Dame i gospodo narodni poslanici, pitanje je za ministra za infrastrukturu, gospodina Milutina Mrkonjića. Radi se o činjenici da su građani Zapadnobačkog okruga dovedeni u neravnopravan položaj sa ostalim građanima, zbog naplate putarine na putu Novi Sad - Subotica, na deonici od Vrbasa do Novog Sada. Oni plaćaju istu naknadu za putarinu, 330 dinara, kao što to plaćaju oni koji idu tim putem od Subotice do Novog Sada. Šta to u prevodu znači? To znači da građani Zapadnobačkog okruga po pređenom kilometru plaćaju 10 dinara, dok sve ostale koji putuju tim putem po kilometru prolaz tim putem košta 3,40 dinara. Identična je situacija na ovom delu autoputa koji se odnosi na deonicu od Beograda do Niša, gde prosečna cena naknade za korišćenje autoputa iznosi tri dinara po jednom kilometru. Opštinski odbor Demohrišćanske stranke Srbije u Somboru započeo je inicijativu da se stavljanje građana Zapadnobačkog okruga u neravnopravan položaj ispravi, i dobio podršku nadležne Regionalne privredne komore iz Sombora i Opštinskog veća opštine Apatin, jer su ovakvim postupanjem ugroženi građani Sombora, Kule, Apatina, Odžaka i Vrbasa. Još nešto, i to je nastavak pitanja gospodinu Milutinu Mrkonjiću – s kojim pravom ova država uopšte naplaćuje putarinu na deonici Novi Sad - Subotica, kad to uopšte nije autoput? Naprotiv, to je jedan od najrizičnijih puteva, koji je odneo najviše žrtava, i prosto je neverovatno da se građanima naplaćuje putarina na deonici puta od Novog Sada do Subotice, jer to nije autoput. Mora neko da nam objasni, ali ne meni, nego građanima Vojvodine i Srbije uopšte – koje to oni prednosti i pogodnosti imaju koristeći deonicu puta od Novog Sada do Subotice? Apsolutno nikakve. Demohrišćanska stranka Srbije pokrenuće inicijativu za ocenu zakonitosti, odnosno ustavnosti odluke o naplati putarine na ovoj deonici. Naprotiv, čak ni deonica od Beograda do Novog Sada nije autoput. Treba da dođete na neki način do Batajnice, snalazeći se ko zna kako, u nemogućim uslovima saobraćaja, pa onda imate prekid autoputa kod Beške, kao da ste na reliju Pariz-Dakar. Pa, tamo bi i Fernando Alonso imao muke da prođe tim putem. Onda imate onu deonicu ispred Novog Sada. Možda to nije problem za Valentina Rosija, ali za obične vozače jeste. Znači, ne treba nigde da se naplaćuje, a naplata putarine od Novog Sada do Subotice je, jednostavno, povreda prava građana na ravnopravnost. To je jedan harač, koji se naplaćuje bez ikakvog osnova. Molim da se ova nepravda, bar dok se ne odluči o plaćanju putarine za čitavu deonicu, za građane Zapadnobačkog okruga ispravi, jer, ponavljam još jednom, građani Sombora, Vrbasa, Kule, Apatina i Odžaka stavljeni su u neravnopravan položaj. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Iskoristiću u ime SNS poslovničko pravo da po članu 235. postavim pitanje ministru finansija i mislim da pitanje kako će država razrešiti i kako ona to na svoj način održava stanje nelikvidnosti mora da bude ilustrovano jednim konkretnim primerom. U ovom slučaju, upoznaću vas sa situacijom u "Vetfarmu", jer stanje u srpskoj privredi i ekonomiji ostavlja trag u čitavom sektoru farmacije, pa te posledice u ovom trenutku u značajnoj meri oseća i "Vetfarm", jer je nivo njegovog potraživanja od državnog zdravstva preko 800 miliona dinara. To predstavlja nepremostiv problem u funkcionisanju tog preduzeća, a ukupna potraživanja, zbog opšte nelikvidnosti kojima je država i indirektno doprinela, iznose preko milijardu i tri stotine miliona dinara. Iako se stiče utisak da Republički fond za zdravstveno osiguranje redovno izmiruje svoje obaveze u roku od ugovorenih 60 dana, onako kako je to planirano sredstvima Fonda, pojedine zdravstvene ustanove nenamenski troše sredstva i troše više nego što im pripada. To dokazuju potraživanja "Vetfarma", koja su starija od 90, pa i preko 360 dana, i na današnji dan iznose 354 miliona dinara prema toj ustanovi. Postavlja se pitanje ko kontroliše namensko trošenje sredstava zdravstvenih i apotekarskih ustanova. Procenjujemo da je utrošeno preko dve milijarde više sredstava od strane zdravstvenih ustanova nego što je to Fondom planirano. Posebno zabrinjava što u ukupnoj potrošnji lekova, prema podacima koje smo dobili od Grupacije veledrogerija, domaći lekovi učestvuju sa svega 50%, strani 50%, dok naturalno to iznosi 75% u korist domaćih lekova, a 25% u korist stranih lekova. Postavlja se pitanje kome to ide u korist, da li je to interes države, građana ili nekog u čijem interesu se troše budžetska sredstva. U takvim pogoršanim uslovima poslovanja i teškoj dužničkoj krizi, Ministarstvo finansija i njegova Uprava za trezor su 4. septembra dali jednu neobičnu instrukciju svim direktnim i indirektnim korisnicima budžetskih sredstava, da je legalan i zakonom dozvoljen instrument izmiravanja obaveza zabranjen. Upravo zato pitanje i postavljamo ministru finansija, koja mora da bude u toku sa instrukcijom koja je data i koja na direktan način krši pozitivne zakonske propise i time onemogućava rad mnogih subjekata, pa i "Vetfarma". Iako je članom 54. Zakona o budžetskom sistemu precizirano da su organizacije obaveznog socijalnog osiguranja korisnici budžetskih sredstava, mišljenja smo da one nisu faktički korisnici, jer svoje prihode ostvaruju putem doprinosa, a ne putem poreza, i mislimo da ne postoji nikakva budžetska pozicija kojom se finansira zdravstvo Republike Srbije. Građani će se verovatno samo setiti duga koji je prema tom zavodu svojevremeno ostavio u nasleđe Cvetkoviću, a prikrio gospodin Dinkić, i tada je to iznosilo značajne 23 milijardi dinara. "Vetfarm" je u tom stanju krize, pre donošenja ove instrukcije o zabrani da cesija bude instrument izmirenja obaveza, potpisao preko 300 miliona vrednosti cesija, ali je stavom Ministarstva finansija i Uprave za trezor onemogućeno njemu i budžetskim korisnicima da izmire obaveze na način predviđen Zakonom o obligacionim odnosima. U skladu sa članom 54. Zakona o budžetskom sistemu, dužnost ministra je bila da uredi način plaćanja i, ne da posebnom preporukom ovako onemogući društvo, već da izda posebnu instrukciju da se ova plaćanja izvršavaju. Molimo ministra da svoju obavezu izvrši.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je vrlo prosto. Potiče od činjenice da u ovom trenutku, a prema izveštaju Ministarstva finansija, imamo prekoračen budžetski deficit za četiri milijarde dinara. Naime, bilo je predviđeno, prema rebalansu iz aprila, 70,4 milijardi dinara, a sada, u ovom trenutku, prema izveštaju koji se zove Primanja i izdaci budžeta Republike Srbije u periodu januar-septembar 2009. godine, prema Zakonu o budžetu za 2009. godinu, sa stanjem na dan 5. oktobar 2009. godine, on iznosi 74,2 milijarde dinara. Svi vrlo dobro znamo da je suština budžetskog sistema, a na osnovu naših pozitivnih propisa, takva da se obaveze mogu preuzimati samo u okvirima koji su odobreni i dozvoljeni zakonom. Kad je ovde reč o budžetu, budžet je zakon, prema tome, ako je zakonom utvrđen deficit na 70,4 milijardi dinara, on ne može već 5. oktobra ove godine, u toku budžetske godine, da pređe taj okvir. Ako hoćemo da pređemo taj okvir, što je moguće, možemo predvideti u zakonu da bude budžetski deficit i 300 milijardi, ali onda treba pristupiti rebalansu budžeta. Moje pitanje je vrlo prosto. Upućeno je vama, Slavice Đukić-Dejanović. Pošto znate da je obaveza Vlade Republike Srbije da ovo predloži, vi ste predsednica parlamenta i vodite računa o dnevnom redu i planovima za parlament potpuno sami, u dogovoru sa vladajućom koalicijom, navodno nas zovete na neke konsultacije, zato tamo i ne idem, što tamo nema ništa od dogovora, samo se isporuči ono što vi smislite... Dakle, moje pitanje za vas je vrlo prosto – kada mislite da nam saopštite da li ste se čuli sa nekim iz Vlade Srbije i dogovorili oko tog rebalansa budžeta, jer je svaka tačka dnevnog reda ovde, izuzev tačaka dnevnog reda za ovu sednicu, za nas "kamera opskura", nemamo pojma šta će se desiti, pa me isto tako interesuje kada će to biti na dnevnom redu. Ovde je predstavnik Vlade koji je ministar opšte prakse, koji zna sve, verovatno znate sve ono što zna i premijer, gospodine Milosavljeviću, pa se isto pitanje odnosi i na vas. Možete da poručite gospodinu Cvetkoviću da bi mogao i on da nam odgovori na to pitanje – kada misli da će biti rebalans budžeta, da se ne bismo brukali? To nije novo, ali mogli bismo sa tom praksom u jednom trenutku da prekinemo, jer to, na kraju krajeva, bruka našu državu. Stručnjaci kažu, kako domaći tako i strani, da će do kraja budžetske godine taj deficit da izađe na preko 150 milijardi dinara ako se ovako nastavi. Dakle, potrebna nam je rasprava o rebalansu budžeta, potreban nam je rebalans budžeta, pa da onda vidimo kako se upravlja državom i kako se upravlja ekonomijom. Ovo isto pitanje smo postavili i guverneru Radovanu Jelašiću, isto pitanje ćemo postaviti i postavljamo predsedniku Saveta Državne revizorske institucije. Izvolite.
Zahvaljujem. Sadržaj vaše diskusije je, u formi inicijative, u pismenoj formi, zapravo meni dostavljen juče i ja sam ga prosledila predsedniku Vlade, resornom ministru, kao jednu vašu inicijativu, a predlog rebalansa budžeta može poticati od Vlade. Prema tome, već sam reagovala po vašoj inicijativi i naravno da ću imati i usmenu komunikaciju u vezi sa tekstom koji ste mi poslali, a koji je sadržaj vašeg današnjeg pitanja. Dajem reč narodnom poslaniku Nikoli Krpiću. Izvolite.
