Fra representanten Hilde Frafjord Johnson foreligger søknad om sykepermisjon fra og med kveldsmøtet torsdag 23. mars og inntil videre. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknaden behandles straks og innvilges.2. Vararepresentanten, Olaf Gjedrem, innkalles for å møte i permisjonstiden.
Olaf Gjedrem er til stede og vil ta sete. Man fortsatte behandlingen av
Jeg har fulgt debatten på formiddagsmøtet og vil gjerne slå fast at jeg er tilfreds med den mottagelsen regjeringserklæringen har fått. Regjeringens ønske med erklæringen har vært å sette opp noen mål, noen visjoner, noen verdier som vi vil strekke oss etter ved inngangen til et nytt århundre. Vi har forsøkt å si noe om hvordan vi ønsker å ta i bruk Norge som mulighetenes samfunn. Vi har bl.a. satt opp som mål å å fornye offentlig sektor for å styrke velferden å satse på utdanning og kompetanse for å utvikle vår aller viktigste ressurs: menneskene som bor her i landet å bli et foregangsland i miljøpolitikken i en verden der de globale miljøproblemene er de mest utfordrende å utforme næringspolitikk som tar hele landet i bruk og trygger arbeid og verdiskaping å satse mer målrettet i kampen mot fattigdommen i verden Dette er ambisiøse mål, men uten ambisiøse mål vil vi helt sikkert komme til kort. Stortinget vil se at vi tar ambisjonene på alvor og vil følge dem opp med konkrete forslag. Vi skal komme med saker i tur og orden, grundig forberedt og nøye gjennomtenkt. Da må vi være forberedt på at det blir mer strid og mer uenighet. Men at det i utgangspunktet er enighet om mange av målene, er ikke en ulempe; det er en fordel. Selv om Regjeringen i erklæringen legger hovedvekten på å være langsiktig, formulere noen mål og visjoner for samfunnsutviklingen, peker vi også på konkrete tiltak, som f.eks. at vi vil innføre en rett for voksne til å få videregående opplæring. Dette er en viktig byggestein i en større kompetansereform, etter- og videreutdanningsreform. øke kommunenes inntekter. Det mener vi er nødvendig for å sikre velferdsproduksjonen i kommunene, sikre den delen av velferdssamfunnet som er ansvarlig for hoveddelen av vårt utdanningssystem, eldreomsorg og vesentlige deler av helsevesenet. legge om momssystemet ved å behandle varer og tjenester likt. Dette er et viktig bidrag for å sikre den langsiktige finansieringen av velferden, fordi vi vet at det er tjenesteforbruket som vokser sterkest, og at det i hovedsak i dag er fritatt for moms, mens varer er ilagt moms. etablere et program for utvikling av renseteknologi for klimagassen CO2. Vi har enestående forutsetninger for å lykkes med det i Norge, både fordi vi har kompetanse når det gjelder gass, fordi vi er en ledende energinasjon, og fordi vi har reservoarer på norsk sokkel som egner seg til deponering av CO2. Det programmet vi skal lansere, skal være et fellesprogram mellom myndigheter og bedrifter for at vi skal utvikle renseteknologi for klimagassen CO2. følge opp vårt forslag i budsjettforhandlingene i fjor om deltakelse i Verdens Karbonfond – i og for seg et lite forslag, men et viktig bidrag for at Norge skal være pådriver i utviklingen av det som kalles Kyoto-mekanismene, de mekanismene som skal gi en effektiv avtale for å redusere verdens utslipp av klimagasser. åpne for å ta i bruk gass til kraftproduksjon i Norge. Det vil redusere vårt behov for å importere svært forurensende kraft fra våre naboland, og dermed redusere de samlede utslippene av klimagasser. Dessuten vil det bidra til at vi enda raskere kan utvikle enda mer miljøvennlig teknologi. fremme forslag om at Telenor skal bli et børsnotert selskap. Dette mener vi kan gi selskapet ny kapital og nye impulser, og dermed styrke Telenor som vår ledende kunnskapsbedrift. Siktemålet er å ha et forslag klart i løpet av våren. fremme forslag om endringer innen forvaltningen av det statlige eierskapet i petroleumsvirksomheten. Blant annet vil vi åpne for privat medeierskap i Statoil og overføring av deler av statens direkte eierandeler til selskapet. Også her er siktemålet å komme med forslag i løpet av våren, men vi er nødt til å ha noe mer tid før vi med sikkerhet kan si om vi er i stand til å fremme forslag før sommeren, eller om det vil komme til høsten. støtte og lede an i arbeidet for å sikre at alle verdens barn blir vaksinert. Dette er noen av de konkrete forslag Regjeringen lanserte i sin regjeringserklæring, og er derfor et uttrykk for at vi har prøvd å kombinere visjonene, verdiene, målene med noen konkrete tiltak i forhold til hvordan vi mener de best kan virkeliggjøres. Noen av disse forslagene er det bred enighet om, noen er det uenighet om, noen er en oppfølging av arbeid den forrige regjeringen har satt i gang. Slik er det ved hvert regjeringsskifte. Slik var det også da Bondevik-regjeringen overtok etter Jagland-regjeringen. For eksempel var det da slik at Jagland-regjeringen hadde lagt fram eldreplanen. Bondevik-regjeringen fulgte den opp. Det er utmerket, det er alle fornøyd med. Tilsvarende med handlingsplanen for psykiatri. Den bygger på en stortingsmelding fra tidligere helseminister Gudmund Hernes og ble fulgt opp av regjeringen Bondevik. Regjeringen har ikke som selvstendig mål å fremme forslag som skaper strid. Tvert imot er vårt mål å fremme forslag som kan virkeliggjøre våre mål, og som kan bidra til samlende løsninger og få flertall i denne sal. Men vi er selvsagt også forberedt på at noen av forslagene vi kommer til å fremme, noen av de konkrete tiltakene vi kommer til å lansere, kommer til å skape politisk strid og politisk uenighet. Det er det politisk arbeid handler om. Et hovedbudskap har vært å fornye offentlig sektor for å styrke offentlig sektor og styrke velferden. For noen er fornyelse ensbetydende med privatisering. Det er det ikke for Arbeiderpartiet. Det offentlige må fortsatt ha ansvaret for velferdstjenestene, ansvar for at alle sikres helse, utdanning og andre grunnleggende velferdsgoder på likeverdige vilkår uavhengig av bosted og inntekt. Men private har en rolle å spille, og frivillige organisasjoner har en rolle å spille. Det ble understreket i regjeringserklæringen. Det er jo også situasjonen allerede i dag. Mesteparten – eller store deler – av primærhelsetjenesten, det helsevesen vi møter når vi blir syke, er basert på privatpraktiserende leger. Mesteparten av utbyggingen av barnehager gjennom 1990-tallet har vært private barnehager. Mye av rusmiddelomsorgen, mye av rehabiliteringsvirksomheten er det private eller frivillige organisasjoner som driver. Men kjennetegnet på alt dette er at det skjer innenfor fellesskapets rammer, med solidariske ordninger og på en solidarisk måte. Denne type private bidrag, denne type bidrag fra private og frivillige til bygging og levering av velferdstjenester, er vi tilhengere av. Det vi er motstandere av, er det jeg vil kalle kommersialisering, som innebærer at tilbudene blir ulike avhengig av inntekt og bosted. Norge skal bli et foregangsland i miljøpolitikken. Da må vi ta innover oss at karakteren av de viktigste miljøproblemene er i ferd med å endre seg. Før var det slik at de klassiske miljøproblemene var utslipp fra en fabrikk, som slapp ut gift, og som skapte lokale miljøproblemer. Det er fortsatt alvorlig mange steder, men er ikke i dag de mest krevende miljøproblemene. De mest krevende miljøproblemene i dag er de globale miljøproblemene, først og fremst drivhuseffekten. Der spiller det ingen rolle om ett tonn drivhusgass, ett tonn CO2, slippes ut i Norge eller i Nigeria, skyldes en lekkasje fra gassrørledningene i Sibir eller skyldes forbrenning av gass i Spania. Derfor må de globale miljøproblemene møtes med globale avtaler, og derfor må de møtes med en helt ny generasjon miljøpolitiske virkemidler. Det handler om at land kan gå sammen om å gjennomføre utslippsreduksjonene, slik at vi investerer og setter inn innsatsen der vi får størst utslippsreduksjon for hver krone investert. Det handler om felles gjennomføring og om kvotehandel, og Arbeiderpartiet er glad for at verden har samlet seg om den typen mekanismer gjennom Kyoto-avtalen, som ble vedtatt høsten 1997. Vi ønsker at vi nå raskest mulig får avtaleverket på plass, slik at vi kan begynne å virkeliggjøre de mekanismene som ligger i Kyoto-avtalen. Det andre er at vi selvsagt må ta innover oss at CO2 er en forurensning. Når Stortingets nest største parti mener at det ikke er forurensning, er det helt i strid med en grunnforutsetning for å kunne være et miljøforegangsland, nemlig å erkjenne at et forurensningsproblem faktisk er det. Til slutt vil jeg si at det har vært lite debatt om Regjeringens forslag om at vi skal lede an i vaksineinitiativet, men jeg mener faktisk at det er det viktigste vi sa i regjeringserklæringen. Hvis Norge kan bidra til at alle verdens barn blir vaksinert, er det noe av det viktigste vi kan drive med i vår tid.
Det blir replikkordskifte.
I begynnelsen av denne stortingsperioden var det betydelig – nesten enorm – interesse for å få renten ned i vårt land. Snakk om press i økonomien og stramme budsjetter nettopp for å få renten ned, var det som var in. Takket være bl.a. – bl.a. – de to første budsjettene i denne perioden, som Fremskrittspartiet og Høyre gav subsidiær tilslutning, er renten kommet ned på et normalt nivå. Men nå i dag varsler sentralbanksjefen, som i mellomtiden i praksis har endret pengepolitikken til å være styrt mer etter et inflasjonsmål, og det syns vi er fornuftig, at det er mulig med renteoppgang. Han henviser bl.a. til økningen i inflasjonen – den økte oljepris slår også i Norge, til tross for at vi er en meget betydelig oljeeksportør, direkte inn på inflasjonen. En prosentenhet av prisveksten sier sentralbanksjef Gjedrem at oljeprisøkningen medfører. Det kan ikke andre land gjøre noe med, men Norge kan. Vi kan i dette hus gjennomføre en reduksjon i både diesel- og bensinavgiften og derved få inflasjonspresset ned ved å senke prisstigningen med denne ene prosentenheten. Da ville – for øyeblikket i hvert fall – faren for renteøkning, som vil ramme mange vanlige mennesker i vårt land, være over. Kan vi forvente at statsminister Stoltenberg og den nye regjering nå vil begynne å tenke på den vanlige kvinne og mann i dette land – og ikke bare salte ned penger til Jagland og jeg blir pensjonister – ved nettopp å bruke noe av overskuddet til å redusere bensin- og dieselavgiften, slik at vi unngår en renteøkning?
Først vil jeg takke representanten Hagen for at han tar opp spørsmålet om renter og inflasjon. Det er et viktig spørsmål, og det gir meg anledning til å understreke følgende: Selv om norsk økonomi er solid, selv om det er veldig mye som går bra i norsk økonomi, er det noen faresignaler. Et av dem er prisstigningen – inflasjonen. Det siste tallet vi fikk, var 3,2 pst., mens våre konkurrentland ligger på under 2 pst. 3,2 pst. er en god del høyere enn forutsatt – i hvert fall en del høyere enn forutsatt – og det er jo ikke slik at det at vi nå ligger på 3,2 pst. og de andre ligger under 2 pst., kan forklares med olje, for oljeforbruk har de også i våre konkurrentland eller i de andre OECD-landene, så det må skyldes norske forhold. Det understreker at vi har et press i økonomien, som gjør at vi fortsatt må videreføre en ansvarlig finanspolitikk. Jeg er helt sikker på at sentralbanksjefen vil mene, og det understreket han også i sin årstale, at det nå å pumpe mer oljepenger inn i norsk økonomi enten ved å øke utgiftene eller ved å redusere skatter og avgifter, redusere statens inntekter, vil øke presset, øke faren for prisstigning og dermed øke faren for at vi får høye renter. Så jeg vil anbefale representanten Hagen at han, hvis han først siterer og bruker sentralbanksjefen som sannhetsvitne i den økonomiske politikken, bør gjøre det helt ut. Jeg er helt sikker på at sentralbanksjefen ønsker en stram finanspolitikk og ikke den type svekkelse av finanspolitikken som representanten Hagen la opp til ved å invitere til å bruke oljeinntekter til å redusere skatter og avgifter og dermed øke faren for inflasjon. Vi ønsker å videreføre en ansvarlig finanspolitikk både for å trygge sysselsettingen, velferden, på kort sikt – økte renter og økt inflasjon vil undergrave det – og også for å trygge dette på lang sikt.
Først: Siden statsministeren etterlyste holdningen i Stortinget til verdensprogram for vaksine av barn, vil jeg bare gi uttrykk for at det har sentrumspartienes fulle støtte. Det gav jeg på sentrumsregjeringens vegne uttrykk for i et brev til Verdens Helseorganisasjon for ca. sju uker siden. Regjeringen har varslet en aktiv Europa-politikk. Det overrasker meg at det første konkrete framstøtet i så måte er en slik tilnærming til EUs patentdirektiv som det som kom i regjeringserklæringen, hvor det lød: «Vi vil satse aktivt på utviklingen av bioteknologi. Norge skal ikke stille seg utenfor den nye teknologiske revolusjonen. Regjeringen vil vurdere EUs patentdirektiv på denne bakgrunn.» Men dette er en sak med store etiske dilemmaer. Da kan en ikke ha en så ensidig holdning til dette som erklæringen gir uttrykk for. Det er i høyeste grad grunn til å problematisere saken. Det dreier seg om å skjelne mellom oppfinnelser og oppdagelser, bl.a. og først og fremst på naturlig forekommende materiale. Det meste av det naturlig forekommende biologiske materiale finnes i utviklingsland, og det er også grunn til å spørre: Vil direktivet bety at store multinasjonale selskaper kan ta enerett på u-landenes genetiske ressurser? Dette trenger vi en skikkelig gjennomgang av, som må være langt mer problematiserende enn det regjeringserklæringen tyder på. Dette har heller ikke noen bråhast. EU har, så vidt jeg vet, fortsatt ikke tatt dette opp i EØS-komiteen, og dermed er det ikke gjort EØS-relevant. Til slutt: Regjeringen har gjort modernisering av offentlig forvaltning til en hovedsak. Det er positivt. Vi får vente på Regjeringens konkrete forslag for å se hva det innebærer. Det vi vet, er at det ved regjeringsskiftet var i gang et betydelig arbeid på dette området. Reduksjon og forenkling av skjemaveldet, større frihet for kommunene, modernisering av statsforvaltningen – alt dette under prosjektet «Et enklere Norge», over 100 enkeltprosjekter redegjort for i denne prosjektkatalogen. Vil den nye regjeringen følge opp dette arbeidet?
Først vil jeg si meg glad for at representanten Bondevik gir uttrykk for at han støtter vaksineinitiativet. Jeg har merket meg at han refererte til det brevet han sendte til WHO. Det er utmerket. Det vi gjør i tillegg fra Regjeringens side, er å varsle økonomisk støtte, og at vi ønsker å lede an i initiativet. Jeg oppfatter det slik at Kristelig Folkeparti er innstilt på å støtte også det, og det er fint. Det er da et eksempel på en sak der vi kan samles om en viktig felles oppgave Regjeringen og sentrumspartiene imellom, slik vi også kan samles om andre viktige deler av bistands- og utviklingspolitikken. Når det gjelder patentdirektivet, vil selvfølgelig Regjeringen komme tilbake til det, fordi det er blant de saker vi ikke på noen måte har greid å behandle i de få dagene vi har sittet i regjeringskontorene. Men jeg har lyst til bare å understreke følgende: Det Norge skal ta stilling til, er jo ikke om EU skal ha et patentdirektiv, som man kan være mer eller mindre fornøyd med. Det har EU vedtatt og kommer til å gjennomføre og håndtere slik de mener, og slik de ønsker. Det vi skal ta stilling til, er hvorvidt det patentdirektivet skal gjøres gjeldende for Liechtenstein, Island og Norge. Og der har vi innflytelse, for det det måtte være verdt. Så jeg tror at det for u-landene har begrenset interesse om dette er et direktiv som gjelder hele EU pluss Liechtenstein, Island og Norge, eller om det bare gjelder hele EU. Så må vi vurdere om det patentdirektivet setter begrensninger for vår politikk når det gjelder f.eks. å sikre oss mot uønskede virkninger av bioteknologi. Men der er det slik at jeg har forstått at vi, selv om et produkt er patentert, fortsatt kan sette nasjonale begrensninger på bruken av det i vårt eget land. Så der tror jeg man må skille de to spørsmålene. Men alt dette skal vi komme tilbake til i tur og orden. Når det gjelder prosjektet «Et enklere Norge», skal vi gå grundig gjennom det. Så langt jeg ser, er det et fornuftig prosjekt, og vi ønsker å innarbeide det i vårt arbeid for å fornye offentlig sektor. Akkurat hvordan vi vil gjøre det, får vi komme tilbake til etter hvert.
Jeg tror jeg vil ta opp igjen tråden fra Hagens replikk, fordi statsministerens svar på det jo var hva han ikke hadde tenkt å gjøre med det pressproblemet som nå dukker opp i norsk økonomi. Men så er spørsmålet: Hva har han da tenkt å gjøre? For dette er ikke noe lett spørsmål. Statsministeren har helt rett i at det er en del viktige innenlandske forhold som også er ute og går her. Og ett av disse innenlandske forholdene er det budsjettet som sentrumsregjeringen og Arbeiderpartiet vedtok. Da Høyre, Fremskrittspartiet og sentrum ble enige om et budsjett, gikk rentene ned, og tilliten til norsk økonomi gikk opp. Nå har Arbeiderpartiet og sentrum laget et budsjett, og da putrer det, da øker prisstigningen mer enn det vi trodde for noen ganske få måneder siden, og da er det altså fare for renteøkninger. Og som om ikke det er nok, ligger det jo en del budsjettbomber her. Vi har sett at KFOR er klart underbudsjettert, vi vet at det er problemer i kommunebudsjettene, og allerede etter noen få dager distanserte Arbeiderpartiet seg fra sitt eget vedtak om sykehusøkonomien, da Asmund Kristoffersen sa følgende: «… jeg tror at vi har vedtatt et budsjett sykehusene og fylkeskommunene ikke kan leve med. Dette er meget alvorlig!» Og derfor har Stoltenberg et problem når han nå kommer til regjeringskontorene og overtar sitt eget budsjett. Det er jo en ganske eiendommelig situasjon at når det blir et skifte fra én regjering til en annen, blir altså ikke en krone disponert forskjellig. Men da er i grunnen spørsmålet: Når det putrer som det gjør og faresignalene er der, hva har Stoltenberg tenkt å gjøre med det?
Først vil jeg gjerne si at jeg anser det ikke som noe stort problem å ta over regjeringsansvaret og da også få anledning til å ta over det budsjettet vi stemte for. Jeg anser det som en fordel. Det gjør det hele vesentlig enklere. For det andre er det ikke slik – hvis man skal diskutere historieskriving – at de budsjettene som Høyre og Fremskrittspartiet stemte for, førte til lavere rente, tvert imot. Det var jo slik at da man valgte å svekke budsjettet dramatisk høsten 1997 i forhold til det foreslåtte budsjettet fra Jagland-regjeringen, var det et vesentlig bidrag til de pressproblemene vi fikk gjennom 1998, og den dramatiske økningen i renter som vi fikk gjennom 1998. Siden er rentene satt ned, det er helt riktig, men de er fortsatt ikke kommet ned på det nivået som de lå på under Jagland-regjeringen. Nå vil jeg understreke at økonomisk politikk aldri må bli et norgesmesterskap i lavest mulig renter. Rentene skal settes ut fra en vurdering av hva som er ansvarlig ut fra de valuta- og pengepolitiske retningslinjer som gjelder. Men hvis man først begynner å diskutere, er det altså fortsatt slik at det var de budsjettene som ble vedtatt med Fremskrittspartiets og Høyres stemmer, som bidrog til den kraftige renteøkningen, og vi er fortsatt ikke tilbake på det nivået som vi hadde før det. Så er det riktig at vi har åpenbare budsjettproblemer. Det er jo da noen problemer vi arver. Det har åpenbart vært mangelfull budsjettering når det gjelder KFOR-styrkene – en overskridelse på over en milliard kr. Det er et problem som må håndteres midt i året. Revidert nasjonalbudsjett er en anledning til å diskutere hvordan man gjennomfører det vedtatte budsjettet, og vi håper at de partiene som har bidratt til å vedta det budsjettet vi nå har, også vil være med på å gjennomføre det innenfor de rammer og de forutsetninger som var lagt til grunn da budsjettet ble vedtatt. Og da er det viktigste bidraget til å unngå press, kostnadsvekst, svekking av konkurranseevnen, nedbygging av industrien og økte renter selvfølgelig å holde budsjettets rammer. Da er det veldig lett i prinsippet å være for det, men det er ganske krevende når vi ser hva det innebærer i praksis. Det får vi da diskutere når revidert nasjonalbudsjett kommer.
Jeg vil litt tilbake til situasjonen innenfor helsesektoren og innenfor offentlig sektor, hvor statsministeren nå gjentar at det er viktig med fornyelse, og at fornyelse ikke er ensbetydende med privatisering. Det er jeg selvsagt enig i. Statsministeren sa også at privat drift i hovedsak skjer ved frivillige organisasjoner, ikke kommersielt, og innenfor fellesskapet og solidariske rammer. Vi begynner etter hvert å få en del erfaring med at anbudsutsetting også fører til problemer for de ideelle organisasjonene som driver innenfor helsetjenesten. Det fører til at man tvinges inn i den samme kommersialiseringen som de private, kommersielle aktørene, og det er allerede kommet en del reaksjoner og henvendelser fra ideelle, private organisasjoner om å organisere dette på en annen måte, fordi man ikke klarer konkurransen på den måten man hadde sett for seg. Vi har betydelige utfordringer på dette området, og det er positivt at statsministeren legger vekt på å få til et samarbeid. Sentrum akter å stemme for det vi er for. Det er ikke engang sikkert at vi vil komme til å stemme mot det vi er for, ut fra at forslagene er unødvendige – at selv om man er for dem, så er de unødvendige, slik Stoltenberg argumenterte med i gasskraftsaken. Så vi skal stemme for det vi er for. Jeg viste i mitt innlegg til at sentrumsregjeringen la fram Ot.prp. nr. 25 for 1999-2000, hvor det ble sagt at vi ønsker å organisere fylkessykehusene som selvstendige rettssubjekt. Vi ønsker å begrense overgangen til aksjeselskap i størst mulig grad ut fra at vi legger vekt på bl.a. å holde en regional balanse i forhold til tilgang på helsepersonell, noe som er en kritisk faktor innenfor den sektoren i dag. Sterke omdannelser til aksjeselskap fører til en konsentrasjon, det fører til lønnsdannelse innenfor hver enkelt enhet og på den måten til regional ubalanse. Dette er ikke et uvesentlig spørsmål, og jeg vil på nytt gjenta utfordringen fra mitt hovedinnlegg: Ligger det i Arbeiderpartiets modernisering av helse- og sosialsektoren at partiet vil gå lenger enn sentrumsregjeringen i dette spørsmålet?
Først en veldig kort merknad om gasskraftdebatten for noen uker siden. Det er altså slik at det forslaget som regjeringen stilte kabinettsspørsmål på, ikke var forslaget om å si ja til å åpne for bygging av gasskraftverk, men det var et forslag som ble fremmet og behandlet etter at alle forslagene var vedtatt. Fremskrittspartiet mener at det fullt ut gav grunnlag for å gjennomføre bygging av gasskraftverk, mens sentrumspartiene åpenbart er av en annen oppfatning. Det sier jo alt om forslaget at Fremskrittspartiet kunne stemme for det. Det illustrerer at hoveddiskusjonen her er at man er uenig om hva som er å styrke, og hva som er å svekke miljøpolitikken. Da er det mye redeligere å ta en åpen konfrontasjon på det enn å bidra til å forsøke å få vedtatt et forslag som ville ha skapt uklarhet om hva Stortinget faktisk hadde vedtatt. Vi blir kritisert for å være i allianse med Høyre i miljøpolitikken. Vel, jeg kan ikke forstå at det kan være noe bedre å være i alliansemed Fremskrittspartiet, slik sentrumspartiene var i det spørsmålet hvor de valgte å stille kabinettsspørsmål. Så har Regjeringen lagt fram en proposisjon for Stortinget om sykehus og organisering av sykehus der man legger opp til en noe friere stilling. Vi får først ta stilling til hva Regjeringen gjør med de sakene som ligger i Stortinget. Det skal Regjeringen prøve å gjøre i løpet av kommende uke, i hvert fall så raskt som mulig, slik at Stortinget kan få klar og rask beskjed om det. Vi har hatt som et veldig viktig styrende prinsipp at vi ikke begynner å kommentere de enkeltsaker som er fremmet, og som vi skal ta stilling til om vi trekker eller ikke. Men uansett vil vi fra Regjeringens side ta stilling til dette enten ved at vi eventuelt fremmer tilleggsmeldinger eller trekker de sakene som ligger, eller ved at vi lar sakene ligge i Stortinget og tar stilling til de enkelte forslagene mens de ligger i Stortinget.
Statsministeren har sagt seg fornøyd med debatten så langt, og det syns ikke SV er det grann rart, for den har vel først og fremst vært preget av intenst sorgarbeid på borgerlig side. Det interessante er at i denne debatten er det Fremskrittspartiet og sentrum som har alliert seg i felles interesse for å filleriste Høyre. Særlig de som husker tilbake for to og et halvt år siden, husker med hvilken beklemmelse sentrum oppdaget at de faktisk var avhengig av Fremskrittspartiets støtte, men de ville helst ikke ha den. Nå klapper de og stryker på Fremskrittspartiet så han kurrer og maler fornøyd. Så lenge dette er situasjonen blant de borgerlige partiene, har Arbeiderpartiet ingen ting å frykte hvis det er regjeringsmakten som er det viktigste. Da sitter de trygt. Jeg er glad for at statsministeren sier at man må komme grundig og nøye tilbake når det gjelder patentdirektivet. Regjeringen varsler at de skal drive en aktiv Europa-politikk, men det er intet aktivt dersom Norge rusher igjennom en tilslutning til patentdirektivet og godkjenner det, mens EU-land protesterer. Det er slik at Nederland har klaget dette direktivet inn for EU-domstolen med bakgrunn i at det truer FN-konvensjonen om biologisk mangfold og har fått støtte av Italia. Norge har støttet det synet. Det er ikke sånn at Norge her driver med noe som bare er interessant for Norge, Liechtenstein og Island – jeg tror kanskje statsministeren glemte Monaco. Det er faktisk sånn at Norges bidrag her kan være noe som er en del av en stor internasjonal debatt, særlig det som Bondevik var inne på. Dette dreier seg om de største skattene på dette området. De befinner seg i u-land, og det man har sett på noen områder, er at svære internasjonale konserner har tatt patent på det som er naturlig forekommende såkorn, og dermed har stilt bønder i en meget vanskelig situasjon. Ta tid på denne saken. Hvis ikke, snur Arbeiderpartiet i rasende fart bort fra noe som man prinsipielt sett hadde store betenkeligheter med tidligere.
