn fregattene. Disse skal erstatte de tapte F-16 flyene og de utfasede F-5 flyene. Kostnadsrammen er 10,5 milliarder 1998-kroner. Disse to nevnte prosjektene vil kreve betydelige midler i perioden, men ut fra en overordnet vurdering vil kampflyanskaffelsen, om nødvendig, bli strukket noe ut i tid. Dette står omtalt i meldingen, men jeg finner grunn til å understreke det her, så herrene Godal, Godal og Røsjorde skal slippe å løpe til pressen helt uforstående til dette, og heve sine høylytte røster hvis – jeg gjentar hvis – dette skulle skje. Kystvaktfartøyet Svalbard er det få som har nevnt her. Det måtte av budsjettmessige konsekvenser i 1999 skyves noe ut i tid, men en vil vurdere en mulig oppstart av anskaffelsen i forbindelse med år 2000-budsjettet. Når det gjelder MTBene, vil vi i Kristelig Folkeparti og Regjeringen vurdere de konsekvensene det vil få for prosjektet å miste den kompetansen som er bygd opp i Kværner Mandal. Men dette må måles opp mot mottakerapparatet i Forsvaret, utprøvingen av fartøyet, hvilke konsekvenser dette får for andre prosjekter og selvfølgelig økonomi. Jeg kunne ha lyst til å utfordre Arbeiderpartiet og Høyre, som i innstillingen ikke svarer på de utfordringene Regjeringen skisserer: Skal det tilføres flere midler? Skal andre prosjekter, fregatter eller anskaffelser til Hæren nedprioriteres? Har Høyre og Arbeiderpartiet tatt innover seg at forsvarsbudsjettet allerede er veldig presset på drift, og hvilke konsekvenser dette kan få? Jeg må også kommentere Arbeiderpartiets talsmann som bruker som begrunnelse at poenget med denne meldingen var å synliggjøre det investeringsbehovet Stortinget ville stå overfor. Det er understreket av flere her, og jeg er enig i det. Men det mister liksom litt piffen når han sier at i forhold til MTBene, er det tenkt 50 mill. kr, så 50 mill. kr, og så får vi se. Det er en uklarhet mellom disse to argumentene. Jeg synes det kanskje er å holde et lokalsamfunn for narr ved å ikke gi tydeligere signaler enn det. Avslutningsvis vil jeg si at de retningslinjene som ble fastlagt gjennom St.meld. nr. 22 for 1997-98, blir fulgt opp gjennom denne profilen som planlegger for to år, men at de årlige bevilgningene vil – om vi liker det eller ikke – bli fastsatt gjennom den årlige budsjettprosessen, som forutsatt i langtidsmeldingen.
I stortingsmeldingen om Forsvarets investeringsprofil presenteres en samlet plan for investeringene, der også de viktigste enkeltinvesteringene framkommer. Regjeringen følger i meldingen opp spørsmålet om den planlagte fregattanskaffelsen. Gjennom meldingen blir retningslinjene for Forsvarets virksomhet og utvikling i tiden 1999-2002 fulgt opp i tråd med de vedtakene som ble gjort av Stortinget under behandlingen av langtidsmeldingen. Regjeringen holder fast ved hovedbudskapet i langtidsmeldingen, med et balansert forsvar der oppgavespekteret er dimensjonerende for styrkestrukturen, med opprettholdelse av et troverdig invasjonsforsvar i én landsdel som den mest krevende oppgaven. Behovet for investeringer i Forsvaret er forholdsvis stort, all den tid mange av Forsvarets våpensystemer er i ferd med å bli umoderne eller har blitt for gamle i forhold til forventet levealder. Investeringsbehovet fram til år 2006 er, som flere har vært inne på, på et høyt nivå, 68 milliarder kr – eiendommer, bygg og anlegg inkludert. Det vil være særlig stort i årene 2002-2006, da investeringene til 6. divisjon og erstatning av gamle fregatter og kampfly vil foregå om lag samtidig. Regjeringen fastslår at halvparten av kostnadene forbundet med anskaffelse av nye fregatter skal finansieres som et tillegg til forsvarsbudsjettets basisramme. Av hensyn til Forsvarets samlede behov vil anskaffelsen av fregatter og kampfly ha høy prioritet. Det er nettopp disse enkeltinvesteringene som også vil kreve de største midlene. Regjeringen vil følge opp den investeringsstrategien som er nedfelt i langtidsmeldingen, for å kunne redusere langsiktige bindinger og øke handlefriheten til å foreta oppdateringer, justeringer og tilpasninger i styrkestrukturen. Dette vil bli gjort gjennom bruk av opsjoner, kjøp av mindre serier og kjøp av brukt materiell, der det er mest hensiktsmessig. Men elementene i en slik strategi må hele tiden vurderes ut fra hva som best vil tjene Forsvarets samlede behov. Det er viktig at investeringsprofilen blir ivaretatt slik den er nedfelt i meldingen. Dette er bl.a. avhengig av utviklingen i driftskostnadene. Ambisjonen i langtidsmeldingen om å stabilisere Forsvarets driftskostnader, må realiseres, noe som nødvendiggjør fortsatt omstilling i alle deler av Forsvaret. Det er kjent at tidligere forsvarssjef har uttalt seg kritisk om mulighetene til å følge opp Forsvarets hovedoppgave, invasjonsforsvaret i en landsdel, med de økonomiske rammer i perioden som er nedfelt i langtidsmeldingen, og at gjeldende budsjettprofil muliggjør dette kun til år 2006. Det er viktig å ta innover seg de signaler forsvarssjefen kommer med, men samtidig har også forsvarssjefen en nøkkelrolle i forhold til effektiv utnyttelse av de midler som stilles til disposisjon, slik at målene kan nås. Komiteen er godt fornøyd med at Regjeringen holder fast ved den styrkestrukturen og det oppgavespektret for Forsvaret som Stortinget sluttet seg til under behandlingen av langtidsmeldingen i fjor. Komiteen er også tilfreds med det foreslåtte opplegget for finansiering av fregatter. Av en totalkostnad på 12 milliarder kr foreslås det at 6 milliarder kr tas utenfor Forsvarets ordinære rammer, mens de resterende 6 milliarder kr finansieres innenfor denne rammen. Dette er det full oppslutning om i komiteen. Ifølge innstillingen kan det se ut som komiteen er delt når det gjelder finansiering av internasjonale operasjoner i andre kvartal. Det skal jeg ikke gå mer inn på, det kommer en sak om det senere her i kveld. Det er altså ikke slik det er, men det kommer vi tilbake til. Et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, peker på at det må være samsvar mellom de mål som er trukket opp i langtidsmeldingen, og de årlige budsjettene. Langtidsmeldingen la følgende mål for de økonomiske rammer: inflasjonsjustering de to første år, realvekst på 0,5 pst. de to neste år, og i tillegg vil kostnadene til internasjonale operasjoner bevilges utenfor forsvarsbudsjettet. I denne sak fastslås altså at 6 milliarder kr av fregattinvesteringene bevilges utenfor ordinært budsjett. Høsten 1998 var ekstraordinær. Høy rente, lav kronekurs og lav oljepris krevde tiltak i finanspolitikken. De grep som ble tatt den gang i forhold til budsjettet 1999, har hatt virkning til glede for husholdning, næringsliv og også Forsvaret. Dette har lagt grunnlaget for å kunne videreføre intensjonen i langtidsmeldingen. På ett konkret punkt – som flere har vært inne på – er det uenighet i komiteen mellom Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet på den ene side, og Arbeiderpartiet og Høyre på den andre side. Uenigheten går på tidspunkt for innfasing av MTB-er. Med utgangspunkt i det omfattende investeringsbehovet som foreligger i nærmeste framtid med hensyn til nye fregatter og nye jagerfly, og med forsvarssjefens prioriteringer innenfor materiellsektoren, vil det etter Senterpartiets syn ikke være mulig å videreføre MTB-prosjektet før 2003. Uttesting av forseriefartøyet vil da være avsluttet, og nytt missil for bekjempelse av sjømål vil også være tilgjengelig ikke så lenge etter det. I akkurat denne saken er det viktig at Stortinget vet å prioritere. Så langt jeg kan se, er det ikke grunnlag for å endre de prioriteringer Regjeringen har foreslått. Disse prioriteringene er også sammenfallende med forsvarssjefens prioriteringer. Til slutt noen få ord om SVs forslag. Vi er allerede i gang med forarbeidene til en melding for en ny langtidsperiode. Meldingen kommer mot slutten av denne stortingsperioden. Statsministeren har i denne sal for ikke så lenge siden varslet at han ønsker å sette ned et utvalg for å se på hovedlinjene i Forsvaret. Komiteen hadde også noen merknader om dette i siste budsjettinnstilling. Jeg føler derfor at den prosessen som SV har skissert og etterspør som er en veldig rigid og stor prosess, allerede er godt i gang, og at det ikke er behov for å fatte det vedtaket SV inviterer oss til her.