Poštovana predsednice, drage kolege, imam pitanje za gospodina Rasima Ljajića, pre svega u ime ratnih vojnih zarobljenika. Maja meseca smo ovde postavili jedno pitanje, on je ljubazno odgovorio i hvala mu lepo. Međutim, nedovoljno. On je obrazovao komisiju po pitanju ratnih vojnih zarobljenika. Interesuje nas koji su to ljudi, da dobijemo uslužni telefon da bismo mogli komunicirati s tim čovekom, a ne maltretirati Skupštinu i vas, gospođo predsednice. Osim toga, da li može i predstavnik ratnih vojnih zarobljenika biti član te komisije? Drugo pitanje se odnosi na Televiziju Srbije. Kada će Javni servis Srbije i njen direktor snimati komemorativnu sednicu i prenositi građanima ove zemlje golgotu srpskog naroda koja se dogodila 14. oktobra 1941. godine u Kraljevu? To isto važi i za Kragujevac, 21. oktobra. Jer, to je Javni servis Srbije i zašto gospodin Tijanić tog dana ne prenosi komemorativne sednice ova dva grada? Neću govoriti o tome da je u Kraljevu 6.500 ljudi streljano i u Kragujevcu preko 7.000, od kojih su neki bili i učenici. Sramota je za zemlju ako Javni servis te dve stvari ne može da prenese građanima. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje – šta je uradilo Ministarstvo pravde i Republičko javno tužilaštvo po pitanju nemilih događaja od pre godinu dana (tačnije, ima skoro ima 14 meseci), kada je prilikom mitinga Srpske radikalne stranke ubijen Ranko Panić? Mi imamo informaciju da je Ministarstvo unutrašnjih poslova izvršilo svoj deo posla i da je tužilaštvu dostavilo podatke vezane za, navodno, lica koja su učestvovala u premlaćivanju Ranka Panića, zbog čega je on nekoliko dana posle toga preminuo. Zbog čega ovo pitanje postavljam? Pre svega zbog toga što je ovo najbolji dokaz da je Vlada i ova aktuelna vlast suštinski kriva za ubistvo francuskog državljanina, koji je takođe poginuo pred fudbalsku utakmicu od ruku navijača ili nekih navijačkih grupa koje koristi aktuelna vlast. Jer, mi smo vam odmah posle mitinga pokazali snimke gde se vide grupe navijača koje su tu dovedene, instruisane da na mitingu SRS izazovu nemire, da počnu da ruše Beograd i da to bude opravdanje aktuelnoj vlasti za eventualno zabrane političkih skupova u centru Beograda. Očito je da ova vlast sarađuje sa navijačima, sa navijačkim grupama, da im koriste u raznoraznim prilikama. Interesantno je da do dana današnjega, iako se pominje da je uhapšen jedan određeni broj lica za koje se osnovano sumnja da su učestvovali u tuči, mi do dana današnjeg nemamo nijednu informaciju o tome ko su ti ljudi i ko je najodgovorniji među njima. Postoji verovatnoća da će među njima biti oni koji služe policiji i aktuelnoj vlasti za prljave poslove koje oni za njih obavljaju, kao što je bilo i prilikom mitinga „Kosovo je Srbija“. To su očigledne činjenice o sprezi aktuelne vlasti i navijačkih grupa, ili huligana, kako vi volite da ih zovete, ali samo onda kada vama odgovara. Kada vam ne odgovara, vi preko toga gledate na svaki mogući način da pređete. Ukoliko se ovo ne bude razrešilo, ovo neće biti zadnji incident, odnosno zadnja žrtva, grupa navijača, verovatno će se to nastaviti i dalje. Zato što ste vi saradnju sa navijačima počeli još 5. oktobra, nastavljate je do dana današnjega i apsolutno nemamo ni jednog jedinog navijača koji je odgovarao za bilo šta što je danas uradio. Ali, imamo zato nešto suprotno – oni koji su 5. oktobra palili Skupštinu, koji su upadali u policijsku stanicu u ul. Majke Jevrosime i iznosili oružje, oni su kasnije dobili neke državne funkcije. Vi se, jednostavno, tako ponašate u svim prilikama. Jedino što vam je cilj to je da na svaki mogući način prikrijete svoje tragove, svoju vezu sa navijačkim grupama, jer to vam je jedini način kako biste mogli i dalje da koristite njihove usluge. Tražimo od Ministarstva pravde, od Republičkog javnog tužilaštva da nam dostave informaciju – šta je do sada urađeno po pitanju smrti Ranka Panića, koje su to osobe koje su identifikovane, šta je preduzeto, da li je podignuta optužnica i koliko je lica učestvovalo u ubistvu Ranka Panića?
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsednice, da je pitanje Zapadnobačkog okruga sadržano samo u jednom problemu, koji je postavio, kao poslaničko pitanje, gospodin Vladan Batić, gde bi nam kraj bio? Međutim, to nije kraj problema koji muče opštinu Sombor. Oni koji imaju zaista velike probleme su oni koji neće do te naplatne rampe moći ni doći. To su, pre svega, radnici holding kompanije „Bane“ i radnici AD društva „Graničar“ u Gakovu. To su radnici koji su posle dve nezakonite, neuspešne privatizacije, posle mnogo igara na najvišem nivou, a verovatno vođenih iz Ministarstva ekonomije, ostali na ulici bez ikakvih prihoda, bez ikakvih primanja, bez ikakve budućnosti. Uputili su pisma svim resornim ministarstvima i Agenciji za privatizaciju, a do sada su dobili samo jedan odgovor, i to iz Ministarstva rada i socijalne politike, sa objašnjenjem da je njihovo pismo prosleđeno dalje. Očekujemo da dobijemo odgovore od resornog ministarstva, od Agencije za privatizaciju – šta će se dalje događati sa ove dve neuspele, nezakonite privatizacije? Takođe, šta će se događati sa licima u opštini koja su omogućila nezakonite radnje oko izdavanja, licitiranja zemlje AD „Graničar“ u opštini Sombor? Hvala lepo.
Zahvaljujem. Ima reč gospodin Vuk Dinčić.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, moje pitanje se tiče onoga što se ovih dana dešava na Beogradskom univerzitetu, prvenstveno na Arhitektonskom fakultetu. Moje pitanje je upućeno Ministarstvu prosvete i ministru prosvete, a tiče se onoga što studenti već danima postavljaju kao pitanje, a to je – da li će svi oni koji su stekli uslov za upis na master studije i upisati master studije? Takođe, da li će biti određene kvote za budžet najboljih studenata za upis na master studije? Dalje, šta se dešava sa studentima koji su po ranijem planu i programu upisali fakultet i stekli uslove za upis na master studije? U svakom slučaju, pozdravljam napore Ministarstva prosvete da u ovom periodu proba da reši taj problem i jasno je da Vlada koja postoji nešto malo više od godinu dana ne može da reši sve probleme kada je u pitanju visokoškolsko obrazovanje. Ali, ovde se postavlja pitanje uopšte Zakona o visokom obrazovanju. Mislim da taj zakon što pre treba da dođe na dnevni red sednice i da o tome raspravljamo, jer mi svake školske godine imamo iste probleme i postavljaju se ista pitanja – ko ima pravo da upiše, kakvo je tumačenje zakona itd. S druge strane, apsolutno poštujem autonomiju univerziteta, poštujem ono što fakulteti rade, ali mislim da ovde postoji velika odgovornost i Arhitektonskog fakulteta i rukovodstva tog fakulteta. Studenti su tražili od dekana fakulteta da na kraju letnjeg semestra donese plan i program kakav će biti upis na master studije. Međutim, to do dva dana do upisa nije bilo poznato, odnosno oni su se dogovorili sa njim da svi studenti koji su ispunili uslov za upis na master studije to i urade i da se odrede kvote za budžetske studente. Dva dana pred upis on je promenio apsolutno sveuslove za to. Tražio je od studenata da potpišu ugovore kojima se od njih traži da znaju uslove za upis, da ih prihvataju i da plate ratu od 40.000 dinara. Naravno, studenti to nisu prihvatili i nije mi jasno šta se uopšte dešava, šta on misli na koji način treba voditi taj fakultet. Mi smo u prethodnom periodu, u nekoliko mandata, imali ministre prosvete iz jedne političke stranke koji su se najmanje bavili prosvetom i možda je ovo posledica svega toga što se dešava, jer se uopšte nisu bavili problemom studenata i reformom univerziteta. Ali, zamolio bih današnjeg ministra da se založi maksimalno da se taj problem što pre reši, jer je pre 15 dana trebalo da počne nastava, a nastava se ne održava i dovodi se u pitanje zimski semestar.