For det første tror jeg ikke Monaco er med i EFTA-pilaren, for å si det slik, i det likeverdige samarbeidet mellom EFTA og EU innenfor EØS-avtalen, men at de er med i EU-pilaren gjennom Frankrike. Men hvorvidt Norge har tenkt å nedlegge veto mot innføring av patentdirektivet for Monaco, tror jeg ikke vil være avgjørende i forhold til våre vurderinger av det direktivet. Det som vil være avgjørende, er dels selvfølgelig en vurdering av direktivet som sådant. Men det er et kompromiss. Det er et resultat av lange politiske prosesser der ingen har fått det akkurat som de ville, og der også flere EU-land åpenbart er misfornøyd med deler av direktivet. Men det som jeg prøvde å få fram i mitt innlegg, er at EU går videre med sitt direktiv både for å sikre en felles standard på hva som skal patenteres innenfor en global, internasjonal økonomi der de mener det er nødvendig, og for å sikre utvikling av en av de mest dynamiske industriene i verden og den nye teknologiske revolusjonen, bioteknologirevolusjonen. Det kommer de til å gjøre uavhengig av hva Norge vedtar. Enten man er veldig misfornøyd med, litt misfornøyd med, bare delvis misfornøyd med patentdirektivet, vil det fortsatt være slik at vi må vurdere hvilke konsekvenser det har for Norge, Liechtenstein og Island at vi nedlegger veto mot at direktivet innføres for de landene når det innføres for EU-landene. Et nøkkelspørsmål som jeg ikke fullt ut har oversikt over ennå, er i hvilken grad vi fortsatt kan ha nasjonal lovgivning som forbyr og regulerer bioteknologisk anvendelse som er tillatt i henhold til patentdirektivet, dvs. at det kan tas patent på det, men likevel kan forbys anvendt i Norge gjennom nasjonal lovgivning. Det vil være et nøkkelspørsmål som vil være avgjørende i forhold til om det vil være riktig av Norge å slutte seg til direktivet eller ikke. Vi skal behandle det grundig og tidsnok.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Regjeringen Bondevik har måttet vike plassen for regjeringen Stoltenberg. Slik er det parlamentariske system. En flertallskonstellasjon her i Stortinget kan til enhver tid avgjøre at nå kan ikke den sittende mindretallsregjeringen lenger få lov til å fortsette sitt arbeid. Det var situasjonen i Stortinget torsdag 9. mars da regjeringen Bondevik ble felt på en viktig miljøsak. Når statsminister Stoltenberg i sin tiltredelseserklæring beskriver den parlamentariske situasjonen ved å hevde at «regjeringen Bondevik valgte å gå av», er det en helt feil beskrivelse. Regjeringen valgte ikke å gå av. Den var tvert imot sterkt motivert til å fortsette sitt viktige arbeid med å bygge ut helsetjenestene, satse på utdanning og forskning, føre en langsiktig og forsvarlig miljøpolitikk, arbeide videre for menneskerettigheter, fred og forsoning, verne om svake grupper både her i landet og internasjonalt, arbeide for en familiepolitikk som sikrer barnefamiliene rett til samme ytelser uansett valg av omsorgsform, effektivisere og modernisere offentlig forvaltning og føre en aktiv distriktspolitikk – for å nevne noen viktige innsatsområder. Nei, regjeringen Bondevik gikk ikke av fordi den valgte å gå, ble lei av regjeringsansvaret eller fikk problemer med samholdet i sentrumspartiene, slik jeg også har sett det har vært hevdet. Den ble felt på et kabinettsspørsmål knyttet til spørsmålet om bygging av gasskraftverk kunne skje uten at forurensningsloven som et viktig miljøpolitisk virkemiddel ville bli svekket. Arbeiderpartiet og Høyre gjorde felles sak og stemte imot det forslaget som jeg satte fram på vegne av regjeringspartiene, til tross for at begge de to partiene hevdet at de i sak var enig i intensjonen i forslaget. I regjeringserklæringen varsler Regjeringen fornyet innsats for et rent miljø og vil gjøre Norge til «et foregangsland i miljøpolitikken», som det het. Det er ganske freidig og lite troverdig når vi kjenner til hvilken sak som felte den forrige regjeringen og åpnet veien for regjeringen Stoltenberg. Hva slags forbilder og målsettinger i miljøpolitikken er det statsministeren setter opp når Regjeringen ønsker å gjøre Norge til et foregangsland i miljøpolitikken samtidig som den fører en politikk som går i stikk motsatt retning? En samlet miljøbevegelse sammen med miljøengasjerte partifeller, stortingsrepresentanter, fylkesledere og lokallagsledere fra statsministerens eget parti har gått klart ut mot beslutningen om å tillate bygging av sterkt forurensende gasskraftverk. Dersom Norge skal bli et foregangsland i miljøpolitikken – og det vil sentrumspartiene gjerne støtte – har Arbeiderpartiet dessverre gitt denne visjonen et håpløst utgangspunkt med et stort skritt i feil retning. Kristelig Folkepartis parlamentariske leder Kjell Magne Bondevik har i dag på vegne av de tre sentrumspartiene oppsummert grunnlaget for et fortsatt sentrumssamarbeid i tolv punkter. I denne oppsummeringen føres linjene klart videre fra Voksenåserklæringen – gjennom regjeringen Bondeviks arbeid i nesten 2½ år og til dagens situasjon der de tre sentrumspartiene i opposisjon vil koordinere det politiske arbeidet og fremtre som én politisk gruppering når viktige saker debatteres i Stortinget. Kristelig Folkeparti er selvsagt godt fornøyd med signaler i regjeringen Stoltenbergs tiltredelseserklæring som bekrefter at den nye regjeringen vil videreføre flere av de initiativ og det arbeid som regjeringen Bondevik satte i gang. Mange av formuleringene i tiltredelseserklæringen inviterer til samarbeid for å løse viktige politiske utfordringer både nasjonalt og globalt. Her vil vi opptre saklig og konstruktivt i opposisjon. Samtidig er det ikke vanskelig å finne påfallende forskjeller i prioriteringer og tilnærming til disse politiske utfordringene. Det kan vi konstatere ved å sammenlikne tiltredelseserklæringen med den oppsummering i tolv punkter som Kjell Magne Bondevik la fram på vegne av sentrumspartiene. Der regjeringserklæringen er generell og rimelig uforpliktende, gir sentrumspartiene mer forpliktende signaler om hvordan viktige politiske spørsmål skal følges opp. Både økonomiske, tekniske og administrative spørsmål har fått bred omtale og oppmerksomhet i regjeringserklæringen. Mye av dette er vi enige om og kan vi sikkert også samarbeide om for å finne gode løsninger på. Men jeg savner mer utfyllende, engasjerte og forpliktende formuleringer om fellesskapsverdiene, om de verdier samfunnet skal bygges på, om skolens innhold og mål, om familien og de sosiale nettverkene, om Kirken og de frivillige organisasjonene, om idrettens og kulturens plass. Alt dette er selvfølgelig ikke unevnt – noe er unevnt, men noe er ikke helt utelatt, men dessverre bare hektet på mot slutten av erklæringen, og da bare i stikkords form uten de forsøk på utdyping som er blitt andre mer teknisk-økonomiske saksforhold til del. Det bekrefter dessverre inntrykket av at Regjeringen fremdeles i hovedsak har sin politiske oppmerksomhet rettet mot materielle og økonomiske forhold. Jeg savner en tilsvarende oppmerksomhet rettet mot fellesskapsverdiene og de immaterielle, åndelige verdier som har så stor betydning for folks trivsel, for livskvalitet og det gode liv. Sosialdemokratiet kan uten tvil høste en god del av æren for å ha bidratt til å bygge ut det moderne velferdssamfunnet. Det er en del av norsk politisk historie. I det arbeidet har Arbeiderpartiet alltid hatt Kristelig Folkepartis varme støtte. Men i anstrengelsene for sosial sikkerhet og økonomisk utjevning har Arbeiderpartiet dessverre forsømt å gi menneskets åndelige behov en tilsvarende oppmerksomhet som er blitt de mer håndfaste, materielle behovene til del. Det er selvfølgelig aldri for sent å korrigere kursen og rette opp det forsømte, og jeg vil tro at tiden vil være inne for en slik ransaking og korrigering av kursen. Jeg ser det f.eks. som svært positivt at statsministeren nå ønsker at Verdikommisjonen skal få fullføre sitt arbeid. Når arbeidet er kommet så langt, er det selvfølgelig naturlig at så skjer. Jeg velger likevel å se på bekreftelsen fra statsministeren om at Verdikommisjonen skal få fullføre sitt viktige arbeid, med statsministerens eget ordvalg, som et signal om at det er en økende forståelse også i Arbeiderpartiet for å drøfte og synliggjøre de verdier og verdivalg som vi som enkeltmennesker og samfunn skal bygge livet og fremtiden på. Utenriksminister Jagland og regjeringserklæringen varsler «en utenrikspolitikk som sterkere fremmer norske interesser i det nye Europa», som det sies. Utenriksministeren bekreftet også i sitt innlegg her i formiddag at han vil ha stor oppmerksomhet på Europa-politikken generelt og EU spesielt. Det synes jeg for min del er både viktig og verdifullt, selv om jeg stusser over begrepet «sterkere» i denne sammenheng. Jeg lar det være, men merket meg samtidig at regjeringserklæringen er klar på selve grunnlaget for samarbeidet med Den europeiske union. Regjeringen vil bygge dette samarbeidet på resultatet av folkeavstemningen i 1994 og EØS-avtalen, slik også regjeringen Bondevik gjorde. Regjeringen Bondevik var i tillegg alt godt i gang med en stortingsmelding om Europa-politikken, og jeg merker meg med tilfredshet at dette arbeidet nå vil bli videreført av regjeringen Stoltenberg. Europa er i sterk omforming både økonomisk og politisk. Selvsagt vil dette også berøre Norge fordi Norge er en del av Europa og samhandler med Europa både økonomisk og politisk. Men det betyr ikke uten videre at spørsmålet om medlemskap dermed skulle bli aktualisert på nytt. Jeg tror tvert imot det var klokt av statsministeren å avklare, slik det ble formidlet gjennom pressen, at han for sin del ikke ser for seg noen ny debatt om vårt forhold til EU før tidligst i 2005, altså tidligst ved utløpet av neste stortingsperiode. Jeg går uten videre ut fra at dette også vil bli lagt til grunn for utenriksministerens arbeid med Europa-politikken. I en svarreplikk til meg i formiddagens møte bekreftet utenriksministeren at han ville følge opp og arbeide med både opptrappingsplanen for bistand og handlingsplanen for menneskerettigheter som regjeringen Bondevik la fram. Det var en viktig bekreftelse som jeg for min del satte stor pris på. Noen forsøker jo å skape en interessekonflikt mellom det å konsentrere utenriks- og sikkerhetspolitikken til Europa og nærområdene i forhold til det viktige freds- og forsoningsarbeid som foregår i andre deler av verden. Utenriksminister Vollebæk og menneskerettighetsminister Frafjord Johnson viste gjennom sin virksomhet at dette er et kunstig skille. Norsk utenrikspolitikk har i den senere tid ikke vært et enten – eller, men et både – og i denne sammenheng. Jeg legger til grunn at også utenriksminister Jagland og Regjeringen ellers vil føre denne viktige tradisjonen videre.
La meg bare innledningsvis i en kort merknad ta opp tråden fra et av temaene i replikkordskiftet etter statsministerens innlegg, nemlig de tegn til overoppheting av økonomien som er faretruende, og som ifølge statsministeren, for å sitere ham, gjør det ekstra nødvendig å holde budsjettets rammer. Og det er jeg helt enig i. Da håper jeg at statsministeren gjør en bedre jobb enn Stoltenberg gjorde som finansminister. I Stoltenbergs tid som finansminister hadde vi 1990-tallets verste eksempel på sprekk i budsjettets underliggende utgiftsvekst, fra budsjettet ble vedtatt om høsten til regnskapet skulle gjøres opp ved neste årsskifte. Det var faktisk en sprekk verre enn det senere finansminister Gudmund Restad stod for, og det er viktig å holde budsjettets rammer. Så har jeg lyst til å legge til: Hvis man vil gjøre noe med en inflasjonstakt som i forhold til resten av Europa bare har økt, er det to måter å gjøre det på. Den ene er å gjøre noe med budsjettet, både budsjettets inntektsside og utgiftsside. Bare de avgiftsøkningene som ble vedtatt på budsjettet som Arbeiderpartiet og sentrum stod for i høst, medfører inneværende år en prisstigningsøkning på ca. 0,5 prosentpoeng. Det hadde altså vært mulig å unngå 0,5 prosentpoeng bare ved å gjøre noe med avgiftene, elavgift, dieselavgift mv., og i tillegg holde et strammere budsjett. Så kunne man altså ligget på en prisstigningstakt på linje med veksten iallfall i våre naboland og i Europa for øvrig. Den andre muligheten er selvfølgelig ikke å gjøre noen ting. Da gjør sentralbanksjefen det han må. Da øker rentene. Og en regjering og et stortingsflertall, i denne sammenheng sentrum og Arbeiderpartiet – nå i noe omvendte roller – kan altså risikere å gjøre seg ansvarlig for en ganske kraftig renteøkning, med de negative konsekvenser dette har for norsk økonomi og for husholdningene, særlig for dem med nyere og ferskere lån. Det er jo direkte i strid med alle målsettinger i fordelingspolitikken. Når man lytter til den debatt som har vært i dag, kan man få det inntrykk at det skal skje store forandringer på grunn av et regjeringsskifte. Jeg er mer i tvil. Betyr skifte av regjering også et skifte av politikk? Knapt nok på kort sikt, for i denne debatten har de fleste faktisk understreket at det er et felles grunnlag mellom sentrum og Arbeiderpartiet i en vedtatt budsjettavtale som er tettere og mer omfattende enn noen budsjettavtale har vært i denne perioden. Det er ikke en avtale som kom frem ved at man stemte subsidiært, men, for å sitere daværende partileder Jagland, det betyr at Arbeiderpartiet stiller seg fullt og helt bak den avtalen som er inngått. Avtalen innebærer også at man er enig om skatteomlegginger som kommer. På ett punkt vil jeg dog peke på et lysglimt. I utenrikspolitikken, særlig i Europa-politikken, har vi nå en regjering som er enig i den politikk de selv fører. Det tror jeg er en fordel. Det skjer med større grad av innlevelse og entusiasme enn hos en regjering som fører en politikk den ikke er enig i overfor Europa. Jeg vil gi honnør til statsministeren for det meget engasjerte innlegget han nylig holdt om behovet for at Norge ikke sakker akterut når det gjelder rettslig beskyttelse for patenter – på levende mekanismer også. Dette patentdirektivet skal iverksettes 1. august i alle EU-land uavhengig av hva Norge gjør, trolig også i fyrstedømmet Liechtenstein – for den betydning det måtte ha – og i Island. Spørsmålet er om Norge vil stille seg helt utenfor dette. Vi påvirker dessverre ikke multinasjonale konserners holdning til bruk av direktivet. Og meg bekjent er det innenfor direktivets rammer også vesentlige muligheter for fortsatt å stille etiske krav, etter nasjonale retningslinjer, til forskning på disse ganske sensitive områder. Det er viktig. Også andre deler av Europa-politikken tror jeg nå vil bli ført med større grad av innlevelse og entusiasme fra Regjeringen, og det er bra sett med Høyres øyne. Høyre vil ha fem viktige politiske sjekkpunkter i forhold til hva Regjeringen gjør, og i forhold til mulighetene for å bygge bro også til sentrumsblokken. – jeg understreker blokken. De har jo opphevet blokkpolitikken, derfor har sentrum inngått i en blokk. De fem sjekkpunktene er følgende – og jeg begynner med økonomien, som jeg så vidt har vært innom: Det å holde balanse i økonomien, dempe tendensene til overoppheting, unngå renteøkninger, unngå inflasjon som gjør det nødvendig å stramme enda hardere til i neste runde, er viktig. Det er viktig for oss alle, for fordelingspolitikk, for trygghet for husholdningene og for trygghet for norske virksomheter og bedrifter. Det er viktig at dette gjøres uten skatte- og avgiftsøkninger som ytterligere forsterker problemene og gir bedriftene i Norge uforutsigbare rammebetingelser. For det andre: Regjeringen må realisere intensjonen om å fornye og modernisere offentlig sektor. På dette området ligger Norge etter utviklingen i de fleste andre land. Det gjelder både næringsvirksomheter, der privatiseringen i Norge starter sent, og det gjelder også offentlig sektor for øvrig som ikke driver næring, men hvor behovet for å modernisere, fornye, konkurranseutsette og sammenligne ulike metoder for å realisere velferdsoppgaver er påtrengende. For det tredje: Det er nødvendig at denne regjering har en høyere ambisjon enn den foregående når det gjelder å satse på utdanning. Skoleverket må styrkes kvalitativt gjennom hele kjeden fra barnetrinn og opp til universitets-/forskningsutdannelse. For det fjerde: Denne regjering må ha et annet svar enn bare å snakke om IT når vi etterlyser satsing på veibygging. Man frakter ikke fisk på bredbånd. Fisk må fraktes på veier. Distrikts-Norge og det sentrale Norge skriker etter veiutbygging, enten det nå skjer etter klassisk offentlig modell eller etter nye offentlige private modeller i kombinasjon. For det femte: Denne regjering har gode ambisjoner. Jeg viser bl.a. til omtalen av patentdirektivet, men også på andre områder må det satses på forskning, utvikling og nye næringer. Norge tåler ikke å ligge mange hakk etter våre naboland, som Sverige og Finland, når det gjelder å stimulere IT-selskaper, nye gründerselskaper innenfor nye næringsområder. Flere har vært innom behovet for å bygge bro, politisk enighet, også på den ikke-sosialistiske siden. Det er jeg enig i. La meg derfor sitere noe jeg er enig i i tidligere statsminister Bondeviks innlegg. Han kaller det en kristendemokratisk ideologi – jeg kjenner meg også igjen i følgende sitat – en ideologi som tar «utgangspunkt i det enkelte mennesket, og vil bygge samfunnet opp omkring autonome enheter i familie og det sivile samfunn». Og Bondevik sier videre: «Dette betyr at vi også legger stor vekt på de ressurser som kan utløses i nærmiljøet og frivillige organisasjoner.» Dette er noe det er bred enighet om. La meg legge til fra Høyres side at hvis dette synet på samfunnet skulle kompletteres, kan jeg sitere følgende fra Høyres nye prinsipprogram: «Mangfoldet er ikke noe fremmed eller forbigående. Det er kommet for å bli. Norge er slik. Høyre ser på mangfold som et gode. Et samfunn som respekterer folks rett til å leve i tråd med sin egenart gir flere valgmuligheter og oppmuntrer alle til å bruke sine muligheter. Om vi bevarer balansen mellom individuell frihet og personlig ansvar, gir pluralismen vekst i både åndelige og materielle verdier, så vel for samfunnet som for den enkelte.» Jeg ser ikke motsetninger mellom de to sitater jeg har hitbrakt. Vi burde kunne stå sammen om begge, hvis man i tillegg også realiserte det Bondevik sa i sitt innlegg under punkt 6 i den lange oppramsingen av gode intensjoner: «Sentrumspartiene vil føre en økonomisk politikk som sikrer nasjonal råderett over naturressursene. Nasjonalt eierskap skal stimuleres, og næringslivet skal ha forutsigbare og konkurransedyktige rammevilkår.» Det er jeg enig i. Vår kritikk mot regjeringen Bondevik har ikke gått på denne intensjonen, men den har gått på mangel på evne til å gjøre det. Den har gått på at når en regjering sier at den vil ha forutsigbare rammebetingelser, så setter den skattene opp på områder der den har lovet å sette skattene ned. Det går på at hvis man vil styrke nasjonalt eierskap, da er det lite logisk å skattlegge nasjonalt eierskap mer enn utenlandsk eierskap. Når man vil at næringslivet skal ha forutsigbare og konkurransedyktige rammevilkår, da er det lite logisk å ha så strenge regler at forsikringsselskapet If, som var et resultat av at bl.a. Storebrand skilte ut en virksomhet, ikke fikk lov til å etablere seg i Oslo eller i Norge for øvrig, men måtte flytte til Stockholm. Det selskapet som ble etablert med norsk, finsk og svensk eierskap, har altså ikke adgang til å holde til i Norge på grunn av våre regler. Det er ikke konkurransedyktige rammevilkår – bare for å nevne ett eksempel.
Da statsminister Stoltenberg holdt sin redegjørelse for Stortinget i går, var han den niende arbeiderpartistatsministeren som gjorde nettopp det. Fordi vi er ved inngangen av et nytt årtusen, har jeg tatt meg tid til å kikke på de redegjørelsene som ble holdt av våre første statsministre, Hornsrud i 1928 og Nygaardsvold i 1935. Når jeg ser på de redegjørelsene, er det to ting som slår meg. Det ene er selvfølgelig hvor mye som er forandret. Den gangen hadde vi et klassedelt samfunn. Den tidens fattigdom er blitt forandret til velstand i dag. Forskjells-Norge fra den gang er blitt til et land der likeverd er framtredende. Det var et såkalt kriseforlik som lå til grunn for regjeringen Hornsrud, som for øvrig hadde sin tiltredelseserklæring den 21. mars 1935, nesten på dagen 65 år før statsminister Stoltenberg. Det var et kriseforlik på bakgrunn av sosial nød, lite trygghet og stor arbeidsledighet. Derfra har vi utviklet oss til mulighetenes land. Men det er også en del likheter. Likhetene består i at de politiske målsettingene for Arbeiderpartiet er utjamning: Vi legger stor vekt på utdanning, sosiale tiltak og solidaritet, også mellom land, og sysselsettingspolitikken er fremdeles blant våre viktigste virkemidler, også for å oppnå andre mål. Hele tiden siden den gangen har vi brukt offentlig sektor som et av de viktigste virkemidlene for å få i stand en velferdsutvikling i Norge. Nettopp derfor er det så viktig når Regjeringen nå sier at de setter i gang prosessen med å modernisere offentlig sektor og setter en av våre tyngste statsråder på oppgaven, i samarbeid med kommunesektoren, som også får en viktig rolle, og der en også har satt sterke folk inn i jobben. Det er helt nødvendig å modernisere offentlig sektor for på den måten å få mer velferd ut av de ressursene som en setter inn. Det er nødvendig for å få bedre tilbud til alle, og det er viktig for oss at den offentlige sektor sørger for like tilbud til hele befolkningen. For oss er det fremdeles av stor betydning at ungene til direktøren og ungene til arbeideren går på den samme barneskolen og går sammen i den videregående skolen. Det er viktig for oss at helsetilbudet skal være likt for alle. Den dagen en trenger hjelp, er det ikke lommeboka eller sosial status som skal avgjøre om en får den hjelpen en trenger. Det er viktig for oss at eldreomsorgen er et tilbud som er der den dagen en trenger det, uavhengig av den sosiale bakgrunnen en har. Nettopp derfor blir det så viktig å styrke kommunenes økonomi, slik som statsministeren sa i sin redegjørelse, delvis fordi kommunene i dag har knapt med midler til å løse dagens oppgaver, men ikke minst fordi vi her i Stortinget har vedtatt viktige satsingsområder som skal følges opp framover, og som må følges med midler. Den viktigste forutsetningen for en sterk offentlig sektor er gode statlige og offentlige finanser. Det gir trygghet for at velferden kan vare. Og vi står overfor noen utfordringer på det økonomiske området. For eksempel har vi noen problemer som i utgangspunktet jo er hyggelige – som utfordringene til folketrygden. For grunnen til at folketrygden vokser, er i stor grad at mange flere blir eldre enn tidligere. Det er jo en utvikling vi ønsker oss. Mye av problemet består i at mange flere enn det som har vært vanlig tidligere, har opptjent tilleggspensjon når de går over på alderspensjon. Og det er jo et hyggelig problem at de eldre får god levestandard. I tillegg har vi en teknisk utvikling f.eks. på helseområdet som gjør at det kreves stadig mer ressurser, men ressursene kreves fordi utviklingen går i en retning der flere og flere kan få hjelp for medisinske problemer. Det er grunnen til at vi er så opptatt av å ha orden i økonomien. Det viktigste bidraget for å ha den økonomien vi trenger når vi skal styrke offentlig sektor, er at vi har full sysselsetting, at det er mange som bidrar til fellesskapet. Derfor er solidaritetsalternativet fremdeles viktig. Solidaritetsalternativets overordnede målsetting er jo nettopp å sørge for å skape full sysselsetting. Det er ikke en diskusjon om inflasjonsmål eller fastkurspolitikk osv. Nei, målet med norsk økonomisk politikk – i hvert fall hvis vi får det som vi vil – er å sørge for full sysselsetting, og det skal vi jobbe videre for. For å ta litt om dette med stabil valuta: Jeg registrerte at statsminister Nygaardsvold allerede i 1935 sa i sin redegjørelse at det var viktig å «verne det økonomiske liv i landet mot forstyrrelser fra svingninger i pengeverdien». Det var godt sagt. Det var spesielt godt sagt i et land der veldig mange av arbeidsplassene er avhengig av at en vet hva en får betalt for de varene en produserer når en skal selge dem til utlandet. Det er det valutastabiliteten er viktig for, at den eksportorienterte økonomien skal kunne vite å planlegge ut fra trygge forhold. For å holde orden på inflasjonen i Norge har moderasjonslinjen og fagbevegelsens innsats vært vesentlig. Moderasjonsalternativet har gitt små lønnstillegg, men det har gitt reell lønnsvekst fordi vi har fått prisstigningen ned. Det må være målet også framover. Men da er det viktig at partene i avtalen, arbeidsgiversiden, arbeidstakersiden og staten, holder avtalen og ikke ødelegger grunnlaget for enigheten, f.eks. ved å kutte i arbeidsmarkedstiltak, true AFP-ordningen eller true sykelønnsordningen, som vi har sett noen tendenser til. Det er et dårlig opplegg for et fortsatt solidaritetsalternativ. Enda verre er kanskje det vi ser når det gjelder de galopperende lederlønningene. Jeg er imponert over at det går an å skjønne så lite av lederlønningenes betydning for store lønnskrav i neste omgang. Vi har kalt moderasjonslinjen for kollektiv fornuft. Jeg vil si at lederlønnsutviklingen i våre dager er et bevis på det stikk motsatte. Et viktig bidrag for å holde den linjen videre er etter- og videreutdanningsreformen – det at en får rett til videreutdanning. Det trygger arbeidsplassene, det trygger den enkelte ansattes posisjon i et arbeidsmarked som stadig forandrer seg – og samtidig skal dette skje innenfor ansvarlige lønnsrammer. Tenk å ha en så ansvarlig fagbevegelse at de faktisk krever å få rett til tilleggsutdanning innenfor ansvarlige lønnsrammer! Det er noe vi skal dyrke fram og styrke videre. Den største utfordringen blir kanskje finanspolitikken. Når oljeprisene er høye og pengene renner inn i statskassen, er det vanskelig å forklare at vi ikke kan bruke mer penger på mange gode formål som vi alle er for. Men vi vet at hvis vi ikke sørger for å ha et finanspolitisk opplegg som tåler oljeprissvingninger, kommer regningen i form av renter og andre problemer i den enkeltes økonomi hvis oljeprisene svinger. Og det eneste vi kan være sikre på, er at oljeprisene svinger. Budsjettet må tåle de svingningene. Derfor er jeg glad for at det budsjettvedtaket som nå ligger som grunnlag for regjeringen Stoltenbergs styring, er et budsjettvedtak som ikke ble svekket en krone i Stortinget i forhold til regjeringens forslag til budsjett. Det gir et godt grunnlag. Regjeringsdannelsen i 1935 var et resultat av det såkalte kriseforliket. Det var en mindretallsregjering. I dag har vi ikke krise, vi har mulighetenes Norge. Men vi har fremdeles mindretallsregjering. Det betyr at vi fremdeles har bruk for mange forlik, og det grunnlaget som er lagt med budsjettet, med felles holdninger til fordelingspolitikk, med andre berøringspunkter særlig mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, bør gi godt grunnlag for å styre med nødvendige forlik.
Eg vil ta utgangspunkt i to sentrale punkt i regjeringserklæringa: å lyfta mindretalet å fornya og forbetra offentleg sektor Sentrumsregjeringa har på begge desse felta lagt eit godt grunnlag for den nye regjeringa. Lat meg ta nokre eksempel: Vi la fram utjamningsmeldinga, ei melding som Arbeidarpartiet i utgangspunktet ikkje ville ha, ei melding som viser kva grupper som sakka akterut under Arbeidarpartiets styre frå 1986. Seinare kom Arbeidarpartiet til ei ny erkjenning. Avtale er inngått om samarbeid med sentrum for å utjamna forskjellar i Noreg. Det er eg glad for. Vi føreslo fem strategiar: ei meir rettferdig skattlegging ei mjukare arbeidslinje ein meir sosial bustadpolitikk betre offentlege tenester eit meir finmaska sosialt tryggingsnett Meldinga ligg no i Stortinget. Den er eit godt utgangspunkt for ein handlingsplan for å motarbeida fattigdom i dette landet. Vi har alt i inneverande års budsjett lagt inn nokre forslag frå utjamningsmeldinga: midlar til forsøk med varig lønstilskot, kommunal arbeidsformidling og butilbod til vanskelegstilte. Stortingsmeldinga om handlingsplan for funksjonshemma inneheld 161 tiltak for større likeverd for funksjonshemma, herunder ein eigen plan for å sikra fleire funksjonshemma arbeid. Vi har teke initiativ til eit utval som skal utarbeida ein eigen kvalifiseringsstønad for innvandrarar, noko som raskare vil gje fleire nye innvandrarar høve til arbeid. Vi har også sett ned eit offentleg utval som har som oppgåve å gjennomgå årsakene til auken når det gjeld uførepensjon og auken i sjukefråværet, vurdera dagens regelverk og føreslå tiltak. Utvalet, som er leia av Matz Sandman, har frist til 1. juni i år. I utjamningsmeldinga føreslår vi også forsøk med lågare uføregrad enn i dag. Modernisering av velferdssamfunnet er eit initiativ som sentrum tok i Voksenåserklæringa. I eit eige underkapittel varsla vi konkrete tiltak som seinare vart følgde opp. Eg kan difor helsa velkommen etter! Brukarar, lokale folkevalde, tilsette og friviljug sektor gav t.d. råd før stortingsmeldinga om Omsorg 2000 vart lagd fram. Her er m.a. friviljug sektor og konkurranseutsetjing drøfta. Vi meiner bestemor eignar seg dårleg for anbod, for konkurranseutsetjing og privatisering. Vi held spesielt fram organisasjons- og leiarutvikling, kvalitetsheving og effektivisering som alternativ. Eg viser til Norsk Kommuneforbunds Jan Davidsen sin artikkel i VG 15. mars der han utdjupar Sørum-modellen, eit forsøk vi har vist til i Omsorg 2000, og der senterpartiordføraren Ivar Egeberg i lag med Kommuneforbundet var ein sentral aktør. Oppretting av 62 nye friviljugsentralar er eit av fleire døme på styrking og stimulering av friviljug sektor. Oppgåvefordelingsutvalet, som sentrumsregjeringa nedsette i 1998, er meint å gje eit grunnlag for drøfting av kva ansvar og oppgåver kommunar, fylke og stat skal ha. Offentlege servicekontor, «Eit enklare Noreg» med sine over 100 prosjekt, opptrappingsplan for psykisk helse, opprusting av sosialkontora og forsøk med brukarkontor som inneber at sosialetaten, arbeids- og trygdeetaten skal samarbeide betre, er døme på tiltak som er i gang. Før påske kan det leggjast fram forslag til lovheimel som sikrar kvalitetskrav og samordna tilsyn innan pleie- og omsorgssektoren. Skadeverknadene på grunn av det aukande rusmiddelbruket fekk ingen plass i Stoltenberg si erklæring. Sjølv om sentrumsregjeringa dobla innsatsen til behandling, er her ennå mykje ugjort. Nesvåg-gruppa sin gjennomgang av behandlingstilbodet for rusmiddelmisbrukarar har vore på høyring og kan følgjast opp overfor Stortinget. Ei fornying og forsterking av det rusførebyggjande arbeidet var i gang. Sentrumsregjeringa har, som eg nemnde i innleiinga, lagt eit godt grunnlag for ei betre fordeling, for eit lyft for mindretalet og for ei fornying av offentleg sektor. Er det i vår retning Stoltenberg no vil gå? Det står att å sjå. Om så er tilfellet, er Senterpartiet innstilt på eit konstruktivt samarbeid. Statsministeren har så langt ordlagt seg så generelt at hans opplegg framleis kan tolkast som ein invitt til Høgre. Det er forståeleg, sidan det var Høgre som innsette den nye arbeidarpartiregjeringa.
