Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 21. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Andreja Rihter, Renata Brunskole, dr. Andreja Črnak Meglič, dr. Peter Verlič, mag. Branko Grims, dr. Vinko Gorenak, mag. Štefan Tisel, Janko Veber, Marijan Pojbič, Franc Jurša in Matjaž Zanoškar. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 30. TOČKO DNEVNEGA REDA – TO JE NA PETNAJSTO REDNO LETO POROČILO VARUHA ČLOVEKOVIH PRAVIC REPUBLIKE SLOVENIJE ZA LETO 2009. Petnajsto redno leto poročilo je v obravnavo Državnemu zboru predložil Varuh človekovih pravic. Besedo dajem varuhinji človekovih pravic, gospe dr. Zdenki Čebašek Travnik, za dopolnilno obrazložitev poročila. Izvolite, prosim.
Spoštovani gospod podpredsednik Državnega zbora, spoštovani gospe poslanke, gospodje poslanci, ministrice, ministri, predstavniki Vlade Republike Slovenije! Zahvaljujem se za povabilo na današnjo sejo, predvsem pa za priložnost, da bomo skupaj lahko spregovorili o ugotovitvah Varuha človekovih pravic Republike Slovenije kot institucije, določene z našo ustavo, in tudi o moji oceni o stopnji spoštovanja človekovih pravic v letu 2009 v Sloveniji. Prav tako bi se rada zahvalila Državnem zboru, da so bile letošnje priprave na to sejo izpeljane na tako ažuren in kakovosten način. Pomembno vlogo pri pripravi današnje predstavitve pa ima tudi odzivno poročilo Vlade. Dodaten pomen pa ji daje še dejstvo, da je Slovenija letos predstavila univerzalno periodično poročilo pred Svetom za človekove pravice Organizacije združenih narodov in se opredelila do teh priporočil, 97 jih je, prejetih od drugih držav. Škoda, ker doslej o teh priporočil v javnosti ni bilo dosti slišati ali brati, saj nam pomagajo videti Slovenijo tudi v drugačni perspektivi. Varuh bo pozorno spremljal uresničevanje teh priporočil in o svojih ugotovitvah tudi poročal. Letno poročilo Varuha v Državni zbor pride s časovnim zamikom, kar dejansko relativizira nekatere naše ugotovitve in priporočila, posebno tista, ki so v tem vmesnem času že uresničena. Po drugi strani pa nam ravno ta časovni odmik omogoča, da o nekaterih problemih razpravljamo bolj argumentiramo in manj čustveno. Prepričana sem, da ste naše letno poročilo dobili tako v tiskani kot elektronski obliki in da ste si o njem lahko ustvarili vtis ter se poglobili v tista poglavja, ki vas še posebej zanimajo. Za današnjo uvodno predstavitev letnega poročila sem skupaj s sodelavci izbrala nekaj poudarkov oziroma ugotovitev. Najprej nekaj besed o sodelovanju z državnimi organi in organi lokalne skupnosti. Sodelovanje z Vlado je na precej področjih bilo korektno in z večino ministrov in ministric, ki smo jih povabili, smo opravili delovne sestanke, na katerih smo se dogovorili tudi za reševanje posameznih pobud ali nastalih problemov. Prav je, da imenujem nekaj tistih, s katerimi sodelovanje poteka na zelo dober način, kot na primer s policijo in Ministrstvom za notranje zadeve, Ministrstvom za pravosodje, vedno bolje tudi z Ministrstvom za zdravje in Ministrstvom za delo, družino in socialne zadeve. Skrbi pa me dejstvo, da od nekaterih ministrov in ministrstev ne dobimo odgovorov na naše poizvedbe niti po urgencah. Seveda vem, da želite slišati, za koga gre. Če govorim o sodelovanju kot osnovnem orodju varuhovega delovanja, je situacija najbolj pereča na Ministrstvu za okolje in prostor. Pri tem moram poudariti, da so se v času mojega mandata varuhinje zamenjali trije ministri in dve vladi in z vsemi tremi ministri sem se vsaj enkrat sestala, vendar noben od sestankov ni prinesel bistvenih sprememb na bolje. S problematiko sem seznanila tudi predsednika Vlade. Zakaj je to sodelovanje tako pomembno in nujno za naše delo? Naj pojasnim s primerom. Pobudniki se dostikrat pritožujejo, da jim organi v sestavi Ministrstva za okolje in prostor ne dajejo odgovorov in ne rešujejo njihovih zadev. Ker imajo ti isti organi podobno strategijo tudi do varuhovih poizvedb, pobudniki to opazijo in komentirajo. Neodzivanje na zahteve varuha pomeni oviranje dela varuha. Mislim, da je tukaj prisotnim jasno, da se tako tudi slabi avtoriteta varuha, kar nikakor ni v skladu z 10. priporočilom po univerzalnem periodičnem poročilu, ki pravi, da naj država okrepi položaj varuha človekovih pravic. Slovenija to priporočilo na načelni ravni sprejema in po mnenju Vlade tudi izvaja, a naše izkušnje tega za sedaj ne morejo potrditi. Druga, enako pomembna zadeva je vprašanje nadzora. Varuh že več let zapored opozarja, da inšpekcijske službe, pa tudi druge oblike nadzora ne delujejo tako, da bi ljudem, ki pričakujejo njihovo intervencijo, v resnici lahko pomagali. Odgovori obeh vlad, prejšnje in sedanje, so podobni, da v inšpekcijskih službah nimajo dovolj zaposlenih, da je zaposlovanje omejeno, da se povečuje obseg dela in podobno. Takšni odgovori in izgovori me ne prepričajo, zato še naprej vztrajno opozarjamo, da je treba zagotoviti učinkovito delovanje inšpekcijskih služb ter izvajanje njihovih odločb. Prepričana sem, da bi z boljšo organizacijo dela in nadzorom nad opravljenim delom inšpekcij lahko dosegli opazne spremembe. Prepričana sem tudi, da zgolj linearno zmanjševanje sredstev in števila zaposlenih brez poprejšnjih analiz ne bo prineslo ne prihrankov ne bolj učinkovitega dela. Dejansko stanje na področju inšpekcijskih postopkov navaja k vprašanju, ali država sploh želi imeti učinkovit inšpekcijski nadzor. No, in ker nadzora ne izvajamo sami, za to posrbijo nadzorne institucije v tujini, na primer Sodišče Evropske unije, ki je sodbo Sloveniji vročilo dne 12. 10. 2010 in je z dnem vročitve dokončna. Naslednja tema, o kateri kaže spregovoriti, so zakonodajni postopki. Kritično smo ocenili način sprejemanja zakonov in njihovih sprememb, pri čemer je tudi ta vlada naredila pomemben korak naprej in je vsaj formalno poskušala urediti to področje, kljub temu pa še vedno opažamo, da so nekateri predlogi in postopki premalo domišljeni. Kot primer navajam zakon o duševnem zdravju, za katerega Vlada v odzivnem poročilu trdi, da je dober in da so upoštevali tudi večino pripomb varuha, a očitno je, da bomo o tem zakonu spet morali pisati v letnem poročilu; tudi o ugotovitvah posebne delovne skupine, ki se ukvarja z analizo številnih pripomb, ne le varuhovih, ki so bile podane že pred meseci. Prav tako še vedno ugotavljamo, da je javnost tudi preko različnih nevladnih organizacij premalo vključena v sprejemanje predpisov tako v državi, še bolj pa v občinah. Naslednja pomembna stvar je skrb za invalide in hendikepirane. Ne glede na vrsto okvare ali bolezni, ne glede na starost, ali so to otroci, odrasli ali starejše osebe, ocenjujemo, da zanje ni bilo storjeno dovolj. Na to nalogo nas opozarja tudi četrto priporočilo univerzalnega periodičnega poročila. Seveda smo seznanjeni s tem, da se pripravljajo zakoni, ki naj bi rešili večino pomanjkljivosti, na katere opozarjamo, ampak sprejemanje teh zakonov traja predlogo in je to čakanje predvsem za tiste, ki si dejansko obetajo uresničitev nekaterih svojih pravic, precej neprijetno. Na tem mestu bi rada opozorila tudi, da stanovanjska politika države ni ustrezna za današnje razmere in še sama povzroča številne socialne stiske. Pričakujemo učinkovite spremembe predvsem za mlade družine, ki iščejo možnosti za svoj prvi dom, in tudi rešitev za vse tiste, ki zaradi nizkih dohodkov dejansko ne morejo plačevati stroškov za bivališča, v katerih so nastanjeni. Občinam je treba naložiti obvezo, da priskrbijo dovolj bivalnih enot za tiste, ki nimajo drugih možnosti za pridobitev stanovanja. Veliko področje neučinkovitega varovanja človekovih pravic so tudi delovna razmerja. Gre za problematiko, na katero varuh opozarja že več let tako glede neplačevanja prispevkov s strani delodajalcev kot glede drugih kršitev delovnih razmerij, na primer trpinčenje in šikaniranje na delovnem mestu, delo na črno. Žal lahko ugotovimo, da teh opozoril vse vlade od leta 2003, ko je varuh to zelo jasno povedal in napisal, niso vzele dovolj resno, zanimivo, tožilstvo pa ne najde znakov kaznivih dejanj, kot smo lahko prebrali pred dnevi, čeprav so ti navedeni v zakonodaji. Posebej opozarjamo na pravice tujih delavcev, saj se problematika internacionalizira in je vsaj delno povzeta v prvem priporočilu univerzalnega periodičnega poročila. Opozorila in priporočila varuha ne glede na to, kdo to institucijo vodi in v obdobju katere vlade, so namenjena reševanju ugotovljenih težav; težav, ki so tesno povezane z varovanjem oziroma uresničevanjem človekovih pravic. Če oblast tem opozorilom in priporočilom ne sledi, se nam težave pokažejo čez nekaj let in to v mnogo hujši obliki. In ravno to se je zdaj zgodilo. Podobno velja tudi za nekatere zakone, ki so povezani s pravicami invalidov pa tistih, katerih telesno okvaro še vedno ocenjujemo po seznamu iz leta 1983. Doslej še nobena vlada v samostojni Sloveniji ni pokazala resnične volje za sprejetje sodobnejše zakonodaje na tem področju. Seveda mi je znano, da se zakonodaja pripravlja, a bojim se, da bomo nekatere ugotovitve in priporočila spet morali ponavljati, tako kot ponavljamo prošnje materialnih oškodovancev druge svetovne vojne, najemnikov denacionaliziranih in hišniških stanovanj, prosilcev za brezplačno pravno pomoč in še in še; in kot bi bilo nujno zagotoviti enotno službo informiranja na nivoju občin, da ne bi ljudi še naprej pošiljali od vrat do vrat. Posebej opozarjamo še na premalo premišljeno zmanjševanje sredstev in zaposlenih tam, kjer se povprečen državljan največkrat srečuje z birokracijo, kot so upravne enote, uradi za zaposlovanje, centri za socialno delo. Zaključila bi s kratkim razmišljanjem o komunikaciji. Pri obravnavi problematike na področju zdravstva smo opazili številne težave v komuniciranju, zato smo naredili majhno raziskavo in prosili vse šole, ki usposabljajo za poklice v zdravstvu na višji in visoki oziroma univerzitetni stopnji, da nam sporočijo, na kakšen način svoje študente učijo sporazumevanja. Spodbudno je, da smo dobili odgovore od vseh, manj spodbudno pa je to, da je postalo očitno, da na tem področju ni enotne doktrine, da torej vsaka šola vključuje svoje vsebine in da bi, če bi vse šole vključile vse našteto, po naši oceni bilo ravno prav. Del nesporazuma, vsaj na področju zdravstva, bi se lahko odpravilo z boljšim izobraževanjem zdravstvenih delavcev o komuniciranju. Ugotavljam, da se podobne težave v komuniciranju pojavljajo tudi na drugih področjih in nam, se pravi Varuhu človekovih pravic, pa tudi drugim, onemogočajo, da bi se skupaj dokopali do rešitve posamezne težave ali problema. Mogoče še nekaj podatkov iz našega dela. Najbrž ste zasledili že v poročilu, pa vendarle: vedno večja je prepoznavnost in učinkovitost zagovornikov otrokovih pravic. Vedno bolj se tudi v javnosti in tudi v našem delovanju kaže skrb za varovanje okolja. Ne nazadnje o tem priča uspešna mednarodna konferenca, ki smo jo pripravili. Varuh ima vsak mesec odprta vrata za nevladne organizacije in civilno družbo, tako da dobimo od njih neposredne podatke o kršitvah človekovih pravic. Imamo prenovljeno spletno stran in kar se mednarodnega sodelovanja tiče, je delovanje oziroma je naš model državnega preventivnega mehanizma po konvenciji proti mučenju in drugim krutim nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju postal mednarodno prepoznaven in izvajamo seminarje za številne druge ombudsmane oziroma državne preventivne mehanizme tam, kjer to niso ombudsmani. In ne nazadnje se mi zdi pomembno tudi za moje sodelovanje z župani, da opravljamo poslovanje zunaj sedeža. Teh je letno približno 10 in gremo tudi v manjše občine, kjer se najprej srečamo z župani, se pogovorimo z županom/županjo, te so bolj redke; pogovorimo se o aktualni problematiki, potem pa opravimo pogovore s pobudniki. Dovolite mi, da predstavim še svoje namestnike. Danes so ob meni trije: mag. Kornelija Mrzel, Jernej Rovšek in Tone Dolčič. Četrti namestnik Ivan Šelih je v tujini na službeni poti, ki je ni mogel prestaviti. Tukaj prisotni pa mi bodo pomagali pri oblikovanju odgovorov, ki jih bo morda treba pripraviti še v času seje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Poročilo je obravnavala Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti kot matično delovno telo in pripravila predlog priporočila Državnega zbora. Besedo dajem predsednici gospe Evi Irgl za predstavitev poročila komisije. Prosim.
Najlepša hvala za besedo. Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je na 17. seji dne 1. 10. 2010 obravnavala Petnajsto redno letno poročilo Varuha človekovih pravic Republike Slovenije za leto 2009. Predstavnica predlagatelja dr. Zdenka Čebašek Travnik, varuhinja človekovih pravic, je k poročilu podala dopolnilno obrazložitev, v kateri je poudarila več problemov, in sicer: neodgovarjanje državnih organov državljanom in varuhu, neučinkovitost inšpekcijskih služb, na kar varuh opozarja že več let, nezadostno skrb za invalide in hendikepirane, ne glede na njihovo vrst okvar ali bolezni in ne glede na njihovo starost, nedomišljeno sprejemanje zakonov in njihovih sprememb, neustrezno stanovanjsko politiko države in tako naprej. Nato je predsednica Odbora za kulturo, šolstvo, šport in mladino mag. Majda Potrata predstavila pisno mnenje tega odbora, ki je poročilo obravnaval kot zainteresirano delovno telo. Iz mnenja Državnega sveta Komisije za državno ureditev in Komisije za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide pa izhaja, da komisiji poročilo podpirata. Komisiji Varuhu človekovih pravic predlagata, da v prihodnje prouči pojav poglobljenega razslojevanja prebivalstva ter da sistematično spremlja dogajanja v gospodarskih in negospodarskih družbah in opozarja na nepravilnosti v njihovem poslovanju. Predstavnica Vlade, ministrica za javno upravo gospa Irma Pavlinič Krebs, je povedala, da se Vlada zaveda realnosti problematike, na katero opozarja poročilo in se tudi zaveda svoje odgovornosti. Predstavnik Ministrstva za notranje zadeve, državni sekretar gospod Damjan Lah, je uvodoma izrazil zadovoljstvo in ponos nad ugotovitvijo varuha, da je sodelovanje med Ministrstvom za notranje zadeve in Varuhom človekovih pravic na dokaj visokem nivoju. Predstavnica Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve, državna sekretarka gospa Anja Kopač Mrak, je uvodoma povedala, da na ministrstvu poročila Varuha vedno podrobno proučijo in resno jemljejo tudi njegova opozorila. Predstavnica Ministrstva za okolje in prostor, glavna inšpektorica Inšpektorata za okolje in prostor gospa Aleksandra Velkovrh, je izpostavila naslednje teme: premajhno število zaposlenih inšpektorjev glede na pripad zadev. Največji pripad zadev se namreč nanaša na nelegalno gradnjo in gradbena dovoljenja, veliko je zamudnega dela, ki jim povzroča odgovarjanje o poteku postopkov številnim organom, neizvrševanje odločb in tako naprej. Direktorica Urada za enake možnosti mag. Tanja Salecl je povedala, da področje diskriminacije glede na spol v poročilu ni posebej izpostavljeno, kar po njenem pomeni, da je prepoznavanje diskriminacije še vedno slabo. Zagovornik načela enakosti gospod Boštjan Vernik Šetinc je povedal, da zagovornik načela enakosti nima potrebne neodvisnosti, da bi bil učinkovit mehanizem za varstvo ali tudi preventivno preprečevanje diskriminacije ter je pozdravil imenovanje vladne delovne skupine, ki se sedaj ukvarja s proučevanjem tega področja. Nato je seveda sledila razprava članic in članov odbora, kjer je bilo izpostavljenih kar nekaj tem, verjetno bomo tudi v nadaljevanju o njih govorili. Predvsem je šlo za problematiko neučinkovitega nadzora inšpekcijskih služb zaradi premajhnega števila zaposlenih, pa skrb za invalide in hendikepirane, neusklajene zakonske predloge na občutljivih področjih, neplačevanje prispevkov delavcem, neučinkovito varovanje okolja, problematiko socialne in pravne države, kršitve delovnopravnih pravic delavcev, sodni zaostanki in tako naprej. Kot delovno gradivo so članice in člani komisije prejeli osnutek predloga priporočila, ki je vseboval predlog priporočila in obrazložitev. V razpravi pa je potem komisija v osnutek predloga priporočila vključila še predloge priporočil v poglavjih Diskriminacija, Varstvo otrokovih pravic, to je predlagal Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino, potem pa še poglavja Omejitev osebne svobode, Pravosodje, Okolje in prostor ter Delovna razmerja. Komisija je ta priporočila predlagala kot svoja.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku Vlade za predstavitev mnenja. Gospa Irma Pavlinič Krebs, ministrica za javno upravo, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana varuhinja in namestniki, spoštovane poslanke in poslanci! Letos je Vlada Republike Slovenije ob navzočnosti varuhinje ponovno skrbno proučila poročilo varuhinje ob zaznanjih nepravilnostih, kot so bile predstavljene v poročilu, ki je predmet današnje obravnave. Ne samo da se zavedamo, da je vsako leto potrebno zelo skrbno proučiti in čim rej ukrepati in odpraviti pomanjkljivosti, ki jih varuhinja zaznava pri implementaciji politik, ki jih oblikuje, predlaga vsakokratna vlada in sprejme Državni zbor, sploh se je treba hitro odzvati na področju, kjer ljudje zaznavajo velik razkorak med tem, kar so bili cilji posamezne politike, in na drugi strani izvrševanjem le-te. Pomanjkljivosti svojega lastnega delovanja se v Vladi zavedamo. Obširno odzivno poročilo, ki smo ga podali, kaže, da smo v letu 2009 nekatere pomembne pomanjkljivosti, ki so bile zaznane iz našega delovanja v letu 2008, odpravili, nekatere na sistemski ravni, in moramo bistveno bolj poglobiti tisti del, da bo tisto, kar je zapisano v predpisu ali za kar smo zadolženi, da nadzorujemo posamezni predpis, tudi dejansko izvrševano, tako kot je zapisano, učinkovito in s tem ne bomo kršili človekovih pravic in pričakovanj naših državljanov. V nadaljevanju smo seveda zelo resno v letu 2009 ob opozorilih varuhinje pristopili k reševanju problemov najbolj ranljivih skupin v naši družbi. Zaradi krize je to hitro in učinkovito ravnanje bilo najbolj potrebno pri zavarovanju pravic na področju socialne skrbi za položaj brezposelnih, socialne neizključenosti in integracije tistih, ki zaradi dolgotrajne brezposelnosti izgubljajo zaupanje v pravno in socialno državo. V nadaljevanju, v tistem delu, kjer smo morali rešiti vprašanje plačilne nediscipline, smo na veliko področjih ugotovili, da se priporočila Državnega zbora ob obravnavanju poročil varuhinje ne ponavljajo več, kar je dobro; dobro zaradi tega, ker je administracija uspela pomanjkljivost odpraviti. Hitri odziv na tisto, kar je vsako leto pred nami, je tista naloga, ki je v bodoče pred vsako javno oblastjo podčrtana z rdečo – vsaj pred aktualno vlado – in zavedanje nas vseh, ki smo danes tukaj in smo za razpolago za odgovore, kako bomo pomanjkljivosti, ki jih je varuhinja zaznala na novo, odpravili, da jih drugo leto v poročilu več ne bo, je veliko. Zavezanost k spoštovanju pravne države izkazuje ta vlada tudi z intenzivnim odpravljam protiustavnega stanja na način, da izvršujemo odločbe Ustavnega sodišča; pospešeno, bistveno bolj učinkovito, kot je bila praksa to v preteklosti. V nadaljevanju smo na področju inšpekcijskih služb na enem izmed redkih področij dovolili, da se število zaposlenih ne zmanjšuje, ampak so lahko zasedli vsa sistemizirana delovna mesta. Skratka, Vlada se zavezuje, da bo ob vsakokratnem poročilu naredila vse, da se razkorak med pričakovanji naših državljanov in državljank glede izvrševanja predpisov, človekovih pravic vedno bolj zmanjšuje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Anton Urh v imenu Poslanske skupine DeSUS.
Spoštovani, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica, ministri, spoštovana varuhinja človekovih pravic, državni sekretarji! Predstavil bom stališče Poslanske skupine DeSUS o poročilu Varuha človekovih pravic za leto 2009. Ob obravnavi varuhovega poročila v Poslanski skupini DeSUS seveda izhajamo iz prepričanja, da mora varuh ob svojem delovanju braniti človekove pravice in temeljne svoboščine in pri tem nuditi roko vsem, ki so jim pravice kršene oziroma onemogočene, predvsem pa najbolj ranljivim skupinam prebivalstva. Institut Varuha človekovih pravic je torej ustanovljen zato, da kontrolira delo države tako, da opozarja na pomanjkljivosti pravnih predpisov in delovanja državnih organov, ko je zaradi tega prišlo do vprašljivosti zagotavljanja temeljev pravne in socialne države, kakršne je Republika Slovenija deklarirana v ustavi. V letu 2008, torej ob obravnavi 14. poročila Varuha, smo prvič sprejemali priporočila Državnega zbora, tako lahko sočasno s tem poročilom obravnavamo še informacijo o uresničitvi teh priporočil. Zelo pomembno je, da se vleče nit tistega, kar je bilo ugotovljeno s predhodnim poročilom, s podatki o realizaciji predlaganega. Seveda je razbrati, da se na splošno stvari sicer odvijajo v pozitivni smeri. Zaključek pa bi bil kljub temu še v misli, da bo treba vlagati še naprej in konstantno mnogo naporov v to, da bo stanje zadovoljivo in ustrezno. Zavedamo se, da je za mnoge spremembe potreben čas in da jih ni mogoče sprejeti in uveljaviti čez noč. Potrebno je izhajati iz analiz stanja in sprejeti ukrepe, ki bodo učinkovito odpravili vse slabosti in nepravilnosti, ki negirajo temelje socialnosti, pravičnosti in spoštovanja prava. Poročilo je obsežno. Izluščim naj nekaj področij, ki jih v Poslanski skupini DeSUS vidimo kot posebej problematične, sicer že permanentno, še posebej pa v času, ko je področje socialnih zadev še posebej občutljiva tema. Še posebej je to pomembno za vse tiste najbolj ranljive skupine ljudi, kot so invalidi, otroci, starejši, ki nimajo za seboj aparata nevladnih organizacij, ki bi namesto njih izvajale programe in projekte za upravičeno dosego njihovih ciljev. Starejši so pogosto neupravičeno izluščeni iz družbenega dogajanja ter priprave in oblikovanja strategij, ki jih neposredno zadevajo. Po naši oceni mora posebna skrb ob starajoči se družbi veljati starejšim ljudem, ki se na varuha obračajo precej manj kot ostale kategorije prebivalstva. Po našem mnenju je treba še naprej razvijati preventivne programe, ki bodo zagotavljali kakovost življenja starejšim in ohranitev njihove vključenosti v socialno okolje in širše. Ob tem ne smemo pozabiti zaveze, zapisane v koalicijskem sporazumu, da v tekočem mandatnem obdobju ustanovimo urad za starejše. Ponavljam: da v tekočem mandatnem obdobju ustanovimo urad za starejše. V Poslanski skupini DeSUS smo mnenja, da je področje oblikovanja celostne problematike starejše populacije za družbo, ki se pospešeno stara, še posebej pomembno. Več kot dovolj zgovoren podatek, da je petina prebivalcev starejših od 60 let, kaže na potrebo po aktivni angažiranosti slovenskega političnega in družbenega okolja za reševanje celostne problematike starajoče se družbe in s tem posledično dolgoživosti. V duhu zavedanja o kompleksnosti in globalni pomembnosti vprašanj, ki se nanašajo na tretje življenjsko obdobje, je zato nujno postaviti organizacijo, ki bi se na vladni ravni kompleksno in integrirano ukvarjala z vprašanji, pomembnimi za starejše, ter kot vladna institucija zagotavljala sodelovanje z nevladnimi seniorskimi organizacijami pri prepoznavanju problemov in pripravi zakonodaje, oblikovanju politik in spremljanju, izvajanju in učinkovitosti njihovih ukrepov. Varuhinja tudi v letošnjem poročilu izpostavlja področja, ki so za populacijo starejših še vedno problematična. V prvi vrsti gre za problem revščine, s katero se soočajo starejši ljudje in tako postajajo vedno bolj odvisni od svojcev. Po drugi strani pa naj opozorim še na to, da je v gospodarski krizi posledična brezposelnost povzročila stanje, ko so v vse večjem obsegu upokojenci tisti, ki finančno pomagajo svojim otrokom in vnukom. Še vedno ostaja odprt problem institucionalnega varstva po eni strani, pomanjkanje prostorskih domskih kapacitet, dolge čakalne dobe, čeprav varuhinja ni prejela nobene pobude na to temo, po drugi strani pa so cene storitev in oskrbe za razmere naših upokojencev in tudi njihovih svojcev praktično nedosegljive. Zato po našem sklepanju vse več starejših in onemoglih ljudi ostaja doma. Tudi varuhinja opozarja, da mora biti cena oskrbe takšna, da bo dostopna večini starejših. Da pa je nujno načrtovati standardne storitve v institucionalnem varstvu tudi tako, da bo oskrbovancem domov zagotovljena zadostna stopnja zasebnosti, da le-ta ne bo pogojena z nadstandardnimi cenami. Sicer pa je spodbudna informacija, da je zastavljen cilj 5 % vključitve starejših od 65 let v institucionalno varstvo dosežen, prizadevati si je treba naprej, da bo ta delež še rasel. Varuhinja je opozorila, da se v Sloveniji pogreša bolj urejena sistematično spremljajoča skrb za starejše ljudi, ki živijo sami. Vse več je ljudi, ki imajo željo čim dlje ostati doma, v domačem okolju. Strinjamo se, da je zato nujno vzpostaviti pogoje, ki bodo to omogočali. Zato naj bo zakon o dolgotrajni oskrbi prioriteta. Prav tako pa bo nujno izvesti še ukrepe, ki bodo omogočali in spodbujali terenska dela prostovoljcev, strokovnih služb centrov za socialno delo in brezposelnih oseb preko vključitve v javna dela in drugih oblik. Za slednje bo predlagano socialno podjetništvo lahko zelo pozitiven doprinos za izboljšanje obstoječega stanja. Skrb za dementne je prav tako področje, ki je v naši družbi dokaj podhranjeno. Ponovno je treba posebej izpostaviti splošen problem revščine in večanje socialne razslojenosti, slabe materialne razmere mnogih družin in posameznikov, ki se kažejo v vedno večji številčnosti socialne ogroženosti najšibkejših pripadnikov naše družbe, se iz leta v leto ne samo individualno ponavljajo, ampak je revščina stalnica v našem prostoru že kar nekaj časa. In ne glede na vpliv gospodarske krize in visoko stopnjo brezposelnosti, kar je stanje seveda še poslabšalo, posebej izstopajo družine s šolajočimi otroki, samske brezposelne osebe in starejše osebe. Čedalje več posameznikov in družin je v takšnem socialnem in ekonomskem položaju, ko jim je ovirana in celo onemogočena dostopnost do vseh tistih dobrin, ki naj bi jih socialna država zagotavljala vsem. Posebej je izpostavljeno zdravstveno varstvo, izobraževanje, stanovanjska politika in pravosodje. Pravica do izobrazbe in posledično svobodne izbire poklica postaja čedalje bolj pogojena z višino materialnih sredstev družine. Enako je z dostopnostjo do zdravstvenih storitev. Na varuha se obrača vse več ljudi, ki kljub temu da so izkoristili vse razpoložljive oblike denarnih in drugih pomoči, ne morejo plačati položnic za stanovanje in s tem povezane ostale stroške. Veliko dejstev dokazuje, da je resnična slika revščine hujša, kot jo dojema država. Varuhinja opozarja, da je nujno pridobiti podatke o realni stopnji revščine v Sloveniji ter oblikovati nacionalno strategijo za odpravo revščine in njenih pojavnih oblik. V Poslanski skupini DeSUS smo namenoma namenili ves čas socialni tematiki, z željo in apelom državi, da je to tema, ki ne sme ostati obrobna. Sicer pa, kot je rečeno uvodoma, je poročilo samo zelo obsežno, korektno in dobro pripravljeno kot vedno doslej. Prav tako so obsežna priporočila, ki so pripravljena za vsako vsebinsko področje posebej. V poslanski skupini zelo pozitivno ocenjujemo delo varuhinje in poročilo ocenjujemo kot celovitost predstavitve, ugotovitev in mnenj o stanju človekovih pravic v naši državi. Pomeni dobro izhodišče in napotek Vladi, ministrom in drugim državnim organom za to, da si bodo v največji možni meri prizadevali za uresničevanje človekovih pravic slehernega državljana in državljanke, kakor tudi vseh ostalih prebivalcev v naši državi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Silven Majhenič v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani, gospod podpredsednik, spoštovana varuhinja človekovih pravic, spoštovana ministrica in ministri! V okviru obravnavanja letnega poročila Varuha človekovih pravic bi v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke želeli opozoriti predvsem na aktualne, po našem mnenju najbolj pereče kršitve človekovih pravic. Ne glede na dejstvo, da je v poročilu zajeta problematika lanskega leta, je pri nekaterih področjih zaznati velike težave še danes, kar pomeni, da ni bilo na tem področju dovolj narejenega. Predvsem bi se želel dotakniti problematike delavcev. Pravica do osebnega dohodka ter socialnih in zdravstvenih pravic, ki iz tega izhajajo, so nedvomno osnova za dostojanstvo preživetja ljudi in njihovih družinskih članov. Gre za nevarno situacijo, saj se mnogim že zastavlja logično vprašanje, ali je Slovenija sploh še socialna država. Zadnji primeri nam dajo vedeti, da so nekatere nadzorne institucije na tem področju popolnoma odpovedale. Čedalje več posameznikom je otežen ali celo onemogočen dostop do dobrin, ki naj bi jih socialna država zagotavljala vsem. Vedno bolj vsi ugotavljamo, da kapitalizem tepta človekove pravice. Nimam razloga, da vam ne bi verjel vsega, kar ste napisali, kajti sigurno ste zapisali tisto, kar je sestavni del današnjega življenja. Težko je sicer opisati čustva ljudi, ki so izigrani in izropani dostojanstva in časti, ko jim je bilo vzeto osnovno, kot je zapisano v ustavi, predvsem pravica do dela, saj se jih goljufa in se jim ne plačuje prispevka in dela ter se jih pušča v negotovosti, zato pa tisti, ki bi morali biti, kot radi rečemo, pred zakonom vse enaki, veselo uživajo sadove, ki izhajajo iz goljufij in prevar in se jim nič ne zgodi. Ko primerjam poročilo iz leta 2008 s sedanjim, ni videti večjih razlik, pa saj jih v končni fazi tudi ne more biti, saj se stanje ne izboljšuje, ampak vedno bolj so prisotne nepravilnosti, ki jih je za varuha človekovih pravic čedalje več, in kot gredo trendi, dela varuhu ne bo zmanjkalo. Očitno se bo poročilo za naslednje leto še odebelilo, kajti ko spremljamo medije, so sporočila in spoznanja o kršenju človekovih pravic srhljiva, kar bi morala prepoznati vsa družba in ne le varuh človekovih pravic. Očitno varuh človekovih pravic nima vpliva, kajti v nasprotnem se določene kršitve ne bi ponavljale. Sigurno je eno, da organi pregona ne opravijo svojega dela tam, kot je najbolj potrebno, ampak se disciplinira in kaznuje tiste, ki se nimajo možnosti braniti in vidijo izhod le v ponižnosti in čakajo na boljši jutri. Vse to izhaja iz podjetij, ki so si delila še pred kratkim velike dobičke in nagrade – da ne bo nesporazuma, le lastniki in poslovodni organi, na delavca pa se je vseskozi pozabljalo. Namišljena elita, ki praktično skrbi le za "lastne riti" in svoje prisklednike, je uzurpirala državo, pri čemer pa ni ne duha ne sluha o blaginji za lastne državljane, kjer naj bi vladala poštena, zaupanja vredna pravila, kjer bi bila cenjena marljivost, vzajemnost, medgeneracijsko sožitje in solidarnost. Varuh človekovih pravic v svojem poročilu posledično tudi ugotavlja, da višina materialnih sredstev čedalje bolj vpliva na dostopnost zdravstvenih storitev, da so tistim na socialnem obrobju zobozdravniške storitve zaradi dolgih čakalnih vrst praktično nedosegljive, ne nazadnje pa tudi na to, kje in kako se bodo otroci izobraževali. Začne se že s predšolskim varstvom, nadaljuje se z razlikami v učnem uspehu in obšolskih dejavnostih v osnovni šoli, z izbiro srednje šole in odločitvijo za študije. Zaradi vsega navedenega pa bo kljub naraščajoči brezposelnosti potrebno na novo opredeliti resnične meje revščine. Nizke plače tudi družinam, katerih pripadniki še imajo delo, ne omogočajo preživetja, po drugi strani pa se na varuhinjo človekovih pravic obračajo tudi posamezniki, ki kljub temu da so izkoristili vse razpoložljive oblike denarnih in drugih pomoči, še vedno ne morejo plačati mesečnih položnic. Grozljiva je situacija, ki je opisana v letnem poročilu, da svojci jemljejo starejše ljudi iz doma za ostarele, ker so se le-ti dobro počutili in imeli vso oskrbo, ker enostavno nimajo več denarja za plačilo ali doplačilo takšnih storitev. V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke menimo, da to ni smer razvoja, ki bi si jo za našo državo želeli in za katero smo se borili. V Sloveniji imamo že dlje časa resne težave z neodzivnostjo organov, ki so pristojni za ukrepanje. Varuhinja sicer opozarja le na neodzivnost organov, na katere se ona obrača, vendar si vsi lahko predstavljamo, kakšne možnosti ima potemtakem posameznik, če je neodzivnost organov prisotna celo pri Varuhu človekovih pravic, ki mu pravico pridobivanja informacij daje zakon. Takšen trend razvoja naše države pa že načenja temelje ustavne ureditve, univerzalno zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, pa tudi pravne države. Ker pomeni priznanje prirojenega človeškega dostojanstva vseh članov človeške družbe in njihovih enakih in neodtujljivih pravic temelj svobode in pravičnosti, ker sta zanikanje in teptanje človekovih pravic pripeljala do barbarskih dejanj, žaljivih za človeško vest, ker je bila stvaritev sveta, v katerem ne bi živeli v strahu in pomanjkanju, spoznana za najvišje prizadevanje človeštva in ker je nujno potrebno, da se človekove pravice zavarujejo z močjo prava, da človek ne bi bil prisiljen zatekati se v skrajni sili k uporu, in ker se je naša država odločila, da bo podpirala družbeni napredek in ustvarjanje boljših življenjskih pogojev, in nazadnje tudi zato, ker smo se zavezali, da bomo pospeševali splošno in resnično spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin, v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke resno in odločno apeliramo na Vlado Republike Slovenije, da sprejme vse ukrepe, ki so v njeni pristojnosti, da zagotovi dosledno spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin vsakomur. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Milan Gumzar v imenu Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije.