SVs holdning kan oppsummeres som en tittel i Aftenposten for noen dager siden: «Utsett investeringsplanene». Det er ikke mine ord, men det er ord fra folk som anses langt mer forsvarsvennlige enn det SV er. Vi mener at det bør utsettes fordi denne investeringsplanen ikke svarer på alle de spørsmål vi har i forhold til de forsvars- og sikkerhetspolitiske utfordringene som vi ser foran oss. Ikke engang de som i dag vedtar investeringene, kommer til å klare å finansiere dem. Vi har sett ved korsveier at investeringer som synes svært nødvendige i de prinsipielle debattene, faller når man kommer til budsjettforhandlingene. Nå har vi fått synliggjort kostnadene. 70 milliarder kr er fryktelig mange penger, i tillegg kommer kostnadene til internasjonale operasjoner, som er høye i dag, og som vi dessverre ser for oss også kommer til å være høye i framtida. I debatten om forsvarsbudsjettet 4. desember i fjor, sa Arbeiderpartiets Bjørn Tore Godal at forsvarsbudsjettet ble behandlet i en situasjon der barn og gamle føler seg maltraktert i budsjettprosessen. Det var en ganske riktig beskrivelse. Kampen om kronene står ikke bare innad i Forsvaret, som vi nå snakker om, men også mellom Forsvaret og andre viktige områder. Det vil det fortsette å gjøre også i framtida. Vil dagens økonomiske situasjon tvinge fram et nytt konsept, spør lederen i forsvarskomiteen, Hans J. Røsjorde, i en artikkel i Norges Forsvar i januar i år. Han sier videre at dagens situasjon krever ærlighet både fra politikere og forsvar. Det er sjelden jeg er så enig med Røsjorde som jeg er denne gangen. Enigheten stopper kanskje ved beskrivelsen av situasjonen. Vi har nok litt forskjellige forestillinger om hva dette konseptet bør inneholde, men kanskje ikke så forskjellige som Røsjorde tror. Det er stor uenighet også innad i Forsvaret om hva som er viktigst hvis man må prioritere, om hvilke investeringer som skal komme først. Den uenigheten har kommet lite fram. Den har kommet til syne i en del av Forsvarets interne blader, men har blitt lagt lokk på, bl.a. av tidligere forsvarssjef Solli. Nå må en ut i åpent lende, for å si det på fagspråket. Lederen for Forsvarets forskningsinstitutt, Nils Holme, har uttalt offentlig mange ganger at det storting og regjering nå driver med, er en pose og sekk-strategi som ingen har råd til, eller som det i hvert fall er vanskelig for noen å skaffe flertall for når kniven er satt på strupen og budsjettet skal salderes. Hvis vi iverksetter alle gigantprosjektene samtidig, vil det ende med en skandale, der prosjektene kommer etter tilfeldige budsjettkompromisser og bare bitvis. Jeg er redd for at vi da ender opp med et resultat som verken er svaret på den tenkningen som ligger bak forsvarskonseptet nå, eller er svaret på de tanker som SV gjør seg om behovet for et nytt forsvar, eller på de utfordringene som de har som har et annet syn på saken, fordi langtidsmeldinga på en måte var utgått på dato før den ble vedtatt. Ett scenario er at i dag kan en rimelig oppegående 16-åring komme seg inn i Pentagons databaser. Det har skjedd! Hvis en vil lamme et moderne land, må en lamme og forstyrre kommunikasjonssystemene, både de militære og de offentlige. Det går selvfølgelig an å beskytte de militære langt bedre enn de offentlige, men hvis en rammer det som dreier seg om kommunikasjon i hele samfunnet, setter en fort et helt samfunn ut av spill. Sikkerheten på dette området er forsømt, og det er svært vanskelig. Bakteriologisk krigføring og trusler har også vært i fokus de siste månedene. Her har Forsvaret bekreftet at vi ikke har noen beredskap. Med vår lange kyst og vår olje- og gassvirksomhet er det åpenbart for SV at Sjøforsvaret og Kystvakta må spille en sentral rolle, og investeringer her bør kanskje prioriteres høyere enn andre. De siste dagers meldinger som kommer fra Forsvaret om teknisk konkurs i enkelte våpengrener, er sjølsagt et innlegg i budsjettdebatten, men det er også en realitet i meldingene. Ikke minst er det kanskje et innlegg i debatten om et framtidig konsept. Vi ønsker ikke at den debatten skal overlates til de militære, til NATO eller til en hurtigarbeidende kommisjon, slik Regjeringa ønsker. Vi ønsker og tror at den interessen om disse spørsmålene som nå har økt, bl.a. på grunn av de tragiske hendelsene på Balkan, bør utnyttes for at denne diskusjonen skal gå grundig og dypt, og for at mange skal delta. Jeg har en følelse av at de som nå sier at de skal ordne opp i dette fordi de har holdt på med det før, snevrer dette inn. Det tror jeg kan være svært skadelig for Forsvaret; akkurat nå er kanskje forståelsen for Forsvaret til stede fordi vi har en akutt situasjon, men om dette er en situasjon som vil vare, kan vi ikke si. Vi har også utfordringer i forhold til å håndtere slike kriser som vi nå ser på Balkan. De bør etter vårt syn håndteres innenfor folkeretten, men en må ikke bli handlingslammet, og det er viktig. Det har ikke blitt lettere etter Kosovo, på tross av at det i Kosovo er vist vilje til å gripe inn for å hindre overgrep. Men måten dette har skjedd på, har ikke løst oppdraget, og det har satt FN tilbake som konfliktløser. At NATO nå tar seg til den rollen, er SV uenig i. Fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner kan gi Forsvaret den begrunnelse de til nå har manglet i Norge. SV mener at dette må skje i FN-regi, og at en må tenke nordisk i gjennomføringen av det. I St.meld nr. 30 for 1997-98 om nordisk samarbeid slås det fast som politisk målsetting at den sikkerhets- og forsvarspolitiske dialogen mellom de nordiske land skal styrkes og utdypes. Det vises til et vellykket nordisk samarbeid innenfor IFOR, nå SFOR, i det tidligere Jugoslavia og det styrkede forholdet mellom de nordiske land på det sikkerhetspolitiske og militære området. I 1997 kom NORDCAPS, og målet er å utvikle en «felles nordisk fredsbevarende enhet opp til brigade størrelse», som skal omfatte alle forsvarsgrener, står det i denne meldinga. Det har Stortinget sluttet seg til, og det er en utvikling mange av oss støtter. Det er riktig å vri Forsvarets innsats over på fredsbevarende og også fredsopprettende innsats, men det må skje innenfor et nordisk samarbeid, og det må skje under FN. Og så ble det spørsmål her i stad om ikke SV mente at disse styrkene skulle få øve. Jo, det mener vi. Vi har faktisk skissert én mulig løsning som vi mener ville styrke nettopp dette, nemlig at vi er nødt til å gjøre dette sammen med andre, og spesielt sammen med nordiske naboland. Vi tror at tida vil vise at det er en langt mer framtidsrettet løsning enn nå å etablere et felt som Forsvaret nok helst hadde ønsket skulle vært større og ha kommet før, men som, slik det er nå, ikke løser de øvelsesbehov som Forsvaret faktisk sjøl peker på at de har. Fredsskapende virksomhet må også få en helt annen og sentral plass i den internasjonale sikkerhetspolitiske strategien – og i den norske. Hva kunne vi ikke gjort på Balkan, f.eks. for ti år siden, hvis vi hadde brukt tilsvarende de penger som nå brukes på krigen, til oppbygging av demokratiske, liberale og folkelige bevegelser, bygd opp kontakter, og styrket alle krefter som jobber for fredelig sameksistens mellom folk. Det gjorde vi ikke. Det er for sent nå! Vi kunne gjort det for fem år siden da kosovoalbanerne fremdeles drev ikkevoldelig motstand. Etterpåklokskap er bare nyttig hvis en lærer noe av det. Derfor må innsats før situasjoner oppstår, styrkes. Slik innsats må få større plass, både økonomisk og sikkerhetspolitisk. Det er ikke mulig å begrense utgiftene når de væpnede konfliktene er i gang. Oppbygging etter skader i ettertid vil bli ufattelig mye mer kostbart enn en innsats på forhånd. Dette må vi ha med i bildet når vi vurderer hvor vi skal bruke pengene. Menneskelige lidelser kan selvfølgelig ikke kostnadsberegnes. Og hva hat, sorg og redsel bringer, og hvilken kostnad det innebærer, er også umulig å fastslå. Så til dette at framtidas forsvar vil bli mindre enn i dag. Jeg tror det meste taler for det, både fordi vi ser at den internasjonale delen av det vil øke fordi det er behov for det, og fordi det er vanskelig å skaffe flertall for den økonomien som må til, også for dem som ønsker investeringer etter den langtidsmeldinga som vi har i dag. Hvis Forsvaret skal bli mindre, må det bli mindre et sted. Det vil bety sentralisering og flytting. I SV synes vi den debatten ikke skulle tas bit for bit, eller fra sted til sted, men som en helhet, slik at vi faktisk kunne få en sammenheng i dette som var god også forsvarspolitisk, og at man også kunne se på den distriktspolitiske innsatsen som må settes inn for å veie opp for noe av dette. Derfor foreslår vi at det nedsettes en ny forsvarskommisjon. Vi mener at behandlinga av langtidsmeldinga, slik det er lagt opp til nå, faktisk ikke er nok. Vi ønsket at dette mandatet skulle legges fram for Stortinget, og vi ønsket selvfølgelig, hvis forslaget hadde fått flertall – det forstår vi at det ikke får – at man hadde konferert med partiene om sammensetningen. Det er mange som nok ønsker å harselere over SV som et uansvarlig parti i forsvarspolitikken. Men jeg oppfatter at det ansvarlige vi kan gjøre nå, er å sørge for 1. at vi har et konsept som svarer på framtidas utfordringer 2. at det må være samsvar mellom mål og midler 3. at investeringenes plass i et nytt konsept må klarlegges før en setter i verk investeringer som låser fast penger og struktur Forsvarets behov må også veies opp mot andre behov i samfunnet, og troverdigheten til Forsvaret, som er svært viktig, styrkes ikke ved å vedta investeringsprofilen slik den ligger. Vi ender opp med halvferdige og dårlige løsninger, og da ivaretar vi ikke våre internasjonale interesser eller våre internasjonale forpliktelser. Jeg vil ta opp SVs forslag som er omdelt.
Representanten Karin Andersen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Utgangspunktet for dagens debatt ligger i Stortingets behandling av langtidsmeldingen for 1999-2002, St.meld. nr. 22 for 1997-98, og Innst. S. nr. 245 for 1997-98, der Stortinget påla Regjeringen å fremme for Stortinget en oversikt over de fremtidige investeringer i Forsvaret. St.meld. nr. 23 er Regjeringens svar på dette pålegget. Stortinget må sies å ha fått det Stortinget bad om i juni siste år, noe en relativt samstemmig komiteinnstilling vitner om. Samtidig må det være riktig å si at det mest interessante ved stortingsmeldingen ikke er hva som står der, men hva som ikke står der. Det som er det faktiske forhold, er at prisstigningen på militært materiell er langt større enn ordinær prisvekst. Dette henger sammen med de store utviklingskostnadene til nytt teknologisk militært materiell. Alle er enige om at vi i Forsvaret må vri ressursene fra driftsutgifter til materialinvesteringer. Dette vil skape debatt og kreve besluttsomhet fra Stortinget, men denne debatten vil komme neste år, når vi får FS 2000. Dette bringer meg over på det mer uformelle grunnlaget for Stortingets behandling av denne saken. På tross av at vi på 1990-tallet har gjennomført den mest dyptgripende endring i norsk forsvarsstruktur i hele dette århundret, har det vært gjennomført uten noen særlig bred debatt utover den lille menighet av spesielt forsvarspolitisk interesserte her i huset og i fagmiljøene. Fjorårets budsjettopplegg endret på dette. Man kan si at aldri så galt at det ikke var godt for noe! Det fremlagte budsjettforslaget markerer som kjent et markert avvik fra det opplegget som Regjeringen selv hadde i sin langtidsmelding, og som Stortinget sluttet seg til i juni i fjor. Dette gjorde at brede grupper fikk øynene opp for viktigheten av forutsigbarhet og langsiktig tenking. Forsvaret kan ikke bygges opp og ned etter trekkspillprinsippet. Gjennom debatten om langtidsmeldingen fikk vi klarlagt en rekke rammefaktorer, der summen etter hvert tegnet et bilde av en organisasjon der det nok kan stilles spørsmål ved hvorvidt vi som politikere har vært flinke nok til å gi Forsvaret de nødvendige rammebetingelser, samtidig som vi har vært svært ivrige etter å pålegge det samme forsvaret nye oppdrag. Forsvarssjefen påpekte dette gjennom sitt vedlegg til langtidsmeldingen, og senere har direktøren for FFI inngående beskrevet hva han kaller den dobbelte ubalanse i Forsvaret. I Aftenposten fredag 30. april avleverte den avtroppende forsvarssjef en avskjedssalutt. Det er grunn til å høre nøye etter hva de ansvarlige sjefer i Forsvaret sier. Det er de som vet hvor skoen trykker. I dette perspektivet reiser dagens debatt et dilemma. Selv om vi ikke skal gjøre noe formelt vedtak om investering gjennom Stortingets behandling av denne stortingsmeldingen, risikerer vi at vi over tid legger føringer som binder nytenking og nye prioriteringer knyttet til vår fremtidige forsvarsstruktur, doktriner og konsepter. Det er dette dilemmaet direktøren i FFI har utfordret oss på gjennom sine uttalelser i Aftenposten den 30. april 1999. Jeg vil likevel kommentere de fire store prosjektene. Når det gjelder fregattene, forutsetter jeg at Regjeringen vil gi en grundig omtale i investeringsproposisjonen som kommer om en ukes tid. Nye kampfly må komme, behovet ser vi tydelig i Kosovo, og antall og type må vi komme tilbake til senere. Når det gjelder kystvaktfartøyet «Svalbard», vil jeg på bakgrunn av den pågående verftskrise be statsråden om å vurdere å forsere dette prosjektet, og forutsetter at budsjettet til høsten omtaler oppstartsdato. Den saken som komiteen er uenig om, er oppstartsdato for bygging av MTB-er av SKJOLD-klassen. Forsvarskomiteen hadde for øvrig gleden av å se og oppleve prototypen i går, og jeg tror alle var svært godt fornøyd. Det som er problemstillingen, er at utprøvinger må ta sin tid, og høst og vinter trengs nok. På den andre siden må ikke kompetansen i Mandal gå tapt på grunn av for lang tid eller unødvendig byråkrati. Det mest tragiske ville være om alle tester var vellykket, og at verftet i Mandal i mellomtiden var lagt ned. Da må vi igjen bygge opp kompetanse, og millioner kroner er bortkastet. Det er viktig at MTB-ene kommer. De skal være den mobile plattformen som skal erstatte alle de kystartillerifortene som er lagt ned. Denne debatten finner sted i en situasjon der vårt land de facto er i krig. Verken langtidsmeldingen eller investeringsprofilen kan ta høyde for en slik negativ utvikling i europeisk sikkerhetspolitikk. Derfor er det viktig at vi nå står sammen bak alliansens strategi og for en tid lar partipolitiske markeringer overstyres av behovet for nasjonal enighet og vår rolle som en troverdig alliansepartner. Det er ingen tvil om at vi står overfor store nasjonale utfordringer som må løses i en større og mer helhetlig ramme enn hva dagens tabloidiserte medieverden legger opp til. Vi vil derfor avvente forsvarssjefens videre arbeid med FS 2000, og neste langtidsmelding vil bli sentral med hensyn til hva slags forsvar vi skal ha ved inngangen til neste århundre. Dagens debatt må derfor ha status som en slags kontrollstasjon på veien fram mot en bred avklaring.