Zahvaljujem. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika, ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam da su sprečeni sednici da prisustvuju narodni poslanici Siniša Stamenković i Aleksandar Pejčić, kao i da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, povodom razmatranja 8. tačke dnevnog reda, osim predstavnika predlagača pozvala da sednici prisustvuju i Gradimir Nenadović, direktor Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, i Darko Radojčić, pomoćnik direktora. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ODLIKOVANjIMA REPUBLIKE SRBIJE (načela) Primili ste Predlog zakona. Primili ste izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora, a pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova kao i da se ovo vreme raspoređuje na političke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. To znači da Poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima na raspolaganju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe da, ako to nisu do sada učinile, podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: narodni poslanik Đorđe Milićević poslaničku grupu SPS-JS; narodni poslanik Konstantin Arsenović poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Božidar Delić poslaničku grupu Napred Srbijo; poslaničku grupu SRS Mirko Munjić; a poslaničku grupu Nove Srbije Zlata Đerić. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o predlogu zakona. Da li želi reč predstavnik predlagača? (Da.) Izvolite, gospodine Milosavljeviću.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, čini mi čas da vas danas informišem o Predlogu zakona o odlikovanjima. Ovo je jedan kratak zakon, ima 33 člana, jednostavan je i precizan, i on će omogućiti da se nastavi praksa dodela odlikovanja u Republici Srbiji. Odlikovanja imaju dugu istoriju i sežu duboko u prošlost, sve do antičkih vremena. Svaka država, sa stanovišta suverenosti, ima potrebu za odlikovanjima, kao najvišim znacima javnog priznanja kojima izražava zahvalnost zaslužnim ličnostima za njihova hrabra dela, dostignuća ili veštinu. Pod odlikovanjima se podrazumevaju ordeni, medalje i spomenice, što je u osnovi prihvaćena podela odličja u savremenom svetu. Najviši rang imaju ordeni, slede medalje, a potom spomenice. Srbija ima najdužu tradiciju odlikovanja na Balkanu. Istorijski, pojava odlikovanja u Srbiji bila je uslovljena formiranjem državne vlasti u 19. veku. Naši tadašnji ordenski znaci se svojim izgledom oslanjaju na već poznate oblike evropskih ordena. Prvi orden u Kneževini Srbiji, Takovski krst, ustanovljen je 1865. godine od strane kneza Mihaila Obrenovića, povodom 50-godišnjice Drugog srpskog ustanka. Zakonom o ordenima i medaljama Kraljevine Srbije od 1883. godine ustanovljeni su Orden belog orla koji se dodeljivao za ratne zasluge i Orden Svetog Save, koji se dodeljivao za građanske zasluge, a uvedena je i Kancelarija ordena. Kasnije, uporedo sa ordenima, ustanovljavane su i medalje i spomenice. Uspostavljanje nacionalnih odlikovanja u ovom periodu označavalo je važan segment zaokruživanja srpske državnosti, budući da i putem ordenskog sistema svaka država teži isticanju svoga identiteta. Ustavom Republike Srbije iz 2006. godine utvrđeno je da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje odlikovanja Republike Srbije, to je član 97. tačka 14, kao i da predsednik Republike daje odlikovanja, član 112. stav 1. tačka 7. Usvajanjem Predloga zakona o odlikovanjima stvorili bi se uslovi za vrednovanje zasluga u svim oblastima javnog života i rada, i omogućio nastavak stare i dobre prakse dodele odlikovanja. Istovremeno, omogućilo bi se i vrednovanje i zaslužnih stranih državljana, stranih pravnih lica, i međunarodnih organizacija i institucija. Predloženi sistem odlikovanja, u težnji za istorijskom i tradicionalnom identifikacijom, nije zanemario savremeni pristup po ovom pitanju. Materija u vezi sa odlikovanjima uređena je u skladu sa evropskom praksom u ovoj oblasti. Predloženi sistem karakteriše odmerenost u pristupu, uspostavljanje preglednog i konciznog, ali upečatljivog sistema odlikovanja, kao jasni kriterijumi za njihovo dodeljivanje. Glavom I. Predloga zakona (Osnovne odredbe, članovi od 1 do 6) definišu se odlikovanja Republike Srbije i subjekti kojima se ona dodeljuju, kao i pravo državljana Republike Srbije da nose odlikovanja strane države. Odlikovanja su najviši znaci javnog priznanja koji se dodeljuju za izuzetne zasluge i dela od velikog značaja za Republiku Srbiju - to reguliše član 2. S obzirom na to da nošenje stranih odlikovanja može da ima implikacije vezane za određene istorijske ili druge činjenice, pravo državljana Republike Srbije na njihovo nošenje uslovljeno je saglasnošću Ministarstva nadležnog za spoljne poslove. Takođe, propisuje se zabrana izrade predmeta koji imaju izgled odlikovanja Republike Srbije, s ciljem zaštite najviših državnih priznanja. Iz razloga praktičnosti i lakšeg nošenja, predviđena je izrada minijatura odlikovanja, a što je, takođe, uobičajena praksa u svetu. U glavi II. prihvaćena je uobičajena podela odlikovanja na ordene, medalje i spomenice. Prilikom opredeljenja za nazive ordena i medalja, to su čl. 8. i 9. zakona, pošlo se od stava da treba uzeti u obzir univerzalne i nadideološke vrednosti, kao što su hrabrost, plemenitost, zasluge za državu, i državne simbole - zastava Republike Srbije. Takav pristup ima uporište i u uporednom pravu. U pogledu stepenovanja odlikovanja prihvaćen je princip trostepenosti za ordene i dvostepenosti za medalje, izuzimajući Orden Republike Srbije, kao najviši orden države, koji ima dva stepena. Iako u većini ordenskih sistema postoje ordeni od tri do pet stepeni, opredeljenje za tri stepena polazi od toga da su oni dovoljni za napredovanje odlikovanjima i da je njima obuhvaćen dovoljno širok spektar zasluga. Dvostepenost medalja proističe iz tradicije kneževine i kraljevine Srbije, u kojim je dominirala podela na dva stepena, koji su se u narodu odomaćili kao zlatna i srebrna medalja, određene prema značaju zasluga za koje se dodeljuju. Orden Republike Srbije dodeljuje se na velikoj ogrlici i na lenti, i namenjen je za protokolarne potrebe na nivou suverena, šefova država ili vlada. Budući da je najviši orden, nazvan je prema imenu države, što je čest slučaj i u drugim ordenskim sistemima. Orden srpske zastave dodeljuje se za naročite zasluge u razvijanju međunarodnih odnosa Republike Srbije sa drugim državama i međunarodnim organizacijama, a nazvan je prema zastavi, kao jednom od osnovnih državnih simbola. Sretenjski orden dodeljuje se za naročite zasluge u oblastima javnih, privrednih, kulturnih, prosvetnih, sportskih i humanitarnih delatnosti. Dobio je naziv po danu u kome su se odigrala dva velika istorijska događaja od značaja za srpski narod i državu Srbiju - 15. februar 1804. godine, kada je na zboru u Orašcu podignut Prvi srpski ustanak, i 15. februar 1835. godine, kada je donet prvi Ustav Kneževine Srbije. Ovaj dan je i državni praznik Republike Srbije, prema zakonu kojim se uređuju državni i drugi praznici u Republici Srbiji. Orden zasluga za državu dodeljuje se za naročite zasluge i uspehe u predstavljanju države i njenih građana. Naziv ordena je uopšteno koncipiran za nagrađivanje zaslužnih iz svih oblasti javnog i društvenog života. Orden Belog orla sa mačevima dodeljuje se za naročite zasluge u izgradnji sistema odbrane ili komandovanja i rukovođenja vojnim jedinicama, odnosno vojnim ustanovama i njihovom osposobljavanju za odbranu Republike Srbije. Ovaj orden ima istorijsku tradiciju u Kraljevini Srbiji i namenjen je prvenstveno nagrađivanju visokih oficira Vojske Srbije. Orden zasluga za odbranu i bezbednost dodeljuje se za natprosečno, uzorno i časno izvršavanje dužnosti i zadataka u oblastima odbrane i bezbednosti. Medaljama i njihovim nazivima - Medalja za hrabrost, Medalja za zasluge, Medalja zasluga za odbranu i bezbednost, izražava se priznanje za zasluge, dela, odnosno vrednosti za koje će se te medalje dodeljivati. Spomenice se dodeljuju radi obeležavanja događaja od velikog značaja za Republiku Srbiju. Odredbama glave III. Predloga zakona propisane su nadležnosti i postupak za dodelu odlikovanja. Predsednik Republike ukazom dodeljuje odlikovanja, a ukaz o dodeli odlikovanja objavljuje se u "Službenom glasniku Republike Srbije" (to je u članu 12. ovog predloga zakona). Ovim se zakonski razrađuje ustavno određenje nadležnosti predsednika Republike opredeljivanjem vrste akta, odnosno ukaza kojim predsednik Republike vrši svoju ustavnu nadležnost da daje odlikovanja iz člana 112. stav 1. tačka 7. Ustava Republike Srbije. Predviđeni su termini za dodelu odlikovanja. Po pravilu, to su februar i jun. Ovlašćeni su predlagači, oblik i način dostavljanja predloga Kancelariji ordena. Prihvaćen je princip postepenog napredovanja u okviru istog odlikovanja koji polazi od shvatanja da je natprosečnost trajna komponenta ličnosti, koju država upravo zato i nagrađuje odlikovanjima. Glavom IV, to je član 16, ustanovljava se Komisija za odlikovanja, čije članove postavlja predsednik Republike. Uloga Komisije je u tome da ugled odlikovanja održi na nivou koji odgovara najvišim državnim priznanjima. Razmatranjem predloga za dodelu odlikovanja od strane ove komisije proverava se ispunjenost uslova za dodelu odlikovanja, što olakšava konačnu odluku predsednika Republike. Glavom V. član 17. ustanovljava se Kancelarija ordena, kao stručna služba u okviru Generalnog sekretarijata predsednika Republike, koja obavlja stručne i administrativno-tehničke poslove za potrebe Komisije za odlikovanja. Saglasno prirodi najviših državnih priznanja, odredbama glave VI. član 18. i 19. predviđeno