Hvala za besedo. Spoštovana varuhinja človekovih pravic s sodelavci, gospa ministrica s predstavniki Vlade, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Pred nami je, kot vsako leto, poročilo Varuha človekovih pravic, tako poročilo kot priporočila bomo v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije podprli. Kot prvo ugotavljamo, da se ena in ista priporočila pojavljajo iz leta v leto. Razlika je tokrat v tem, da je bilo izpostavljeno sodelovanje Vlade, saj je bilo več delovnih sestankov s predstavniki posameznih ministrstev, kjer se je po področjih poskušalo sproti iskati in dogovarjati glede rešitve za pobude in probleme. Ne sicer z vsemi, kot je opozorila varuhinja, a verjamemo, da se bo v prihodnje ta praksa izboljšala in nadaljevala. Na Komisiji za peticije je varuhinja obrazložila poročilo in opozorila na glavne probleme, s katerimi se pri svojem delu sooča na uradu, in sicer: neodzivnost in prepočasno odgovarjanje državnih organov državljankam in državljanom kot tudi varuhu; neučinkovitost inšpekcijskih služb, o čemer se opozorila vrstijo že več let; problematika ustrezne skrbi za invalide in hendikepirane; vprašanje narodnih manjšin, tako narodnih manjšin, ki so posebej opredeljene v Ustavi Republike Slovenije, kot tudi v ustavi neimenovanih narodnih skupnosti; neustrezna stanovanjska politika države, ki povzroča številne socialne stiske, predvsem mladim družinam in ljudem z nizkimi dohodki; kršitve delovnopravne zakonodaje domačim in tujim delavcem; varstvo osebnih podatkov in posegi delodajalcev, diskriminatorno obravnavanje na delovnopravnem in socialnem področju; večletno opozarjanje varuhinje glede neplačevanja prispevkov delavcev; zastarela zakonodaja, ki ureja področje pravic invalidov s telesno okvaro; način spremljanja zakonov in njihovih sprememb in oteženo sodelovanje zainteresirane javnosti pri pripravi; problematika pomanjkanja komunikacije splošno, še posebej na področju zdravstva; ponavljanje večine priporočil iz lanskega leta. Predstavniki Vlade so generalno gledano pojasnili, da se zavedajo realnosti problematike, na katero ponovno opozarja poročilo, in da se v celoti zavedajo svojega dela odgovornosti, še posebej v obdobju krize, ker so vprašanja socialne problematike postala bolj pereča, občutljiva in vidna. Zato je Vlada že sprejela niz ukrepov, ki so navedeni v odzivnem mnenju Vlade na poročilo. Vlada je tudi zaradi finančne in gospodarske krize, s katero se sooča Slovenija, ko so posamezna vprašanja socialne problematike postala še bistveno bolj pereča in vidna, sprejela vrsto ukrepov. Naj izpostavim le del izpeljanih in predvidenih ukrepov s strani Vlade oziroma ministrstev glede na aktualnost določene problematike in večkratna opozorila v tem in v prejšnjem poročilu varuhinje. Na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve so že sprejeli številne ukrepe in zakone. Na področju družinske politike se bo problematika reševala v okviru družinskega zakonika, ki je že v zakonskem postopku. Na področju socialnega položaja državljanov je bila sprejeta cela vrsta zakonov. Naj omenim kot primera zakon o subvencioniranju polnega delovnega časa in zakon o posebnem dodatku za socialno ogrožene, ki sta oba prinesla zastavljena cilje in učinke v smislu blažitve v času najhujše gospodarske krize. Invalidska problematika se rešuje z zakonom o izenačevanju možnosti invalidov, ki je bil sprejet v tretji obravnavi. V zakonodajni postopek bosta zelo kmalu posredovana zakon o dolgotrajni oskrbi in zakon o osebni asistenci. Pomanjkanje kadra v inšpekcijskih službah bodo poskušali reševati tudi z zakonom o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno. Pristopili so tudi k spremljanju socialnih sporazumov z nekdanjimi republikami države Jugoslavije. V novem zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki je ta teden prestal prvo obravnavo, se rešuje aktualno vprašanje neplačevanja socialnih prispevkov s strani delodajalca. S strani Ministrstva za javno upravo je bilo rečeno, da že sodeluje z nevladnimi organizacijami glede problematike prostovoljstva. V priporočilu je namreč opozorjeno na nujnost oblikovanje in sprejema zakona o prostovoljstvu. Mimogrede, zakon je že objavljen na spletni strani ministrstva. S strani Ministrstva za notranje zadeve so poudarili, da so dosegli premik naprej na področju mednarodne zaščite, in sicer v smeri izboljšanja standardov za prosilce in osebe s priznano mednarodno zaščito. Naj še omenim, da so pri pripravi novele zakona o mednarodni zaščiti sodelovale in bile upoštevane tudi nevladne organizacije. Poleg tega se z izvajanjem programov nevladnih organizacij, financiranih s strani Evropskega sklada za begunce, izboljšuje in zvišuje kakovost standardov nastanitve in oskrbe prosilcev za mednarodno zaščito s ciljem integracije v slovensko družbo. Nadalje se je izboljšalo načrtno izobraževanje in usposabljanje policistov in kriminalistov na področju nasilja v družini. Še posebej pa so bili zadovoljni z oceno s strani varuha glede dela ministrstva na področju spoštovana človekovih pravic. Ne nazadnje je bilo temu področju posvečena posebna pozornost in sprejeta vrsta ukrepov. Ministrstvo za šolstvo in šport je pohvalilo dobro sodelovanje z varuhom in opozorilo na razmislek o potrebi raziskave o vlogi institucije Varuha človekovih pravic v sistemu delitve oblasti. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije se nam ta razmislek zdi smiseln, predvsem v luči spremljanja realizacije človekovih pravic, tako dela in naloge varuha in vprašanja, kam ta institucija gre in kakšno vlogo naj bi v našem političnem sistemu imela. Predstavnik Ministrstva za pravosodje je kot prvi problem, ki se pojavlja iz leta v leto, izpostavil sistem izvrševanja kazenskih sankcij, kljub temu da varuh ne ugotavlja hujših kršitev pravic zaprtih oseb v smislu neprimernega ravnanja. Stalnica so še vedno razmere v zaporih, v prvi vrsti glede prostorske problematike in premajhnega števila paznikov. Nekaj ukrepov je že bilo sprejetih, pri nekaterih se še trudijo, na primer glede brezplačne pravne pomoči, ki je, kot pravi predstavnik, žal povezana z velikimi proračunskimi sredstvi. Zato bodo poskušali najti rešitev, s katero bo uporaba pravnih sredstev prinesla pozitiven rezultat. Za konec naj omenim še ključna sporočila s strani predstavnika Ministrstva za zdravje. Na ministrstvu se posvečajo izboljšanju kakovosti in varnosti zdravstvene obravnave in se strinjajo z varuhinjo, da je ključna komunikacija. Glede ureditve področja duševnega zdravja – zakon se je namreč v praksi izkazal za težko izvedljivega in ne daje želenih rezultatov, zato je bila oblikovana delovna skupina, ki bo poskušala najti ustrezne rešitve. Letno poročilo Varuha človekovih pravic je kot vedno zelo obsežno, tokrat se nam zdi še nekoliko bolj obsežno kot v preteklosti. Na vseh področjih, zajetih v poročilu, od problemov na področju ustavnih pravic do področja varstva otrokovih pravic, ki jim sedanja varuhinja namenja posebno skrb in pozornost, so zelo temeljito opisani realni problemi, s katerimi se vsak dan soočajo posamezniki; podane so ugotovitve, mnenja in predlogi. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije bomo poročilo podprli, saj smo zadovoljni tako s poročilom kot odzivnim mnenjem Vlade. Dosežen je bil marsikateri napredek, na določenih področjih je bilo narejeno več, na določenih področjih malo manj, a bi vseeno apelirali tako na varuhinjo kot na Vlado in ostale državne organe k še večji zavzetosti in bolj učinkovitemu obravnavanju problematike na posameznem področju varovanja človekovih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Laszlo Göncz v imenu narodnih skupnosti.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa varuhinja človekovih pravic s sodelavci, spoštovani predstavniki in člani Vlade, kolegice in kolegi! Uvodoma naj poudarim, da je na osnovi vsebine dejavnosti Varuha človekovih pravic, ki je dobro pregledna v letnem poročilu, moč ugotoviti, da ta institucija dobiva vedno bolj pomembno vlogo, kot se to v demokratični družbi tudi spodobi. Naše stališče je, da je kvaliteta dela ustanove Varuha človekovih pravic dobra. In ker beležimo tudi pozitivne premike z vidika avtohtonih narodnih skupnosti, bomo poročilo za leto 2009 podprli. Samo poročilo za leto 2009 v delu, ki se nanaša na nacionalne in etnične skupine, izpostavlja, da je na področju institucionalnega sodelovanja med narodnimi skupnostmi in ustanovo Varuha človekovih pravic zaznati premik v pravo smer. To ugotovitev v naši poslanski skupini, kot sem že poudaril, v celoti potrjujemo, vendar bi k temu še dodal, da se je gospa varuhinja človekovih pravic kot tudi njeni sodelavci v preteklem letu še posebej zavzemala in bila pripravljena za tovrstno sodelovanje. V preteklem letu je bilo zaradi obojestranskega angažmaja več aktivnosti, ki so bile posvečene zagotavljanju večje prepoznavnosti dejavnosti ustanove Varuha človekovih pravic med pripadniki avtohtonih narodnih skupnosti. Tako v okviru Komisije za narodni skupnosti Državnega zbora kot tudi na terenu smo se ukvarjali s to pomembno vsebino. Ne trdim, da je stanje z vidika posredovanja morebitnih kršitev pravic pripadnikov narodnih skupnosti uradu že v celoti zadovoljivo, ker bo v zvezi s tem potreben še dodaten trud, vendar začetni uspehi so nedvomno opazni. V preteklem letu so pripadniki avtohtonih narodnih skupnosti in narodnostne ustanove opozorile varuhinjo človekovih pravic na nekatere nedoslednosti in domnevne kršitve, ki se že kontinuirano pojavljajo na narodnostno mešanem območju. Med temi so v obravnavanem poročilu posebej omenjene težave pri uresničevanju pravic narodnih skupnosti pri uporabi maternega jezika v državnih organih, na primer, pomanjkanje prevodov predpisov in dvojezičnih obrazcev, nadalje v gospodarstvu, pa tudi na tako pomembnem področju, kot je izobraževanje. Varuhinja v poročilu upravičeno izpostavlja problematiko v zvezi s pomanjkanjem tako imenovane opazne dvojezičnosti ter na ne vedno primerno družbeno klimo oziroma na razmere, ki niso vedno naklonjene manjšini. Lahko poudarim, da je s tega vidika stanje, žal, tudi v tekočem letu podobno, kvečjemu je zaslediti še kakšen negativen pojav več; tako pri težavah na področju izplačevanja dvojezičnega dodatka v okviru RTV, nedoslednosti pri priznavanju diplom. Tudi na drugih področjih se narodni skupnosti kontinuirano srečujeta z neučinkovitostjo ali sistemsko pomanjkljivostjo, marsikdaj pa tudi s problematiko pomanjkanja nadzornih mehanizmov. V tem kontekstu bom omenil še težave narodnih skupnosti kolektivnega značaja, kar se je v pogovorih z varuhinjo človekovih pravic redno izpostavljalo. Med drugimi so to razkorak med pravnimi standardi o varstvu narodnih skupnosti in uresničevanjem teh standardov v vsakdanjem življenju, pomanjkljivo delovanje oziroma nedelovanje mehanizmov za ocenjevanje in celovit nadzor nad uresničevanjem pravnih standardov o varstvu avtohtonih narodnih skupnosti, posebej bi omenil nespoštovanje teh norm, torej da je nespoštovanje teh norm najbolj očitno pri javni in uradni rabi jezika avtohtonih narodnih skupnosti na narodnostno mešanih območjih. Po naši oceni je nedopustno, da Ustavo Republike Slovenije in zakonodajo poleg nekaterih gospodarskih subjektov ponekod kršijo tudi država, občine in druge javne institucije, in to ne le na področju javne in uradne rabe jezika narodnih skupnosti, ampak tudi v drugih primerih, kot je nedosledno spoštovanje na primer 15. člena Zakona o samoupravnih narodnih skupnostih. Tudi na osnovi poročila Varuha človekovih pravic ocenjujemo, da je na narodnostno mešanem območju, torej predvsem pri večinskem narodu, potrebno povečati zavest o vlogi in položaju avtohtonih narodnih skupnosti v izobraževalnem sistemu, v medijih, na kulturnem področju ter v znanosti in raziskovanju v smislu, da to predstavlja dejansko dodano vrednost omenjenega območja in posredno tudi slovenske države. Na koncu naj poudarim, da v poročilu zapisana ugotovitev, da je Slovenija položaj narodnih skupnosti na institucionalni ravni dejansko dobro uredila, drži. Vendar v praksi, žal, beležimo nepravilnosti in kršitve, za katere sicer varuh oziroma varuhinja marsikaj niti ne izve. In vse to nas spodbuja k še bolj pestremu sodelovanju z ustanovo Varuha človekovih pravic, predvsem pa opravičuje našo večkrat izraženo potrebo po sistemski nadgradnji narodnostne zakonodaje, pri čemer bi splošni zakon o uresničevanju pravic narodnih skupnosti pomenil bistveni korak v pravo smer, prvenstveno z vidika doslednosti izvedbe de iure v de facto. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa mag. Majda Potrata v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana varuhinja človekovih pravic, namestnica in namestnika, članice in člani Vlade, poslanke in poslanci! V 3. členu Zakona o varuhu človekovih pravic je zapisano, da se varuh pri svojem delu ravna po določilih ustave in mednarodnih pravnih aktov o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah. Pri svojih intervencijah se lahko sklicuje tudi na načela pravičnosti in dobrega upravljanja. In prav s stališča 3. člena Zakona o varuhu človekovih pravic v Poslanski skupini Socialnih demokratov presojamo tudi Petnajsto redno poročila Varuha človekovih pravic za leto 2009. Predaja rednega letnega poročila predsedniku Državnega zbora že julija omogoča, da Državni zbor opravi razpravo o poročilu in se odzove nanj v poslovniško določenem času, to je na jesenskem zasedanju. Enako pomembno pa je odzivno poročilo Vlade na vsakokratno poročilo. V Poslanski skupini Socialnih demokratov zato posvečamo enako mero pozornosti obema dokumentoma. Torej je obsežnemu, letos 385 strani obsegajočemu letnemu poročilu treba dodati še 141 strani obsegajočo informacijo o uresničitvi priporočil Državnega zbora ob obravnavi štirinajstega letnega poročila za leto 2008 in mnenje Vlade k petnajstemu letnemu poročilu. Ker je tudi v petnajstemu poročilu ohranjena prenovljena ureditev, ki ob koncu vsakega poglavja navaja povzetek predlogov in priporočil, je lahko na hitro primerjati število priporočil. Zavedamo se, da ima tak postopek omejen pomen, ker umanjka vsebinska analiza, vendar pa kaže na trend, ki je zaznavan že vsa leta doslej, in sicer na dveh ravneh: prvič, da se število priporočil povečuje, in drugič, da se nekatera priporočila ponavljajo, in to vendarle ob zaznavnem izboljšanem sodelovanju z Vlado in posameznimi ministrstvi, na nekatera je bilo v dodatnem poročilu še posebej opozorjeno. Da se nekatera priporočila ponavljajo, je opazno tudi v petnajstem, čeprav se bo več kot desetletje trajajoče opozarjanje na neurejen položaj izbrisanih s sprejetjem zakona v prihodnje, vsaj kar zadeva uresničitev odločbe Ustavnega sodišča, umaknilo. V petnajstem letnem poročilu je 152 predlogov in priporočil, kar 72 pa je takšnih, ki se ponovijo iz štirinajstega. Da je poročilo ogledalo družbenih razmerij in da se kažejo tudi že posledice gospodarske in finančne krize, govori dejstvo, da je največ priporočil tudi ponovljenih iz poglavja Socialne zadeve in brezposelnost: 23 in 10, torej skupaj 33 je takšnih, več kot polovica pa je neuresničenih priporočil, nanašajočih se na ustavne pravice, diskriminacijo, upravne zadeve, okolje in prostor, stanovanjske zadeve, gospodarske javne službe, kar vse tri, in varstvo otrokovih pravic. Ta pregled pa seveda ne upošteva, kaj je bilo uresničeno v letošnjem letu in na kar opozarja odzivno poročilo Vlade. Seveda pa ne moremo mimo dejstva, da za uresničitev vseh predlogov in priporočil ne more prevzeti odgovornosti samo izvršna veja oblasti na državni ravni. Marsikaj je zlasti med letošnjimi naslovljeno tudi na lokalne oblasti, za uresničitev nekaterih med njimi pa tudi ni mogoče reči, da je vse samo v zakonski regulativi. Vse prevečkrat namreč ni mogoče ugotoviti, da so kršitve posledica slabe ali pomanjkljive zakonodaje. Vse prevečkrat gre za neuresničevanje sprejetih predpisov in opuščanje dolžnega ravnanja, torej zanemarjanje dolžnosti uradnih oseb, ki bi jih morale izvrševati, da ne bi prihajalo do kršitev pravic. Poseben problem pa so pojavi, denimo, medvrstniškega nasilja, nasilja v družini, vse preveč skritega nasilja nad starejšimi, sovražnega govora, posegov medijev v zasebnost in drugih pojavov, ki so posledica posameznikovega ravnanja, njegovega položaja ali umanjkanja etičnega in moralnega imperativa. V Poslanski skupini Socialnih demokratov pritrjujemo varuhu človekovih pravic, da je Predlog Družinskega zakonika, katerega osnovni namen je izboljšanje položaja otrok v družinskih razmerjih bodisi pred postopkom na sodišču, v samem postopku in tudi po njem, izrednega pomena. Zato je zelo pomembno, da mu je podporo izrekla tudi varuhinja človekovih pravic, pa čeprav del javnosti nekaterim določbam Predloga Družinskega zakonika ostro nasprotuje. V poslanski skupini namreč mislimo, da predlog končno udejanja tisto, za kar si je varuh človekovih pravic prizadeval že več let. To je namreč prepoved telesnega kaznovanja otrok, uveljavitev zagovornika otrokovih pravic in preprečevanje diskriminacije. Javnost za vse probleme namreč ni enako dovzetna, zato se marsikatero opozorilo in priporočilo iz varuhovih poročil spregleda ali pozabi. Posebej pogosti so očitki, da se preveč ukvarja z manjšinskimi problemi, ne pa s problemi večine. Za ilustracijo naj bo razprava ob Zakonu o RTV Slovenija, nanašajoča se na omenjanje pripadnikov narodnih skupnosti narodov iz nekdanje Jugoslavije, seveda državljanov in državljank Slovenije. Njihovo poimenovanje je bilo pospremljeno z izrazi, ki so popolnoma zgrešili namen predlagateljev, še huje pa je, da smo bili priča pretiravanjem, da bo to prineslo RTV nova uredništva in s tem velike stroške, zaradi česar bo okrnjen program, da ne omenjam napovedi petih novih poslancev, predstavnikov teh skupnosti v Državnem zboru in še kaj. Zato se ni čuditi, da je v enem od dnevnikov bilo mogoče prebrati, da so dobili člana v svetu – po sedanjem zakonu, po prejšnjem pa programskem svetu –, kar seveda ne ustreza resnici. Koliko naporov, samo za primerjavo, je bilo potrebo vložiti, da je vodstvo RTV upoštevalo zahteve senzornih invalidov. Za izmikanje so tudi takrat bili izgovor stroški. In tu se zastavlja vprašanje odgovornosti in nalog javnega servisa. Ker bodo mnenje Poslanske skupine Socialnih demokratov dopolnile še razprave poslank in poslancev, se posameznih poglavij in primerov iz varuhovega poročila ne bom posebej dotikala. Naj pa dodam naslednje. Za Poslansko skupino Socialnih demokratov je za oceno stanja človekovih pravic v Sloveniji letno poročilo bistven dokument, čeprav ne zanikamo pomena tudi drugih poročil, zlasti tistih, ki spremljajo uresničevanje človekovih pravic na mednarodni ravni. Gre tako za poročila v okviru Organizacije združenih narodov, kar 9 takih različnih poročil je, Sveta Evrope, ta so, recimo, štiri, pa ne govorim o vsakoletnih, to je samo vrsta poročil, pa recimo poročilo Evropske komisije proti rasizmu in diskriminaciji, pa še Evropskega parlamenta. Seveda pa je pri tem nemogoče potegniti ravno črto od enega k drugemu tudi zaradi različne metodologije nastajanja poročil. Zdaj bi se rada dotaknila še treh stvari, in sicer: v poročilu Varuha človekovih pravic diskriminacija na podlagi spola ni posebej omenjena, čeprav je, recimo, v poročilu o razvitosti, o indeksu človekovega razvoja mogoče zaznati, da je za leto 2009 mogoče ugotoviti, da se Slovenija na svetu uvršča na 29. mesto po indeksu človekovega razvoja, če pa upoštevamo merilo razporejenosti moči po spolu, pa se uvršča na 34. mesto. Torej je opazna manjša uravnoteženost med spoloma. Pa se naj vendar, torej kljub temu da to ni posebej omenjeno, zaustavim ob nekem pojavu, na katerega pa varuh človekovih pravic tudi opozarja – to je nezadostna institucionalna neodvisnost zagovornika načela enakosti. V zvezi s tem problemom smo v naši poslanski skupini, pa tudi v koalicijskem sporazumu opozarjali na to, da je treba narediti korake v smeri doseganja te neodvisnosti. Pri tem pa smo bili priče tudi poskusu drugačne ureditve instituta in ob tem opozarjanje na razpršenost obravnave načela enakosti, ob čemer opozarjam na pet različnih že obstoječih uradov, ki se vsak na svoji ravni ali v okviru svojih pristojnosti dotikajo načela enake obravnave ali načela enakosti, pa smo slišali še poziv k ustanovitvi dodatnega urada. Ob tem ne moremo prezreti, da je ustanovitev vsakega novega urada vedno pospremljena na eni strani tudi s pomisleki o večjih stroških in kadrovskih potrebah. Pa vendar, pri zagovorniku načela enakosti ni mogoče iti mimo dejstva, da je tudi evropska zakonodaja tista, ki Slovenijo zavezuje k uresničitvi teh priporočil. Zato v Poslanski skupini Socialnih demokratov pričakujemo, kaj bo pokazalo delovanje medresorske delovne skupine za pripravo celovite institucionalne ureditve področja zagotavljanja enakosti in varstva pred diskriminacijo. Druga stvar, ki se je nameravam dotakniti, so pobude, da tako rečem, o specializiranih varuhih. Skoraj ob vsakem poročilu zaznamo kakšno pobudo za ustanovitev instituta novega varuha, varuha poklicnih interesov ali kakšnih drugih skupin. In tu se v poslanski skupini pridružujemo mnenju in razmisleku varuha človekovih pravic, da je pri takih pobudah treba imeti v mislih tudi razmerje v pristojnostih med posameznimi institucijami. Na koncu naj vsaj eno pohvalo izrečem, ki jo je varuh človekovih pravic izrekel Državnemu zboru, ko je omenjal dobro sodelovanje z delovnimi telesi Državnega zbora. Torej, če sklenem, Poslanska skupina Socialnih demokratov bo podprla predlog priporočila k Petnajstemu rednemu poročilu Varuha človekovih pravic za leto 2009 in v imenu poslanske skupine izrekam priznanje in zahvalo Varuhu človekovih pravic za opravljeno delo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Eva Irgl v imenu Poslanske skupine SDS.
Še enkrat najlepša hvala za besedo. Spoštovana varuhinja človekovih pravic, predstavniki Vlade, poslanke in poslanci! Pred seboj imamo Petnajsto redno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2009. Vsekakor gre, tako kot že vsa ta leta doslej, za precej obsežno gradivo, ki nam ponuja nek vpogled v stanje na področju varovanja človekovih pravic, seveda tudi spoštovanja človekovih pravic, pa tudi sankcioniranja kršenja človekovih pravic. Kot poslanka Slovenske demokratske stranke in tudi kot predsednica Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti lahko rečem, da je letošnje poročilo, po mojem mnenju, narejeno najbolj pregledno doslej. Natančno definira probleme posameznikov in skupin, ki so se ali pa se še vedno obračajo na varuha človekovih pravic. Kot lahko vidimo, vsi tisti, ki ste poročilo držali v rokah in ga prebrali ali preleteli, je to poročilo bistveno debelejše, ima več strani, kar pa lahko kaže tudi na to, da so se stiske in težave ljudi v Sloveniji povečale. To pa ni niti tako nenavadno, če izhajajo iz situacije, v kateri se trenutno nahaja država: na eni strani imamo precejšnjo brezposelnost, ki se še povečuje, še narašča; poznamo problem izkoriščanja delavcev, neplačevanja delavcev za sicer opravljeno delo, delo v izjemno težkih zahtevnih razmerah brez prestanka, recimo, če pogledamo samo primer gradnje Stožic. Nahajamo se v izjemno resni in težki gospodarski situaciji, ki se še zaostruje, in to kljub premierjevim visokoletečim besedam o tem, kako bomo iz krize izšli močnejši in boljši. Glede na izjemno počasno ukrepanje Vlade se bojim, da temu pa vendarle ne bo tako. Imamo torej stiske posameznikov, ki v teh težkih časih nimajo niti za osnovno preživetje. Poglejmo samo situacijo na Koroškem, kjer se je zgodila prava socialna bomba, ki je nato eksplodirala na vseh nivojih ob stečaju Preventa zaradi neodgovornih lastnikov, ki so do tega lastništva prišli v izjemno čudnih okoliščinah. Absurdno je, da država, Rdeči križ in Karitas na koncu pomaga brezposelnim, ki so v izjemno veliki socialni stiski, neodgovorni lastniki pa še vedno živijo v brezmejnem bogastvu. Veliko število družin je torej pristalo na socialnem dnu, brez dohodka, brez dela in s tem jim je bilo odvzeta po ustavi določena pravica do v prvi vrsti dostojanstvenega, pa tudi dostojnega življenja. Seveda pa imamo na drugi strani popolnoma drugačno sliko. Imamo bogatenje posameznikov na račun države, ki jim Vlada to brezkompromisno omogoča in jih očitno tudi odkrito podpira pri teh ravnanjih. Sama sem predvsem v tem zadnjem tednu tudi zaradi obravnave poročila Varuha spremljala debate na spletnih forumih, pa ne bom govorila o tem, da je tam precej sovražnega govora, ki bi ga tako ali tako morali že zakonsko sankcionirati tudi na teh portalih, vendar pa so se v zadnjem času dogajali odzivi ljudi, ki so bili zelo konstruktivni, ne samo na prvo žogo napadalni do določene osebe, ki je, recimo, omenjena na spletnem portalu. Moram reči, da kar razumem gnev in bes ljudi, ki so bili naravnost zgroženi nad dejanji posameznikov, ki prihajajo iz najožjega kroga predsednika Vlade. Seveda se ljudje upravičeno sprašujejo, sploh glede na situacijo, v kakršni so se znašli posamezniki, ko nimajo niti za dostojno, tisto najbolj osnovno preživetje, kako je možno, da nekdo dobi 350 tisoč evrov kredita za obnovo hiše, pa čeprav po vseh izračunih, ki so jih naredili tudi nekateri mediji na podlagi izkazanih dejstev, prihodki te osebe ne vzdržijo takšnega finančnega bremena. Da ne govorim o tem, da naj bi delavci Vegrada potem celo obnavljali to hišo, in to med delovnim časom, ko naj bi delali na gradbišču Celovških dvorov. In še več! Ti isti delavci naj bi to hišo obnavljali prav z materialom izgradnje Celovških dvorov, ki naj bi ga po poročanju medijev, ki so spraševali te delavce, da ne bo pomote, dnevno vozili na gradbišče osebe, ki v tem trenutku sedi najbližje predsedniku Vlade. Samo poročilo Varuha človekovih pravic tudi kaže, da je institucija Varuha človekovih pravic zagotovo že dovolj prepoznavna v tem prostoru, kar pa ji seveda daje še dodatno težo in moč, da stvari na področju človekovih pravic pelje v pravo smer. V poročilu tako lahko preberemo, kaj je bilo narejenega na področju varovanja človekovih pravic, v katerih primerih so se stvari izboljšale, lahko vidimo, katere zadeve so ostale odprte, kje bi morala tudi zakonodajna veja oblasti in izvršilna veja oblasti narediti bistveno več, kje so se stvari poslabšale. Skratka, tukaj gre za izjemno pomemben zapis in prerez stanja na vseh področjih delovanja države in tudi na posameznih primerih, ki jih varuhinja s svojimi sodelavci obravnava. Je pa zanimivo naslednje dejstvo, kakšen odnos je Vlada pokazala do Varuha človekovih pravic oziroma do poročila za leto 2009, ki ga sedaj tukaj obravnavamo. Odzivno poročilo Vlade smo člani komisije dobili šele na dan seje, tik pred začetkom, tako da si ga članica in člani pred sejo sploh niso mogli prebrati, niti preleteti. Še sveže so nam jih dostavili 15 minut prej v mojo pisarno, nato pa seveda smo jih znosili na sejo Komisije za peticije, človekove pravice in enake možnosti. Minister za šolstvo in šport dr. Igor Lukšič pa je odnos Vlade do Varuha nadgradil še s svojo razpravo na seji te iste komisije, kjer je povedal, da ker bo varuh kmalu obeleževal dvajsetletnico svoje ustanovitve, bi bilo po njegovem mnenju potrebno opraviti raziskavo o vlogi institucije Varuha človekovih pravic v sistemu delitve oblasti oziroma o tem, koliko se institucija Varuha še ukvarja s človekovimi pravicami, koliko pa že prevzema druge vloge, ki sodijo tudi na področje izvršne in zakonodajne veje oblasti. Zanimivo je tudi, da je dr. Lukšič menil, da Državni zbor pa že ni mesto, kjer bi lahko opravili razpravo o namenu institucije Varuha človekovih pravic in njegovih pooblastilih. Zanimivo je, da tako razmišlja predstavnik politične opcije, ki je znana kot velika zagovornica človekovih pravic pa tudi institucije Varuha, vsaj v prejšnjem mandatu je bilo tako, in nihče od članic ali članov koalicije na tej komisiji za peticije na to razpravo ni reagiral. Poročilo, ki ga imamo pred seboj, zagotovo nastavlja ogledalo vsem nam v politiki, še posebej pa seveda trenutni vladajoči koaliciji. Tako pač vedno je. Tisti, ki je na oblasti, je še pod dodatnim drobnogledom, tako opozicije kot seveda, upam, da tudi varuhinje človekovih pravic. Mislim, da v tem poročilu je to tudi jasno razvidno. Za trenutno stanje v državi, ki je v veliki gospodarsko-ekonomski in socialni stiski, je pač zagotovo v največji meri odgovorna prav sedanja vlada in prav nič ji ne gre na roko tudi dejstvo, da varuhinja znotraj poročila opozarja, da se večina lanskih priporočil ponovno ponavlja, in to zato, ker jih Vlada preprosto ne uresničuje in ne sledi napotkom varuhinje za izboljšanje stanja na področju človekovih pravic. Edini napredek v lanskem letu, ki je bil storjen, je bil storjen na področju izbrisanih, ki pa bodo sedaj od države, kot kaže, dobili še odškodnine, ker se niso odzvali, zaradi špekuliranja, v tistem času na klice države, da naj si vendarle uredijo status. To je edina zadeva, ki jo je Vlada v prejšnjem letu zelo pospešeno urejala na področju varovanja človekovih pravic. Varuhinja si v uvodnem delu poročila zastavlja tudi dve, po mojem mnenju bistveni vprašanji tudi tega trenutka, v katerem sedaj smo in v katerem se nahaja ta država. In sicer se varuhinja sprašuje: prvič, ali je Slovenija še pravna država, in drugič, ali je Slovenija še socialna država. Zelo pomembni, bistveni vprašanji, ki si jih postavljajo tudi tisti, ki nas danes gledajo oziroma državljanke in državljani Republike Slovenije. Poglejmo si malce po bližje ti dve vprašanji, ki sta še kako na mestu v tem trenutku. Tudi Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti se je zelo veliko ukvarjala z vprašanjem, ali smo socialna država, zato sem pred nekaj časa sklicala sejo, ki je povzročila nekaj razburjenja s strani koalicijskih poslancev, ampak na tej seji nismo govorili o ničemer o drugem kot o tem, ali imajo delavke in delavci v Sloveniji še takšne delovne in socialne pravice, ki bi jim zagotavljale z ustavo določeno pravico do osebnega dostojanstva in varnosti. Izhajali smo izključno iz aktualnih izhodišč, ki kažejo porazno stanje na področju socialnih pravic v odnosu do delavcev, predvsem tistih, ki prihajajo iz Bosne in želijo le plačilo za tisto, kar so opravili, zato da lahko preprosto preživljajo sebe in svoje družine. Tudi marsikatera slovenska delavska družina, žal, ne zaostaja za njimi in to so resni in tudi realni problemi te države in na te opozarja tudi varuhinja človekovih pravic v svojem poročilu. Zanimivo je tudi, da je premier Borut Pahor na novinarski konferenci povedal, da pri nas več kot 3 tisoč podjetij ne plačuje prispevkov za delavce, vendar pa je še bolj zanimivo to, da predsednik Vlade tega ni prijavil organom pregona, pa čeprav gre za kaznivo dejanje. To je resen problem. Vendar pa se mi v tej državi očitno bolj ukvarjamo na primer s tem, da se ljudem iz nekdanjih republik skupne države omogočijo programske vsebine, ki so vezane na njihovo okolje, raje se s tem ukvarjamo, kot da bi se ukvarjali s tem, da se posamezniku zagotovi človeka dostojno življenje. Največ se ukvarjamo, še vedno, z istospolnimi, z izbrisanimi, z Romi, medtem ko na probleme posameznikov, ki že leta čakajo na rešitve svojih težav, žal, pozabljamo. Tudi vprašanje, ali je Slovenija še pravna država in ki si ga zastavlja v poročilu varuhinja človekovih pravic, je nedvomno na mestu. Varuhinja opozarja na sodne zaostanke; kljub projektu Lukenda, ki je bil izpeljan že v prejšnjem mandatu, so zaostanki še vedno tukaj in tukaj bi zagotovo morali več narediti na tem področju. Varuhinja opozarja tudi na nezadovoljstvo z delom sodnih izvedencev, opozarja na nezadovoljstvo ljudi nad delovanjem odvetnikov, opozarja na neenakosti, ki se vršijo znotraj države. In v tem primeru ne gre spregledati oziroma sama pač ne morem mimo afere Baričevič, kjer je v primeru vrnitve nevarnih psov lastniku prvič odpovedala pravna država, nato pa je odpovedala pravna država še drugič v primeru gospoda Megliča, ki še danes ni dobil nikakršne odškodnine zaradi napada psov, kar pa ga je skoraj stalo življenja. V tem drugem primeru, ko je bila izigrana pravna država, sodni mlini meljejo izjemno izjemno počasi. V primeru vrnitve psov lastniku, kjer je bilo dokazano, da so nevarni in da se jih ne sme vrniti lastniku, pa je bilo zaradi povezav, prijateljskih, političnih – skratka, to smo že vse obdelali tudi ob interpelaciji ministrice za notranje zadeve – vse preprosto urejeno zelo hitro, skorajda kar čez noč. Ali smo še pravna država, se zagotovo tudi zaradi porasta gospodarskega kriminala sprašuje gospa varuhinja v svojem poročilu. Pa naštejmo samo nekatere primere. Vegrad, kjer je prišlo do izkoriščanja delavcev, do neplačevanja delavcev. Da ne govorim o tem, da so Vegradovi delavci zbirali denar za ljudi, nato pa jim je uprava pobrala ta denar. Primer Pahorjeve najtesnejše sodelavke, kjer je oziroma naj bi prišlo do zlorabe položaja. Talum, tu gre za konflikt interesov. Iz državnega podjetja se je delalo za svoje lastno podjetje; vemo pa tudi, kdo je glavni v Talumu. Merkur, Pivovarna Laško, Istrabenz, vprašljivi posli sinov ljubljanskega župana, kjer je prišlo do trgovanja z zemljišči, tudi to zgodbo poznamo. Pa banke, ki odobravajo kredite brez zavarovanja, seveda samo tistim posvečenim, najvišjim – elitam, bi lahko rekli bolj natančno. Glede na to, da govorimo o konceptu pravne države, ki ga je izpostavila tudi spoštovana varuhinja človekovih pravic, se mi ne zdi nič narobe, če stvari v smeri, ki sem jo zdaj nakazala, pogledamo malo bolj detajlno. Poglejmo, kaj so o gospodarskem kriminalu povedali udeleženci posveta z naslovom Stranpoti odzivanja na gospodarski kriminal. To je bil posvet, ki ga je pripravil Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti v Ljubljani 2. 6. 