Ved tusenårsskiftet står utfordringar i kø. Sjølv om me er på verdstoppen når det gjeld velferd til alle, er det framleis mange som føler at dei ikkje får den hjelpa dei har behov for. For det er nemleg slik at dersom ikkje alle barn får ein god og trygg barndom og ein god skule, ja, så har me ikkje eit godt nok samfunn. Noreg er heller ikkje eit godt land å bu i dersom ikkje sjuke menneske får tilfredsstillande hjelp. Samfunnet er heller ikkje godt dersom ikkje alle ved oppnådd alder får ein pensjon og ei omsorg som gjer det mogleg å ha eit bra liv. Det som er eit typisk norsk særtrekk, er at grunnleggande velferdstenester blir nytta av alle. På våre sjukehus får så vel børsspekulanten som uteliggaren hjelp, og i skulen i nærmiljøet møtest alle barn. Likestilling, ærlegdom og forståing går hand i hand. Derfor meiner eg at hovudinnretninga i velferdspolitikken må vere å prioritere tiltak framfor bidrag. Behovet for kommunale tenester kjem til å auke i framtida. Fleire eldre treng omsorg, og auka behov for kunnskap og utdanning kjem til å skjerpe krava til innsats frå skulen. Mange kommunar har store problem. Fleire har eit mindre befolkningsgrunnlag enn tidlegare, som igjen leier til mindre skatteinntekter. Da er det viktig at det kontinuerleg blir gjennomført konsekvensanalysar over kva for følgjer dette får for tiltak som skal gjelde alle. Tendensen i skulesektoren dei siste åra har vore at grendeskular blir lagde ned, og i Bondevik-regjeringa si tid blei det etablert mange nye private skular som tydelegvis ikkje har det same kravet og det økonomiske presset på seg. Det verste dømet på Bondevik-regjeringa sin iver er dagens oppslag i Aftenposten som viser at tidlegare statsråd Lilletun godkjende fem nye kristne privatskular like før han måtte forlate statsrådsstolen. Sjølv om det formelt sett ikkje var noko gale med det, var det litt påfallande i ei veke da regjeringa Bondevik var inne i ein vanskeleg politisk situasjon. Arbeidarpartiet vil halde fram med arbeidet for å gjere skuledagen betre for elevar og lærarar, m.a. ved å tilføre klassa fleire lærarressursar. Dette vil i tillegg gjere det mogleg med ei enda meir fleksibel og individualisert opplæring. Dessutan må tilskota til kommunane auke, slik regjeringa Stoltenberg òg varslar i si erklæring, for å sikre at kommunane kan gjere sin del av arbeidet for ein kvalitativt betre skule. Her er det viktig at stat og kommune inngår eit partnarskap for å ruste opp våre skulebygg. Det er nemleg der det viktige grunnlaget blir lagt for at våre barn og barnebarn skal bli til gagns menneske. Det er ikkje mogleg å få til ei rettferdig fordeling utan eit godt samarbeid mellom sentrum og Arbeidarpartiet. I eit kunnskapsbasert samfunn er det neppe noko anna område der fordelingspolitikken har så stor verdi når det gjeld seinare moglegheiter for så mange barn, enn barnehagar og skular. Eit av hovudproblema i utviklinga av utdanningssamfunnet har vore retten til høgare utdanning. Etter- og vidareutdanningsreforma har atter sett desse spørsmåla på dagsordenen. Nå har me heldigvis passert ei rekkje hindringar. Stortinget vedtok i januar at det nå skal etablerast eit system som gjev vaksne rett til å dokumentere sin realkompetanse utan å måtte gå vegen om prøveordningar. Forholda er nå lagde til rette for å utvikle eit system der ein verdset realkompetanse i utdanningssystemet, slik den òg blir verdsett i arbeidslivet. Det at eit fleirtal på Stortinget har sikra avkorting av studietida når ein har lang praksis bak seg, bygger opp under at ein ikkje lenger kan snu denne utviklinga. Eg er glad for at Regjeringa nå i si erklæring varslar ein proposisjon som gjev alle vaksne rett til vidaregåande opplæring. Da vil arbeidarrørsla sin langvarige kamp bli krona med hell. Det vil sikre at dei nær 30 000 vaksne som har opplyst at dei ønskjer vidaregåande opplæring, kan få det utan for lang ventetid. Utdanning, kunnskap og røynsler vil i framtida i enda høgare grad enn i dag vere den enkelte sin viktigaste konkurranseføremon for arbeidsmarknaden. Utan utdanning er det større risiko for å stå svakt i kunnskapssamfunnet. Derfor må vår utdanningspolitikk bli gjennomsyrt av ein genuin vilje til å gje høve til utdanning til så mange som råd er. Da først blir det gjeve føresetnader for personleg utvikling, noko som dermed medverkar til den kulturelle utviklinga i heile samfunnet.
Selv om en ny arbeiderpartiregjering i hvert fall ikke var ønsket av Fremskrittspartiet, må jeg likevel innrømme at deler av den regjeringserklæringen statsminister Stoltenberg la frem i går, på flere områder var preget av nytenkning – ikke minst gjaldt det budskapet om at offentlig sektor skal fornyes og at nøkkelen til denne fornyelsen skal ligge i mer tjenesteproduksjon og mindre administrasjon. Tar jeg med den nye helseministerens uttalelse til Aftenposten nylig om at det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode helsetjenester til alle, uavhengig av om det er offentlige eller private som står bak – noe som for øvrig er i tråd med Fremskrittspartiets helsepolitikk – ser jeg med forventning frem til et konstruktivt samarbeid med Regjeringen på mitt fagfelt. Det er helt nødvendig, særlig innenfor driften av våre offentlige sykehus, å få til en fristilling og en konkretisering av ansvarsforholdet, og fjerne dobbeltadministrasjon og uklare ansvarsforhold. Nå er det dessverre slik i det politiske liv, slik jeg har erfart i de årene jeg har vært her, at det er et stykke vei å gå fra ord til handling. Men jeg håper virkelig at vi nå har fått en ledelse i Sosial- og helsedepartementet som kan gjøre denne veien langt kortere enn det vi hittil har vært vant til. Jeg kan forsikre om at Fremskrittspartiet vil gjøre sitt til at kapasiteten i det norske helsevesen blir så god som statsministeren uttrykker det i sin tiltredelseserklæring, nemlig at helsevesenet skal ha «kapasitet som er der når vi trenger den». De 270 000 norske pasienter som i dag står i helsekø, kan dessverre ikke underskrive at situasjonen er slik i dag. Helsevesenet var der ikke og er der ikke i dag når man trenger det. Den første prøvestenen på om denne regjeringen vil realisere den målsetting den selv trekker opp i sin tiltredelseserklæring, vil vi få ganske raskt når proposisjonen om sykehusøkonomien skal legges frem i slutten av denne måned. Svært mange fylkeskommuner har latt være å sluttbehandle sine budsjetter i påvente av den bebudede økonomiproposisjonen, som etter mitt skjønn minst må inneholde et forslag om en tilleggsoverføring til sykehusene for år 2000 på minimum 1 milliard kr. Hvis vår nye helseminister virkelig mener noe med en sterkere fristilling av sykehusene, er ikke forslaget fra den forrige regjering om en tilknytningsform for offentlige sykehus i form av kommunale sykehusselskap den riktige veien å gå. Våre offentlige sykehus er kunnskapsbedrifter med stor grad av nyskapende aktiviteter basert på klinisk forskning og medisinsk-teknisk utvikling. Dette stiller krav til raske omstillinger og endringer i driftsformene, noe som krever korte kommandolinjer. Dette kravet imøtekommes ikke ved omdannelse til kommunalt sykehusselskap. Jeg er særdeles glad for at det i regjeringserklæringen understrekes at Regjeringen vil satse aktivt på utviklingen av gen- og bioteknologien, og at ikke Norge stiller seg på utsiden av denne medisinsk-teknologiske revolusjonen. I dette spørsmålet kan Regjeringen regne med full støtte fra Fremskrittspartiet, som dermed kan skaffe flertall for en utvikling i riktig retning. Jeg har også med glede merket meg en uttalelse fra vår nye sosialminister om at hun vil se nærmere på de kriterier som i dag gjelder for medikamentelt assistert rehabilitering av narkomane. Jeg tar ikke munnen for full når jeg påstår at det har vært Fremskrittspartiet som har ført denne saken frem til det resultat som foreligger i dag. Allerede i 1992 fremmet jeg forslag om metadonassistert rehabilitering for narkomane. Jeg stikker heller ikke under stol at det har vært Arbeiderpartiets representanter så langt i denne perioden som har vært de beste støttespillerne for å utvikle denne behandlingsformen i større grad, og de har alltid vært positive når slike forslag har foreligget. Så til slutt: Det er riktig, som antydet i erklæringen, at vi har mangel på helsepersonell i enkelte av våre sykehus, men jeg er ikke enig i at vi har for lite helsepersonell totalt sett i landet. Vi har 10 000 sykepleiere, minst, som er ute av sykehustjeneste, og vi har 50 000 hjelpepleiere som går i brøkstillinger, til dels små brøkstillinger. Det er bedre lønnsforhold, bedre arbeidsforhold som skal til for å rekruttere våre egne inn i helsevesenet og tilbake til helsevesenet.
Familiepolitikken har aldri vore så mykje diskutert som etter at sentrumspartia inntok regjeringskontora i 1997. I regjeringserklæringa til Arbeidarpartiet glimrar familiepolitikken med sitt fråvær. Temaet var berre framme i ei setning: «Derfor må vi ha barnehager og velferdsordninger som gjør det mulig å kombinere arbeid og familie.» Kristeleg Folkeparti er sjølvsagt einig i at dette er viktig, men det er eit tilbakeslag å knyte familiepolitikken berre opp til arbeidslivet. Familiepolitikk er meir enn barnehagepolitikk. Familiepolitikken er eit så viktig tema at den fortener større merksemd enn berre å bli nemnd i ei bisetning i Arbeidarpartiet si tiltredingserklæring. I sentrumspartia si tiltredingserklæring i 1997 blei det peikt på at familien er samfunnets grunnleggande sosiale eining. Vidare ville sentrumspartia gi større valfridom når det galdt omsorg for barna, auke barnehagesatsinga, ha fleksible arbeidsordningar og styrkje likestillinga. Sentrumspartia har gjennom dei to og eit halvt åra vi har sete med regjeringsmakta, vist at dette er område vi har prioritert. Vi har også fått fleirtal for å utvide barnetrygda til 18 år. Det er ei tilpassing til dagens reelle situasjon, der dei fleste unge tar vidaregåande utdanning og ikkje er yrkesaktive når dei er 16 år. Vidare har fedrar fått sjølvstendige rettar til fødsels- og adopsjonspengar, noko vi fekk brei tilslutning til på Stortinget. Kontantstøttedebatten har vore prega av ideologiske skiljeliner, og for Kristeleg Folkeparti var det viktig å få gjennomslag for denne familiereforma. Men for å gi reell valfridom er det viktig at alle familiar som ønskjer det, kan velje mellom barnehageplass og kontantstøtte, eller kombinasjonsløysingar. Med sentrumspartia sitt opplegg i barnehagepolitikken er det grunn til å rekne med full barnehagedekning for barn over tre år innan utgangen av dette året. Med tiltaka i barnehagemeldinga vil ein kunne få full barnehagedekning for barn under tre år innan år 2003. Arbeidarpartiet har i opposisjon stilt eit utal spørsmål i spørjetimen om barnehagepolitikken og kritisert barnehagemeldinga som sentrumsregjeringa fremma. Kva Arbeidarpartiet vil gjere på dette området no når dei har kome i posisjon, er vi spente på. Barnehagemeldinga er eit godt dokument for ein framtidsretta barnehagepolitikk. Vil Arbeidarpartiet bygge politikken sin på den? Vi har forventingar til at Regjeringa og den nye barne- og familieministeren har handlekraft på området og ikkje berre fagre ord. Arbeidarpartiet snakkar stadig om at kontantstøtta er for kostbar for samfunnet. Dette er ikkje riktig. Dersom alle familiar som nyttar seg av kontantstøtte, heller ønskte seg barnehageplass, ville desse midlane ha gått med til driftstilskot til barnehageplassar i staden. Derfor blir det for meg ein parodi når Arbeidarpartiet ønskjer å nytte kontantstøttepengane til mange ulike tiltak, bl.a. til å forlengje permisjonsordninga. Det nyttar ikkje at Arbeidarpartiet held fram med å skulde på kontantstøtta når det gjeld å skaffe midlar til gode tiltak. Ei utfordring det hastar med i samband med barnehagepolitikken, er at dei private barnehagane må få betre vilkår. Kristeleg Folkeparti meiner det bør lovfestast ei plikt for kommunane til å inngå samarbeidsavtalar med eigarane av private barnehagar som er tatt med i dei kommunale barnehageplanane. Barnehagemeldinga legg opp til økonomisk tryggare og meir stabile rammevilkår for dei private barnehagane. Når barnehagesektoren er fullt utbygd, ønskjer sentrumspartia ei lovfesta plikt for kommunane til å tilby barnehageplass til alle familiar som ønskjer det. Det er viktig at vi får ei foreldrebetaling som er på eit akseptabelt nivå. Intensjonen om at kostnadene skal delast med 40 pst. på stat, 30 pst. på kommune og 30 pst. på foreldre, er ikkje innfridd i mange barnehagar. I den fremma barnehagemeldinga er det føreslått grep for å få foreldrebetalinga ned, t.d. ved å auke overføringane til kommunane. Dagens foreldre prioriterer samvere med barna høgt, men mange legg også vekt på å ha god kontakt med yrkeslivet. Derfor er kombinasjonsmoglegheitene for barnefamiliane viktige. Ein framtidsretta familiepolitikk er ein fleksibel familiepolitikk, det vil Kristeleg Folkeparti framleis kjempe for.
Det var en god, visjonær og framtidsrettet tiltredelses-erklæring statsministeren la fram i går. Jeg er spesielt positiv til det statsministeren sa om at kommunenes inntekter skal økes. Det er videre bra at Regjeringa vil starte arbeidet med å rydde opp i ansvarsforholdet mellom stat, fylkeskommuner og kommuner. Her er det behov for reformer. I flere år har helt presserende reformer innen eldreomsorgen, helsesektoren og utdanningssektoren blitt gjennomført. Dette er nødvendige reformer for at velferdsstaten skal kunne gi gode og tidsriktige tilbud til befolkningen innenfor de ulike sektorene. Høyresida i norsk politikk har lenge skapt det inntrykket at privatisering er den eneste løsning for å sikre at innbyggerne får gode tjenestetilbud. Vi erkjenner at ikke alle offentlige tjenestetilbud fungerer tilfredsstillende, men vi har ingen tro på at kommersialisering vil løse alle problemer. Lommebokas tykkelse skal ikke være avgjørende for folks tjenestetilgang. Et problem for stadig flere kommuner er imidlertid mangel på økonomiske ressurser til å gjennomføre vedtatte reformer. Derfor er det bra at Regjeringa vil øke kommunesektorens inntekter. Det er bred enighet om at en mer overordnet mål- og resultatstyring av kommunesektoren er viktig for å sikre et godt fungerende folkestyre lokalt. Kommunepolitikerne må gis mulighet til å forme sin egen kommune. Kommunenes frie inntekter har stadig blitt mindre i forhold til de øremerkede inntektene. Målsettinga om reduksjon av øremerkede tilskuddsordninger og større kommunal økonomisk handlefrihet må gi bedre tjenestetilbud til innbyggerne. Arbeiderpartiet vil styrke offentlig sektor. Det må også skje gjennom omstilling og fornying. Offentlig sektor må bygges ut og bygges om. Den skal ikke bygges ned. Det forrige århundrets løsninger er ikke nødvendigvis dette århundrets løsninger. Vi må få mer styring i stort og mindre i smått. Tjenestekontrollen skal bygges ned, og tjenesteproduksjonen skal bygges opp. Vi skal snu hver stein for å få mer velferdstjenester ut av de ressursene som settes inn i offentlig sektor. Vi kan ikke tillate at ressurser sløses bort i overflødig byråkrati og dobbeltadministrasjon. Innbyggernes behov må stå i fokus. Arbeiderpartiet vil bygge flere barnehager. Vi vil bidra til bygging av flere boliger til ungdom, studenter og vanskeligstilte. Arbeiderpartiet vil skape en bedre skole for barna, en bedre omsorg for de eldre og bedre tjenester til de syke. Og da må fellesskapsløsningene og kommunesektoren styrkes. I Regjeringas tiltredelseserklæring heter det: «God økonomi er å sikre arbeid til alle og en rettferdig fordeling.»Det heter også:«Det store flertall i vårt land har arbeid, trygghet og velferd. Vår felles oppgave er nå å løfte mindretallet.» I Norge er det i dag ca. 6 000-7 000 som er bostedsløse. Ca. 65 pst. av dem bor i de store byene. Vi vet at denne gruppen er sammensatt – en del sitter i fengsel og en del bor på hospits. Vi vet at tilknytningen til arbeidslivet er avgjørende i forhold til det å ha det bra økonomisk. Men det er vanskelig å skaffe seg arbeid uten å ha noe fast sted å bo. Derfor er det med bolig helt nødvendig. Da vi behandlet St.meld. nr. 49 for 1997-98, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte, ble det under behandlinga enighet om at det bør satses på en opptrappingsplan for å få bygd flere rimelige utleieboliger. Budsjettforliket for inneværende år, samt det at det også foreligger en avtale om at vi skal samarbeide om løsninger knyttet til utjevningsmeldinga, danner et godt grunnlag for at vi kan finne fram til løsninger som løfter mindretallet. Jeg er glad for at Senterpartiets leder, Odd Roger Enoksen, også i dag i debatten sier at mange løsninger kan finnes i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Politisk mener jeg det er en forutsetning for en god utvikling av Norge som mulighetenes samfunn.
Høyre ser med spent forventning frem til at Stoltenberg-regjeringen skal konkretisere de fagre ord og løfter som stod i erklæringen om fornyelse og modernisering av offentlig sektor. Det er selvsagt ikke snakk om fornyelse for fornyelsens egen skyld. Omlegginger må til for å sikre et bedre og et mer tilgjengelig helse- og omsorgstilbud for befolkningen. Jeg tror statsministeren sa noe slikt som at for noen betyr fornyelse privatisering. Det gjør det ikke for Arbeiderpartiet, sa han. Nei, det gjør det heller ikke for Høyre. Det er nemlig ikke snakk om privatisering som innebærer at det offentlige skal gi fra seg ansvaret. Selvsagt skal det offentlige fremdeles ha ansvaret for å sikre finansiering og sikre god kvalitet på helse- og omsorgstjenestene. Men vi mener at det er mindre viktig hvem som driver sykehusene, hvem som driver sykehjemmene, hvem som driver hjemmetjenestene – eller for å si det med den nye helseministeren: «Det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode helsetjenester til alle, uavhengig av om det er det offentlige eller private som står bak.» Dette sa han til NTB den 19. mars. Til Aftenposten et par dager senere sa han: «Jeg er ikke tilhenger av privatisering hvis man med det mener at helsesektoren skal ut av det offentliges ansvarsområde og overlates til private.» Nei, det er jeg også helt enig med ham i. Dette har vært god høyrepolitikk i årevis, så vi ønsker mer enn gjerne Arbeiderpartiet, og den nye helseministeren spesielt, med på laget. Likevel er vi altså spente på den praktiske gjennomføringen av løftene. Det er resultatene som teller, og da er det bekymringsfullt at det allerede etter et par dager av den nye regjeringens liv er avslørt betydelig uenighet innad i arbeiderbevegelsen, ikke bare mellom LO-folk og Regjeringens egne folk, men også mellom de forskjellige statsrådene. Mens iallfall jeg oppfatter statsministeren og helseministeren som modernistene, gir både kommunalminister Brustad – ja, det var henne Dagsavisen for noen år siden omtalte som «en anelse Stalin» – og sosialminister Ingebrigtsen et langt mer tradisjonalistisk inntrykk, slik jeg ser det. De er ikke glade for å snakke om konkurranse og private løsninger. Den nye helseministeren har allerede på sin korte tid rukket å bli historisk. Jeg tror han er den aller første helseminister fra Arbeiderpartiet som ikke har sagt at Norge har verdens beste helsevesen. Det har ingen turt å innrømme før ham. Han har sagt at Norge bør ha en helsesektor i verdensklasse, og så sa han videre: «Jeg tror ikke vi kan si at vi har det i dag». Dette sa han til NTB. Og med et slikt utgangspunkt blir det forhåpentligvis lettere å gjennomføre nødvendige og radikale endringer i helsevesenet, for hittil har Arbeiderpartiet bare motvillig latt seg dra med på forandringer og modernisering, det være seg fritt sykehusvalg, juridisk bindende rett til behandling eller innsatsstyrt finansiering. Jeg har derfor fire utfordringer til Tønne. For det første: Vil han la staten overta ansvaret for sykehusene, slik at Norge igjen kan bli ett helserike, og vi slipper spillet og ansvarsfraskrivelsen mellom fylker og stat? For det andre: Vil han fristille sykehusene, slik at de slipper daglig politisk detaljstyring, og selv kan velge om de vil være kommunalt selskap, AS eller noe annet? For det tredje: Vil han kjempe for å slippe private krefter til i produksjonen av helse- og omsorgstjenester, selv om han får LO mot seg? Og for det fjerde: Vil han bedre finansieringsordningene, slik at sykehusene får betalt for det det faktisk koster å behandle flere pasienter? Så over til sosialministeren, som jeg vil komme med en oppfordring til om å slippe nye krefter til i eldreomsorgen. La meg stille spørsmålet slik: Hvorfor, ærede sosialminister, skal ikke eldre og funksjonshemmede få rett til å velge sykehjem eller hvem som skal hjelpe dem i deres eget hjem, når pasientene får rett til å velge sykehus? Hvis vi mener alvor med økt brukerstyring, må vi oppheve det kommunale monopolet. Det er flott å satse på kommunens ansatte gjennom motivasjon, skolering, tillit og rammebetingelser, men det er ikke nok. Det er først den dagen eldre og funksjonshemmede kan velge mellom forskjellige tilbud at brukerstyringen blir til virkelighet.
Det er et mål for Regjeringen å opprettholde en sterk og omstillingsdyktig offentlig sektor. Et samfunn som er under stadig endring, med økt kunnskap, bedre kommunikasjoner og økte muligheter, vil stille krav til et offentlig tjenestetilbud som fornyer seg i takt med de endrede behov brukerne har. Det lar seg imidlertid ikke underslå at det vil være umulig med de menneskelige og økonomiske ressurser dette landet disponerer over, å kunne tilfredsstille alle ønsker og behov. Vi er derfor nødt til å prioritere. Som hovedansvarlig for forvaltningspolitikken har mitt departement et spesielt ansvar for at forvaltningen møter utfordringene på en god måte. Vi ønsker derfor å fokusere på følgende hovedmålsettinger: å fornye forvaltningen i tråd med samfunnets krav og borgernes forventninger å få mer ut av offentlige midler ved å gjennomføre sektorvise omorganiseringer og en generell kostnadseffektivisering å etablere sektorovergripende samarbeidsmønstre som setter brukeren i sentrum å overføre ressurser fra administrasjon og byråkrati til tjenesteproduksjon å redusere statlig detalj- og regelstyring til fordel for fleksibel oppgaveløsning under ansvar Skal offentlig sektor fortsatt ivareta sine fordelingsmessige oppgaver på en god måte, må det skje en betydelig effektivisering og forbedring av måten oppgavene løses på. Fornyelse av forvaltningen er nødvendig for å møte samfunnets krav og befolkningens forventninger om individuelt tilpassede tjenester. Forvaltningens omstillingsevne eller endringskompetanse, ikke minst hos lederne, blir særdeles viktig for at forvaltningen skal være i stand til å fornye seg og møte utfordringene. For å få til en fornyelse av forvaltningen må vi sette i gang mange tiltak parallelt. Ja, det er tusenvis av enkeltvedtak som må fattes. Først litt om strukturutfordringer. Vi har bygd opp en omfattende offentlig sektor i Norge. Det er nå på tide å se kritisk på arbeidsfordelingen mellom nivåene i forvaltningen, for å forenkle det administrative apparatet og fjerne dobbeltfunksjoner både mellom og innen de tre hovednivåene stat, fylker og kommuner. Det ligger bl.a. et effektiviseringspotensial i å samle tilsynet overfor kommunene hos fylkesmannen, samt å forbedre kvaliteten på tilsynsoppgavene ved å la fylkesmannen prioritere sine ressurser på de samfunnsområder der de trenges mest. Det er en utfordring å realisere det effektiviseringspotensialet som finnes innenfor offentlig sektor. Det er ikke sannsynlig at det offentlige engasjementet er for stort, men det er åpenbart at det er spredd på for mange områder. I dette ligger også at vi må være villige til å se nærmere på en avgrensning av det offentliges ansvar og på arbeidsdelingen mellom offentlig og privat og frivillig sektor, og hvordan disse sektorene best kan samspille med hverandre. Målsettingen må være en tjenesteyting som tjener fellesskapet best, ikke interessene til de enkelte sektorer eller profesjoner. Her må man også legge vekt på behovet for større lokal handlefrihet og muligheten for ytterligere desentralisering og mindre detaljstyring. Vi må også se kritisk på sentralforvaltningen. Vi har erfaring med at overlappende oppgaver og manglende samordning sentralt lett forplanter seg som problemer til resten av forvaltningen og i siste instans til hele samfunnet. Det vil også være viktig å rydde opp i statens ulike roller eksempelvis som eier, regulator og kontrollør og se på ansvars- og oppgavefordelingen mellom departementene og etatene. Regjeringen vil gå igjennom de statlige selskapene med tanke på avklaring av roller og eierskap. Vi vil også sørge for at det ryddes opp i tilsyns- og kontrolljungelen. Vi kan ikke akseptere at kontrollvirksomheten tar helt overhånd. Vi må delegere basert på tillit, ikke basert på mistillit. For å få til dette må vi være villige til å gå nye veier og vurdere nye virkemidler. Det er ulike måter å eksponere og stimulere offentlig sektor på. På områder der offentlig forretningsvirksomhet i dag har monopol, kan andre konkurrerende aktører være et slikt stimulerende element. Vi er sikre på at Telenors konkurransesituasjon har bidratt til en forbedring av teletjenestene, både på kvalitet og pris. En slik konkurranse skal ikke gå på bekostning av Regjeringens mål om lik tilgang på tjenester uavhengig av økonomi og bosted. Det offentlige har gode styringsgrep for å sikre de politiske målsettingene innen de deregulerte sektorene, bl.a. gjennom konsesjoner og stille krav om produktkvalitet. Offentlig virksomhet kan også stimuleres og fornyes uten å ta i bruk markedskonkurranse som virkemiddel. En kan i større grad gi brukerne valgfrihet mellom offentlige tjenesteleverandører. Den offentlige tjenesteproduksjonen som leverandør må kunne konkurrere om å tiltrekke seg brukere. Likeså vil sammenligning av like virksomheter kunne skape konkurranse innenfor det offentlige. Erfaringer fra Danmark viser at dette er et effektivt virkemiddel for å stimulere til videreutvikling av egne tjenester. Det har skjedd relativt mange endringer av tilknytningsform og organisering i offentlig sektor de siste årene. Oppgaver knyttet til forvaltning og forretning skilles i økende grad, og rollene som tjenesteyter, tilsyns- og kontrollmyndighet og resultatenhet rendyrkes i sterkere grad. Denne prosessen er det nødvendig å fortsette. Delegering innebærer at lokalt virksomhetsnivå som vet hvor skoen trykker, skal ha fullmakter til å innrette tjenesteproduksjonen optimalt. Det er viktig for best mulig å møte lokale brukerbehov og for å få mest mulig ut av ressursene. Dette må følges opp med delegering av fullmakter til lokalt nivå. Disse fullmaktene må være knyttet til ressursdisponering, ansettelser, organisasjonsform og til en økt grad av lokal tilpasset avlønning. Fristilling innebærer også endringer i formelle tilknytningsformer. Det gir seg utslag ved at forvaltningsorganer omdannes til ulike statlige selskapsformer. Vi ser en tiltakende tendens til at offentlig tjenesteproduksjon vurderes selskapsorganisert. Et eksempel på slike vurderinger er det forslaget som ligger i Stortinget om omorganisering av sykehusene. Fordelen ved denne type fristilling er at styringsforventningen er klart plassert på leder av virksomheten. Dette vil kunne innebære mer veldrevne virksomheter som utnytter ressursene mer effektivt, og som hurtigere kan omstille seg og respondere på brukerkrav. Slike endringer krever imidlertid at lederne får mulighet til å treffe beslutninger uten detaljinnblanding fra overordnet organ. Vi vil stille større krav til lederne i offentlig forvaltning. På dette grunnlag bør vi vurdere områder som egner seg for kontraktsstyring, og hvilken form for kontraktsstyring som bør benyttes, er et diskusjonstema. Et sentralt element i kontraktsstyring er belønning av ledere og enheten for gode resultater når det gjelder fornyelse, omstilling og effektivisering, og på den annen side reaksjoner når resultater ikke oppnås. Sammen med Statskonsult vil Arbeids- og administrasjonsdepartementet styrke arbeidet med utvikling og rekruttering av ledere. Målet med dette arbeidet er å styrke bl.a. endringsledelse og endringskompetanse. Utvikling av arbeidsformer som utløser kreativitet og nytenkning, bør dessuten stå sentralt. Det ligger et betydelig urealisert effektiviseringspotensial i en målrettet bruk av IT både når det gjelder organisering og oppgaveløsning, særlig innen virtuell tjenesteyting. Et økende omfang av tjenester kan ytes uavhengig av avstand og åpningstider, og teknologien åpner for omfattende spesialisering innen de større etatene. Vi vil jobbe for en «døgnåpen forvaltning» som vil gi brukerne tilgang til elektronisk informasjon og tjenester fra det offentlige 24 timer i døgnet, syv dager i uken. En av hovedforutsetningene for å få dette til blir å få forståelse og aksept for at det er nødvendig med effektivisering og omstilling. Skal vi få det til, må vi ha en åpen og forpliktende prosess der vi trekker med alle de ansatte, de ansattes organisasjoner, brukerne og de lokale folkevalgte.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes det var flere interessante tanker som administrasjonsministeren hadde gjort seg, og jeg vil gjerne forsikre meg om at jeg har oppfattet statsråden riktig. Så vidt jeg forstod, gikk han inn for en desentralisering av makt og ansvar til lederne av statlige eller offentlige virksomheter og at disse lederne skulle få større muligheter til å treffe beslutninger og tilpasse virksomheten til endrede forutsetninger, og at det inkludert i dette også ligger betydelige elementer av en desentralisering av lønnsfastsettelsessystemene og differensiering av lønninger ut fra hvordan den enkelte virksomhet fungerer. La meg bruke et eksempel: En avdelingssjef ved Oslo politikammer og en tilsvarende avdelingssjef ved Arendal politikammer har, fordi de har samme tittel, lik lønn og samme arbeidsbetingelser. Den ene har ansvaret for 400-500 medarbeidere, den andre har ansvaret for tre medarbeidere. Politimesteren i Oslo har nettopp i et foredrag i Akademikernes Fellesorganisasjon gitt uttrykk for behovet for et mer fleksibelt lønnssystem, tilpasset virksomhetens innhold og ikke bare funksjonærens tittel. Er det riktig oppfattet når administrasjonsministeren nå åpner opp for en betydelig grad av desentralisering også når det gjelder lønnsfastsettelse basert på en vurdering av arbeidsoppgavene i den enkelte virksomhet, og også differensiering av lønninger ut fra det ansvar og de arbeidsoppgaver man har, og størrelsen på den institusjonen man arbeider i.