je svečano uručivanje odlikovanja, koje vrši predsednik Republike, odnosno lični izaslanik predsednika Republike u njegovo ime. Ovom glavom propisana su i pravila postupanja sa odlikovanjima u slučaju smrti odlikovanog lica, prava odlikovanih lica koja su izgubila odlikovanje ili im je ono oštećeno, prava lica odlikovanih na osnovu ranijih propisa, kao i način nošenja odlikovanja, koji se bliže uređuje posebnim propisima. Radi zaštite ugleda odlikovanja, glavom VII, to je član 24, propisano je da se odlikovanom licu može oduzeti odlikovanje ako postupa suprotno javnom poretku i moralu ili ga neki drugi razlozi čine nedostojnim položaja nosioca odlikovanja. Kao što ih i dodeljuje, predsednik Republike ukazom koji se objavljuje u "Službenom glasniku Republike Srbije" i oduzima odlikovanja. Republika Srbija, kao država sa dugom tradicijom ordenskog sistema, treba da ima savremen i dobro uređen sistem odlikovanja. Usvajanjem predloga ovog zakona omogućava se nastavak dobre prakse dodele odlikovanja kao priznanja za izuzetne zasluge za državu. Simbolični gest države u vidu dodeljivanja najvišeg odličja produbljuje odnos između autoriteta odlikovanja, odnosno države koja ga dodeljuje, i autoriteta ličnosti koja ga dobije. Odlikovanja na svojevrstan način reprezentuju državu, ističući smisao moralnog, duhovnog i intelektualnog. Ovaj lep, stari i tradicionalni običaj treba nastaviti. Zahvaljujem vam na pažnji i pozivam vas da u Danu za glasanje date podršku ovom zakonu. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić, predsednik Odbora želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Gospodin Đorđe Milićević ima reč.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o odlikovanjima Republike Srbije je najvažniji zakonski akt kojim se reguliše dodela odlikovanja zaslužnim pojedincima, građanima, sportistima, kolektivima, kao i stranim državnicima i državama. Odlikovanja se određuju kao najviši znaci javnog priznanja, koji se dodeljuju za izuzetne zasluge i dela od velikog značaja za Republiku Srbiju. Naravno, neophodnost donošenja ovog zakona leži, pre svega, u tome što je sadašnji zakon, iz 1998. godine, neprimenljiv. To je propis Savezne Republike Jugoslavije i u nazivu svakog ordena nalazi se ime tadašnje, odnosno nekadašnje federacije. Dakle, nije logično deliti ordenje nepostojeće države i iz tog razloga, koliko mi je poznato, nijedan ukaz nije potpisan od 2006. godine. Ovaj zakon je važno usvojiti i da bi predsednik Republike i Kancelarije za ordene mogao da reši brojne zahteve (ima nekoliko stotina zahteva, kao što smo mogli čuti proteklih dana u javnosti) povodom dodele nekog od odlikovanja. Želim da navedem samo jedan primer iz grada iz kojeg dolazim, iz Valjeva. Jedan od primera je, recimo, inicijativa koju je pokrenula Skupština grada Valjeva. Skupština grada Valjeva je političkim konsenzusom podržala inicijativu odborničkog kluba SPS da pukovnik avijacije pilot Milenko Pavlović, koji je 1999. godine poginuo braneći nebo nad Valjevom u neravnopravnoj borbi sa neprijateljem i vojnik Stojadin Mirković, koji je 1991. godine poginuo u kasarni "Bedenik" kod Bjelovara rame uz rame sa majorom Tepićem, dobiju Orden narodnog heroja za izuzetne zasluge u odbrani. Smatrali smo da patriotizam i herojstvo u odbrani otadžbine i Stojadina Mirkovića i pilota Milenka Pavlovića ne sme biti zaboravljeno i treba da služi kao primer herojstva. U odgovoru iz Kabineta više puta je isticano da će uslovi za razmatranje i eventualno usvajanje ovih inicijativa biti stvoreni donošenjem zakona o odlikovanjima i mi očekujemo i želimo da verujemo da će ove inicijative nakon usvajanja ovog zakonskog predloga i dobiti epilog kakav zaslužuju. Postojeći zakon, kao što je između ostalog rečeno, sadrži i predviđa 30 ordena i medalja, što i jeste na jedan određen način mnogo, dok novi zakon predviđa šest ordena i tri medalje. Mnoga odlikovanja, kao što su, recimo, Orden Vojske Jugoslavije i Orden jugoslovenske zvezde, zasluge su Savezne Republike Jugoslavije i ne mogu biti obuhvaćena novim zakonom jer sadrže naziv nepostojeće države. Smatramo da je određeni broj odlikovanja koja se brišu trebalo uneti u novi zakon, kao npr. Orden narodnog heroja, Orden za hrabrost ili Medalja Obilića. Tim povodom smo ponudili određeni broj amandmanskih rešenja na članove 8. i 9, imajući najpre na umu da se na taj način Srbija odužuje ne samo dobitnicima odlikovanja, već i velikanima srpske istorije, kulture, prosvete i nauke, čija imena ova odlikovanja nose. S druge strane, smatramo da treba poštovati tradiciju najstarijeg srpskog odlikovanja, kada je reč o pojedinim medaljama. Naravno da smo svesni činjenice da je izrada ordenja skupa i da ih veliki broj zemalja upravo naručuje iz inostranstva i da se u principu prilikom izrade ovog zakonskog predloga gledalo kako da se najmanje optereti budžet. Takođe, kao što smo mogli čuti, jedan od problema s kojima je suočena Kancelarija za ordene jesu zahtevi iz cele bivše Jugoslavije za izdavanje duplikata izgubljenih odlikovanja. Zakon je predvideo uslove za dodelu, kao i, kako je između ostalog rečeno u uvodnim napomenama, uslove za oduzimanje odlikovanja. Smatram da, kada je reč o ordenima koji su vezani, recimo, za ratne zasluge, ispoljenu hrabrost, ne bi trebalo stvoriti apsolutno nikakvu mogućnost njihovog oduzimanja, jer su nosioci ovih odlikovanja izložili život opasnosti da bi ih dobili. Odnosno, ako ostane mogućnost oduzimanja odlikovanja, treba precizno definisati razloge za to, da ne bi došlo do zloupotrebe u kontekstu nekakve političke priče, što, ubeđen sam, niko od nas ne želi. Troškovi Kancelarije za ordene nisu prevelike, ali će rešiti i zakonski urediti jednu značajnu oblast. Zakon predviđa uvođenje evidencije o odlikovanim licima. Pretpostavljamo da se to odnosi i na one koji su već dobili odlikovanja, i to je zaista obiman posao. Kaznene odredbe predložene ovim zakonom doprineće da se ova oblast uredi. Tako dodeljena priznanja imaće i veću vrednost. Kada je reč o dodeli spomenica, smatram da država na jedan odgovarajući način, dodelom spomenica, treba da se oduži građanima i vojnicima koji su branili državu u periodu ratnih dešavanja 90-ih godina i NATO agresije na Srbiju 1999. godine. Donošenjem ovog zakona rešićemo jednu komplikovanu oblast u narednom periodu. Komisija za odlikovanja svakako treba da napravi javnu, uporednu klasifikaciju odlikovanja dodeljenih u prethodnom periodu, sa odlikovanjima koja su predviđena novim zakonom. Na samom kraju želim da kažem da SPS, poslanički klub SPS-JS, u načelu podržava zakonski predlog. Konačni stav reći ćemo u raspravi po amandmanima, imajući na umu da je poslanički klub SPS-JS predložio određeni niz amandmana kada je reč o ovom zakonskom predlogu.
Reč ima gospodin Božidar Delić.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o ovom zakonu kao ovlašćeni predsednik SNS-a. Umesto ministra za kulturu, koji je trebalo ovde danas da da odgovore na pojedina rešenja iz ovoga zakona, ovde sedi ministar trgovine i usluga, koji i pored najbolje volje neće moći da odgovori ni na jedno moje pitanje kada su u pitanju odlikovanja u Republici Srbiji. Predlog ovog zakona uradilo je Ministarstvo kulture Republike Srbije. Nije mi poznato da li su u njegovoj izradi učestvovala i druga ministarstva, u prvom redu Ministarstvo odbrane i, naravno, naučne institucije koje se bave našom nacionalnom istorijom i tradicijom. Da je to učinjeno, pred sobom bismo imali znatno bolji predlog od ovog o kome raspravljamo. U razlozima za donošenje ovog zakona navodi se i uspostavljanje kontinuiteta sa dugom tradicijom ordenskih sistema u Republici Srbiji, koja se ovim predlogom ne nastavlja, već obrnuto, prekida se ta duga tradicija ordenskih sistema. Ovo ću, kroz svoj primer, gospodinu ministru da objasnim. Samo u poslednjih devet godina - 15. maja 1999. godine dobio sam Orden za hrabrost, 25. novembra 1999. godine dobio sam Orden narodnog heroja za svoju brigadu, 16. juna 2004. godine dobio sam Orden ratne zastave drugog reda, i to je poslednji orden koji sam dobio dok sam bio u službi u Vojsci. Da li u ovom predlogu zakona postoji ijedan od tih ordena? Za kakvu sam se ja to državu borio, a to je bilo samo pre devet ili deset godina? Najstariji orden i medalja koju vi ovde predlažete stari su samo devet godina. To je orden zasluga za odbranu i bezbednost i Medalja zasluga za odbranu i bezbednost. Da li su tvorci ovog zakona upoznati sa istorijom ordenskog sistema uopšte, a posebno u srpskih državama kroz vekove sve do današnjih dana? Vi ste rekli, gospodine ministre, da se u antičko vreme prvi put pojavljuju ordeni, i to je tačno. Međutim, u ovom današnjem nekom smislu, prvi put se pojavljuju u srednjem veku, kao izraz priznanja viteškim redovima ili visokom feudalnom plemstvu. Umesto da svoje vojskovođe nagrađuju zamkovima, teritorijama ili plemićkim titulama, sve više se javljaju odlikovanja, kao vid priznanja za zasluge u ratovima. Po svom osnovnom izvorištu, ona su nastala na vojničkim temeljima duha časti i zasluga za vladara, državu ili veru početkom 15. veka. Kasnije se njihov značaj i uloga šire na feudalno plemstvo, a do kraja 17. veka se dodeljivanje odlikovanja proširuje i na građanstvo. To je bilo naročito uslovljeno, s jedne strane, stvaranjem velikih stajaćih vojski i sve manjim uslovljavanjem titulama nakon Francuske revolucije, a sa druge strane, sve većim stečenim zaslugama iz pojedinih oblasti života i rada. Posebno se intezivno razvijaju ordenski sistemi i dodela odlikovanja od početka 18. veka. Osnovu svih odlikovanja činile su i čine, osim ovde, po ovom vašem predlogu u Srbiji, vojna odlikovanja. Ona su, inače, posebna grupa