2010. In če za začetek samo strnem nekatere njihove ugotovitve, ki pa so izjemno pomembne za ta prostor, v katerem se nahajamo. Prvič, Slovenija je pogrnila na področju omejevanja gospodarskega kriminala. Drugič, pri pregonu gospodarskega kriminala je odpovedal celotni sistem. Tretjič, sodelovanje policije, tožilstva in ostalih nadzornih institucij je slabo. In četrtič, problem je vmešavanje politike. To so štiri ključne stvari, ki so jih strnili ljudje na tem seminarju in ki so vsekakor kompetentni za to, da govorijo o razmerah, v katerih se nahaja trenutno država na področju gospodarskega kriminala in seveda glede vprašanja pravne države, ki ga izpostavlja varuhinja človekovih pravic v svojem poročilu. Nekdanji državni sekretar na Ministrstvu za notranje zadeve gospod Goran Klemenčič, sedaj pa predsednik protikorupcijske komisije, je med drugim poudaril, da je pri pregonu gospodarskega kriminala ključno medsebojno zaupanje ljudi na vodilnih položajih vseh nadzornih institucij. Seveda se s tem osebno, pa verjetno tudi vsi vi strinjate, vendar pa je treba biti pazljiv. Treba je vedeti, da morajo biti tam ljudje, ki niso nastavljeni po prijateljskih linijah in vezeh. Če se namreč to dogaja na tak način, potem se nam pač dogajajo afere Baričevič, dogajajo se nam nacionalni preiskovalni uradi, pa sedaj afere v vladnem kabinetu, pa že prej omenjeni Talum in tako naprej. V vseh teh primerih je namreč krog sklenjen preko takšnih ali pa drugačnih politično prijateljskih vezi. In očitek Pahorjevi koaliciji pripadnih komentarjev, da se v Sloveniji tako ali tako vsi poznamo, pač žal po mojem mnenju ne more vzdržati. Ni problem, da se v Sloveniji vsi poznamo. Saj je res majhna, pa hitro je lahko sklenjen krog. Problem je, da se preko funkcije moči in prijateljskih vezi omogoča potem posameznikom bogatenje na račun države in s tem tudi izigravanje zakonodaje. To je problem. Ni problem, če se mi poznamo med seboj. Problem je, če to nekomu omogočamo, ker smo na položaju, ker se poznamo med seboj. Problem je tudi v tem, da se pri nas očitno preganja bolj kurje tatove, pravi gospodarski kriminal pa se še naprej odvija nekako nemoteno. Kot kažejo rezultati, do sedaj sodstvo še ni imelo oziroma obravnavalo konkretnega primera na področju gospodarskega kriminala in mu ni stopilo na prste. Vendar pa, če se ustrahuje, sploh v zadnjem času, novinarje zaradi tega, ker pišejo o spornih poslih politične elite in njim pripadnim ljudem, in se potem nikomur nič ne zgodi, potem se ne čudim, da praktično v nobeni zadevi s tega področja gospodarskega kriminala ne pridemo do dna, do konca. Še več. Pri nas je, tako kot je možno po mojem mnenju le še v kakšni banana republiki, da se ministrica, recimo za notranje zadeve, recimo, sestane z županom Mestne občine Ljubljana gospodom Zoranom Jankovićem, ki ga sumijo različnih kaznivih dejanj. To je zelo zanimivo in res vprašanje, zakaj se to dogaja. Sicer pa tudi to ni nič nenavadnega in čudnega v tej državi, saj celo sama ministrica je tudi v postopku preiskave, vendar je še vedno na svojem položaju. Prav tako po mnenju gospoda Klemenčiča, ki je sedaj vodja protikorupcijske komisije, ne potrebujemo velikih zakonodajnih sprememb, pač pa potrebujemo na tem področju nekoga, ki bo znal prevzeti odgovornost za nastalo stanje. In v tem trenutku se pač ve, kdo je najvišje v izvršilni veji oblasti. Predvsem pa tisto, kar je zelo pomembno, je pa po mojem mnenju to, da bi ljudje morali začeti ponovno zaupati v politiko in državo, česar pa žal sedaj ni. Ampak, to seveda niti ni tako čudno glede na to, da lahko ljudje dnevno preko afer in dogodkov spoznavajo, da je nekaterim očitno dovoljeno popolnoma vse, tudi mimo zakonov, pa se jim nič ne zgodi. Drugim pa, pač, bistveno manj oziroma tako, kot je prav v neki demokratični družbi, kjer pač obstajajo neka pravila in kjer je zakonodaja za to, da se jo spoštuje. Dr. Matjaž Jager, direktor Inštituta za kriminologijo pri Pravni fakulteti v Ljubljani je ugotovil, da je pri nas sicer manj klasičnega premoženjskega kriminala kot v drugih državah Evropske unije, vendar pa je dejal, da pa je precej razširjena korupcija. Zelo zanimivo, kajti prav nasprotno stališče je v intervjuju za hrvaški tednik podal ljubljanski župan Zoran Janković. Po njegovem mnenju korupcije v Sloveniji sploh ni. Res zanimiva ugotovitev gospoda župana! Ampak navadno je tako, da je tisti, ki vpije, primite tatu, navadno sam tat – vsaj tako pravijo. Zato gospod Janković očitno ne opazi, na kakšen klientelistično sporen način, ker se je prirejalo razpis točno enemu ponudniku, je bila na primer izbrana Golobičeva Ultra za delanje kartice Urbana v Mestni občini Ljubljana. Ker korupcije po Jankovićevo v Sloveniji ni, seveda tudi ne more vedeti, kako je možno, da so kar naenkrat zemljišča družbe Electa postala zazidljiva in s tem seveda na trgu zelo povišala tudi svojo ceno. Prav tako se zelo globoko strinjam z gospodom Klemenčičem, predsednikom protikorupcijske komisije, ki je v intervjuju za Večer poudaril, da so tako imenovane donacije investitorju prešle vsako razumno mejo. In iz tega konteksta je jasno, da je pod tovrstno koruptivno ravnanje zagotovo mišljeno tudi ravnanje župana Jankovića. Vse to so dejstva, ki kažejo na to, da je varuhinja človekovih pravic dr. Zdenka Čebašek Travnik v svojem uvodu v to poročilo, ki ga imamo zdaj pred sabo, zelo dobro zastavila vprašanje: Ali smo v resnici še pravna država? In: Ali smo v resnici še socialna država, glede na vse zapisano? Ampak to še ni vse. Tudi direktor kriminalistične policije gospod Aleksander Jevšek je prav na tej isti okrogli mizi povedal, da ima zaradi vmešavanja politike velike težave tudi policija, in kar citiram, kar je povedal: "Toliko, kot je vtikanja politike v delo kriminalistične policije v zadnjih treh letih, še ne pomnim." To je dejal direktor kriminalistične policije gospod Aleksander Jevšek, zato je bilo tudi prej na začetku opozorjeno, da je problem gospodarskega kriminala tudi v tem, da se politika vmešava na takšen ali drugačen način v te zadeve. Zgornji posvet strokovnjakov, ki sem ga zdaj malo bolj natančno analizirala, nam zelo jasno nastavlja vsem nam, ki danes sedimo tukaj v dvorani, in tudi ostalim, predvsem politikom seveda, ogledalo in nam kaže, kam je prišla Slovenija ob svoji 20-letnici obstoja. To so vsekakor vprašanja, vredna strokovnega in političnega diskurza tudi v tej dvorani, se pravi v parlamentu. Zato apeliram na vse pristojne nadzorne institucije in organe pregona, da po uradni dolžnosti sprožijo vse potrebne postopke glede kaznivih dejanj gospodarskega kriminala. Seveda pozivam tudi politiko, ki je na oblasti, da jim s svojo jasno izraženo politično voljo tudi omogoči nemoteno strokovno delo. Če kdaj, potem je zagotovo danes skrajni čas, da se soočimo z neko realnostjo, do katere nas je pripeljalo, bom rekla, tudi mogoče tiščanje glave v pesek, na žalost tudi na zahtevo nekdanjega predsednika Vlade, mislim, da je bil to Anton Rop, ko je predsedniku takratne protikorupcijske komisije gospodu Penku naročil, da naj pri svojem delu ne bo preveč zavzet. To smo lahko slišali na nedavni oddaji Pogledi Slovenije. Zanimivo je tudi, da če pogledamo, recimo, samo k sosednji državi Hrvaški, k našim najbližjim sosedom, s katerimi tako predsednik države kot Vlade gojita kar zanimive odnose. Glede tega področja gospodarskega kriminala preganjanja so nas že kar prehiteli in vzeli stvari v svoje roke. Kot je prebrati v časopisih, je hrvaška opozicija zahtevala glasovanje o nezaupnici predsednici vlade, ker ne želi biti odgovorna za slabo stanje v državi. Pravi, opozicija namreč, da je hrvaška vlada osramotila Hrvaško in da je država v gospodarski, politični in moralni agoniji. To se seveda dogaja na Hrvaškem in ne pri nas; pri nas, ki smo članica Evropske unije že celih 6 let, se delamo, kot da je vse v redu, nič kaj konkretnega ni narejenega v tem primeru, razen v primeru Srečko Prijatelj. Varuhinja je že v lanskem poročilu dejala, da je delanje analize stanja na področju človekovih pravic zelo zahtevna in odgovorna naloga. Seveda se s tem v celoti strinjamo, saj to pomeni, da mora varuh svoja stališča do določene problematike obravnavati zelo nepristransko, mora imeti močan čut za pravičnost, mora tudi objektivno vrednotiti stvari, predvsem pa je pomembno, da varuh človekovih pravic svojega položaja ne prilagaja kakor koli trenutnim političnim situacijam in se tudi do problemov posameznikov ali pa skupin, ki se obračajo na varuha človekovih pravic, ne more in ne sme kakor koli opredeljevati politično. Seveda je varuh človekovih pravic prva oseba v državi, ki mora skrbeti za spoštovanje človekovih pravic, da mora delovati na podlagi ustave, deklaracije in tako naprej. Lahko rečem, da letošnje poročilo sledi prav vsem tem intencam, ki sem jih sedaj naštela. Varuhinja v poročilu ponovno opozarja tudi na problem trpinčenja in šikaniranja na delovnem mestu. To je dejansko problem. Tudi mi na Komisijo za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, dobivamo kar nekaj peticij, ki se ukvarjajo tudi s tem problemom. Tudi ljudje sami nas kličejo v pisarno in povedo, kaj se jim dogaja. Mi smo tudi zaradi tega imeli že kar nekaj sej na temo šikaniranja oziroma mobinga. Lahko pa rečem, da verjetno danes po sprejetju Kazenskega zakonika v prejšnjem mandatu, ko je trpinčenje oziroma mobing postalo kaznivo dejanje po 197. členu in se kaznuje z zaporom do dveh let, mislim, da danes ljudje oziroma delodajalci malo bolj drugače gledajo na določene zadeve, ker se zavedajo, da so lahko njihovi prijemi tudi kazensko sankcionirani. Za to se pravzaprav borimo navsezadnje tudi znotraj Državnega zbor. Ravno tako 6. člen Zakona o delovnih razmerjih prepoveduje spolno in drugo nadlegovanje ter trpinčenje na delovnem mestu. Tudi Ustava Republike Slovenije natančno določa, da ima vsakdo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti, kar pomeni, da morajo državne oblasti in vsi posamezniki spoštovati pravico do osebnega dostojanstva in varnosti. Treba je tudi povedati, da se posledic mobinga, ki se lahko kažejo tudi na zdravju, in to dolgoročno, dobro zaveda tudi Evropska unija, ki opozarja, da je tretjina vseh delovnih dni izgubljena zaradi bolezni in odsotnosti, ki so posledice mobinga. Stroški, ki pa nastanejo zaradi tega manjka, gredo v tisoče milijard evrov. Skratka, to je dovolj zgovoren podatek, ki kaže na to, da moramo še več storiti na tem področju in jemati mobing oziroma šikaniranje kot resen pojav znotraj delovnega okolja. Naslednja tema, ki jo varuh že kar precej časa izpostavlja, je pravica do zdravega življenjskega okolja. Sama sem to omenila že na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, ko smo obravnavali poročilo, pa vendarle se mi zdi dobro, da tudi tukaj poudarim nekatere zadeve. Društvo za naravovarstvo in okoljevarstvo, Eko krog, že več let na različne načine tako državne organe kot tudi javnost zaman opozarja na kršitev ustavne pravice do zdravega življenjskega okolja v Zasavju s strani cementarne Lafarge Cement. Tisto, kar je pomembno tukaj, je to, da navedena družba dnevno izpusti v zrak kar 12 kilogramov rakotvornega benzena. Tudi letošnje poletje, ki ni še tako daleč nazaj, so v Trbovljah namerili izjemno visoko koncentracijo trdih delcev, toda zanimivo je to, da ko so domačini ostro protestirali nad tem in ko so vse analize to pokazale, so iz državne agencije Arso sporočili, da so vsi podatki napačni, da se je naprava pokvarila. Se pravi, naprava se je preprosto pokvarila in kar je še bolj zanimivo, od tedaj naprej Arso, se pravi agencija, ki se s tem ukvarja, sploh ne objavlja več podatkov o onesnaženju s trdimi delci v Trbovljah. Ampak, da ne bom ostala samo v Trbovljah. Tudi v Ljubljani je podoben primer. V Ljubljani je bilo samo v prvih mesecih tega leta nedovoljena količina nevarnih trdih delcev v zraku 44-krat prekoračena, dopustna meja je 50 miligramov na kubični meter, v lanskem letu pa več kot 100-krat. Se pravi, vse je pokazalo, da v zraku nekaj ni v redu. Po evropskih normativih je namreč dovoljeno število onesnaženih dni 35. Toda župan ni v svojem mandatu - bomo videli, morda nas preseneti in bo v novem mandatu to vendarle storil - izvedel nobenih ukrepov niti strategij, kako znižati emisije trdih delcev v zraku. Naj povem, da je ta naprava stala v bližini Državnega zbora, pred gostilno Figovec kar nekaj časa, ampak potem, malo pred volitvami, ko se je ugotovilo, da kaže preveliko vsebnost trdih delcev v zraku, so jo preprosto ukinili, umaknili, ni je več tam; lahko si greste pogledat, ni je več. Sicer pa ne bom krivična, Vlada je konec julija pripravila poročilo o okolju v Republiki Sloveniji za leto 2009, v katerem je predvidela tudi ukrepe za izboljšanje kakovosti zraka. Vendar pa, žal, v kakšnem časovnem roku namerava to izpeljati, ni zapisala. Zakaj se toliko posvečam tej tematiki, pa tudi varuhinja se že v prejšnjem poročilu, pa tudi, ko je nastopila svoj mandat, je dejala, da bo precej časa namenila prav zdravemu življenjskemu okolju, in seveda tudi mi se moramo tega zavedati, če ne za nas, pa vsaj za naše zanamce. Kaj je zanimivo? Na primer, v Londonu so imeli v nekem predelu kar 36-krat preseženo mejno vrednost teh trdih delcev v zraku. Zanimivo je to, da ko se je tam organizirala civilna iniciativa in ostro nastopila proti lokalnim oblastem, so se pa te hitro odzvale. Se pravi, niso prestavile tistega merilca nekam drugam, ampak so se odzvale. Niso pod preprogo pometle tega dejstva, ampak so se soočile s problemom in reagirale. Verjetno, če že drugače ne bo šlo, je treba tu opozoriti, da je tudi Evropska komisija zaradi nedejavnosti slovenskih oblasti pripravila tožbo zoper Slovenijo. Kakšen bo rezultat, bomo videli. Menda je predvidena stomilijonska kazen za takšno ignoranco do zdravja ljudi, ki jo bomo na koncu plačali državljani in davkoplačevalci. Skratka, mislim, da bi bilo dobro, da bi na tem področju več naredili. Vsi se moramo s tem okoljskim problemom začeti soočati. Ne nazadnje, pravico do zdravega življenjskega okolja zagotavlja tudi Ustava Republike Slovenije v 72. členu, zato je treba temu še kako slediti. Varuhinja človekovih pravic se v svojem poročilu ukvarja tudi z negativnimi vplivi na okolje glede vprašanja hrupa in smradu ter s tem povezanimi vprašanji ugotavljanja nadzora in monitoringa ter tako ugotavljanja okoljske škode. Tudi sama sem se kot predsednica komisije že večkrat srečala na terenu s predstavniki ljudi, ki imajo velike težave na tem področju, prav glede smradu, predvsem kjer gre za smrad iz puranjih farm. Tako so to resne težave, ker onemogočajo ljudem normalno življenje. Varuhinja ponovno znotraj poročila opozarja tudi na problem senzacionalističnega poročanja medijev. Na to je opozarjala tudi že leto poprej, vendar se očitno ni nič spremenilo. Nedopustno je namreč, da se v medijih razkriva identiteta otrok. Seveda je pa najbolj zaskrbljujoč podatek, ki je ponovno zapisan v letošnjem poročilu, da se tovrstne kršitve kljub opozarjanju še vedno dogajajo in se celo stopnjujejo. Vsi vemo, da so otroci, invalidi, hendikepirani in tako naprej ena izmed najbolj ranljivih družbenih skupin in je treba še posebej paziti na njih, jih zaščititi. Zato je seveda pohvalno, da je bil že v prejšnjem mandatu sprejet zakon o preprečevanju nasilja v družini, vsekakor pa je na tem področju potrebno narediti še bistveno več. Tudi varuhinja se zelo dobro zaveda, da je potrebno doseči ničelno stopnjo tolerance do nasilja v družini, vendar pa to pomeni, da si ne smemo zatiskati oči pred nasiljem v kakršnikoli obliki. Tudi ko gre za primere nasilja nada novinarji, ki smo jim priča v zadnjem času. Že v izjavi za javnost sem takrat kot predsednika komisije opozorila na nesprejemljive dogodke v povezavi z grožnjami, smrtjo novinarju častnika Finance. V preteklosti se je tudi že zgodilo kar nekaj precej odmevnih primerov konkretnih dejanj verbalnega in fizičnega nasilja, do katerih so se javno opredeljevali tudi najvišji predstavniki oblasti, podpisovale so se različne peticije, kar v vrstah so stali, da so lahko podpisali in obsodili grobe napade, kar je seveda pravilno in absolutno je potrebno delati na tem, vendar pa je v tem primeru, pač zaradi politično–kapitalskih interesov in povezav z vpletenimi, več težav, ko je potrebno obsoditi takšno dejanje. Takrat sem tudi opozorila, da vse več tovrstnih izrazov nasilja kaže na neko posebno stanje v slovenski družbi, ko lahko posamezniki posredno ali neposredno zlorabljajo svojo politično moč za objestna dejanja, za ustrahovanja, za pritiske na šibkejše ter drugače misleče in celo na tiste, ki v službi javnega obveščanja poročajo in raziskujejo določene sporne posle, katerih specifičnost pa je, da so povezani z velikimi finančnimi okoriščanji posameznikov. Jaz vem, da bodo moji kolegi še več povedali v nadaljevanju ob sami razpravi, tudi sama bom verjetno še kaj dodala iz klopi. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo Varuhovo poročilo za leto 2009 podprli. Podprli bomo tudi priporočila, ki jih je varuhinja dala na koncu svojega poročila, in tudi vsa tista dodatna, o katerih smo razpravljali na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Vito Rožej, v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Spoštovani člani Vlade, kolegice in kolegi! Dovolite mi, da se za razliko od predhodnice v imenu svoje poslanske skupine izjasnim o poročilu varuhinje človekovih pravic za leto 2009, kar je tema dnevnega reda. Obljubim, da pri tem ne bom uporabljal sovražnega govora, kakor smo ga lahko slišali malo pred tem v zvezi z istospolnimi in izbrisanimi. Lahko pa pri tem ugotovim, da je sovražni govor stalnica poročil varuhinje človekovih pravic in glede na izkušnjo, ki smo jo imeli prej, bo žal ta stalnica tudi ostala v poročilu za naslednje leto. Tisto, o čemer se s predhodnico, predgovornico strinjava, je, da danes obravnavamo Petnajsto redno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2009 in da varuhinja osrednji poudarek namenja predvsem vprašanju, ali je Slovenije še socialna in pravna država. Ta poudarek, ali je socialna država, je v obdobju gospodarske krize logičen. Problemi na tem področju se zaostrujejo, izpostavljenih je veliko problemov s področja socialnega varstva, nezadostna skrb za invalide, neustrezna stanovanjska politika države, socialne stiske mladih družin, ljudi z nizkimi dohodki, kršitve delovnopravne zakonodaje domačim in tujim delavcem, na kar varuh opozarja že vrsto let, kar se tiče seveda neplačevanja. V Poslanski skupini Zares – nova politika ugotavljamo, da je pristojno Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve v zadnjih letih pripravilo precej ukrepov, recimo, zakon o subvencioniranju polnega delovnega časa, pa o delnem nadomestilu za čas čakanja na delo, zakon o urejanju trga dela, o posebnem dodatku za socialno ogrožene, o socialno varstvenih prejemkih. V proceduri imamo Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, Družinski zakonik, v tem tednu smo obravnavali, recimo, Zakon o izenačevanju možnosti invalidov. Čas je seveda, da se tega področja, področja invalidov, lotimo na drugačnih izhodiščih, na predpostavki neprilagojenosti in nedostopnosti okolja, ki je razlog za postavljanje invalidov v neenakopraven položaj, ne pa na neprilagojenost invalida do okolja, za kar bo treba sprejeti tudi zakon o osebni asistenci, za katerega upam, da bo kmalu v proceduri. Zakonske rešitve, ki jih predvideva pokojninska reforma oziroma novi zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, rešuje tudi vprašanje neplačevanja socialnih prispevkov s strani delodajalca, tako da je jasno, da so plače, da so prispevki del plače delavca, ki je neodtujljiv in je neplačevanje prispevkov kraja. Ta izigravanja predpisov s strani določenih delodajalcev so seveda sramotna in kličejo po hitrih in ustreznih reakcijah. Tožilstvo bi lahko, vsaj po tolmačenju Ministrstva za pravosodje, že doslej tukaj ukrepalo odločneje, pa žal ni. Najbrž generalna državna tožilka ve, zakaj je temu tako. Ne nazadnje smo tudi na tej seji Državnega zbora na pobudo naše poslanske skupine zakonsko uredili in izboljšali status družinskih pomočnikov. Tako da nekatere stvari, ki jih kot zakonodajna veja oblasti lahko storimo, smo na tem področju socialne varnosti storili. Ali je izvedba vedno prava, ni nujno samo stvar nas, ki soustvarjamo zakone. Posebno področje, ki bi ga želel izpostaviti na področju socialne politike, so stanovanjske razmere. Varuhinja izpostavlja, da so na tem področju potrebne kompleksne spremembe. Angažiranje države je bilo do zdaj minimalistično tako z vidika socialnih ciljev kot z vidika odpravljanja tržnih motenj in optimalnega delovanja stanovanjskega trga. Z ukrepi na stanovanjskem področju moramo v prihodnje vsem, predvsem pa mladim, olajšati vstop na stanovanjski trg, na katerem je premalo različnih ponudnikov raznovrstnih tipov stanovanj. To se kaže predvsem v pomanjkanju najemnih stanovanj. Strokovnjaki ocenjujejo, da naša država potrebuje vsaj 30 % najemnih stanovanj, da bi mladi lahko nemoteno vstopali na stanovanjski trg in si posledično uredili samostojno življenje. Manjka tudi več ponudbe specifičnih organizacijskih oblik stanovanjskih storitev, kot so zadruge, neprofitni zasebni stanodajalci in podobno. Zato nas ne sme čuditi, da sodi Slovenija med tri evropske države z najvišjim odstotkom mladih, ki živijo s starši. Višji odstotki so zgolj na Malti in v Italiji. Mladi Slovenci do 35. leta kar polovično ostajajo doma pri starših, na Švedskem je takšnih 10 %. Eden od pomembnih dejavnikov, ki vplivajo na to, je prav gotovo velikost najemnega stanovanjskega sklada. Na drugi strani mlade za vstop na stanovanjski trg ovira tudi dostop do posojila. Kredit je pogosto sen, ker sredstev za lastno udeležbo ni, garancije v zaposlitvi za nedoločen čas pa prav tako ne. Od tod seveda lahko izhajajo kasneje tudi bolj zaostreni primeri, s katerimi se v končni fazi ukvarja tudi urad Varuha človekovih pravic. Zato pozdravljamo opozorila varuhinje na tem področju in pozivamo pristojno ministrstvo, da se teh vprašanj v novem programu stanovanjske politike loti izredno resno. Pristojno ministrstvo, torej okoljsko, je tudi tisto, na katero leti in bo bržčas z leti letelo še več pritožb, pripomb in se bo na njihovo delo nanašalo tudi vse več priporočil varuhinje človekovih pravic, ker je zavest o pravici do zdravega okolja prisotna vse bolj, skrb za zdravo okolje pa žal tej zavesti zaenkrat še ne sledi. Naslednje vprašanje, ki si ga je varuhinja postavila, je torej vprašanje: Ali je Slovenija še vedno pravna država? Stalnice so priporočila, ki se nanašajo na delovanje Ministrstva za notranje zadeve, Ministrstva za pravosodje in tudi za javno upravo, tudi odzivno poročilo Vlade nam daje nekaj upanja, da se na tem področju stvari spreminjajo. Seveda, velik del tako odgovornosti kot pristojnosti pri tem nosi tudi sodna veja oblasti, se pravi ne naša zakonodajna, tako da bi najbrž bilo težko zgolj z našega vidika ocenjevati in odgovarjati za nepravilnosti na tem področju. Dejstvo je, da se v teoriji stvari spreminjajo hitreje kot v praksi, se pa, verjamem, da stvari spreminjajo. Določeno zaupanje v slovenski pravni sistem nudijo tudi nedavna dejstva, da smo pred zakonom vsi enaki, kar nam kaže primer našega kolega poslanca, ki je bil pravnomočno obsojen, enega drugega kolega poslanca čaka obtožni predlog, imunitete svojim kolegom za stvari, ki so jih zagrešili ali domnevno zagrešili, ne podeljujemo in stvar sodnega sistema je, da se te stvari sprocesirajo. Zanimivo pri vsem skupaj je, da tako pri tem, ki je bil obsojen, kot pri tem, ki ga čaka obtožni predlog, gre za kolege, ki so prvi med tistimi, ki tulijo: "Ujemite tatu!" Nadalje bi se želel dotakniti tudi področja, ki so ga tudi že predgovorniki omenili in se tiče otrokovih pravic, varuhinja ponovno opozarja na medijsko izpostavljanje in senzacionalistično poročanje o družinskih tragedijah, v katerih so prizadeti predvsem otroci. Tudi Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino je v enem od svojih priporočil predlagal Ministrstvu za kulturo, da se v zakonu o medijih zagotovi večja zaščita otroka pred razširjenjem vsebin, ki bi škodil njihovemu telesnemu, duševnemu in moralnemu razvoju. Osnutek zakona o medijih, ki je bil v javni obravnavi, to vprašanje ustrezno rešuje. Seveda pa je pri tem treba apelirati tudi na profesionalizem in etični kodeks novinarjev, ki bi ga morali spoštovati, pa ga v praksi žal ne; in če hočete, tukaj gre spet za novo, tako imenovano četrto vejo oblasti. Področje otrokovih pravic je tudi na par primerih boleče izpostavljeno v letošnjem poročilu na področju zdravstva. Imamo primere mater z otroki, doječe matere, ki se jim stik z otrokom, ki je v svoji rani mladosti že v zdravniški oskrbi, omejuje, otežuje in treba je priznati, da tudi naša nova pediatrična klinika, kolikor smo vsi veseli, da jo imamo, ni na vseh področjih urejena tako, kot bi lahko bila. Samo vem, da na oddelku za neonatalno kirurgijo, kamor se zna zgoditi, da pridejo mamice, ki so rodile s carskim rezom, z novorojenčki, starimi teden ali pa deset dni, da se za njihovo nastanitev tam ne skrbi tako, kot bi se, glede na to, da gre za rekonvalescentke, moralo. Ni slučaj, da psihologi trdijo, da otroci do šestih mesecev mame ne dojamejo kot drugega, ampak kot del sebe, in mislim, da bi to morali upoštevati tudi pri vseh obravnavah tako mladih otrok v zdravstvenem sistemu, in mislim, da smo imeli en primer tudi v pravosodnem sistemu, ko se doječi mami, ki je morala iti na prestajanje kazni, ni dovolilo stika z otrokom. Mislim, da je to nedopustno ne glede na dejstvo, da gre za obsojenko. Na tej točki bi zaključil, da bom pustil še kaj časa tudi svojim kolegom. Rekel bi, da v Poslanski skupini Zares-nova politika izrekamo zahvalo in pohvalo varuhinji za to pregledno in dosledno poročilo in se bomo po svojih močeh trudili, da bomo čim več priporočil iz tega poročila, ki jih bomo potrdili, v praksi udejanjili tudi sami. Hvala.
Hvala lepa. Dovolim si popravek, da ne bi bilo pozneje nesporazumov. Kolega, o katerem ste govorili, gospod Rožej, še ni bil pravnomočno obsojen. Samo toliko. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Gvido Kres. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana varuhinja s sodelavci, spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo nad zaključki varuhinje človekovih pravic zelo zaskrbljeni, kar smo že izrazili v zahtevi, da se obravnava poročila uvrsti na oktobrsko sejo Državnega zbora. Poročilo varuhinje v Slovenski ljudski stranki ocenjujemo kot odraz dejanskega stanja v družbi. Še bolj kot samo poročilo je zaskrbljujoč odziv aktualne politike na mnogih področjih. Najbolj zaskrbljujoče je, da je v poročilu navedenih veliko konkretnih opozoril in predlogov za izboljšanje stanja, s katerim pa se nihče ne ukvarja. Zato naj povem, da nas v Slovenski ljudski stranki veseli, da je predsednik Državnega zbora prisluhnil naši pobudi in je kljub veliki količini tem, ki čakajo na obravnavo, poročilo uvrstil na oktobrsko sejo. O pregledu poročila se nam zastavlja vprašanje, ali je Slovenija socialna država. Iz poročila kaj hitro ugotovimo, da ni, saj vedno bolj aktualno postaja spoznanje, da višina materialnih sredstev družine vpliva na to, kje se bodo otroci izobraževali. Tudi na področju zdravstva je slika podobna, saj so kvalitetne zdravstvene storitve dostopne le bogatim. Na primer, socialno šibkejšim so zobozdravstvene storitve dejansko nedosegljive. Do podobnih ugotovitev pridemo, če se vprašamo, ali je Slovenija pravna država. Ponovno ugotavljamo, da ni, saj je pravna država bolj naklonjena državljanom z denarjem, ki si lahko privoščijo predrage odvetnike; da o sodnih zaostankih sploh ne govorimo in nekatera zakonodaja je pisana na kožo posameznikom. Tega se vedno bolj zavedajo delodajalci, saj veljavna zakonodaja zaposlenim ne nudi učinkovite zaščite, na osnovi tega pa delodajalci brez večjih sankcij izvajajo na zaposlene različne pritiske. Pa ne velja to za vse, so tudi svetle izjeme. Ta problem bi lahko rešili tudi s fleksibilnejšo zakonodajo in država bi morala postati partnerica, ne pa drugače. Zaradi izredno slabe gospodarske situacije narašča tudi revščina in socialne stiske. Posledično s tem se veča tudi nasilje v družinah. Pri varstvu otrokovih pravic je zelo naraslo število pobud v zvezi z nasiljem v družinah. V sodobni slovenski globalizacijski družbi je opazna kriza vrednot; prevare in laži, tako osebno kot v poslu, so postale splošno sprejemljive in to je slabo za našo državo. Spoštovane kolegice in kolegi, v Slovenski ljudski stranki se bojimo, da bo pohlep po denarju poteptal vse vrednote. Zato pozivamo Vlado Republike Slovenije, da zelo resno preuči poročilo in zelo hitro ukrepa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o poročilu in predlogu poročila. Besedo ima Franco Juri. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Nimam veliko časa, bom kratek, jedrnat. Mislim, da je zelo pomemben poudarek o pomenu socialne države in tudi vprašanje, ali sploh imamo še socialno državo, ob vsem tistem, kar se dogaja, nas obdaja in čemur smo lahko danes priča. Pravice delavcev, ki so sistematično kršene, ne samo v tem mandatu, v prejšnjih mandatih, zdaj pa postajajo dramatične, ko gledamo, kar se dogaja v Vegradu, kar se dogaja v steklarni Nova. Od danes je novica, da je upravno sodišče ugodilo tistim, ki ne plačujejo prispevkov, ki nočejo plačevati prispevkov. Torej se tudi pravna država v bistvu opredeljuje tako, da v bistvu legitimira nove in nove oblike upora, protesta. Mi bomo čez dva tedna sprejeli v Državnem zboru delegacijo delavcev iz Cazina, Bosne in Hercegovine, tistih delavcev, ki so morali iz Slovenije, ne da bi se končno rešilo vse tisto, kar bi morala ta država rešiti. Skratka, v trenutku, ko se vsi nahajamo v najhujši gospodarski krizi zadnjih desetletij, ne smemo pozabiti, da je Vlada in da je država odgovorna in tudi edina pristojna za to, da se končno te človekove pravice, ki so sistematično kršene, v bistvu upoštevajo in spoštujejo. Z novo zakonodajo, z interventno zakonodajo. To je treba takoj rešiti. Ljudje so tam, čakajo in so obubožani, jim niso priznani prispevki in to so dejansko huda vprašanja tudi za ombudsmana in za celotno družbo. Pričakujemo seveda, da bo prav to poročilo dodatna spodbuda za to, da pristojna ministrstva to uredijo na zakonodajni ravni. Sam menim, da je že danes prepozno, da bi morali ponuditi jasne odgovore vsem tem delavcem, predvsem tistim, ki so bili ogoljufani na legalen način. In to je tisto, kar najbolj preseneča, da na legalen način danes lahko ogoljufamo delavce. Zato bomo sprožili tudi nekaj pobud. Kar se nas tiče, vemo, da je včasih treba s pravim tolmačenjem zakona oporekati nekaterim odločitvam, ki danes dajejo prav tistim, ki delavce goljufajo. Nič drugega ne bi dodajal k tistemu, kar je povedal kolega Rožej. To so v tem trenutku najbolj pereča vprašanja in upam, da bo Vlada sledila namigom, ki prihajajo prav iz tega poročila. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Anton Anderlič.
Spoštovani! Leto se očitno hitro obrne in glede na to, da smo poročilo za leto 2008 obravnavali relativno pozno glede na dolgo proceduro, je vendar mogoče ugotoviti predvsem v odgovoru Vlade oziroma iz informacije o uresničitvi priporočil Državnega zbora, da so na marsikaterem področju stvari v izboljšanju, nekatere so odpravljene. In vesel sem ravno tistega, kar je bilo danes očitano, kot da naj bi se ta vlada in ta parlament ukvarjala predvsem z nekaterimi skupinami ljudi, ki da so privilegirani, da se pa ne ukvarjata z drugimi. Meni je v zadovoljstvo, da po 20 letih lahko rečemo, da smo v tem obdobju uspeli urediti vprašanje izbrisanih, in se ne bojim nadaljnjih groženj po kakšnih odškodninah ali karkoli drugega, ker, tako kot vem, temu ne bo tako. Ampak to se stalno ponavlja, ponavlja in tudi ob obravnavi tega poročila se je danes o tem govorilo. Da ne govorim o vprašanju pravic istospolnih, Romov in podobnih. Kaj torej pomeni ta podmena, če rečeš, da Vlada, ta država preveč skrbi za nekatere skupine, premalo za druge? Trdno sem prepričan, da mora država vprašanja urejati za vse enako v okviru tistih pravic in dolžnosti, ki jih ima. Da bi nekatere marginalizirane skupine si zaslužile še več podpore, še več stvari, ki bi jih država bolj tenkočutno obravnavala, je po mojem trdnem prepričanju bolje in prav, zato ker gre za skupine, ki same zaostajajo za nekaterimi stvarmi, ki jih drugi lahko uresničujemo enostavneje. Glede na to, da je čas omejen in da se strinjam tako s priporočili kot z informacijo Vlade glede uresničevanja nekaterih priporočil, bi se osredotočil samo na en segment, ki je po mojem mnenju ne dovolj ali pa neustrezno obravnavan v tem poročilu in se tako iz ugotovitev kot tudi iz priporočil ne da razbrati, kaj je tisto, kar naj bi tu naredila država, kaj je tisto, kar bi morali narediti drugi, in to je vprašanje otrok v športu. Jaz verjamem, da gre za nekatere stvari, kot tu piše, da so razmere predvsem v športnih društvih, kamor starši pripeljejo otroke in želijo, da po njihovi podobi ali pa po njihovih pričakovanjih v športnem društvu naredijo iz njih zvezde, svetovne prvake in podobno. Tukaj nisem prepričan, da lahko država in sme država posegati v avtonomijo. Pravite, da je prevelika avtonomija znotraj društev. Nisem prepričan. Kajti, tudi društva morajo delovati po zakonodaji in po predpisih, ki pa jih ni malo. Nekateri celo očitajo, da nima nobena država zakona o športu, ki ga mi imamo, pa še kakšnih drugih stvari, ki predpisujejo nekatere stvari. Na drugi strani seveda tudi kontrolirajo izvajanje tega. Jaz bi preprosto tukaj le verjel, da bo neka razprava potrebna in verjamem, da jo bomo slej ko prej deležni, da ločimo tisto, kar je v šoli. Mene skrbi, če je resničen podatek ta, da je izredno veliko število otrok v procentih pravzaprav opravičeno od telesne vzgoje zaradi razno raznih razlogov. Na drugi strani pa seveda ugotavljamo, da je prevelika debelost in ne vem katere stvari še vse pri otrocih, in da bi morali še marsikaj narediti. Tisto, kar bi šola lahko naredila, verjamem, da to dela, s predpisi, ki jih ima, da v šoli preprosto do trpinčenja, siljenja k prekomernim treningom in tako naprej ne more prihajati in da redkokdaj prihaja. Drugo pa je, v tistem delu, ko govorimo, in tukaj v isti alineji tako rekoč zapišemo tako šolo, kot športna društva. Tukaj je silno silno velika razlika. V to sem trdno prepričan, kajti vstopanje v športno društvo je pač na željo, na priporočilo, popolnoma avtonomno, velikokrat pa starši pripeljejo tja. Ne bi rad bil priča raznim razpravam, primerov je veliko, ker to področje spremljam, ko starši pripeljejo tako rekoč na silo otroke tja, otroci se pač z vsem ne strinjajo, potem pa pridejo čez dva dni z odvetnikom in poskušajo urediti to z odvetnikom, zakaj se njegov otrok tam ne počuti dobro in podobno. Prav tako je z odškodninami. Verjamem da, če boste šli striktno na to, da ne bo nihče dolžan nič plačati, če bo pet, deset let v nekem klubu deloval, se bo usposobil do profesionalnega športnika, bo šel v drug klub, in tisti, ki ga je vzgojil, ne bo od tega nič imel, oni bodo pa služili na trgu in tako naprej. Tema je široka, treba je o tem govoriti. Verjamem, da problemi so in zato bodo tudi nekatere najave okoli spremenjene zakonodaje s tega področja najbrž dale priliko, da o tem še spregovorimo.
Hvala lepa. Besedo ima Silva Črnugelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljeni vsi prisotni! Obravnava letnega poročila Varuha človekovih pravic je tudi priložnost za obnovitev že izrečenih ali napisanih ugotovitev o stanju človekovih pravic v naši državi. Pogosto pozabljamo, da je pravica do zdravega življenjskega okolja tudi ena od človekovih pravic. V naši ustavi je zapisana v 72. členu. Dobro je pa ponoviti, da smo v Sloveniji že davnega leta 1985 sprejeli zakon, ki zahteva presojo vplivov na okolje za vse večje avtocestne in letališke projekte in posvetovanje z javnostjo. Leta 1990 smo sprejeli pravila dostopnosti javnih informacij širši javnosti, v letu 2001 pravila presoje in javnega posvetovanja glede načrtov in programov in leta 2003 pravila o sodelovanju javnosti v okoljskih zadevah in poseganju po pravnih orodjih v primeru industrijskih dovoljenj in presoje projektov. Leta 2005 je Evropska unija pristopila k Aarhurški konvenciji, ki podpira in spodbuja vse okoljske pravice, zlasti pravice do javnosti. Imamo torej vse. Žal ne glede na še tako dobro pripravljene zakone in zakonske predloge obstajajo krivice in neenakosti pri obravnavi zamude rokov, pa tudi kršitve zakonskih določil. Poročila Varuha za leto 2009 v poglavjih od številke 64–77 opozarjajo zlasti na tiste zadeve, ki imajo brado in rep na področju okolja. To so dolgotrajni postopki na Agenciji Republike Slovenije za okolje, zamude pri delu gradbenega inšpektorata, opozarja zlasti na nedopustno dolgi izvini čas Inšpektorata za okolje in prostor pri prijavi nedovoljenega posega v prostor in v drugih primerih. Tudi problematika Vodnega sklada oziroma nejasne pristojnosti med Agencijo Republike Slovenije za okolje in prostor in Ministrstvom za okolje in prostor, primer Ostrožno in drugi so samo ilustracije ne dovolj jasno opredeljenih pristojnosti. Tudi sanacija onesnaževanja vodovarstvenega območja in nadzor na območju gradbišča na Dravskem polju v občini Kidričevo je ugotovljeno kot prelaganje in prekladanje pristojnosti in nenazadnje odgovornosti. Ostaja večna dilema in nejasnost, kdo dejansko spremlja izvedene sanacijske ukrepe in na kakšen način. Varuh je pokazal veliko mero ozaveščenosti, ko je brez prijav pristopil k obravnavi problematike onesnaževanja Mežiške doline, za to še posebna pohvala. Vsekakor je obravnava civilne pobude za varstvo okolja Planinska vas, ki je želelo doseči ustavitev obratovanja asfaltne baze brez gradbenega dovoljenja, pokazala, kako zahtevno, kompleksno in dolgotrajno je okoljsko področje, saj je zaradi vpletenosti različnih organov rešitev zadeve dolgotrajna, zapletena, problematična. Vsekakor moram povedati, da je sodelovanje javnosti pri okoljskih vprašanjih ključnega pomena, saj je le pravočasno dostopna informacija o okolju in okoljskih postopkih preprečujejo napačne poteze in možne kršitve. Zakaj? Zato, ker so jasno postavljena pravila in postopki transparentno postavljeni, definirani so vsi deležniki, ob katerih se zahteva velika stopnja odgovornosti. Varuh oziroma varuhinja ugotavlja, kako se mali človek težko prebije skozi labirint zahtevnih upravnih postopkov oziroma okenc in pisarn. Ne bom naštevala, katera so vsa področja in postavke, vendar kratka ocena je ta, da ga ni ministrstva in ne ministra, pri katerem se ne bi kaj zapletlo. Ne bom naštevala vseh, ampak razpisni pogoji in prebijanje skozi dokumentacijo različnih razpisov nenazadnje tudi odločbe za različne razpise, pa da ne naštevam in konkretno ne navajam, katera ministrstva, vendarle so problematična. Najbolj blizu mi je Ministrstvo za kulturo, ampak tisto ni na vrhu, so pa tudi druga. Odpravljanje administrativnih ovir. Ministrstvo za javno upravo je veliko napisalo in tudi veliko naredilo na tem področju, je pa še dosti za postoriti, ker mali človek se težko prebija skozi računalniške labirinte in tudi druge labirinte prostora, itd. Da še posebej pohvalim kompletno ekipo varuha oziroma varuhinje in izdan zbornih strokovnih prispevkov druge konference za okolje in človekove pravice z podnaslovom Sodelovanje javnosti v okoljskih zadevah. Ta konferenca je bila mednarodna konferenca, sodelovali pa so tudi deležniki iz Slovenije. Zlasti priporočam vsem tistim, posebej pa z Ministrstva za okolje in prostor, da si preberejo sklepe, ker so taki, da, če ne bi bil petek, bi jih z veseljem prebrala vsem, čisto vsem, ker mislim, da bi se lahko marsikaj naučili. Ne vem, kdo vse je tukaj našteval o poplavi različnih področnih varuhov in o tem, da 15-letne razprave o poročilu Varuha po navadi privedejo tudi do tega, da imamo veliko pobud za različne področne varuhe. Vsekakor je tim okoli predmetnega varuha, to se pravi varuha za okolje in prostor zelo popoln in dosti kompetenten, pa vendarle ne voda ne zrak in ne drevje ne znajo jokati, samo tisti, ki so v določenih procedurah bili prizadeti. Še enkrat pohvala kompletnemu timu za tako kvalitetno in kakovostno ustvarjeno poročilo. Sigurno pa bi bilo vredno premisliti, katero temo boste dali naslednji konferenci, ali je to tudi varstvo zasebnosti, mogoče vstop medijev v zasebnost ali karkoli na to temo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Dušen Kumer. Prosim.