Forsvaret står fremfor omfattende nyinvesteringer de kommende år. Meldingen som vi behandler i dag, legger til grunn at om lag 68 milliarder kr planlegges brukt til nyinvesteringer fram t.o.m. år 2006. Det er altså ikke småpenger vi snakker om, men dessverre ikke en krone for mye for at Forsvaret skal kunne utvikles etter den kurs som langtidsmeldingen trekker opp. Investeringsprofilen er basert på en fagmilitær tilråding om hvilke deloppgaver og kapasiteter som bør prioriteres over tid for at langtidsmeldingens ambisjonsnivå skal kunne realiseres. Forsvarsplanlegging er en omfattende og kompleks prosess, der langsiktig planleggingshorisont er en nødvendig forutsetning. Jeg vil likevel poengtere at alle langsiktige planer vil være beheftet med usikkerhet, og det understrekes at alle tallene i meldingen er plantall og at de faktiske midler tildeles gjennom de årlige budsjetter. Mindre avvik vil derfor ikke bety at Regjeringens hovedlinjer for utviklingen av Forsvaret ikke ligger fast. De nye fregattene skal erstatte fregattene av OSLO-klassen, som nå definitivt er modne for utskiftning. Jeg vil spesielt fremheve at flerbruksrollen har vært av avgjørende betydning for fortsatt satsing på fregatter i Forsvaret. Jeg har med tilfredshet merket meg av innstillingen den brede støtte til Regjeringens opplegg, at halvparten av kostnadene finansieres som et tillegg til forsvarsbudsjettets basisramme. Når det gjelder kampfly, planlegges det å anskaffe 20 kampfly med en opsjon på ytterligere ti. Kostnadsrammen er beregnet til ca. 10,5 milliarder kr, og de to leverandørene av flytypene F-16 og Eurofighter ble i februar i år forespurt om tilbud. Både fregatt- og kampflyprosjektet vil for øvrig bli presentert for Stortinget i en egen proposisjon i nærmeste fremtid. I meldingen legger Regjeringen opp til å ta en beslutning om serieproduksjon av missiltorpedobåter av SKJOLD-klassen i løpet av perioden 1999-2006. Regjeringen mener at det er nødvendig å vente med serieproduksjon til tidligst 2003. Jeg vil understreke hva jeg har sagt tidligere, at det ikke er økonomi for noen tidligere oppstart, og en fremskyndet anskaffelse ville sette ytterligere press på en allerede anstrengt situasjon. Forseriefartøyet som Forsvaret har til utprøving, må evalueres grundig før en beslutning om serieproduksjon fattes. Endelig vil utviklingen og eventuell innfasing av nytt norsk sjømålsmissil, som er våpensystemet SKJOLD-klassen skal være utstyrt med, først være ferdig lenge etter 2000. Regjeringen har vurdert ønsket om tidligere oppstart av produksjon, men finner av ovennevnte grunner at MTB-innfasingen tidligst kan skje i 2003. I St. meld. nr. 23 skisseres også planene for å anskaffe nytt kystvaktfartøy, KV «Svalbard». Prosjektet har blitt skjøvet noe ut i tid p.g.a. av behov for avklaring av prosjektets ramme og innstramningen i 1999-budsjettet, men Regjeringen vil ta stilling til oppstart av anskaffelse i forbindelse med budsjettet for 2000. For at planene i meldingen skal kunne gjennomføres må Forsvaret i årene som kommer, satse mye på å videreføre de endrings- og utviklingsprosesser som er iverksatt for å få bukt med flere store utfordringer – i første rekke driftsproblematikken. Uten en god styring og kontroll vil Forsvaret risikere å måtte spise av investeringene, med de konsekvenser dette vil ha for materiellanskaffelser. For å styre og lede Forsvaret gjennom disse utfordringene vil det være nødvendig å ta vanskelige beslutninger som det vil kunne stå strid om. I tillegg til interne utfordringer kan årsaker Regjeringen selv ikke har det hele og fulle herredømme over, som makroøkonomisk utvikling og endring i de sikkerhetspolitiske rammebetingelser, innvirke på planene. Økonomisk utstabilitet, som vi erfarte sist høst, vil også i årene som kommer, kunne innvirke på de årlige bevilgninger og dermed sette ytterligere press på den planlagte investeringsprofilen. Når det gjelder endringer i sikkerhetspolitiske rammebetingelser, vil Regjeringen som kjent ta konsekvensene av de store endringene som skjer i den generelle sikkerhetspolitiske utviklingen og i forbindelse med NATOs toppmøte, og nedsette et hurtigarbeidende forsvarspolitisk utvalg med bred politisk deltakelse. Utvalget skal gi generelle og prinsipielle råd som ledd i forberedelsene til utarbeidelsen av kommende langtidsmelding for Forsvaret, og vil starte sommeren 1999 og avsluttes sommeren 2000. Arbeidet i utvalget skal supplere, og ikke erstatte, det pågående og planlagte arbeidet vedrørende så vel nødvendig omstilling som forberedelser til neste langtidsmelding. Med St. meld. nr. 23 markerer Regjeringen videreføringen av langtidsmeldingens planforutsetninger. En håndfast oppfølging av denne politikken, bredt politisk beslutningsgrunnlag gjennom det regjeringsoppnevnte forsvarspolitiske utvalg samt grundige studier og analyser i arbeidet med neste langtidsmelding vil gi et godt grunnlag for utformingen av et dynamisk og fremtidsrettet forsvar i kontinuerlig forandring og utvikling.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden gjentok Regjeringens standpunkt når det gjelder MTB-ene, og noe annet var vel ikke å forvente ved denne korsvei. Men kort følgende spørsmål: Et forutsatt vellykket prøveprosjekt som ikke følges opp før i 2003, kan jo gi som resultat at produksjonskapasiteten da ikke er til stede, når Regjeringen kan tenke seg å sette i gang i 2003. Oppfatter statsråden det som å være helt uproblematisk, eller har man en strategi for hva man da gjør? Står vi ikke da i stor fare for at de 300 – 400 mill. kr som er investert i et vellykket prøveprosjekt, langt på vei er bortkastet i en situasjon hvor de som skal følge opp, ikke lenger har virksomhet og er spredd for alle vinder? Mitt hovedspørsmål er: Hva er statsrådens kommentar til de mange medieoppslag i det siste om hvor ille det står til i Forsvaret? Riksdekkende medier har i stor grad meldt fra om dette, og selvsagt er det mange kjerner av sannhet i disse oppslagene, noe ikke minst forsvarskomiteens medlemmer er pinlig klar over, og som vi har vært inne på mange ganger. Jeg syns jo ikke det er så ille at fly står på bakken, og at båter ligger til kai. Det hadde vært mer bekymringsfullt om alle var i lufta og alle på havet, med full bemanning – det hadde vært meget dårlig økonomi. Men hvis det nå er slik at Generalinspektøren for Luftforsvaret mangler 200 mill. kr, som, så vidt jeg skjønner, er forskjellen på å være teknisk konkurs og det å leve et noenlunde normalt liv, ser statsråden mulighet for å sikre en viss økt trenings- og øvingskapasitet innenfor den betydelige ramme på nesten 24 milliarder kr som tross alt ligger der? Slike ting må kunne løses i noe større grad enn det en får inntrykk av. Eller kan vi se utspillet som en forpostfektning for neste års budsjettbehandling og et resultat av det som måtte ha sildret ned i systemet som et resultat av Halvorsbøle, man kvesser knivene for å forberede seg på internkampen i Forsvaret?
Når det gjelder de oppslagene som har vært om Forsvaret de siste dagene, vet jeg ikke hensikten verken med programmene eller de utsagn som er kommet, men det illustrerer jo det vi allerede vet, at det er en ubalanse mellom drift og investeringer og en ubalanse mellom ressurser og oppgaver. Men på det nåværende tidspunkt ligger altså langtidsmeldingen, St.meld. nr. 22 for 1997-98, fast, og hva som vil bli den framtidige struktur i Forsvaret, vil vi først ta stilling til i neste langtidsmelding. I den strukturen som nå ligger fast, kan det helt sikkert være behov for enda mer ressurser enn det som brukes i Forsvaret i dag, og det kan godt hende at vedkommende som uttalte seg i TV-programmet, trenger 200 mill. kr. Men etter hvert som jeg går inn i denne materien, ser hvordan forholdene er i Forsvaret og finner ut at vi bruker 23 milliarder kr, føler jeg at det må være mulig å få ut frigjorte midler som kan forbedre balansen mellom drift og investeringer, ved å gå inn og se på faktorer som man kanskje ikke i dag har sett tilstrekkelig på. Jeg er sikker på at det må gå an. Men jeg er også overbevist om at de prosesser og forandringer som allerede er satt i gang, er nødt til å gjennomføres i en takt som gjør at man faktisk får ut gevinsten, og jeg er overrasket over at noen av disse prosessene går veldig seint. Gevinsten ved uttak blir dermed liten. Så min innstilling til dette er å gå hardt inn i den problematikken og se hvordan vi raskere og bedre kan komme ut med hensyn til det innsparingspotensialet som vi er nødt til å få til. Men, som jeg sa i mitt innlegg, jeg tror det vil medføre at vi også får noen kraftige motsetninger og må ta noen tøffe beslutninger for å få dette til.