odlikovanja, i po značaju i rangu bila su i ostala najvažnija, najpoštovanija, najviša, naročito u državama koje su imale dugu vojno-istorijsku i državotvornu tradiciju kakvu je imala Srbija, a što vi ovim predlogom poništavate. U tim državama su ustanovljene medalje ili ordeni časti, kao najviši državni rang odlikovanja. Danas razmišljam da sam, pišući ove amandmane, promašio i da je trebalo da predložim ili orden beščašća ili medalju beščašća, i da predložim ministra kulture da je on prvi dobije. Gotovo se uopšte ne zna da je prvi orden kod Srba ustanovio car Dušan, gospodine ministre, Zakonikom iz 1349. godine i dopunama iz 1354. godine. To je bio Orden Svetog Stefana. U Crnoj Gori je prvo odlikovanje ustanovio vladika Petar Petrović Njegoš, i to 1846. godine. To je bila "Srebrna medalja za hrabrost", a 1847, odnosno 1851. godine, inicirao je izradu "Zlatne medalje za hrabrost" sa likom Miloša Obilića. To je "Obilićeva medalja" i imala je najviše mesto u hijerarhiji crnogorskih odlikovanja. Prvi orden Kneževine Srbije, kako ste vi rekli, ustanovio je 1865. godine knez Mihailo Obrenović. To je Orden takovskog krsta. U Kraljevini Srbiji ustanovljena je Medalja za hrabrost 1876. godine, a Medalja za hrabrost "Miloš Obilić" ustanovljena je za vreme Drugog balkanskog rata 1913. godine. Ordenski sistem koji je izgrađivan tokom Drugog svetskog rata i tokom postojanja SFRJ bio je takođe vrlo razvijen, ali je imao nedopustivu ideološku isključivost, jer je prekinuo vezu sa prethodnim ordenskim sistemima, koji su postojali isključivo u srpskom narodu. Isto kao što ste vi uradili sa ovim vašim predlogom. Zakon o odlikovanjima SRJ, koji se ovim zakonom stavlja van snage, ponovo je bio uspostavio kontinuitet sa svim prethodnim ordenskim sistemima koji su vekovima postojali u srpskim državama, pa ću nešto da vam kratko kažem o tome. U Saveznoj Republici Jugoslaviji odlikovanjima se izražavalo javno priznanje za rad i dela koja zaslužuju isticanje i opšte priznanje. Taj sistem je ustanovljen 1998. godine i bio je povezan sa prethodnim ordenskim sistemom, prvenstveno SFRJ, ali i sa svim ordenskim sistemima iz ranijeg perioda. On je preuzeo i veliki broj tih odlikovanja. To su u prvom redu bili: Orden jugoslovenske velike zvezde, Orden slobode i Orden jugoslovenske zvezde prvog stepena. Ova odlikovanja su imala izvesne promene u svom nazivu i izgledu, a one su usledile nakon usklađivanja sa državnim grbom i zastavom. Tamo gde je bilo potrebno, sa tih odlikovanja izostavljeni su ideološki simboli. Takve promene učinjene su na redizajniranim odlikovanjima koja su preneta iz tog prethodnog sistema. Tako da imamo Orden narodnog heroja, Orden jugoslovenske zastave u tri stepena, Orden ratne zastave (bio je samo u jednom stepenu, zatim je dodat u tri stepena), Orden zasluga za SRJ u tri stepena (ranije je to bio Orden Republike), Orden Vojske Jugoslavije u tri stepena (ranije Orden Narodne armije), Orden za zasluge u oblasti odbrane i bezbednosti, takođe u tri stepena (ustanovljen umesto ranijeg Ordena za vojne zasluge) i Orden jugoslovenske zvezde prvog, drugog i trećeg stepena. Orden za hrabrost i Orden rada su postojali u prethodnom ordenskom sistemu, a uvedena su nova odlikovanja: Orden Jugoslavije na velikoj ogrlici - lenti i Orden viteškog mača u tri stepena. Novu grupu odlikovanja tada su činili: Orden Nemanje, jer je time uspostavljena veza sa prvim ordenskim sistemom, odnosno Ordenom svetog Nemanje iz vremena cara Dušana; zatim Orden Njegoša, Orden Vuka Karadžića, Orden Tesle. Nijednog od ovih velikana nema, gospodine ministre, u vašem predlogu. Ovi ordeni su bili istog ranga, a dodeljivani su za zasluge u međunarodnoj politici, ekonomskoj i kulturnoj saradnji, za doprinos u društvenim, humanitarnim naukama, prosveti, kulturi, umetnosti i za prirodne i tehničke nauke. Kao nova odlikovanja i nova kategorija uvedena su velika odlikovanja, gde su spadale: Medalja Obilića, jer je time uspostavljen kontinuitet sa vremenom početka 20. veka; zatim Medalja časti; Cvijićeva medalja; Medalja belog anđela i Medalja čovekoljublja. Pored ovoga, uveden je još niz odlikovanja i medalja. To je za dugogodišnju revnosnu službu u državi, za dugogodišnju revnosnu službu u oblasti odbrane i bezbednosti, zatim u oblasti privrede, prosvete, kulture, poljoprivrede, kao i Medalja za zasluge u oblasti odbrane i bezbednosti i Medalja za vrline u oblasti odbrane i bezbednosti. Ovaj predlog zakona, koji je pred nama, ponovo kida kontinuitet sa prethodnim ordenskim sistemima, te ga treba dopuniti amandmanima, što smo mi učinili, ili ga treba potpuno odbaciti i pisati novi. Čitajući Predlog zakona o odlikovanjima, a konsultujući prethodne ordenske sisteme, pre svega iz našeg bogatog iskustva, stiče se sledeći utisak: ovaj predlog zakona je nedopustivo uprošten i toliko osakaćen u nacionalno afirmativnom smislu, gde su potpuno napuštene naše velike i slavne kulturno-istorijske, oslobodilačke, državotvorne i stvaralačke vrednosti, tako da je znatno lošiji u odnosu na bilo koji prethodni ordenski sistem, a posebno u odnosu na ovaj iz 1998. godine. Postoji velika razlika između ovog predloga zakona o odlikovanjima i ordenskih sistema iz Kneževine i Kraljevine Srbije, Kraljevine Jugoslavije, SFRJ i Republike Srpske, što je ipak nedopustivo. Dobija se utisak da se ovde ne radi o jednomnarodu istih sudbina, vere, tradicije, istorije i kulture, narodu koji ima iste velikane, već, naprotiv, da se ovom malograđanskom i dodvorničkom svešću, perfidno, ovim predlogom podriva srpstvo, podstiče diskontinuitet, raskorenjenost i traže se razlike, čak i animoziteti prema dotičnim ordenskim sistemima, za koje se, ipak, mora konstatovati da su bili znatno više utemeljeni u sferu istorijskih, slobodarskih, stvaralačkih i drugih nacionalnih vrednosti srpskog naroda. Izbačena je većina odlikovanja i medalja koja su jasno definisana kao vojna. Kroz takav stav se pokazuje da nam vojska nije potrebna i računa se da više nikada na ovim prostorima neće biti rata. To je opasna zabluda, koja možeimati tragične posledice po naš narod i državu. U našim amandmanima predvideli smo i ordene i medalje koji se mogu zaslužiti, odnosno dobiti samo u ratu. Velikanima srpskog naroda se uopšte nije posvetila pažnja, u smislu da se bar neko iz te plejade ne samo naših, već i svetskih velikana, uzme kao primer i priznanje za ime ordena ili medalje. Kako biste to, gospodine ministre, pokušali da mi objasnite? To je svojevrsna sramota Predloga zakona o odlikovanjima, kojim se direktno obezvređuju ne samo ti velikani, već se preko njih omalovažava i potcenjuje moj srpski narod. Ovakvim predlogom zakona želi se javno srozati i prekinuti veza i istorijski kontinuitet sa najznačajnijim i najzaslužnijim Srbima, ličnostima iz našeg naroda. Oni su nepoželjni i okuženi nametnutim trendom evroazijske, evrounijatske evropeizacije Solaninog tipa, što se želi provući i kroz ova odlikovanja Republike Srbije. Ako neko hoće da kaže da ova odlikovanja nemaju svoju ideološku opredeljenost, apsolutno ću vam reći da se s tim ne slažem, jer ste i vi u svom govoru rekli da ste ovim zakonom ustanovili nova moderna evropska odlikovanja. A čim ste prekinuli našu tradiciju, znači da ste ideološki motivisani. Jer, da niste bili ideološki motivisani, zadržali biste većinu predloga iz zakona iz 1998. godine. Izostavljanje Obilića medalje je posebna priča. Ukoliko ovaj zakon ostane bez Obilića medalje, kao tradicionalno najpoštovanijeg odlikovanjau srpskom narodu, onda je to očigledno nepoštovanje, pa čak i ismevanje vojničke časti slavne srpske vojske i svih nosilaca Medalje Obilića. Među vama ovde verovatno ima onih čiji su dedovi zaslužili Obilića medalju, možda je imate sada u svojoj kući, ali onog dana kada budete glasali za ovaj zakon, razmislite dobro da li više zaslužujete da imate tu medalju ili treba da je prodate na buvljaku, kako se to inače danas radi. Spomenice nisu uopšte razrađene, što govori da je sve ovo rađeno na brzinu, iako je ovaj predlog zakona došao pre gotovo godinu dana. Ima obilje događaja koji su vezani za našu nacionalnu, kulturnu ili državotvornu oblast koja bi mogla da se uzme, da se makar neke od spomenica nađu u predlogu. U razlozima za donošenje ovog zakona se, pored ostalog, kaže – da bi se ovim zakonom omogućio nastavak prakse dodele odlikovanja kao moralnih priznanja koja potvrđuju i veličaju korisno delo za državu. Odlikovanja ne smeju da veličaju korisno delo. Ona treba da ga javno verifikuju, poštuju, priznaju, kao takvu afirmišu, uz podsticaj drugih na veća pregalaštva, patriotska osećanja, pozitivnu selekciju najboljeg, najkorisnijeg za društvo, državu i narod. Objašnjenja pojedinih rešenja su više prepričavanja Predloga zakona o odlikovanjima nego što su to istinski morala da budu. To govori da predlagač ovog zakona nije dovoljno upoznat sa problematikom i da sa njom nije relevantno vladao, što je nedopustivo, pa čak i neozbiljno. Malo država u svetu može da kaže da ima osam vekova dugu tradiciju ordenskih sistema. Da li bi se neko, gospodo, usudio da Francuzima oduzme Legiju časti, Englezima Viktorijin krst ili Amerikancima Purpurno srce? Vi ovim predlogom nama, srpskom narodu, oduzimate Obilića medalju i mnoge druge ordene, i neka vam to služi na čast. Srpska napredna stranka je dala amandmane, praktično, na jedan veći broj ovih članova i tu se uopšte ne radi o amandmanima kojima se reguliše samo dodeljivanje odlikovanja, jer je to u redu. Suština naših amandmana se odnosi samo na vrstu odlikovanja, prvenstveno ordena i medalja. Ukoliko biste usvojili amandmane SNS-a, onda bi ovaj zakon imao smisla, a ukoliko on ostane na ovom vašem predlogu, onda će SNS glasati protiv.