Hvala za besedo gospod predsednik. Spoštovana varuhinja s sodelavci, predstavniki Vlade, spoštovane kolegice in kolegi! Glede na to, da se kot družba staramo, prihajajo v ospredje vedno bolj tudi stiske in problemi starejše generacije oziroma starejše populacije in eden od teh problemov je tudi nasilje nad starejšimi, ki pa je verjetno eno najbolj kontroverznih tem, ko govorimo o nasilju v družini. Veliko ljudi namreč o tem nasilju ne želi slišati, zanika celo njegov obstoj, predvsem pa velika večina ne ve, kako se naj obnaša, kako naj ravnajo, ko se s samim nasiljem srečajo. Zakonitosti in dinamika nasilja nad starejšimi so podobni tistim, s katerimi opredeljujemo tudi nasilje nad ženskami in nasilje nad otroki. Največ nasilja nad starejšimi se namreč dogaja prav doma, za štirimi stenami, v sorodstvenih odnosih in tam, kjer so starejši odvisni od skrbnikov, negovalcev, negovalk in podobno. Zato tudi največ konfliktov, nasilja, napetosti, slabih odnosov in odsotnosti komunikacije najdemo prav tam, kjer bi pričakovali nego, skrb, razumevanje, potrpežljivost in pomoč starejšim. In kar je še najhujše, sama dinamika nasilja s časoma pripelje do normalizacije nasilja v samem odnosu. Sama žrtev pa prične uporabljati strategijo preživetja, vse v upanju, da se bo izognila vse hujšim oblikam nasilja. Tisti, ki pa nasilje povzročajo, pa uporabljajo strategijo včasih totalnega nadzora, svoje moči in podobno. Skratka, starejši ljudje se soočajo z mnogimi stiskami, med drugim tudi z nasiljem nad njimi, ki pogosto ostaja, tako kot sem rekel, skrito za štirimi stenami. Zato tudi poročilo varuhinje o tej vrsti nasilja ni obširno, če preberete na 246. strani te debele knjige. V gospodarski krizi, kot je sedanja, pa so se začele pojavljati tudi nove oblike nasilja nad starejšimi. Otroci preprosto pridejo v dom, kjer so preživeli mladost, in poberejo od hrane, do pokojnine oziroma sredstev, ki jih imajo starejši za svoje preživljanje. In še več. Da ne govorimo o nasilju, ki se pojavlja v zadnjem času kot posledica materialnih dobrin, ki so si jih starejši ustvarili za časa svoje aktivne dobe in so sedaj predmet izsiljevanj, nasilja otrok nad starejšimi. Še več. Namesto, da bi uveljavljali – in tu seveda gre neke vrste kritika ali pa opomin na zakonodajno vejo oblasti in izvršno vejo oblasti –, namesto, da bi uveljavljali Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, ki določa, da so polnoletni otroci po svojih zmožnostih dolžni skrbeti in preživljati svoje starše, če ti nimajo dovolj sredstev za življenje, je slika največkrat v današnjem času obrnjena. Starejši ob skromnih prihodkih, pokojninah – o tem smo govorili v prejšnjih dneh, ko smo diskutirali o pokojninah – še vedno preživljajo tudi svoje otroke in nenazadnje tudi vnuke. O teh težavah in o takšnem nasilju starejši niso pripravljeni niti vajeni govoriti. Razlog je preprost. Gre za sliko neke idilične družine, tudi navidezne in zaigrane, saj je družina sveta stvar. In to je seveda sila sila narobe. Torej, negotove razmere v družbi, brezposelnost, revščina, so pogosto vzrok mnogih negativnih pojavov v družbi. In eden od teh je nasilje, ki je posebej vidno v družini, to je nasilje nad starejšimi. Varuhinja je obravnavala nekatere pobude, iz katerih je razvidno, da otroci nasprotujejo sprejemu staršev v institucionalno varstvo, ker to pomeni plačilo, materialne stroške, in pobude, iz katerih je razvidno, da otroci nasprotujejo celo vrnitvi staršev iz institucij v domače okolje, ker zanje pomenijo zopet materialno obremenitev. V obeh primerih gre za neko vrsto nasilja nad starši. Zato je treba pritrditi, in to večkrat pritrditi, ugotovitvam in oceni varuhinje, da iz izkušenj pri delu ugotavlja, da je izključenost iz družbenega dogajanja ena najhujših oblik nasilja in diskriminacije, ki pogosto zadeva prav starejšo populacijo. V današnji informacijski družbi hitrih sprememb, ko ni več nobene gotovosti, ko je vsak posameznik odgovoren sam zase, moramo več narediti za tiste starejše, ki so morda bolni, zapostavljeni, izključeni iz družbe, revni in zato še bolj potrebni pomoči in ukrepov pri varovanju svojih pravic. In tu varuhinja ponovno poudarja, in mislim, da se moramo tudi mi v Državnem zboru temu pridružiti, da je treba uvesti zagovorništvo starejših, podobno kot to velja za otroke. Tudi starejši potrebujejo zaupno osebo, na katero bi se lahko obrnili v stiski ali v dvomih. Zaradi staranja populacije narašča potreba po zaupnih osebah, na katere se bodo starši lahko naslonili, obrnili za kak nasvet. Zato je ob tej priložnosti treba spomniti tudi nas v Državnem zboru in Vlado na zavezo in obljubo, da bo v bližnji prihodnosti ustanovljen urad za starejše, in to ne glede na stroške, ki bi bili s tem povezani. Na koncu moram glede na današnjo razpravo, več kot triurno, poudariti še nekaj. Lahko se zgodi, da bomo naslednje leto v poročilu varuhinje brali še o eni zvrsti nasilja, ki ga produciramo mi sami v Državnem zboru, ko razpravljamo o različnih stvareh, ki so posledica nedemokratičnega in nekulturnega dialoga med nami samimi. Gre za tako imenovano, kot ga jaz imenujem, politično retorično nasilje, ko se poslanci in poslanke med seboj obstreljujemo iz seje v sejo, od točke do točke dnevnega reda, s polresnicami, lažmi, zarotniškimi zgodbami, obtoževanji brez dejstev in tako dalje. Tudi to je neka zvrst nasilja, ki nas utruja in nas dela še starejše, kot že izgledamo.
Hvala lepa. Besedo ima Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Že v predstavitvi stališča sem spregovoril o problematiki neplačevanja delavcev. V obzir moramo vzeti tudi to, da je zadeva, ki se je dogajala z delavci, ki so delali večinoma v gradbenih podjetjih, zelo slaba vplivala na ugled naše države. Na tak način si ne pridobivamo prijateljev, niti si ne pridobivamo partnerjev, pa vendar, kje boš najhitreje našel partnerja, če ne v sosedstvu. In sem prepričan, da nam je to povzročilo zelo veliko gospodarsko in politično škodo. Govorimo predvsem o pravici delavcev. Ne vem, ne zdi se mi logično, da delavec, ki ne dobi plače, ne sme zapustiti delovnega mesta. Mislim, da bi mi lahko imeli v zakonu to, da delavec zapusti delovno mesto. Ali da niso imeli informacije o tem, ti ljudje, da lahko zapustijo delovno mesto, in da zato ne bodo izpostavljeni nobenim sankcijam in da zaradi ne bodo izgubili službe. Na primer, lahko rečemo, če mora biti 15. v mesecu denar na računu in če ga ni, lahko zapustim službo in čakam, da dobim plačilo, in potem se vrnem na delo, brez da sem s tem izpostavljen kakršnimkoli grožnjam, da bom izgubil službo. Kajti to se je dogajalo v vsem tem času in zaradi tega so ti ljudje tudi toliko časa trpeli na teh pozicijah in potem, jasno, tudi vse izgubili. Veste, ampak niso vsi delodajalci takšni bavbavi in takšni črni delodajalci. Treba je vedeti, da je večinoma delodajalcev, predvsem pa tistih malih delodajalcev, častnih delodajalcev, ki so izplačevali svoje obveznosti in ki niso imeli obraza, da bi se na ta način igrali z ljudmi. In mislim, da bi v naši državi lahko uvedli to črno listo delodajalcev. Te pozitivne pa mogoče celo nagradili na nek način, jih stimuliral ali davčna ali kakorkoli že, nekaj bi se dalo najti za te delodajalce, ki trdim, da so v večini. Jaz trdim, da bi s fleksibilno delovno zakonodajo tudi stopili korak bližje k delodajalcu. Kajti ti pritiski, ta toga delovna zakonodaja, toga davčna zakonodaja so sigurno tudi ubijalci ustvarjalnosti. Če bi imeli določena razmerja, določene poti, ko delodajalec pride v krizo, ni dela, in se v tistem času bori s tem, kako na nek način rešiti podjetje, rešiti zaposlovanje – s tem se tudi izčrpavaš, enostavno izgubiš moč –, če bi v tem trenutku, ko pride delodajalec v stisko, ko mora enostavno nižati stroške, ko mora nižati stroške tudi s tem, da odpušča, bila zadeva bistveno bolj fleksibilno urejena, delavec pač zaključi svojo pot na zavodu za zaposlovanje, brez kakšnih velikih ovir in država vstopi kot partner, sigurno ti ostane, delodajalcu, moč in finance, da išče novo pot. Novo pot, ko bo spet zaposloval in ko bodo lahko te zadeve rešene, ne pa, da se potopi, eno in drugo. Naj povem še nekaj v zagovor tem delavcem, ki so ostali brez osebnih dohodkov. Moramo se zavedati, da brez teh delavcev tudi ne bi bilo tako uspešne Slovenije, kot je bila v preteklem času. Moramo priznati, da bi gospodarstvo pregorelo, ker smo bili takrat že tako ali tako pred tem. In, če nimaš resursov, takšnih, kot so delavci, se tudi to ne da delati. In to je treba imeti v vidu, tako država kot vsak posameznik. Predvsem bi pa rekel, da svet spreminjajo mali ljudje in ne tisti na vrhu. Prisluhnimo poročilu! Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Potrč.
Hvala lepa. Inštitucija Varuha človekovih pravic nam vsako leto nastavi ogledalo, da vidimo, koliko smo v družbi napredovali, kje so problemi, s katerimi se srečujemo, in kaj bi bilo še koristno storiti, da bi bilo teh problemov manj. Mene veseli, da smo v zadnjih letih na ta način, kot sem zdaj povedal, vedno bolj pripravljeni to poročilo sprejemati in da smo od prvih let zavračanja tega poročila in izgovorov, da se to pravzaprav nas ne tiče, zdaj le postali bolj pozorni na vsebino in s poročilom praviloma, razen redkih izjem, ne polemiziramo, ampak poskušamo oblikovati stališče, da bi ga uresničili ali pa vsaj na nek način opravičujemo z objektivnimi okoliščinami svoja ravnanja. To je dobro in v tej smeri bi kazalo še v večji meri delovati. Jaz ne bom govoril o prav gotovo največjem problemu, ker so že in bodo še govorili drugi, to je položaju tistih, ki imajo težave z iskanjem zaposlitve, to je položaju tistih, ki imajo na različen način težave v zaposlitvi preko šikaniranja ali drugih oblik, in tistih, ki se srečujejo s težavami svoje eksistence. Kakorkoli gledamo in menimo, da smo na tem področju veliko storili, najbrž za tiste, teh pa ni tako malo, ki so pod pragom revščine, in za tiste, ki iščejo ali nimajo zaposlitve, enostavno naša splošna ugotovitev kljub temu, da je resnična, ne pomaga veliko, ker so tisti konkreten problem za njih največji. Ampak dajmo se skupaj potruditi, da ga rešujemo, da ga rešujemo ne samo z zakonodajo, ampak tudi z uspešnejšim reševanjem gospodarske krize. In končno, dajmo ga reševati tudi na ta način, da iz našega delovanja izločamo tisto, kar največkrat najbolj boli, to je dejstvo, da se problemi prepočasi rešujejo oziroma da smo pripravljeni sprejemati nesorazmerno velike razlike, dovoljevati, da se te razlike še povečujejo, dovoljevati, da se vedno znova pojavljajo problemi v ravnanju konkretnih ljudi, ne da jih sankcioniramo. Ampak toliko uvodoma, zdaj pa samo dva konkretna vprašanja in podpora stališčem varuhinje in njega urada in hkrati opozorilo soglasno z ugotovitvami varuhinje, da ga rešujemo predlogo. So pa vprašanja, ki jih jaz leta in leta ponavljam, in žal mi je, da to moram storiti, ampak sem med redkimi, ki to delam, zato jih bom tudi tokrat ponovil. Eno je vprašanje pravic bivših nosilcev stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih. Drugo, s tem povezano, je vprašanje položaja hišnikov, bivših ali sedanjih. Glede obojega me veseli, da varuhinja na problem opozarja. Glede obojega, če ste kaj spremljali, sem poskušal tudi v zadnjem času aktualizirati stvari vizavi Vlade oziroma pristojnega ministrstva. Glede obojega lahko ugotovim, da je pripravljenosti za reševanje relativno malo in da je še vedno več tistega, kar sem uvodoma omenil, to je izgovorov, zakaj določenih problemov ni mogoče rešiti. Jaz upam, da bo odločitev Parlamentarne skupščine Sveta Evrope, ki nas je izrecno opozorila na nezakonita ravnanja – in jaz ne bom rekel, da sem tega vesel –, samo potrjuje trditve, ki sem jih 10 in več let govoril, da gre za nezakonita ravnanja in da jih Vlada ni, nobena, ne ta sedanja ne prejšnja, niti predprejšnja, nobena doslej reševala na ustrezen način, in zato bi slej ko prej bilo res prav slediti odločitvi oziroma sklepu Urada varuha, da se v tej smeri spremeni zakonodaja. In kar zadeva hišnike, jaz bi Urad varuha rad opozoril na morda moje površno branje, morda pa tudi na različno stališče. Jaz zelo podpiram predlog sklepa, ki pravi, "varuh priporoča sistemsko enotno rešitev vprašanja hišniških stanovanj". Če to prav razumem, potem razumem: enotno, na način, da naj rešitev velja za vse, ki so še danes na ta ali na drug način v bivšem ali sedanjem hišniškem stanovanju. Poudarjam pa to zaradi tega, ker v svojih ugotovitvah pred tem pri točki 294 opozarjate, da zakonodaja na različne načine ureja hišniška stanovanja, enkrat za krajše obdobje preko pravice biti nosilec stanovanjske pravice, drugič pa na drug način, kot da gre samo za službeno stanovanje. Če še vedno tudi pri varuhu obstoja ta dilema, jaz ne bom rekel, da je ni, vem, da obstoja pri ministrstvu, in da se preko te dileme utemeljuje nepripravljenost za reševanje tega vprašanja, potem priporočam skrben pregled posebne študije, ki jo je nekaj let nazaj naredil institut pri Pravni fakulteti v Mariboru, in je analiziral utemeljenost oziroma neutemeljenost takšnega razlikovanja. Če ta študija ni na razpolago, verjamem, da jo bo društvo oziroma Združenje hišnikov rade volje priskrbelo. In drugo, krajše od prvega, mene zelo veseli, da se je Komisija za človekove pravice odločila, da bo poleg priporočil, ki jih je dal varuh, ob tem da je problematiko obravnaval, sprejela tudi posebno priporočilo, da Državni zbor Ministrstvu za kulturo predlaga sprejem zakonskih rešitev, ki bodo v skladu s priporočili mednarodnih institucij pripadnikom nekdanje Jugoslavije omogočili spodbujanje, razvoj in ohranitev identitete ter okrepitev zavedanja v njihovi enakopravni integriranosti v slovensko družbo. Ne glede na to, ali je formulacija zelo čista, lepa, preozka, preširoka, jaz samo opozarjam, da je to eno od vprašanj, ki se ga bomo morali lotiti, tudi zaradi tega, ker nas na to opozarjajo mednarodne institucije, in da bi to ozkogrudnost, ki govori o balkanizmu, o vračanju v Jugoslavijo, o jugonostalgiji ne koristila ničemur, ker nima s tem nobene zveze, ker gre za naše državljane, ki tukaj živijo, praviloma desetletja, prav gotovo pa so pridobili državljanstvo in gre za državljane in ne za neke priseljence zaradi delovnih potreb in moramo jim ustrezne pravice zagotoviti. Jaz mislim, da bi bilo prav razmišljati še kakšen korak naprej, ker kakšen korak naprej zahtevajo tudi mednarodne institucije, in tudi pričakovanja teh društev, da namreč na ustrezen način institucionaliziramo obliko sodelovanja med temi društvi in državo. Mislimo, da bi neka oblika sveta, sosveta in podobno mogoče bila primerna, da bi ta vprašanja uredila. Soglašamo pa z varuhinjo in soglašamo tudi z opozorili kolegic in kolegov, da ta trenutek ni mogoče razmišljati, da bi tem skupinam ljudi dali enako pravico, kot jo imajo nacionalne manjšine Madžarov in Italijanov v Sloveniji, pa tudi ne Romov, in da za enkrat nihče od nas v naši poslanski skupini ne razmišlja o tem, da bi spreminjal ustavo ali nekaj podobnega, le v okviru obstoječih rešitev je mogoče storiti mnogo več. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Mirko Brulc, prosim.
Spoštovani predsedujoči. Lep pozdrav vsem prisotnim! Jaz se varuhinji in celotni ekipi zahvaljujem in izražam tudi čestitko za izjemno uspešno in kvalitetno poročilo. To poročilo ne prizanaša nobenemu segmentu naše družbe, ne izogiba se težkim zadevam, kar je tudi pohvalno. Vmes padajo vprašanja, ali smo se še socialna družba ali ne, ampak mi smo se odločili za tak način življenja in moram povedati, da se mi zdi, da je v mnogih zadevah, ki so tu opisane, kriv tako imenovan človeški faktor. Tu je že moj kolega prej omenil, kakšni so odnosi tu med nami. Opozoril bi na včerajšnjo žalitev ministra za delo, ko sem tudi reagiral, ko gre za primitivizem, ki si ga ne moremo dovoliti v tem okolju. In mogoče bo v bodoče morala ta ekipa obravnavati tudi takšne zadeve. Mi lahko različno razmišljamo, imamo različne poglede, vendar kako to izrazimo, kako to predstavimo, pa je odvisno od človeka, od njegove srčne kulture in še marsičesa. Bil sem deležen nekaj obiskov, govorim o celotni ekipi varuhinje, na občini v Novi Gorici, in moram povedati, da je bilo to vedno, tudi s strani mojih sodelavcev dobro sprejeto. Slišali smo za marsikateri problem, ki ga mi nismo zaznali, iz različnih razlogov, tako da je vaše delo po terenu zelo koristno, in rešuje in razveže marsikateri vozel. Pri tem poročilu bi rad poudaril le en majhen segment. Vedno je tako, veste, dokler nisi prizadet, to ni problem. Ko pa imam sam ta problem, potem je pa to nekaj hudega. Tu bi omenil reševanje ali odpravljanje diskriminacije na podlagi invalidnosti, še posebej problem gluhih študentov. Jaz upam, ker se že skoraj zaključuje leto 2010, da so se te stvari le spremenile od leta 2009. Za nami je mednarodni dan gluhih, se pravi priložnost za pregled, kaj družba postori za tiste, ki pomoč na tem področju potrebujejo. V tem poročilu berem ugotovitve, da gluhim študentom še vedno ni omogočeno spremljanje predavanj s slovenskim znakovnim jezikom, da imajo probleme pri izobraževanju in pridobivanju delovnih mest tu, doma, še posebej zelo počasni so postopki na Ministrstvu za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, študentom ni zagotovljeno plačilo za tolmačenje v znakovnem jeziku in še in še. Jasen je tudi predlog ekipe, da je treba zagotoviti enakopravno možnost izobraževanja, da je treba novelo zakona o visokem šolstvu prilagoditi tem zahtevam, da je treba tudi kakšen statut na univerzah posodobiti. To ni nič takega, da se ne bi dalo narediti v korist vseh tistih, ki želijo študirati. Seveda je treba prilagoditi tudi procese študentom s posebnimi potrebami. Na nekaterih področjih smo naredili velike korake naprej. Omenil bom samo telesne invalide. Povsod srečujemo tekoče stopnice ali pa dvigala in podobno, to je videti navzven, ampak tisto, kar je nekaj več, tistega se pa očitno tu ne da storiti. Omenil bi še en zelo velik problem na Goriškem ali pa v Novi Gorici. Gre za katastrofalne pogoje bivanja v naših zaporih. Ministrstvo za pravosodje je za izvrševanje kazni pravzaprav že imelo rezervirana sredstva za neko novo gradnjo in podobno. Tam so nečloveški bivalni pogoji in vsi bomo morali nekaj narediti, da se to spremeni. Tudi lokalna skupnost je pripravljena pomagati reševati ta problem. Mislim, da moramo kaj postoriti, da bo bolje. Jaz le upam, da bo poročilo, ta knjiga za leto 2010 malo tanjša. Verjetno nikoli ne bo prav tanka, ampak če bo vsaj kakšen problem razrešen, da bomo v medsebojnih odnosih znali reševati te probleme, kajti še enkrat poudarjam, ni sistem kriv, velikokrat tudi zakonodaja ni kriva, ampak je kriv človek. In tu mora biti srčna kultura prisotna. Še enkrat hvala lepa za to odlično poročilo. Vsem nam je to pravi učbenik. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miro Petek.
Hvala za besedo. Vsem lep pozdrav! Res je to letno poročilo Varuha človekovih pravic Republike Slovenije za leto 2009 oblikovno, tehnično, likovno zelo dobro narejeno. Mislim, da tako kot vedno, tudi zelo obsežno je. Seveda, vprašanje pa je vsebina in o vsebini na tem mestu moramo govoriti. Poročilo bi moralo zajemati vsa dogajanja, ki so se v letu 2009 pripetila na področju varovanja človekovih pravic oziroma kršenja človekovih pravic. Seveda objektivno to ne gre, poročilo ne more zajeti vseh primerov, to razumem. Vendar je problem takrat, ko nastopi selekcija. In po mojem občutku, po mojem vedenju in prebiranju tega poročila je šlo za kar nekaj selekcij, človekove pravice pa so univerzalne, tako kot so tudi kršitve človekovih pravic univerzalne. Zdi se mi, da ta selekcija včasih poteka preveč na tej relaciji, da če so kršitve pravic v našem političnem miljeju, niso vredne obsodbe, če pa so v vašem političnem miljeju, pa je to seveda velik problem. Politična preračunljivost na področju človekovih pravic nas vodi v pogubo, kolegice in kolegi. V poročilu in nasploh pri varuhinji človekovih pravic pogrešam več ukvarjanja z mediji. Mediji so namreč pomemben družbeni podsistem in tega ne smemo zanemariti. Moram pa reči, da je bil zelo dober odziv varuhinje, ko je šlo za medijske posege v pravice otrok, ko je šlo za zlorabo otrok za dvigovanje gledanosti, za dvigovanje naklade. In na to je varuhinja človekovih pravic zelo dobro reagirala, in to na nek način tudi zaustavila. Žal pa se je tudi sama pri tem več ali manj ustavila. Dejstvo je, da ne posegajo samo mediji v človekove pravice, temveč da posegata v medije tudi kapital in politika. In informiranost, enakopraven dostop do medijev je prav tako temeljna človekova pravica. Pri nas v Sloveniji imamo na tem področju nek defekt, nek primanjkljaj. Spomnimo se, pred dnevi smo lahko prebrali informacijo o stanju svobode tiska v Republiki Sloveniji v primerjavi s celotnim svetom. Leta 2008 je Slovenija še bila na 30. mestu. V lanskem letu na 37. ali 38. mestu. V letošnjem letu na 46. mestu. V letu 2008 je bila na oblasti vlada Janeza Janše in mediji so Janezu Janši zelo radi pridali oznako "princ teme". Sedaj je dve leti na oblasti Borut Pahor, ki ga nekateri zelo radi poimenujejo "princ svetlobe", in imamo takšen padec na področju svobode medijev in svobode tiska. V tem času se je zgodilo precej, od na nek način medijske likvidacije Boruta Mežka, ki ga je Vlada, seveda posredno preko STA, poslala na cesto, da ne govorimo o Slaku in Travnu s Kanala A, da ne govorimo o zadnjih primerih medijskih groženj, groženj novinarjem s strani na nek način gospodarsko-politične nedotakljive elite. Žal nisem slišal nobenega odziva varuhinje ali Urada varuha človekovih pravic na vse te deviantne odklone v slovenski družbi, v medijski krajini. Seveda je vprašanje delovanja posameznega varuha človekovih pravic. Moram reči, da je bilo meni bolj blizu delovanje gospoda Hanžka, ne samo zaradi tega, ker je kmalu po poskusu likvidacije oziroma atentata name prišel k meni v Mežico, tri, štiri mesece za tem in sva se dve uri pogovarjal tudi o problematiki človekovih pravic, o problematiki medijske krajine. Bolj všeč mi je bil njegov način dela, bolj odprt, res da tudi precej nepredvidljiv, včasih precej nepredvidljiv, vendar z nekim širokim humanističnim nabojem. Ta način dela mi je bil bolj všeč, kot pa neka hladna in preračunljiva obravnava človekovih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Matevž Frangež.
Hvala lepa za besedo. Spoštovana gospa varuhinja, najlepša vam hvala, ker vsako leto slovenski družbi, pa ne samo ob tem poročilu, ampak tudi sicer, nastavljate to ogledalo naše družbene realnosti. Jaz bi si želel, da izraz številnih problemov kršitev človekovih pravic v naši državi ne bi bil na dnevnem redu samo enkrat na leto, ampak da bi se znali predvsem znotraj oblasti problemsko usesti za mizo in poiskati učinkovite rešitve za probleme, na katere v svojem poročilu opozarjate. Zelo malo nam namreč pomaga vsa diskusija, če pravzaprav v ozadju te diskusije ni resnične volje za to, da nekatere probleme v tej družbi tudi rešimo. Če sodimo po današnji razpravi in tudi poročilu, ki kaže na to, da se nekateri problemi v naši družbi že 20 let ne premaknejo z mrtve točke, bi dejal, da je pravzaprav osnovni problem to, da potem, ko je to poročilo objavljeno, ko se z njim seznani Državni zbor in o njem razpravljamo, ne sledi tista nujna plat, ko bi se morala Vlada soočiti z rezultati tega poročila in organizirati svoje delo tako, da bomo naslednje leto soočeni s tanjšim poročilom ali pa da bo v tem poročilu prostor za nove probleme in nove kršitve človekovih pravic. Razumite to, predstavniki Vlade, tudi kot mojo pobudo in usmeritev za vaše delo. Težišče človekovih pravic se iz poročila v poročilo vedno bolj iz uresničevanja državljanskih in političnih pravic seli na področje socialnih pravic. Naj na tem mestu navedem, da recimo, v nekem dokumentu, ki smo ga sprejemali v tem Državnem zboru, recimo, v izhodni strategiji, pravzaprav gre za navedbo vedno novih zakonov ali sprememb in dopolnitev zakonov, ki pravzaprav meglijo slovenski pravni red, ne prispevajo pa k temu, da bi slovenski pravni red, s tem pa naša težnja po enostavni in jasni zakonodaji, prišel do izraza. Jaz se sprašujem, če je komu danes v Sloveniji pravzaprav slovenski pravni red, pomešan tudi z evropskim, sploh še razumen. In bolj kot je zakonodaja kompleksna in četudi si mislimo, da s kompleksno zakonodajo pravzaprav najbolje zaščitimo vse situacije, v katerih utegne prihajati do kršitve, sem sam nasprotnega mnenja. Jaz mislim, da bi bile ob jasni in preglednejši zakonodaji, enostavnejši zakonodaji, tudi kršitve te zakonodaje in posledično kršitve človekovih pravic bistveno bolj evidentne. Mogoče bi morali po 20-ih letih naše samostojnosti počasi začeti en razmislek o tem, v kakšnem pravnem sistemu pravzaprav živimo, kje smo s to izrazito prenormiranostjo slovenskega pravnega reda naredili napake, in na tem tudi v smislu antibirokratskega programa začeti uveljavljati nekaj odločnih korakov. Slovenija stoji sredi težkih in pogosto tudi bolečih reform. Nedvomno je, da ta čas tudi morebiti zaradi naše ihte, da sprejmemo čim več zakonodaje in pravzaprav uspeh naše politike merimo po številu zakonov, ne pa po številu odpravljenih problemov, terja od nas to, da zelo odgovorno gledamo na razmerja v družbi. Veste, v mnogih tudi aktualnih primerih, ko prihaja vsaj do okoliščin, ki vzbujajo sum na to, da se deli družbe okoriščajo, zaradi svojega položaja ali bog ne daj celo zlorabe položaja, ki ga zasedajo, ne prispeva k ustvarjanju ustrezne družbene klime, v kateri bi na temelju družbene pravičnosti lahko sprejemali zakonodajo, ki jo v imenu te pravičnosti sprejemamo. Prav reforme so izrazit primer tega, temeljijo na prepričanju, da se mora zaradi težkih časov vsakdo od nas nečemu odreči, delati bolj trdo in bolje, da dosežemo družbene spremembe, da bomo jutri vsi skupaj živeli bolje. Ta predpostavka pade na tem, da gotovo med nami obstajajo posamezniki in posameznice, ki svoje položaje zlorabljajo za to, da se koristijo. Ne govorim samo o političnem nivoju, ampak tudi o drugih nivojih. In ta občutek družbene nepravičnosti pravzaprav jemlje sapo in pogum za potrebne družbene spremembe. Ta teden je Mlada Slovenija, podmladek Nove Slovenije, objavila sporočilo za javnost. Priznam, da sem ga do današnje Mladine povsem spregledal, očitno so ga spregledali tudi mediji. In v tem sporočilu za javnost je nekaj resnično problematičnih formulacij. Mislim, da je pomembno, še posebej, kadar takšna sporočila prihajajo iz dela slovenske mladine, da jih ustrezno obravnavamo in ustrezno kvalificiramo. Sporočilo je pospremilo srečanje nemške mladine zadnji konec tedna, ko je nemške mlade nagovorila tudi kanclerka Angela Merkel. Slovenski pomladek Nove Slovenije piše v tem sporočilu med drugim naslednje: "Tudi v Sloveniji moramo narediti res multikulturaciji v takšni obliki, kot je poznamo danes, sicer je ogrožena slovenska kultura in s tem narodni obstoj. Tujci, ki živijo v Sloveniji, morajo sprejeti in spoštovati slovensko kulturo, slovenski jezik in slovenske zakone. Slovenija z idejo o multikulturnosti brezpametno izgublja lastno identiteto. Od tujcev pričakujemo spoštljiv odnos do slovenskega naroda, kulture, običajev in osamosvojitve Slovenije." Jaz ne želim kvalificirati teh besed prestrogo, ampak vendarle menim, da v teh časih, ki so lahko podobni po mnogih elementih nekim drugim časom, moramo še posebej paziti na obravnavo drugačnosti v naši družbi in jo sprejemati kot del normalnosti slovenske družbe. Kajti, spoštovane in spoštovani, Slovenija nima ideje o multikulturalnosti, Slovenija je multikulturna družba in pika. In kot takšno jo moramo sprejeti. Moja identiteta kot Slovenca, najbolje zaživi ob stiku z drugo identiteto. Moja identiteta, če hočete kot Mariborčana, najbolje zaživi tedaj, ko sem v Ljubljani. In jaz mislim, da to naše identitete bogati in da to daje Sloveniji tudi neke nove priložnosti. Slovenska identiteta ni stvar tujcev, je stvar nas. Najprej, ko nas ta slovenska identiteta skrbi, se vprašajmo, kakšen odnos imamo Slovenci do te lastne identitete in do našega lastnega jezika in kako lahko to identiteto pogosto izmaličimo zaradi različnih razlogov, tudi zaradi načina življenja. To je še posebej pomembno tedaj, ko govorimo o človekovih pravicah, ker je Slovenija multikulturna družba in ker so človekove pravice univerzalne tudi v tej državi. Delovanje pravne države je pravzaprav izraz problema in problematike, o kateri danes govorimo, in ključna točka uresničevanja človekovih pravic. Ne moramo pričakovati in bi bilo iluzorno pričakovati, da do kršitev človekovih pravic ne bi prihajalo. Tisto, kar pa je ključno, je to, da naš pravosodni sistem usposobimo za soočenje s temi kršitvami, da bodo kršitve ustrezno preganjene, sodno kvalificirane in da bodo kršitelji tudi čim prej pravnomočno obsojeni. Prav nedelovanje pravne države, pomanjkljivo delovanje pravne države je tisto, ki sije skozi celotno poročilo varuhinje človekovih pravic, in je eno od tistih področij, ki se mu moramo tudi v Državnem zboru bolj posvetiti. Drugi vidik je seveda delovanje same države in jaz moram dejati, da pogosto srečam predvsem v odgovorih uradništva na naša poslanska vprašanja, ker sem realist in se zavedam, da minister ali ministrica bolj ali manj podpiše odgovor na neko poslansko vprašanje, ampak moram dejati, da sem pogosto zgrožen, kakšne odgovore pravzaprav od predstavnikov Vlade in od uradnikov, ki te odgovore pripravljajo, dobimo. V njih je mogoče velikokrat zaznati skrajno nekompetentnost, še več, nezainteresiranost in, kako naj rečem, zdolgočasenost nad tem, da nekdo opozarja na nek družbeni problem. Pa če je še tako majhen in če zadeva še tako majhno skupino ljudi je uradništvo te države pod patronatom politike tisto, ki je tukaj zato, ki je dobro plačano in ki ima varne službe za to, da te probleme rešuje. In tisto, kar je minimalno za pričakovati, je to, da bodo ti uradniki kompetentno analizirali probleme, na katere opozarjamo tudi poslanci. S tem nočem delati krivice tistim v slovenskem uradništvu, ki pa svoje delo opravljajo dobro. Ni neke pozitivne selekcije v teh krogih in če hočete tudi ni primera, ko bi se kakega uradnika, tega zavarovanega medveda slovenske družbe, postavilo na cesto. S tem bi močno prispevali k temu, da bi bili vsi skupaj s kakovostjo javnih storitev in uradništva zadovoljni. Naj opozorim na nekaj stvari. Kolega Potrč je že opozarjal na problematiko, s katero se že dolgo ukvarja, in sicer vprašanje neprofitnih stanovanj, hišniških stanovanj in najemnikov v denacionaliziranih stanovanjih. Dolžina tega problema kaže na to, da je država pri teh vprašanjih, vprašanjih, ki ne zadevajo velikega števila ljudi naše skupnosti, odpovedala. In prav je, da tu pričakujemo hitre in učinkovite rešitve. In če z njimi ne bo postregla Vlada, sem prvi med tistimi, ki mislim, da moramo z ustreznimi rešitvami priti poslanci in zakonsko urediti ta vprašanja. Kolega Vito Rožej je že načel vprašanje mladih in stanovanjske politike. V Ustavi Republike Slovenije imamo to pravico zapisano tudi med ustavno zajamčenimi pravicami. In kako smo te pravice uresničili v slovenski državi? Ob dejstvu, da imamo vrsto stanovanj, ki so danes prazna, je vrsta mladih po statističnih kazalcih med tistimi, ki najdlje v Evropski uniji živijo pri starših. In to je ena tistih točk ob vprašanju zaposlitve, ki mladim onemogoča osamosvojitev in širše ustvarjalne možnosti za to, da to, kar prejemajo od družbe, družbi tudi vrnejo. Delovna razmerja. Raznovrstnost primerov, ki vsi po vrsti kažejo na nedelovanje nadzornih institucij. To je še posebej problematično v tistih primerih, ko država z ukrepi za premagovanje krize stopi naproti gospodarstvu. Varuhinja opozarja na nekatere od teh primerov, ko dajemo javna sredstva, pa vendar obstajajo v teh časih posamezniki, ki ta javna sredstva zlorabljajo, ljudem, ki so jim pa ta javna sredstva namenjena, pa ne zagotovijo ustreznih pravic. To je skrajno neprimerno, še posebej v časih, v katerih smo, vredno pa vedno vsakršne obsodbe. Izbrisane družbe. Država je leta 1999 sprejela nek zakon, brez razprave v Državnem zboru, brez glasu proti, po skrajšanem postopku, kjer je vsaj 17 tisoč 80 ljudi v tej državi, brez da bi jim dali eno samo možnost ugovora in dokazovanja drugačnega dejanskega stanja, potisnjenih na rob družbe in v popolno socialno brezperspektivnost. Kljub temu, da je pri tem primeru šlo za grob poseg v mednarodna načela korporacijskega prava in načela o ločenosti premoženja družbe od osebnosti in premoženja družbenikov. In to je posledica arbitrarnega, nepremišljenega ravnanja zakonodajalca, ki nam mora ob nuji, da to vprašanje ustrezno uredimo in krivice, ki so bile s takšnim ravnanjem zakonodajalca povzročene, odpravimo, biti v poduk, da je treba res dobro premisliti vsako zakonsko rešitev, ki jo sprejemamo v Državnem zboru. Spoštovane in spoštovani, še posebej spoštovana gospa varuhinja! Vem, da ta razprava ne prispeva k temu, da bi bile človekove pravice v Sloveniji bolje varovane. Skuša pa prispevati k temu, da bi tudi država s svojim ravnanjem prispevala k temu, da ne bi nastajale nove krivice, nove kršitve in da bi se v tej družbi bolje usposobili za to, da obstoječe kršitve čim prej razrešimo in da bo Slovenija, tako kot je bila v naših sanjah pred 20 leti, zgled uresničevanja človekovih pravic.
Hvala lepa. Besedo ima Vili Rezman.