Lønnssystemene i Norge, enten vi snakker om privat eller offentlig sektor, gir en betydelig grad av mulighet for lokale tilpasninger gjennom lokale forhandlinger. Jeg har jobbet som tømrer i mine yngre år. Vi hadde et prestasjonslønnssystem, men det var basert på sentralt fastsatte rammer. Det var altså ikke opp til oss alene å bestemme lønnsresultatet i forhold til arbeidstempo, men det var fleksibilitet innenfor et system med sentralt fastsatte rammer. Det er klart at jeg snakker ikke om prestasjonslønnssystem som sådant innført i det offentlige, men jeg snakker om at det i større grad skal være mulig gjennom sentral lønnsfastsettelse å åpne for rammer som gjør at vi kan få lokal tilpasning, og at det kan være muligheter for den lokale etat å hente ut noe hvis en har god resultatoppnåelse. En skal huske på at vi snakker om omorganisering og fornyelse av en offentlig sektor som i stor grad ikke selv får hente ut resultatet av effektiviseringen. Det overføres til andre for å få til større tjenesteproduksjon. Det betyr at vi må være opptatt av de stimuli som vi kan få satt inn for å få gjennomført og motivert de ulike offentlige sektorer til å gjennomgå denne prosessen.
Arbeiderpartiet varslet i sin regjeringserklæring en modernisering av offentlig sektor. Statsminister Stoltenberg uttalte: «Dobbelt byråkrati gir ikke dobbelt velferd.» … «Detaljstyringen må reduseres. Det administrative apparatet i forvaltningen må forenkles.» Regjeringen vil komme tilbake til dette når Oppgavefordelingsutvalgets innstilling foreligger, heter det videre. Oppgavefordelingsutvalget ble nedsatt i 1996 og har altså holdt på svært lenge. Høyre håper at utvalget har benyttet den lange tiden godt, og at utvalget konkluderer med at noe må gjøres for å redusere antall forvaltningsnivå og offentlig dobbeltadministrering. Statsråd Kosmo har imidlertid også ledet et LO-/arbeiderpartiutvalg som har arbeidet med modernisering av offentlig sektor. Etter å ha lest denne innstillingen i dag har jeg ikke altfor store forventninger til den moderniseringsprosessen som nå er varslet. Men etter å ha hørt statsråd Kosmos innlegg virker det som om han nå har ristet av seg den halvdelen av utvalgets medlemmer som kommer fra Kommuneforbundet. Detaljstyringen skal reduseres, og det blir slått fast at statlige kontrollbehov bør reduseres dramatisk. Jeg regner med at statsråd Kosmo som leder av dette utvalget har tenkt gjennom hvordan dette konkret skal gjennomføres, og dermed raskt kan komme til Stortinget med forslag om enkelttiltak. Hvilke grep vil Regjeringen ta for å imøtekomme dette kravet? Hvilke kontrollordninger kan kuttes ut? Kan statsråden i dag gi eksempler på hva slags dobbeltadministrasjon som kan fjernes? Høyre venter spent på Regjeringens konkretisering, men med Kommuneforbundet som klamp om foten frykter vi at endringene blir mindre enn den nå har skapt inntrykk av. Kosmo sa i sitt innlegg at det må settes i gang tusenvis av enkelttiltak. Jeg skal være beskjeden og ber om at statsråden allerede nå nevner fire-fem tiltak.
Det har jeg ikke tid til i svaret på en replikk. Men vi kan jo fortsette utover våren i spørretimen, så kan representanten få ett i hver spørretime. Jeg er opptatt av at vi skal få et godt resultat i forhold til Oppgavefordelingsutvalgets arbeid. Jeg forventer at Oppgavefordelingsutvalget har tatt tak i de store problemer og de store utfordringer som ligger i at vi har et samfunn som har ikke bare tre, men – inkludert fylkesmannen – fire forvaltningsnivåer, og at utvalget ser på om dette er tilpasset det behov 4,5 millioner mennesker har, så skal vi ut fra Oppgavefordelingsutvalgets innstilling legge planer og komme med de forslag som er nødvendig for å realisere den forenkling som vi skal få til. Men jeg er nødt til å ta meget stor avstand fra antydningen om at de ansatte skal være en klamp om foten på dem som vil omstille. Jeg kjenner mange ansatte i offentlig sektor, og de er hver dag opptatt av å gjøre best mulig jobb overfor brukerne. Det som er vår jobb, Regjeringen og Stortinget i fellesskap, er å lage et system som gir dem muligheten til å utnytte sin kompetanse og sine ressurser. Det er jeg sikker på at Kommuneforbundet er like opptatt av å få til som oss. Vi må bare finne de samarbeidsmønstrene som gjør at vi kan hente ut den ressursen og den kompetansen som ligger hos de ansatte.
Jeg er enig med statsråden i at vi ønsker en sterk offentlig sektor. Vi er også enige om at det er behov for en gjennomgang, en fornyelse og en desentralisering av beslutningsmyndighet – større myndighet lokalt. Statsråden hadde også med seg alle honnørordene innenfor moderne ledelsesteori, om omstillingsevne, endringskompetanse osv. Det er sikkert nok viktig, men han nevnte ikke med ett ord det som kanskje er den største utfordringen for offentlig sektor i dag, nemlig rekrutteringen – det er den største utfordringen vi har, det å skaffe nok folk til offentlig sektor, slik at offentlig sektor er i stand til å bli et skikkelig bolverk mot den privatiseringen vi ser. Vi mangler folk innenfor hele helsesektoren. Innenfor utdanningssektoren mangler vi lærere. Vi har en stor andel lærere uten godkjent utdanning. Dette er på mange måter den største faren når vi ser det i forhold til privatisering av utdanningssektoren og den offentlige sektor, så det å skaffe nok folk – nok kvalifiserte folk – er den største utfordringen. Det nevnte ikke statsråden med ett ord. Vi hadde en debatt for ikke lenge siden om lærerrekruttering. Der hadde et mindretall et konkret forslag om at vi er nødt til å ta i bruk det virkemidlet som kan virke for å få flere lærere inn i utdanningssektoren, og det er å bruke lønn som virkemiddel. Nå forventer jeg ikke at statsråden skal legge fram sin strategi for lønnsforhandlingene til våren, men i den debatten brukte Arbeiderpartiet et begrep som gikk på viljeserklæring i forhold til å gjøre noe med lønn, og statsråd Lilletun, som den gang var statsråd, gav uttrykk for at han oppfattet hva som lå i det begrepet – en viljeserklæring om at det må gjøres noe for å sikre lærere høyere lønn. Kan statsråden si noe om denne viljeserklæringen, hva som ligger i det, slik at det kan gå et signal ut til lærergruppene.
Jeg er enig med representanten i at hvis vi skal ha noen som helst slags mulighet til fortsatt å kunne fordele gjennom velferdsordningene, må velferdsordningene være så gode at folk foretrekker dem fremfor dyre, private løsninger. For å få det til er det, som jeg har vært inne på, en rekke virkemidler som må tas i bruk. Det viktigste er at verktøyet er tilpasset det behovet brukerne har. Det er også en oppgave for det offentlige å sørge for at vi ikke bare har nok folk til å utøve disse tjenestene, men at vi har kvalifiserte folk. Når det gjelder en rekke yrkesgrupper innenfor det offentlige virksomhetsområdet, ser vi at vi kommer til å ha et betydelig behov for en større rekruttering i framtiden. Her er lønn ett virkemiddel, men det er ikke det eneste. Arbeidsmiljø, etter- og videreutdanning, muligheten til fleksibilitet, muligheten til i perioder av livet da man har tunge belastninger, å kunne gå ut, for så å komme tilbake, er også virkemidler. Representanten hadde helt rett da han sa at jeg ikke kommer til å gi noen løfter i forbindelse med det forestående lønnsoppgjøret. Men jeg tar til etterretning, og det mener jeg også selv, at lønn er ett av de virkemidlene – ett av de mange virkemidlene – vi må ta i bruk for å kunne sikre og trygge offentlig sektor i framtiden.
Større åpenhet i forvaltningen har vært et prioritert arbeidsområde for sentrumsregjeringen. Det er også et av de områdene hvor man har fått betydelige resultater. Det var særs skuffende at statsministeren ikke fikk plass til å nevne åpenhet i forvaltningen med ett ord i sin erklæring i går. Desto større var forventningene til innledningen til statsråd Kosmo som har ansvar for forvaltningen, også når det gjelder åpenhet. Heller ikke han fikk i sitt 10 minutters lange innlegg anledning til å si ett ord om dette. Det er meget skuffende, og det er oppsiktsvekkende. Det gir grunn til å frykte at det manglende engasjementet tidligere arbeiderpartiregjeringer har hatt på dette området, også vil bli et kjennetegn for denne regjeringen. Da sentrumsregjeringen overtok, hadde den i to år ventet på en melding om offentlighet i forvaltningen. Et halvt år etter regjeringsskiftet kom meldingen. Vi har fått en økning i antallet ja når det begjæres innsyn i dokumenter, og som et resultat av denne positive utviklingen er det langt flere som nå ber om innsyn, fordi de vet at muligheten for et ja er betydelig større enn tidligere. Åpenhet i forvaltningen er et demokratiærend og er en del av fornyelsen og moderniseringen av offentlig sektor, og jeg ønsker å få bekreftet at Arbeiderpartiet også ser det slik. Mitt spørsmål er: Vil sentrumsregjeringens store engasjement og høye ambisjonsnivå på dette området bli fulgt opp? Og så har jeg et konkret spørsmål til: Statsråden pekte på at en stadig større del av de offentlige tjenester blir utført i ulike selskapsdannelser. Er statsråden åpen for å revidere offentlighetsloven slik at det også blir større innsyn når offentlige tjenester utføres i selskapsregi som i dag ikke omfattes av loven?
Når sentrumsregjeringen et halvt år etter at den overtok, kunne legge fram en så omfattende melding om offentlighet i forvaltningen og offentlighet i samfunnet, betyr jo det at det måtte ha vært gjort et meget godt forarbeid av den regjeringen som satt der før. Og på samme måte må jeg si at jeg har tenkt å bruke alt det gode arbeid som den forrige regjeringen har gjort, i mitt daglige virke. Jeg har ikke tenkt å legge det bort fordi det var en sentrumsregjering som gjorde det. Alt det som er brukbart, skal vi ta med oss – men jeg gjentar, alt det som er brukbart! Jeg er for åpenhet i forvaltningen, og jeg skal slåss for at vi ikke bare skal praktisere offentlighetsloven, men at vi også skal praktisere mer offentlighet. Stortinget har jo en god mulighet til å gå foran med et godt eksempel når offentlighetsloven nå skal gjøres gjeldende for Stortingets virksomhet. Jeg ser spent fram til de retningslinjer som trekkes opp for offentlig virksomhet gjennom de merknader som gis i komiteinnstillingen om offentlighet i Stortinget. Jeg kan garantere at vi skal gjøre alt hva vi kan for å følge opp de gode intensjoner som der blir fremmet. Så til det siste spørsmålet: Hvordan skal vi praktisere offentlighetsloven innenfor de ulike selskaper? For det første må vi vurdere selskapsformen, hvilket selskap det er. Det er klart at det gjelder noen regler for offentlige forvaltningsselskaper, og at det gjelder andre regler for aksjeselskaper. Vi må hele tiden være opptatt av at vi skal tilstrebe størst mulig grad av offentlighet, men vi skal samtidig ikke ødelegge for muligheten til å drive fornuftig forretningsvirksomhet. Den balansegangen er vi nødt til å ta ansvaret for, både regjering og storting.
Det var et spørsmål og en replikk om lønnsoppgjøret nå. Jeg skal prøve å holde meg unna akkurat det lønnsoppgjøret som nå skal settes i gang, men jeg har likevel et litt prinsipielt spørsmål. Det har vært hevdet av mange at noe av vanskelighetene innen skolen og sykehusene har vært at fagforeningene gjennom lang, lang tid har tilkjempet seg rettigheter og muligheter til å legge seg opp i styringen av virksomheten, slik at det er vanskelig å få til effektivisering, rasjonalisering og den nødvendige fleksibilitet. Vil statsråden vurdere de tanker som Per Kleppe nylig gav uttrykk for, om å vurdere særskilte forhandlinger med disse organisasjonene, utenfor de ordinære lønnsoppgjørene hvor det er umulig å gjøre ting på grunn av rammesystemet? Og vil statsråden vurdere å åpne for senere forhandlinger om hovedsystemene, rettighetene og pliktene som ligger i det nåværende avtalesystem, slik at man under slike forhandlinger kanskje kan gjøre en del tilpasninger, få mer fleksible lønnsstiger, differensiering av lønninger etter ansvar og plikter, og se hele denne problematikken i sammenheng utenfor det mer ordinære lønnsoppgjøret, hvor hensynet til alle andre grupper vil være det toneangivende? Og når statsråden snakker om stimuli generelt, etter flere meget nyttige år i kontrollkomiteen – slik jeg tolker det – er vel statsråden også kjent med at det kanskje er nødvendig med det motsatte. Hvis det er de samme lederne i offentlige etater som gang på gang opplever overskridelser på 40, 50, 60 pst. av det de sier ting skal koste, bør vi kanskje overfor dem ha et system som medfører krav om større ansvar, med risiko for å bli møtt med krav om ansvar for ledere innenfor den offentlige sektor.
Det forhandles hver dag i norsk arbeidsliv, i privat eller offentlig sektor, om lokale tilpasninger, om arbeidstidsordninger osv. Tariffavtalene, både for offentlig og privat sektor, har åpninger for lokale tilpasningsforhandlinger. Det det imidlertid kan bli spørsmål om når vi går videre i fornyelsesarbeidet, er å tilpasse også tariffavtalene til morgendagens utfordringer. Det er selvsagt en prosess som jeg på vegne av arbeidsgiverne skal ta et hovedansvar for. Men i dette spillet skal vi selvsagt respektere de fagorganisertes rett til gjennom aktiv medvirkning til jobbutforming å ivareta sine egne interesser, det skulle ellers bare mangle. Men går man dypt nok inn i dette, vil representanten Hagen se at de interessene er felles: Å få til best mulig tjenester for brukerne. Representanten Hagen spurte meg om reaksjoner. Ja, jeg sa det i innlegget mitt: Skal vi utvikle et system med lederlønninger på kontrakt, og det forventes at man skal ha spesielle lønnsordninger for å ta ansvar, må det bety reaksjoner andre veien hvis man ikke oppnår resultater. Jeg synes det er helt opplagt. Da er det ikke snakk om å adoptere fallskjermer fra det private næringsliv, da er det snakk om å ha ordentlige kontrakter der man avtaler hvordan det skal gå hvis man ikke lykkes.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Statsministeren er i sin erklæring opptatt av å føre en fremtidsrettet næringspolitikk som skal gi landet en god økonomi. Dette er betinget av at våre bedrifter kan hevde seg minst like godt som konkurrentene. Dette er Fremskrittspartiet enig i. Næringspolitikken er viktig fordi det er bedriftene og det arbeid som de ansatte utfører, som skaper de verdier som er helt nødvendige for å kunne betale for de velferdsgodene vi alle vil skal ligge klar, uansett parti. Det er viktig at vi tenker gjennom dette, at vi stiller spørsmålet: Hva er grunnlaget for å skape arbeidsplasser, velstand, et godt helsevesen, eldreomsorg, skole og et bedre miljø, alle de tingene som hører hjemme i et velferdssamfunn? Jo, det er at vi har bedrifter som driver med verdiskapning. Bare gjennom konkurransedyktige virksomheter har vi noenlunde sikkerhet for arbeidsplasser, og at det finnes midler tilgjengelig til å løse de oppgaver vi alle mener et samfunn skal ha. Globaliseringen og kapitalens vandring, uten respekt for landegrenser, har skapt en konkurranse nasjonene imellom om hvem som kan tilby best rammebetingelser, og dermed tiltrekke bedrifter, kapital, kompetanse og arbeidsplasser. Fremskrittspartiet konstaterer at norske bedrifter møter et skjerpet konkurranseklima i denne internasjonaliseringsprosessen. Strukturendringer hos våre handelspartnere, konkurranse fra land med lavere arbeidslønninger og som har en annen økonomisk forståelse og en annen bedriftskultur, kan medføre at bedrifter dels flytter, dels fusjonerer eller legger ned sin virksomhet. Det kan selvfølgelig være fornuftige grunner til at bedrifter velger å etablere seg i andre land. Noen vil bli større på sine kjerneområder og vil gjøre produksjonen mer effektiv. Men når vi får synlige bevis for at det er rammebetingelsene som tvinger bedrifter og kapital ut av landet, må forholdene legges til rette på en annen måte fra myndighetenes side. Det er farlig hvis hovedkontorer og forskningsavdelinger forsvinner ut av landet i stor skala fordi de økonomiske forholdene er bedre ute. Det betyr at landet taper for viktige konkurrenter som har endret sin politikk i næringsvennlig retning fordi de har sett betydningen av alvoret. I en globalisert økonomi blir det stadig vanskeligere for en nasjon å føre en skattepolitikk som er forskjellig fra andre lands. Særlig på to områder fører Norge en skattepolitikk som er vesentlig forskjellig fra konkurrentlandenes, og det gjelder opsjonsbeskatningen og formueskatten. Begge disse områder er av vesentlig betydning for virksomheter innenfor den nye økonomien, for kunnskapsbedriftene. Den store svakheten ved det norske skattesystemet er at det har en langt strengere beskatning enn andre land på noen områder som er særlig utsatt for internasjonal konkurranse. Derfor bør det umiddelbart gjennomføres endringer som sikrer internasjonalt konkurransedyktige vilkår både for formuesbeskatningen og opsjonsbeskatningen, slik vi ser det. Nå er det på tide å innse de faktiske forhold. At Norge ligger i verdens ytterkant for internasjonalt næringsliv med et lite hjemmemarked med bare 4 ½ million innbyggere, reduserer attraktiviteten. Dette er det selvfølgelig lite å gjøre ved. Skal Norge klare å tiltrekke seg norske og utenlandske investorer, må rammebetingelsene være i verdensklasse. Der vi virkelig har mulighet til å gjøre noe, er med skatte- og avgiftssystemet og nivået. Fremskrittspartiet mener vi bør være på høyden på dette området, og beviser det gjennom skatte- og avgiftslettelser i vårt alternative statsbudsjett på nærmere 28 milliarder kr. Vi kommer ikke utenom å tilpasse skatte- og avgiftsreglene til den nye internasjonale virkeligheten. Gründere og industrialister kan ikke lenger akseptere snevre nasjonale hensyn. Det må være klinkende klart at uten de nødvendige skatte- og avgiftslettelser får vi verken utenlandsk eller norsk kapital i tilstrekkelig grad til å bygge opp virksomheter i Norge. Det er det som vil være hovedutfordringen i årene som kommer.
Jeg er enig med statsministeren i at Norge er mulighetenes samfunn, og jeg tror de fleste er enige om at vi har et godt land å bo i. Statsministeren brukte mye av tiltredelseserklæringen til å omtale de i vårt samfunn som ikke har alle de muligheter tilgjengelig som det store flertallet opplever. Jeg er glad for at statsministeren så konkret påpekte den felles oppgave vi har i å løfte mindretallet. De aller fleste innbyggere i dette landet har det godt, men det er noen som ikke får ta del i den trygge og gode situasjonen som samfunnet tilbyr dette flertallet. Vi har f.eks. hørt om undersøkelser som avdekker at mange mennesker ikke kan ta imot tilrådd behandling og medisin fordi de ikke har økonomi til dette. Alle mennesker ser på god livskvalitet som det aller viktigste for å kunne mestre hverdagen. Noen mennesker har problemer med dette fordi sykdom eller funksjonshemming skaper problemer for dem. De som berøres på denne måten, må ikke bli straffet med å bli utestengt fra utdanning og arbeidsliv, og de må slippe å bruke alt av en begrenset inntekt til egenandeler, medisiner og nødvendige tjenester. Vi kan ikke leve med en situasjon hvor syke mennesker ikke kan motta tilrådd behandling av privatøkonomiske grunner. Dette hører kort og godt ikke hjemme i en velferdsstat. Her må fellesskapet stille opp og sikre at alle får nødvendig behandling og hjelp, og svak privat økonomi må ikke utestenge noen fra å få de tilbud de trenger. Det haster med å få på plass nye regler som ivaretar disse gruppenes situasjon på en bedre måte. Dette dreier seg i høyeste grad om fordeling og det å løfte mindretallet. Jeg er også glad for at statsministeren så klart framhever betydningen av et arbeidsmarked der færre uføretrygdes og sykmeldes, og der det gjøres plass for funksjonshemmede. Vi kan ikke fortsette med en situasjon hvor 9 pst. av den yrkesaktive befolkning har uførepensjon, og hvor dette tallet bare øker og øker. I tillegg kommer alle de som er langtidssykmeldt, og som har små utsikter til å komme i jobb igjen. Arbeid betyr mye for inntekt og velferd, og i analysene i utjamningsmeldingen går det klart fram at det går et skille i levevilkår mellom de som er yrkesaktive, og de som må klare seg på annen måte. Arbeid betyr også mye mer enn penger. Det betyr sosial kontakt med andre mennesker, det betyr mulighet til å bruke sin kompetanse og sine ferdigheter, og det betyr et bedre selvbilde for det enkelte menneske. Samfunnet har bruk for all den arbeidskraft vi kan framskaffe, og de fleste som i dag er trygdet, har et ønske om å få et arbeid som er tilpasset deres livssituasjon, og som de kan mestre med den restarbeidsevne de er i besittelse av. Dette må vi legge til rette for i samarbeid med det private næringsliv og med offentlige bedrifter, og det må legges bedre til rette for dem som vil etablere sin egen arbeidsplass. Tilgjengelighet og helhetlig tilrettelegging må ligge i bunnen når vi skal skape et arbeidsmarked som inkorporerer funksjonshemmede på en bedre måte. Jeg er også tilfreds med statsministerens klare mål om å fornye og styrke offentlig sektor. I en tid med stor mangel på helsepersonell og mange nye og viktige oppgaver i helse- og omsorgssektoren er det viktig å se på hvordan arbeidsforholdene er og hvordan ressursene utnyttes. Stort sykefravær og stor gjennomtrekk ved de forskjellige arbeidsplasser sier oss at det er behov for fornyelse og endring, og at dette ikke kan løses bare gjennom høyere lønninger.
Noreg er eit land velsigna med rike naturressursar som vi tradisjonelt har levd godt på. Eg tenkjer då på næringar som jordbruk, skogbruk og fiske og meir tradisjonelle industrinæringar. Ved byrjinga av dette hundreåret har det vorte tala mykje om «det nye». Då er det viktig å hugse at dei tradisjonelle næringane framleis er svært viktige for landet. Jordbruket er svært viktig for mange kommunar og for busetjinga der, og er ofte utgangspunkt for mange nye næringar. Fisk er den nest største eksportnæringa i Noreg, og skogbruk er vår tredje største eksportnæring etter olje og fisk. Havbruk har med rette vorte framheva som ei framtidsretta næring. Det er i havet dei naturgjevne føremonene til Noreg ligg, og det er både rett og rimeleg at vi ved tusenårsskiftet markerer fiskeri- og havbruksnæringa som ei av dei viktigaste næringane for framtida. Vi har ein tusen år lang tradisjon for eksport av fisk frå Noreg. Næringa har på ein grunnleggjande måte vore med på å forme vår økonomi og vår kultur. Medan olje- og gasskjeldene vert reduserte og etter kvart tømde, kan dei marine ressursane fornyast, og difor vil fisk og andre levande marine ressursar i all tid kunne vere ei sentral kjelde til norsk økonomi og til matforsyninga i verda. Den auka befolkningsveksten gjer at marknadspotensialet for våre sjømatprodukt berre vil auke. Eg vil difor uttrykkje eit håp om at vi må setje oss ambisiøse mål for den framtidige utviklinga innanfor havbruks- og fiskerinæringa – anten det er som næringsutøvarar, forvaltarar, forskarar eller politikarar. Vår viktigaste kjelde til velstand og næringsutvikling har likevel alltid vore menneske med kunnskap og kreativitet. Det var fiskarane sin kjennskap til reiskapar og natur som førte fisken opp på kjøkenbordet. Det var ingeniørane si innsikt i elektrisitet og metall som gjorde Noreg til ein leiande produsent av legeringar, og det var forskarane si forståing av bergartar og ny teknologi som gjorde det mogeleg å hente olje opp av Nordsjøen. Innanfor alle næringar får kunnskap og kompetanse stadig meir å seie for vår evne til å løyse felles oppgåver. Den teknologiske utviklinga har opna nye måtar for næringsutvikling, kulturspreiing og velferdstiltak. Ynskjer vi å ta del i denne prosessen og sjølve vere med på å forme den, må vi sikre oss at vi har miljø og menneske som er i stand til å innhente, forstå og ta i bruk ny kunnskap. Eg trur nye arbeidsplassar framfor alt vil verte skapte i nye innovative og vekstkraftige næringar, ofte dominerte av små og mellomstore bedrifter. Innanfor informasjons- og kommunikasjonsteknologi og bioteknologi er dei strukturelle og teknologiske endringane så gjennomgripande at det vil verte skapt heilt nye forretningsområde. Eg håpar difor at den nye regjeringa vil følgje opp det viktige arbeidet som regjeringa Bondevik starta i forhold til eit nyskapande Noreg. Det famnar frå ei auka satsing på entreprenørskap i skulen og styrking av eit allsidig verkemiddelapparat til oppfølging av aukinga i forskingsinnsatsen, som regjeringa gjorde framlegg om i si melding, med seinare tilslutting frå Stortinget. Ei satsing på eit nyskapande Noreg, som regjeringa Bondevik framheva, er og vil vere ei lønsam investering i framtida. Det var i statsministeren si erklæring nemnt ein del om utdanningspolitiske saker, som delvis var presentert som nysatsing. Eg er sterkt samd med Regjeringa når ho fremjar forslag om rett til vidaregåande opplæring òg for vaksne, men eg vil minne om at det har faktisk òg regjeringa Bondevik gjort – og eit fleirtal på Stortinget, som bestod av sentrumspartia og Arbeidarpartiet, har slutta seg til det. Det gjeld òg ein del av dei andre satsingane. Det er ikkje for å snakke om kven som sa fyrst kva, men det er for å vise til at det her faktisk var sett i gang ein del ting som vi synest det er flott at ein fører vidare. Og sentrum og Kristeleg Folkeparti er innstilte på eit konstruktivt samarbeid i forhold til eit nyskapande Noreg, både når det gjeld grunnskule, vidaregåande skule og forsking og utvikling elles. Det er difor viktig at vi får ein næringspolitikk som har både respekt for og røter i vår historie, og som samtidig har evnen i seg til å verte nyskapande og leiande innanfor den nye, globaliserte økonomien.
Samfunnet endres i dag i større tempo enn noen gang før. Denne endringstakten gjøres mulig først og fremst gjennom en rivende teknologisk utvikling, og da spesielt innenfor informasjonsteknologi. Det vi ser, er at informasjonsteknologien muliggjør teknologiske gjennombrudd innenfor andre områder. Dette ser vi tydelig innenfor bioteknologi, hvor det er en forutsetning å kunne behandle enorme datamengder effektivt. En viktig konsekvens av den teknologiske utviklingen er at vi går fra råvarebasert produksjon til kunnskapsbasert produksjon. Dette er en utvikling som egentlig begynte under den industrielle revolusjon, gjennom at maskiner overtok manuelt kroppsarbeid, først innenfor landbruket, deretter i industrien, og vi ser nå en økende automatisering innenfor servicesektoren. Menneskelig arbeidskraft blir derfor i stadig større grad ensbetydende med hjernekraft. Det er først og fremst kompetanse, kreativitet og ferdigheter som driver verdiskapingen i kunnskaps- og informasjonssamfunnet. Dette gir flere konsekvenser. En viktig endring er at arbeidsmarkedet går fra å være et marked hvor en selger og kjøper tid, til et marked hvor en selger og kjøper kunnskap. For Norge er dette gode nyheter. En stadig større del av Norges befolkning har høyere utdanning. Vi har et av verdens best utbygde utdanningssystemer, vi har økonomiske midler til å satse på utdanning i årene som kommer, og til sammen gjør dette Norge meget godt rustet til å møte kunnskaps- og informasjonssamfunnet. Norge er, som statsministeren sa, mulighetenes samfunn. Vår utfordring og vår forpliktelse er å gripe de mulighetene som er gitt oss. Dette gjør vi først og fremst gjennom å satse på utdanning og forskning. Vi må bygge et utdanningssystem hvor tanken om livslang læring står sentralt. Vi må kvitte oss med tanken om at utdanning er en livsfase. Utdanning blir arbeid, og arbeid blir utdanning. Vi må også aktivt legge forholdene til rette for kompetansebasert næringsutvikling. En viktig erkjennelse er at knappheten først og fremst ligger i tilgangen på nødvendig kompetanse, da pengene følger kunnskapen. Et godt eksempel er Microsoft, som i dag har en børsnotert verdi på 500 milliarder dollar. Det gjør selskapet til verdens mest verdifulle økonomiske foretak. Det interessante er at selskapet hadde liten startkapital. Det var de ansattes strategiske kompetanse som la grunnen for selskapets enorme verdiutvikling. Det er også kunnskapen som i dag utgjør selskapets verdi. Verdien av selskapets fysiske eiendeler er kun en brøkdel av den børsnoterte verdien. Differansen vi her ser, er verdien av de ansattes kunnskap, og ikke minst verdien av merkenavnet. Dette er oppsummert de sentrale komponenter i det globale kunnskapssamfunnet. Den amerikanske sentralbanksjefen har brukt begrepet «den vektløse økonomien». Det han så, var at det amerikanske bruttonasjonalproduktet hadde beholdt den samme fysiske vekten til tross for en formidabel økonomisk vekst. Veksten hadde i hovedsak kommet innenfor kunnskapsindustri og ikke innenfor tradisjonell industri. Det vi ser, er at kunnskapen har blitt den sentrale drivkraften i økonomien. Denne kunnskapen er i motsetning til penger noe som ligger i oss. Kunnskap er menneskelig. Næringsutvikling dreier seg derfor ikke lenger kun om å få pengene til å trives, menneskene må også trives. Livskvalitet blir slik viktig for å kunne tiltrekke og utvikle fremtidsrettede næringsmiljøer. Livskvalitet kan ikke vedtas, men vi kan arbeide for å utvikle interessante arbeidsplasser, for å skape gode barnehageplasser, et godt skoletilbud, et trygt velferdstilbud og ikke minst et aktivt kulturliv. Fremtidens kunnskapsarbeidere kommer til å vurdere disse forholdene når de skal velge arbeidsplass. Vi må erkjenne at vi er i en knallhard internasjonal konkurranse om å få og beholde nøkkelkompetanse. Vi trenger en strategi for å møte denne konkurransen. Jeg er glad for de signaler Regjeringen har gitt, og har tro på at Regjeringen vil makte å utvikle en slik offensiv strategi. Norge er og vil bli mulighetenes samfunn.