Zahvaljujem. Gospodin Mirko Munjić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, evo nam Predloga zakona o odlikovanjima, predloga zakona za koji i sam predlagač na jednom mestu kaže da je neophodan da se donese i da je do sada korišćen onaj iz 1998. godine, koji je zastareo, da je potrebno doneti novi zakon o odlikovanjima iz još jednog drugog razloga, a to je što predsednik države već duže vreme ne može da obavlja svoju Ustavom predviđenu nadležnost. Podsetiću vas da član 112. stav 1. tačka 7) Ustava Srbije propisuje da je jedna od nadležnosti predsednika Republike Srbije i ta što on daje pomilovanja i dodeljuje odlikovanja. Dalje se kaže da je razlog za hitan postupak za donošenje ovog zakona o odlikovanjima i taj da ne bi došlo do štetnih posledica. Postavlja se pitanje da li je do sada bilo štetnih posledica što je predsednik Republike bio onemogućen ili sprečen da vrši ovu svoju Ustavom predviđenu nadležnost. Postavlja se pitanje ko će vas amnestirati od odgovornosti što toliko vremena nemamo zakon o odlikovanjima Republike Srbije. Ko će vas amnestirati od odgovornosti što niste omogućili predsedniku Republike, bolje reći što ste ga sprečili da vrši Ustavom propisanu nadležnost? Jeste li vi uopšte svesni te odgovornosti? Da li ste svesni odgovornosti koju imate pred građanima Srbije i za mnoge druge stvari? Da li ste svesni svoje odgovornosti koju imate pred građanima Srbije za sva ona obećanja koja ste im davali svih ovih godina, za hiljadu evra besplatnih akcija, za obećanih stotine hiljada radnih mesta, za zemlju Srbiju u kojoj će život pomalo biti i dosadan zbog blagostanja u toj zemlji, za ubrzani prosperitet sela, za ubrzani ulazak u EU, uniju slatkog i lagodnog života, kako vi to kažete - uniju blagostanja? Zato nedonošenje jednog ovakvog zakona, zakona o odlikovanjima, u odnosu na sve ovo što sam kazao i u odnosu na sve druge stvari koje ste do sada radili, kada ste svojim činjenjem ili nečinjenjem napravili zaista veliki greh prema građanima Srbije, i ne predstavlja u ovom momentu neki veliki greh. Umesto svih ovih obećanja, šta imamo? Maglu u vidu obične predizborne laži o hiljadu evra besplatnih akcija, desetine i desetine, a uskoro bogami i stotine hiljada radnika koji će ostati bez posla i tako se pridružiti armiji nezaposlenih, obespravljenih, gladnih, siromašnih. Dobili smo siromašno i ojađeno selo, koje može da se poredi sa onim iz 40-ih i 50-ih godina prošlog veka. A da li su ti seljaci i poljoprivredni proizvođači zalužili kakva odlikovanja do sada? Da li su zaslužili odlikovanja za svoj rad, za svoju proizvodnju i sve ono što su učinili do sada, svih ovih godina od kada ste vi na vlasti? Znate li da su poljoprivredni proizvođači iz čačanskog kraja, samo kratko ću da se osvrnem na to, i voćari potkablarskih i podjeličkih sela ove godine proizveli stotine vagona jabuka koje nema ko da otkupi ni po tri dinara, gospodine ministre? O tome niko ne vodi računa. Oni ne traže odlikovanje za ovo. Njima ne treba od države Srbije odlikovanje za sve ovo što su uradili, za sve što su proizveli. Njima ne trebaju odlikovanja za sve ove godine koje drže socijalni mir u Srbiji. Jednostavno, treba im briga od strane države za sve ovo što oni rade. Na stotine vagona ekološki zdrave hrane propada jer država nema brigu da to otkupi. Mnogo je i drugih proizvoda koji takođe propadaju na selu i kažem da zaista za to naši poljoprivredni proizvođači ne traže, niti im treba ikakvo odlikovanje. Vama je izgleda samo važna ona lekcija iz etike, koja kaže da nisu krivi oni koji su obećavali, već oni koji su u obećano poverovali. Hoće li predloženi zakon o odlikovanjima zadovoljiti jednu od osnovnih postavki, jednu od glavnih sentenci koja ovde važi, a to je da ko teži za odlikovanjem, nije ga zaslužio, a ko ga je zaslužio, tome nije potrebno? Da li će, po odredbama ovog zakona, odlikovanja biti dodeljivana onima koji su zaista najbolji, onima koji su zbog svojih dela, zbog svojih izvanrednih zasluga za državu, zaista zaslužni da ta odlikovanja i dobiju i da ih nose? Da li će možda ta odlikovanja biti upotrebljena u druge svrhe? Da li će ona biti dodeljena, kako se to kaže, možda najboljima među najgorima? Predloženi zakon o odlikovanjima ima puno nedostataka. Neki od njih su tehničke, ali ih je više suštinske prirode. Mi smo u svojim amandmanima predvideli nešto na šta predlagač izgleda nije ni pomislio radeći ovaj predlog zakona. Predvideli smo uspostavljanje jednog novog ordena, ordena zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture, kao orden koji bi se dodeljivao najvišim crkvenim velikodostojnicima. Zašto? Koje je objašnjenje ovoga? Ukoliko Srpska pravoslavna crkva može da dodeljuje određena znamenja i ordenje najvećim državnicima, zašto se u ovom zakonu, kao jedan od ordena, ne bi predvideo i orden koji će biti namenjen za crkvene velikodostojnike? U skladu sa ovim predlogom, mi smo predvideli u pojedinim članovima način i postupak ove dodele, ko daje predloge i sve u vezi sa ovim. Verujte, kao što postoji jedna izreka, da se ruže ne kupuju onima koji su jeftiniji od cveća, tako ne treba dodeljivati ordene onima koji ih ne zaslužuju, već samo onima koji su zbog svojih izuzetnih dela i zasluga zaslužni da ih dobiju i nose. Ima li ijedan razlog koji govori protiv činjenice da orden, ovaj koji smo predvideli za crkvene velikodostojnike, treba dodeliti našem živom svecu patrijarhu Pavlu, za sve ono što je tokom svog života uradio za negovanje, očuvanje i jačanje srpske duhovnosti i kulture? Mislim da zaista ne postoji ni jedna jedina činjenica koja bi govorila protiv ovoga. Smatram da ovaj amandman treba posebno razmotriti i prihvatiti. Treba ga prihvatiti iz mnogo razloga. Treba ga prihvatiti zbog toga što se radi o živom svecu, radi se o čoveku koji je mnogo uradio na očuvanju srpske duhovnosti. Mislim da oko ovoga zaista treba da bude jedan opšti konsenzus. Odeljak III. predloženog zakona govori o dodeli odlikovanja. Članovi 12, 13, 14. i 15. regulišu ovu materiju. Naše osnovne primedbe su na član 14. stav 2. i član 15. stav 3. u ovom odeljku o dodeli odlikovanja. Naime, u članu 14. u stavu 2. reguliše se da se predlog za dodelu odlikovanja dostavlja Kancelariji ordena u pismenom obliku, sa obrazloženjem, i to je u redu. Međutim, postavlja se pitanje u kojem roku. Ovde je nešto ispušteno. Postavljam pitanje – da li je isto da Kancelarija ordena primi predloge, na primer, 25. januara za ona koja se dodeljuju u februaru, odnosno 25. juna za ona odlikovanja koja se dodeljuju u junu? Normalno da to nije isto, da ovo treba u stvari oročiti jednim normalnim, pristojnim i razumnim rokom u kojem bi se Kancelariji za ordene dostavljali predlozi za odlikovanja. Član 15. u stavu 2. propisuje da niko ne može biti odlikovan istim ordenom ili medaljom u nižem stepenu od onoga kojim je već odlikovan, i to je u redu. Drugačije rešenje bi na neki način devalviralo raniju medalju ili orden, ili možda čak devalviralo i ličnost onoga kome je odlikovanje dodeljeno. Međutim, u stavu 2. ovog člana propisuje se jedan izuzetak, koji kaže da se nosiocu ordena ili medalje izuzetno može dodeliti isti orden, odnosno medalja, ali predlagač kaže – u istom stepenu. Smatramo da ovo nije dobro rešenje. Mi smatramo da mu se može dodeliti isti orden, odnosno medalja, ali u najvišem stepenu. Zbog toga što, na primer, ukoliko bi neko dobio orden ili medalju u istom stepenu i vi mu dodelite ponovo orden ili medalju u istom stepenu, stoje svi razlozi koje sam rekao malopre o devalviranju ovoga. Zato mi smatramo da ovde treba dodeliti orden ili medalju u najvišem stepenu. Odeljak VI reguliše svečano uručivanje odlikovanja. Naša sugestija odnosi se na svečano uručivanje odlikovanja u inostranstvu. Ovde predlažemo da Ministarstvo inostranih poslova donese određeni pravilnik kojim će se regulisati ovo pitanje. Dakle, tražimo da Ministarstvo inostranih poslova uradi poseban pravilnik za uručivanje odlikovanja u inostranstvu, kojim će regulisati kome se ova odlikovanja uručuju u inostranstvu, postupak uručivanja, način vođenja evidencije itd. Pravilnik iz ovog stava koji smo predložili bio bi donet u roku od 90 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Često su bogatstvo i slava dominantni činioci prilikom dodele javnih priznanja i odlikovanja, a pošto se kaže da su bogatstvo i slava nalik na slanu vodu, da što je više piješ – sve si žedniji, zato je vrlo česta pojava da su bogatiji i slavni sve žedniji nove i nove slave, novog bogatstva, a onda, bogami, i novih odlikovanja, priznanja i medalja. Dakle, potrebno je odrediti jasne i precizne kriterijume ko je to u inostranstvu toliki prijatelj srpskog naroda, ko je to toliki prijatelj države Srbije da je svojim delima zaslužio da mu se dodele najveća državna odlikovanja. Iskustvo nas uči da se tokom istorije mnogo grešilo u identifikovanju ovih naših prijatelja, u odlikovanju ovih naših nazoviprijatelja, i kao što Sartr kaže – iskustvo je najbolja škola, samo što je ovde školarina skupa. Zbog toga smatramo da bi mnogo racionalnije rešenje bilo da se, kao što smo predložili u članu 19, donese jedan sveobuhvatan pravilnik, da to uradi Ministarstvo spoljnih poslova, da se u tom pravilniku odrede jasni i jedinstveni kriterijumi, kao i način dodele i