Det var på en måte en litt, skal vi si, forsvarende holdning – og det passer jo for så vidt greit – som kom fram i statsrådens svar på den økonomiske fremtid; hun var litt defensiv, synes jeg. Det er helt riktig, som statsråden sier, at dette dreier seg om plantall, men det er også plantall som, om de ikke etterleves, vil medføre betydelige konsekvenser. Og det betyr altså at for å nå i mål med dette, må statsråden overbevise sine kolleger om at Forsvaret ikke kan brukes som en salderingspost, slik det fremstod ved forrige års budsjetthåndtering. Selvsagt er det slik at økonomiske rammebetingelser som samfunnet er avhengig av, varierer, men også i en slik sammenheng kan det kanskje være fornuftig å se på de mer langsiktige trekkene istedenfor brått – og uten å vurdere konsekvensene – å kaste seg rundt etter hvert som konjunkturene svinger. Oljeprisen er et godt eksempel på dette. Så av og til får man inntrykk av at Regjeringen er litt panikkpreget når ting kommer opp, og da er det altså viktig å styre etter planene. Så mitt ene spørsmål er: Vil statsråden nå gå alvorlig inn for å få dekning for det hun selv sier Forsvaret trenger? Og er det grunnlag for å tro at Regjeringen vil kunne dekke opp det som så kraftig er understreket? Så sier statsråden at hun er bekymret over tempoet i omorganiseringen i Forsvaret. Ja, det er også jeg, men da må man altså gjøre noe for å få opp tempoet, og det på en slik måte at gevinsten blir synlig og stilt til disposisjon for Forsvaret. Og er det statsrådens intensjoner å stille frigjorte midler til disposisjon for Forsvaret?
Den situasjonen Forsvaret er i i dag, med ubalanse – og kanskje også en dobbel ubalanse – er ikke kommet fordi jeg ikke har klart å overbevise mine regjeringskolleger. Den er faktisk kommet fordi dette storting og tidligere regjeringer over lang tid ikke har fulgt opp målsettinger med bevilgninger i forhold til oppgaver og ressurser. Men la nå det ligge. Jeg skal prøve så godt jeg kan å overbevise mine kolleger. Når det gjelder frigjorte midler, er det min holdning uansett i det offentlige at hvis man oppmuntrer til effektivisering for å kunne få ut gevinster, så bør det også være et incitament å kunne beholde de gevinstene man får ut. Og hvis langtidsmeldingen skal gjennomføres med de intensjoner som ligger der, så må de frigjorte midlene bli liggende igjen, for det er jo de vi skal bruke til investeringer. Jeg skal slåss det jeg kan, men vi vet alle at det er mange som slåss om de samme kronene. Men jeg skal gjøre så godt jeg kan.
På mange måtar er Forsvaret inne i ein vond sirkel. Me vedtek langtidsplanar, og så fylgjer korkje regjering eller storting opp i dei årlege budsjetta. Så kjem me ut i eit uføre, slik me er no. Så ser ein at mange er ute og planlegg og skal justere ned til eit heilt tilfeldig økonomisk nivå, i staden for å legge opp til eit forsvar i samsvar med tryggingspolitiske realitetar og andre oppgåver. Og dersom me får omarbeidd dei nye planane i samsvar med det ressursnivået me er villige til å ha i dag, er eg heilt sikker på at dersom det ikkje skjer noko dramatisk, vil stortingsfleirtalet og Regjeringa legge seg under det igjen – og så er me akkurat like langt. Eg vil berre understreke kor viktig det er når me i dette storting både i juni i fjor og i dag sluttar opp om Regjeringa sitt mål på dette området, at Regjeringa fylgjer opp økonomisk. Det må vera ein heilt sjølvsagd ting, elles blir all denne planlegginga det reine maskepi. Så over til ein annan ting, som var mitt eigentlege spørsmål, og det går på vår kapasitet til å oppfylle våre internasjonale plikter. Den har vist seg å vera under all kritikk. Det er flaut. Regjeringa vil legge fram ei melding om internasjonale operasjonar i vår, og slik situasjonen er, vil eg håpe at den kjem så raskt at me kan behandle den i vår. Det ser me som heilt nødvendig. Og mitt spørsmål til statsråden blir: Vil ho syte for at me får meldinga så fort at me kan behandle den i vår og rette opp det aller verste på dette området?
På det spørsmålet kan jeg rett og slett svare ja. Den er like om hjørnet, og det skal ikke være så lenge før den blir oversendt til Stortinget.
Jeg skal bare følge opp litt av det jeg var inne på i min første replikk. En viktig måte å bedre situasjonen for Forsvaret på, er å la være å tilføre Forsvaret nye oppgaver som ikke naturlig hører inn under Forsvarets primæroppgaver. Et eksempel på noe som har vært tilført den senere tid, er Det indre kystoppsyn, hvor man så vidt jeg vet, ennå ikke har greid å fordele kostnader på brukerne. Det betyr altså at Forsvaret utøver tjeneste på vegne av andre etater. Det har tidligere regjeringer ikke greid, og jeg er litt spent på å høre om statsråden kan tenke seg å bidra til at Forsvarets oppgaver i utgangspunktet skal være de primære. Da får man litt mer rom i budsjettene, og får ikke nye oppgaver uten nye penger – og det er jo et vesentlig poeng. Når det gjelder tjeneste i utlandet, internasjonale styrker, så har fravær av kontrakter vært et problem. Det er altså slik at vi dessverre var nødt til – og jeg forstod at forsvarssjefen måtte ta en tung beslutning – å sende et fartøy til kai, som han ikke ville sende ut fordi det manglet kontrakter. Så spørsmålet er: Hva vil nå statsråden gjøre for å ligge i forkant av denne utviklingen, slik at man har de ressurser som trengs, når politiske beslutninger fattes, for å gå inn med norske styrker? Her ligger man på etterskudd, og forhandler stort sett hele tiden mens man er på vei til oppdrag. Og så skjer da dette, som rett og slett er flaut etter Fremskrittspartiets oppfatning. Og så er det forholdet mellom Regjeringen og stortingsgruppen. Her i huset opplever vi rett som det er at stortingsrepresentantene fra regjeringspartiene er enige med Fremskrittspartiet, Høyre og Arbeiderpartiet, og plutselig skjer det noe annet fra Regjeringen. Da blir jo spørsmålet: Er det noe ved Regjeringen som gjør at man ikke har god nok kontakt med stortingsgruppen? Hva er forklaringen på at Regjeringen gjør én ting og stortingsgruppen faktisk har vært med på beslutninger om noe helt annet? Det virker litt underlig. Det er mulig statsråden kan bidra til å oppklare den forvirring som råder hos meg på dette området.
Det siste er jeg ikke sikker på, men jeg går ut fra at det må være mangel på kommunikasjon. Jeg er ikke helt klar over hva representanten Røsjorde siktet til da han sa at det var sprik, men jeg vil tro at det kan la seg forklare – uten at jeg kan si hva det består i i dag. Når det gjelder utviklingen av Forsvarets oppgaver og det at Forsvaret også tar på seg nye oppgaver, så vil det i fremtiden være en stor utfordring å finne balansen mellom det og de kjerneoppgavene som Forsvaret skal ha. Vi trenger frivillige i vårt land til å delta i internasjonale operasjoner. Det er inngått avtaler med nødvendig lengde når det gjelder slik deltakelse. Når det likevel oppstår situasjoner hvor det ikke er mulig å få personell på plass på grunn av – som i det tilfellet som ble nevnt – en usikkerhet om forsikring når man er ute, er det klart det ligger svakheter her som vi er nødt til å forbedre. Det er også Forsvarets overkommando godt i gang med. Det blir jo helt meningsløst bare å ville når man ikke kan.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Som saksordførar har eg berre lyst til å seia litt ved slutten av debatten. Eg synest det har vore ein veldig grei debatt. Hovudpoenget har vore kor naudsynt det er å få samsvar mellom mål og midlar i Forsvaret. Det er eg veldig glad for, for dette er eit svært alvorleg problem, som det er heilt naudsynt at alle no tek skikkeleg på alvor. Elles har fregattane vore hovudsaka – det var grunnen til at me fekk denne meldinga. Der er det full semje. Der det sprikjer noko, er i spørsmålet om MTB-ar – det har vore ein del spørsmål om det. Eg vil berre gjera heilt klart kva som er standpunktet til Høgre, og eg har inntrykk av at der er det full semje med Arbeidarpartiet, slik at dette er eit fleirtalssynspunkt. Vårt syn er at dersom prøva blir vellukka, meiner me at prosjektet skal gjennomførast på den mest mogleg rasjonelle måten, dvs. at det blir køyrt vidare med ein gong, slik at me ikkje får ekstra utgifter som fylgje av ein stopp, og at ein så set i gang igjen, og kanskje i verste fall at ein må begynne på nytt ein heilt annan plass. Det vil ikkje fleirtalet akseptere. Difor vil me gå inn for at det skal gjennomførast tvert dersom prøvene blir vellukka. Ein har eit drygt år på å prøve det ut, og me fekk i går gjort det klart at det absolutt er nok. Når det gjeld den finansielle sida av dette, vil me i Høgre primært finansiere dette ved at me tilfører tilstrekkeleg med midlar til budsjettet. Dersom me ikkje får til det, vil me skuve på andre nye prosjekt, ut frå den vurderinga at det riktige i slike saker er å gjera seg ferdig med det ein er i gang med, før ein begynner på noko nytt. Kva det i så fall må vera, kjem me tilbake til ved eit dertil passande høve, men me vil no gjera heilt klart kva som er standpunktet vårt her. Me legg stor vekt på at me opptrer ryddig i slike saker, og at me gjer oss ferdige med dei prosjekta som er i gang, før me går laus på nye. Eg reknar med, så nøye som både Arbeidarpartiet og eg har gått gjennom dette i dag, at statsråden er klar over kva som er fleirtalets syn i Stortinget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 3119]] Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 8 og 9 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med fem minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil tre minutter. – Det anses vedtatt.
Norge deltar i dag også i andre operasjoner enn den som opptar oss alle for tiden. St.prp. nr. 34 gjelder finansieringen av nettopp denne deltakelsen. Når det gjelder FN-styrkene, deltar vi i dag med 16 offiserer pluss 5 offiserer i Multinational Force and Observers i Sinai og en offiser som er plassert ved et planleggingselement i Danmark. Når det gjelder NATO-styrkene, vil jeg presisere at Norges bidrag i Kosovo er unntatt fra denne proposisjonen. Regjeringen legger opp til at det norske bidraget i Bosnia videreføres innenfor samme ramme som for første kvartal 1999. De totale utgiftene det legges opp til, er forventet å bli 220 mill. kr. Regjeringen har i langtidsmeldingen forutsatt at finansieringen av internasjonale fredsoperasjoner skal løftes utenfor forsvarsrammen. Det er en forutsetning som ligger fast, men Regjeringen klarte ikke dette før andre halvår på grunn av den budsjettmessige situasjonen. Regjeringen hadde lagt opp til en finansiering hvor man overførte fra materiellinvesteringer til dette formål. På bakgrunn av den inngåtte budsjettavtalen mellom Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre mener komiteen at finansieringen av bevilgningen til de nevnte internasjonale fredsoperasjoner også for andre kvartal skal finansieres utenom det ordinære forsvarsbudsjettet. Regjeringen bes derfor komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett 1999 med forslag til inndekning av denne utgiftsøkningen. Når det gjelder de sakene som Røsjorde tok opp i forrige sak, hvor det kanskje var litt dårlig kommunikasjon, kan jeg tippe at dette kanskje var en av de sakene han refererte til, hvor en forutsetning i langtidsmeldingen ikke ble fulgt opp. Det har vi hatt runder på før, og da var det den økonomiske situasjonen der og da som gjorde at vi ikke maktet å løfte disse utenfor rammen før andre halvår. Med dette anbefaler jeg Stortinget å stemme for innstillingen. Siden vi har to saker til behandling samtidig, vil jeg – selv om jeg da kommer i forkant av saksordfører – si litt om St. prp. nr. 62 for 1998-99. Da proposisjonen ble fremlagt, var det ingen tegn til løsning på situasjonen i Kosovo. Nå kan vi gjennom media se en viss optimisme i Kosovo. La oss alle håpe at vi nå går med små skritt mot en løsning. Denne proposisjonen er ikke en melding om situasjonen i Kosovo eller hvordan vi skal løse dette. Det vi tar opp her, er finansieringen av de utgiftene som påløper i forbindelse med Luftforsvarets innsettingsstyrke, samt de humanitære tiltak Forsvaret bidrar med, bl.a. C-130 transportflyet som er stilt til disposisjon for transport av materiell og flyktninger. De påløpne utgifter blir av Regjeringen foreslått finansiert utenfor den ordinære forsvarsrammen. Dette støtter en enstemmig komite opp om. Kristelig Folkeparti mener sammen med Senterpartiet og Fremskrittspartiet at denne bevilgningen bør være «friske» penger, og at dette eventuelt kan gjøres gjennom en endring av budsjettbalansen i revidert nasjonalbudsjett. Hvor Høyre vil ta pengene, har de, til manges store forskrekkelse, vist. Jeg håper jeg har misforstått når Høyre vil ta sårt tiltrengte bistandsmidler fra noen mennesker i nød for å gi til andre. Det ville vært veldig pinlig hvis det skulle skje. Vi som nasjon kan ikke være bekjent av det. – Så gi meg litt tiltro til at Høyre tar verdier på alvor og revurderer sitt standpunkt. Men det jeg da lurer på, er: Når Arbeiderpartiet vil vurdere dette i sammenheng med budsjettet sammen med Høyre, vil de da finne sammen med Høyre i en slik løsning? En krise som den vi har på Balkan, kunne ingen budsjettere med. Regjeringens opplegg er den beste måten å løse dette på.