Hvala lepa, gospod predsednik. Z zanimanjem sem vzel v roke oba svežnja, tako poročilo kot odziv Vlade na to poročilo, in sem skušal ugotoviti, v čem ostajajo kakšne pomembne razlike. Zlasti zavoljo tega, ker se je – danes je bilo to že nekajkrat povedano – postavilo temeljno vprašanje, ali smo torej še socialna država. In tega vprašanja si ne zastavlja samo varuh, pač pa smo to lahko prebrali tudi v okviru Državnega sveta, kjer je bilo to vprašanje zastavljeno. Odgovori, vsaj nekaterih ministrstev, ne vseh, da ne bi bili krivični, so po moji sodbi docela arogantni. Mi smo zagotovo, lahko trdimo, socialna država, kolikor imamo v mislih dvig minimalnih plač, pa kolikor imamo v mislih velika sredstva, ki smo jih namenili za ohranitev delovnih mest, tudi kaj drugega bi seveda še lahko našteli. Vendar pa se ta socialna mreža, ki se imenuje socialna država, na nekaterih področjih pa kar cefra in se bojim, da so ti trendi, vsaj za nekaj časa, še neustavljivi. Odziv Vlade na ta vprašanja, na nekatere kritike ja takšen, da ga vsaj jaz ne morem sprejeti, in se strinjam s tistimi, ki menijo oziroma tudi varuh je tako zapisal, da je odzivnost naših ministrstev, različnih organov preskromna. In kar je še slabše, da smo na mnogih področjih premalo prokreativni, da torej ne ustvarjamo novih boljših razmer in da se preprosto vdamo v to, kar sedaj imamo, se sklicujemo na krizo, češ, ne gre več bolje, in pika. S takšnim načinom se jaz preprosto ne strinjam. Bom ilustriral na primeru, danes je že nekajkrat bilo omenjeno stanovanjsko področje, na primeru poročila, ki samo nedavno obravnavali v okviru Komisije za nadzor javnih financ. Ugotovitve so hude. Nacionalni stanovanjski program se je v vrsti let, ki smo jih obravnavali do leta 2007, realiziral komaj v eni tretjini, kar zadeva zahteve po tem, da gradimo neprofitna stanovanja. Država je imela do tega področja takšen odnos, da je od načrtovanih sredstev zagotovila komaj 17 %. Pri tem je problematično tudi to, ko se ugotavlja, zakaj se to področje ne ureja bolje, se običajno kritika naslovi na občine, na lokalne skupnosti in da v tem poročilu na področju stanovanjskega gospodarstva Stanovanjski sklad Republike Slovenije ni niti enkrat samkrat omenjen, pa je tisti temeljni nosilec, ki bi moral zagotavljati tisto ustavno pravico, da bi vsi ljudje lahko imeli primeren dostop do primernega stanovanja. Naj povem, da sicer Stanovanjski sklad gradi stanovanja, po moji sodbi pretirano, za tržno prodajo, za trg in ne zato, da bi jih dodeljeval v ustrezni količini tistim, ki si sami ne morejo pridobiti stanovanj z nakupom. Naj povem, da je bilo odgovorjeno na naše vprašanje ali nestrinjanje, zakaj tako, da se to dogaja preprosto zavoljo tega, ker sicer ne bi imeli sredstev za lastno operativno delovanje, ker država tako slabo skrbi za naš državni stanovanjski sklad. Kako je to mogoče? Kako naj sprejmem takšne trditve, kako naj sprejmemo dejstvo, da je 100 stanovanj neprodanih in da je 110 milijonov evrov, kakor smo danes videli, depozitov stanovanjskega sklada. Pri tem pa Stanovanjski sklad ne izpolnjuje pogodbenih obveznosti, da bi plačeval subvencije mladim družinam, češ, denarja ni. Da vam v kratkem preberem to, kar sem si izpisal, iz odgovora Ministrstva za okolje in prostor, ki ima, po mojem, ciničen, aroganten odnos do tega področja. Torej kaj piše? Poslušajte. "Menimo, da se v okviru materialnih zmožnosti občin in države ustrezno izvaja načelo, da država ustvarja možnosti, da si državljan pridobi primerno stanovanje." In v naslednjem odstavku mirno priznajo, da pravzaprav sploh nimajo evidenc o tem, koliko je potrebnih neprofitnih stanovanj, da ne vedo, koliko je mladih družin, ki to potrebujejo. Kako bodo načrtovali, če nimajo osnovnih analitičnih podatkov in če tudi takrat, kadar jih imajo, delajo raje drugo, prodajajo za trg, da preživijo sami sebe, kot pa da bi delali za tiste, ki si stanovanj sami ne morejo pridobiti. Zato menim, da so opozorila varuha na mestu in da jih je treba vsaj v prihodnosti upoštevati, da ne bo v prihodnosti še večje kritike.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Franc Žnidaršič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana varuhinja s sodelavci, kolegice in kolegi! Poročilo Varuha je pravzaprav trkanje na vest oblastnih organov, države, parlamenta in vseh inštitucij, ki naj bi poskrbele zato, da bi živeli v državi, kjer bi bile človekove pravice spoštovane na vseh področjih, ki jih obravnavamo. Moram povedati, da zelo podpiram to poročilo, zaradi tega, ker brez orokavičenja navaja tista področja in tiste kršitve, ki so najbolj pomembne, ki najbolj izstopajo in najbolj prizadenejo ljudi v tej državi. Ker nimam mnogo časa se bom omejil samo na nekaj problemov, denimo, inšpekcijskih služb. Ministrstva odgovarjajo, imamo premalo denarja za to. 30 milijonov evrov bomo dali na leto za udeležbo naših soldatov v Afganistanu, kjer s tem denarjem branimo nekatere druge interese, zagotovo ne naših. Za 1 milijon evrov pa bi lahko zaposlili 15 sorazmerno dobro plačanih inšpektorjev, ki bi pomagali reševati problematiko tam, kjer je inšpektorjev premalo. Ali drugače, za ta denar bi zlahka zaposlili 20 sodnikov, pred katere bi istega dne stopili podjetniki, ki ne plačajo svojih delavcev leto dni, ti pa nimajo za kruh. Ampak tega nismo naredili. Če imamo inštrumente, jih ne uporabljamo, če jih pa nimamo, pa ali počasi ali nezadostno predlagamo njihovo sprejetje. Zaradi tega je to poročilo tako pomembno, da ga vedno znova jemljemo resno in poskušamo kaj storiti. Varstvo starejših, domov smo res naredili za 5 % starejših nad 65 let, ampak naredili smo take, da večina ne more plačati oskrbnine in v mnogih že ostaja prostor prazen, zlasti v tistih, ki so zgrajena v javnem zasebnem partnerstvu, kjer zasebni kapital hoče povrniti svoj vložek zelo hitro in je tam cena za večino ljudi nedosegljiva in je prostora celo preveč. Tistih domov, za katere smo se dogovorili, da jih bomo gradili v tem mandatu, dva domova vsaj na leto po 150 postelj, kjer bi bila oskrbnina cenejša, pa ni. Dva domova bi stala, denimo, okoli 14–15 milijonov na leto, ampak tega v proračunu ni, bomo pa imeli 30 milijonov za Afganistan, če ponovim, seveda nesmiselno trditev, da za nekaj nimamo pa potrebujemo in da nekaj imamo za tisto, kar rabijo Amerikanci, na primer, in ne mi. To je tisto, kar mene zelo boli. Zagotovo je zelo pomembno tudi dejstvo, da nam uhaja iz rok javni interes na področju zdravstvenega varstva. Tam dejansko prihajajo nove razmere, kjer bo samo tisti, ki ima dovolj denarja, pravočasno prišel do svojih storitev, pa se zelo vleče, da bi z zakonom določili način in podlage za delovanje zdravstvenega sistema v smislu javnega interesa tako, da bi za zavarovanje vsi enakopravno lahko uresničili pravočasno svoje pravice, ki jih potrebujejo. In kar zadeva okolje in prostor moram reči, da je poročilo varuhinje samo dokaz, da ni bilo samo vprašanje kant, ko je moral iti tisti minister, na katerega mandat se nanaša to poročilo, pač pa še kaj mnogo hujšega. Na primer, da življenje v zdravih razmerah ni bila prioriteta tega ministrstva, da je delovalo nezakonito, da se ni odzivalo na pozive varuha, da je celo onemogočalo delo varuha, denimo, ki se je borilo za to, da se dovoljenja za obratovanje tistih, ki bi lahko zelo onesnažili okolje, pravočasno izdajajo. Pri tem je zelo žalostno, da predsednik Vlade takrat ni znal povedati dveh stavkov na račun odstavljanja ministra in je izpadlo, kot da je žrtev, ki mora oditi, zaradi političnih razlogov. V tem poročilu so dokazi, zakaj je moral neki minister zapustiti svoj položaj. In to kaže na katastrofo delovanje tistega ministrstva, ki je pozabilo, za kaj ga imamo, kakor, da tam ljudje ne bi bili plačani. Če zaokrožim vse to, poglejte vprašanje varuha, ta se sprašuje, ali je zasedba ljudi tam sploh sposobna opraviti nalogo, za katerega je postavljena. Katastrofa kot primer, ki mora povedati kaj več o tem, kaj naj naredimo v prihodnje. Hvala.
Hvala lepa. Proceduralno, gospod Jelinčič. Prosim.
Hvala lepa. Moram reči, da najostreje protestiram proti vašemu načinu vodenja, gospod predsednik. In sprašujem gospo varuhinjo človekovih pravic, zakaj mi predsednik Državnega zbora ne dovoli govoriti pred Državnim zborom? Dejstvo je, da se verjetno boji tistega, kar bi povedal, verjetno so mu kaj naročili in mislim, da je to [[...]]
Hvala, gospod Jelinčič.
[[...]]fašistični način delovanja [[...]]
Takšnega diskurza v Državnem zboru ne bom dovolil. Naj opozorim na to, da je bil Zmago Jelinčič na vrsti kot govorec, da ga ni bilo v dvorani, da je zamudil na razpravo in da v skladu s pravili tega zbora in dogovorom ne more dobiti besede, če zamudi razpravo. Menjava med kolegi je možna samo dokler ni bila opravljena razprava, ni pa mogoče po zamujenem prihodu v dvorano ali že po opravljeni razpravi. Zato vas opozarjam, gospod Jelinčič, da pazite na besede, drugič pa se pojavite v dvorani takrat, ko je to treba in ne zvračajte krivde na druge. Hvala lepa.
Gospod predsednik [[...]]
Nimate besede.
Še dva kolega [[...]]
Vaša kolega bosta dobila besedo, če bosta to hotela in če bosta v dvorani, vi pa te besede namesto njiju ne morete več dobiti. Hvala lepa.
[[...]]skratka faši [[...]]
Pazite na besede.
Fašizem.
Gospod Jelinčič, beseda, s katero operirate, z njo operirate zelo na lahko, tako kot z vsemi drugimi stvarmi v tej dvorani ali izven nje. Pazite na besede, ki jih uporabljate. Hvala lepa. Besedo ima Samo Bevk. Prosim.
Dajte me na sodišče, pa bova tam [[...]]
Besedo ima Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Ustava iz leta 1991 v 159. členu pravi, "za varovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin v razmerju do državnih organov, organov lokalne samouprave in nosilcev javnih pooblastil se z zakonom določi varuh pravic državljanov". No, takrat smo rabili kar nekaj časa, da smo izvolili prvega varuha človekovih pravic, to je bil gospod Ivan Bizjak, izvoljen pa je bil 29. septembra 1994, svoje delo pa je nastopil z letom 1995. Se pravi, da letos praznujemo nek jubilej dela Varuha človekovih pravic in obravnavamo tudi Petnajsto letno poročilo Varuha človekovih pravic Republike Slovenije. V vsem tem obdobju lahko ugotovim, da z vedno večjo občutljivostjo obravnavamo to poročilo in vedno tudi bolj temeljito. Jaz sem bil zadolžen, da pripravim stališče poslanske skupine naše takratne Združene liste Socialnih demokratov za prvo poročilo Varuha človekovih pravic, za leto 1995. Obravnavali smo ga 19. 11. 1997, skoraj po treh letih dela Varuha človekovih pravic. Zakaj to pravim? Prav zaradi tega, kar sem poudaril na začetku, da smo vedno bolj občutljivi do tega poročila. Kako je takrat zgledalo to poročilo, ta točka dnevnega reda? Poleg varuha človekovih pravic, gospoda Bizjaka, smo imeli še stališče takratnega matičnega odbora, to je bil Odbor za notranjo politiko, potem so predstavile stališče tri poslanske skupine, prav je, da jih imenujem, Združena lista Socialnih demokratov, DeSUS in LDS, noben drug ni predstavil stališča, tudi nobeden izmed predstavnikov Vlade ni sedel v Državnem zboru. Danes je bistveno drugače. Tukaj so ministri in ministrica, državni sekretarji. V razpravi sta sodelovala samo dva poslanca, Roman Jakič in dr. Ciril Ribičič. Enega spektra političnega prostora sploh ni bilo v Državnem zboru. Za poročilo Varuha človekovih pravic za leto 1995 pa je glasovalo samo 48 poslank in poslancev, takrat navzočih v tej dvorani. Najbrž je jasno, kdo smo sedeli tukaj notri in z 48. glasovi je bilo to poročilo sprejeto. Toliko o historiatu prvega poročila varuha človekovih pravic, gospoda Ivana Bizjaka. Jaz bom pa izpostavil danes samo en problem, ki pa mislim, da je dosti bolj problematičen, kot tistih 20 vrstic, skoraj 20 vrstic, ki je temu problemu namenjen, v skoraj 400 straneh temeljito pripravljenega poročila. To je na strani 153 predstavljeno področje sprejemanja prostorskih aktov. Gre predvsem za občinske prostorske načrte. Žal tudi nobenega priporočila in predloga ni predstavljenega za to problematiko. Bi pa lahko rekel, da je poleg področja sociale, se pravi, težav z eksistenco, iskanja delovnih mest, problemov zaposlenih in tako dalje, mogoče to prav eden ali pa eden največjih problemov v tej državi, to je zelo dolgo sprejemanje občinskih prostorskih načrtov. Poglejte, pogledal sem na spletno stran za občino Krško. Od leta 2004 do konca leta 2009 je prišlo več kot 600 novih pobud občanov za to, da bi lahko, recimo, gradili, da bi lahko spremenili namembnost in tako dalje. Se pravi, da več kot 600 problemov še ni rešenih, ker nimamo občinskega prostorskega načrta. Pogledal sem za občino Radovljico. Sprejeli so več kot 500 pobud občanov za spremembe občinskega prostorskega načrta. Recimo v naši občini Idrija imamo takih pobud 97. Zdaj, če seštejemo vse te pobude za vseh 210 slovenskih občin, dobimo eno ogromno številko. Občinski prostorski načrti, ki pa so sprejeti, pa jih lahko preštejemo na prste obeh rok ali pa, mislim, da ne, samo na eno roko, recimo v začetku letošnjega leta so se v Novem mestu pohvalili, da so kot prva mestna občina dobili občinski prostorski načrt. Mislim, da ima sedaj tudi Ljubljana občinski prostorski načrt. Ampak večina drugih občin pa tega še nima. Zato mislim, da bi bilo potrebno tudi kakšno priporočilo ali pa predlog v zvezi s tem. Žal tako občine kot tudi Vlada in posamezni resorji niso dovolj, po mojem, tudi kadrovsko zasedeni, da bi lahko ustrezno in dovolj hitro reagirali na vse te predloge. Mislim, da bi bilo na področju sprejemanja občinskih prostorskih načrtov treba narediti dosti več, kot pa smo naredili doslej, posebej zaradi tega, ker je nesprejetje občinskih prostorskih načrtov tudi velika cokla v razvoju, ne moremo realizirati številnih razvojnih projektov, ki jih imajo občine v svojih razvojnih načrtih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franc Pukšič. Prosim.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi, ministri, predstavniki Vlade, državni sekretarji, sekretarke, seveda varuhinja človekovih pravic s sodelavci! Ko greš skozi to poročilo in pravzaprav ne veš, pri katerem poglavju bi se bolj ustavil oziroma, ko ga bereš, vidiš, poleg tega, na kar poslanke in poslanci tudi preko poslanskih vprašanj opozarjamo Vlado, ministre, koliko nepravilnosti, koliko krivic se dogaja našim državljankam in državljanom, pa žal s strani opozicije nimaš drugega instrumenta, kot tukaj stati, če te seveda vmes še ne prekinejo, povedati in opozoriti na te nepravilnosti in potem enostavno čakati, da institucije, s katerimi upravljate, državo imate v upravljanju, ne v lastnini, odreagirajo ali pa ne odreagirajo. Ustavne pravice, volilna pravica. Nemogoče je dopovedati tako volilni komisiji, upravnim enotam oziroma ministru za zunanje zadeve, kako se krši volilna pravica našim rojakom, ki živijo po svetu. Najprej jih pozovejo, napišite nam točne naslove. Rojaki jim pošljejo točne naslove, potem dobijo volilni material na tiste naslove, ki so jih imeli prej organi v upravljanju. Posledica tega je, da dobijo volilni material nekaj dni, teden ali celo več po končanih volitvah ali referendumih. Ampak, poglejte, opozarjamo, pa se nič ne zgodi. Če gremo dalje, na pravosodje in pomen kakovosti sodnega odločanja. Saj ne vsi, to je treba povedati, nekateri sodniki resnično delajo in zelo dobro delajo. Nekateri pa res ne vedo, kaj je to kakovostno odločanje. Nekako človek dobi občutek, da se jih iz komiteja pokliče in se jim vnaprej napiše, kako se bo odločalo. Kar je pred mano kolega Samo opozarjal, na prostorske plane. Ja, moraš biti župan Mestne občine Ljubljana, potem ga dobiš. Potem dobiš odločbo Ministrstva za okolje za spremembo prostorskega plana v ponedeljek, ko ti že imaš sejo in ko na seji sprejemaš spremembo občinskega plana, seveda, brez da bi to naredil tako, kot bi bilo treba, dati gradivo in tako dalje. Ampak nič se ne zgodi. Nič se ne zgodi tistim, ki so to kršili. Čeprav seveda na vse to opozarjamo. Celo več, za manjše občine, ne vem, za nekatere, kjer niso pravi župani, zahteva ministrstvo tudi okoljsko poročilo, za nekatere ne. V okoljskem poročilu je zapisano, ko ga bereš, neka stroka, nekdo pač to naredi, da je treba spremljati priklapljanje na kanalizacijsko omrežje. Povejte mi, dragi moji, kdo v občini pa bo prišel in čez noč naredil kilometer, dva ali tri kanalizacijskega omrežja, sploh tam, kjer so kilometri in nekaj hiš, da bo občina, da bo župan, da bo občinski svet spremljal gradnjo kanalizacije. Vse to je zapisano v razvojnih programih. In to so največji razvojni programi vseh občin in vse to so javni dokumenti, dostopni na Ministrstvu za finance, ker jih je treba predložiti za proračun. Skratka, milijon stvari se birokratizira. Opozarjamo na njih. Tudi v poročilu je ogromno tega, vendar bi pričakoval s strani institucije Varuha človekovih pravic po vsem tem času morda neko odločnejšo držo. Enostavno zahtevo, da se nekatere stvari spremenijo. Ker sicer samo pisati te debele knjige in iz leta v leto na to opozarjati, žal nič kaj dosti ne pomeni in ne koristi našim državljankam in državljanom. Stanovanjske zadeve, deložacije. Dragi moji, kdaj in zakaj deložacije? Zato, ker nekdo noče plačevati, s tem se strinjam. Ker nekdo ne more, ker je izgubil službo, ker je nekdo v službi pri baronih, pri tajkunih, pri tistih, ki so iz državnih bank potegnili denar za privatno lastninjenje, za privatizacijo, za krajo družbenega premoženja, in tem ne dajo plač, ti isti pa s svojimi prihodki morajo sanirati njihove kredite preko sanacije bank, kot se sedaj celo napoveduje, tretje sanacije. Upam, da bo tudi tu varuhinja človekovih pravic skočila v zrak in jasno povedala, naj se to rešuje, ampak ne na plečih delavk in delavcev. V Slovenski ljudski stranki smo ob privatizaciji, torej že na začetku, zelo jasno opozorili in povedali, da se mora privatizacija odrejati v skladu z zakonitostjo in pravičnostjo in že takrat je bilo jasno rečeno, da so prvi na vrsti tisti, ki so vložili, torej bivši lastniki, da so drugi na vrsti tisti, ki so dodali novo vrednost, da se seveda s privatizacijo ne sme zgoditi nove krivice. Zato smo rekli, če bi se delalo tako, torej pravično in zakonito, potem bi bilo seveda bistveno drugače. Delalo se je drugače. Jaz sem sicer slišal, da so baje nekatere politične stranke, pri katerih ni bilo Slovenske ljudske stranke zraven, celo podpisale baje nek sporazum o tako imenovani "pragmatični prihvatizaciji" po Markovičevem sistemu, ki se je potem seveda zgodil s tako imenovanim notranjim odkupom, krediti državnih bank, to kar se sedaj že tretjič ven vsipa. Kako? Seveda v glavnem brez jamstev, ker če bi jamstva bila, če bi ob tej privatizaciji vsi ti odgovarjali s celotnim svojim premoženjem, bi seveda danes marsikdo stal pred deložiranim lastnim stanovanjem. In to seveda upravičeno, če se je šel kraje milijonov in milijonov. Opozarjali smo in seveda tudi tukaj v samem poročili pri enem izmed zelo perečih poglavij, brezposelnosti, je zapisano, da je število pobud, ki se nanašajo na brezposelnost, pomembno narastlo zaradi splošno znanih dogodkov, množičnega odpuščanja. Zardi tega vala brezposelnosti je postal velik problem v naši družbi. Tudi ta brezposelnost, da so nekateri kmetje, in to dobri kmetje, ali nekateri, ki so na nek način reševali, želeli preživeti družino, šolati otroke, ne kupovati jaht, premoženja in ne vem česa, takšne elementarne zadeve, za to so zastavili svoje celotno premoženje in se jih je seveda potem preko oderuških obresti spravilo na kant, sedaj životarijo ali pa so ostali brez vsega in so najemniki v lastnih stanovanjih. Žal v zadnjem času, sicer čas pač celi rane, pravijo, ni kaj slišati v zvezi z ničvredno certifikacijo. V glavnem torej državljanke in državljani od teh certifikatov v veliki večini seveda niso imeli nič. Razen posamezniki, ki so te certifikate kupovali za nekaj procentov njihove vrednosti, potem pa jim je država, vladne koalicije dajala za certifikatsko luknjo ogromna bogastva, v katerih so seveda bili neskrbni, nevestni lastniki, ker je običajno tako, da če nekaj dobiš kar tako, potem tudi kar tako zapraviš. Bistveno drugače je, če si moraš prislužiti ali pridelati. Jaz bi pričakoval s strani Varuha človekovih pravic mogoče tudi kakšno idejo, zamisel, napotilo Državnemu zboru oziroma predvsem vladni koaliciji. S strani opozicije smo marsikateri zakon že predlagali, da bi se izboljšalo gospodarsko stanje, za marsikatero svinjarijo, za katero je nekoč državna tožilka rekla, "da še ni nujno, da je kaznivo dejanje", pa vendarle ima, po mojem, vse te elemente, če že ne materialne, moralne, sploh za tiste, ki so na visokih političnih položajih ali upravljajo z družbenim premoženjem. Torej jaz nekako pričakujem, da bo tudi varuhinja človekovih pravic opozorila, da bo treba to prerazporeditev družbenega premoženja končno narediti, predvsem tistih in tistim, ki so prišli do premoženjske koristi s kaznivimi dejanji, ki so prišli do premoženjske koristi preko tako imenovanega pravnega naslova ali slamnatih družb, tistih, ki so prišli do premoženja in premoženjske koristi z goljufijo, v nasprotju z načeli morale, in tudi tistih, ki so se načelom pravičnosti in morale odpovedali in so še danes na položajih, ali tako imenovani Talum direktorji, ali tako imenovani drugi visoki funkcionarji tudi v kabinetu predsednika [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima Branko Marinič.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Dovolite mi, da najprej uvodoma ugotovim splošno mnenje o aktu, ki ga obravnavamo, tako o obliki kot o vsebini tega letnega poročila Varuha človekovih pravic Republike Slovenije za leto 2009. Moram reči, da je zelo nazorno, zelo pregledno, vsebinsko dobro, navedeni so konkretni primeri. Zaradi tega osebno izrekam pohvale vsem tistim, ki ste dali tako vsebino kot obliko. Se pa ob tem sprašujem to, kar se je varuhinja sama vprašala pred obravnavo tega letnega poročila, koliko je in če je, koliko še sploh je Slovenija socialna in pravna država. To pa seveda skrbi, ne le varuha človekovih pravic, tudi nas poslanke in poslance. Bojim se, da bo letno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2010 še debelejše, če se bo tako nadaljevalo, kot je sedaj nakazano. To bo seveda slaba popotnica za še slabše stanje na področju sociale in funkcioniranja pravne države. Če se bo tako nadaljevalo, se bojim, resnično se bojim, da bo to letno poročilo za leto 2010 debelejše. To pa seveda ni namen. Namen obravnave in analize letnega poročila je, da se izboljša stanje. Jaz bi toliko bolj verjel v izboljšanje stanja, kolikor več bi bilo ministrov in ministric, pa tudi njihovih namestnikov na obravnavi naše komisije in tudi danes na tej obravnavi. Na začetku je bilo kar osem ministrskih stolčkov praznih. To ni dobra popotnica. In to poročilo ni namenjeno temu, da ga obravnavamo poslanke in poslanci v Državnem zboru, ampak temu, da to slišijo najodgovornejši člani izvršilne veje oblasti. Kajti, to je v prvi vrsti namenjeno njim, da izboljšajo vsak na svojem področju stanje. Ne bi posebej izpostavljal to, kar je varuhinja ob predstavitvi izpostavila, enega od ministrstev, ker če pogledamo vsebino lahko ugotovimo, da bi bilo treba še koga izpostaviti. In morda delamo krivico enemu izmed ministrstev, ki pa morda res ne zna najti prave poti za dobre rešitve. Ampak po mojem osebnem prepričanju gre za sistemske zadeve. To pa ni tako enostavno. In to verjetno ni zgolj in samo obveznost enega ministra. Gre za povezovanje, gre za urejanje področij različnih ministrstev. Treba bi bilo ugotoviti, katera so tista ministrstva, ki pri tem sodelujejo. Če sem že pri vsebini dela Ministrstva za okolje in prostor, ki je bilo izpostavljeno, in utemeljim to, kar sem dejal, da ni to zgolj in samo to ministrstvo, da verjetno še katero od ministrstev, tukaj vidim eno neusklajeno delovanje organov Ministrstva za javno upravo in Ministrstva za okolje in prostor. Kajti iz vsebine tega poročila je prav to razvidno. Ko inšpekcijske službe, ki bi se morale dopolnjevati, napram strank delovati tudi svetovalno, ne zgolj kazensko, gredo posamezni inšpektorji celo tako daleč, da hodijo podjetnikom, ki so že itak v krizi, grozit, vznemirjajo zaposlene, vznemirjajo lastnike podjetij in kažejo svoje izkaznice, ki jih imajo, kar seveda ni dobro in, če eden od inšpektorjev, ki sodi v Ministrstvo za okolje in prostor, izda neko odločbo, ki jo mora nekdo realizirati zaradi tega, ker ne izpolnjuje pogojev, po drugi strani pa inšpektor, ki sodi v neko drugo ministrstvo, ravno tako pride in pove, da ta inšpektor nima prav. Tu je ta utemeljitev, da ni zgolj in samo eno ministrstvo, ki ga je varuhinja danes izpostavila, pa daleč od tega, da bi želel Ministrstvo za okolje in prostor kakor koli zagovarjati. Veliko nereda je, vsaj po tem letnem poročilu. V nekaterih razpravah kolegic in kolegov je bilo tudi izpostavljeno Ministrstvo za okolje in prostor in jaz se vprašam danes tudi, kje pravzaprav je minister za okolje in prostor. Saj ima svoje namestnike, ampak z ozirom na alarmantno stanje na tem ministrstvu, bi pričakoval, da bi minister bil tukaj. Verjetno ima kakšne druge obveznosti. Ampak pustimo to, kar se te prisotnosti tiče, varuhinja je ob svojem nastopu ob koncu opravičila, zakaj nima enega od namestnikov. Prav bi bilo, da so tudi kakšni ministri opravičeni, zakaj jih danes ni tukaj. Nekaj pomembnih izhodišč in vsebin sem si pribeležil ob izvajanju predstavitve s strani varuhinje človekovih pravic. Dejala je, sodelovanje z Vlado je dobro. Kasneje pa okarala eno ministrstvo bolj in nekaj ostalih. Se mi zdi približno tako, kot da bi jaz zdaj dejal: "Veste, moja ura je čisto točna, le pet minut zaostaja." Tako približno bi lahko jemali to interpretacijo. Tudi njene utemeljitve sem si zabeležil – od nekaterih ministrov ne dobimo odgovorov in pojasnil. Poglejte, ali se to ne odraža, ta nered, v bistvu na osnovni korespondenci, ali se ta nered ne odraža v vseh porah družbenega življenja trenutno v Republiki Sloveniji. Poglejte kako banalen primer je to in če ga malo poglobimo, dobimo odgovor, ki sem ga že navedel, da se to odraža v vseh porah družbenega življenja v veliko hujših vsebinah. Tisto, kar skrbi, da so pojasnila nekaterih ministrstev tako banalna, da povedo, "premalo zaposlenih". Ja ljubi bog, pojdite po ministrstvih, poglejte, koliko ljudi je tam! Jaz verjamem, da je marsikateri od zaposlenih tudi šikaniran, tudi trpinčen, zaradi tega, ker mora opravljati vrsto nalog, da nekomu, ki je privilegiran, tega ni treba. Ob tem je moje vprašanje samo to, ali so tisti, ki odgovarjajo s takšnimi vsebinami, da je premalo zaposlenih, med svojimi zaposlenimi opravili anketo, da bi dobili njihove odgovore in da bi to bila potem osnova za utemeljitev tega, ali je res na določenem ministrstvu oziroma kabinetu premalo zaposlenih. 100 tisoč brezposelnih imamo. In če nekdo zna utemeljiti, da neka naloga ni opravljena zaradi tega, ker je premalo zaposlenih, potem mora znati utemeljiti tudi, da je potrebna nova zaposlitev katerega od delavcev v določenem delokrogu, če to drži. Če pa je to zgolj in samo neko opravičilo za odgovor, je to seveda drugo vprašanje. Vprašati se je treba, ali je na vseh teh ministrstvih, ki se s tako lahkotnimi odgovori zadovoljijo, ob tem pa so prepričani, da zadovoljijo tudi posameznega ministra, predsednika Vlade, pa tudi nas, poslanke in poslance. Mene s tako obrazložitvijo ne bo prepričal nihče. Moje prepričanje je, tam kjer ni odgovora na konkretne vsebine, tam je slaba organizacija dela. Varuhinja je izpostavila tudi delovna razmerja. Veste, preden sem prišel v Državni zbor, sem bil 30 let v proizvodnji, v velikem sistemu, kjer so nastajali v začetku tako imenovani samoupravni akti o delovnih razmerjih. Pa smo jih obravnavali na različnih instancah. In danes ni nič drugače. Se pravi, pri vsebini o delovnih razmerjih, iz katerih sledijo pravice in obveznosti zaposlenih, tudi danes sodelujejo socialni partnerji. Tudi v nekem drugem, prejšnjem obdobju, v prejšnjem režimu so bili predstavniki zaposlenih poleg, ko se je zakonodaja sprejemala. Ampak ne gre prezreti dejstva, da so danes delovna razmerja na veliki preizkušnji. Delavci so tako ali drugače tisti šibkejši člen, ki jo vedno slabšo odnesejo. Vedno so ti najšibkejši členi tisti, ki prevzemajo najhujše breme takšne ali drugačne krize, ki jo imamo danes v Republiki Sloveniji. Ampak, ali imamo krizo vodenja, ali imamo politično krizo, ali je dejansko še prisotna finančna in gospodarska kriza, je seveda drugo vprašanje. Nekateri so prebrodili tako finančno kot gospodarsko krizo. Nekatere članice, med njimi Poljska, je sploh niso občutile, ker so reagirale pravočasno. Mi čakamo, da se bo samo zgodilo. Kot čakamo pri delovnih razmerjih, da se bo nekaj samo od sebe spremenilo. Pa se ne bo. Trpinčenje na delovnem mestu je danes ena od kategorij, ki bi morale resno skrbeti tako Vlado in tudi poslanke in poslance Državnega zbora. Pojdite se v različne delovne sredine pogovarjati z zaposlenimi. Nekateri molčijo, molčijo, ker ne upajo naglas povedati tistega, kar jih mori, in tistega, zaradi česar so kršene njihove temeljne pravice in svoboščine, ki izhajajo iz Ustave Republike Slovenije in iz drugih aktov. Velikokrat so delavci ponižani. Samo poglejte nekaj posnetkov v javnih občilih, ali delavci sedijo nekje v nekem kotu, čakajo na miloščino ali čakajo na nekem okencu, da bodo nekaj uredili, ali čakajo svojega najvišjega predstavnika, kdaj se bo pripeljal oziroma ga bo nekdo drug pripeljal in ga bodo trije varovali. V javnih občilih vidimo veliko takšnih prizorov, da se človek naravnost zgrozi, pa se ne zgodi tu, kjer bi se moralo pod nujno zgoditi in nekaj hitro urediti, skorajda nič. In tukaj je resnično med opozicijo in koalicijo nekaj, kar ne bi smelo biti. Nenehni očitki, da tisto, kar pripravimo v opoziciji, ni dobro, ker bo to sistemsko rešeno s strani Vlade, in ni s strani Vlade, tisto, kar mi predlagamo, pa tudi ni sprejeto. In verjemite mi, če bi resno vzeli nekatere vsebine predlogov s strani opozicije, bi bila danes marsikatera stvar boljša. Ne govorim, da ne vem, koliko, a zagotovo bi bilo vsaj na nekaterih področjih nekaj svetlih izjem. Ampak, zaradi nekega političnega vztrajanja, zaradi neke trme, zaradi tega, da izkazujete moč na drugi strani, se poslabšujejo takšne razmere, o katerih danes govorimo. Ne morem mimo dejstva, da je varuhinja omenila tudi invalide. Veste, ali velja neko splošno prepričanje v splošni miselnosti, da je invalid tisti, ki nima roke, ali tisti, ki ga vidimo na vozičku ali kako drugače? Mnogo invalidov je, ki se med množico delavcev ne razlikujejo, pa so invalidi. In jaz mislim, da je treba predvsem na te invalide pogledati. To so invalidi, ki so zaradi neke dolgotrajne prisilne drže v procesu svojega dela imeli takšno smolo, da jih je to delovno mesto naredilo invalide. In ko dobijo tam eno kategorijo, ko jim ustrezna stroka predpiše, da lahko dvignejo do 5 kilogramov, pa ne vem, kaj še vse, potem je za delodajalca ta delavec ovira. In zamislite si kako to boli, ko ti nekdo po 30 ali 35 letih službe v nekem podjetju pove, da nisi več dobrodošel, da imajo s tabo same probleme in da se nenehno pritožuješ in da izsiljuješ in ne vem, kaj še vse. Veste, tukaj je treba biti najprej človek in ugotoviti, da je ta delavec, ki vizualno zgleda čisto povsem dobro, ampak zaradi nekih drugih okvar je invalid in ga jemljejo kot nepotrebnega v nadaljnjem procesu proizvodnje. Tukaj sem si zabeležil tudi čakanje ljudi na upravnih enotah, če bi nadaljeval, če bi to združil še v težave v zdravstvu in slabo komuniciranje zdravstvenega osebja s koristniki storitev. Veste, velja eno splošno načelo, to so spoznali trgovci, da je kupec kralj. Nekateri uradniki in nekateri uslužbenci na zdravstvenih enotah to pozabljajo, da so oni tam zaradi ljudi, ki bodo prišli opravit neke storitve, ne pa obratno. In potem ali jih pustijo čakati ali se z njimi ne ukvarjajo ali kako drugače obravnavajo te ljudi, da se čutijo ponižane, da se čutijo prizadete. To ni dobro. Prepričan sem, da bi lahko danes povedal še marsikaj, a se mi zdi pomembno zaključiti z ugotovitvijo, da bo varuhinji morda tudi lažje, da Slovenija ni več ne pravna in ne socialna država. Tako daleč smo prišli. In hitre odgovore bomo morali poiskati, tako Vlada kot parlament, da bomo te stvari izboljšali.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Silven Majhenič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Še enkrat lep pozdrav varuhinji! Poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2009 je korektno in strokovno, zato glede poročila nimamo pripomb. Vendar imamo pomisleke, zakaj se ni varuh odzval v zadevi Srečko Prijatelj. Ali res samo zato, kot pravijo ljudje od zunaj, ker je član Slovenske nacionalne stranke? Srečku Prijatelju so bile tekom preiskave v priporu in na sodišču kršene človekove pravice: pravica do poštene obravnave, pravica do neodvisne obravnave, prepoved izvajanja dokazov v njegovo korist, prepoved postavljanja vprašanja, zavrnitev praktično vseh prič obrambe, zavrnitev praktično dokazov obrambe, podaljšanje pripora zaradi pošiljanja SMS-ov, medtem ko nekateri za grožnje smrti operirajo nekaznovano še zmeraj po Ljubljani, podaljševanje pripora zaradi SMS-ov. Preprodajalci mamil pa mirno hodijo naokoli in tudi nastopajo na TV-jih v raznih oddajah, pa se jim nič ne zgodi. Zloraba policije v politične namene. Predlagana preiskava na domu Jelinčiča med 22. zvečer in 6. uro zjutraj. Zgolj korektnosti policistov se lahko zahvali Jelinčič, da se to ni izvedlo na ta način. Jelinčič je iz policijskih virov izvedel, da naj bi iskali posnetke fotografije iz kartoteke iz afere bulmastifi. Gospa varuhinja, ste ukrepali v tem primeru? Izvajanje nezakonitih oziroma protizakonitih prisluškovanj Jelinčiču, nekdanjemu ministru Pogačniku, ministrici dr. Jelušičevi, državnemu sekretarju Horvatu, verjetno tudi polovici Vlade in tujim političnim funkcionarjem iz Evropske unije in okolice, s katerimi je Jelinčič komuniciral. Gospa varuhinja, ste ukrepali? Oviranje oziroma prepovedovanje policijskih preiskav pri aferi bulmastifi in stavbi nacionalnega preiskovalnega urada. Tudi v tem primeru se sprašujemo, ali ste ukrepali. Zloraba oblasti za uničevanje opozicije. Manjka nam en poslanec v Državnem zboru že več kot šest mesecev. On je bil izvoljen poslanec. Poskusi odstranitve najprej enega poslanca opozicije, nato ene opozicijske poslanske skupine in nato odstranitev celotne opozicije. Če je to namen, gospa varuhinja, ste ukrepali. Vprašljiva zakonitost delovanja Državnega zbora, oboroženi vdor policije v Državni zbor, preiskave ob oboroženi kontroli Državnega zbora. Gospa varuhinja, tudi v tem primeru nismo zaznali, da ste ukrepali. Upam, da sedaj boste ukrepali in da bomo o tem brali v poročilu za leto 2010. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Silven Majhenič, najbrž veste, da ste govorili o zadevah, ki so v teku, ki so v pritožbenem postopku, kjer se bodo odgovornosti ali ravnanja presojala, in da v tem delu gospa varuhinja človekovih pravic ne more ukrepati. Zato jaz samo to ugotavljam. Sama bo pa ocenila, ali bo kakšne odgovore dajala ali ne, dejansko na njo naslovljena vprašanja z vaše strani ne zahtevajo odgovora. Samo to sem hotel povedati. Gospod Andrej Magajna ima besedo.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, gospa dr. Zdenka Čebašek Travnik s sodelavci, kolegice in kolegi lep pozdrav! 15. letno poročilo za obdobje 2009 je pripravljeno korektno, zelo obsežen material, a vseeno pregleden, dobro pripravljeno poročilo, kot je bilo tudi že lansko leto. Morda so bili ob nastopu dr. Zdenke Čebašek Travnik še pomisleki bojazni, kako bo zadevo vodila, vendar te bojazni so bolj izhajale iz tipične polarizacije naši, vaši, na katero stran se bo nagnila, vendar je bila ta bojazen odveč. Ohranila je avtonomno držo, ki jo je že prej imela, strokovno in z dobro ekipo ustvarja leto za letom izčrpna poročila, ki pa žal vedno ne dobivajo odmeva. Moralo nas bi skrbeti, ko slišimo, da tudi varuh ne dobi odzivov pristojnih inštitucij državnih organov, da se na tej ravni zatika, kaj šele, če bi se vživeli v položaj posameznika, ki se obrne na neko državno inštitucijo, če celo varuh ne dobi odgovora. To se mi zdi nekako nemogoče in neverjetno pa je očitno, sem že na Komisiji za človekove pravice to temo izpostavil in menil, da bi bilo dobro v takšnih primerih, da tu intervenira Državni zbor. Če pride do kratkega stika med varuhom in določenim državnim organom, inštitucijo, je prav, da se o tem obvesti Državni zbor in da morda matična komisija obravnava te zadeve, kratke stike in težave v relacijah. Upam, da bo tudi ta poziv zalegel, da se bo na tem nivoju sodelovanje izboljšalo, nočem pa gledati, preveč dramatizirati. Ogromno zadev se nanaša na področje delovnopravnih razmerij, pravic iz dela. Morda je pretirano ali pa tudi ne, če bi rekli Republika Slovenija ne zagotavlja in varuje pravice do plače, plačila za opravljeno delo. Če gremo od Ustave, sam sem bil pred 20-mi leti član ustavne komisije, sekretar je bil gospod Rovšek, no, dva člena smo takrat zapisali. 49. člen: svoboda dela. Zagotovljena je svoboda dela. Vsakdo prosto izbira zaposlitev, če lahko izbira, če ima kaj izbirati. Še bolj pomemben je 66. člen varstvo dela. Država ustvarja možnosti za zaposlovanje in za delo ter zagotavlja njuno zakonsko varstvo. Posebej v Ustavi ne piše, da Ustava tudi zagotavlja plačilo za opravljeno delo, ker se nam je takrat zdelo samoumevno, da opravljeno delo, da se mu priliči tudi plačilo. Žal pa vidimo, da ni to tako. Še danes tečejo razprave med pravniki, ustavnimi sodniki na nivoju tožilstva, ali je ta zadeva pregonljiva po uradni dolžnosti, čeprav vemo, da je kaznivo dejanje, kako se bo to urejalo, kdo je tisti, ki lahko sproži postopek. Na koncu bomo pristali spet na tem, da bo to posameznik, ki bo moral s tožbo, torej delavec, ki je šibkejši člen v relaciji delodajalec - delavec, se bo moral posluževati civilnih tožb. Menim, da bi morala tudi država v večji meri ščititi interese te šibkejše strani. Žal se to ponavlja. Upam, da bomo v tem mandatu to zadevo uredili. Ni stvar tega mandata, je stvar prejšnjih, zadeve pa so eskalirale. Torej, problem niso samo prispevki za socialno varnost, problem je plača kot takšna. Upam, da bomo, kot rečeno, v tem mandatu zadeve spravili v prave tire. Upam tudi, kot sem uvodoma dejal, da bo relacija Varuh človekovih pravic - vladni resorji potekala boljše in da bomo lahko tudi poslanci pripomogli k tej relaciji.