sva ostala relevantna pitanja vezana za dodelu odlikovanja u inostranstvu. U članu 21. u istom poglavlju reguliše se pitanje šta ako odlikovano lice umre, odnosno šta ako pravno lice prestane da postoji. Predlagač nam ovde donosi rešenje da se u tom slučaju odlikovanje vraća Kancelariji predsednika Republike, kojiponovo odlučuje šta sa tim odlikovanjem, odnosno odlučuje da se to odlikovanje preda muzeju. Mi predlažemo jedan skraćeni postupak. Zašto opterećivati Kancelariju predsednika ili pak predsednika ovim? Jednostavno, potrebno je ovo pitanje rešiti na taj način da ovakva odlikovanja za lica koja umru ili za pravno lice koje u međuvremenu prestane da postoji direktno idu muzeju, po načinu i postupku kako je to predviđeno. U članu 21. stav 3. reguliše se slučaj ako neko odbije da primi odlikovanje. Mislimo da je ovaj stav nedorečen, jer ne reguliše, u stvari, šta će se desiti sa tim odlikovanjima koja se vrate. Znate, tu je sproveden određeni postupak, odlikovanja su dodeljena, ona se vraćaju i u tom slučaju - šta se dešava sa tim odlikovanjima? Nedorečeno je, nema ništa. Mi predlažemo da po istom postupku ta odlikovanja idu u muzej, po postupku koji je predviđen zakonom. Mislimo da je to adekvatno rešenje, da je to samo dopuna ovog stava i da to treba prihvatiti. Dalje, u glavi VII reguliše se oduzimanje odlikovanja. Ovde takođe predlažemo jednu dopunu stava 1, i to tako da se predviđa da se odlikovanje obavezno oduzima onima koji su pravosnažno osuđeni na kaznu zatvora od pet godina i više. Smatramo, gospodine ministre, da se ovde radi o očiglednoj nedostojnosti za nošenje odlikovanja. Radi se o vrlo teškim krivičnim delima, npr. delima dečje pornografije, krivičnim delima seksualnog zlostavljanja dece, obljube nad maloletnim licem itd. Setimo se samo s tim u vezi reči Dostojevskog, koji kaže - ako svet mirno gleda da jedno nevino dete muči neki grubijan, onda vraćam ulaznicu. Mislim da za ova teška krivična dela treba obavezno predvideti da nosilac takvog odlikovanja mora da vrati odlikovanje. Sa druge strane, treba strogo voditi računa da se neki koji su počinili mnogo zla ovom narodu ne nađu na spisku za dodelu odlikovanja. Jer, znate, njima pripada, u stvari, neki drugi orden. Njima pripada orden zasluga protiv naroda. Nemamo takav orden, ali njima pripada taj orden – orden zasluga protiv svog naroda. A kada država Srbija bude pravna država, država koja je uređena i u kojoj se zakoni ne budu selektivno primenjivali prema određenim kategorijama, ovi koji su upropastili državu Srbiju dobiće samo rešetke sa zlatnim sunčevim zracima. I to je neki orden koga nema, a koji će verovatno oni dobiti, jer su ga i zaslužili. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsednice, poštovani gospodine ministre, pred nama se napokon našao, mogu da kažem - kontroverzni predlog zakona, jer je o njemu bilo već jednom polemike u parlamentu, 2005. godine, ako se sećate, kada je gospodin Predrag Marković pokušao da predloži zakon o odlikovanjima. Glavni razlog skidanja tog zakona sa dnevnog reda je bilo upravo to što se posumnjalo da iza tog zakona stoji Krunski savet, mada je bilo evidentno da je taj predlog zakona bio urađen stručno, na najvišem nivou. Zaista je mnogo više odslikavao ono što Srbiji, kada se zakonom uređuju odlikovanja, u ovom trenutku i uopšte u odnosu prema istorijskom trenutku Srbije i istoriji tradicije Srbije treba. Zakon iz 1998. godine, kojim je svojevremeno dodeljeno preko 14.000 odlikovanja, u značajnoj meri je devalvirao instituciju odlikovanja i mislim da se donošenjem ovog zakona vrlo nemušto, nevešto, neprecizno pokušava vratiti institucija odlikovanja u Srbiju. Zakoni mogu biti krovni, temeljni, okvirni, ali ovo je zakon savesti, časti, pa i odgovornosti države prema izuzetnim delima i postignućima u svojoj neposrednoj prošlosti. Kao sve što je dostupno ljudima, sve je, naravno, odmah podložno i kvarenju, zloupotrebama, pa i ovaj zakon u nekoliko svojih članova bar nagoveštava ili ostavlja mogućnost da bude predmet ozbiljne, pre svega političke zloupotrebe i prisvajanja ili uvećavanja moći. Odnos prema odlikovanjima u jednoj državi ima za cilj, kao i zakon koji to uredi, da kroz afirmaciju poželjnih vrednosti, vaspita, formira, nametne određeni profil časti i delovanja kod pojedinca, na koji, kao primer, treba da se ugledamo. Odlikovanja nemaju budućnost. Ona imaju samo prošlost, a cilj njihovog postojanja je da deluju u budućnosti. Zato je ovo zakon koji odnosom prema izuzetnim delima iz prošlosti skicira naša moralna stremljenja, čak ih determiniše, i svu našu društvenu etiku u budućnosti. Svaki drugačiji odnos države prema odlikovanjima devalvira ih i svodi na nivo đinđuve ili jeftine monete za podmićivanje partijskih kadrova, a samim tim i podizanje najgore mane na nivo vrline partijskog poslušništva i poltronstva. Ovaj predlog zakona je anacionalan i pomalo bezličan. To je ono što mu istinski i krajnje zameram. On u potpunosti poništava srpsku tradiciju, o kojoj su govorili prethodni govornici. Obezličeni su i nestali najsvetliji personalni primeri nacionalne istorije, a uvedene su samo opšte kategorije. Srbija poznaje odlikovanja od 13. veka i na ovaj način, okrećući se tradicionalnim, već poznatim odlikovanjima srpske države, trebalo je da sačuvamo i negujemo svest o sopstvenoj viševekovnoj autentičnoj državnosti, koje ne treba da se stidimo i koju, kao neke druge države u Evropi, treba da sačuvamo, da se na nju ponosno osvrćemo. Setimo se samo Francuske, koja se nikada i ni pod kojim okolnostima ne bi odrekla Ordena Legije časti. U ovom trenutku u Francuskoj ima preko 700.000 živih nosilaca tog najvišeg francuskog odlikovanja. Nigde u modernom društvu i državi, kakva Srbija teži da bude i svi mi svojim skromnim doprinosom težimo da je učinimo, ovakav predlog zakona ne može da bude kvalitetan i dugovečan ako u njegovoj izradi nije uzeto u obzir celokupno iskustvo bar evropskih država i njihovo zakonodavstvo, iznad svega tradicija. Svi znamo šta te države u Evropi čine da sačuvaju svoju tradiciju upravo u ovom odnosu prema odlikovanjima najzaslužnijih, prema odnosu države i onih građana koji tu državu predstavljaju najčasnije i najveličanstvenije u svetu. Oni uvode nova, ali ne poništavaju ona koja su ih učinila prepoznatljivima. Ovom zakonu nije funkcija ojačavanje institucija odlikovanja, to je ono što mu zameram. On treba da definiše državu koja odlikuje zaslužne i ko bi bio doživljen kao zaslužan. Ovaj zakon ima ulogu da, i to se ne krije, naročito u članu 14. i članu 24, ojača položaj, moć i uticaj samo jednog političkog stava i jedne političke ličnosti koja ga predstavlja. Ni ujednom trenutku, ni u jednom redu, ni u jednom stavu nema Narodne skupštine, najvišeg narodnog zakonodavnog tela, makar i deklarativno. Koncentracija moći na taj način je opasna, u demokratiji najopasnija, pa one koji se navuku na taj heroin vlasti može da strmoglavi vrlo brzo, kao i svaki heroin, u ambis. Šta je svrha dodeljivanja ordena ili priznanja države pojedincu ili kolektivu? Šta je sadržaj tih odlikovanja? To je u ovom zakonu trebalo mnogo stručnije da bude objašnjeno. To ne može i ne sme da se prepusti jednoj kancelariji i vrlo problematično predloženoj komisiji, koju će odrediti opet jedan čovek sa nekim svojim bliskim saradnikom, pa bio on i predsednik države. Odlikovanja ne pripadaju i nisu lična tekovina predsednika države, nego naroda i istorije i tradicije jednog naroda. Ako je ceo zakon pravljen samo da bi se predsedniku Republike Borisu Tadiću dala jedna uloga više, protokolarno dodeljivanje odlikovanja, kao dosola malo više moći, onda će ovaj zakon promašiti svoj cilj u potpunosti u životu, ali i u istoriji, i neće nam pomoći ni onaj izgovor da - ko promaši cilj, pogodi sve ostalo. Građani već odavno ne žive za onaj model ponašanja koji se u komunističkom vremenu zvao i bio vrlo popularan - Pinki je video Tita, pa se moglo dugo živeti samo na toj uspomeni. Građani već dugo očekuju da vide koje vrednosti ova Srbija želi da favorizuje, koje moralne vrednosti i načela će biti uzori i poželjni u našoj budućnosti, jer ovi događaji iz najbliže prošlosti nam pokazuju da sa tim imamo ozbiljan problem. Ako se to još jednom, a već je viđeno u istoriji kao "deža vi" sindrom, svede samo na sud jedne partije, moglo bi nam se desiti opet, kao "deža vi" sindrom, ono da su neki u istoriji rekli - ja se u te partije ne priznajem. Odlikovanje je, svakako, svojevrsna vrsta ugovora između zaslužnog pojedinca ili kolektiva i države. To je uređeni odnos onih koji tu državu čine državom o tome kako će se država dičiti, ponositi i promovisati delima zaslužnih pojedinaca i kolektiva i kako će ti zaslužni pojedinci i kolektivi nadalje predstavljati tu državu, jedni druge obavezuju. Prema odlikovanjima, stoga, moramo imati izuzetno odgovoran odnos i ona ne mogu biti svedena samo na 33 člana jednog zakona koji, eto, treba da otaljamo i koji će najverovatnije morati već neka buduća skupštinska većina u istom ovom zdanju da promeni.
Da li se još neko javlja od predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa za reč? (Ne.) Prelazimo na učešće u raspravi po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o odlikovanjima. Reč ima narodni poslanik Saša Dujović. Izvolite.