Lat meg seia litt om den saka som eg har ansvaret for, fyrst. Partigruppene her i Stortinget har i andre fora tidlegare gjeve si tilslutning til dei militære operasjonane som vårt land er med på no i samband med NATOs aksjonar i Kosovo. Ein samla komite gjentek dette i innstillinga. Ein samla komite er òg einig i at utgiftene blir finansierte som tillegg til forsvarsbudsjettet, i samsvar med føresetnaden i langtidsmeldinga. Korleis dette skal dekkast inn, kjem me tilbake til i samband med revidert nasjonalbudsjett, og eg finn ingen grunn til å gå inn på det no. Det er fremma nokre forslag frå SV i samband med dette, og eg skal berre kommentere dei litt med ein gong, slik at eg slepp å gå inn på det seinare. Når det gjeld forslag nr. 1, vil eg sterkt åtvare mot at me skal drive noka form for stortingsregjereri i denne saka. Her er det Regjeringa som heilt naturleg har initiativet, og me vil reagere på det som måtte koma frå Regjeringa. Det same gjeld for forslag nr. 2. Når det så gjeld sak nr. 8, var det slik at Regjeringa i langtidsmeldinga i fjor gjekk inn for at utanlandsoperasjonar skulle koma som tillegg. Det fekk dei full tilslutning til i Stortinget. Likevel vart dette brote i Regjeringas budsjettforslag i fjor haust. Under behandlinga måtte ho gå tilbake til sitt opphavlege standpunkt om at dei skulle vera utanfor. Likevel kom Regjeringa her med eit forslag der det på nytt skulle takast pengar frå materiellkapitlet i forsvarsbudsjettet og brukast til heilt andre ting. Eg er veldig glad for at dette er sett på plass i komiteen, og eg håpar at det no ein gong for alle blir slutt på at ein brukar kapitlet for kjøp av materiell i Forsvaret som ein slags ymsepost for alle moglege andre tiltak.
Jeg tror det er alminnelig tilfredshet med at vi etter hvert får gjennomført det prinsipielle, nemlig finansiering av internasjonale militære operasjoner utenfor rammen. Og begge innstillingene vitner jo om at her er vi på rett vei. Jeg vil også si at når vi snakker om inndekning, hender det av og til – føler jeg – at noen representanter tror at det å ta det på oljefondet, betyr at man ikke dekker inn. Sånn er det jo ikke. Hvis man bestemmer seg for å ta det på oljefondet, som det heter, betyr det bare at man tar penger fra oljefondet i forhold til det framtidige generasjoner skal ha av det fondet. Så alt har sin inndekning, men teknikken og måten å gjøre det på, kan selvfølgelig alltid diskuteres, og det kommer vi tilbake til. Men la det bare være sagt, fordi det er ikke slik at det er en Sareptas krukke som vi forsyner oss av hvis det er viktig nok. Det skal altså dekkes inn før eller siden i en eller annen fasong. Det tror jeg det er veldig viktig at vi er klar over, og ikke forsøker å skjule verken for salen, eller for den saks skyld, for velgerne. Når det så gjelder Kosovo, bærer innstillingen preg av bred politisk enighet. Det sier seg selv at vi kjører etter et dobbeltspor, som alle andre NATO-land. Det er et bredt flertall i samtlige NATO-land som støtter den strategi som er blitt valgt, men den strategien går selvfølgelig sammen med en omfattende offensiv for en politisk løsning. Alle, tror jeg, er klar over at en ikke kan bombe seg fram til fred. Bombingens hensikt er å redusere og helst ødelegge den serbiske militære kapasiteten så den ikke noen gang i framtiden støtter opp under den form for etnisk rensing som det serbiske maktapparatet har vært en forutsetning for å gjennomføre så langt. Og nå ser det ut til at bombingen etter hvert begynner å gi mer håndfaste resultater. Men jeg gjentar: Det skaper i seg selv ingen fred. Fred kan bare skapes gjennom en bred diplomatisk offensiv, og NATO-landene, Russland, EU-landene og mange andre land arbeider på den fronten. Dette bringer meg til en nødvendig kommentar til SVs forslag. Jeg ser dem som forslag som i innhold i og for seg er greie nok, det er bare det at det er en selvfølge. Jeg kjenner ikke noe parti som er på en annen linje enn dette. Og det er heller ikke slik at det er nødvendig for Norge å fremme disse forslagene overfor NATO, som det står. Vi er NATO, like mye som alle andre er NATO. Og når utenriksministeren kontinuerlig er på reise, er det selvsagt for å følge opp mulighetene for å fremme konstruktive fredsinitiativ gitt situasjonen til enhver tid. Slik sett ser vi forslagene som indremedisin, og jeg er noe i tvil om hvor langt Stortinget skal drive det når det gjelder å doktorere internt i SV. De blir i og for seg ikke så veldig mye sterkere som forslag når det står «henstilles til», som betyr en ren oversendelse til Regjeringen. Slik sett er det kanskje vanskelig å gå imot dem, men forslagene er altså komplett unødvendige. Hadde det vært realitetsforslag, hadde det vært enda verre, for å si det slik. Jeg er helt enig i det som er sagt: Det kan ikke være slik at Stortinget opphøyer seg selv til å bestyre Norges diplomatiske innsats gjennom vedtak i Stortinget. Slik har det aldri vært, og slik bør det aldri bli. Det forutsetter egentlig en grunnlovsendring når det gjelder oppgave- og arbeidsfordelingen mellom storting og regjering. Her har vi et organ som enhver regjering betjener seg av – særlig en mindretallsregjering – nemlig Stortingets utvidede utenrikskomite, og den fungerer faktisk på en god måte.
Innledningsvis vil jeg si at Fremskrittspartiet i hovedsak støtter det syn representanten Ingvald Godal gav uttrykk for i sitt innlegg. Kostnadene forbundet med internasjonale fredsoperasjoner viser seg å være større enn tidligere antatt, bl.a. vil NATOs operasjoner mot Den føderale republikken Jugoslavia vare lenger enn forventet. Stortinget har tidligere vedtatt at kostnadene forbundet med internasjonale operasjoner skal inndekkes utenom rammene for forsvarsbudsjettet. Fremskrittspartiet var tilfreds med dette vedtaket, og vil poengtere viktigheten av at dette prinsipp fastholdes. Det er ikke aktuell politikk at hele eller deler av disse kostnadene pålegges inndekket innenfor rammene av forsvarsbudsjettet. Forsvarets budsjett er i dag så vidt lavt at en ytterligere svekkelse av det ordinære budsjett vil få negative konsekvenser for landets forsvarsevne. Ved forslag om inndekning forventes det at Regjeringen foreslår friske penger, som eventuelt kan komme som følge av endring av budsjettbalansen. Det er for øvrig gledelig at de øvrige partier ser ut til å støtte dette syn, for et avvik fra dette prinsipp vil få voldsomme følger for Forsvarets virksomhet. Dette er en nødvendig del av den langsiktige tenkning som er avgjørende for dagens og fremtidens forsvarsevne. Fremskrittspartiet forutsetter at en eventuell debatt om budsjettbalansen gjennom behandling av revidert nasjonalbudsjett ikke vil rokke ved dette prinsipp. For øvrig vises det til merknadene i Innst. S. nr. 161, hvor det står bl.a. at: «Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet vil presisere at de legger til grunn at proposisjonens forslag til bevilgninger i sin helhet bevilges som tillegg til forsvarsbudsjettet og at dette eventuelt kan gjøres gjennom en endring av budsjettbalansen i revidert nasjonalbudsjett slik at bevilgningen fremstår som «friske penger».»
Når det gjelder sak nr. 9 om Kosovo, legger Regjeringen opp til at Forsvarets ulike oppdrag i forbindelse med krisen der nede finansieres ved et tillegg til det ordinære budsjettet. Og dette er det full tilslutning til. Regjeringen legger også opp til at oppdraget til Luftforsvarets innsettingsstyrke, som er stasjonert ved Grazzanice-basen i Italia, forlenges utover den planlagte sluttdato, som var 1. mai. Kostnadene forbundet med en forlengelse av oppdraget er innarbeidet i denne proposisjonen. I tillegg er også kostnader som påløper på grunn av de forskyvninger og praktiske konsekvenser en forlengelse av oppdraget får for det såkalte «Mid Life Update»-programmet, som våre F-16 jagerfly skal gjennom, innarbeidet i proposisjonen. Utover jagerflyoperasjonene bidrar Forsvaret også med transportkapasitet til nødhjelp til Kosovos nærområder og uttransport av flyktninger som skal til Norge. Forsvaret bidrar også med personell i andre enheter, samt personell i hjemmeberedsskap i Norge som er klare til å delta i en eventuell styrke etter at en eventuell avtale om Kosovos fremtid er undertegnet. Disse militæroperasjoner er startet opp under forutsetning av at de skulle finansieres utenfor det ordinære budsjett. Kostnadene er anslått til 305 mill. kr, men Regjeringen fastslår at det hefter usikkerhet ved kostnadenes størrelse på grunn av den usikkerhet som er forbundet med den fremtidige utviklingen i området, slik at endringer ikke kan utelukkes. Senterpartiet, i likhet med resten av komiteen, har forståelse for dette. Kun når det gjelder hvordan disse kostnadene skal håndteres i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, har komiteen delt seg. Men Senterpartiet mener den situasjonen vi står overfor i Kosovo, er helt ekstraordinær og følgelig må kunne finansieres ved et tillegg til de budsjettrammer vi vedtok ved budsjettbehandlingen i fjor høst. Det blir etter vårt syn feil hvis disse tiltakene skal finansieres ved at andre allerede vedtatte tiltak skal vurderes utsatt eller kansellert. Det er bakgrunnen for at vi er med på fellesmerknaden med Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i Innst. S. nr. 161 om Forsvarets bidrag i forbindelse med krisen i Kosovo. I Innst. S. nr. 143 om finansiering av internasjonale operasjoner i sak nr. 8, bekreftes langtidsmeldingens intensjoner om at internasjonale operasjoner skal finansieres utenfor ordinære forsvarsrammer, og Senterpartiet støtter dette. Så litt til slutt til SVs forslag: Det som skisseres i SVs forslag, er Regjeringen allerede i full gang med, og ikke minst er den jobbingen vår utenriksminister, enten i egenskap av utenriksminister eller som formann i OSSE, har stått for hele tiden mens krisen i Kosovo har pågått, helt i tråd med det som skisseres fra SV. Så jeg føler i likhet med representanten Bjørn Tore Godal, ikke noe behov for at Stortinget fatter noe vedtak om et arbeid som allerede er i gang, og når det er enighet om hvilke rammer som skal ligge til grunn for det. Men hvis SV vil opprettholde forslaget, vil jeg henstille til SV at det oversendes uten realitetsvotering, at det ikke tas opp til realitetsbehandling her. Hvis SV gjør det, får vil heller komme tilbake.