Jeg er enig i at vi lever i mulighetenes samfunn, og at Regjeringen skal være folkets tjenere og lytte til folkets vilje. Jeg er sikker på at folket vil at mulighetene skal utnyttes til beste for alle i hele landet. Det skjer ikke hvis Regjeringen søker allianser hos høyrekreftene, der oppskriften er mer markedsstyring og stadig mindre politisk handlefrihet i Stortinget. Det siste alvorlige framstøtet for å få utprøvd høyresidens ideer fullt ut, ble avvist av folket i 1994. Den avgjørelsen har vi enorme fordeler av hver eneste dag. Avgjørelsen har slett ikke skremt utenlandske investorer, som noen fryktet. Mulighetenes samfunn har blitt slik fordi folk før oss tidsnok skjønte betydningen av at resultatene av rike naturressurser og folks arbeid skulle komme dette samfunnet til gode. Konsesjonslovene fra 1917 og av nyere dato bestemte at jord, mineraler, skog og fossefall fortrinnsvis skulle ha norske eiere, at oljen på sokkelen er vår, at norske firma skal ha fortrinnsrett på sokkelen, at fisken inntil og langt utenfor en lang kyst er vår, at fiskebåtene skal ha norske eiere. Slike beskyttende paraplyer har gitt oss rikdom, kompetanse og arbeidsplasser, og skapt grunnlaget for Hydro, Elkem og mange, mange flere viktige og fine firma. Det norske folk vil fortsatt ha en effektiv strategi mot bitvis salg av Norge. Det norske folk krever et eierskap i næringslivet med samfunnsansvar, som tar hensyn til de ansatte og til lokalsamfunn. Det norske folk ønsker beskyttelse mot de mest grådige eiere som tenker aller mest på sin egen pengepung. Vi har utallige eksempler på at folkekravet er slik, og at det er tverrpolitisk. La meg som eksempler nevne folkeaksjonen mot flytting av Ericsson fra Sørlandet, og de nye tilfellene fra Jæren, der utenlandske eiere vil legge ned lønnsomme arbeidsplasser ved Polaris og DBS. Vi har svært mange positive eksempler på eiere som viser ansvar uten slike aksjoner, som får mangfold igjen fra egne ansatte og fra samfunnet omkring seg. Senterpartiet vil bidra med tiltak for å stimulere det gode eierskap som bidrar til forutsigbarhet, nyskaping og økt kompetanse. Senterpartiet vil bidra til ryddigere forhold på børsen, til å styrke det gode eierskapet i familieeide bedrifter og til å stimulere ansattes medeierskap. Det trengs både politiske vedtak og positive signaler fra landets ledelse for å påvirke holdninger og oppførsel, slik at vi får det eierskapet vi ønsker og trenger. Fordi EØS-avtalen har tatt fra oss noen av våre gode muligheter til å beskytte norsk verdiskaping, er statlig eierskap blitt viktigere. I tiden framover trengs det økt statlig engasjement både for å bidra til nyskaping og for å sikre at internasjonale hovedkontor ikke flagges ut. Senterpartiet ønsker en gjennomgang av organiseringen og utøvelsen av det statlige eierskapet. Senterpartiet mener det er en selvfølge at bedrifter der staten er stor eier, skal vise et større samfunnsansvar enn andre bedrifter. Et salg av Hydro Seafood til utlandet er ikke i samsvar med dette synet. Det er bred politisk enighet om at marin sektor skal være et satsingsområde og den næring som kan overta etter olje- og gassvirksomheten. Et fortsatt norskeierskap i akkurat dette selskapet, som anses som en motor i havbruksnæringen, sikrer at forskning, verdiskaping og kompetanse kommer norske interesser til gode. Skulle utlendinger få overta her, er løpet lagt også for videre utflagging i denne næringen. Da vil vi kunne oppleve at den lokale velviljen som trengs for en videre ekspansjon innenfor næringen, forsvinner. Jeg er glad for at sentrale talsmenn fra Arbeiderpartiet har det samme synet, og at de også ønsker at Hydros salg til utlendingene skal stoppes. Det er mange eksempler på at svært gode muligheter er blitt til en mur av muligheter. En slik situasjon kan også vi som nasjon oppleve hvis landets økonomiske situasjon oppfattes som så god at behovet for nyskaping og hardt arbeid glemmes, hvis gevinstene havner hos dem som har mest fra før, og hvis gevinstmulighetene blir salgsvare og flagges ut Regjeringens budskap må være tydelig: Vi trenger nyskaping og økt verdiskaping. Alle må delta, og alle skal få en rettferdig del av gevinstene. De grådigste skal stoppes. Den forrige fiskeriministeren, Senterpartiets Lars Peder Brekk, hadde som strategi å løfte fram verdiskapingspotensialet i havbruksnæringen. Denne strategien var godt forankret i forskermiljøene. Den forrige fiskeriministeren la opp til en samarbeidslinje i forhold til andre næringer og andre samfunnsinteresser. Det er særlig viktig at havbruk skal kunne bli en miljøriktig næring i framtiden. Det er grunn til å håpe at sentrumsregjeringens strategi for verdiskaping og samarbeid blir ført videre av den nye regjeringen. Til slutt vil jeg få uttrykke stor uro over at statsministeren og utenriksministeren har omtalt EUs patentdirektiv bare ut fra hensynet til norske bedrifters konkurransemuligheter. Jeg håper det foregår en mer nyansert debatt i Arbeiderpartiet, og at Norge vil arbeide for at føre var-prinsippet skal få gjennomslag i slike spørsmål.
Det begynner å bli noen år siden jeg tillot meg å benevne det som tradisjonelt har vært opposisjonens debatt, trontaledebatten, som opposisjonenes debatt. Det var et produkt av de parlamentariske forhold som etter hvert har grodd opp, og som har gjort det vanlig med mindretallsregjeringer. Under dagens erklæringsdebatt tror jeg faktisk vi har gått et skritt videre. Regjeringen og regjeringspartiet har for sitt vedkommende åpent invitert alle partier i Stortinget til samarbeid. Denne invitten er så langt jeg har kunnet registrere det, blitt ganske godt mottatt hos mange partier i Stortinget. Og det er da faktisk også godt i samsvar med hva som har vært de praktiske samarbeidsforholdene i mange viktige saker, og ikke minst i fordelingspolitikken, de siste årene, og som kulminerte med budsjettsamarbeidet mellom de tre daværende regjeringspartiene og Arbeiderpartiet sist høst. Jeg vil ikke være så illusjonsfylt at jeg skal trekke det resonnementet for langt. Fra Arbeiderpartiets side vet vi at det kommer mange krevende avveininger i Stortinget. Vi vet at det vil bli strid om enkelte saker. Men vi ser også, og det er det løfterike i denne sammenheng, at det er et kraftig potensial for et fornuftig samarbeid på mange av politikkens vesentligste felter. Desto mer forbausende er det kanskje at vi også ser en sjelden hard grensedragning mellom opposisjonspartiene. Nå er det naturligvis ikke unaturlig så kort tid etter at det har vært stilt et kabinettsspørsmål i Stortinget og en regjering er falt, at dette spøker bak mange av de innlegg som blir holdt, og fra flere sider. Men jeg tror det er noen slike grensedragninger en ikke bør overdrive, for da kommer en nemlig i skade for å sette grensen på feil sted. Miljø- og energipolitikken tror jeg er et slikt felt. Striden om gasskraftverk var en strid om hvordan man mest realistisk trodde at Norge kunne bidra til å dempe veksten i CO2-utslippene og dermed i klimaproblemene. Det ene syn viste riktig til at bygging av gasskraft i Norge isolert sett vil øke utslippene i Norge. Det andre syn viste til, også med atskillig realisme, at bygging av gasskraftverk i Norge i en underskuddssituasjon kunne dempe det importpresset vi ville få fra mer forurensende kraftkilder ute. Det er legitimt å ha ulike syn på dette, men jeg tror ikke man skal overdrive at dette er skillelinjen i norsk miljøpolitikk, selv om jeg innser at det har atskillig symbolverdi. Og det var da heller ikke det regjeringen stilte kabinettsspørsmål på. Regjeringen stilte kabinettsspørsmål på et spørsmål om en endring av forurensningsloven, og under forutsetninger og i en form som kunne gitt et høyst uklart resultat. Men skillelinjene her går jo mellom dem som oppfatter CO2-utslipp som et problem, og dem som ikke gjør det. Og innstillingen fra energi- og miljøkomiteen viser meget klart hvor det skillet gikk, nemlig at Fremskrittspartiet ikke ser CO2-utslipp som noe problem i det hele tatt. Og når det da er konstellasjonen regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som under en votering over et kabinettsspørsmål som ikke gikk på dette spørsmålet, men på et annet, som ble skjellsettende – hvis man overtolker det som en miljøpolitisk problemstilling, tror jeg man kommer helt skjevt ut, for her vil løsningene antakelig fortsatt ligge i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet, SV og mellompartiene.
«Norge er mulighetenes samfunn» – slik åpner og avslutter den nye regjering sin erklæring, og det er det umulig å være uenig i. Norge er åpenbart også de politiske muligheters land, for det har jo plutselig inntrådt helt nye og uventede klimaallianser, i flere betydninger av ordet, i løpet av denne debatt, og det lover jo godt når det gjelder samarbeidsmuligheter fremover i Stortinget. En tidligere statsråd i en arbeiderpartiregjering, Gudmund Hernes, ledet for godt og vel ti år siden en offentlig utredning om det norske universitets- og høyskolesystem. Der skrev han inn en setning som har brent seg inn i mitt minne fordi den er usedvanlig velformulert: Norges største utfordring er at vi i dag ikke får tilnærmelsesvis det ut av befolkningens samlede talent og ressurser som vi kunne og burde få. Jeg håper at det er den samme erkjennelse som ligger bak den nye regjerings formulering om Norge som mulighetenes land. Men da forbauser det meg litt at Regjeringen åpenbart legger svært stor vekt på at det er behov for en viss deregulering, et visst mangfold i offentlig sektor i sin store alminnelighet, at det er behov for å omorganisere med sikte på å gi større innsats, men ikke med et eneste ord nevner at det samme gjelder vårt utdanningssystem. For om det er noe område det er helt åpenbart at vi ikke får tilstrekkelig ut av de menneskelige ressursene, er det nettopp vårt skole- og utdanningssystem og – la meg føye til – vårt forskningssystem. Nå er det ikke lenge siden vi i Stortinget behandlet en nasjonal forskningsmelding hvor Høyre og Arbeiderpartiet i fellesskap var pådrivere for å løfte ambisjonsnivået. Stortinget vedtok å be Regjeringen komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett til våren med en konkret opptrappingsplan når det gjelder hvorledes man skal nå gjennomsnitts OECD-nivå i forskningsbevilgninger i løpet av de neste fem år. Høyre og Arbeiderpartiet fikk også til en enighet om at man i revidert nasjonalbudsjett skal få en konkret opptrappingsplan for hvorledes forskningsfondene skal bringes opp til et nivå på 10-15 milliarder kr. Jeg må si at jeg ser med stor forventning frem til at Regjeringen nå med begeistring vil komme tilbake med svar på den oppgave man påla en annen regjering, og det gir meg grunn til betydelig optimisme når det gjelder mulighetene for å få til den krevende satsing som er nødvendig både på vårt utdanningssystem og vårt forskningssystem. Og la meg si fra denne talerstol: Det skal ikke stå på Høyre dersom Regjeringen ønsker å få til et slikt samarbeid og en slik satsing. La meg også føye til at jeg la merke til at statsministeren i sin tiltredelseserklæring siterte den ene halvdelen av Arbeiderpartiets hovedslagord i valgkampen i fjor. Det hovedslagordet lød slik: «Arbeid og utdanning skal lønne seg.» I tiltredelseserklæringen var det forkortet til:«Arbeid skal lønne seg.» Nå skal man jo vokte seg for å legge for mye inn i taushet, men jeg synes det ville vært interessant å få vite fra Regjeringens side om man fremdeles mener det man mente i valgkampen i fjor høst, at utdanning og arbeid skal lønne seg, og i så tilfelle hvilke praktiske konsekvenser man akter å trekke av det. For å nevne et helt konkret eksempel: Jeg har registrert med glede og med stor anerkjennelse at begge våre to store lærerorganisasjoner faktisk nå har gått ut offentlig og erklært at de erkjenner at de er nødt til å legge om sin egen lønnspolitikk i retning av innsatsbasert lønnssystem. Og da ville det være et paradoks – når lærerorganisasjonene er kommet til den erkjennelse – om det politiske system ikke skulle følge opp den erkjennelsen, for det er kanskje den viktigste nøkkelen til et godt utdannings- og forskningssystem at vi får det på plass.
Norge skal være et foregangsland i miljøpolitikken. Nasjonalt og internasjonalt skal vi satse for å redusere utslipp som påvirker klimaet, verne om det biologiske mangfoldet og begrense bruken av helse- og miljøfarlige stoffer. Vi skal være pådrivere i arbeidet med å sikre kulturminner og tilrettelegge for et aktivt friluftsliv. Kyotoprotokollens videre skjebne avhenger av resultatet på klimakonferansen i Haag som holdes i november i år. Det blir avgjørende å oppnå et resultat som gjør det mulig for et tilstrekkelig antall land å ratifisere den. Regjeringen vil arbeide aktivt med å få til enighet om et godt regelverk for Kyoto-mekanismene, den nye generasjonen av miljøpolitiske virkemidler, internasjonal kvotehandel, felles gjennomføring og Den grønne utviklingsmekanismen. Vi må også få på plass et system som sikrer at partene overholder forpliktelsene sine. For å sikre at avtalen trer i kraft raskt, vil det være viktig å styrke samarbeidet med u-landene. Vi vil spille en aktiv rolle overfor u-landene underveis i prosessen og øke innsatsen innen klimasamarbeidet med sentrale land som Kina og Sør-Afrika. De nasjonale virkemidlene må også videreutvikles så vi kan få til flere kostnadskrevende tiltak her hjemme. Den ferske tiltaksanalysen fra Statens forurensningstilsyn viser at det er rom for betydelige nasjonale utslippsreduksjoner til moderate kostnader. Regjeringen vil følge opp innstillingen om et nasjonalt kvotesystem i lys av de signaler som er gitt gjennom Stortingets behandling av energimeldingen, og utviklingen innen EØS-området. Jeg har notert meg at EU-kommisjonen la fram en grønnbok om kvotehandel 8. mars i år, der mulighetene holdes åpne for samarbeid i hele EØS-området. Jeg vil raskt følge opp denne invitasjonen til et nærmere samarbeid med EU. I dag utredes det nasjonale kvotesystemer i våre naboland Danmark, Sverige og Finland, og flere andre land har satt i gang tilsvarende prosesser. I nordisk regi utredes dessuten mulighetene for regionale kvotehandelssystemer. Vi vil også aktivt følge opp dette arbeidet innenfor en nordisk og en regional ramme. Regjeringen vil følge opp Stortingets vedtak om omgjøring av de tildelte utslippstillatelsene for de to planlagte gasskraftverkene. Jeg er i gang med dette, og arbeidet vil ha høy prioritet. Jeg vil gi Stortinget den nødvendige informasjon om arbeidet. Regjeringen vil videre opprette et nytt program for utvikling av renseteknologi for gasskraft og intensivere satsingen på fornybar energi. Tapet av biologisk mangfold er en trussel mot en bærekraftig utvikling. Derfor vil Regjeringen følge opp FNs konvensjon om biologisk mangfold med satsing på sektorovergripende ansvar og konkrete tiltak. Slik blir vi i front internasjonalt når det gjelder bærekraftig forvaltning av de biologiske ressursene som er livsgrunnlaget vårt. De siste tiårene har mengdene og antallet av kjemikalier i produkter og i produksjon økt faretruende. En stor andel av de farlige kjemikaliene som tilføres norsk natur, kommer fra andre land. Derfor er det internasjonale arbeidet og arbeidet for å heve miljøstandarder som gjelder for EØS-området, så viktig. Da Jagland-regjeringens stortingsmelding om miljøvernpolitikk for en bærekraftig utvikling ble behandlet, vedtok Stortinget klare mål på dette området. Regjeringen vil arbeide for å redusere både den omfattende bruken av farlige kjemikalier i produkter og utslippene fra norsk industri. I tillegg vil vi arbeide for at EU regulerer bruk og utslipp av farlige kjemikalier strengt. Det må også vedtas forpliktende internasjonale avtaler for de alvorligste kjemikaliene. Det blir stadig viktigere å ta vare på gjenværende friluftsområder. Det gjelder særlig grønne lunger i byer og tettsteder. Det gjelder også å sikre allmennhetens rett til fri ferdsel i utmark og sørge for god tilgjengelighet i strandsonen. Regjeringen vil følge opp på disse områdene. Vi vil vurdere mål og virkemidler for en moderne friluftspolitikk der helse og livskvalitet for alle settes i sentrum. Her er arbeidet med luftkvalitet og støy viktig. Vår historie viser at menneskene har evne til å skape mer ved hjelp av mindre gjennom stadig mer effektiv bruk av arbeidskraft, kunnskap og kapital. Det trengs like store omveltninger når det gjelder miljøeffektivitet. Vi trenger en «Dugnad for framtida».
Det blir replikkordskifte.
I forbindelse med behandlingen av energimeldingen dreide mye av debatten seg om utslipp av den såkalte klimagassen CO2. Mye av energidebatten den 9. mars dreide seg også om juridiske spørsmål i forbindelse med noen av forslagene som var fremmet i saken. I et brev fra Justisdepartementets lovavdeling vedrørende de juridiske spørsmål som berørte forslagene knyttet til energimeldingen og gasskraftspørsmålene, var det usikkerhet og tvil om lovligheten i forslagene I og II, og på den bakgrunn stemte vi imot de to forslagene. Vi mener at en fornuftig løsning på problemene med å få utnyttet norsk gass til kraftproduksjon i Norge, må være å fjerne CO2-utslippene fra forurensningsloven. Det er selvsagt ikke til hinder for å gjennomføre begrensning i CO2-utslipp ved å pålegge avgifter på slike utslipp, eller ved å introdusere et system for omlegging av utslippskvoter. Men vi mener altså at det ikke er grunnlag for dette på det nåværende tidspunkt. Det mest fornuftige nå for å få fortgang i saken er således å endre forurensningsloven, noe vi har fremmet forslag om, og som ligger til behandling her i huset. Jeg regner med at statsråden har skaffet seg oversikt over de vedtak som ble gjort i energisaken, så jeg skal ikke bruke tid på å referere innstillingens I og II, men ser statsråden noe problem med å få gjennomført disse vedtakene, som det hersker så stor juridisk usikkerhet om? Og hva vil statsråden gjøre for å få effektuert disse to vedtakene?
Regjeringens viktigste mål i klimapolitikken er å bidra til en reduksjon av utslipp av farlige klimagasser, spesielt CO2. Som en del av denne politikken vil Regjeringen følge opp Stortingets vedtak om å åpne for gasskraftverk i Norge ved å omgjøre utslippstillatelsene for mulige gasskraftverk i Norge. Vi bygger dette arbeidet på at det skal gjøres uten endringer i forurensningsloven. I disse dager går vi gjennom de mulighetene vi har for å følge opp Stortingets vedtak. I løpet av kort tid vil vi bestemme oss for et løp, men vi vil vurdere grundig alle sidene ved denne saken. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med nødvendig informasjon, slik at Stortingets vedtak kan følges opp i saken.
Jeg vil starte med å gratulere statsråden med en både interessant og offensiv holdning til de store miljøutfordringene som Norge står overfor. Det lover godt. Jeg ser frem til fortsettelsen og ikke minst til et godt samarbeid. På samme måte som vi i debatten om offentlig sektor og den økonomiske politikken står ved et skille mellom fornyerne og tradisjonalistene, ser vi noe av det samme skillet i miljøpolitikken mellom dem som fortsatt ser på miljøpolitikk som striskjorte og havrelefse og de som er opptatt av en moderne miljøpolitikk, hvor man fokuserer på internasjonalt samarbeid, på å få mest mulig miljø for hver krone, på forskning og utvikling, og ikke minst på å utnytte den økende viljen til å ta miljøansvar som også er i industrien. Da Syse-regjeringen i 1990 fokuserte på de store miljøutfordringene på Kolahalvøya, ble det sett på som et nybrottsarbeid. Der ble det fokusert på internasjonalt samarbeid og ikke minst kostnadseffektivitet. Utgangspunktet var om man skulle bruke 300 mill. kr til å redusere svovelutslippene i industribyen Nikel. Høyre har ved flere anledninger uttrykt at vi er svært misfornøyd med at senere regjeringer ikke har fulgt opp dette arbeidet med en like offensiv holdning som Syse-regjeringen hadde. I budsjettet for 1999 åpnet energi- og miljøkomiteen for at de 300 mill. kr også kunne brukes på andre områder på Kolahalvøya for å redusere forurensningen. Det er et stort miljøproblem, ikke bare i Nordvest-Russland, men også på den norske siden. Jeg håper at den nye miljøvernministeren vil ta tak i denne utfordringen og sørge for at pengene ikke bare blir brukt, men at de blir investert til beste for miljøet i Nordvest-Russland og i Norge.
En moderne miljøpolitikk må bygge på at det er få områder av miljøpolitikken der nasjonale virkemidler er tilstrekkelig. Også Lokal Agenda 21, der kommunene, organisasjoner og bedrifter spiller en rolle, har et globalt perspektiv. Det er mange områder av miljøpolitikken som både har et internasjonalt og et nasjonalt perspektiv. En moderne miljøpolitikk må arbeide mye med å finne bedre internasjonale virkemidler. Som en del av denne moderne politikken hører det hjemme at vårt samarbeid med Russland på miljøsiden skal styrkes, og Regjeringen vil straks gå inn i hvordan miljøsamarbeidet på Kolahalvøya kan forbedres og styrkes.
No er det jo ei kjend sak at det kanskje ikkje er aktuelt å byggja gasskraftverk i Noreg på lang tid, fordi det rett og slett ikkje er lønsamt. Men like fullt vil Noreg stå framfor ei alvorleg utfordring med tanke på å redusera dei klimautsleppa som me iallfall får. Noreg har gjennom Kyoto-avtalen forplikta seg til å redusera klimagassar som overstig det som ligg 1 pst. over nivået i 1990, og i år 2010 vil situasjonen vera den at dei utsleppa som me har i Noreg, langt vil overstiga dette nivået. Så det er ei stor utfordring for Noreg. Då nyttar det ikkje å seia at dette kan verta løyst, ved å visa til at det vil skje eventuelle reduksjonar i utsleppa i andre land. Dessutan er det slik at om me får eit internasjonalt kvotesystem, vil ikkje det kunna ta av meir enn ca. 50 pst. av dei utsleppa det her er tale om, og Noreg står i alle høve framfor ei stor oppgåve med tanke på å få bukt med dei problema som det internasjonale samfunnet faktisk har lagt på oss å løysa. No høyrde eg det statsråden nemnde om tiltak, men eg må seia at det trengst ei meir handfast handling for å nå dei måla som det internasjonale samfunnet har lagt på oss. Eg vil spørja statsråden om Regjeringa snart vil koma tilbake med handfaste planar om korleis ein kan møta denne utfordringa.
Jeg er helt enig i representanten Dales beskrivelse av de store utfordringene vi står overfor når det gjelder å redusere utslipp av klimaødeleggende gasser. Uansett spørsmål om gasskraftverk eller ikke vil Norge være avhengig av et sterkt nasjonalt program, men framfor alt et internasjonalt program dersom vi skal klare å hanskes med dette. Vi må gjøre vår del av jobben med å legge til rette for ny renseteknologi, energiøkonomisering og et nasjonalt kvotesystem. Men det viktigste vi kan gjøre, er på den internasjonale arenaen for å få Kyoto-mekanismene, disse helt nye virkemidlene i miljøpolitikken, på plass, slik at det kan bli et internasjonalt samarbeid som kan redusere klimautslippene. Dette er ikke noe Norge kan gjøre alene, men Norge har en stor oppgave i tiden framover.
Lat meg starta med å gratulera miljøvernministeren med jobben og ønskja lykke til. Det vil bli mange utfordringar for henne framover. Det skal ikkje minst me i SV syta for! Miljøvernministeren seier at Noreg skal bli eit «foregangsland» når det gjeld miljøpolitikk, samtidig som ein representerer eit parti som i dei store miljøsakene søkjer samarbeid med Høgre og Framstegspartiet. Ein har eit forklaringsproblem når ein skal vera eit «foregangsland» i miljøpolitikken samtidig som ein samarbeider med Høgre og Framstegspartiet mot SV og miljørørsla. Det blir ein vanskeleg jobb for deg, miljøvernminister! Det vil eg gjerne ha ei forklaring på, dersom du har tenkt det. I debatten om gasskraftverk har statsminister Stoltenberg i periodar køyrt på desse stygge danske kolkraftverka. Men i det siste har han funne på noko endå smartare og snakkar om dei polske kolkraftverka, som liksom er endå verre. Dei får oss til å tenkja på Aust-Europa og svære røykskyer og svovel og oske og alt mogleg for at det skal bli truverdig. Ja, ja. Jo, jo. Eg trur ikkje det blir noko reinare norsk gasskraft på den argumentasjonen. Utgangspunktet mitt, miljøvernminister, er derfor i forhold til argumentasjonen de brukar når det gjeld å redusera utslepp: Burde me ikkje gå igjennom argumentasjonen, slik at både motstandarar og tilhengarar fekk fram ein rekneskap over korleis desse norske gasskraftverka faktisk ville redusera utsleppa, slik som Arbeidarpartiet argumenterer? Å koma oss i møte med ei utgreiing – ei uavhengig utgreiing – bør vel vera ein god måte å starta jobben som miljøvernminister på, slik at ein er sikker på at ein har saklege og gode argument når ein skal jobba for at Noreg skal bli eit «foregangsland» på miljø saman med Framstegspartiet og Høgre.
Presidenten vil minne hr. Langeland på at talen skal rettes via presidenten.
Eg takkar for at presidenten minner meg på det, endå ein gong. Eg blei litt engasjert.
Presidenten antar at det heller ikke blir siste gang.
Norge har i mange sammenhenger vært et foregangsland i miljøpolitikken, og det skal vi fortsatt være. Vi skal føre en enda mer aktiv miljøpolitikk. Jeg skal ikke føre noen miljøpolitikk mot verken SV eller miljøbevegelsen. Vi er uenige om ett spørsmål i miljøpolitikken, nemlig om hvordan muligheten for å bygge gasskraftverk i Norge kan virke inn på arbeidet med å få redusert utslippene av klimafarlige stoffer. Vi har en stor jobb foran oss i Norge, nasjonalt og internasjonalt, med å bidra til forpliktende avtaler på dette området. Vi har en stor oppgave nasjonalt når det gjelder å få et kvotesystem på plass. Vi har en stor oppgave foran oss når det gjelder å samarbeide opp mot det systemet EU er i gang med i forhold til handel med kvoter, og i det arbeidet er jeg helt sikker på at vi skal komme tilbake til klarere definisjoner på reduserte utslipp i andre land koblet opp mot den politikken vi driver i Norge. Jeg gleder meg til å samarbeide med alle som ønsker framdrift i miljøpolitikken, om nettopp dette.
Den nye regjeringens hovedprosjekt er å være moderne. Det er en bærebjelke i Regjeringens erklæring at den skal være på parti med framtiden og være det. På miljøområdet blir det særdeles utfordrende, for det er intet område som til de grader gir muligheter i mulighetenes Norge til å satse på teknologi, innovasjon, nyskaping og markedskrefter, hvis man vil tenke helhetlig og i en europeisk sammenheng. Jeg oppfatter at det er slik Regjeringen ønsker å tenke. I disse hovedlinjer – det å tenke framtidsrettet, det å tenke internasjonalt – tenker også Venstre. Nå er det vel kjent at mitt parti mente at den sittende regjering valgte å se bakover i gasskraftsaken i den tilspissede situasjonen vi hadde i Stortinget. Jeg skal ikke ta det opp igjen, men jeg skal forholde meg til Arbeiderpartiets egne premisser. Arbeiderpartiets egne premisser for sitt gasskraftstandpunkt er at de gasskraftverk de nå vil lage – veldig raskt – vil være positive i en internasjonal sammenheng. Jeg vil derfor spørre statsråden om hun, for å kunne være helt sikker på at dette er en klok vurdering, vil initiere en ny og grundig undersøkelse om norske gasskraftverk virkelig vil redusere europeiske CO2-utslipp, og i et tidsperspektiv som monner, fram til år 2025, og uten at dette stopper alternativ energiutvikling i samme tidsrom. Hvis statsråden vil gjøre dette, kan hun skaffe seg legitimitet i det stridsområdet som var grunnlaget for dannelsen av Regjeringen, og hun vil også vise at den regjering som har tiltrådt, tør la dens egne argumenter bli testet av uavhengig ekspertise.