Hvala lepa. Besedo ima gospo Jože Tanko. [[Ne bo razpravljal.]] Besedo ima gospa Eva Irgl. [[Ne bo razpravljala.]] Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Še enkrat lep pozdrav vsem, ki sledite obravnavi Petnajstega letnega poročila Varuha človekovih pravic! To sem nalašč ponovila, ker se mi je na trenutke v razpravi zdelo, da se pogovarjamo o čem drugem, ne pa o poročilu za leto 2009. Svoj pogled na poročilo izpeljujem iz danes že citiranega 3. člena Zakona o varuhu človekovih pravic, ki mu pripisujem izreden pomen, in si niti slučajno ne drznem komentirati, kateri primeri v poročilu so in katerih ni, ker razumem, da je poročilo odsev tistih primerov, kot pravi varuh v poročilu, tistih odprtih zadev, ki so v letu 2009 prišle na njegov naslov. In tu mi dovolite, da vendarle povem še kakšen statističen podatek, čeprav ne morem reči, da sem ravno strastna oboževalka statistike, ampak vendarle. Ker vsi omenjamo zajetnost poročila, je vendarle treba reči, da je indeks v primerjavi z letom 2008, ko govorimo o prispelih vlogah, nekaj malega čez 90 %, kar pomeni, da je glede na leto 2008 prispelo manj vlog na varuhov naslov. Nimam primerjalnega podatka, da bi povedala, kakšno je razmerje med utemeljenimi vlogami in tistimi, ki jih za takšne varuh človekovih pravic ni štel. Ampak v vsakem primeru je bilo v letu 2009 zaključenih 2 tisoč 775 zadev, od tega 704 utemeljenih. Zakaj ta podatek posebej omenjam in kaj iz njega izpeljujem? Ko se sprašujemo, kakšen pomen je dobila institucija Varuha človekovih pravic v slovenski družbi, je eden od kazalnikov tudi ta, ali se tisti, ki se obračajo na varuha človekovih pravic, obrnejo v vseh tistih primerih, ko gre v resnici za kršenje človekovih pravic. Zgodi se namreč lahko, da najbolj odmevni primeri, ki so tudi v medijih pogosto obravnavani, ne kažejo znamenj kršenja človekovih pravic. Dovolite, da spomnim na enega takšnih primerov, ki mi je, glede na poklic in glede na lokacijo, bil še takrat, ko se je pojavljal v medijih, posebej pomemben. To je primer pod zaporedno številko 160 in je govora o predčasnem koncu letovanja otrok, ki ga je organizirala nevladna organizacija. V medijih smo sledili, zlasti v elektronskih, številnim posnetkom. Moram reči, da me je pogosto spremljal občutek nelagodja, da ne rečem poraženosti, ko sem poslušala izjave posameznikov in novinarske komentarje, ker je šlo po moje za posebej občutljivo skupino otrok, ker nevladna organizacija, ki organizira te počitnice, jih po pravilu organizira za tiste otroke, ki prihajajo iz socialno prikrajšanih okolij. Torej je tudi za nekatere to edina pot, ko lahko otroci pridejo na morje. Da pa otroci izhajajo iz različnih vzgojnih vzorcev, je pa tudi res. Meni se zdi silno pomembno to, kar je tu zapisano: "Po proučitvi celotnega gradiva, tehtnem premisleku in pregledu otrokovih pravic, kot so zapisane v Konvenciji o otrokovih pravicah, je varuh presodil, da zaradi predčasne vrnitve nekaterih otrok domov njihove pravice niso bile kršene, ne glede na to, kako smo gledali na dogodek, in ne glede na to, da varuh ne zamolči pri presoji, da so bile v postopku storjene tudi nekatere napake, da pa se morajo tisti, ki podpišejo neko izjavo, tudi zavedati odgovornosti podpisa te izjave." In tu bi rada opozorila na to, kako sama gledam na pravice. Človekove pravice in temeljne svoboščine so zaščita šibkih v stiku z močnejšim od sebe. In ta močnejši je tisti, ki je dolžan opravljati vse tisto, kar mu je naloženo, da bo šibkejši svoje pravice lahko uresničeval. In v tem kontekstu se mi ne zdi toliko pomembno to vprašanje, ko radi pritaknemo zlasti pri otrocih in zlasti pri dogodkih v šoli, da govorimo samo o pravicah, otrokom pa ne razlagamo tudi njihovih dolžnosti. Ja, dolžnost učiteljev, odraslih, vseh institucij za vzgojo je, da privzgojijo otrokom tudi občutek za to, kaj je etično, kaj je prav in kaj je pravno korektno. Oboje mora biti pravno korektno in etično ter moralno tudi. Zato se mi zdi, da je institucija Varuha človekovih pravic za ozaveščanje ljudi o tem bistvenega pomena in da je v teh letih bilo veliko storjenega. Zato razumem razpravo, ki jo je imel minister za šolstvo in šport tudi kot predsednik nekega drugega telesa na Komisiji za peticije, tako kot jo je razumela tudi varuhinja, ne glede na to, kako so bile posamične besede uporabljene, kot sem to tudi na komisiji povedala. Citiram magnetogram, "škoda, da dr. Lukšiča ni sedajle tukaj. Namreč, njegova ideja o tem, da bi se pogovarjali o delu in pooblastilih varuha, se meni pa tudi mojim sodelavcem zdi zanimiva in jo seveda načeloma podpiramo. Rada bi povedala samo to, da se človekove pravice kot pojem s časom spreminjajo, se razvijajo. Sedaj je že jasno, kakšne so človekove pravice tretje generacije". In ne bom nadaljevala. Torej je reakcija na izjavo dr. Lukšiča na komisiji bila s strani treh navzočih. Zastonj sem pa po magnetogramu iskala tisto, kar naj bi bil minister Lukšič izrekel, pa tega v magnetogramu ni mogoče zaslediti. Berem pa zdaj iz magnetograma nastopa predsednice komisije, ko je dejala takole, "zanimivo je tudi, da je dr. Lukšič menil, da Državni zbor pa že ni mesto, kjer bi lahko opravili razpravo o namenu institucije Varuha in njegovih pooblastilih". Tega minister Lukšič ni trdil. In mislim, da ne glede na to, da si ne drznem posegati v pravico do lastnega mnenja in stališča, minister Lukšič je v svoji razpravi opozarjal ravno na razmejitev pristojnosti med različnimi vejami oblasti. Niti za trenutek ne dvomim v to, da dr. Lukšič ve, kaj Zakon o varuhu človekovih pravic nalaga Državnemu zboru, in da je Državni zbor tisti prostor, v katerem moramo o poročilu razpravljati. To je navsezadnje tudi odgovor gospodu Pukšiču. Zakon določa, zato tudi, da varuh človekovih pravic poročilo izroči predsedniku Državnega zbora in ne predsedniku Vlade. Državni zbor ima tukaj posebej pomembno vlogo in zato tudi razumem mnenja nekaterih poslanskih kolegov, ki so bili tudi kritični do načina odgovora izvršne veje oblasti ob posameznih vprašanjih. Moram priznati, da bi pričakovala več odzivnosti tudi od predstavnikov lokalne oblasti. V Državnem zboru sedi kar veliko županov in varuhinja že nekaj ob pogostih obiskih v lokalnem okolju že nekaj časa opozarja na neuresničevanje nekaterih pravic, predvsem tistih, ki so zvezane s pravico do subvencionirane stanarine v lokalnih okoljih in do razreševanja stanovanjske problematike. Če bi videla, da se učinki teh opozoril kažejo tudi na lokalni ravni in da opozorila na neustreznost določil v zvezi s stanovanjsko problematiko so kar permanentna, so ponavljajoča se, torej če bi se tukaj videl kakšen rezultat, bi bila zadovoljna, ne glede na to, da menim, da je Državni zbor vendarle dolžan razpravljati o problemih na nacionalni ravni in ne samo na ravni lokalnega okolja. Dotaknila se bom še ene mantre, ki jo zadnje čase poslušamo, to pa je vprašanje padca na lestvici medijske svobode, tako kot jo vidijo novinarji brez meja. Že zadnjič je bilo povedano, da je Slovenija na tej lestvici na lestvici svobode tiska zdrsnila na 46. mesto. Pri tem pa je bilo zamolčano, da je drsenje po lestvici navzdol zaznati že od leta 2002, ko smo bili na tej lestvici 4. od tedaj pa, pardon 14., imeli smo štiri točke. Tukaj sem zamenjala podatka, od tedaj pa kar naprej na tej lestvici padamo. Tisto, kar se mi zdi vredno omeniti ob tem in je bilo danes znova slišati, kot da bi se svoboda medijev presojala samo ob polarizaciji zdajšnji predsednik Vlade – prejšnji predsednik Vlade. Dejstvo je, da je padec na lestvici svobode tiska v tem zadnjem poročilu povezan s prejšnjim predsednikom Vlade zaradi njegove tožbe zoper finskega novinarja. Jaz ne bom polemizirala s tem, kakšna so merila za ugotavljanje medijske svobode. Ne bom polemizirala s tem in tudi ne vem, kdo je bil tisti, ki je odgovarjal na 50 zastavljenih vprašanj. Gre pa za novinarje, raziskovalce in pravne strokovnjake, ki so zaznavali, da se polje medijske svobode oži. Ampak sama to zadevo vidim tako. Smo spet pri pravicah, da tisti, ki ima moč, ne sme svoje moči zlorabljati. In, če je neko ravnanje spoznano ali omenjeno za nesprejemljivega pa da zaradi tega tudi znotraj tekočih postopkov, postopkov, ki še niso sklenjeni, tožimo, je to zame vendarle stvar, ki je vredna omembe. In pri tem pozabljamo, pa znova citiram poročilo ravno tako za leto 2009, ki je bilo tudi obravnavano, da je na seji Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, kjer smo obravnavali poročilo ameriškega zunanjega ministrstva, bil dobeseden navedek iz tistega poročila, "posamezniki so lahko izvršilno oblast javno ali zasebno kritizirali brez povračilnih ukrepov. Izvršilna oblast pa kritike ni skušala omejevati". Tako pa je videlo to ravnanje zdajšnjega predsednika Vlade in izvršilne veje oblasti neko drugo poročilo. Jaz ne želim absolutizirati ne tega, ne onega poročila, ampak bi pričakovala, da takrat, kadar se sklicujemo na neke ugotovitve, skušamo te ugotovitve vendarle postaviti v korelacijo z drugimi ugotovitvami. Če bi se odzvala še na eno stvar, ki mene pravzaprav vedno posebej vznemirja, je vprašanje večnega ali stalnega nezadovoljstva glede tega, kaj v poročilu je in česa v poročilu ni. Posebej sem že na začetku povedala, da na to gledam s stališča prispelih vlog in ne posegam v pravico Varuha človekovih pravic, da izmed prispelih vlog izbere tiste primere, ki jih vključi v poročilo. Seveda ni mogoče po teh 160 izbranih primerih reči in vedeti, ali so bile to res vse zadeve, ki so do Varuha človekovih pravic prišle. Zato so mi tako dragocena tista uvodna poglavja, v katerih je sintetizirano delo varuha človekovih pravic in kjer sam, ne da bi hierarhiriziral probleme, navaja, kateri so bili najpogosteje omenjani problemi, s katerimi se je varuh v obravnavanem letu srečeval, kako odgovoriti na temeljno zastavljeno vprašanje, ali je Slovenija socialna država, ali je Slovenija pravna država. Če bi prisluhnila glasu ljudstva, kot se reče, potem je tistih, ki menijo, da so jim kršene pravice, ki so nezadovoljni s stanjem stvari, ki se pogosto tudi z bolečino, užaljenostjo ali pa jezo odzivajo na sprotno dogajanje, veliko. Ampak če skušam presojati s stališča, ali je Slovenija pravna država, potem pa moram tudi pohvaliti poročilo in prizadevanja vseh tistih inštitucij, ki imajo vlogo nadzornih mehanizmov, da z vso dolžno skrbnostjo in brez želje po poenostavljanju stvari natančno in z občutljivostjo tehtajo, ali so bili pravni postopki in pravne poti v resnici kršene in se je posamezniku storila krivica. Tu pa se mi zdi, da ne moremo ostati nepristranski oziroma mirni zaradi opozoril na vprašanje izvedenskih mnenj, na vprašanja tudi takih stvari, kolikokrat so sojenja vrnjena z višje stopnje na nižjo stopnjo, in tudi ugotovljenih pomanjkljivosti v postopkih. Zavedam se, da ni mogoče pričakovati, da bo naslednje poročilo manj obsežno. Želela bi si, da bi bilo tako, ampak ne živimo v idealni družbi. Socialne razmere se zaostrujejo. Stopnja tolerance se v napetih socialnih razmerah in ob povečevanju revščine navadno zmanjšuje. Zaradi tega si mislim, da se bo število tistih, ki se bodo obračali na Varuha človekovih pravic, povečalo. Če bo to pripomoglo k temu, da bomo postali vsi kot družba bolj občutljivi za spoštovanje človekovih pravic, to niti ne bo tako slabo. Želela bi si, da bi se sčasoma tudi mnenje do Varuha tako spreminjalo, kot se je spreminjalo mnenje enega od razpravljavcev, ki je - zdaj pa govorim o osebi, ki opravlja funkcijo varuha človekovih pravic, ki je bil v tej dvorani pogosto kritiziran, da ne rečem tudi zasramovan - danes razkrilo kot osebo, vredno splošnega spoštovanja in večje kompetentnosti, kot so tisti, ki to funkcijo opravljajo zdaj. Mislim, da vsak posameznik opravlja to nalogo po svojih najboljših močeh in tako kot kažejo tudi znamenja časa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo bodo dobili predstavniki Vlade. Ministrica za javno upravo, gospa Irma Pavlinič Krebs, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Našemu ministrstvu je zaupana vloga, da zberemo od resornih ministrstev odzive na predlagana priporočila Državnega zbora, ukrepe in pomanjkljivosti, ki jih varuh človekovih pravic vsako leto zazna pri delu administracije. Zato se vam v skupnem imenu predstavnikov Vlade zahvaljujem, tako institutu Varuha človekovih pravic kot vam, poslankam in poslancem, za razmisleke in priporočila za boljše delo administracije, ki seveda je tista, ki tako na ravni ministrstev kot v odnosu v vsakodnevnem stiku z našimi državljani opravlja javne in upravne storitve. Rdeča nit vseh razpravljavcev in pomanjkljivost, kot jo ugotavljamo tudi mi v aktualni vladi, je odzivnost na aktualne probleme časa. To je problem. Rada bi v opravičilo administracije, v letu 2009, kjer je bila ta odzivnost zaznana kot slabša, povedala v imenu Vlade sledeče. Leto 2009 je bilo nenavadno leto. Začetek mandata nove vlade je pospremila pravzaprav največja kriza po drugi svetovni vojni. Ne samo, da je bila naloga administracije pripraviti, najti, poiskati ukrepe, kako reagirati na posledice te krize, ki so se odražale v bančnem sektorju, pri pešanju gospodarstva, pri velikem številu brezposelnih in plačilni nedisciplini. Skratka, veliko v preteklosti spočetih grehov je v letu 2009 pokazalo velik problem in postavilo pred izziv administracijo. Ne le, da se je morala administracija odzvati in poiskati ustrezne ukrepe, hkrati se je morala nemudoma, kar je prejšnja leta nekako tudi politika zaradi nepriljubljenosti pospravljala pod preprogo. Strukturne reforme niso bile več izbira, ali se je politično ta trenutek oportuno lotiti reform, pokojninske, zdravstvene, modernizacije javnega sektorja, bolj učinkovite javne uprave in tako naprej. To je enostavno postalo dejstvo. Nujno ukrepanje administracije se je usmerilo tudi v smer takojšnje priprave strukturnih reform. Dejansko, ne samo v tem delu, slabo črpanje evropskih sredstev, če hočete, je zahtevalo od aktualne vlade takoj ob nastopu mandata poiskati odgovore na prej postavljena vprašanja, kako pripraviti nemudoma, hitro, čim prej projekte, da bomo investirali sredstva evropskih strukturnih skladov, da bomo v perspektivi do leta 2013 ustrezno počrpali evropska sredstva. Tudi tu je bila administracija po navodilu aktualne vlade dolžna vpreči vse konje. Toliko v opravičilo v tem delu, če je bilo mogoče s strani varuhinje kljub nespornem nezanikanju sodelovanja z resornimi ministrstvi zaznati šume, ki so zaradi naštetega lahko tudi objektivne narave. Je pa nesporno problem sistemskih sprememb na področju zaznanj tudi na tak način, kot ga varuhinja zelo lepo predstavi. Če je v letih 2007, 2008 problem deficita in arogance oblasti pri pripravi predpisov in pripravi politik, ker ni zagotovila sodelovanja zainteresirane javnosti, nevladnih organizacij pri pripravi predpisov, bil z ustreznimi sistemskimi okviri v letu 2009 rešen, pa to seveda še ne pomeni, da stvar deluje, kot je bila zastavljena. S čim smo se namreč soočili, ko smo ta sistemski okvir pripravili in tudi analizirali stanje? Da je bilo nastajanje predpisov v preteklih letih iz različnih objektivnih razlogov zaupano institucijam izven ministrstev. Kaj je to pomenilo? To je pomenilo dejansko v nekem časovnem obdobju slabitev moči, profesionalnosti aparata na ministrski ravni. Mi smo nemudoma ob ugotovitvi, da ne izvršujemo načel priprave predpisov tako, kot jih je določila Lizbonska strategija, da smo torej dolžni deregulirati, zmanjšati število predpisov, da morajo biti predpisi določni, da moramo odpraviti administrativna bremena, da moramo narediti analizo učinkov obstoječih predpisov, vsa ta načela so umanjkala in seveda so lahko umanjkala, kajti administracija v svojem delovanju ni zmogla tolmačiti, izvrševati in nadzorovati dobro predpisa, ki je nastal izven nje same. In ker tudi analiza učinkov predpisov sploh ni bila izdelana, na to je opozorilo Računsko sodišče, bo ta proces, ki smo ga zdaj vzpostavili, obvezna analiza učinkov predpisov, sodelovanje z javnostjo od 30 do 60 dni, odgovori tej javnosti, zakaj mnenje ali pripomba ni bila upoštevana, posredovanje podzakonskih aktov skupaj s predpisi v Državni zbor kljub izobraževanju ljudi in kljub seminarjem, ki jih prirejamo za administracijo, in da se ponovno v tej smeri okrepimo terjalo nekaj časa. Zato smo tu ravno zaradi pritiskov predvideli tudi vsakoletno poročilo Državnemu zboru. Ali zdaj po teh načelih, ki bodo pripeljali, kot je lepo opozoril gospod Frangež, do manj normirane države, bolj jasnih predpisov, bolje nadzorovanih in tako naprej? Vse to so aktivnosti, ki smo jih poleg vseh obveznosti pričeli že dejansko v prvih dneh nastopa našega mandata. Terja pa zagotovo to nekaj časa in dolgoročno bodo ti procesi zagotovo boljši. Še dva ukrepa sta bila s strani pristojnosti našega ministrstva zaznana in priporočena v poročilu varuhinje kot izboljšava. Gre za vprašanje omogočiti voliti čim širšemu krogu ljudi. Tu so dejansko dali pobudo državljani, ki so ostareli, starejši in so doma, in to danes ni razlog v volilni zakonodaji, da glasujejo po pošti. Mi smo pobudo skrbno proučili. Novi zakon o volitvah v Državni zbor, za katerega upam, da ga bo Državni zbor leta 2011 sprejel v obravnavo, rešuje ravno to vprašanje, in sicer na način, da bo možno tudi v Republiki Sloveniji voliti po pošti brez opravičljivega razloga. Ta institut poznajo nam primerljive države. Menimo, da velja glede na abstinenco, vedno manjšo volilno udeležbo in tudi iz razlogov, ki jih navaja varuhinja, ta institut vgraditi tudi v naš volilni sistem. Prostovoljstvo na sistemski ravni do danes ni urejeno. Varuhinja opozarja na izjemno pomembnost tega prostovoljnega humanega solidarnega dela. Vlada se je zavezala, da bo v letu 2009 pripravila ta predpis. Zaradi posebnosti in resolucije o normativni dejavnosti smo ga pripravljali v sodelovanju z nevladnimi organizacijami, ki je po dvomesečni javni razpravi dejansko že v vladni proceduri. Zakon bo sprejet naslednji četrtek na seji Vlade, proti koncu leta pa bo na klopeh poslank in poslancev Državnega zbora. Gre za, Vlada deli mnenje varuhinje, izjemno pomembno področje, ki pa ga moramo na sistemski ravni urediti tako, da bomo sploh pričeli z evidentiranjem tega dela. Vlada se je k temu zavezala in v letu 2011, ko je leto prostovoljstva, bo tudi že veljal, sem prepričana, prvi sistemski zakon s tega področja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima ministrica za kulturo gospa Majda Širca.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2009 s področja širše kulture in medijev ne zaznava večjih zaskrbljujočih situacij, čeprav se dotika nekaterih področij, ki jih mora Vlada resno vzeti v obzir in tudi v bodoče pazljivo paziti, da se standardi ne zmanjšujejo in da se situacije, ki so bile zaznane kot še ne dovolj dobro urejene, izboljšajo. V tej luči bi rada naglasila vsaj tiste rešitve, ki so jih nekateri poslanci izpostavili znotraj same diskusije. Še posebej pa bi rada izpostavila tiste rešitve, ki jih Vlada že v tekočem letu aktivnejše izvaja tudi v luči duha sporočila tega letnega poročila. Naj na začetku omenim, če se srečamo v poročilu na področju medijev s področjem nevarnih kršitev ali neprimernih ravnanj v luči skrbstva za nezlorabo otrokovih in pravic mladoletnikov, naj opozorim, na katere je poročilo Varuha še posebej občutljivo in izkazuje skrb v nekaterih primerih zlorabe medijev v smislu bolj šokantnega poročanja ali manipulativnega poročanja v neskrbnega poročanja. Če sem bolj natančna, še posebej pri uporabi imenovanja otrok in na nek način neskrbnega ravnanja v poročanju. Naj poudarim, da smo v osnutku Zakona o medijih, ki je tako rekoč pred javno razpravo oziroma še vedno v strokovnih usklajevanjih, predvideli tiste situacije, ki bi popravile morebitne nepravilnosti v zdajšnjem zakonu, ki bi opozorile na nedoslednosti ali pa boljšo regulacijo še posebej v luči dejstev, ki jih navaja varuhinja, in tudi njena stalna opozorila, da je potrebno še posebej ranljive, še posebej senzibilne predstavnike naše družbe, to se pravi otroke in mladoletnike, skrbno ščititi in ne prepuščati morebitnim manipulacijam, ki mnogokrat zdrsnejo tudi v roke ekonomske logike. Naj na tej točki opozorim na primer, ki ga je inšpektorat za kulturno dediščino in medije saniral v tem smislu, da je izdal globo v primeru neprimernega ravnanja, ko so se mladi ljudje izrabili za prikrito oglaševanje na nacionalni televiziji. Ampak to je eden izmed številnih primerov, ki je pod budnim očesom inšpektorata, ki lahko edini na nek način v materialnem in tudi moralnem smislu opozarja tudi z ukrepi. Zaradi tega smo to poglavje skrbno preučili in tudi izboljšali v tistih namerah, ki dopuščajo obhode ali pa direktno manipulacijo. Tudi sicer smo poostrili zaščito drugih možnosti, in verjamem, da v splošni javni razpravi, ki bo ob tem zakonu, boste tudi sami poslanke in poslanci pozorni na njih. Opozarjamo na zelo, zelo pomemben segment samoregulacije, to se pravi tistega segmenta, ki je morebiti včasih premalo prisoten in ki je včasih celo pomembnejši od kakšne kazenske določbe, ki jo lahko regulira zakon. Znotraj medijske zakonodaje, ki prihaja kmalu na plan, spodbujamo prav te možnosti samoregulacije in morebiti celo vrnitve k razmisleku, ki je bil v preteklosti že na mizi, in smo vidno imeli nekoliko rezerve do njega, možnosti varuha medijev oziroma nekega neodvisnega telesa, ki bi budno skrbel nad mediji. In če smo pri medijih, se velja sklicevati tudi sicer na danes že komentirano izjavo poslanca o poročilu novinarjev brez meja nedavno oziroma v tem tednu predstavljeno, ki govori o padcu indeksa svobode tiska tudi v Sloveniji, Slovenija se je umestila nekje med Francijo, ki je na 44. mestu, in Italijo, ki je na 49. mestu, to se pravi med dve evropski državi na 46. mesto, kar ni dobro. Ampak kot je bilo že danes rečeno in pravilno opozorjeno, je vendarle treba pogledati razloge za ta zdrs, ki ni primeren, tako kot ni bil primeren že v poročilu za leto 2008. In ko smo analizirali ta zdrs, je primerno tudi razumeti, zakaj se je zgodil. Leta 2008 je bil eden izmed prioritetnih očitkov novinarjev oziroma strokovnjakov, ki so ocenjevali in odgovarjali na teh 50 vprašanj, prav tista sodna prepoved v primeru Dnevnika v tako imenovanem primeru Čerani. Letos je, kot navajajo v poročilu, v ospredju nevarno približevanje nekdanjega italijanskega premierja Berlusconija in tudi slovaškega premierja, ki je zahteval visoko kazen za novinarja, ki je opozoril na domnevne nepravilnosti pri izvajanju nekega javnega naročila. Je pa potrebno to poročilo s skrbnostjo razumeti vsem evropskim državam ali večini evropskih držav, kajti opaža se proces erozije medijske svobode tudi v Evropi in gre za splošni trend slabšanja svobode tiska. Verjamem, da tudi v poročilu za naslednje leto ob nedavnih verbalnih, se opravičujem izrazu, izpadih, ki omejujejo svobodo tiska ali jo nevarno ogrožajo, je lahko to poročilo v tej luči tudi zelo občutljivo in opozorilo do slovenske družbe na sploh. Pri še enem poglavju bi se rada ustavila, in sicer poglavju, ki ga tudi poročilo skrbno obdela, in sicer pri poglavju manjšin. Tukaj velja prisluhniti pobudam poslank in poslancev o tem, da je treba skrbno uveljaviti skrbstvo za manjšine tudi v luči primernega sofinanciranja. In na Vladi smo se že pogovarjali o tem, da če je zaradi splošnega skrbstva in skoposti proračuna v luči sedanjih razmer prišlo do prevelikega padca sofinanciranja sredstev s strani Urada za obe manjšini na RTV Slovenija, naj opozorim, da znotraj kompetenc Ministrstva za kulturo oziroma možnosti do teh zdrsov sploh ni prišlo, kar poznate tisti, ki ste vsaj člani Odbora za kulturo, velja popraviti in slediti priporočilom, ki so bila tudi danes izrečena, saj gre za zelo občutljive in zagotovo nepotrebno okrnjene pravice pri zagotavljanju medijskih vsebin. Naj zaključim s pomembno ugotovitvijo tudi znotraj poročila Varuha, ko v poglavju, ki govori o ustavno nepriznanih manjšinah in o potrebnosti večjega upoštevanja le-teh, če jim rečem prosto sodobne, ustavno sicer nepriznane manjšine. Mislim, da velja šteti za pomemben korak ali premik rešitev znotraj Zakona o RTV Slovenija, ki je bil sprejet ta teden v Državnem zboru, ki je te novodobne manjšine, se pravi pripadnike narodov nekdanje Jugoslavije, primerno uvrstil za zagotavljanje javnega interesa v tem prostoru. V tej luči verjamem, da se bo tudi na drugih segmentih družbe upoštevalo to prisotnost in nujnost spoštovanja njihovih kulturnih in identitetnih možnosti. V tej luči še enkrat poudarjam, da naj Ministrstvo za kulturo znotraj razpisov, ki jih imamo, upošteva tudi ta segment. In še en zelo pomemben korak, ki je tudi, ne samo na segmentu teh ranljivih skupin v Sloveniji. Velja upoštevati tudi dejstvo, da se je bistveno vsaj v zadnjih dveh letih povečala participacija prav za ranljive skupine tudi na področju kulture. Recimo, z začetnih milijon sedemsto, če sem bolj konkretna, evrov vrednega budžeta iz evropskih sredstev za te skupine gremo že v naslednjih letih povečati še enkrat toliko za rešitve programov, kajti izkazalo se je, da so programi podhranjeni, predvsem pa, da je na trgu, ne samo potreba, ampak tudi zelo zelo veliko skupin, ki jih zna zelo dobro servisirati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić.