Mens den brutale krigen i Kosovo fortsetter og bombene faller hver natt, står de politiske paradoksene i kø, og vi skal bevilge penger til fortsatt NATO-aksjon. Da må det være lov og grunn til å spørre om hva slags rolle Norge skal spille framover. Stortinget skal ikke regjere, men Stortinget skal gi Regjeringen ryggdekning for den vegen Regjeringen skal kunne gå. I den svært alvorlige situasjonen som er på Balkan, er det avgjørende at vårt politiske hovedfokus flyttes fra krigsstrategi til å våge å ta noen steg på en strategi for fred. Jeg vet at Regjeringen også jobber med dette, men det må bli tydeligere. Norsk politisk tyngde må settes inn på å støtte, utarbeide og fremme konkrete fredsinitiativ – både de som er tatt av FN, Russland, Tyskland og nå G8-landene og andre. Det er bare ved forhandlingsbordet det kan komme fred, det er bare politiske løsninger som kan gjøre noe med konfliktene. Jeg tror det er få som ønsker å forlenge den militære aksjonen mer enn nødvendig, men å ønske det er ikke nok. Man må gi tydelige politiske signaler om at Norge aktivt og på eget initiativ nå må jobbe i NATO for at de skal gjøre til en realitet det de sjøl har sagt var en mulighet, og som Kristin Halvorsen tok opp i sitt innlegg den 27. april, nemlig å stanse bombeaksjonene innenfor en tidsbegrenset periode, for å se om det kan åpne veien for forhandlinger. Dette dreier seg ikke om manglende mot eller å skjelve i buksa, som noen har valgt å kommentere det. Det dreier seg om mot til å gi forhandlinger en mulighet, til å teste ut forhandlingsviljen til Milosevic. Krigslogikk og prestisje har startet og forlenget mange kriger. Slik logikk og prestisje styrer Milosevic. Derfor er mistroen mot hans fredsvilje stor. Men slik prestisje må ikke styre oss og låse oss fast i et handlingsmønster som ikke ender før alt er flatt. Den militære strategien som så langt er valgt, har gjort målene som vi alle har om å beskytte kosovoalbanerne i eget land, fjernere enn noensinne. Muligheten til å få internasjonal enighet om FN-mandat for en internasjonal militær styrke i Kosovo er nå nær. Det ene punktet det ikke går an å fire på, er at styrken må være militær og sammensatt slik at den respekteres, ikke bare politisk, men også militært, av alle parter. Et signal, et politisk tydelig signal, om midlertidig bombestans fra NATO kan skape et rom for å få et slikt mandat på plass og forhandlinger i gang. SV ønsker at Stortinget skal gi Regjeringen et klarsignal slik at en slik strategi kan få større politisk tyngde. Vi er klar over at Stortinget ikke kan eller skal instruere Regjeringen i dette spørsmålet, og derfor har forslaget fått den formen det har – som et henstillingsforslag. Regjeringen bad Stortinget om et råd i oktober, og de fikk det. Nå må Regjeringen få politisk ryggdekning fra Stortinget for å åpne for alternative handlingsmåter fra NATOs side. Vi må også gjøre konkrete vedtak om forpliktende gjenoppbyggingsplaner. Nå er det bare forpliktende planer om fortsatt militære aksjoner. Jeg må legge til at en del av de pengene som også brukes i NATO, går til humanitære oppgaver, så ikke det skaper misforståelser. Men signalet om slike forpliktelser er også noe som kan gi rom for å få stopp i krigshandlingene, og rom for å komme i gang med forhandlinger og styrke de demokratiske kreftene som ennå er igjen i området, og som desperat leter etter et håp. Ordlyden på det siste forslaget kunne vært langt bedre. En slik plan må sjølsagt omfatte langt mer enn Kosovo og Serbia. Montenegro, Makedonia, Albania og Vojvodina er områder som må omfattes, og det er sikkert også flere. Noen vil kanskje si at dette ikke hører til dagens bevilgningssak, men det gjør det, fordi våre forpliktelser og behovet for å bygge opp øker for hver dag. Vegen tilbake blir lengre for hver dag, fallet ved nederlaget blir høyere for hver dag. Våre og Vestens forpliktelser på Balkan øker for hver time. Håpet er at ikke en krone av de pengene vi bevilger i dag, skal bli brukt til krigsoperasjoner, men at de kan brukes til å sikre at kosovoalbanerne trygt kan komme hjem. Forslaget er ikke ment som indremedisin i SV. Jeg ber om respekt for det syn som nå også representanter for Arbeiderpartiet og for regjeringspartiene sier at de deler. Nå er det spørsmål om å tørre å si dette høyt, slik at Regjeringen skjønner at de har ryggdekning for å gå langs denne vegen.
Regjeringen varslet i budsjettet for 1999 at den ville komme tilbake til Stortinget med forslag om å finansiere internasjonale fredsoperasjoner for annet kvartal gjennom omdisponeringer innenfor rammen. I tråd med dette legger Forsvarsdepartementet i denne proposisjonen fram et konkret forslag om finansiering av norsk deltakelse i internasjonale fredsoperasjoner, der det pr. i dag bare er bevilget midler for første kvartal 1999. Dette gjelder norsk deltakelse med til sammen 21 offiserer til FNs ulike observatørkorps, og en offiser til planelementet til FNs «stand-by»-styrker SHIRBRIG, samt Norges engasjement ved SFOR i Bosnia. Deltakelse i FNs fredsbevarende styrker i den tidligere jugoslaviske republikken Makedonia og uttrekningsstyrke i hjemmeberedskap – opprinnelig planlagt for OSSEs Kosovo Verification Mission, som nå videreføres med tanke på en eventuell fredsavtale – er ikke med i denne proposisjonen. Som kjent har FN ikke forlenget mandatet til UNPREDEP utover 28. februar 1999, og misjonen er således terminert. Utgifter til uttrekningsstyrken og den øvrige norske innsats i Kosovo har Regjeringen redegjort for og fremmet forslag om tilleggsbevilgning til i St. prp. nr. 62 for 1998-99. Totale utgifter til internasjonale fredsoperasjoner for annet kvartal, eksklusive ovennevnte, er beregnet til 220 mill. kr. Jeg har merket meg at forsvarskomiteen i sin innstilling ber Regjeringen komme tilbake med et forslag om inndekning av disse utgiftene i et tillegg til forsvarsrammen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Regjeringen har en klar og uttrykt målsetting om å legge langtidsmeldingens ressursforutsetninger til grunn for Forsvarets virksomhet, og på prinsipielt grunnlag kan jeg uten videre slutte meg til premissene for komiteens innstilling, uten at jeg dermed har forskuttert Regjeringens beslutning vedrørende revidert nasjonalbudsjett. Så til Kosovo. Som vi alle er kjent med er luftoperasjonene mot Den føderale republikken Jugoslavia gått inn i sin sjuende uke. Situasjonen i Kosovo er i den senere tid blitt ytterligere forverret, og tross diplomatiske bestrebelser ser vi ingen utsikter til en umiddelbar løsning. Overgrepene mot sivilbefolkningen i Kosovo fortsetter, og det synes som om den jugoslaviske krigsmaskin fremdeles er i stand til å føre krig, selv om NATOs luftoperasjoner er blitt ytterligere intensivert i den senere tid. President Milosevic har ikke på noe tidspunkt vist tegn til å gi etter for NATOs krav. Det er derfor på det rene at luftoperasjonene mot Den føderale republikken Jugoslavia må fortsette inntil så skjer. Forsvarets bidrag i forbindelse med krisen i Kosovo er omfattende. Som det framgår av proposisjonen, har Regjeringen valgt å fremme Forsvarets samlede støtte, som inkluderer Forsvarets rene militære bidrag og Forsvarets humanitære bidrag, i en og samme proposisjon. Av vårt militære bidrag er Luftforsvarets innsettingsstyrke, bestående av seks F-16 kampfly fra 338-skvadronen med støttepersonell, det viktigste. Etter min mening må dette bidraget fortsette, og vi har i første omgang planlagt å videreføre engasjementet ut august måned. I tillegg bidrar Norge på militær side med et element til Kosovo Verification Coordination Centre i Makedonia og med en uttrekningsstyrke i hjemmeberedskap, opprinnelig tiltenkt OSSEs Kosovo Verification Mission, men som er videreført med tanke på en eventuell fredsavtale. For Norges humanitære bidrag rundt krisen i Kosovo har vi stilt et av Luftforsvarets C-130 transportfly til disposisjon for transport av materiell og flyktninger mellom Italia, Albania og Makedonia. Videre har vi bl.a. stilt fire transportkontrollag på totalt 12 personer til disposisjon i forbindelse med hjelpearbeidet. Seks av disse er allerede utplassert i Makedonia, og de resterende seks er underveis til Albania. Regjeringen har også avsatt et ekstra beløp på 30 mill. kr til å imøtekomme anmodninger om bistand av mindre omfang. I denne forbindelse har vi allerede etter anmodning fra NATO utplassert seks stabsoffiserer til Albania og bistått med sending av nødhjelpsutstyr fra Polen til Makedonia. Det kan ikke utelukkes at det vil komme flere anmodninger om støtte til hjelpearbeidet rundt Kosovo. Når det gjelder finansieringen av operasjonene, er langtidsmeldingens ressursforutsetninger om en økning av forsvarsrammen til denne type operasjoner lagt til grunn. Jeg har med tilfredshet merket meg at det i innstillingen er bred oppslutning om en slik finansieringsmåte. Til merknadene i innstillingen om hvordan finansieringen skal behandles i forhold til budsjettbalansen og helheten i statsbudsjettet, kan jeg i dag bare si at vi her må avvente revidert nasjonalbudsjett.
Karin Andersen får ordet utanom tur for å sette fram eit forslag.
Jeg vil få lov til å ta opp de to forslagene som er omdelt på representantenes plasser.