Det Regjeringen nå er i gang med, er å se på hvordan vi kan endre de utslippstillatelsene som er gitt i forbindelse med tillatelsen til bygging av to gasskraftverk i Norge. I det videre arbeidet med dette og i det videre arbeidet med å redusere utslippene av klimaødeleggende stoffer vil Regjeringen se på alle mulige virkemidler, nasjonalt og internasjonalt. Vi vil nå arbeide særlig på det internasjonale området fram mot Kyoto-oppfølgingen i Haag. Vi vil også arbeide med det nasjonale kvotesystemet, vi vil arbeide opp mot det europeiske kvotesystemet nettopp for å få en klarere sammenheng mellom den politikken vi har i Norge, og bidraget dette vil være for miljøet og for reduserte utslipp.
Replikkordskiftet er omme.
Gårsdagens tiltredelseserklæring fra statsministeren inneholdt positive elementer, som andre har kommentert tidligere i dag. Men på mange områder var erklæringen så å si kjemisk ren for visjoner og synspunkter. Dette gjelder bl.a. Forsvaret. Jeg er fornøyd med at statsministeren poengterte våre nære historiske bånd til USA og at dette var viktig å bygge videre på. Men ellers inneholdt de få linjene som var nevnt om forsvar, ord og vendinger som en statsminister fra ethvert parti kunne stå inne for. Det er muligens vel og bra, men ellers manglet redegjørelsen helt konkrete elementer vedrørende visjoner for Forsvaret. Statsministeren understreker at vi skal delta i den videre utvikling av NATO og det europeiske sikkerhetspolitiske samarbeidet, og det er det enkelt å være enig i. Men visjonene for det nasjonale forsvar mangler totalt, og det er nettopp det alle som er ansatt i Forsvaret, militære som sivile, og alle de samfunn rundt i landet som er avhengige av og i høyeste grad berøres av Forsvarets tilstedeværelse, er opptatt av. Riktignok sier St.meld. nr. 22 for 1997-98, eller langtidsmeldingen som den blir kalt, en del om dette. Men mye i denne meldingen som er vedtatt av Stortinget, gjorde den forrige regjeringen ingenting med. Det er derimot kommet ulike meldinger, ikke minst fra øverste militært hold, som på mange måter undergraver meldingen og som har vist lite langsiktig tenking og skapt stor usikkerhet blant ansatte i Forsvaret og de samfunn som måtte bli berørt. Det hadde jeg håpet statsministerens erklæring hadde bidratt til å sette på plass. Men jeg er blitt svært skuffet, og det tror jeg alle berørte parter også har blitt. Langtidsmeldingen, som ikke er blitt fulgt opp, inneholdt f.eks. helt klare meninger om synliggjøringen av Forsvaret, og viktigheten av Forsvarets synliggjøring i alle landsdeler er poengtert. Dette har Arbeiderpartiets medlemmer i forsvarskomiteen – inklusiv dagens forsvarsminister – vært med på å vedta. Ta f.eks. diskusjonen innad i Forsvaret rundt Evjemoen. Her har Stortinget vedtatt i forbindelse med langtidsmeldingen at Evjemoen skal bestå og være et kraftsenter for Forsvaret på Sørvestlandet og i tillegg skal tilføres nye oppgaver. Nylig uttalte, til tross for dette vedtaket, Forsvarets øverste ledelse at Evjemoen skal nedlegges. Langtidsmeldingen sier f.eks. også noe om Sjøforsvarets orlogsstasjoner, bl.a. at Marvika orlogsstasjon i Kristiansand skal bestå og tilføres tilstrekkelig personell for å kunne opptre som en alliert og nasjonalt fullt operativ stasjon. Forsvarets øverste ledelse har nylig uttalt at Marvika orlogsstasjon skal nedlegges. Jeg kunne nevne flere eksempler på at Forsvarets øverste ledelse øyensynlig ikke respekterer Stortingets beslutninger. Dette opplever jeg som et utslag av frustrasjon over små bevilgninger og harde innsparingskrav. Men dette er også i meget stor grad med på å spre usikkerhet blant ansatte og berørte parter og bidrar til at høyt kvalifisert personell går over i annen virksomhet og dermed er med på å svekke Forsvarets ressurser og kompetanse. Dette må det snarest gjøres noe med. Jeg er fornøyd med utnevnelsen av den nye forsvarsministeren, som jeg gjennom komitearbeidet i denne perioden har lært å kjenne som en dyktig og handlingsvillig person, og jeg håper han nå vil være med på bidra til at Forsvaret igjen kommer i balanse. Er han villig til dette, vil han få ubetinget støtte fra Fremskrittspartiet. Det er viktig å understreke at det norske forsvaret primært har som oppgave å sikre norsk suverenitet gjennom å demonstrere troverdig nasjonal forsvarsevne. Det er det nasjonale forsvar som er den viktigste funksjonen. Det er vel og bra og ikke minst riktig at vi bygger opp styrker for å kunne delta i internasjonale operasjoner, men Forsvarets viktigste oppgave vil alltid være å forsvare norsk territorium og nasjonalitet. Mer konsentrasjon rundt vårt nasjonale forsvar og mer forutsigbarhet må være forsvarsministerens og Regjeringens første bidrag til Forsvaret for å bringe ro i rekkene. Forsvaret er en av statens største arbeidsplasser, muligens den største. Jeg er derfor forundret over at statsministeren i sin erklæring har sagt så lite om nettopp Forsvaret.
Olje- og gassforekomstene er vår felles eiendom og må forvaltes slik at de kommer hele folket til gode. Det statlige eierskapet har i tillegg til skattesystemet vært avgjørende for å sikre fellesskapet inntekter fra petroleumsvirksomheten. Dette har gjort det mulig å trygge sysselsettingen og bygge ut vår velferd. Statlig eierskap har også vært viktig for utviklingen av oljeselskaper med eiermessig forankring i Norge. Samtidig har deltakelse av utenlandske og private selskaper bidratt med kompetanse og teknologi som har vært avgjørende for verdiskapingen og dermed også for fellesskapets inntekter fra petroleumsvirksomheten. Petroleumsforekomstene er vår felles eiendom. Staten må derfor fortsatt være grunneier til alle ressursene, og de må forvaltes slik at de kommer hele folket til gode. Det innebærer bl.a. at skattesystemet og den statlige deltakelsen i petroleumsvirksomheten utformes slik at inntektene til fellesskapet sikres. Endringer i statens deltakelse kan bare aksepteres dersom dette gir økt verdiskaping til fellesskapet. En bedre organisert og mer effektiv forvaltning av statens direkte økonomiske engasjement kan gi økte verdier og bidra til utviklingen av norsk olje- og gassindustri. Derfor vil Arbeiderpartiet gå inn for å overføre SDØE-andeler til Statoil, enten gjennom salg eller ved økt egenkapital. Dette kan bidra til et sterkt og konkurransedyktig Statoil. Også Hydro bør tilføres SDØE-andeler. Det ble slått fast at endringer i statens deltakelse bare kan aksepteres dersom det gir økt verdiskaping til fellesskapet. Innsatsen for alternative energikilder må trappes opp. Naturgass vil spille en viktig rolle i en mer miljøvennlig energipolitikk. Det fins i dag en rekke gode prosjekter for introduksjon av naturgass. I en introduksjons- og utviklingsfase vil det også være nødvendig med offentlig støtte. Arbeiderpartiet vil ha en offensiv politikk på dette området og gi naturgass en større plass i den framtidige energiforsyningen. Arbeiderpartiet mener det er riktig å starte opptrappingen til introduksjon av naturgass allerede nå. Verdensbanken er i ferd med å etablere et pionerprosjekt for handel med utslippskvoter av drivhusgasser der investorer i industrilandene gjennom kjøp av utslippstillatelser finansierer konkrete prosjekter for reduksjon av drivhusgasser i den tredje verden. Det er viktig at Norge deltar i Verdensbankens karbonfond, og jeg viser til at det i budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene er lagt inn ca. 8 mill. kr til dette samt 6 mill. kr i tilsagnsfullmakt for 2000 over Utenriksdepartementets budsjett. Arbeiderpartiet har merket seg at konkurransen om arealene i strand- og kystsonen øker, og at folks muligheter til å benytte seg av disse områdene er under sterkt press. Det er viktig å styrke arbeidet for å sikre strandområdene for fri ferdsel, og jeg vil peke på at det er satt av økte midler nettopp til dette arbeidet. Norge har store muligheter til å skaffe energi fra fornybare energikilder. Det er viktig at vi bruker muligheten til å ligge i forkant av utviklingen. Vi har tidligere støttet et omfattende utviklingsprogram for å stimulere utviklingen av fornybare energikilder. For å legge forholdene til rette for en mer allsidig energiforsyning mener vi at energiplanlegging bør brukes mer aktivt både på fylkeskommunalt og kommunalt nivå. Arealplanlegging og kollektiv varmeplanlegging er oppgaver der kommunene må spille en viktigere rolle, og der e-verkene bør delta. I dette arbeidet bør fylkeskommunene og kommunene legge opp til større satsing på energieffektivisering og bruk av fornybare og lokale energikilder, herunder spillvarme, bioenergi, varmepumper m.m. I Innst. S. nr. 150 for 1997-98 mente et flertall at de ca. 0,3 ørene pr. kWh som i dag legges på toppen av overføringstariffen, burde gjøres obligatorisk. Vi mente også at dette forslaget i større grad burde kunne benyttes til direkte støtte til investeringer i enøktiltak og varmepumpeteknologi. I samme innstilling ble det også påpekt at enøksentrene i større grad burde vurderes fristilt fra energiselskapene. Vi mener dette danner et godt utgangspunkt for det videre arbeidet med enøkorganiseringen.
Da statsminister Stoltenberg skulle lese opp navnene på sine nye statsråder, titulerte han Trond Giske som utdannings- og forskningsminister. Så noen lurte på hvor kirkeministeren var blitt av. Det var vel en forglemmelse. Det ble dermed knyttet noe spenning til hva tiltredelseserklæringen ville inneholde om Kirken. Men da ordet kirke heller ikke der ble nevnt, må det være lov å spørre om Regjeringen i det hele tatt har en kirkepolitikk. Hvorfor er dette helt fraværende? Det kan ikke være fordi det ikke er et aktuelt tema. Kirkeminister Giske tråkket da han ble utnevnt, ut i et minefelt, for deretter å rygge tilbake. For det å uttrykke Arbeiderpartiets meninger om Kirkens indre anliggender er en ting, men også en kirkeminister må vise respekt for Kirken som et trossamfunn. Når man vil endre Kirken ved hjelp av statsapparatet, står viktige prinsipper om åndsfrihet på spill. Man kan ikke få Kirken til å endre teologi med lovparagrafer. Kristelig Folkeparti håper arbeiderpartiregjeringen vil fortsette den selvstendiggjøring av Kirken som er i gang. Det gjelder bl.a. å gi Kirken friere rammevilkår i sin økonomiforvaltning og å gi Kirken dens rettmessige eierskap til Kirkens eiendommer. Også proste- og bispeutnevnelser bør overføres til Kirkens egne organer. Fra utvalget som arbeider med Kirkens dåpsopplæring, ventes det senere i år en innstilling som Kristelig Folkeparti ser fram til. I dag er det ofte slik at innvandrerbarn kan mer om sin tro enn norske døpte barn kan om kristendom. Noen oppfatter det slik at nye kulturer er en trussel mot vår egen tusenårige tradisjon. Men det som kan være en større trussel, er at vi ikke tar vår egen tro på alvor. Det er derfor nødvendig å styrke dåpsopplæringen. Et sitat fra regjeringserklæringen er: «Folk ønsker valgfrihet.» Ja, nettopp! Det er jeg helt enig i. Folk er også foreldre. Og jeg tenker ikke nå på kontantstøtte, men på skoler. Ønsker noen foreldre at barna deres skal gå på privatskole, må de ha anledning til det. Her må en statsråd følge norsk lovverk, som sier at foreldre må få oppfylt sin rett til å velge oppdragelse for sine barn, slik det er nedfelt i privatskoleloven. Dette dreier seg også om respekt og toleranse. Selvfølgelig ønsker Kristelig Folkeparti en kvalitetsskole for alle. Derfor satte regjeringen Bondevik i gang flere forbedringer av norsk skole – ja rett og slett en snuoperasjon når det gjelder utviklingsarbeid i skolen. Daværende statsråd Lilletun åpnet bl.a. for at lokale initiativ kan vektlegges sterkere. Sentrumsregjeringen «snudde pyramiden» i skolepolitikken, og vi fikk et gradvis brudd med den sentraldirigerte skolereformpolitikken. Sentrumsregjeringen sørget for videre rammer, enkle sentrale regler, økt fleksibilitet og utvidet handlingsrom for lokalt mangfold. Dialogen med skoleeiere og ansatte om spørsmål om sentral regulering kontra lokal styringsrett ble startet. Det lokale handlingsrommet ble i større grad utnyttet. Utviklingsfokus ble flyttet fra det sentrale til lokale arenaer, og elev-, student- og foreldremedvirkning ble vektlagt. I statsbudsjettet for 2000 ble 225 mill. kr bevilget til en tiltakspakke for skolen, hovedsakelig til ungdomstrinnet. Satsingen går til kompetanseutviklingstiltak for lærere i bruk av IKT og utprøving av permisjons- og hospiteringsordninger for lærere. Dette var starten på en ordning som gir lærerne mulighet til å oppdatere seg og videreutdanne seg med jevne mellomrom. Vi kan ikke hvile på laurbærene når store skolereformer er vedtatt. Det er etter vedtaket arbeidet begynner, et arbeid som krever både oppmerksomhet og innsats i form av penger. Skal hverdagen i klasserommet bli slik læreplanen gir rom for, må det pedagogiske utviklingsarbeidet fornyes og forsterkes. Det er derfor bruk for en betydelig satsing både på midler til forsøk og utviklingsarbeid og til etter- og videreutdanning. En kombinasjon av disse to satsingsfeltene kan gi vekst og utvikling i skolen fordi det vil gi lærer og elever mulighet til å utfolde seg og prøve ut ideer og tanker de har tro på. Å invitere til deltakelse gir handling. Å gi økonomisk støtte til arbeidet gir motivasjon. I flere år har lærere økt sin kompetanse innen 6-10-åringspedagogikk. Det har vært nødvendig på grunn av 6-åringsreformen. Nå er det tid for en bred satsing på en ungdomsskolepedagogikk. Skolehverdagen kan oppleves svært inndelt i enkeltfag og enkelttimer. Regjeringen Bondevik var godt i gang med prosessen på disse områder, og jeg håper regjeringen Stoltenberg fortsetter dette arbeidet.
Statsminister Stoltenberg la i sin tiltredelseserklæring opp til et aktivt engasjement i internasjonal forsvars- og sikkerhetspolitikk. Tradisjonelt er det ikke stor uenighet i Stortinget om forsvars- og sikkerhetspolitikken. Det har de senere års debatter om dette vist. Samtidig vet vi at Forsvaret står overfor store utfordringer i tiden som kommer. Vi har lagt bak oss en periode hvor det har skjedd store endringer i Norges utenriks- og sikkerhetspolitiske rammebetingelser. De grunnleggende utviklingstrekkene vi har sett, har alt i alt gitt økt trygghet for Norge. Faren for konfrontasjon og væpnet konflikt etter den kalde krigens mønster er praktisk talt eliminert. Dette gir oss nye muligheter i det internasjonale arbeidet for å skape en bedre og tryggere verden. Men vi står fortsatt overfor store utfordringer, og her kan Norge bidra mye. Vi har lang tradisjon for å delta i internasjonale operasjoner for å bidra til å forhindre eller løse kriser og konflikter. Vårt mest omfattende engasjement nå er deltakelse i KFOR-styrken i Kosovo. Som det rike land Norge er, og med våre sterke tradisjoner når det gjelder å vise solidaritet internasjonalt, er det selvfølgelig at vi stiller opp og bidrar i denne typen operasjoner. Gjennom vårt internasjonale engasjement bidrar vi til å styrke internasjonal rett, noe som er spesielt viktig for et lite land som vårt. Det har også de siste årene vist seg at militære inngrep fra det internasjonale samfunn kan være den siste skanse for vern av fred og menneskerettigheter, slik vi har opplevd på Balkan. Norge har dessuten også en egeninteresse i å opprettholde et betydelig internasjonalt militært engasjement. Internasjonale operasjoner gir oss troverdighet og dermed innflytelse. Det forventes at vi spiller en rolle på dette området. Vi er forpliktet gjennom vår sterke støtterolle i FN og gjennom vårt medlemskap i en forsvarsallianse som i økende grad har påtatt seg ansvar for krisehåndtering og opprettholdelse av stabilitet i Europa. Samtidig bygger vår deltakelse i internasjonale operasjoner i en NATO-ramme opp under vår mulighet til å motta allierte forsterkninger til Norge dersom det noen gang skulle bli aktuelt. Deltakelse i internasjonale operasjoner har dessuten fått økt betydning i forhold til det nordiske samarbeidet og bidrar på denne måten til at vi direkte får innflytelse i det europeiske sikkerhets- og forsvarssamarbeidet. Dette gjelder også fremtidig europeisk ledet krisehåndtering. Vi oppnår verdifull operativ erfaring og nødvendig øvelse med våre allierte gjennom å delta i internasjonale operasjoner. For oss er det selvfølgelig at vår internasjonale innsats i størst mulig grad bygger på internasjonal rett og skjer innenfor etablerte konvensjoner og normer for bruk av militære virkemidler. Det er også helt avgjørende for vår deltakelse i operasjoner som den som nå pågår i Kosovo, at sikkerheten for det norske personell er ivaretatt på en betryggende måte. Dette må være et ufravikelig krav. Dette får betydning for den utrustning våre styrker må ha, og koster igjen penger. I den diskusjonen vi har fått etter de store budsjettoverskridelsene når det gjelder den norske deltakelsen i KFOR-styrken, må vi ikke gjøre sikkerheten for våre soldater til en salderingspost. Forsvarskomiteen besøkte de soldatene som nå er i ferd med å reise ned til Kosovo og overta for dem som nå reiser hjem. Vi fikk bl.a. en innsikt i hvilket behov det er for sikkerhetsutstyr i et så urolig område. Vi er nå visse på at våre soldater har godt utstyr, og slik skal det være. Dette besøket var også et ledd i komiteens arbeid med St.meld. nr. 38 for 1998-99 om opprettelse av Forsvarets innsatsstyrker for internasjonale operasjoner. Vi i Arbeiderpartiet ser på denne meldingen som et viktig bidrag til å videreutvikle og forbedre vår internasjonale deltakelse, både når det gjelder å planlegge på et sikrere grunnlag og å budsjettere på en bedre måte. De globale utfordringene vi står overfor, gjør det også nødvendig å reformere og styrke FN. FN spiller en grunnleggende rolle med hensyn til internasjonale militære operasjoner, både gjennom sin legitimerende funksjon som mandatgiver og gjennom organisasjonens egen evne til å påta seg konfliktforebyggende og fredsbevarende operasjoner. Det er derfor viktig at det settes inn krefter for å styrke FNs operative rolle. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa utgjør også et viktig ledd i det alleuropeiske sikkerhetssamarbeidet. Arbeiderpartiet ser det som viktig at Norge fortsetter å spille en aktiv rolle i organisasjonen, selv om vår formannstid er over – en tid hvor sentrumsregjeringen gjorde det norske folk og verden bevisst på OSSEs rolle i et forsøk på å løse konflikter i verden.
Regjeringserklæringen legger stor vekt på behovet for fornyelse i offentlig sektor. Ifølge kommunalministeren i dagens utgave av Kommunal Rapport skal dette fornyelsesarbeidet baseres på det program for fornyelse av offentlig sektor som er utredet i samarbeid mellom Arbeiderpartiet og LO. Jeg har derfor med interesse lest dette programmet, og gårsdagens noe oppløftede stemning basert på regjeringserklæringen har avtatt betydelig. Dette er ikke et program som vil sikre velferden eller omstillingsevnen i dagens offentlige sektor. Reformbehovene er større enn som så, og så lenge Arbeiderpartiet fortsatt lar Kommuneforbundet med Jan Davidsen i spissen ha en form for vetorett mot nødvendige omstillinger er jeg redd omstillingstakten blir for sakte. Jeg er likevel glad for noen av de signalene som gis: Detaljstyringen må reduseres, det må ryddes opp i dobbeltbyråkrati, det administrative apparatet må forenkles, og det må bli mer tjenesteproduksjon og mindre administrasjon. Dette er vi enig i. Men av og til blir jeg litt oppgitt over innfallsvinkelen til Arbeiderpartiet. La meg ta et eksempel fra debatten om fylkeskommunens fremtid. Det virker som om Arbeiderpartiet er mest opptatt av å tegne nye kart og grenser – ikke å ta utgangspunkt i hvilke oppgaver som skal løses og hvordan de løses best mulig for brukerne. Høyres utgangspunkt har vært en gjennomgang av hvordan oppgavene skal løses. Det har gjort at vi mener det nok med to forvaltningsnivåer. Arbeiderpartiet derimot ser ut til å diskutere 19, 12 eller 5 regioner/fylker – ikke hva de faktisk skal gjøre. Hvis det er rett, er det altså feil innfallsvinkel i forhold til ønsket om å fjerne dobbeltarbeid og redusere administrasjonskostnadene i vårt land. Økt handlefrihet for kommunene er nødvendig i årene fremover for å sikre grunnleggende velferdsoppgaver, men økt handlefrihet er langt mer enn mer penger. Lavere kostnader gir like mye handlefrihet som økte inntekter. Avgiftsøkninger, kostnadsoverveltninger, økt andel av overføringene som øremerkede midler reduserer den økonomiske handlefriheten i kommunene. I tillegg reduserer det utstrakte lov-, forskrifts-, rundskriv- og rapporteringssystemet handlefriheten over alle ressursene i kommunene. Jeg er enig i erklæringens konstatering av at sterk statlig styring ikke er en automatisk garanti for likeverdige tilbud. Ja, jeg ville gått lenger og sagt at sterk statlig styring kan stå i motstrid til et likeverdig tilbud. Det er f.eks. et faktum at det er flere ensomme eldre i de største byene, behovet for omsorgstilbud kan være større fordi det er mindre privat nettverk å bygge på. Dette krever lokal kunnskap, ressursene brukes best ved å ha tillit til lokaldemokratiet. Jeg forventer en mer offensiv reduksjon av den statlige styringen med den nye regjeringen i forhold til det Bondevik-regjeringen har prestert. Nå er det vel egentlig ingen bombe at en Høyre-representant føler seg skuffet over Senterpartiet – det gjør vi jo ofte. Men på dette området har faktisk skuffelsen vært stor. For hvem hadde trodd at Senterpartiet skulle sitte i statsrådstolen i Kommunaldepartementet i en tid hvor skatteinntektene fra lokalt næringsliv fjernes fra kommunene, den statlige detaljstyringen øker og kommunene får rekordstore underskudd? Jeg har registrert at tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik til stadighet trekker frem «Et enklere Norge» som det viktige forenklingsprogrammet som sentrumsregjeringen satte i gang. Mindre statlig byråkrati, mindre lov- og regelpålegg overfor kommunene er strengt nødvendig for å gi kommunene et handlingsrom som gjør det mulig å skape et best mulig lokalsamfunn. Men det ser ut til at eksstatsministeren glemmer at det tok sentrumsregjeringen over et år å innrømme at det var behov for et slikt program. Jeg vil minne om at tidligere kommunalminister Ragnhild Queseth Haarstad mente det var unødvendig å gjennomføre en gjennomgang av lov- og regelverk overfor kommunene. Høyre fremmet og fikk flertall for forslaget mot sentrumspartienes stemmer ved behandlingen av lokaldemokratiredegjørelsen i mars 1998. To måneder senere gjentok statsråden sin holdning om at dette var unødvendig i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen for 1999. Da sviktet Arbeiderpartiet. Høyre-byrådet i Oslo sendte brev med 47 ulike regler de mente burde endres for å gi kommunene større handlingsfrihet. Statsråden vendte tommelen ned for alle 47 forslag. Først etter at Høyre fremmet et eget Dokument nr. 8-forslag høsten 1998 om et eget forenklingsutvalg etter modell fra Næringslovutvalget ble det fart på Kommunaldepartementet og en endring. Stortingsflertallet har også etter initiativ fra Høyre vedtatt å igangsette nye «frikommuneforsøk». Det er fint med programmet «Et enklere Norge». Men foreløpig er altså ingenting blitt enklere med sentrumsregjeringen, foreløpig har det vært prosjekter og prat. Det er først når de reelle prioriteringene kommer mellom profesjonsinteresser og interessegrupper, at de vanskelige valgene kommer. Så langt kom aldri sentrumsregjeringen. Jeg ønsker arbeiderpartiregjeringen lykke til på det området.
Statsministeren avslutta Regjeringa si tiltredingserklæring med orda: «Norge er mulighetenes samfunn.» Han kom med ein bodskap om at eit nytt årtusen krev nye løysingar på svært mange område, og at vi alle må vere lagspelarar for å klare det. Vi går med andre ord inn i ein tidsbolk der det må leggast politiske føringar med handling, i langt sterkare grad enn i meldingar og tidsfastsette visjonar. Statsministeren var i sitt innlegg innom tryggleik både i internasjonal og i nasjonal samanheng. Utanriksministeren gav ei fyldigare utgreiing av den internasjonale dimensjonen. Eg ønskjer å fokusere på tryggleik i Noreg i eit tryggleiks- og miljøperspektiv. Vi har alle, ikkje minst i dei siste månadene, vorte minna på at tryggleiken på mange område har vorte sett på prøve, og i botnen for alt vi gjer, må dette ligge. På område der det er mangelfullt i dag, må ein ta tak i det. Arbeidarpartiet vil t.d. innan Kystverket sjå på framkomlegheita og tryggleiken for sjøfarande. Regjeringa Stoltenberg vil som leiar av ein sjøfarts- og fiskerinasjon verkeleg ta tak i dette. Det er der vi vil få vekstnæringar i Distrikts-Noreg, fordi det er der Noreg som nasjon har betre moglegheiter enn dei fleste andre. Slik det er no med mangelfullt kartverk, til dels frå sist på 1800-talet, og manglande merking av grunner og skjer, er det lite tilfredsstillande. Det er eksempel på avvik på over 200 m mellom kart og terreng, og innanfor slike avvik er det både holmar og skjer, og dei er det mange av langs vår lange kyst. Viktige delar av den infrastrukturen som må til for å trygge busetting og sysselsetting, er ikkje gode nok til å bere tyngda av ei fiskeri- og havbruksnæring som tek i bruk potensialet som ligg der. Det var først da vi fekk dei store katastrofane, at regjeringa Bondevik sat lausare på pengesekken og nye friske pengar vart løyvd. Men det monar så lite langs vår langstrakte kyst å løyve seg ut av problema på berre ei lita strekning. I regjeringa Jagland si tid vart det utarbeidd ein NOU, 1995:5, om organisering og effektivisering av Kystverket. Den skulle gi bemanningsreduksjonar og personalmessige endringar for å få starta opp dette viktige arbeidet, men den har lege godt forvara i ein skuff fram til i dag. Her må det gjerast noko nå med effektiv og rasjonell bruk av dei midlane etaten allereie rår over. Den nye fiskeriministeren skal gå laus på desse oppgåvene. Han skal bruke gode krefter i organisasjonane for å få dette til. I Kystverket er det frustrasjon og kompetanseflukt som har prega situasjonen i dei seinare åra. Dette kan ikkje halde fram. Om vi snur dette, vil det på sikt føre til auka tryggleik for sjøfarande, men det vil det også vere for dei som sit att på land. Ein må ikkje minst også ha med seg miljøaspektet i dei same tankebanane. Det gjeld i våre arktiske farvatn, der rustholkar på slep eller skip som seglar under framandflagg, verkar som tikkande bomber. Og for ikkje å gløyme: Noreg som oljenasjon fører mykje forureinande og farleg gods sjølve. Det manglar ikkje på uløyste oppgåver, nei, mangelen var handling. Med den mottakinga Regjeringa si tiltredingserklæring har fått her i dag, verkar det som om fleirtalet vil støtte opp under mangt. Difor går vi i Arbeidarpartiet til styringsverket med entusiasme og vilje til handling frå dag ein.