Hvala lepa. Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovana gospa varuhinja človekovih pravic, spoštovani poslanke in poslanci, spoštovani člani Vlade! V veselje mi je, da lahko ob tej priliki podamo nekaj pojasnil okoli dela našega ministrstva, ki je zaradi svoje obsežnosti in tudi raznolikosti dela povsem normalno in povzroča zelo veliko zanimanje javnosti, kajti naše delo se dotika mogoče bolj kot kakšnega drugega ministrstva tako vidno vsakodnevnega življenja državljanov. Tako kot vsak drugi minister pred menoj sem podedoval bogato zalogo problemov. Verjamem, da je vsak od mojih predhodnikov skušal po najboljših močeh opravljati svoje delo pošteno in vestno in te probleme odpravljati. Verjemite mi, ni lahka naloga in to sem spoznal, vendar mi to, da zadev ne jemljem preveč osebno, lajša delo. Veliko očitkov leti na naslov obnašanja zaposlenih na našem ministrstvu. Na ministrstvo gledam kot na eno veliko podjetje. V vsakem podjetju je razpon kakovosti kadra zelo širok. Imamo neko razporeditev po neki krivulji, kakršna pač je, z večino tistih, kateri povprečno opravljajo delo, s čim večjo količino tistih, ki so nadpovprečni, vendar je nekaj pa tudi tistih, s katerim delom nismo posebej zadovoljni in so podpovprečni. Želim si, da je povprečje znanja, prizadevnosti in vsega tistega, kar predstavlja kakovost zaposlenega, karseda visoko. Če je povprečje dovolj visoko, tudi podpovprečje ni tako zelo nizko. Pogosto v javnosti slišimo, da so na ministrstvih in v državni upravi ljudje, ki se jim tako ni treba bati za izgubo službe, vendar verjemite, da si, vsaj kolikor sem jaz svoje sodelavce spoznal, prizadevajo in imajo občutek odgovornosti. Tukaj ni tisto gibalo, ne morem dobiti službe, saj mi ni treba delati svojega dela. So subjektivni razlogi za slabo opravljanje dela, ali ne moremo reči slabo, mogoče dela, s katerim nismo vsi zadovoljni, je pa tudi veliko objektivnih razlogov. Znotraj tega okvira, kako delati s sodelavci in ravnati v tako velikem podjetju, čutim problem, ki mogoče ni formalno rešen, problem nagrajevanja. Mi smo dobili plačno lestvico. Ljudje pričakujejo znotraj te lestvice, da so nagrajeni nad lestvico. Jaz pa bi si pa kot direktor, če tako rečem, kot minister želel, da bi lahko šli tudi v negativno smer nagrajevanja. Poglejte, če imate neko povprečje, pa imate razpon 10 %, je to že 20 % razpona ali pa lahko še več. Žal se premalo hitro odzivamo in odziv je lahko, kot sem rekel, subjektiven, objektiven. Lahko so zelo upravičene kritike, vendar te kritike in neaktivnost posameznikov meče slabo luč tudi na tiste, ki se trudijo. Žal smo ljudje tako narejeni, da pozitivnih ocen ne vidimo. To je mogoče v Sloveniji tudi nekaj v naši vzgoji, ko otroka velikokrat preveč opominjamo, kaj ni dobro naredil, malokrat pa ga pohvalimo. In v nekaterih kulturah znajo ne le grajati, ampak tudi pohvaliti. Žal izgleda, da nismo ravno spretni pri tem. Kot primer lahko navedem naše inšpektorje, IRSOP. Recimo, leta 2009 so prejeli okoli sto dopisov od varuhinje človekovih pravic in na njih niso odgovorili, kot bi bilo treba. Zamude so pogosto posledice velikega števila rednih nalog, ki jih opravljamo vsakodnevno, in včasih tudi problema pomanjkanja kadrov zlasti v konicah, ko je odzivnost nujno potrebna, kot smo zadnje dni priča tudi pri aktivnosti geodetske uprave. Zaradi omejenega števila inšpektorjev bomo v bodoče razmišljali, kaj ukrepati, in si pomagali s tistimi našimi sodelavci, ki so v narodnih in nacionalnih parkih, ki lahko del tega nadzora opravljajo tudi v naravi. Pogledali bomo, kaj se da narediti v sodelovanju z občinami in še na druge načine, mogoče tudi kakšni delavci državne uprave, ki so nekje drugje, pa bi lahko tudi kaj takšnega nam pomagali delati. Moramo pa vedeti, da so problemi različnih stopenj. Recimo, bom zelo banaliziral, problem nekega balkona, ki je 10 centimetrov predaleč, je ravno tako prekršek po zakonu, kot neko ravnanje, ki močno obremenjuje okolje. Pri omejenem številu sodelavcev, seveda bomo najprej zagrabili problem, ki je širšega pomena, potem pa tistega, kjer se mogoče da malo potrpeti in kasneje obdelati. Sam po sebi se trudim objektivno presojati probleme in skrbeti, da tako ravnajo tudi moji sodelavci. Pri tem upam, da tako ravnajo tudi uporabniki in kritiki našega dela. Verjamem, da tako delajo. Znotraj našega ministrstva se je začela reorganizacija, po mojem prihodu z nekimi razpravami, razmišljanjem in zdaj že s tako rekoč rotiranjem oziroma premeščanjem ljudi na tiste položaje, kjer verjamemo, da bodo bolj učinkoviti, kajti po določenem času se utrudiš in naveličaš enega in istega dela. Včasih je kakšna zamenjava dobrodošla in prispeva h kvaliteti in motiviranju pri opravljanju dela. Velik problem našega ministrstva je razpršenost po različnih naslovih, tudi evidentiranja prihodov, odhodov, če ne rečem še kaj drugega. Zaradi tega sem zelo vesel, da se je našla možnost zaokrožitve, vsaj dela našega ministrstva na enem mestu. Naslednje leto računamo, da bomo čim več naših sodelavcev združili pod eno streho in s tem tudi zaključili našo notranjo reorganizacijo. V letu 2011 tako pričakujemo, in zato prosim še za malo potrpljenja, vidne učinke, med katerimi bo tudi večja odzivnost, in težave, ki jih naši sodelavci dnevno lahko tudi doživljajo zaradi različnih, ne bom rekel pritiskov, ampak želja, skušamo te stvari kar se da objektivizirati. 5. oktobra letos se je po dolgem času sestal stanovanjski svet. Vemo, da že nekaj časa tak svet ni deloval. Zelo kmalu po mojem prihodu smo na novo organizirali svet in ga potem sklicali. Moram reči, da so člani sveta izredno motivirani, zavzeti. Nekaj je takšnih, ki so bili že v prejšnjem svetu, nekaj pa je zdaj novih. Noter smo skušali dobiti karseda reprezentativno članstvo in zelo kmalu smo se že dogovorili, videli, da sta mogoče dve od usmeritev nove stanovanjske politike, ki jih bomo začeli v tem svetu kreirati, tudi v smeri najemništva, se pravi povečanja reševanja stanovanjskega problema z najemanjem. S tem je tudi lažje slediti potrebam socialno bolj šibkih slojev naše družbe, predvsem tudi mladih in v končni fazi tudi študentske populacije. Drugič, pri tej politiki pa bo tudi velik poudarek na prenovo obstoječega stanovanjskega fonda glede nosilnosti in glede energetske učinkovitosti, kajti vemo, da živimo na potresnih območjih. Vemo, kaj se zgodi, ko je potres. Vemo, koliko nas to stane, in temu bi bilo treba vnaprej posvečati veliko skrbi, kajti približno 10 % vložka glede na tisto, kar se zgodi, ko moramo popravljati, se da že vnaprej urediti. Da ne bi preveč zašel v strokovnost, bi rad še nekaj poprosil tudi medije, da včasih povedo tudi kaj o uspešnih aktivnostih. Srečal sem se s Postojnsko jamo. Problem je bil rešen. Srečal sem se z Žavljami. Zadeve tečejo, tako kot sem obljubil, lovimo roke. Srečal sem se z ravnanji z odpadki, strategija se uspešno razvija, odzivi so tukaj dosti dobro sprejeti in delujejo močno na tem. Ponosen sem, da se je v mojem mandatu zaključila dolga zgodba o Triglavskem parku z zakonom, za kar nisem pač zaslužen, ampak sem vesel, da je to v mojem mandatu. Ravno tako o Zakonu o umeščanju objektov državnega pomena v prostor. Moram pa povedati, da so to uspehi ljudi, ki so bili pred menoj že na tem ministrstvu in so še vedno tukaj. Zato govorim o tem kot o uspehu. Tudi odzivnost z našega ministrstva na poslanska vprašanja je kar dobra. Moram pohvaliti kolege, ki mi pripravljajo odgovore. Niso vedno ravno tisto, kar bi se želelo, ampak so več ali manj dovolj dobri. Pospešili smo delo na normativnem področju, kar se kaže tudi v naši aktivnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima državna sekretarka na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve dr. Anja Kopač Mrak.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik, spoštovana varuhinja s sodelavci, poslanke in poslanci in seveda kolegi, predstavniki Vlade! V današnji razpravi je bilo večkrat postavljeno vprašanje, ali je Slovenija še socialna država. Prosim, ne razumeti mojega navajanja nekaterih objektivnih dejstev kot v smeri, da ne razumemo stisk vseh posameznikov, ki se znajdejo v stiski. Posameznik, ki se znajde v stiski, seveda z vidika statističnih podatkov za njega stopnja tveganja revščine in drugi podatki ne pomenijo nič. V kontekst bi vseeno želela postaviti obseg slovenske socialne države in dvome, ki se s tem pojavljajo, ob čemer pa bi želela izpostaviti, da so priporočila, ki so navedena v poročilu Varuha za človekove pravice, zelo pomembno vodilo tudi pri našem delu, da se vedno pojavljajo določena odstopanja sive lise in to bomo poskušali čim bolj upoštevati tudi pri spreminjanju zakonodaje. Če navedem torej nekaj objektivnih dejstev v zvezi s slovensko socialno državo, je treba je v tem kontekstu povedati, da smo v letošnjem letu namenili za različne prejemke v okviru socialnih pravic več kot milijardo 300 tisoč evrov, da smo tako v letošnjem letu v primerjavi z lanskim letom sredstva povečali za 10 %, da smo v okviru socialnih pomoči povečali svoje izdatke za 229,8 milijonov. Na področju zaposlovanja smo povečali ta sredstva za 756,6 milijonov in na področju družinskih prejemkov za 245,9 milijonov. Zanimiv je tudi podatek o sredstvih, ki so bila namenjena za različne socialne pravice v obdobju od leta 2008 do leta 2011, so se ta sredstva povečala za 1,25 milijarde. To so morda nekatere številke. Po drugi strani pa je treba povedati tudi to, da je stopnja tveganja revščine v Sloveniji še vedno po najnovejših podatkih ena izmed najnižjih v Evropi, da je stopnja brezposelnosti med najnižjimi v Evropi, kar seveda ne zmanjša dejstva, da imamo v Sloveniji skorajda 100 tisoč brezposelnih. A vendar smo v lanskem letu z dvema interventnima zakonoma in prvim subvencioniranjem polnega delovnega časa in drugim, ko smo omogočili začasno čakanje na delo, katere ukrepe se je vključilo preko 85 tisoč zaposlenih, zmanjšali stopnjo brezposelnosti vsaj za 25 tisoč. Tudi s strani Evropske komisije in njihovih evalvacij so naši ukrepi ocenjeni kot uspešni. Naredili smo veliko, povečali sredstva za aktivno politiko zaposlovanja za več kot polovico. V letošnjem letu smo namenili tako ukrepom aktivne politike zaposlovanja 141 milijonov. Na ta račun smo vključili v te ukrepe preko 77 tisoč brezposelnih oseb. In iz tega naslova je šlo več kot 16 tisoč neposrednih zaposlitev. Če navedem še en zelo pomemben podatek. V letošnjem letu smo vključili v javna dela več kot 7 tisoč brezposelnih oseb. To so vsi ukrepi, s katerimi bi bila, če jih ne bi Vlada sprejela, ta stiska ljudi v času največje finančne in gospodarske stiske še toliko večja. Ob tem bi bilo verjetno treba poudariti tudi to, da ste v Državnem zboru sprejeli na predlog Vlade nov Zakon o urejanju trga dela, s katerim dvigujemo denarno nadomestilo za prve tri mesece in bistveno omogočamo dostop do te pravice za mlade, ki so praviloma, na žalost, zaposleni predvsem za določen čas in ne zapolnijo obdobja vsaj enega leta, da bi bili po prejšnjem zakonu upravičeni do denarnega nadomestila, vsaj v trajanju treh mesecev. To vse smo postorili. Poleg tega smo tudi, ste sprejeli, mi smo predlagali spremembo Zakona o socialnovarstvenih prejemkih, s katerimi smo v času krize denarno socialno pomoč, ki je namenjena najranljivejšim v naši družbi, dvignili z 229 evrov na 288 evrov. Tisti, ki nimajo možnosti za preživetje in ne morejo delati, torej so starejši od 63 let in so nesposobni za delo, torej invalidni, bodo dobili 450 evrov od naslednjega julija. Torej, vse to smo postorili. Dvignili smo tudi minimalno plačo. Vse to smo postorili v letu najhujše finančne in gospodarske krize, kar se ni moglo in hotelo storiti v času največjega obilja te države. S tem spreminjanjem zakonodaje, ki ga na ministrstvu sprejemamo, želimo dejansko zaščititi najranljivejše, zagotoviti večjo transparentnost sistemov socialne države. In pomembno je tudi to, da poskušamo in bomo v naslednjem letu k temu pristopili še intenzivneje, k reorganizaciji naših ključnih institucij, predvsem centrov za socialno delo, kjer se večkrat izpostavlja v nekaterih primerih upravičeno, v nekaterih pa tudi neupravičeno njihovo neučinkovitost. Že s sprejetim Zakonom o enotni vstopni točki bo potrebna bistvena reorganizacija njihovega dela, predvsem jim želimo zmanjšati administrativna bremena in da se bodo lahko posvetili posameznikom, odšli na teren. Pri tem je pomembno tudi njihovo sodelovanje z nevladnimi organizacijami, ker skupaj je lažje priti do posameznikov in jim tudi nuditi najprimernejšo obliko pomoči. Inšpekcijske službe so bile danes večkrat izpostavljene v poročilu varuhinje in s strani poslancev. Mi smo na naši inšpekcijski službi, to je na Inšpektoratu za delo, v lanskem letu kljub omejitvam kadrovske politike zagotovili osem novih delovnih mest. Tudi v letošnjem letu krepimo inšpektorat in s spremembo Zakona o zaposlovanju in preprečevanju dela na črno bo na tem področju imela carinska uprava nove pristojnosti, da bomo lahko učinkovitejši pri nadzoru. Torej, poskušamo po svojih najboljših močeh s spreminjanjem zakonodaje in reorganizacijo služb zagotoviti, da bo ta inšpekcijski nadzor še učinkovitejši. Večkrat je bilo izpostavljeno tudi področje diskriminacije na podlagi zaradi invalidnosti, pri čemer bi morda izpostavila, da bo v torek glasovanje o enem izmed zelo pomembnih zakonov na tem področju, to je o Zakonu o izenačevanju možnosti invalidov, ki bo prinesel nekatere pomembne pravice invalidov za zmanjševanje njihove diskriminacije v družbi. Seveda pa nas na tem področju čakajo še nekatere naloge. Predvsem je potrebno sprejeti Zakon o osebni asistenci, pa tudi Zakon o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih invalidov, ki je nujno potreben sprememb. Področje diskriminacije je, ne le za invalide, ampak tudi za druge skupine, eno tistih področij, ki mu je treba namenjati veliko pozornosti. Spreminjanje je postopno, korak za korakom. Verjetno bo tudi naslednje poročilo imelo še nekaj pripomb in prav je tako, ker je to stvar, kjer je tudi pomembno spreminjanje odnos vseh nas posameznikov in samo zakonodajne spremembe niso dovolj. Veseli me, da je v letošnjem poročilu manj pripomb na področje družine, to je predvsem zaradi tega, ker so bili na podlagi Zakona o preprečevanju nasilja v družini sprejeti pravilniki o delovanju različnih služb, njihovem medsebojnem komuniciranju. Sprejet je bil tudi akcijski načrt, kar seveda ne pomeni, da nasilje v družini ni več problem, vendar imamo sedaj mnogo bolj učinkovito zakonsko materijo, da lahko k tem problemom učinkoviteje pristopamo. Želela bi, da bi lahko čim hitreje opravili in zaključili razpravo o družinskem zakoniku, saj ta odpravlja številne pomanjkljivosti, ki so bile vrsto let izpostavljene kot ene temeljnih pri poročanju varuha človekovih pravic. Na tem mestu je tudi pravica istospolnih oseb, pa naj bo še tako razumljena kot marginalna skupina, do katere naj bi Vlada imela preveliko sočutje. Mi menimo, da temu ni tako. Človekove pravice so univerzalne in morajo biti vsem zagotovljene. Morda bi še nekaj besed namenila vprašanjem pravic delavcem iz delovnega razmerja, ker je bilo tudi izpostavljeno v poročilu in tudi v izvajanju poslanca. Morda le to, da je vseeno verjetno dobra novica, da smo se odločili, da v novem predlogu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju ni več možnosti odlaganja prispevkov ali obročnega plačevanja prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ki je dejansko prešlo vse meje okusnosti. Zavzeli smo stališče, da so prispevki del plače, torej razumemo jih kot temeljne pravice, izhajajoče iz delovnega razmerja, in nekdo tretji, torej naš delodajalec, se v našem imenu ne more pogovarjati o tem, da bo naše prispevke odložil, ne plačal in morda kdaj kasneje to poplačal. Torej, mislim, da smo s tem predlogom realizirali eno izmed pomembnih priporočil in opozoril. Na tem mestu je tudi pomembno povedati, da smo v letošnjem letu podpisali še manjkajoče socialne sporazume z bivšimi jugoslovanskimi republikami. Tako smo podpisali sporazum s Srbijo, je tudi že ratificiran in bo začel veljati sedaj v mesecu novembru. Sprejeli smo tudi sporazum s Črno goro in pa seveda smo pristopili takoj, ko je bilo to mogoče, s strani Bosne in Hercegovini tudi k spremembi sporazuma z Bosno in Hercegovino, kjer je tisti nesrečni 5. člen, ki ne omogoča delavcem iz Bosne in Hercegovine, da bi pridobili denarno nadomestilo, v kolikor nimajo stalnega bivališča v Republiki Sloveniji. Mi smo večkrat pozvali bosansko stran, da pristopi. Sedaj smo 21. septembra uspeli uskladiti to spremembo sporazuma in čaka se podpis in čim hitrejša ratifikacija. Dogovorjeni smo za tako imenovano mini ratifikacijo. To pomeni, ko bo ratificirano, začne veljati naslednji dan prav zaradi tega, da bi to največjo anomalijo odpravili v dobrobit vseh teh delavcev. Glede samih odpravnin in problematike, ki se nanaša na kršenje temeljnih pravic iz delovnega razmerja, je vprašanje razmerja med delavcem in delodajalcem in na žalost ne toliko same zakonodaje kot, kot je bilo na primer izpostavljeno, da delavec naj ne bi imel pravice, da odpove delovno razmerje, če ne dobi plače. Dejansko naša zakonodaja to omogoča, in sicer 112. člen Zakona o delovnih razmerjih zelo jasno pravi, v katerih primerih je možna izredna odpoved delavca, pri čemer delavec ohrani vse pravice. Problem je dejansko v informiranju teh delavcev, predvsem tujih delavcev. Mi smo tudi tukaj vzpostavili kontaktno točko za tuje delavce, pri tem pa je vseeno treba apelirati tudi na vlogo sindikatov, ki delujejo v teh podjetjih, da delavce seznanjajo z njihovimi temeljnimi pravicami, da delavci lahko te pravice tudi uresničijo. Morda še čisto za konec. Še enkrat zahvala za to dobro opravljeno delo s strani urada, celotne ekipe in vedno smo pripravljeni tudi na razgovore. Dejansko v stiku s posamezniki, ki se obračajo na varuhinjo in njen urad, ima varuhinja določen vpogled v situacije, ki morda včasih do nas niti ne pridejo, in prav s skupnimi močni lahko dosežemo, to pa je tudi naš ključni cilj, da bodo državljani imeli tiste ključne pravice in da bo do teh pravic zagotovljen tudi dostop. V letošnjem poročilu se je dejansko najbolj postavilo vprašanje dostopnosti do socialnih pravic in ne toliko vprašanje samih socialnih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Govorili so ministrice, ministri in državna sekretarka. S tem smo končali predstavitve stališč Vlade in dajem besedo dr. Zdenki Čebašek Travnik, varuhinji človekovih pravic. Izvolite.
Hvala za besedo. Najprej bi se rada zahvalila vsem, ki ste se udeležili današnje seje in na njej aktivno sodelovali. Magnetogram seje bomo natančno proučili in posebej pregledali priporočila razpravljavcev, namenjena varuhovemu delovanju in seveda letnemu poročilu, dokumentu, ki naj bi bil osnova za izboljšanje stanja na področju, ki ga obravnavamo. Danes se torej pogovarjamo tudi o tem, kakšna bo usoda varuhovih priporočil, ne govorimo pa o sprejemanju letnega poročila kot takšnega. Kot veste, poročilo samo ni stvar sprejemanja in odobravanja, temveč predvsem razpravi o stanju na področju človekovih pravic. Zdaj pa bi se rada odzvala na nekatere pobude in pripombe poslancev, izjave članov Vlade pa bomo obravnavali na delovnih sestankih v prihodnosti. Varuh ne zavrača predlogov, da se objektivno ovrednoti njegovo dosedanje delo. Celo nasprotno – lani smo predlagali, da bi šli v analize, seveda pa bi za to potrebovali nekaj dodatnih resursov. Od te razprave o čim bolj objektivnem ovrednotenju dela varuha, pričakujemo odgovore na nekaj dilem, recimo tudi na dilemo o posebnih varuhih, ki jih predvideva tudi ustava in še posebej o nacionalni inštituciji za človekove pravice. Zato bi veljalo čim prej ponovno razmisliti o tem, ali je sklep Vlade, da se ukine Informacijski urad Sveta Evrope dobra rešitev, četudi gledamo nanj le s stališča proračuna. Bojim se, da bomo čez dve leti vsi ugotavljali, da je resnično škoda, da ni bil sprejet varuhov predlog o centru za človekove pravice, ki bi lahko bil zasnova bodoče nacionalne institucije za človekove pravice, ki je nimamo, in nas na to pomanjkljivost opozarjajo tudi iz tujine. Prav tako se strinjamo tudi s predlogom poslanca Anderliča za razpravo o tem, kako naj se varujejo pravice otrok, ki so, večinoma po želji staršev, vključeni v intenzivne športne treninge. Kot varuhinja ne morem prepustiti tega področja nekakšnemu tržišču, na katerem se dejansko trguje z uspehi otrok, pri čemer je njihov glas premalo slišan in sodelovanje zagotovljeno pod pritiski staršev in trenerjev. Ni bil naš namen doseči dodatno normativno ureditev, temveč uvesti dodatni nadzor nad tem očem javnosti manj dostopnim vključevanjem otrok v posebne dejavnosti, kajti treniranje v vrhunskem športu ni del redne dejavnosti otrok. Pozdravljam predlog poslanca Gvida Kresa o uvedbi črne liste delodajalcev. Seveda bi bilo še bolje, če bi takšna lista bila pospremljena tudi s konkretnimi postopki zoper neodgovorne delodajalce in menedžerje. Poslanec Milan Potrč je opozoril na napredek pri obravnavi poročila Varuha. Ta in takšen napredek opažamo tudi mi, predvsem usmeritev v to, kaj je treba narediti za izboljšanje stanja. Poslanec Mirko Brulc poudarja diskriminacijo zaradi invalidnosti. Omenila bi rada, da sem se že prej pa tudi v preteklem letu osebno sestala z ljudmi z različnimi oblikami invalidnosti ter jim pomagala na različne načine preživeti to obdobje do sprejetja ustrezne zakonodaje. In še se sestajamo in še jim skušamo pomagati tudi prek dobrodelnih organizacij. Ne vem, ali bi se te osebe strinjale z opisom mojega delovanja, kot ga je podal poslanec Miro Petek. Da sem in bom drugačna od gospoda Hanžka, pa sem napovedala že takoj po izvolitvi za varuhinjo človekovih. Morda je zdaj tudi trenutek, da ponovno pojasnim, kako se varuh odloča za izbiro tematike za letno poročilo. Osnovo našega delovanja in tudi poročanja tvorijo pobude varuhu. V statističnem pregledu lahko vidite, kako se spreminja njihov delež, bolj poudarjeno pišemo o bolj številčnih področjih in pa o tistih, kjer so pobude povezane s posebno hudimi kršitvami. Po mnenju poslanca Mira Petka je bila narejena selekcija na podlagi politične preračunljivosti, ne da bi to trditev konkretiziral. Ne vem, ali sem kaj narobe razumela, vendar je gospa poslanka Eva Irgl v predstavitvi stališč poslanskih skupin, torej SDS, poudarila, da političnega vpliva v letnem poročilu ni zaznati. Kot vem, sta oba poslanca člana iste poslanske skupine. Ko slišim poslanca Matevža Frangeža, da po njegovem mnenju Slovenija je multikulturna družba, si lahko le želim kaj podobnega slišati tudi od drugih politikov in javnih osebnosti. Posebno v sedanjem času, ko so tisti, ki so na nek način neenaki, izpostavljeni dodatnim pritiskom. Poslanec Vili Rezman ugotavlja, da je Vlada pri iskanju rešitev premalo kreativna in to podrobneje in argumentirano pojasnjuje. Vsekakor bomo zelo natančno proučili magnetogram njegove prispevka. Poslanec Žnidaršič postavlja vprašanje proračunskih prioritet. Po njegovem pa tudi po mojem mnenju bi morala biti skrb za sočloveka najvišja prioriteta. Poslanec Samo Bevk opozarja, da v letnem poročilu nismo dali nobenega priporočila glede sprejemanja občinskih prostorskih načrtov. Tega se zavedamo, več na to temo že pripravljamo in boste lahko prebrali v letnem poročilu za leto 2010. Tudi opozarjanja poslanca Franca Pukšiča me veselijo. Opozarja na problematiko, ki jo sicer radi prezremo, namreč tematiko volivcev iz tujine in prepozno pošiljanje materialov za volitve. Povedati moram, da so se nekateri prizadeti volivci iz tujine obrnili tudi na varuha in te stvari z volilno komisijo še razčiščujemo. Nekatere naše ugotovitve kažejo na malomarno ravnanje, mislim, da je to šlo za upravne enote. Skratka, kar tako se je izgubila pošta. Je pa poslanec Pukšič povedal nekaj, na kar moram seveda tudi reagirati; rekel je, da bi od varuha pričakoval odločnejšo držo in jasne zahteve. Povedati moram, da varuh lahko deluje le v okviru svojih pristojnosti, torej tistih, ki jih predpisuje Zakon o varuhu človekovih pravic. Ne daje varuhu nobene izvršilne pristojnosti pa tudi ne politične moči. Oboje je v nasprotju z načeli delovanja ombudsmana. Varuhovo najmočnejše orožje je argument, je znanje, je posledično ugotavljanje nepravilnosti in opozarjanje na pomanjkljivosti in pripravljanje priporočil. Kot je omenil poslanec Marinič je namen razprave, da se izboljša stanje. Tudi njegove pripombe o prisotnih in odsotnih se mi zdijo tehtne. Tudi to, kar je omenil v zvezi s povezavami oziroma v zvezi z našo kritiko delovanja Ministrstva za okolje in prostor, se mi zdi zelo pomembno, čeprav mogoče malo drugače smo na to opozarjali tudi mi. Nekaj je ugotavljanje kršitev s strani inšpekcij, drugo je potem izvrševanje odločb. Ko sem omenila, da je sodelovanje z Vlado dobro, potem pa navedla tudi nekaj kritik, se je nekako zdelo v nasprotju, ampak sodelovanje se nanaša tudi na druge oblike, ne samo na reševanje pobud. Gre za pripravo skupnih projektov, kot je na primer Zagovornik – glas otroka, gre za uspešno izvajanje opcijskega protokola po konvenciji proti mučenju, gre za mednarodne konference s področja človekovih pravic in podobno. Ozreti se moram še za trenutek na retorična vprašanja s strani poslanca gospoda Majheniča, zakaj se varuhinja ni oglasila v primerih, kot jih je navajal, jaz jih ne bom ponavljala. Poznavanje Zakona o varuhu človekovih pravic bi razrešilo marsikatero vprašanje in dilemo o tem, zakaj kot varuhinja nisem ukrepala oziroma se nisem oglašala. Seveda je izbira tem, ob katerih se oglašam brez neposrednih pobud, vezana predvsem na tiste skupine ljudi, kjer prihaja do kršitev njihovih pravic, oni sami pa nimajo možnosti, da bi se postavili zase ali pa so te možnosti pomembno zmanjšane. Pomembno se mi zdi, da poslanci tudi sami opažate stiske ljudi in opozarjate na krivično ureditev na različnih področjih, kot je to bilo razbrati iz razprave poslanca Andreja Magajne. To predstavlja upanje, da se bodo ravno priporočila s področja delovanja socialne države vendarle bolj pospešeno uresničevala. Zdi se mi tudi pomembno, kot je opozorila poslanka mag. Potrata, da posebno skrbno razpravljamo o primerih in mnenjih, ki so na prvi pogled drugačna, kot bi jih pričakovali glede na tematiko. Gospe poslanki se tudi zahvaljujem za slikovite komentarje posameznih poglavij. Gotovo se bo povečalo zanimanje za branje. Sicer pa samo malo reklame. Pri statistiki letos prvič prikazujemo utemeljenost pobud po področjih, in sicer na strani 371, tam boste tudi našli nekaj navdiha za dejavnosti v prihodnje. Iz letnega poročila in iz ugotovitev o poslovanjih zunaj sedeža, da imajo posamezniki precej pripomb zoper organe lokalne samouprave in da šepa nadzor nad delom lokalne samouprave, torej iz teh ugotovitev pripravljamo tudi dodatno mnenje, ki bo šlo v poročilo za leto 2010. Vsekakor bomo na ta del javnega sektorja, torej lokalno samoupravo, tudi letos pozorni. Spremljali bomo tudi izvajanje priporočil glede stanovanjske zakonodaje in dodali nove ugotovitve. In še, naslednja konferenca, ki jo pripravljamo za leto 2011, se bo, podobno kot se je letošnja z okoljem, ukvarjala s pravicami umirajočih in njihovih bližnjih. Ugotovili smo, da je to področje, na katerem je ogromno odprtih, tudi zakonsko nedorečenih vprašanj, predvsem pa bi želeli s takšno konferenco razširiti znanje in zavedanje o tem, da je tudi zadnje obdobje življenja mogoče narediti znosno in dostojanstveno. Hvala.
Hvala lepa, gospe varuhinji človekovih pravic. Končali smo splošno razpravo o poročilu varuhinje. K predlogu priporočila ni bilo vloženih amandmajev. O predlogu priporočila bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 26. oktobra 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in se predstavnikom Varuha človekovih pravic zahvaljujem za sodelovanje. Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O MOTORNIH VOZILIH V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 13 poslank in poslancev, s prvopodpisanim gospodom Samom Bevkom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem ministru dr. Patricku Vlačiču za dopolnilno obrazložitev zakona. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Konec lanskega leta smo sprejeli pomembno odločitev in napovedali sistemske ukrepe na področju varnosti, ustanovitev javne agencije za varnost v prometu in novo zakonodajo. Oboje smo pripravili in 1. septembra je že zaživela nova agencija za varnost. Pred vami, poslankami in poslanci, pa je nova zakonodaja. Modernizacija zakona, kakršnega smo poznali res še iz časa Franca Jožefa, je bila nujna. Danes je enostavno razvoj tako intenziven, da vseh teh področij, ki jih je urejal Zakon o varnosti cestnega prometa, ne more urejati en sam zakon, saj tako kompleksnih strokovnjakov praktično ni več. Zdaj predlagamo področne predpise, ki urejajo posebej voznike, posebej vozila, ceste, posebej prometna pravila. Naj vam povem, da smo zakone pripravili temeljito, z veliko truda, v široki javni razpravi in danes imamo v predstavitvi dva. Začenjamo s Predlogom zakona o motornih vozilih, ki pomeni prvi krovni zakon na področju motornih vozil v naši državi. To bo splošen zakon, ki bo nudil pravno podlago za podrobnejšo pravno ureditev vseh tehničnih zahtev za vozila v cestnem prometu kakor tudi za traktorje, za upravljanje kmetijskih in gozdnih del. Zakon bo celovito urejal pogoje za dajanje motornih vozil in priklopnih vozil na trg, pogoje za registracijo in udeležbo v cestnem prometu oziroma pri traktorjih za opravljanje kmetijskih ali gozdarskih del ter vodenje zbirk podatkov o vozilih. Poleg tega bo urejal tudi pogoje za dajanje na trg delov vozil ter zaščitnih naprav za voznike in potnike. Ta zakon in predpisi, izdani na njegovi podlagi, bodo urejali vse tehnične zahteve za vozila v cestnem prometu, pa tudi vse postopke ugotavljanja skladnosti vozil ter pogoje, ki jih morajo izpolnjevati pravne osebe in podjetniki, ki na podlagi pooblastil sodelujejo v teh postopkih. Zakon je pisan tako, da vsebuje bistvene določbe, medtem ko bodo predvsem tehnične podrobnosti urejene v podzakonskih aktih, da jih bomo lažje prilagajali tehničnim novostim. Med novosti, ki pomenijo bolj prijazne rešitve za državljane, štejemo naslednje: enostavnejši postopek pri manj zahtevnih predelavah vozil, kot je na primer vgradnja homologiranega izpušnega sistema ali pa kaj podobnega, ponovno se uvaja obvezna odjava vozila pri vsaki spremembi lastništva registriranega vozila, stari lastnik vozila se s tem reši negotovosti, povezane z ravnanjem novega lastnika. Novi zakon prinaša tudi odpravo nekaterih administrativnih ovir, ukinja overitev podpisa fizičnih oseb pri prenosu lastništva vozila, namesto tega uvaja le ugotovitev identitete fizičnih oseb in s tem ukinja stroške overitve, kar pa ne zmanjšuje pravne varnosti predvsem prejšnjega lastnika vozila ter omogoča stalno sledljivost lastnikov vozil. Pod določenimi pogoji je dovoljena vožnja vozil s tujimi preizkusnimi ali začasnimi tablicami v Sloveniji, tako v primeru uvoza vozila na meji ne bo treba zamenjati tujih preizkusnih tablic s slovenskimi. Med ostalimi pomembnejšimi novostmi so še naslednje: zakon uvaja novo zahtevo po posamični odobritvi vozila na tehnični službi pred ponovno vključitvijo v promet za tista vozila, pri katerih je bilo podvozje močneje poškodovano, kar zagotovo vpliva na varnost prometa, uvaja se nadzor nad traktorji za izvajanje kmetijskih in gozdarskih del tudi izven cestnega prometa, novi zakon vrača starostno mejo za starodobnike od 25 nazaj na 30 let, skladno s priporočili mednarodne organizacije starodobnih vozil, in zanje predvideva posebne registrske tablice, zakon izenačuje pogoje za opravljanje tehničnih pregledov za vsa tovorna vozila, torej bodo tudi lahka tovorna vozila morala opraviti tehnični pregled po enem letu od registracije, nato vsako leto. Zakon uvaja tudi novo obveznost za proizvajalce vozil, ki morajo omogočiti dostop do informacij o popravilu in vzdrževanju vozil vsem zainteresiranim izvajalcem. Za izvajanje določenih nalog pri odjavi vozila so po tem zakonu kot prekrškovni organ določene tudi upravne enote. Poveča se tudi vloga prometne inšpekcije, ki prevzema naloge Inšpektorata Republike Slovenije za notranje zadeve, in naloge, ki jih izvaja Tržni inšpektorat Republike Slovenije. Prometna inšpekcija začenja tudi z uporabo mobilnih enot za kontrolo vozil na cesti. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke gospod Zmago Jelinčič Plemeniti.
Lep pozdrav vsem skupaj! Novi zakon o motornih vozilih res prinaša celo vrsto novosti, in to razveseljivih novosti. Skrajni čas je bil, da se je marsikaj spremenilo in popravilo, pa vendar mislim, da bi še kakšna zadeva lahko bila bolje izvedena. Zato je Gospodarska zbornica Slovenije, Združenje za promet, poslala eno pisanje v zvezi z amandmaji, ki jih predlagajo. Jaz mislim, da bi bilo smiselno, če bi Vlada sama vgradila te rešitve, ki jih v amandmajih predlaga Gospodarska zbornica, kajti mislim, da so smiselni. Ko se v 50. členu, v prvi točki, govori in se črtajo tam neka posebna priklopna vozila in v obrazložitvi govorijo, katera so ta priklopna vozila, je treba vedeti, da v ta priklopna vozila sodijo tudi vozila za prevoz letal, še posebej jadralnih letal, kar tukaj notri ni omenjeno, pa vendar je tudi za ta vozila treba imeti brez možnosti tehničnih napak pripravljena vozila. Ravno tako gre tudi za izenačevanje določenih kategorij voznikov C, D, E in B, kajti v določenih primerih gre za strožji kriterij za kategorije C, D in E, kot pa za običajne voznike kategorije B, ki ravno tako lahko vozijo v splošnem, bi rekel, prometu in prevažajo tudi potnike. Pri tehničnih pregledih lahkih in bivalnih priklopnikov se mi zdi in v naši skupini podpiramo ta predlog Gospodarske zbornice, da je predolga doba, da se ti priklopniki pregledajo vsake štiri leta. Mislim, da bi bilo smiselno to skrajšati na dve leti in to izenačiti z običajnimi vozili. Da ne bi šel pregloboko, kajti vse te zadeve so napisane v dopisu, bi se lotil nekaj bolj splošnih zadev. V zadnjem času se zopet ugotavlja, da je na slovenskih cestah vedno več slabih kamionov iz vzhodnih dežel, tistih, ki še niso v Evropski uniji, pa tudi iz določenih dežel, ki so v Evropski uniji, recimo s slovaškimi, poljskimi in romunskimi registracijami. Kontrola teh vozil pravzaprav ni izvajana, ne vem, zakaj. Razlog je verjetno nerazumevanje jezika ali pa morda strah, da se bo komu kaj zgodilo, če ga bo kontroliral. Pa vendar je dostikrat pri teh kamionih, pri teh vozilih tehnična plat precej šibka. Morda bi bilo smiselno razmisliti tudi o opremi, o obvezni opremi vozila, v kateri soše vedno žarnice, ko vendar vemo, da žarnic pri osebnih avtomobilih ni mogoče zamenjati – lahko jih imaš doma cel zaboj, pa vendar moraš iti na servis, da ti zamenjajo. Ampak ostajajo noter kot nek relikt nekdanjega časa, ko smo se še vozili s fiči in stoenkami. Zanimivo in pametno bi bilo pripraviti tudi nekaj na področju prehitevanja tovornjakov. Kdor se veliko vozi po slovenskih avtocestah, bo videl, da tovornjaki prehitevajo eden drugega, ko eden vozi 90 kilometrov na uro, eden vozi pa 92 kilometrov na uro, in delajo strahotne zastoje v ozadju ter s tem posledično tudi povzročijo marsikatero prometno nesrečo. Italija ima to urejeno na način, da je to strogo prepovedano in se tega držijo. Pri nas je na tem področju precej kaosa, ki bi ga lahko tudi odpravili na Ministrstvu za promet. Ko se govori o pooblastilu strokovni organizaciji, in sicer v tistem delu, ki govori o identifikaciji in oceni tehničnega stanja vozila, smo zopet pri tujcih v delujočem prometu. Tu bi morali imeti morda kakšne mobilne kontrole, ki bi te zadeve izvajale na ta način, kot se to izvaja, recimo, v Nemčiji, Avstriji, Italiji, Franciji, ko se tistega, ki z nedelujočim avtomobilom vozi po cestnem sistemu določene države, ustavi, izloči iz prometa in v skrajnem primeru se mu zaplombira vozilo, ki ne sme več zapustiti tistega mesta, lahko ga pa seveda odvlečejo ali pa odpeljejo s helikopterjem, ne vem, kako. Morda bi bilo smiselno v eni od teh zadev se spustiti tudi v vprašanje, kako je z avtomobili, ki so bili legalno kupljeni preko legalnih ustanov, s papirji, in se je potem ugotovilo, da so bili avtomobili nekje ukradeni. Tu gre za škodo, ki se jo prenese na lastnika avtomobila, kar je vprašljivo, kajti glede na nekatere odgovore na poslanska vprašanja nekaterim ministrstvom, to ne bi smelo biti, kajti že ko kakšni svojci, ko se ugotovi, da je nek prednik zadevo nelegalno odtujil, čeprav je bila državna lastnina, jo menda, po tolmačenjih nekaterih ministrstev, nihče več ne more zahtevati nazaj, tudi država ne. Kako pa je potem v zvezi s temi avtomobili, ko se tistemu, ki je legalno plačal tako kupnino kot tudi davek, enostavno to vozilo odvzame. Res je, da bo treba za celovito ureditev teh zadev, tega področja vozil, sprejeti celo vrsto podzakonskih predpisov, ki pa, upam, bodo takšni, da bodo skladni z zakonom. Dostikrat se namreč zgodi, da dobimo podzakonski akt, ki je v navzkrižju z osnovno intenco zakona, pa vendar potem ne vemo, po katerem aktu se je treba ravnati, ali po podzakonskem, ki je podrejen zakonu, ali po zakonu, v katerem je nek nesmisel, ki ga ta podzakonski akt odpravlja. Drugače pa moram reči, da smo v Slovenski nacionalni stranki prijetno presenečeni, zakon je narejen dobro. Upam, da se bodo napake še popravile in da bo šel v drugo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil gospod Miran Jerič.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, spoštovani gospod minister s sodelavcem, spoštovani kolegi poslanci! Cestni promet poleg ostalih prometnih podsistemov predstavlja ožilje naše civilizacije. Kljub svojim velikim okoljskim in drugim negativnim vplivom je cestni promet najpomembnejši prometni podsistem. Poleg negativnega okoljskega vpliva ima cestni promet še en enak ali pa še pomembnejši negativni vpliv na našo družbo, in sicer prometne nesreče, ki odnašajo človeška življenja in povzročajo ogromno finančno in ekonomsko škodo. Zato mora biti zagotavljanje večje prometne varnosti stalna naloga vseh nosilcev prometne politike. Vlada se je zato in v skladu z veljavnim nacionalnim programom varnosti cestnega prometa za obdobje 2007–2011 odločila organizacijsko in pravnovsebinsko prenoviti področje prometne varnosti, kar v Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo. Z letošnjim 1. septembrom je tako že začela delovati Javna agencija Republike Slovenije za varnost prometa, s čimer se je vsaj formalno zaključila organizacijska prenova, danes pa z obravnavanim predlogom zakona o motornih vozilih pričenjamo zadnjo fazo vsebinske prenove področja prometne varnosti, ki jo bodo po novem urejali štirje zakoni. Veljavni zakon o varnosti cestnega prometa se namreč na nek način deli na štiri samostojne zakone. Zakon o motornih vozilih seveda ni najpomembnejši med omenjenimi štirimi zakoni, čeprav bo prvi krovni zakon na področju motornih vozil v Sloveniji. Motorna vozila so sicer dejavnik varnosti cestnega prometa, vendar je v zadnjem obdobju zaradi svojega tehnološkega razvoja niso več pomembnejši dejavnik v prometnih nesrečah. Poleg tega so nekatere rešitve iz osnutka zakona, ki je nastal v sodelovanju s strokovnjaki z Nizozemske leta 2007, že bile uporabljene v nekaterih podzakonskih predpisih ter vključene tudi v zadnjo novelo zakona o varnosti cestnega prometa. Zato bi bilo bolj logično, da bi razpravo o tem zakonodajnem paketu začeli s Predlogom zakona o voznikih ali, na primer s Predlogom zakona o pravilih cestnega prometa. Kakor koli že, zakon prvič na enem mestu celovito ureja pogoje za dajanje motornih vozil na trg, za njihovo registracijo in njihovo udeležbo v cestnem prometu oziroma za upravljanje kmetijskih ali gozdarskih del ter za vodenje zbirk podatkov o vozilih. Zaradi hitrejšega tehnološkega razvoja motornih vozil podrobnosti, predvsem tehnične, ne bodo predpisane v zakonu, temveč predvidoma v dvajsetih podzakonskih aktih. Vsi omenjeni predpisi bodo urejali vse tehnične zahteve za vozila v cestnem prometu pa tudi vse postopke ugotavljanja skladnosti vozil in pogoje, ki jih morajo izpolnjevati pravne osebe in podjetniki, ki na podlagi pooblastil sodelujejo v teh postopkih. V Liberalni demokraciji Slovenije se nam zdi pomembno, da zakon pristojnosti za motorna vozila združuje v Ministrstvu za promet, s tem da področje ravnanja z odsluženimi vozili ostaja v pristojnosti Ministrstva za okolje in prostor. Vse operativne naloge pa bo izvajala že omenjena Javna agencija Republike Slovenije za varnost prometa ki je pričela s svojim delovanjem 1. septembra letošnjega leta. Od novosti izpostavljamo tudi večjo vlogo prometne inšpekcije na področju trga vozil, registracije vozil, tehničnih pregledov in nad vozili v prometu, kar bo izvajala z uporabo mobilnih enot za kontrolo na cestah. V naših državi imamo kar 130 tisoč traktorjev, od katerih je registriranih samo 90 tisoč. Zato v liberalni demokraciji Slovenije posebej pozdravljamo uvedbo nadzora nad traktorji tudi izven javnih cest, saj se žal smrtno ponesreči še vedno okoli dvajset voznikov traktorjev vsako leto. Postavlja se nam vprašanje, ali so kmetijski inšpektorji pa tudi inšpektorji za delo dovolj usposobljeni za takšen nadzor. Zaradi zagotavljanja večje pravne varnosti ter zaradi zagotavljanja neprekinjenega sledenja lastništva vozila podpiramo ponovno uvedbo obvezne odjave vozila pri vsaki spremembi lastniška vozila. Na večjo varnost cestnega prometa bo vplivala tudi rešitev, po kateri bodo morala imeti lahka tovorna vozila prvi tehnični pregled po enem letu od registracije in nato vsako leto, torej enako kot ostala tovorna vozila. Prav vozniki lahkih tovornih vozil so namreč tista kategorija voznikov, ki v vsakdanji prometni praksi s svojim ravnanjem pogosto povzročajo vrsto nevarnih situacij. Na koncu naj še podpremo določbo, ki nalaga obveznost proizvajalcem vozil, da informacije o popravilu in vzdrževanju vozil posredujejo vsem zainteresiranim izvajalcem, kar bo po našem mnenj okrepilo konkurenco na trgu servisnih storitev. V Liberalni demokraciji Slovenije celoten projekt spremembe prometne zakonodaje podpiramo, zato bomo glasovali za sklep, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Matevž Frangež bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Spoštovane in spoštovani! Socialni demokrati pozdravljamo začetek prenove prometne zakonodaje za več varnosti in več odgovornosti v cestnem prometu. Predlog zakona o motornih vozil je prvi krovni zakon na področju motornih vozil v naši državi. Zakon zagotavlja pravno podlago za podrobnejšo ureditev vseh tehničnih zahtev za vozila v cestnem prometu, kakor tudi za traktorje pri opravljanju kmetijskih in gozdarskih del. Zakon celovito ureja pogoje za dajanje motornih in priklopnih vozil na trg, za njihovo registracijo in njihovo udeležbo v cestnem prometu oziroma opravljanje kmetijskih in gozdarskih del ter za vodenje vseh potrebnih zbirk podatkov o vozilih. Zakon upošteva centraliziranost pristojnosti za sistemsko urejanje vprašanj, povezanih z vozili, na Ministrstvu za promet. Pristojnosti za operativno izvajanje nalog s področja ugotavljanja skladnosti vozil, njihove registracije in tehničnih pregledov so z zadnjo novelo zakona o varnosti cestnega prometa že prenesene na Javno agencijo za varnost prometa, pristojnosti inšpekcijskega nadzora pa na Prometni inšpektorat Republike Slovenije. Na ta inšpektorat pa se s tem zakonom prenašajo še pristojnosti inšpekcijskega nadzora na področju ugotavljanja skladnosti vozil, kar je do zdaj izvajal Tržni inšpektorat Republike Slovenije. Med pomembnejše novosti na posameznih področjih pa sodijo tudi ponovna uvedba obvezne odjave vozila pri vsaki spremembi lastništva registriranega vozila, ukinitev overitve podpisov fizičnih oseb ob spremembi lastništva vozila, lahka tovorna vozila imajo prvi tehnični pregled po enem letu od registracije in nato vsako leto, enako kot ostala tovorna vozila, zakon uvaja novo zahtevo po posamični odobritvi vozila na tehnični službi pred ponovno vključitvijo v promet za tista vozila, na katerih je bilo podvozje močneje poškodovano, nadzor nad traktorji za izvajanje kmetijskih in gozdarskih del ter tudi izven cestnega prometa, starostna meja za starodobnike se vrača na 30 let in uvedejo se posebne registrske tablice zanje in podobno. Poslanska skupina Socialnih demokratov predlog zakona podpira.