Representanten Karin Andersen har teke opp dei forslaga som ho refererte til. Dei talarar som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg vil si noe om forslag nr. 1, fra SV, men aller først vil jeg si at jeg har vært imot at NATO skulle gå til luftangrep mot Jugoslavia helt fra før en eneste bombe var sluppet. Alternativet var ikke å sitte stille og se på det som skjedde i Kosovo, jeg tror at det var andre muligheter. Nå vil vi aldri få vite konsekvensene av et slikt alternativ. De forslag som SV legger fram i dag, er til ren indremedisinsk behandling av de sår partiets sjel fikk under landsmøtet. Det er et forsøk på å ri to hester samtidig, en for krigen og en annen imot den. Jeg oppfatter det som et rent markeringsforslag fra SVs side, og jeg lurer på hva som blir det neste. Hva skjer når partilederen og utenrikspolitisk talsmann er tilbake? Da blir det vel foreslått bakkekrig igjen! Hvem skal vurdere og avgjøre serbernes fredsvilje? Skal SV foreslå å starte bombingen igjen, og hvordan vil SV stemme da? Jeg forsøker med dette å si hva jeg og andre bombemotstandere i mitt parti mener om dette partitaktiske spillet til SV. Det mener en bombemotstander som, i likhet med alle andre, inderlig ønsker at krigen skal opphøre så fort som mulig. Det ligger i krigens natur at man ikke uten videre gir seg, at man bomber for ikke å miste ansikt. Krig er uforutsigbart. Det er derfor vi helst må unngå krig. Ikke minst har denne krigen vist oss det både i tid og omfang, at det ikke er noe klart skille mellom sivile og militære mål, at terrorbombing brukes og at såkalt kirurgisk bombing bommer på målene, og at bomber kan kommer på avveie. I etterkant av denne krigen er det viktig å få grundige analyser av hva som egentlig skjedde før beslutningene ble tatt. Ikke minst er det viktig å få vite hva statsministeren sa ja til når han omtalte luftangrepene som «en begrenset militær aksjon». Det blir også viktig å få en grundig diskusjon om hvordan vi skal møte vanskelige konflikter. Vi må få en diskusjon om trusseldiplomati, og om at NATO setter kniven på sin egen strupe, slik som det etter min mening skjedde i denne konflikten. Vi må også ha en omfattende debatt om NATOs rolle, om folkeretten og om bruk av moral i andre konfliktområder.
Bare noen få kommentarer til forslagene fra Sosialistisk Venstreparti. Jeg skal ikke blande meg inn i den pågående krigen mellom Arbeiderpartiet og SV, med eller uten bomber. Det får gå som det kan. Men bare ganske kort: Når det gjelder forslag nr. 1, deler vi fullt ut den oppfatning som representanten Bjørn Tore Godal gav uttrykk for, og har ikke noen kommentarer utover det. Når det så gjelder grunnlaget for det vi debatterer, er det altså Innst. S. nr. 161, som omhandler dekning av de militære kostnader under de pågående operasjoner. Det er etter min mening slik at de forslag som her er fremsatt, i liten grad er relevante i forhold til det som er debatten. Ikke minst gjelder det forslag nr. 2. Det er etter vår oppfatning ikke naturlig at et slikt forslag fremmes under den sak som er til behandling. Men når forslagene nå er formet som oversendelsesforslag, er det bare for oss å si: Om enn malplassert i denne sammenheng, er vi aldeles uenig i intensjonene i begge disse forslagene. Selv om det kunne vært fristende å votere også når det gjelder et oversendelsesforslag – vi har ikke noe behov for å få dette oversendt – skal vi følge den vanlige praksis her i huset på dette området.
Representanten Husøys innlegg tvang meg til å ta ordet en gang til. Denne saken har gjort vondt hos mange, sikkert også hos Husøy, og også i SV. Men jeg ber om respekt for at i SV har denne debatten faktisk vært ført. Det har den ikke vært i de andre partier, i hvert fall slett ikke på samme måte. Jeg ber også representanten Husøy om å lytte til hva Arbeiderpartiets egen forsvarspolitiske talsperson var oppe og sa her i stad, nemlig at han støttet intensjonen i forslagene, og at dette lå implisitt i opplegget. Det sa også representanten Hovind, som representerer regjeringspartiene. Men merk at dette sa ikke representanten fra Høyre eller representanten fra Fremskrittspartiet. Det betyr at det er en viss politisk uenighet om Regjeringen har ryggdekning for å gå langs den vegen som vi ønsker. Derfor er det viktig at denne debatten blir reist, slik at Regjeringen får bakking til å tørre å gå denne vegen, som vi mener kanskje kan føre til en stans i krigshandlingene tidligere enn en ren krigsstrategi, som går etter den gammeldagse logikken. Så til om forslagene er irrelevante. Nei, de er ikke det. Men vi har formulert dem slik både fordi vi vet at vi ikke skal instruere Regjeringen i slike saker, og fordi vi ser at det kan være vanskelig for andre å gi annet enn muntlig støtte til dem. Det er faktisk gjort i stor respekt for at andre partier også kan ha problemer med å uttrykke seg, og kanskje også blir misforstått, slik som SV har blitt misforstått i dag ved at de uttalelsene vi kommer med, blir trukket for langt og blir brukt i en indre politisk debatt f.eks. i Arbeiderpartiet, som vi nå har skjønt heller ikke har det så lett med seg sjøl.
Jeg skal selvfølgelig ikke blande meg inn i diskusjonen om forslagene. Jeg bare understreker at vi alle er svært interessert i å finne en diplomatisk løsning på denne saken. I mitt innlegg sa jeg at «tross diplomatiske bestrebelser ser vi ingen utsikter til en umiddelbar løsning». Men jeg har nå fått opplysninger om at det på et møte i G8-gruppen i Petersberg i Bonn i dag faktisk ser ut som om man har kommet et skritt videre gjennom de drøftelser som har vært mellom USA, Russland, ledende EU-land, Canada og Japan. At også Russland er inkludert, er noe som Norge på mange måter har jobbet svært lenge for å få til. Hvis det nå er slik at Russland er med på betydelige prinsipielle forslag for å få til en fredsløsning til, syns jeg det er bra. Norge har også lagt stor vekt på FNs rolle i å oppnå en fredsløsning, noe som ble understreket av Vollebæk i hans samtaler både med Kofi Annan og Tsjernomyrdin i New York. Vi er veldig glad for at FN og Sikkerhetsrådet nå er engasjert for fullt. Etter det som er kommet ut fra møtet i Petersberg, ser det også ut til at OSSE vil få en viktig rolle i oppfølgingen og implementeringen av en fredsløsning. Så det kan finnes håp, og Regjeringen jobber på alle de måter den kan for å bidra med sitt i et slikt opplegg.
Kort til en stemmeforklaring, som kanskje ikke er nødvendig, siden vi skal oversende forslag uten realitetsvotering. Det som fikk meg til å ta ordet, var det som ble sagt fra Karin Andersens side, nemlig at hensikten nå er å gi Regjeringen en «ryggdekning» – underforstått: som den ikke har fra før. Det er ingen realitet i dette. Vi har et bredt inntrykk av i de egnede organer at Regjeringen har ryggdekning for det den gjør både på det diplomatiske området og når det gjelder støtte til NATOs militære aksjoner, og det blandingsforholdet som til enhver tid skal være i den forbindelse. Jeg sier bare dette for å reservere meg mot at en oversendelse uten realitetsvotering medfører ryggdekning for det ene eller det andre. Det er vi altså ikke med på. Men jeg har ikke lyst til å gi SV gleden av å få nedstemt et forslag som attpåtil ikke er til realitetsvotering. Det er grunnlaget for vår holdning til denne saken.
Karin Andersen har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Jeg merket meg at Bjørn Tore Godal i sitt første innlegg argumenterte med at SVs forslag var «unødvendig», fordi det gikk på at NATO skulle kunne bruke en strategi med midlertidig bombestans, som er en strategi som ligger der, og som Regjeringen har ryggdekning for å følge når situasjonen tilsier det. Jeg bare gjentar at jeg har merket meg at representanter fra andre partier har uttrykt seg svært annerledes. Jeg har også merket meg at det nå er et flertall i denne salen som sier at dette er en mulighet som man bør vurdere å bruke når situasjonen er der. Jeg oppfatter at det er et positivt steg, at denne debatten har klargjort at det finnes andre muligheter enn de som til nå er blitt valgt, og at disse mulighetene ikke hadde blitt synliggjort i denne debatten hvis SV ikke hadde reist dette spørsmålet.
Jeg vil bare ta ordet for å peke på at når representanten Karin Andersen nå nærmest innkasserer den ene gevinsten etter den andre, må det bero på en gedigen misforståelse. Jeg kan ikke se at det er noe grunnlag for det ut fra noe av det som er sagt. Da ville man fått en helt annen håndtering og en helt annen argumentasjon. Så det SV nå forsøker å gjøre – mens utenrikspolitisk talsmann er ute av landet – er å erobre banen. Det får SV håndtere som de selv vil, men jeg reserverer meg på vegne av Fremskrittspartiet for de konklusjoner som representanten Andersen her har trukket. La nå det stå.
Dermed er debatten om sakene nr. 8 og 9 slutt.[[Votering, sjå side 3119]]
Ombudsmannsnemnda for Forsvaret har i overenstemmelse med instruksen avlagt rapport for virksomheten i 1998. Komiteen har i sine merknader viet oppmerksomhet mot enkelte områder i rapporten. I den sammenheng vil jeg peke på forhold som berører mannskapenes helse. Antall narkotikasaker i Forsvaret har hatt den sterkeste økningen noensinne i løpet av ett år. Det er bekymringsfullt at et stadig økende antall soldater møter til tjeneste som brukere av narkotiske stoffer. Det er viktig å vise til Ombudsmannsnemndas uttalelser for 1997, hvor man vektla hensynet til sikkerhet under våpenopplæring. Dette er ikke forenlig med en utvidet bruk av narkotiske stoffer. Forsvaret er ikke tjent med en utvikling hvor soldatene stifter aktiv kontakt med narkotiske stoffer i militæret. Derfor er det viktig at Forsvaret, så langt det er forenlig med primæroppgavene, tar sin del av det samfunnsmessige ansvar for å bidra til at ungdom med rusproblemer kan bringes inn i et aktivt behandlingsmiljø. Det må derfor fortsatt opprettholdes en aktiv bekjempelsesinnsats mot narkotikaproblemet i Forsvaret. Nemnda har vært opptatt av hvordan disiplinærmyndigheten utøves overfor ungt og uerfarent personell. Etter en endring av lov om disiplinærmyndighet våren 1998 er det fortsatt behov for opplæringstiltak i utøvelse av myndighet. Det totale antall refselser har vist en klart fallende tendens. Likevel har antall klager på ilagt refselse til førsteinstans gått opp. Nemnda oppfatter dette som tegn på at det har funnet sted en bedring i rutinene vedrørende informasjon til refsede om klageretten. Det er likevel en annen side ved selve kunngjøringen av refs jeg vil komme inn på. Landskonferansen for Tillitsvalgte i Forsvaret i 1998 uttalte følgende: «Landskonferansen mener at en refselse må kunngjøres på en annen måte enn ved høytlesning og kunngjøringen skal være anonym». Landsutvalget for Tillitsvalgte i Forsvaret har videre i en uttalelse bedt Forsvarsdepartementet om å sluttføre arbeidet med disiplinærreglementet før Landskonferansen 1999. Dette arbeidet er i gang, men vil trolig ikke avsluttes før ved årsskiftet. Disiplinærreglementet slår fast at selve kunngjøringen av refselsen ikke er en del av reaksjonen og heller ikke skal oppfattes slik. Høytlesning av refselser på oppstilling representerer også et brudd på Forsvarets eget grunnsyn, som er nedfelt i Forsvarets verdigrunnlag. Høytlesning er en form som hører til gapestokkens tid i Norge. Det må være på tide at Forsvaret også bytter ut gammel praksis, i pakt med nye verdiformuleringer. Det er ingen kristen og humanistisk tradisjon å henge ut sine medmennesker. Har man behov for å statuere et eksempel, tror jeg at dagens soldater er bedre motivert for dialog og informasjon enn for skremselspropaganda på bekostning av noen få uheldige soldater. En tilrettevisning blir ikke mer moralsk i takt med økende antall tilhørere. Dersom tilrettevisning skal virke avskrekkende, tror jeg Forsvaret vil være tjent med andre motivasjonsfaktorer enn frykt og bruk av ordninger fra en annen tid. Til slutt vil jeg få uttrykke tilfredshet over nemndas arbeid og vise til komiteens tilråding.