Tiltredelseserklæringen fra regjeringen Stoltenberg gir dessverre ingen signaler om økt satsing på samferdsel i Norge. Om det ikke er direkte overraskende, er det i hvert fall skuffende at Arbeiderpartiet ikke ser hvor viktig samferdsel er for økonomisk verdiskaping i dette land. Høyres samferdselspolitiske målsetting er at alle deler av landet skal ha en moderne infrastruktur, dette fordi moderne infrastruktur og gode kommunikasjoner er avgjørende for fortsatt økonomisk verdiskaping og derved opprettholdelse av sysselsetting og bosetting i distriktene våre. Transportkostnadene i Norge er høye – for høye – og det svekker konkurranseevnen til norsk næringsliv. Det er uheldig i et land som vårt, hvor innovasjon og økt økonomisk verdiskaping i Fastlands-Norge er viktigere enn noensinne når vi vet at oljeinntektene våre på sikt vil synke. En undersøkelse som er gjort i Europa med sammenlikning mellom de europeiske land, viser at logistikkostnadene i Norge, i norsk industri, ligger mer enn 50 pst. høyere enn i Europa ellers. Transporten er den viktigste komponenten og utgjør 2/3 av logistikkostnadene. I gjennomsnitt utgjør transportkostnadene alene nærmere 8 pst. av omsetningsverdien. Og det er meget høyt. Dessverre har transportsektoren over flere år slitt med sviktende bevilgninger til infrastruktur og med høye avgifter. Vi opplever at inntektene fra bilrelaterte avgifter går opp, mens veibevilgningene reduseres. Samtidig øker bruken av bompenger. Dette er en utvikling som ikke kan fortsette. Når samferdselskomiteen er ute og reiser rundt om i landet – og det gjør vi ofte – blir vi overalt presentert for en rekke gode prosjekter som vil føre til økt næringsutvikling og trygge velferd og bosetting. Ivrige lokalpolitikere, ikke minst fra Arbeiderpartiet, ber om at nettopp deres prosjekt blir realisert for å trygge det samfunn de tilhører. Derfor var det med et visst håp jeg nå så regjeringen Stoltenberg innta departementene. Bakgrunnen var utsagn fra sentrale politikere i Arbeiderpartiet som gikk på at man ville øke innsatsen på samferdselssektoren. Jeg har faktisk samlet en del resolusjoner fra Arbeiderpartiets fylkesårsmøter og lest med stor interesse hvor opptatt man har vært av samferdsel der. Jeg ser også her i Bergens Tidende den 12. mars at representanten Ranveig Frøiland lover fart i veibyggingen. Det var ikke mye signaler å se igjen av det i den tiltredelseserklæringen som nå er lagt fram. Derfor var det skuffende og faktisk også bemerkelsesverdig at Stoltenberg i sin regjeringserklæring ikke nevnte transportsektoren med ett eneste ord. Han var innom satsing på bredbåndnett. Det var også representanten Enoksen. Til det er det bare å si at det er et samlet storting enig om. En samlet samferdselskomite har stått bak satsingen på bredbånd i dette landet. La det være sagt. Nå er ikke mangel på satsing på veisektoren noe nytt fra Arbeiderpartiets side. I løpet av de to siste stortingsperiodene har redusert innsats innen samferdsel vært Arbeiderpartiets politikk, dette til tross for økte transportkostnader, redusert framkommelighet og en stigning i antall trafikkulykker. I forbindelse med behandlingen av Norsk veg- og vegtrafikkplan for perioden 1998-2007 sikret Høyre sammen med Senterpartiet og Kristelig Folkeparti flertall for en kraftig økning i satsingen på veiinvesteringer i forhold til det regjeringen Jagland la opp til. Etter at sentrumspartiene kom seg inn i regjeringskontorene, har de raskt løpt fra lovnadene om økt satsing på vei. Sentrum har videreført det lave bevilgningsnivået til veisektoren som den forrige arbeiderpartiregjeringen la opp til, og som den nye arbeiderpartiregjeringen – dersom vi skal legge regjeringserklæringen til grunn – synes å skulle videreføre. I så måte kan man si at alt er ved det gamle. Men Arbeiderpartiet har lagt stor vekt på – sier de i hvert fall – effektivisering av offentlig sektor. Og det er mitt håp, uansett hva man nå skulle komme til knyttet til bevilgningene, at Arbeiderpartiet holder fast ved at dette med effektivisering også gjelder samferdselssektoren, at man virkelig har mot og kraft til å gå inn og se også på den sektoren, om ikke det er mulig å få langt mer ut av de ressursene vi har der i dag, enn det vi har gjort til nå, om ikke det også er mulig å se på andre måter å finansiere, bygge og prosjektere veiprosjekter på i dette land, med større grad av sikkerhet ved kostnadene, med større effektivitet og med større nytte for samfunnet totalt sett.
Helt siden fellesprogrammet etter krigen har det vært bred enighet om hovedlinjene i utvikling av velferdssamfunnet. Det forholdet at folketrygdloven ble fremmet av Borten-regjeringen og enstemmig vedtatt av Stortinget, vitner om dette. Det samme gjør enstemmige gjentakelser om at folketrygden fortsatt skal være bærebjelken i vår velferdsbygging. Men folketrygden som andre velferdstjenester utfordres av en ny tid som preges av teknologiske og demografiske endringer, endringer i arbeidsdelingen mellom offentlig og privat, mellom menn og kvinner. Folketrygden ble bygd som et sikkerhetsnett tilpasset industriarbeideren med forsørgeransvar for hjemmeværende kone og barn. Dette forutsatte en ytelsesstruktur som ikke på samme måte er tilpasset dagens situasjon, der kvinner selv er forsørgere og opparbeider sine egne rettigheter – slike forhold må gjenspeiles når folketrygden videreutvikles. Nye velferdsrettigheter er gitt med bakgrunn i en ny arbeidsdeling mellom menn og kvinner når det gjelder permisjon og økonomisk kompensasjon i forbindelse med omsorgsoppgaver. Det nye i rettighetsstrukturen er at den preges av fleksibilitet, noe barnefamiliene er avhengige av, dersom de skal kunne finne en god balanse mellom deltakelse i så vel privat som offentlig sfære. Modernisering av offentlig sektor innebærer bl.a. at vi utvikler slike fleksible ordninger som styrker den enkeltes valgfrihet. Ofte fremstilles det som om individuell valgfrihet står i motstrid til en sterk offentlig sektor. Kvinnefrigjøringen min generasjon opplevde, er beviset på det motsatte. Velferdsstaten og offentlig sektor har vært grunnplanken og forutsetningen for kvinnenes frigjøring og våre valgmuligheter. Den nye teknologien innebærer ikke bare strukturelle endringer og muligheter for næringslivet og privat sektor. Den gir også muligheter for fornyelse og modernisering av offentlig sektor, f.eks. innen offentlig helsevesen. Høyresiden har søkt etter løsninger i tradisjonell markedstenkning. Dette er ikke nødvendigvis å tenke fremtidsrettet. Derimot kan den nye informasjonsteknologien være nøkkelen til den fremtidige modernisering av helsevesenet. Telemedisinen vil kunne demokratisere og desentralisere behandlingstilbud som i dag er sterkt sentralisert. Det vil kunne åpne muligheter for en mer rasjonell bruk av spesialisthelsetjeneste, gi muligheter for en annen arbeidsdeling mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det vil kunne bedre spesialisttilgjengeligheten for pasientene der de bor, bl.a. ved at diagnose kan gis via telekommunikasjon og behandling kan gis lokalt. Disse store muligheter vil kunne gi oss et helt annet helsevesen dersom vi evner å ta dem i bruk. Men også utviklingen innen bioteknologien gir oss helt nye muligheter til både å behandle sykdommer og å forhindre at de utvikles. Dette er behandlingsmuligheter som har en helt annen teknologi og helt andre krav til ressursbruk enn dagens arbeidsintensive sykehus. Også dette kan komme til å kreve en helt annen type ressursbruk og en helt annen organisering enn det som er tilfellet i dag. Vi må være aktivt med i kunnskapsutviklingen på dette området og ikke stikke hodet i sanden, slik vi har sett tendenser til fra sentrumsregjeringen. Skal offentlig sektor moderniseres i pakt med framtidas utvikling må vi bruke de muligheter som ligger i den nye teknologien. Slik vil vi kunne sikre en fremtidsrettet utvikling av velferdssamfunnet.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
«Kunnskap og ideer vil være vår viktigste kapital,» står det i regjeringserklæringen. Ingen er vel uenig i det, men tenker vi over hva slags ord vi bruker? Vår viktigste kapital – kunne vi ikke heller si vår viktigste verdi når vi snakker om kunnskap? Personlig synes jeg det er symptomatisk at alt skal uttrykkes i økonomiske termer i våre dager. Senterpartiet vil understreke at utdanning og kompetanse er avgjørende for å gi livskvalitet, bevare velferden og sikre en langsiktig og forsvarlig ressursforvaltning. Utdanning skal gi livsverdier, holdninger og kunnskaper til å løse utfordringene i det nye årtusen. Dette mener jeg må være de bærende elementer i utdanningspolitikken. Ren fagkunnskap alene løser ikke framtidas utfordringer. Evne til empati og samarbeid er minst like viktig. Det håper jeg Senterpartiet og Arbeiderpartiet kan være enige om, likeså at retten til opplæring og utdanning skal være uavhengig av sosial bakgrunn, bosted, kjønn og økonomisk evne. Gjennom skolen er det et nasjonalt ansvar å hjelpe foreldrene i oppdragelsen av barna og gi tilbud om en tidsmessig og likeverdig opplæring. Ved å satse på den offentlige enhetsskolen skal elevene få et godt og tilpasset opplæringstilbud. Statsministeren sa i går at Regjeringen vil foreslå å innføre en rett for voksne som ønsker å ta videregående opplæring, og som ikke har fullført en slik opplæring tidligere. Her må jeg gjøre oppmerksom på at Stortinget allerede har vedtatt en slik rett, det ble gjort da sentrumsregjeringen foreslo dette i inneværende års budsjett. Solid kommuneøkonomi og godt utdannede lærere er en forutsetning for en god skole. Jeg har merket meg at Stoltenberg mens han var statsministerkandidat, uttalte at Arbeiderpartiet ville gå lenger en daværende regjering i å bedre rekrutteringen til læreryrket. Jeg minner i den sammenheng om at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene stod sammen om inneværende års budsjett. Jeg venter derfor spent på hvilke grep Regjeringen vil komme med i fortsettelsen. Vi må ha tillit til den enkelte lærer og skole. Altfor lenge har sentraldirigering av skolen holdt på å ta kvelertak på lokalt initiativ. Opplæringsloven, som sentrumsregjeringen la fram og fikk vedtatt, har en forsøksparagraf som skal stimulere til lokalt utviklingsarbeid. Samtidig skal det stivbente avtaleverket i skolen mykes opp. Jeg er spent på om disse prosessene vil bli videreført av den nye utdanningsministeren. Jeg viser til at stortingsflertallet, alle unntatt Arbeiderpartiet, har sluttet seg til følgende i Innst. S. nr. 120 for 1999-2000: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for at den enkelte skole får større frihet til å organisere arbeidet og til å disponere arbeidstiden for blant annet å gi rom for mer lokalt utviklingsarbeid og mer plass til den enkelte lærers kreativitet.» Arbeiderpartiet sluttet seg ikke til dette, fordi det gikk på faglige rettigheter, ble det sagt. Jeg må spørre om skolen skal unntas i den bebudede moderniseringen av offentlig sektor. Var det en glipp at Arbeiderpartiet ikke støttet forannevnte vedtak, som faktisk bare er fire uker gammelt? Modernisering av offentlig sektor må vel gjelde mer enn kommune- og fylkesstrukturen. Det håper jeg også Arbeiderpartiet vil være med på.
Den reglementsmessige tid for ettermiddagens møte er omme. Presidenten vil foreslå at møtet fortsetter inntil dagens kart er ferdigbehandlet – og anser det for å være vedtatt.
Det har vært brukt mange ord her i dag, nesten som en slags verbal maratonøvelse, med sosialistisk visjon. Men akkurat nå er den ikke mer enn en bokført idé. Realitetene og prioriteringene kommer etter hvert. Representanten Kristin Halvorsen holdt et engasjert innlegg, spesielt da hun snakket om den diagnostifiserte statsskolen. Men man får den skolen man stemmer for når man tilhører et flertall i Stortinget. Representanten Oppebøen Hansen fortalte om de 300 000 voksne som sterkt ønsket seg en plass i den fylkeskommunale videregående skolen, og at denne saken var det viktig for Arbeiderpartiet å løse. Regjeringen har både i sin visjon og i pressen gått hardt ut med løfte om en rett for alle voksne til å få dagens videregående skole. Denne rett har allerede satt lønnsoppgjøret i fare, med brudd i forhandlingene mellom LO og NHO den 16. mars etter LOs krav om kontroll med styringsretten til etter- og videreutdanningsreformen, en reform som ved hjelp av arbeidsgiver og staten tilgodeser voksne, arbeidende mennesker med bedre rettigheter enn ungdom. Dette er egoisme satt i et perspektiv uten sidestykke. Reformen medfører et stort press på den videregående skolen, som i dag fremstår med manglende lærerrekruttering, manglende skolebygg og manglende statlig finansiering. Realitetene vil fort bli en reduksjon av det kvalitetsmessige innhold for å øke volumet, et presumptivt dårligere tilbud til de unge. Ønsker Arbeiderpartiet en køordning hvor kravet om etter- og videreutdanning for voksne i arbeid under LOs fane reduserer de unges mulighet til å komme inn i den videregående skole? Eller skal de unge prioriteres og etter- og videreutdanningsreformen med rettigheter kun bli en papirgaranti, i likhet med ventelistegarantien innen sykehusvesenet, en garanti som ikke er verdt papiret den er skrevet på? Det er med forundring jeg merker meg at representanten Lilletun omfavner denne nyetableringen. Fremskrittspartiet ønsker ikke å spille svarteper med fremtidens mulighet for å sikre velferdssamfunnet og vil derfor nå, som ved behandlingen av reformen, sikre de unges krav best mulig.
Statsministeren uttrykte i sin tiltredelseserklæring at Regjeringen vil satse aktivt på utvikling av bioteknologi. Norge skal, ifølge statsministeren, ikke stille seg utenfor den teknologiske revolusjonen. Regjeringen vil vurdere EUs patentdirektiv på den bakgrunn, uttrykte statsministeren. Det er interessante formuleringer fra statsministerens side, og de har ikke uten grunn fått stor plass i dagens debatt. I innstillingen til St.meld. nr. 8 og St.meld. nr. 36 for 1990-91 om bioteknologi skrev flertallet – som Arbeiderpartiet var en del av – følgende om patent på liv: «Flertallet viser til at den nåværende patentlov ikke gir anledning til å meddele patent på dyreraser eller plantesorter, noe som i Norge oppfattes og praktiseres som et generelt forbud mot patentering av dyr, planter og differensierende dyre- og planteceller. Flertallet er enig med departementet i at det ikke må skje endringer i denne situasjonen, og at det heller ikke skal være adgang til å ta patent på naturlig forekommende materiale.» Med naturlig forekommende materiale menes her gen av celler og vev. Videre uttrykte man i innstillingen – Arbeiderpartiet var en del av flertallet – følgende: «Flertallet har merket seg at Regjeringen stiller seg negativ til den internasjonale utviklingen som går i retning av å tillate patent på naturlig forekommende mikroorganismer og naturlig forekommende materiale, og er enig i Regjeringens vurderinger på dette punkt.» Videre i samme innstilling – Arbeiderpartiet var en del av flertallet: «Flertallet mener det er viktig at Regjeringen i internasjonal sammenheng arbeider for patentrettslige ordninger i tråd med sitt hovedsyn, og for at det tas tilbørlig hensyn til u-landenes behov og interesser når det gjelder de ordninger som blir etablert.» Den regjeringen man kommenterer i innstillingen, er Harlem Brundtland-regjeringen. Det Harlem Brundtland-regjeringen gjorde i St.meld. nr. 36, som var en tilleggsmelding om bioteknologi, var å stramme inn i forhold til Syse-regjeringen nettopp på de punkter der Stoltenberg-regjeringen nå flagger liberalisering. Det man gir klart uttrykk for, er at man skal ta nasjonale hensyn, og at man ikke skal gå i retning av en liberalisering. Det er interessant å se hvordan Lægeforeningen har møtt denne saken. I det siste Tidsskrift for Den norske lægeforening, nr. 7, uttrykker presidenten at en av forklaringene på hvorfor man i EU i dette tilfellet går i retning av patent på liv, kan være at slike prosesser i EU-byråkratiet er mer utilgjengelige for omverdenen. Så gir man uttrykk for at når Lægeforeningen har tatt kontakt med sine søsterforeninger i Europa, får man dem på sin side, og så oppnår man de samme reaksjonene der. Hvorfor skal ikke den norske regjeringen spille en nøkkelrolle i forhold til å hindre denne utviklingen, hvis man skal være visjonær og framtidsrettet, i stedet for – unnskyld, det er kanskje uparlamentarisk – å dilte etter en utvikling i Europa som en rekke forskere nå advarer mot?
Presidenten antar at det ikke er parlamentarisk ukorrekt å dilte.
Det var godt å høre.
Det har til tider vært interessant å følge debatten her i dag, men etter min oppfatning har mange i opposisjonen konsentrert seg for mye om fortiden og i for liten grad rettet oppmerksomheten mot de utfordringer Norge står overfor i det nye århundret. Regjeringserklæringen og bl.a. statsministerens og statsrådenes innlegg har invitert til en debatt om utfordringene som ligger foran oss. Utfordringene springer ut av de sterke endringer vi opplever i dag. I GAIA – verdens miljøatlas er det beskrevet slik: Den nye verden som blir til i brytningen mellom nye verdier, nye teknologier, nye geopolitiske forhold, nye livsstiler og nye måter å kommunisere på krever helt nye ideer og bilder, inndelinger og begreper. Vi kan ikke tvinge den spirende verden av i morgen inn i gårsdagens trange kott. Derfor er det viktig å legge vekk konservatismens slagord om å forandre for å bevare og holde fram betydningen av å tilpasse politikken til den tiden en lever i. Derfor er det viktig å forandre for å fornye og forbedre, som det heter i tiltredelseserklæringen. Erklæringen varsler en politikk som i stedet for å frakoble Norge fra viktige prosesser foretar de nødvendige tilkoblinger til avgjørende prosesser regionalt og internasjonalt. I det året vi har bak oss, har vi på grunn av hundreårsskiftet og tusenårsskiftet brukt mye tid på å skue bakover. I Dagsavisen ved årsskiftet formulerte Anders Heger seg om dette slitne gamle tusenåret vi var i ferd med å avslutte: «Som om vi gjorde en siste krampetrekning for å høre til der. Som om vi sa til fremtiden: Det er oss. Menneskene fra det andre årtusen. Vi som oppfant ringbrynjen, bæreposen og Internett. Vi som bygget ferdig den kinesiske muren, … Dere husker oss? Oss med slavetrafikken og boktrykkerkunsten? Den gjengen med telefonene, dampmaskinene, heksebrenningene og atombombene? Vi som reiste Nidarosdomen og rev frisene av Akropolis?» Det var som om vi krampaktig forsøkte å holde fast ved det gamle århundret, mer enn å bruke anledningen til å forsøke å skue inn i det nye som lå foran oss. Men vår oppgave er ikke først og fremst å avslutte et århundre, men å begynne på et nytt. Vi skal ikke lukke døra til det gamle, men gjøre som Regjeringen: åpne for det ufødte, det nyfødte og de muligheter som ligger foran oss. Derfor ser jeg fram til at det politiske miljøet – vi i Stortinget – når Regjeringen kommer tilbake med forslag som følger opp tiltredelseserklæringen, kan starte byggingen av mulighetenes Norge. Jeg er klar over at jeg ikke kan oppfattes som 100 pst. objektiv i denne sammenheng, men jeg er sikker på at det er sosialdemokratiet som er best i stand til å aksle oppgaven med å bygge et Norge for det 21. århundre.
Jeg finner det nødvendig å kommentere noe av senterpartileder Enoksens innlegg og Jan Petersens replikk til statsministeren. Enoksen viste i sitt innlegg til at hans regjering hadde fremmet en sak om alternative organisasjonsformer for fylkeskommunale sykehus, der det åpnes for å organisere sykehusene som selvstendige rettssubjekt. Så sa han: «Initiativet ble tatt for å hindre at noen fylkeskommuner valgte aksjeselskapsformen som organisasjonsform.»Og videre:«Ligger det i Arbeiderpartiets modernisering av helse- og sosialsektoren at partiet vil går lenger enn sentrumsregjeringen i dette spørsmålet?» Dette er en underlig forskuttering av hva som måtte være Arbeiderpartiets mening. Mitt partis standpunkt vil bli gitt til kjenne gjennom komitebehandlingen og eventuelt tillegg fra Regjeringen. Jeg må returnere spørsmålsstillingen til Enoksen: Er han uenig med sin egen regjering? I proposisjonen står nemlig bl.a. følgende: «Hensikten med lovforslaget er å åpne for et videre spekter av tilknytningsformer som fylkeskommunene kan velge mellom.» Om ikke senterpartilederen er enig i dette, så er iallfall Arbeiderpartiet for dette. Vi er videre i prinsippet for det departementet foreslår om at fylkeskommunene kan velge andre organisatoriske løsninger enn dagens forvaltningsorganisering. Arbeiderpartiet vil velge de organisasjonsformer som bl.a. understøtter at vi bygger opp under de helsepolitiske mål, at det tas demokratiske og forvaltningsmessige hensyn, at de styringsmessige og ansvarsmessige utfordringer for sykehusene bedre kan løses. Representanten Petersen refererte et utsagn fra meg der jeg reiste tvil om holdbarheten i Bondevik-regjeringens beregning av sykehusøkonomien. Ja, jeg og Arbeiderpartiet var meget usikre på om Regjeringens forslag var tilpasset det reelle kostnadsnivået i sykehusene. Derfor sa vi at Bondevik-regjeringen helt utenom tur raskt måtte komme tilbake til Stortinget med en ny sak, og vi forlangte bl.a. langt bedre dokumentasjon på at statens satser innenfor ISF-ordningen var holdbare, langt bedre beslutningsgrunnlag for å fastsette statens refusjonssatser, langt bedre samspill mellom stat og fylkeskommune og langt mer forutsigbarhet. Dette var bl.a. betingelsene for å være med på Regjeringens bevilgningsforslag. Og dette vil den nye regjeringen selvsagt følge opp.
En regjeringserklæring kan ikke inneholde alt. En regjeringserklæring bør imidlertid inneholde det den nye regjeringen mener er de viktigste utfordringene. Det regner jeg med har vært retningsgivende også for denne regjeringen. Transportsektoren er etter mitt skjønn en meget viktig sektor, og den er ikke nevnt med et eneste ord, så vidt jeg kunne se. Jeg regner med at dette er en forglemmelse, og ikke en bevisst handling. Bevilgningene til veisektoren har de senere år vært synkende til tross for at behovet åpenbart er økende. Det som har økt, er antall bomstasjoner langs veiene våre, mens statens engasjement i veibygging er historisk lavt. Det gir seg utslag på så mange vis. På stamveien gjennom f.eks. Agder hadde vi i fjor rekordmange dødsulykker. Dette er et trist bevis på at nå må noe gjøres, og det raskt. Jeg er klar over at det også er mange andre årsaker til disse dødsulykkene, men det faktum at store deler av stamveien gjennom Agder nærmest er uforandret siden den gangen det var rasjonering på biler, gjør selvfølgelig sitt. Når vi samtidig vet at antall biler øker, at antall trailere øker og ikke minst at størrelsen på trailerne har økt, sier det seg selv at dette høye antall ulykker er noe vi må regne med også i fremtiden hvis ikke noe gjøres. Regjeringen har her et åpenbart ansvar for å prioritere slik at denne uverdige situasjonen kan endres. Jeg forventer at den transportplanen som Regjeringen snart skal fremme for Stortinget, ikke bare inneholder Sørlandets rettmessige del av bevilgningene, men at det foreslås bevilgninger i et omfang som tilsier at vi tar igjen noe av det etterslep som beviselig er til stede. Det er jo ingen hemmelighet hvilke landsdeler som har fått mer enn sin rettmessige del av samferdselsbevilgningene, det være seg til under- eller oversjøiske tunneler, broer eller veier. Det er i hvert fall ikke Sørlandet. Man trenger ikke være ondsinnet når man antyder at det historisk har vært en sammenheng mellom hvor en samferdselsstatsråd kommer fra, og hvor det blir rikelig med veibevilgninger. Det faktum at ingen statsråder i den nye regjeringen ukentlig er innom stamveien mellom Vestfold og Hordaland, håper jeg ikke skal avspeile hvor i landet det skal satses på veibygging. Nå har imidlertid den nye regjeringen – arbeiderpartiregjeringen – en enestående sjanse til å rette opp både egne, og for den saks skyld andres, feil fra det siste tiåret, ikke minst overfor landsdelen Sørlandet. Jeg håper at denne sjansen benyttes.
Statsminister Jens Stoltenberg startet sin tiltredelseserklæring med å si at «Norge er mulighetenes samfunn». Det bærer bud om optimisme og tro på framtida. Det har jeg sans for. I altfor mange sammenhenger fokuseres det på problemer. Men tenk så heldige vi er som bor i Norge, et fredelig hjørne av verden, med store muligheter for de fleste! Arbeiderpartiet og Landsorganisasjonen var arkitektene bak den brede politiske alliansen som bygde velferdsstaten. Vår velferdsmodell ble en sosialdemokratisk suksess, en på mange områder vellykket kombinasjon av demokrati og sosial rettferdighet. Sosialdemokratiet får dermed ansvaret også for velferdspolitikkens feil og mangler. Ansvaret for å gjøre noe med disse manglene er Arbeiderpartiet igjen rede til å ta, og vi går til oppgaven med stor respekt. Arbeiderpartiet skal ikke for enhver pris forsvare det bestående. Nye måter å leve på gjør at folk har andre og nye behov for hjelp fra velferdsordningene. Også den enkeltes plikter overfor fellesskapet må defineres på nytt. For å styrke velferden vil Regjeringen videreutvikle og forbedre offentlig sektor. Det er viktig at offentlig sektor beholder hovedansvaret for velferdsordningene. De skal forskjellsbehandle til fordel for dem som trenger det mest. Norsk Kommuneforbund har i flere år pekt på behovet for et samarbeid om modernisering og fornying av offentlig sektor. De ansattes organisasjoner arbeider tett på brukerne og vet hvor skoen trykker. Jeg er glad for at Kommuneforbundet vil være med i dette arbeidet. Modernisering er ikke det samme som privatisering. Arbeiderpartiet kan ikke akseptere kommersialisering av helsetjenester. Arbeiderpartiet går imot at størrelsen på lommeboka skal være avgjørende for hva slags helsetilbud og omsorg vi kan få. Derfor må vi lage gode felles ordninger, slik at vi kan unngå uønsket privatisering og kommersialisering. Men et nei til privatisering hindrer ikke at vi kan bruke penger mer effektivt, unngå dobbeltarbeid i det offentlige og få mer ut av hver krone. Det har alltid vært Arbeiderpartiets politikk at offentlige midler skal brukes rasjonelt og med respekt. Konkurranseutsetting og privatisering vil få brukernes støtte hvis de føler at eksisterende tjenestetilbud ikke innfrir deres grunnleggende behov, særlig innenfor helse og omsorg. Derfor er vårt viktigste virkemiddel mot en slik samfunnsutvikling at vi klarer å utvikle en effektiv og moderne offentlig sektor som driver rasjonelt og setter brukerne i fokus. Jeg er glad for at statsministeren i sin tiltredelseserklæring sa følgende: «Menneskers arbeid, kunnskap og skaperevne er Norges virkelige nasjonalformue. Alle skal ha mulighet til arbeid. Det skal lønne seg å arbeide. …Vårt mål er å få de som i dag er arbeidsløse, i jobb.» Dette er en viktig målsetting for oss.
Vi har lagt bak oss et århundre der kvinnelivet kontinuerlig har blitt endret – i alle livets faser. Aldri før har jenter tatt så mye utdanning som nå. Flere kvinner velger å arbeide full tid, og utfordringer knyttet til jobben er viktig for mange. Men mange velger tradisjonelle yrker og ser ut til i større grad å ta hensyn til framtidig familie når det gjelder yrkesvalg og karriereplaner. En tidsundersøkelse fra Statistisk sentralbyrå viser at aldri har barn fått mer omsorg. Mens dagens foreldre «bare» var under tilsyn i hjemmet da de var små, er de selv aktivt engasjert i sine barns dagligliv. Før holdt mor øye med ungene fra kjøkkenvinduet, hun var aldri langt unna når de trengte henne. I dag ligger foreldrene på gulvet og leker med de små. De små ser ikke vesentlig mindre til foreldrene enn i 1970. Men de tilbringer mer tid enten med mor eller far. Særlig fedrenes alenesamvær har økt. Og samværet er mer preget av aktiv omsorg framfor vanlig tilsyn. Småbarnsforeldre bruker daglig halvannen time mer på pass, pleie, lek, høytlesning, samtaler og annen omsorg enn det som var vanlig på 1970-tallet. Undersøkelsen viser at foreldrene skjærer ned på rengjøring og på tradisjonelt husarbeid for å være mer sammen med barna. Arbeiderpartiets politikk har vært og er fortsatt preget av at vi ønsker en utvikling der vi bruker mer, ikke mindre, tid med barna og familien. Svaret er ikke at foreldrene slutter å jobbe. Vi vil ikke ta et skritt tilbake. Samfunnet trenger at foreldrene arbeider. Derfor mener vi det er viktig at samfunnet legger forholdene til rette for at utfordringene knyttet til foreldrerolle og yrkesaktivitet ikke blir uoverkommelige. Det samfunnet kan og må bidra med, er gode permisjonsordninger, gode omsorgstilbud til barna i form av barnehager og et lovverk som gir arbeidstakere rettigheter i forbindelse med graviditet, fødsel og barneomsorg. Slik kan vi legge til rette for at barna og deres foreldre får en god og trygg hverdag, og slik kan vi makte å sikre velferden også i årene som kommer.
Jeg har med interesse merket meg at flere av talerne i dagens debatt har pekt på betydningen av at det føres en finanspolitikk som bidrar til å holde pris- og kostnadsveksten nede. Det er også Regjeringens mål. Regjeringen vil derfor gjerne invitere til et bredt samarbeid i Stortinget for å oppnå det. Tillat meg å kommentere to forslag som er satt fram i debatten. Regjeringen vil legge til rette for å utvikle kunnskapsbasert virksomhet i Norge. Dagens regler for beskatning av opsjoner i arbeidsforhold gir ikke tilfredsstillende rammebetingelser. Regjeringen vil derfor foreslå for Stortinget at dagens ervervsbeskatning av opsjoner i arbeidsforhold skal avvikles. Regjeringen vil foreslå at lovendringen skal få virkning fra og med det inneværende inntektsår. Forslaget vil bli lagt fram for Stortinget før påske. Det representanten Sponheim ber om i sitt forslag, er derfor allerede under forberedelse. Så til forslaget fra representanten Jensen. Det statlige eierskapet i Den norske Bank og Kreditkassen ble drøftet i Stortinget ved behandlingen av kredittmeldingen. Regjeringen legger merknadene fra flertallet i finanskomiteen til grunn for sitt arbeid. Med det som grunnlag er Statens Bankinvesteringsfond bedt om å vurdere strukturelle løsninger for Den norske Bank og Kreditkassen. Regjeringen vil ta standpunkt når Bankinvesteringsfondets vurdering foreligger. Jeg er opptatt av at en avklaring bør skje rimelig raskt.