Hvala. Gospod Branko Marinič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Predlog zakona o motornih vozilih je nov krovni zakon, ki združuje vse dejavnosti v zvezi z motornimi vozili in daje pravno osnovo za vse potrebne podzakonske predpise. Predlagani zakon obsega ureditev celotnega življenjskega ciklusa motornega vozila od njegove odobritve, izdaje dokumentov in registracije, periodičnega pregledovanja tehničnega stanja vozila do njegove deregistracije. Eden od pomembnih ciljev, ki so jih zasledovali strokovnjakih z različnih področij, je zagotovitev višjih standardov varnosti vozil v Republiki Sloveniji, in tisto, kar je zelo pomembno, tudi njihovega vpliva na okolje. Vsebina zakona ureja pogoje za dajanje motornih in priklopnih vozil na trg, za njihovo registracijo in njihovo namembnost uporabe. Predlog zakona deloma prenaša v pravni red Republike Slovenije evropski direktivi 209 40/ES, ki govori o tehničnih pregledih motornih vozil in priklopnikov in direktivo 207 46/ES, ki govori o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov. Gre za zahteven tehnični zakon, ki bi po napovedi predlagatelja začel veljati 1. aprila 2011, upamo, da res, uporabljati pa bi se začel od 1. julija 2011. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se strinjamo z večino vsebine predloga zakona, ki je začel nastajati že v času neke druge vlade. Motijo pa nas nekatere določbe posameznih členov, ki določajo previsoke globe, te so 2 tisoč, 4 tisoč in kar v nekaj primerih tudi 5 tisoč evrov. Zato bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke glasovali proti sklepu, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala. Gospod Jakob Presečnik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Gospod minister s sodelavcem, spoštovani kolegi! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podpiramo glavne cilje, zastavljene v Predlogu zakona o motornih vozilih, da se centralno in bolj celovito obravnavajo vse tehnične zadeve in potrebni postopki za vozila, da se zagotovijo višji standardi varnosti vozil in vpliv na okolje, predvsem pa, da se skrajšajo in racionalizirajo postopki po načelu uporabniku prijazne uprave. Na področju vozil je Slovenija poleg tega dolžna slediti prenovljenemu pravnemu redu Evropske unije. Varnost vozil, pogoji za dajanje na trg in varnost v cestnem prometu so bili sicer tudi v preteklosti skladni z zakonodajo EU in zgledno urejeni, potrebne pa so naštete izboljšave. Pozitivna novost se nam zdi tudi ponovno uvedba obvezne odjave vozila pri vsaki spremembi lastništva registriranega vozila, saj se s tem stari lastnik vozila takoj razreši odgovornosti, povezane z ravnanjem kupca, saj se je dogajalo, da mnogi niso uredili spremembe lastništva. Postavlja pa se ob tem vprašanje, ali je čas gospodarske krize in finančne krize ravno pravi čas za urejanje tovrstne zakonodaje. Vprašanje je, ali bo za davkoplačevalce nov sistem res izboljšanje ali pa bo sprejetje novega sklopa zakonodaje pomenilo dodatne obremenitve za uporabnike vozil. Osnova za ta projekt, namreč za paket prenove zakonodaje s področja varnosti cestnega prometa, o voznikih in o vozilih, je praktično začela nastajati v nekem drugem obdobju, mislim, da leta 2004, ko se je ministrstvo odločilo na podlagi twinning projekta ugotoviti, kako izboljšati tovrstno zakonodajo. V zakonu so nekatere določbe sicer premalo dorečene in obrazložene in velikokrat izgleda, kot da so le na pol prenesene iz predpisov EU in da se je mnenje stroke v postopkih usklajevanja in priprav predloga zakona pri mnogih določilih izgubilo na poti do dokončnega besedila, ki je bilo poslano v Državni zbor. Ponovno je treba preučiti, ali je smotrno in res varno, da se ukinja na primer overovitev podpisa lastnika pri prodaji vozila pred sklenitvijo pogodbe. Po našem mnenju je v tem in v takšnih primerih treba dati prednost pravni varnosti pred tako imenovano poenostavitvijo postopkov. Predlagamo tudi temeljito preučitev pripomb Gospodarske zbornice. V želji po poenostavitvi je po našem mnenju šlo predaleč in je zato v zakonu danih preveč pooblastil ministrstvu. Določbe, kot so v 11. členu ali v 27. in 47. členu, bi morali doreči v zakonu in le izvedbo prepustiti ministrstvom, saj družbe, podjetja, kmetje, ki potrebujejo stabilne razmere za načrtovanje svojega dela, ne morejo vsako leto znova usklajevati vozil s predpisi in rabijo dolgoročne usmeritve, določene z zakonom, ne le s podzakonskimi akti. Prav tako bi morali bolj določno opredeliti urejanje zbirk podatkov iz 62. člena, saj je nedopustno, da bo ministrstvo v skladu s 65. členom samo sebi in agenciji s podzakonskim aktom predpisovalo zbiranje, vodenje in obdelavo številnih evidenc in zbirk podatkov, kakor je sedaj predlagano v pooblastilu v 65. členu, saj gre za občutljive evidence in tudi za osebne podatke. Poslanci Slovenske ljudske stranke pričakujemo, da bo stroka lahko sodelovala, da bodo pripombe upoštevane in zakon pri nadaljnji obravnavi ustrezno dopolnjen. V skladu s tem pričakovanjem bomo zakon v prvi obravnavi poslanci Poslanke skupine Slovenske ljudske stranke podprli. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Ali je še sploh kdo, ki je na seznamu tudi tukaj? Gospod Žerjav, se odpoveduje. Gospod Marinič, se odpoveduje. Gospod minister, boste vi kaj povedali? Izvolite.
Prej, ko je gospod Jelinčič omenil prehitevanje vozil, o tem bomo lahko govorili, ampak v okviru enega drugega zakona. Druge stvari bomo pa še proučili, če je še kaj takšnega, kar bi bilo lahko predmet izboljšav.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, se dobili besedo. Sprašujem, ali želi še kdo razpravljati. To sem dolžan vprašati. Nobene roke ne vidim, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 26. oktobra, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 24. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VOZNIKIH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina desetih poslank in poslancev, s prvopodpisanim Samom Bevkom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku Vlade gospodu dr. Vlačiču, ministru za promet, za uvodno obrazložitev.
Hvala, predsedujoči. Spoštovana poslanka, spoštovani poslanci! V zakonskem paketu gre za kombinacijo ukrepov alkoholne, kaznovalne, preventivne in vzgojno-izobraževalne politike, ker postaja jasno, da samo represivni ukrepi ne morejo prinesti zadovoljivih rezultatov. V paketu štirih zakonov, ki jih obravnavamo tokrat, prvega smo malo prej, je predlog zakona o voznikih osredotočen predvsem na vzgojo in usposabljanje udeležencev v prometu, kandidatov in voznikov, s poudarkom na medsebojnih odnosih udeležencev v prometu, zavedanju tveganja v prometu in nevarnosti prometnih situacij, potem socializacijo povratnikov prometnih kršitev, kjer bo sistem urejen tako, da bo povratnike spodbujal k pozitivni spremembi stališč do prometne varnosti in kulture in pa normiranje s področja kontrolnih zdravstvenih pregledov in preventivnih pregledov s svetovanjem pri osebnem zdravniku za tiste voznike, ki so vozili pod vplivom alkohola. Predlog zakona prinaša kar nekaj določb, ki so prijazne državljanom. Teoretično usposabljanje v avtošolah, šolah vožnje, se s sedanjih 40 ur znižuje na 20 ur. Namen je zagotoviti kvaliteto in ne kvantiteto usposabljanja. Tudi zato se ustrezno zvišujejo izobrazbeni kriteriji za učitelje vožnje. Znižani so pogoji pri usposabljanju za voznika po programu vožnje s spremljevalcem. Ta sistem pri nas že deluje in je pokazal pozitivne rezultate, vendar se malo kandidatov odloči za tako obliko usposabljanja, zato je bilo treba nekatere pogoje za udeležbo v tem programu znižati, znižanje starosti kandidata na 16 let, znižanje starosti spremljevalca na 27 let, uvaja se možnost, da so spremljevalci lahko tudi druge osebe in ne le najbližji sorodniki, lahko se usposabljajo tudi starejši. Poenostavitev dodatnega usposabljanja za voznika začetnika, vožnja odličnosti se izvaja v sklopu programa izobraževanja in usposabljanja za varno vožnjo, možnost izbrisa kazenskih točk, enkrat v treh letih štiri kazenske točke, in za osebe, ki se udeležijo programa vadbe varne vožnje ali enega izmed rehabilitacijskih programov. Novi zakon prinaša tudi odpravo nekaterih administrativnih ovir. Odpravlja se teoretični in praktični preizkus v šoli vožnje, to, kar poznamo pod popularnim imenom društveni izpit. Znižujejo se kadrovski in materialni pogoji za ustanovitev avtošol, šol vožnje. Pet najpomembnejših novosti za večjo varnost cestnega prometa: prometno vzgojo za varno udeležbo v cestnem prometu ob sodelovanju z javnovzgojnimi izobraževalnimi zavodi izvajajo preventivne organizacije in civilna družba. Uvajamo zdravstveni pregled s svetovanjem za osebe, prvič pravnomočno kaznovane zaradi prekrška vožnje pod vplivom manjše koncentracije alkohola, manjše bo število organizacij za izvajanje različnih programov, kar poveča nadzor nad kvaliteto usposabljanja, določene programe in strokovni nadzor izvaja novoustanovljena javna agencija za varnost prometa. Spremenjeni so pogoji glede ponovne pridobitve vozniškega dovoljenja v primeru izrečene sankcije o prenehanju veljavnosti vozniškega dovoljenja: udeležitev na posebnem kontrolnem zdravstvenem pregledu,udeležitev enega izmed rehabilitacijskih programov ali ponovno opravljanje vozniškega izpita. Zvišujejo se izobrazbeni kriteriji za učitelja vožnje, učitelja prometne vzgoje ter izvajalce dodatnega usposabljanja za voznike začetnike in voznike prekrškarje. Rehabilitacijski programi v predlagani obliki pa so novost v našem prostoru. Imetniki veljavnega vozniškega dovoljenja, ki so jim bile izrečene kazenske točke in jih v program napoti sodišče v primeru odložitve izvršbe prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja, se udeležijo enega izmed naslednjih rehabilitacijskih programov. To so lahko edukacijske delavnice, ki so namenjene osebam, pri katerih je bilo pri kontrolnem pregledu ugotovljeno, da ne sodijo med tiste, ki tvegano in škodljivo pijejo, in da je šlo v primeru vožnje pod vplivom alkohola za enkratni dogodek, psihosocialne delavnice, namenjene osebam, za katere se v kontrolnem pregledu ugotovi, da sodijo med tiste, ki tvegano in škodljivo pijejo, programi zdravljenja potekajo po standardiziranih programih zdravljenja odvisnosti in so namenjeni osebam, za katere se v kontrolnem pregledu ugotovi, da so odvisni od alkohola, prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil ali drugih psihoaktivnih snovi; in še kot zadnji primer, program dodatnega usposabljanja za varno vožnjo, ki je namenjen osebam, ki so storile prekrške, s katerimi so jim bile izrečene kazenske točke, in ti prekrški niso povezani z vožnjo pod vplivom alkohola, prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil ali drugih psihoaktivnih snovi. Hvala.
Hvala. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Miran Jerič bo predstavil stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, spoštovani gospod minister s sodelavcem, cenjena poslanska kolegica in kolegi poslanci! Najpomembnejši dejavnik varnosti v cestnem prometu smo vozniki. Žal vozniki v Sloveniji prispevamo levji delež k temu, da sta naši prometna varnost in prometna kultura še vedno zelo oddaljeni od stanja v prometno najvarnejših in urejenih državah članicah Evropske unije. Zato je v spremembi celotnega prometnovarnostnega sistema, ki se odraža v štirih novih zakonih s tega področja, treba posebno skrb nameniti zakonskim rešitvam na področju, ki ureja pravila in pogoje za udeležbo voznikov v cestnem prometu, še posebej pa pravilom in pogojem za usposabljanje kandidatov za voznike motornih vozil. V predlaganem zakonu o voznikih pozdravljamo vključitev javnih izobraževalnih zavodov v procese izvajanja prometne vzgoje za varno udeležbo v cestnem prometu, ki jih izvajajo civilna družba in organizacije, ki se ukvarjajo s preventivnimi dejavnostmi na področju varnosti cestnega prometa. Pravilno in edino logično je namreč izhodišče pripravljavcev zakona, da je povečanje varnosti cestnega prometa in s tem zmanjšanje števila prometnih nesreč z najhujšimi posledicami treba doseči predvsem z ukrepi, ki se začnejo že pri izobraževanju in usposabljanju otrok in mladine, torej najmlajših in najranljivejših udeležencev v prometu, hkrati pa najbolj dovzetnih oziroma najbolj dojemljivih udeležencev prometno-vzgojnih procesov ter kasneje pri usposabljanju mladih kandidatov za voznike, ki se bodo po pridobitvi vozniškega dovoljenja samostojno vključevali v cestni promet. Rešitev pomeni korak naprej in na nek način umešča marsikje že prisotno sodelovanje javnih izobraževalnih zavodov, zlasti na področju predšolske vzgoje in osnovnošolskega izobraževanja, s civilno družbo in organizacijami, ki se ukvarjajo s preventivnimi dejavnostmi na tem področju. Sodelovanje v prometu zahteva vseživljenjsko vzgojo in usposabljanje vseh udeležencev v prometu, če seveda želimo zagotoviti boljšo prometno varnost ter v Sloveniji radikalno zmanjšati število prometnih nesreč z najhujšimi posledicami. Znotraj tega pa je najpomembnejša stalna, predvsem pa dovolj zgodnja pravilna prometna vzgoja otrok in mladostnikov. Zato v Liberalni demokraciji Slovenije pozivamo k še enemu strokovnemu premisleku o ideji, da bi se vzgoja in izobraževanje za varno udeležbo v cestnem prometu zagotavljala tudi v programih predšolske vzgoje in še posebej v programih osnovnošolskega ter srednješolskega izobraževanja. Prepričani smo, da je vredno opraviti še eno strokovno razpravo o tem vprašanju, saj takšno rešitev poudarja tudi sprejeti oziroma veljavni nacionalni program varnosti cestnega prometa. Druga pomembna rešitev, ki po mnenju Liberalne demokracije Slovenije izstopa v zakonskem predlogu, pa je za Slovenijo nov in inovativen, v drugih evropskih državah pa že marsikje znan in uspešen, pristop k reševanju problematike hitrosti in alkohola v cestnem prometu. Gre za uvedbo rehabilitacijskih programov.V program bo voznika napotilo sodišče v primeru odložitve izvršitve stranske sankcije prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja. Zato je sicer potrebna tudi sprememba Zakona o prekrških. Vozniki, ki so jim bile izrečene kazenske točke zaradi vožnje pod vplivom alkohola ali na primer pod vplivom prepovedanih drog, se bodo v primeru odložitve izvršitve stranske sankcije prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja udeležili enega izmed naslednjih rehabilitacijskih programov: edukacijske delavnice v obsegu najmanj 6 pedagoških ur, psihosocialne delavnice v obsegu najmanj 17 pedagoških ur oziroma programov zdravljenja, ki potekajo po standardiziranih programih zdravljenja odvisnosti. Omeniti velja, da bo stroške rehabilitacijskega programa seveda plačal napoteni voznik. Zanimiv, stimulativen in hkrati pedagoški je institut črtanja 4 kazenskih točk. Te bonifikacije bodo lahko deležni vsi tisti vozniki, ki bodo dosegli ali presegli 4, ne pa 17 kazenskih točk, in se bodo udeležili programa izobraževanja in usposabljanja za varno vožnjo, ki bo obsegal vsebine o varnosti cestnega prometa in psihosocialnih odnosih med udeleženci v cestnem prometu. Po uspešno zaključenem seminarju se bodo vozniku, kot sem že omenil, enkrat v dveh letih izbrisale iz evidence 4 kazenske točke. Od novosti v zakonu velja omeniti še dve, ki se nanašata predvsem na mlade oziroma na mlajšo generacijo. Odpravlja se tako imenovani društveni izpit, saj v praksi ni prinesel želenih učinkov, odprava pa bo zmanjšala stroške vozniškega izpita. Druga novost pa je znižanje nekaterih pogojev za udeležbo v programu vožnje s spremljevalcem, kar naj bi ga naredilo zanimivejšega in dostopnejšega. V Sloveniji se namreč za to možnost odloči le okoli pol odstotka vseh kandidatov, v drugih državah Evropske unije pa znaša ta delež kar med 20 in 40 odstotki. Spodbujanje, usposabljanje po programu vožnje s spremljevalcem je še kako smiselno, saj so na Švedskem z raziskavami prišli do spoznanja, da ima prav ta skupina za 40 odstotkov manj tveganih situacij po opravljenem vozniškem izpitu. Predlog zakona prinaša še nekatere druge novosti, nekatere med njimi so pogojene s prenosom določenih direktiv v slovenski pravni red. Predvsem pa se nam v Liberalni demokraciji Slovenije zdi pomembno, da s tem zakonom država ponuja roko tudi hujšim kršilcem cestnoprometnih predpisov. Z zakonskimi rešitvami nadalje uvaja tudi večjo osebno odgovornost posameznikov namesto normativne odgovornosti, ki se je izkazala za relativno neučinkovito, ter daje možnost postopne in vseživljenjske vzgoje in izobraževanja za prometno varnost do konca vozniške dobe voznice oziroma voznika. V Liberalni demokraciji Slovenije bomo Predlog zakona o voznikih podprli, ob tem pa pozivamo k še eni strokovni razpravi o rešitvi, da bi se vzgoja in izobraževanje za varno udeležbo v cestnem prometu formalno zagotavljala tudi v programih predšolske vzgoje ter predvsem v programih osnovnošolskega in srednješolskega izobraževanja. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Matevž Frangež bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovane in spoštovani! Socialni demokrati podpiramo predlog zakona o voznikih. Menimo, da predstavlja korak naprej v kakovosti urejanja prometne zakonodaje, prometne urejenosti in predvsem prometne varnosti. Že iz konceptualnega vidika zakon, ki ureja celotno področje voznikov, nakazuje dejstvo, da je prav na njih, na nas, na voznikih največja odgovornost za urejen in predvsem varen cestni promet. Posebej podpiramo vključitev javnih izobraževalnih zavodov v proces izvajanja prometne vzgoje z izvajanjem preventivnih dejavnosti na področju cestnega prometa, saj je prav s skrbjo za varnost v cestnem prometu treba poseči v sleherno zavest posameznika, ki je pri vožnji odgovoren za varnost sebe in drugih ljudi. Predlog zakona o voznikih bo ne glede na to v drugem branju najverjetneje treba izboljšati, na to računamo in tega procesa se Socialni demokrati tudi veselimo. Smiselno bo proučiti predlagano zvišanje izobrazbene stopnje učiteljev vožnje ob dejstvu, da se ne predlaga zvišanje izobrazbene stopnje izpitnih komisij, prav tako pa bo treba poskrbeti za to, da bo tudi s tem zakonom spodbujeno ravnanje ljudi, da bodo razmišljali o prehodu od avtomobila k alternativnim načinom prevoza, kot so denimo kolesa. In prav zato je toliko pomembnejše, da še posebej opozorimo in poskrbimo za šibkejše udeležence v cestnem prometu, predvsem kolesarje in pešce. Zaradi vsega navedenega Socialni demokrati predlog zakona o voznikih podpiramo.
Hvala. Gospod Branko Marinič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Predlog zakona o voznikih je eden od štirih zakonov, ki bodo nadomestili Zakon o varnosti cestnega prometa. Ob zakonu o voznikih so še: zakon o javnih cestah, zakon o pravilih cestnega prometa in zakon o motornih vozilih. Ministrstvi za promet in notranje zadeve sta sprejeli strategijo prenove zakonodaje na tem področju. Ob tem ne smemo pozabiti, da je prav ta vlada med ostalimi agencijami ustanovila tudi Javno agencijo za varnost prometa, čemur smo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke nasprotovali. Največja siva lisa predloga zakona se kaže v neupoštevanju vsebin resolucije o nacionalnem programu varnosti cestnega prometa za obdobje 2007–2011. Predlagatelj ni upošteval temeljnega sporočila omenjene resolucije, ki v svojih ciljih določa, da je z vzgojo in izobraževanjem ter preventivnimi in represivnimi ukrepi treba spremeniti slabe načine vedenja v prometu. Prometno vzgojo je treba vključiti v izobraževalne vsebine na osnovnih in srednjih šolah, prav pa bi bilo, da bi se učenje o prometu začelo že v vrtcih. Iz vsebine Predloga zakona o voznikih izhaja pretiran poudarek nalog, ki jih v smislu administrativnega dela opravlja Javna agencija za varnost v prometu. V poglavju 6, Usposabljanje kandidatov za voznike motornih vozil, navedene vsebine dobesedno silijo vključevanje razpoložljive infrastrukture in kadrov, ki jih premorejo osnovne in srednje šole. Tako se samoumevno postavlja vprašanje, zakaj v pripravo vsebine zakona ni bilo vključeno Ministrstvo za šolstvo, šport in mladino, kar bi, kot izhaja iz resolucije, bilo treba storiti. Zakon določa tudi ustanovitev sveta za preventivo in vzgojo v cestnem prometu na lokalni ravni. Nič novega bi lahko dejali, ni pa prav, da se sredstva za financiranje nalog, delovanje svetov, nalagajo občinam, ki že itak za mnoge druge zakonske obveznosti nimajo finančnega pokritja. To je še razlog več, da predloga zakona v poslanski skupini ne bomo podprli, zato bomo glasovali proti sklepu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala. Gospod Janez Ribič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod minister, spoštovani prisotni! Letos meseca junija je bil žal zavrnjen predlog zakona poslancev Slovenske ljudske stranke, s katerim smo predlagali zaostritev kazni za vožnjo v nasprotni smeri po avtocesti in s tem do sprejetja teh novih sistemskih zakonov preprečiti še kakšno nepotrebno žrtev takšnih nespametnih nesreč. Nasprotno pa je Vlada pohitela z ustanavljanjem nove javne agencije in ni čakala na novo zakonodajo. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke je spomladi letos ob spremembah zakona o varnosti v prometu, ki je bil sprejet predvsem zaradi ustanovitve te agencije, poudarila nekatera pričakovanja, nismo pa opazili, da bi jih upoštevali vsaj pri tej novi zakonodaji. V obrazložitvi predloga zakona je bilo navedeno, da se je Vlada odločila za ustanovitev agencije na podlagi predštudije o možnih oblikah organiziranosti na področju varnosti cestnega prometa v Sloveniji, strokovna presoja pa naj bi pokazala, da je najustreznejša oblika javna agencija, da je le-ta najbolj neodvisna in zato bolj učinkovita. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke še vedno menimo, da bi predštudijo, na podlagi katere naj bi ministrstvo ustanovilo javno agencijo kot najboljšo varianto, pred sprejetjem zakona morali videti tudi poslanci. Ni nas prepričal argument o neodvisnosti, bolj pomembno in učinkovito bi deloval organ, ki bi imel ustrezna pooblastila in potrebna sredstva za ukrepanje, samo študije in nasveti ne rešijo življenj. Ravno zaradi bolj učinkovitega ukrepanja v prometu opozarjamo, da bi v zakonu morali bolj jasno opredeliti sodelovanje državnih organov in lokalnih skupnosti, bolj jasno opredeliti vlogo občin v svetu agencije, vlogo občin pri ustanavljanju svetov za preventivo in njihovo sestavo. Pomanjkljiva je definiranost društev, ki delujejo na področju preventive, in pomanjkanje standardov, kar lahko povzroči nekoordinirano delo in razdrobljenost. Naš dvom je potrjen v mnenju skupnosti občin, ki opozarjajo, da končno besedilo členov ne odgovarja usklajenim dogovorom v času priprave zakona. Cilj zakona o voznikih je po razlagi ministra povečanje varnosti cestnega prometa in s tem zmanjšanje števila prometnih nesreč z najhujšimi posledicami. Zato v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke upravičeno pričakujemo, da bo zakon jasen in učinkovit in da bodo določbe dopolnjene v tej smeri. Ukrepi se morajo pričeti čim prej, že pri usposabljanju mladih voznikov, ki bodo po pridobitvi vozniškega dovoljenja samostojni udeleženci v prometu. Predlog zakona zato sicer daje izhodišče za ureditev področja vzgoje in izobraževanja za varno udeležbo v cestnem prometu, vendar je treba te določbe dopolniti v smislu, da se mora preventivna vzgoja začeti že v predšolskem obdobju, saj vsi poznamo tisti pregovor: Kar se Janezek nauči, to Janez zna. Poslanci Slovenske ljudske stranke vedno podpiramo tudi tiste rešitve v zakonu, ki zmanjšujejo administrativne ovire in odpravljajo nepotrebne birokratske postopke, zato podpiramo, da se sledi cilju direktive Evropske unije in da se v večji meri poenostavijo upravni postopki, odpravijo ovire za storitvene dejavnosti predvsem z vidika prostega pretoka storitev, usposabljanja kandidatov za voznike in izobraževanja, kar se gotovo lepo sliši. Kaj to pomeni za Slovenijo in za varnost v prometu, pa bo pokazal čas. Ob obrazložitvi zakona je naštetih tudi preko šestdeset posledic sprejetja zakona, ki pa niso obrazložene in utemeljene, kar se nam zdi nenavadno glede na poslovnik Državnega zbora in glede na pomembnost zakona, ki bo vplival na vse voznike, organizacije in društva s področja varnosti v prometu, usposabljanja voznikov in tako dalje. Poslanci Slovenske ljudske stranke zakonu v prvi obravnavi ne bomo nasprotovali, v drugi obravnavi pa pričakujemo ustrezne popravke in dopolnitve. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti pa bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Havla lepa. No, to je že drugi zakon, za katerega lahko rečem, da nas je prijetno presenetil. Ampak seveda je treba tudi nekaj povedati v zvezi z zadevami. Zagotovo je marsikakšna rešitev dobra, vendar pa bi lahko kakšne zadeve še malo zaostrili. Recimo, zakaj ne bi pri vožnji v napačno smer po avtocesti odvzeli avtomobil in prepovedali vožnjo oziroma opravljanje izpita za pet let? V tem času pa določili kakšna družbenokoristna dela. Konec koncev, nekdo, ki vozi v nasprotni smeri po avtocesti, je dosti hujši in dosti bolj nevaren, kot je nekdo, ki preseže hitrost na avtocesti za deset ali dvajset kilometrov na uro. Še kar se tiče avtomobilov, ki jih vozniki zavržejo. Tako bi recimo nekdo, ki v treh mesecih po tem, ko je zavrgel avtomobil, ne tisti, ki ga ne registrira več in ga čuva, da bo nekoč oldtajmer ali da ga rabi za rezervne dele ali kaj podobnega, ampak da ga je zapustil, zavrgel in ga ni odstranil, mislim, da bi morali to urediti, da se na račun države odstrani ta avtomobil, obenem pa se plača kazen v določeni višini, ne vem, 100, 200, 300 evrov, s čimer bi tudi lepo polnili državni proračun. Tudi vožnja pod vplivom drog je premalo sankcionirana. Ko se nekoga prvič dobi, da vozi pod vplivom drog, se ga kaznuje, tako kot je predvideno. Potem pri drugi vožnji se mu prepove, tako kot pri tistem, ki vozi v napačno smer po avtocesti, vožnja in opravljanje izpita za pet let, v tretjem primeru pa sledi doživljenjski odvzem in prepoved vožnje. To bi morali narediti. Morda bi bili smiselno tudi pri kakšnih zdravstvenih stanjih malo bolj rigorozno pogledati, recimo pri gluhosti ali pri padavici, ki je lahko tudi posledica oziroma vzrok kakšnih prometnih nesreč. Kar se tiče vozniških dovoljenj, bi bilo smiselno narediti vozniška dovoljenja v takšni obliki, kot imamo osebne izkaznice, ne sicer na čipovski varianti, ampak na laserski varianti, kjer bi bilo lahko notri zapisano popolnoma vse o tistem vozniku, morda tudi zapisani njegovi zdravniški pregledi, stanje duha in podobno. Zadeva bi bila zelo poenostavljena, s tem da bi čitalce imeli policaji s seboj in zadeva bi bila zelo hitro in zelo jasno narejena. Pa še ena zadeva je. Sodim, da bi bilo smiselno, da se prometna vzgoja ponovno vnese v osnovno šolo, da se že otrokom pove, kako in kaj, ne le na kakšnem obisku policistov, ki pridejo v šolo povedat, kaj se dogaja, po navadi ob začetku šolskega leta, in to običajno samo v prve razrede, ampak da se to umesti tako v osnovnošolski kot v srednješolski sistem izobraževanja. Na ta način tudi ne bi bilo treba to vse skupaj stroškovno obešati raznim občinam, ki že tako in tako nimajo denarja. In če bi dali to izobraževanje v šole, v šolski sistem, potem tudi ne bi nalagali občinam dodatnih finančnih obveznosti. Še enkrat, s težkim srcem, gospod minister, ampak zakon je dober. Hvala.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Klical bom samo tiste, ki ste na seznamu in ste obenem prisotni. Gospod Göncz, želite razpravljati?
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister! Bom zelo kratek in bom samo pozdravil ta paket zakonov. Jaz mislim, da je dobra odločitev, da se je pristopilo k diferenciaciji, ker je sprejemljiv tisti argument, ki se dejansko lahko ugotovi, da danes že ni strokovnjakov, ki bi lahko obvladali tako specifična in izredno pomembna področja, kot so v štirih zakonih tukaj predstavljena. Kar se tiče narodnostnega pristopa, imamo eno generalno pripombo oziroma en predlog in pri tem smo tudi pripravljeni sodelovati. Smatramo, da pri preventivi in vzgoji v cestnem prometu pri nalogi javne agencije, kar se tiče izobraževanja, pri usposabljanju kandidatov in pri izobraževanju kandidatov bi bilo prav, da se z enim odstavkom nakaže na narodnostno mešana območja, kar je tudi zakonska in ustavna obveza, če je že tako diferenciran zakon. Jaz mislim, da z enim odstavkom bi nedvomno v Predlogu zakona o voznikih to področje lahko nakazali in bi se zahtevalo dvojezično poslovanje. Za to preprosto gre .In podobno, da se potem ne bom pri drugem zakonu oglašal, predlagamo na primer pri signalizaciji, pri zakonu o pravilih cestnega prometa je prav tako neka splošna dikcija in pri kreiranju tega smo pripravljeni sodelovati. Jaz mislim, da bomo našli do druge obravnave skupni jezik in se bo to vprašanje rešilo. Za konec bi imel samo še eno vprašanje, kar pa se posredno nanaša na naše območje, ampak lahko je kjerkoli sicer v Sloveniji. Sprašujem, ali 63. člen zakona, ki govori o priznavanju vozniških izpitov, narejenih v tujini, se nanaša tudi na primere, kot so predvsem na našem obmejnem območju, ko je državljan, ki živi v Republiki Sloveniji, pa je iz nekih razlogov naredil izpit na primer Madžarskem ali pa v Italiji ali pa v Avstriji, ali se upoštevajo tiste določbe, ki so zapisane sicer o nekih drugih primerih v 63. členu tega zakona. Ne potrebujem sedaj odgovora, ampak prosim, da premislite in s tega vidika, če je mogoče kakšna vrzel, bi kazalo tudi ta 63. člen dopolniti. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Marijan Bezjak, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni gospod minister s sodelavcem, kolegice poslanke in poslanci! Glede Predloga zakona o voznikih, mislim, da je začetek zelo dober, da gre v pravo smer, vendar kljub temu bi imel nekaj sugestij, nekaj pripomb, ki bi verjetno v drugem branju potem prišle prav in bi se ta zakon še dogradil in nadgradil. Zelo pametno je, kot je bilo povedano, da se dejansko zmanjšuje število ur s 40 na 20, da se dela na kvaliteti izobraževanja, ne pa na kvantiteti. To je sigurno prvi pogoj, ki se ga moramo zavedati. To je zelo korektna in dobra odločitev s strani predlagateljev. Rad bi pa povedal, da je dejansko nekorektno zniževanje kazenskih točk, kajti za zniževanje kazenskih točk imamo možnost v treh letih, ko presežeš, izničiš ali pa izbrišeš 4 kazenske točke. Ampak v tem delu je zelo prav, da so dejansko obvezna predavanja, vendar v tem delu za opravljanje praktičnega dela pa ni poskrbljeno v zadostni meri za opravljanje, saj niso urejeni poligoni, ampak same stvari potekajo tako, da en sodelavec s cevjo poliva po cesti, voznik pa mora z vozilom zavirati in med stožci voziti, kar nikakor ni okusno in ni primerno za opravljanje takšnega izpita ali zbijanja teh točk. so Primerni so oziroma bi morali biti obvezno narejeni poligoni za takšno opravljanje teh stvari. Prav tako se mi ne zdi smiselno, da je isto kaznovanje na avtocestah. Na avtocestah se enako točkuje za prehitro vožnjo. Tega v Evropi skoraj nikjer ni. Tudi če se vozilo ponoči pelje samo, ne vem, ob enih zjutraj, nikjer nobenega, 170, 180, je isto kaznovan s 4 kazenskimi ali s 3 kazenskimi točkami ali 6 kazenskimi točkami, kot če vozi v naselju. To, mislim, da ni primerno in da bi se v tem delu moral zakon spremeniti, saj s tem sigurno voznik nikogar ne ogroža na cestišču. Tukaj bi se bilo primerno prilagoditi evropski zakonodaji, kajti na evropskih avtocestah take rigoroznosti ne poznajo. Prav tako je pomembno, da dejansko ti vozniki, ki to opravljajo in si znižajo te točke, so isto tretirani vozniki, ki prehitro vozijo v mestih, kot tisti na avtocestah. Kazni v Sloveniji imamo zelo visoke, pogoje za to pa imamo zelo slabe. Sami vemo, da imamo ob prekrških ob prevozu ADR imamo globo zelo veliko, parkirišč ali pa mest za ustavljanje pa sploh nimamo v Sloveniji. Potem ni izvirnega greha za kaznovanje, če ni omogočeno vozniku ustaviti ali parkirati vozila. Navezal bi se tudi na to, da bi bilo zelo pametno vključiti v sistem izobraževanja v osnovnih šolah zakon o cestnem prometu, ne samo za tiste, ki opravljajo izpit za kolo in kolo s pomožnim motorjem, temveč da bi dejansko bila obvezna ura izobraževanja s področja zakona o cestnem prometu, na splošno o celotnem cestnem prometu. To bi bilo zagotovo primerno uskladiti z Ministrstvom za šolstvo, doseči nek konsenz in priti do enakih stališč. Drugače pa mislim, da je stvar, ki je predstavljena, na pravi poti. Z nekaj popravki bi bilo smotrno ta zakon podpreti in ga dati v drugo obravnavo. Hvala.
Hvala. Gospod Jerič, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Že v stališču poslanske skupine sem povedal, da bomo podprli predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Tisto, kar bi rad v uvodu razprave povedal, je, da bi bilo dobro, da bi bili vsi štirje zakoni danes v razpravi, ker že v stališčih poslanskih skupin in tudi v razpravah poslancev se malo selimo z enega zakona na drugega, pa tudi na tiste zakone, ki jih bomo obravnavali v torek. Še bolj pomembno pa je, da je cel paket na tej seji, in upam, da ga bomo tudi čim prej sprejeli. Ne bi se strinjal s stališči kolegov poslancev, ki so govorili o Svetu za vzgojo in varnost v cestnem prometu, da je to velik strošek za lokalne skupnosti. Nasprotno, mislim, da je varnost v cestnem prometu ne samo skrb države in lokalne skupnosti, ampak vseh, ki moramo zagotoviti skozi različne dejavnosti, da bo prometna varnost v naši državi boljša, kot je doslej. In mislim, da je dolžnost lokalne skupnosti ne samo, da poskrbi, da bodo imeli sveti za preventivo in vzgojo v cestnem prometu dobre pogoje za delo, se pravi, tudi ustrezna finančna sredstva v občinskih proračunih, ki jih sprejemajo, ampak da bodo sprejeli tudi ustrezno sestavo teh občinskih svetov. Mislim, da je to vsaj v tistih občinah, ki jih sam poznam, že sedaj dobro urejeno. V svetih imamo tako organizacije, ki se strokovno ukvarjajo s tem področjem, predstavnike javnih zavodov, od predšolske vzgoje, osnovnošolske vzgoje, policijske postaje, strokovce znotraj občinske uprave, kot tudi predstavnike krajevnih skupnosti in drugih subjektov, ki se ukvarjajo z varnostjo v cestnem prometu. In vsako leto na občinskem svetu sprejemamo program dela kot tudi poročilo. Tako se tudi občinski svetniki seznanjajo s problemi na tem področju in tako tudi lažje ukrepamo pri zagotavljanju boljše prometne varnosti in zagotavljamo tudi ustrezna finančna sredstva. Zato menim, da to ne more biti strošek, ki ne bi bil vreden ne samo pozornosti, pač pa da ga lokalna skupnosti, župan, občinski svet oziroma vsi organi lokalne skupnosti tudi zagotavljajo. Kar bi pa rad na zaključku poudaril, mi smo poudarili, da bi bilo po našem mnenju treba opraviti še enkrat strokovno razpravo o tem, katere vsebine sodijo tako na področje predšolskega izobraževanja kot tudi na področje osnovne šole oziroma srednje šole. Zavedam se, da je to zelo občutljivo področje. Mi predlagamo, da se skozi razprave v nadaljevanju opravi strokovna razprava, da vidimo kakšne oblike in vsebine bi lahko skozi različne učne procese in na kakšen način vpeljali tako v predšolsko vzgojo, v osnovnošolsko kot seveda tudi srednješolsko. Po našem mnenju je to področje izredno pomembno in zahteva neko posebno pozornost. Čeprav je treba tudi poudariti, da dejavnost Sveta za varnost in vzgojo v cestnem prometu, če se izvaja tako, kot bi se morala, veliko teh vsebin daje tako predšolskim otrokom in tudi osnovnošolskim otrokom. Tukaj je veliko akcij, ki jih izvajamo, od Pasovčka, ki opozarja udeležence v prometu na koristnost uporabe varnostnega pasu, od kolesarskih izpitov, od kvizov, tekmovanj in tako naprej. Jaz mislim, da je tega že danes veliko, verjetno bi se dalo pa še marsikaj tudi več narediti. Jaz upam, da bomo ta paket štirih zakonov čim prej tudi sprejeli in s tem izboljšali prometno varnost. Ukrepi so sila različni in segajo na različna področja. Mislim, da gre za zelo pomembno področje, da bomo zmanjšali število prometnih nesreč, predvsem pa posledice, ki izhajajo iz najhujših prometnih nesreč, to se pravi, kar se tiče človeških življenj. Hvala.
Hvala. Gospod minister, imate besedo.
Hvala, predsedujoči. Glede zamenjave prometnih dovoljenj načeloma vsaj glede držav iz Evropske unije sploh ne bi smelo biti večjih težav. Če bi se kaj takšnega zaznalo, bomo potem reševali, načeloma teh težav ne bi smelo biti. Kar se pa tiče poligonov, nas čaka tukaj še nekaj dela. Je res, da je morda ta trenutek še premalo poligonov, ampak so bili tudi standardi za poligone postavljeni preveč visoko in jih bo treba mogoče nekoliko prilagoditi temu, da bo lažje postaviti takšno število poligonov, kot jih Slovenija potrebuje.
Hvala. Ker čas za razpravo še ni potekel, želi še kdo razpravljati? [[Ne.]] Potem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 26. 10., v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 21. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek, 26. 10. 2010, ob 9. uri.