Jeg vil understreke viktigheten av denne virksomhetsrapporten som Stortinget mottar en gang i året. Ombudsmannsnemndas rapport gir oss viktig og utfyllende informasjon om forhold i forsvaret som vi ikke alltid kan snappe opp i vårt daglige arbeid. Det som har fått meg til å ta ordet i denne saken, er det som står i Dokument nr. 5 på side 16 om kvinnenes stilling i forsvaret i dag. Det er veldig gledelig å registrere at det dette året ikke har kommet inn noen klager fra de kvinner som avtjener tjeneste i militæret. For å sitere det som står i dokumentet: «Det er Ombudsmannens erfaring at det kvinnelige personell som etter egen søknad gjør militærtjeneste, finner seg vel til rette i det militære miljø.» Dette gjelder også i fritiden, og det ser ut til at de jentene som gjør en god jobb, nå også blir valgt som tillitsvalgte for forsvaret. Og det er meget positivt. Det er positivt for oss som jobber litt for at vi skal få en økt andel kvinner i forsvaret. Det er en annen sak som også opptar meg, og det er redningshelikoptertjenestens arbeidsforhold. Ombudsmannsnemnda har i det året som dokumentet behandler, vært på besøk på Banak. Det synes som om flystasjonen og virksomheten der preges av at den varslede stortingsmeldingen om redningshelikoptertjenesten trekker ut. Sist fredag var jeg på Rygge flystasjon, hvor jeg hadde gleden av å treffe et mannskap fra redningshelikopteret som vanligvis er stasjonert på Banak. Men som vi vet, fører detasjementet ved Rygge til at de skifter personell, og i denne uken har Banak-personellet vært på Rygge. Jeg hadde en samtale med dem, og de fortalte at hele deres arbeidssituasjon nå preges av at de går og venter på stortingsmeldingen. Så dette er en bønn til statsråden om at hun tar dette opp med sin kollega justisministeren, slik at vi får en fortgang i denne stortingsmeldingen om redningshelikoptertjenesten. Dette er militært personell og militært utstyr. Personellet bor i militære boliger og jobber på militære stasjoner, så det er på en måte vårt ansvar at de har gode arbeidsforhold. Men meldingen skal altså skrives av justisministeren, og de savner nå en avgjørelse.
Saksordføraren brukte mykje av sitt innlegg til å kritisere den ordninga med refs som er i militæret i dag. Eg vil berre for min del gjera det heilt klart at han då ikkje tala på komiteens vegner – i alle fall ikkje på Høgres. Eg ser det slik at den ordninga ein har med refs i forsvaret i dag, er veldig grei. Den går føre seg på ein heilt open måte – veldig realt. Slik trur eg det blir oppfatta av dei aller fleste. Eg trur faktisk at resten av samfunnet kunne lært ganske mykje av Forsvaret på dette området. Dette gjeld ikkje minst skulen, der mobbing nå etter kvart har vorte eit kjempeproblem som inneber at svake elevar går fysisk utrygge på skulen kvar einaste dag. Samfunnet greier ikkje å gjera noko med det. Dei har ikkje greidd det sjølv om dei har snakka om det i 10-20 år. Eg trur det er veldig mykje å lære av den måten Forsvaret organiserer sitt personell på, og òg den måten dei straffar folk som gjer noko gale, på. I skulen kunne ein gjera noko liknande med bøllane som mobbar. Då trur eg det ville bli mykje tryggare for alle. Eg vil difor reservere meg mot det saksordføraren sa på dette området.
Saksordføreren pekte innledningsvis på bekymring over utviklingen av narkotikabruken i forsvaret. Avsløring av narkotikabruk hos soldatene viser at det er en økning på over 50 pst. fra i fjor til i år. Jeg deler fullt ut saksordførerens bekymring på dette området. De soldatene som er i denne situasjonen, er en fare for egen sikkerhet og også en fare for andre soldaters sikkerhet. Det er det ene aspektet ved dette. Jeg vil også peke på det Ombudsmannsnemndas sier om de rusmiddelmisbrukere som er inne i Forsvaret, at Forsvaret ofte er den siste kontakt, i hvert fall systematiske kontakt, de har med en samfunnsinstitusjon og et samfunnsapparat. Veldig mange av dem kan vandre ut derfra uten særlig oppsyn i etterkant. Forsvaret har i den situasjonen et ekstra ansvar, og bør være seg det ansvaret bevisst ved å koble disse soldatene til det rette behandlingsapparatet. Som også ombudsmannen påpeker, må det organet innen Forsvaret som driver med dette, ha såpass med ressurser at det klarer den jobben.
Det var egentlig ikke min mening å ta ordet til denne saken, siden det var en enstemmig komiteinnstilling som var avgitt, og det da burde holdt med saksordførerens innlegg. Men nå har altså saksordføreren benyttet sitt innlegg til å berøre et saksområde som for så vidt er berørt av komiteen, men da på et helt annet felt. Jeg vil faktisk kritisere saksordføreren for at han ikke har tatt opp den problemstillingen han nå brukte mesteparten av innlegget på å belyse. Det burde han absolutt ha gjort, istedenfor å løpe hen til media og få oppslag på dette, og gjøre dette til et hovednummer i debatten. Hvis dette er av stor betydning for det partiet saksordføreren tilhører, burde det ha fremkommet gjennom merknadene som står her. Det ville det vært full anledning til å gjøre, med det saksfeltet som foreligger. Når det er sagt, vil jeg bare understreke det jeg også har svart til pressen, at jeg er helt uenig med representanten Holstad i dette. Jeg siterer det komiteen har pekt på i sine merknader: «Komiteen merker seg at statistikken for 1997 viser at antall refselser i Sjøforsvaret og Luftforsvaret har gått opp, mens nedgangen i antall refselser i Hæren mer enn oppveier økningen i de to andre grenene. Den hyppigste refselsesgrunn er fortsatt ulovlig fravær». Det saksordføreren på en måte gjennom sitt innlegg åpenbart ønsker å skjule, er at det at enkelte soldater er ulovlig borte fra sin avdeling, skal ikke avdelingen være kjent med. Etter min mening må det være en klar del av tilbakemeldingen til avdelingen at en del soldater som tilhører avdelingen, har vært borte, med ulovlig fravær. Det har å gjøre med avdelingens ånd, sammensetning, og det har med solidaritet å gjøre. Jeg kan vanskelig se at dagens ungdom er mer sarte på dette området enn hva tilfellet har vært tidligere. Er det ulovlig fravær som er hovedgrunnen til refs, får man fordundre meg også tåle det. Har man «guts» nok, for å bruke et litt annet uttrykk, til å rømme av gårde og være ulovlig vekk, får man også være voksen nok til å få dette opplest på linja. Det burde være en rimelig grei ordning på stedet for den soldat det angår. Når det er sagt, får jeg spøkefullt få lov å tilføye at i denne sal mottar man stadig refs, daglig, og tilsynelatende uten at det hjelper, men når det gjelder Forsvaret, er det altså noe annerledes.
Presidenten er noko i tvil om «fordundre meg» er eit parlamentarisk uttrykk, men lèt det passere, på grunn av sakas natur.
Nr. 16 Holstad aksepterer refs for det påtalte forhold, som angår manglende forhåndsannonsering i komiteen. Forklaringen er så enkel at jeg fikk en henvendelse for 30 timer siden som utløste min reaksjon. Når det gjelder selve effekten av refsen, og hvorvidt man er i stand til å ta en refs, vil jeg si at det er beviselig ikke alle som gjør det. Av hensyn til de forhåpentligvis få som direkte plages av refs i påhør av mange mennesker, ligger det meg på hjertet å søke å finne en løsning for å møte et behov. Det er slik at en form for snillere refs – i form av at man kanskje istedenfor å rope det ut til en stor forsamling gjerne kunngjør det gjennom et oppslag på en vegg – allikevel vil kunne bli forkynt for dem som måtte trenge det, til bedret oppdragelse.
Dermed er debatten i sak nr. 10 over.[[Votering, sjå side 3119]]
Vi går då til votering, først over sakene på det ordinære kartet. Til sak nr. 1 ligg det ikkje føre noko voteringstema.
Under debatten har Carl I. Hagen sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen:Sørge for at det foretas en beregning av den statlige nettoverdi av det statlig engasjement etter tilbakebetaling av benyttede såkalte redningsmidler i Kreditkassen, Fokus Bank og Den norske Bank pr. 1. mai 1999.Utbetale 25 pst. av den fremkomne verdi for Kreditkassen og Fokus Bank pro rata til de aksjonærer i disse banker som fikk sine aksjer nullet ut.Utbetale 50 pst. av den fremkomne verdi for Den norske Bank pro rata til de aksjonærer i denne banken som fikk sine aksjer nullet ut.»
Det blir votert over forslag nr 1, som lyder: «Avgift på flyging av passasjerer§ 2 skal lyde: 1. For flyging fra norsk lufthavn til utlandet betales avgift med kr 237 pr. passasjer.2. For flyging i Norge mellom steder nevnt i § 1 betales avgift med kr 100 pr. passasjer.»
Presidenten trur at Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre ønskjer å røyste imot.
Under debatten har Karin Andersen på vegner av Sosialistisk Venstreparti sett fram eit forslag, nr. 1. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen nedsette en ny Forsvarskommisjon som skal utrede nytt forsvars- og sikkerhetspolitisk konsept for Norge. Kommisjonens mandat legges frem for Stortinget.» Det blir votert over forslaget.
Under debatten har Karin Andersen på vegner av Sosialistisk Venstreparti sett fram to forslag, forslaga nr. 1 og 2. Forslag nr. 1 lyder: «Det henstilles til Regjeringen å utarbeide, fremme og støtte konkrete forslag til fredsinitiativ overfor NATO, inkludert å tilby Milosevic midlertidig bombestans for å undersøke serbernes fredsvilje.» Forslag nr. 2 lyder: «Det henstilles til Regjeringen å ta initiativ til en omfattende gjenoppbyggingsplan som skal omfatte både innbyggerne i Kosovo og Serbia.» Presidenten vil seie at når det gjeld forslag nr. 2, frå Sosialistisk Venstreparti, er det tvilsamt om dette kan seiast å ha den nødvendige tilknytinga til saka. Sidan forslaget i si form er eit oversendingsforslag, vil presidenten likevel ta det opp til behandling, dersom det ikkje kjem innvendingar mot det. – Så har ikkje skjedd. Presidenten gjer framlegg om at forslaga blir sende Regjeringa utan realitetsvotering – og ser det som vedteke.
Det vil så bli votert over den saka som er oppført på tilleggsdagsordenen. Det er forslag frå Johan J. Jakobsen, Dokument nr. 8:57, som er omdelt i salen. Forslaget dreier seg om Stortinget sitt samtykke til å ta imot 6 000 flyktningar frå Kosovo. Forslaget lyder: «Stortinget gir Regjeringen samtykke til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo.»
Det ligg ikkje føre noko referat.