Høyre og Arbeiderpartiet er helt enige om at Norge trenger et sterkt og konkurransedyktig næringsliv. Nye bedrifter må skapes, men tradisjonelle næringer med fremtidsmuligheter må også ivaretas på en slik måte at vi ikke mister nøkkelpersonell, kompetanse eller i verste fall hele næringsgrener. De maritime næringene er av aller største betydning for Kyst-Norge, men også for landet som helhet. Statsministeren nevnte ikke disse næringene i sin tiltredelseserklæring, men jeg tar faktisk hans utnevning av Grete Knudsen til nærings- og handelsminister som et positivt signal om at det skal føres en konstruktiv og aktiv skipsfartspolitikk i tiden som kommer. Det er i hvert fall hva Høyre håper. Maritime næringer må ha konkurransedyktige rammevilkår for alle deler av virksomhetene, og ikke minst gjelder dette for sjøfolkene. De er den vesentligste faktor for at kystdistriktene og landet som helhet skal kunne nyte godt av de verdier disse næringene betyr i form av sikre arbeidsplasser og gode skatteinntekter. Jeg minner om at det i fjor ble betalt inn 6 milliarder skattekroner fra de direkte rederiansatte på sjø og land. Det ble kjøpt varer og tjenester i Norge for mer enn 10 milliarder kr, og det ble seilt inn valuta for mer enn 50 milliarder kr. Vi snakker altså om en betydelig verdiskaping. Norske sjøfolk er nøkkelpersonell i forhold til både den rene skipsfart og i forhold til mange av de tilknyttede landbaserte virksomheter. Refusjonsstøtten skulle sikre at vi også i fremtiden kan ha en grunnstamme norske sjøfolk på norske skip, og den må være stor nok til å tåle at viktige næringer på land kan hente nødvendig kompetanse derfra. Det er verken et mål eller et ønske at hele flåten under norsk flagg skal ha norske sjøfolk, dertil er flåten for stor. Men grunnstammen må sikres gjennom jevn rekruttering, og utdanningen må gi sikkerhet for en trygg arbeidsplass. Refusjonssatsen på 20 pst. var statens avtalefestede bidrag, og fartøygruppene innenfor ordningen ble bestemt ut fra både konkurranseforhold og fartøytypens mulighet til å ta ansvar for lærlinger om bord. Gjennom de siste to årene er rammebetingelsene betydelig forverret i Norge, samtidig som konkurrentene i EU har fått forbedret sine rammer. Redusert refusjonsstøtte har ført til at norskbemannede fartøyer taper konkurransen om fraktene, og helt inn i NOR-flåten øker nå utflaggingen. Mer enn 50 kystfartøyer er blitt flagget ut, tvunget ut, det siste året, med mannskapsskifte som resultat. Også når det gjelder bøyelasterne, ser vi nå et skifte fra norsk til utenlandsk mannskap. Som politikere kan vi ikke være bekjent av at rammevilkårene igjen skaper usikkerhet. Men denne regjeringen har ikke gitt skipsfarten noen løfter, det hadde den forrige regjeringen. Den forrige regjeringen brøt sine løfter. Nå har jeg et håp, og jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å ta ansvar for norske sjøfolk og for våre verdifulle maritime næringer.
Regjeringa har vært opptatt av å få fram visjoner og litt langsiktige linjer i sin tiltredelseserklæring, og det er bra. Men det er ett område som jeg syns vi har tatt for lite hensyn til i debatten i dag, og det er et område der jeg mener at visjonene kan oppnås på kort sikt – det håper jeg Regjeringa er enig i – nemlig å utrydde fattigdommen i Norge. Vi har aldri vært så rike som vi er i dag – overskuddene øker, de flestes lønninger øker, staten samler seg opp rikdom og er i ferd med å bli en visjonsløs gjerrigknark som spekulerer i aksjer. Midt oppe i dette vet vi at det er 45 000 barn som lever under fattigdomsgrensen i Norge. 45 000 barn lever i en situasjon der de er helt frakoplet – for å si det slik – muligheten til å delta i samfunnet på vanlige vilkår. De har ikke penger til kino, de kan ikke ta bussen hvis de skal til et idrettsanlegg, og de er det som Prøysen kalte «gidder ikke-guttene» – jeg gidder ikke spille fotball, eller jeg gidder ikke være med på treninga. Det er de barna som Prøysen sier gjemmer filler, for det er en skam å være fattig. Dette må være en av de viktigste oppgavene som vi tar fatt i, at vi sørger for å utrydde fattigdommen fort. Og kanskje det aller verste som vi gjør mot flere av disse barna, er at når familien deres kommer i store sosiale vanskeligheter, så sender vi dem på hospits. Jeg vet ikke om mange i denne salen eller om herrene bak i rotunden har besøkt et hospits noen gang. Det burde man gjøre. På hospits er det slike tilstander at hardbarkede kriminelle rømmer derfra fordi de ikke orker å være der. Og dette er altså boliger som vi – verdens rikeste land – sender barn til for å bo, ikke en dag eller en natt, men i uker og måneder. Visstnok er det ikke så mange boliger å ta av i dette landet, men vi har faktisk en institusjon som heter hoteller. Det må være slik at denne regjeringa er enig med SV i at bruken av hospits til barnefamilier må opphøre straks. Jeg er nesten tilbøyelig til å si at det burde medføre straff hvis voksne myndighetspersoner sender barnefamilier og barn for å bo på hospits. Det finnes andre løsninger, og det er en av de virkelig viktige oppgavene som jeg håper at denne regjeringa setter som et av sine første punkter når de skal prøve å angripe det sosiale og det uakseptable problemet med fattigdom også i Norge.
Det var en replikkveksling mellom Carl I. Hagen og statsministeren som fikk meg til å reagere, fordi der var temaet en mulig renteøkning fra Norges Banks side. Statsministeren beskyldte Carl I. Hagen for å være svært selektiv i sin omgang med sentralbanksjefens årstale. Nå har jeg nettopp tatt den frem og lest gjennom den. Det skjønner jeg at statsministeren også har gjort, for maken til mange identiske setninger med hensyn til det som står her, og det som står i regjeringserklæringen, kan man knapt finne. Det er i og for seg bra, men det påfallende er at statsministeren er like selektiv i sin omgang med det sentralbanksjefen faktisk har sagt. I en tid hvor vi vet at presset i økonomien øker, har sentralbanksjefen klart og tydelig advart mot at vi skal øke skattene og avgiftene, og i en tid hvor vi har et veldig stramt arbeidsmarked, kan det bidra til krav om sterk lønnsvekst fra lønnsmottakerne. Det ser vi er der. Når sentralbanksjefen samtidig sier at finanspolitikken skal brukes til å jevne ut svingningene i den innenlandske etterspørsel, er nettopp det et signal om at finanspolitikken må brukes for å hindre at vi får prisstigning. Og en av de tingene han faktisk sier rett ut, er at vi kan bruke skatte- og avgiftspolitikken innenfor de rammene som er vedtatt. Jeg er enig i det – vi har vedtatt noen rammer, men det er altså fullt mulig å omprioritere innenfor de rammene ved f.eks. å redusere statens utgifter for å kunne redusere skatte- og avgiftstrykket. Og jeg mener det er direkte uansvarlig av oss ikke å gjøre noe med det i en tid hvor vi ser at presset på økonomien øker, når vi har mulighetene, for de er der. Da er det nesten fristende å si at når statsministeren i sitt innlegg nærmest avviser dette som en problemstilling, er han veldig nær ved å stå og prate renten opp. Det synes jeg ikke er veldig tillitvekkende, i en tid hvor dette kan bli et problem. Jeg synes faktisk at vår nye regjering bør ta dette mye mer alvorlig og kanskje vurdere å sette ned skattene og avgiftene innenfor en ansvarlig ramme, nettopp for at finanspolitikken skal levere sitt for at vi ikke får prisstigning og dermed renteøkning, som er varslet fra sentralbankens side. Så jeg synes at skal man bruke sentralbanksjefen som sannhetsvitne, må man gjøre det ordentlig. Det er ikke slik at vi er mer lettvinte i vår omgang med fakta enn andre.
Statsminister Jens Stoltenberg sa i regjeringserklæringen i går at kulturpolitikk skal være inkluderende og fremme mangfold i Norge. Kulturen skal utfordre og gjøre våre liv rikere. Bertolt Brecht har en gang sagt: «Kunst er en luksus som mennesket trenger.» Kunst er kultur, og vi trenger kultur enten vi bor i byen eller på landet. Arbeiderpartiet har som mål å fremme kreativitet og skaperevne i alle aldre og blant alle nasjonaliteter. Ingenting fører menneskene mer sammen enn å jobbe og utøve og bruke kulturen. Kultur er avgjørende for vår livskvalitet og kompetanse. Gjennom kultur skaper vi en viktig del av vår identitet. Kulturtiltak og fritidsaktiviteter bør defineres som forebyggende tiltak der vi kan fange opp barn og ungdom og gi dem tilbud etter deres egne behov. Da er det viktig at kulturen har en bred plass i ethvert budsjett og ikke blir salderingspost, som noen partier bruker flittig. Vi skal ta vare på gamle og nye uttrykksformer og i større grad ta vare på kulturen hos våre nye landsmenn. Kanskje kan det være et første skritt fra gjengmentaliteten hos de unge, og for våre voksne innflyttere fra ulike nasjoner være et første trinn på stigen til å komme i en varig arbeidssituasjon. Dessverre er arbeidsledigheten blant innvandrere tre til fire ganger høgre enn i befolkningen i sin helhet. Våre innvandrere representerer mer enn 170 nasjonaliteter, og det sier seg selv at mangfoldet er betydelig til både kulturelt arbeid og andre viktige arbeidsoppgaver som Norge så sårt trenger å ta seg av. Vi må i framtiden fokusere mer på den mangfoldige kompetansen innvandrerne har istedenfor hele tiden å fokusere på at alle må forbedre sine kvalifikasjoner. Norskopplæring er viktig, men flere typer arbeidsplasser kan besettes av innvandrere med den kompetansen de faktisk har, og da vil også det norske språk være lettere å lære. Norge er og blir en flerkulturell nasjon. Det tilsier at arbeidsgivere i framtiden i større grad må vurdere flerkulturell kompetanse som relevant og verdifull. Som statsministeren sa i går, må vi mobilisere ny arbeidskraft i alle grupper av befolkningen, også blant innvandrere.
Det er gledeleg at så mange har vore innom fiskerinæringa sitt verdiskapingspotensial i debatten i dag. Eg merka meg spesielt representanten Enoksen sitt innlegg tidlegare i debatten, der han var inne på fiskeri- og havbruksnæringa, som på 25-30 år har vakse frå å vera ei sterkt subsidiert næring til å verta Noregs nest største eksportnæring, at me har naturgjevne fordelar innan havbruk, og at vekstmoglegheitene er store, ikkje minst når det gjeld oppdrett. Deretter fremja han forslag nr. 2, der det heiter: «Stortinget ber Regjeringa legge fram et verdiskapningsprogram for havbruksnæringa.» Det uroar meg at representanten Enoksen meiner at det er behov for å setja fram eit slikt framlegg. Det har seg nemleg slik at sentrumsregjeringa sjølv la fram St.meld. nr. 51 for 1997-98, Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring. Representanten Enoksen var med på heile handsaminga i næringskomiteen og gav saman med resten av Stortinget si tilslutning til følgjande framlegg i Innst. S. nr. 93 for 1998-99: «Stortinget ber Regjeringa utarbeide langsiktige nasjonale strategiar for norsk oppdrettsnæring, der formålet er å sikra dei næringspolitiske rammevilkåra næringa treng for å kunne utvikle seg i Noreg. Det må særleg leggjast vekt på å betre marknadstilgangen for norsk oppdrettsfisk i dei ulike marknadene.» Vidare i innstillinga står det: «Komiteen vil streke under at Stortinget må haldast orientert om havbruksnæringa si konkurranseevne og marknadsutfordringar i dei årlege budsjettproposisjonane frå departementet.» Og me fekk ei slik melding i budsjettforslaget til Fiskeridepartementet for inneverande år, og det var faktisk den regjeringa som Enoksen sjølv var medlem av, som fremja forslaget. Då fekk me altså ei fyrste løypemelding, der det heiter: «Siktemålet er å få frem de strategier som ut fra en samlet vurdering best antas å fremme norsk havbruksnæring.» Solide forskingsmiljø meiner verdiskapinga frå havbruk kan aukast frå rundt 40 milliardar kr i inneverande år til 240 milliardar kr årleg i 2030. Skal dette verta eit potensial som kan realiserast, må me bruka kreftene meir konstruktivt enn å leggja fram forslag om å laga verdiskapingsprogram som departementet alt er i gang med, og som altså er ei bestilling som Stortinget, inkludert representanten Enoksen, gjorde i fjor. Utfordringane står i kø innan norsk fiskerinæring. Ambisjonsnivået er høgt, og det er etter mi meining det einaste som duger, og som yter fiskerinæringa rettferd. Stortinget har slege fast at vår målsetjing er at Noreg skal vera verdas fremste fiskerinasjon, der me ligg fremst i utvikling av ei berekraftig ressursforvalting, og der me ligg fremst i utvikling av fangstteknologi og industriell utvikling. Utfordringa vert å få fram framifrå forsking som m.a. kan gje oss svar på kva havet rommar, som i sin tur kan leggja grunnlaget for det potensialet som me kan realisera. Det duger ikkje å gå i ring og leggja inn på eit repetisjonsspor ved å koma med framlegg som er opplest og vedteke alt for eit år sidan. Her må me vidare. No må det verta retning og tempo.
Aller først vil jeg si at den debatten som vi har hatt i dag, må kunne oppsummeres med at Regjeringens erklæring er blitt positivt mottatt. Vi er selvfølgelig fullt innforstått med at når sakene etter hvert tar over den politiske dagsordenen etter en slik minigeneraldebatt som vi har hatt i dag, så vil vi også bli møtt med hardere tak enn det som har vært tilfellet i Stortinget i dag. Likevel har debatten om regjeringserklæringen vist at arbeiderpartiregjeringen vil ha mulighet til å finne flertall på sentrale områder i politikken her i Stortinget – det være seg økonomisk politikk, fordelingspolitikk, satsing på kunnskap og forskning, Europa-politikk, for å nevne noen. Jeg skal bruke resten av mitt innlegg til å komme med synspunkter på de forslag som er fremmet under denne debatten. Først til forslag nr. 1, som er fremmet av representanten Sponheim på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Som jeg var innom i et replikkordskifte tidligere i dag, er det Arbeiderpartiets oppfatning at dette forslaget strider mot den inngåtte budsjettavtalen mellom sentrum og Arbeiderpartiet, der et punkt i avtalen helt klart sier at endringer av økonomiske størrelser som omfattes av denne avtalen, dvs. budsjettet for år 2000, inkludert hele skatteopplegget, må drøftes mellom avtalepartene. Det har ikke skjedd med dette forslag, et forslag som helt åpenbart berører årets skatteopplegg. Det er det ene forholdet. Det andre jeg vil anføre, er at jeg vil vise til finansministerens innlegg, hvor han har gjort rede for at Regjeringen vil komme til Stortinget med en sak om dette i nær framtid. Det er i så måte også et overflødig forslag å votere over i Stortinget, så vår anmodning til forslagsstillerne er å sende forslaget over til Regjeringen. Men blir det satt under votering, kommer vi til å stemme imot på et prinsipielt grunnlag ut fra den måten forslaget er satt fram og håndtert på. Så til forslag nr. 2, som er fra representanten Enoksen på vegne av Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet. Her viser jeg til foregående innlegg, fra representanten Tveiten, som viste til at Stortinget for ett år siden gjorde et vedtak som i prinsippet innebærer det samme som ligger i forslaget fremsatt i dag – altså et vedtak oversendt til den avgåtte regjering, som man kanskje ikke har fått fulgt opp, men det er i alle fall et vedtak som Stortinget har ekspedert til regjering. Det er etter vår oppfatning derfor et overflødig forslag. Det kan selvfølgelig også sendes over. Vi vil stemme imot forslaget på prinsipielt grunnlag hvis det skal settes under votering. Forslagene nr. 3 og 4 er begge fremsatt av representanten Hagen på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 3, som er et sitat fra Arbeiderpartiets program, er et godt sitat, men våre programforslag følger vi opp i Stortinget etter forutgående saksbehandling. Det vil også være tilfellet på dette saksområdet. Regjeringen vil komme tilbake til det, og da vil vi få håndtert det på normal måte, slik at i dag vil vi ikke stemme for forslaget slik det er satt fram. Til forslag nr. 4: Vi har i regjeringserklæringen gjort rede for at regjeringen Stoltenberg skal komme tilbake med denne saken. Det er et utvalg i arbeid, og det vil bli fulgt opp fra Regjeringens side. Det er også etter vår oppfatning et unødvendig forslag å stemme over, og vi vil stemme imot det i dag. Til slutt forslag nr. 5, fra representanten Jensen på vegne av Fremskrittspartiet. Bankstrukturen skal først avklares, det vedtok Stortinget da kredittmeldingen var til behandling, det ble også nevnt i finansministerens innlegg. Før det er avklart, er det heller ikke aktuelt å selge statlige aksjer, så dette forslaget stemmer Arbeiderpartiet derfor imot. Det er mitt råd til Arbeiderpartiets gruppe.
Ved enden av en lang dags ferd mot natt føler jeg trang til bare for ordens skyld å kommentere to gjennomgangstrekk i denne debatt. Det ene er de overraskende nye samarbeidsforhold som åpner seg, og som jeg vurderer som svært positive. Det tyder på at vi i norsk politikk kan gå inn i en fase hvor det er mulig å ha et varmt forhold på tvers av de skarpeste ideologiske skillelinjene i denne sal. Da vil det formodentlig også være mulig å samarbeide der hvor det ikke finnes ideologiske skillelinjer. La meg bare for ordens skyld anmerke at det er gitt to helt ulike fremstillinger av hva det er som har ført oss frem til en ny regjering. Jeg akter ikke å blande meg inn i diskusjonen eventuelt mellom Fremskrittspartiet og sentrumspartiene om det, bare peke på at de to fremstillingene utelukker hverandre, for den ene fremstillingen sier at regjeringen ble felt på en livsviktig miljøsak som hadde med CO2-utslipp å gjøre, den andre fremstillingen sier det stikk motsatte. Man må vel kunne anta at minst en av fremstillingene må ha en innebygd misvisning. Det vil kanskje for fremtidens historikere være nyttig om man blir enig seg imellom om hvilken av fremstillingene som er den riktige. Så til slutt: Jeg leste med stor interesse den avgåtte statsministers sterke advarsel i VG for en uke siden om at man ytrer seg om andre partiers ledelse. Det synes jeg er en veldig nyttig påminnelse. Jeg håper at den også gjelder det som sies fra Stortingets talerstol. Det har vært sagt en del ting i løpet av denne debatten, særlig fra hold som står den avgåtte statsminister svært nær. Det er nyttig at påminnelser som gis offentlig, gjelder for alle. Det står jo skrevet at det er en helt ærlig sak å ta ut rusk av sin nestes øye, på det vilkår at man også er litt opptatt av bjelken i sitt eget.
Dette har blitt en debatt dels om hvorfor det ble et regjeringsskifte, og dels om den nye regjerings erklæring. Begge deler er naturlig i den første større politiske debatten i Stortinget etter regjeringsskiftet. Regjeringserklæringen var så vidt generell at den ikke var grunnlag for de store politiske konfrontasjoner. Det er dessuten naturlig at en ny regjering får en rimelig sjanse til å komme skikkelig i gang. Det er først når de konkrete forslag fra Regjeringen kommer, at vi ser hvilke gjennomslag den får for sine forslag, hva det kan samarbeides om, og hvilke konfrontasjoner vi får. Når det gjelder bakgrunnen for regjeringsskiftet, vendte Inge Lønning igjen tilbake til det nå. Jeg tror ikke det er noe grunnlag for å føre den debatten særlig videre annet enn at jeg vil minne om at det også i mitt innlegg i debatten om gasskraftverksaken ble åpnet for en videre behandling gjennom en stortingsmelding, som gjør at de motsetningene i forklaringer som Lønning nå forsøkte å fremstille, slett ikke er så klare som han gav inntrykk av. Ellers viser denne debatten at sentrum fremtrer som det reelle regjeringsalternativet til arbeiderpartiregjeringen. Vi har da også lagt fram hovedlinjene for vår felles politikk i tolv punkter, som vil være retningsgivende for det samarbeidet vi nå vil etablere i Stortinget. La meg til slutt bare si at når det gjelder de fremsatte forslag, anbefaler jeg Kristelig Folkepartis gruppe å stemme for de to forslag som er fremsatt av henholdsvis representanten Lars Sponheim og representanten Odd Roger Enoksen, og som Kristelig Folkeparti står bak, og mot de øvrige tre forslag som er fremmet av andre, og som ikke fullt ut vil dekke vår politikk på de områder som de angår.
Det er ikke så mye jeg i denne omgang skal summere opp når det gjelder debatten. Vi kan vel si det slik at Regjeringen faktisk i stor grad har kunnet lene seg litt tilbake og betrakte returoppgjøret – 14 dager etterpå – mellom ikke-sosialistiske partier. Det må i og for seg være godt nytt for Stoltenberg at han har kunnet lene seg tilbake og betrakte det oppgjøret. Det kommer selvfølgelig, som Bondevik var inne på, en annen hverdag når de konkrete forslagene kommer, og jeg tror det er det som bør prege den politiske debatten fremover. Da vil vi møte de reelle veivalgene. Når det gjelder bakgrunnen, som svært mange har vært opptatt av, altså selve omkampen, er jeg uten videre enig med Inge Lønning. Jeg tror denne debatten meget tydelig har vist at det føres to helt innbyrdes motstridende argumentasjonslinjer, som de som fremfører dem, greier å si at man i hovedsak er enige om. Jeg tror alle som har lyttet til debatten, vil vite at det er man ikke. Og når Bondevik sier at det var tilbud om videre behandling, har han på en forbilledlig klar måte satt lys på hva det dreide seg om. Det var ikke å akseptere stortingsflertallets oppfatning. Opplegget var å få flere behandlinger, med ny gasskraftomkamp etter 1. juni. Det er greit og åpent og fair, men da får man også si at det er det man gjorde, og ikke at man i hovedsak er enig i en fremstilling som sier det stikk motsatte. Så til selve forslagene til vedtak – med all mulig respekt for forslagsstillerne: Det er ikke mye som blir annerledes, uansett om man vedtar eller ikke vedtar disse forslagene. Forslagenes status i Stortinget har jo etter hvert vært undergitt en ganske merkverdig utvikling. Jeg har for så vidt ikke noen store problemer med noen av disse forslagene, men konstaterer at når det gjelder opsjonsbeskatningen, finner altså Sponheim ut, etter å ha sittet i regjering i to og et halvt år, at han er nødt til å fremme et slikt forslag ca. 14 dager før den nye regjeringen fremmer et tilsvarende forslag. Det må man si er presisjonsstyring, men det er greit nok. Når det gjelder verdiskapingsprogram for havbruksnæringen, har Stortinget vært gjennom dette allerede. Det er ingenting i veien for at man vedtar det én gang til siden vi ennå ikke har fått det. De to forslagene fra Hagen er greie. Forslaget fra Siv Jensen er vel av en slik art at når man allerede har fullmakt, er det faktisk et problem hvis man stemmer ned et forslag én gang til. Det kan jo betraktes som å trekke tilbake fullmakten, men det reiser også spørsmål om behovet for selve forslaget.
I mitt hovedinnlegg i dag morges gav jeg uttrykk for positive synspunkter på Regjeringens erklæring, og at jeg hadde håp om at oppfølgingen som vil komme senere med konkrete forslag, vil gå i det vi kaller riktig retning når det gjelder klarere ansvarsforhold i statsforvaltningen, større grad av desentralisering av makt og ansvar, større bruk av konkurranseutsetting og omorganisering av statlige enheter. Innleggene senere, også fra Regjeringens side, har ikke endret eller redusert våre håp om at det vil komme interessante og gode forslag fra Regjeringen senere. Slik jeg tolker debatten, er det en forventning i Stortinget og en oppslutning om hovedtankene som gjelder fornyelse, forbedring og modernisering, men selvsagt med en betydelig understreking, som det heller ikke er noen uenighet om, med hensyntagen selvsagt til alle dem som er ansatt i det offentlige, og deres respektive organisasjoner. Jeg håper derfor at det etter hvert vil komme en del konkrete forslag. Det er da det vil bli avgjørende, det er da det blir interessant å se hvilken politikk på dette området Regjeringen vil legge inn på. Jeg er derfor fornøyd med debatten, selv om jeg forstår at Arbeiderpartiet fortsatt vil stemme imot forslag som egentlig er ment for å gi en avklaring. Det er vi jo vant til. Vi har fra tid til annen fremmet forslag identiske med synspunkter i Arbeiderpartiets program, men som man har valgt å stemme imot fordi man alltid skal gjøre tingene selv. Jeg får bare si at det er arbeidsformen til Arbeiderpartiet. Jeg hadde jo håpet at man ville hatt den holdning at man kunne fått avklart noen viktige prinsipper på forhånd i Stortinget, før man kommer til de konkrete tingene. Jeg tenker da på mine egne to forslag, særlig det første som gjelder obligatorisk norskopplæring. Det har Arbeiderpartiet tidligere stemt imot. De har altså ikke vist noen vilje til å følge opp sitt partiprogram. Det synes vi har vært skuffende. Når det gjelder det andre forslaget, er det av og til viktig å få et prinsipp slått fast før det praktiske arbeidet kommer i gang. Har man et prinsipp slått fast, burde det være enklere. Vi opprettholder derfor selvsagt forslagene. Når det så gjelder forslagene nr. 1 og 2, vil vi anbefale vår gruppe å stemme for dem. Det kan være, som det har vært i den senere tid, ulike synspunkter om nødvendigheten av et forslag, men vi har den holdning at når vi er enig i ordlyden i et forslag, stemmer vi for. Vi anbefaler selvsagt også vårt forslag nr. 5, på tross av de synspunkter som er fremkommet fra andre.
Dette har vel i stor grad for de fleste opposisjonspartier vært en posisjoneringsdebatt, og det er jo når sakene kommer i tur og orden, man virkelig vil se hva slags samarbeidsklima det er i Stortinget i forhold til den nye regjeringen. Jeg syns debatten har blitt skjemt av for mange såre toner mellom Fremskrittspartiet, Høyre og sentrumspartiene, og har bare det råd å gi til dem at jeg tror de neste rundene med den slags toner bør tas på kammerset. Det er litt kjedelig for oss andre å følge med på det. Ellers syns jeg at debatten har vært en spennende opptakt til diskusjonen om offentlig sektor og offentlige tjenester. Jeg vet ikke hvor Carl I. Hagen har vært under de rundene som har vært, men at det har kommet noen sterke signaler her om en storstilt privatisering og anbudsutsetting av offentlige tjenester, har ikke jeg hørt. Tvert imot har jeg hørt ganske mange spennende ansatser til noen grenseganger i forhold til måte og hvilke krav man skal stille når det gjelder videre utvikling av offentlig sektor, ikke minst en erkjennelse som begynner å bre seg i flere og flere partier, nemlig at man må desentralisere mer makt og myndighet ut til de enkelte institusjoner og til kommunene, og at vekten er rimelig likt fordelt i dette landet. Jeg tror dette kan bli meget spennende runder i Stortinget. Men det må følges opp med kroner, og det må følges opp med en satsing på offentlig sektor også, slik at dette ikke bare er en måte å skyve ansvaret for ytterligere innstramminger fra seg på. Mens vi har holdt på her, har det kommet en gladmelding til oss. Det er at Klæbu kommune er blitt kåret til den beste i landet – ikke av hvem som helst, men av NHO. «Klæbu får utmerkelsen fordi kommunen blir vurdert som en velfungerende institusjon og et attraktivt lokalsamfunn, heter det i vurderingen fra NHO.Godt utbygd hjemmetjeneste, mange institusjonsplasser og høy andel kvinner i yrkeslivet er konkrete forhold som fører Klæbu til topps i det uoffisielle norske kommunemesterskapet. Kommunen får også plusser i boken for sterk innsats på kulturfronten, høyt utdanningsnivå og stor tilflytting utenfra.– Ja, dette var gøy, sier ordfører i Klæbu, Ivar Skei fra Sosialistisk Venstreparti …» – ifølge TV 2 Av dette kan vi trekke følgende konklusjoner: 1. SV har for få ordførere.2. Hvis SV får sitte i minst to perioder, leverer vi gode resultater, er ydmyke langt inn i den tredje, og heller ikke fornøyd med resultatene så langt. – Til slutt har jeg bare lyst til å si noen ord om de forslagene som er omdelt. SV har ikke behov for å kommentere andre forslag enn forslag nr. 2, de andre er det opplagt at SV stemmer imot. Forslag nr. 2 er identisk med det Stortinget vedtok i forbindelse med behandlingen av Innst. S. nr. 93 for 1998-99. Men hvis det er slik at dette er et vedtak som har ligget på bunnen av skuffen til fiskeriministeren eller næringsministeren, og at de fra sentrumspartiene er redde for at Arbeiderpartiet ikke skal oppdage det, og det derfor er nødvendig å vedta det på nytt, så skal det ikke stå på SV.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se nedenfor]]
Da er vi klare for votering.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er forslag nr. 1, fra Lars Sponheim på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 2, fra Odd Roger Enoksen på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslagene nr. 3 og 4, fra Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 5, fra Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet. Med bakgrunn i de stemmeforklaringer som er gitt, antar presidenten at vi kan stemme over forslagene nr. 3, 4 og 5, fra Fremskrittspartiet, under ett. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber den nye Regjeringen arbeide for snarest å gjennomføre eller fremme forslag i henhold til synspunktet i Arbeiderpartiets partiprogram som lyder: «For å intensivere og sikre integreringsprosessen, vil Arbeiderpartiet at opplæring i norsk skal være obligatorisk for alle flyktninger og innvandrere.»» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen blant annet basere fornyelsen og moderniseringen av offentlig sektor på at det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode offentlig betalte tjenester til alle, uavhengig av om det er det offentlige eller private som står for tjenesteproduksjonen.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til snarest å selge aksjer i Kreditkassen.»
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa legge fram et verdiskapningsprogram for havbruksnæringa.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa fremje lovforslag om at ervervsbeskatninga av opsjonar i arbeidsforhold skal avviklast med verknad frå og med inntektsåret 2000.»
Da gjenstår det for presidenten å foreslå at Regjeringens erklæring i Stortingets møte 22. mars 2000 vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.