Uvažena predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, predlog ovog zakona je krajnje restriktivan pristup ovoj problematici. Pravi se oštar rez kada su u pitanju tradicionalna odlikovanja u Srbiji i zapostavljaju neke ključne ličnosti i događaji iz istorije srpskog naroda. Nema odličja koja bi nosila imena istorijskih ličnosti kao što su sveti Stefan, sveti Sava, car Dušan, Miloš Obilić, Karađorđe, Miloš Obrenović. Nema odličja pobede i slavnih bitaka, nema junaka iz ranije i novije istorije srpskog naroda. Pri izradi i donošenju ovakvog zakona bilo je potrebno da se dublje i šire sagleda problematika, razvrstaju odlikovanja i priznanja i po kategorijama, na primer - vojna, civilna, državna, opšta i, naravno, po stepenima - prvi, drugi, treći stepen, i da se, koliko je to moguće, održi kontinuitet u pogledu tradicije, istorije i državnosti. Jasno je da je potrebno donošenje jednog ovakvog zakona, jer zakon iz 1998. godine, kako su istakle kolege, nije primeren današnjem vremenu. Međutim, pokušali smo da svojim amandmanima malo poboljšamo ovakav predlog zakona, nadajući se da će predlagač imati razumevanja za to i prihvatiti neke od njih, ako ne i sve. Krenuću redom. Amandman koji smo uložili na član 8. jasno govori da predloženih šest ordena, razvrstanih po stepenima ovako kako su u Predlogu zakona, nije dovoljno kako bi se zadovoljilo ono što je potrebno, društvena zbilja, a to je da se uvedu i odlikovanja iz oblasti nauke, kulture, pa smo svojim predlogom pokušali da poboljšamo takav stav. Na taj način bi se Srbija odužila ne samo dobitnicima odlikovanja, već i velikanima svoje istorije, nauke, kulture, prosvete čija imena nose. Upravo ovi ordeni predstavljaju specifičnost odnos naše države prema prošlosti, prema budućnosti, i bez njih bi zakon o odlikovanjima bio nepotpun i bez potrebne snage i dostojanstva koja sa sobom treba da nose državna odlikovanja. Na član 9. uložili smo amandman i predložili još jednu medalju - Medalju za hrabrost Miloša Obilića, kao najviši stepen nečega što može jedan građanin Srbije da dobije. Naravno, meni je, kao vojniku, ratniku, to veoma važno, ali je veoma važno i svim ratnicima koji su u ranijem periodu branili ovu zemlju i koji će je, nadam se, opet braniti ukoliko za to bude potrebe. Član 11. reguliše spomenice. Izuzetno je kratak. Spominje se samo da se spomenici dodeljuju radi obeležavanja događaja od velikog značaja za Republiku Srbiju. Mi smo u svojem ranijem zakonodavstvu imali albanske spomenice, spomenice 1941-45. i neke druge spomenice. U svakom slučaju, po ovom predlogu zakona, nosioci spomenica su svedeni na zahvalnice donatorima. Smatramo da to nije dobro, a kao predstavnik Pokreta veterana, i inače uz saglasnost poslaničkog kluba, podneo sam amandman gde smo uveli još jedan stav, koji kaže da su spomenice: Spomenica za učešće u odbrani zemlje od 1990. do 27. aprila 1992. godine i Spomenica za učešće u odbrani zemlje 1999. godine, odnosno od NATO agresije. Naravno, stvar je, po ovom predlogu zakona, predsednika Republike da li će nekome tu spomenicu da da ili neće, ali smatram da su ljudi koji su ovu državu stvarali i branili, pogotovo 1999. godine, zaslužili ovakav vid priznanja od strane države. U članu 15. jasno je definisano sve što je napisano, međutim predložili smo da se stavovi 3. i 4. brišu. Smatramo da u stavu 3, koji glasi: „Nosiocu ordena ili medalje izuzetno se može dodeliti isti orden, odnosno medalja, u istom stepenu“. To su neke kolege ranije izlagale. Smatramo da je dodela istog ordena istog stepena istoj osobi u stvari devalviranje jednog priznanja i mislimo da to treba izbrisati. U amandmanu na član 24. kaže se - iza stava 1. dodaje se novi stav 2, koji glasi: „Ne mogu se oduzeti Orden heroja, Orden Karađorđeve zvezde, Orden belog orla sa mačevima, Orden zasluga za državu ''Nemanja'', Zlatna medalja za hrabrost ''Miloš Obilić'' i Srebrna medalja za hrabrost.“ Jasno je da je tu bila velika dilema da li predsednik može da oduzme nekome medalju, međutim mislimo da u ovom članu nije dobro definisano kako se oduzima nekome medalja i da bi to ovde trebalo ispraviti i dopuniti, a nadamo se da će do toga doći. Ipak, jedno stečeno odličje, bilo da je orden, medalja ili spomenica, ako ga je neko dobio, očigledno ga je dobio na osnovu svog herojstva, junaštva, i ne može se tek tako lako oduzeti zato što je promenjena politička ili ideološka struktura u državi. Treba da se kompletira da to može da se desi samo u slučaju najtežih zločina, eventualno veleizdaje i tako nečeg. Ovako je ostavljen širok prostor da se, promenom političke strukture, mogu čak i takve stvari desiti, da nekom ko je branio državu, puno se zalagao za to, čak bio ranjen ili poginuo, nekim potezom tek tako oduzme. Smatramo da bi od ovih pet amandmana predlagač mogao da prihvati svih pet, ali nadam se da će prihvatiti što veći broj, kako bismo što kvalitetnije pospešili ovaj predlog zakona. U tom smislu ćemo u narednim danima razgovarati sa predlagačem, pa ćemo videti. Što se tiče samog predloga zakona, njegove potrebe za donošenjem i našeg glasanja – da, mi ćemo u Danu za glasanje za njega glasati. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Dujoviću. Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovana gospođo predsednice, već sam rekla da smatram da u samom tekstu zakona ima bitnih manjkavosti, da će on zaista morati biti zamenjen. Mislim da je trebalo da se više obrati pažnja na onaj predlog o kojem se ovde nije govorilo, koji je stručno urađen, iz 2005. godine, i koji je možda imao glavnu manu to što je iza njegovog stvaranja stajao Krunski savet, ali je zaista imao odlična rešenja i u njega je bila ugrađena zaista srpska tradicija odlikovanja i najviši odnos države prema odlikovanjima i zaslužnim građanima. Pre svega, ta primedba se odnosi na član 8, gde su pobrojani ordeni. Zaista smatramo da bi trebalo uneti neko personalno rešenje iz nacionalne tradicije i istorije među ordene ili bar medalje. Spomenica znamo šta je. Ono na šta sam skrenula pažnju je član 14, koji nas je učinio nezadovoljnim. Bojim se da je u stavu 1, gde se nabraja ko sve može da predloži pojedinca ili kolektive za odlikovanja, nalaze se i udruženja, to trebalo malo više precizirati da ne bi, a o udruženjima smo mnogo raspravljali i znamo koliko je institucija udruženja na ovim prostorima predmet upotrebe i zloupotrebe, došlo do nekih posledica na koje mi kroz istoriju nećemo biti ponosni, a svakako nam je kao narodu važno da na sve naše odlikovane i zaslužne građane, i pojedince i kolektive, budemo uvek ponosni i uvek se vraćamo kao najsvetlije primere. Stav 3. istog člana kaže: „Uz predlog za dodelu odlikovanja stranim državljanima, stranim pravnim licima i međunarodnim organizacijama ovlašćeni predlagač dostavlja i mišljenje ministarstva nadležnog za spoljne poslove“. Mislim da je ovde trebalo ipak konsultovati i Narodnu skupštinu, jer se svi naši odnosi sa inostranstvom čine u ime naroda i ovo je najviše telo koje predstavlja narod i gde se po pravilu glas naroda može čuti. Takođe, u poslednjem stavu ovog istog člana – ''Predsednik Republike može dodeliti odlikovanje i samoinicijativno'', mislim da mu je trebalo tu možda postaviti i neke uslove pod kojima on to može. Jer, predsednik države neće biti uvek ista ličnost, valjda će se tu smenjivati i neki drugi partijski stavovi i neke druge političke opcije, pa da bi svi oni i ubuduće morali da imaju neke limite pod kojima mogu dodeljivati odlikovanja. Ono što smo takođe smatrali nedovoljno dorečenim rešenjem je Komisija za odlikovanja, koja je vrlo šturo ovde predstavljena: ''Komisiju za odlikovanja obrazuje generalni sekretar predsednika Republike, a predsednik Republike postavlja predsednike i članove Komisije iz reda uglednih ličnosti u Republici Srbiji''. Vrlo je širok pojam ko su ugledne ličnosti. Da li će to biti isključivo partijske ličnosti ili će to biti predstavnici nekih institucija koje su po svojoj prirodi sastavljene od tih najuglednijih ličnosti. Tu je trebalo determinisati koji su to ugledni članovi te komisije, iz kojih redova će oni biti delegirani da bi mogli da odlučuju. Jer, pazite, imamo dve vrste odlikovanja, i vojna i građanska odlikovanja. Dakle, koji su ti ljudi koji će biti kompetentni da odmere tu najosetljiviju stvar u određivanju najzaslužnijih građana. Takođe smo smatrali problematičnom Kancelariju ordena. Ona mora da funkcioniše, takođe je mnogo preciznije trebalo da budu određena njena prava i obaveze. Stavili smo i amandman na član 22, da se ne može naplaćivati kada se traži izdavanje prepisa izgubljenog odlikovanja. Mislimo da će ministar, koji nije tu ali koji je nadležan imati razumevanja za ovaj amandman. Zaista nije u redu da ministar koji je nadležan za ovaj zakon ne bude danas tu prisutan. Član 24. u svom četvrtom stavu kaže: „Predsednik Republike može oduzeti odlikovanje i samoinicijativno“. Takva rečenica i takva zakonska odrednica obesmišljava ceo zakon, kao i u onom članu gde on može samoinicijativno dati odlikovanje. Predsednik Republike jeste predsednik svih građana i mora konsultovati građane i ne može biti baš toliko samoinicijativan da raspolaže čašću, ugledom i najsvetlijim primerima u istoriji jednog naroda, koji se obeležavaju upravo odlikovanjima. To su naše najvažnije zamerke ovom zakonu. A to što zakon ima samo 33 člana, čini ga, kao što rekoh, vrlo šturim, vrlo kratkim i vrlo nedorečenim i njega svakako treba ozbiljno doraditi ako već hoćemo da poništimo onaj iz 1998. godine, za koji smo smatrali da je potpuno neprihvatljiv sa današnje tačke gledišta, odnosno iz današnje perspektiva moderne Srbije, kakva želimo da bude. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima profesor Dragoljub Mićunović, narodni poslanik. Izvolite.
Poštovana predsednice poštovani narodni poslanici, jedan ovakav zakon, naravno, izaziva i određene emocije i reminiscencije na istoriju i bojim se da se onda gubi prava svrha i smisao ovakvih zakona. Sa ovim zakonima nemamo mnogo sreće već dugo vremena. Imali smo jedan zakon, koga se sećam, iz 1975. godine. Tito ga je potpisao, imao je nekih 25 ordena. Tamo je bilo najvažnije opisati koliko je debelo zlato, koliko će biti dijamanata itd. Onda bi se šetali članovi Predsedništva, davali te ordene državnicima drugih zemalja a ovi njima, i onda ti ordeni ostaju, naravno, u vlasništvu. Tako se moglo doći do šake dijamanata preko tih ordena. Ta priča da se sa ordenima može bogatiti poznata je još i kod francuskog predsednika Žiskar Destena i onih afera sa Bokasom itd. Tako se o ordenima može pričati i sa neke druge tačke, a ne isključivo sa patetične, o kojoj je reč. Ordeni imaju dve svrhe. Jedna je da obeleže određene značajne ličnosti i, drugo, neke određene vrednosti. Stvari su se u istoriji menjale. Nekada su ordeni nosili imena svetaca, pa su to bili glavni ordeni određenih država koje su zastupale neke oblike teokratije. Kasnije su štafetu preuzele vojskovođe, pa su ordeni nosili imena nekih vojskovođa itd. Kasnije, u poslednje vreme, i ako danas pogledate, to ide sve više ka jednoj vrsti apstrakcije, pa se pojavljuju ordeni slobode, ordeni dostojanstva, nacije itd. Dakle, moguće je tome prići i sa jednog aspekta istorijskog značaja. Ali, ja bih ipak to malo posmatrao i sa šaljive strane. Kod Radoja Domanovića, u „Stradiji“, dodeljivali su u poslednjoj vladi Aleksandra Obrenovića, prethodno Milana, toliko ordenja za sve te ratove koje je inače Milan izgubio, da mnogi nisu imali mesta da drže te ordene, pa su ih kolicima gurali, odnosno toliko je poneki sreski načelnik, kapetan ili ministar imao ordenja. Dakle, u onom periodu, recimo SFRJ itd., postojala su čak i pravila. Svaki funkcioner koji napuni 60 godina - Orden heroja rada. Radio, ne radio - taj orden ide. On je, naravno, na zlatnoj podlozi, ima i nekoliko rubina, i to je tako išlo. Ordeni služe, između ostalog, mnogim režimima i kao oblik korupcije, time što prvo podele oni najmoćniji sebi to ordenje i tako se međusobno razmenjuju. Tako da ja imam prema ordenima jedno drugačije shvatanje. Bio je jedan predlog kod prethodnog predsednika Skupštine Markovića, koji je napravio Krunski savet. Tu je bilo toliko feudalnih elemenata, odnosno mogla bi ga doneti bilo koja država u 16. ili 17. veku. Naravno, to nije odgovaralo ni po ceni, ni po obliku dodeljivanja, ni po tim kancelarijama, ni po činovima koji su se time dobijali itd. Nekada su ordeni vezivani i za određene privilegije, određene nadoknade. Dakle, ima u njima jako mnogo elemenata. Priznajem da me ovaj zakon ne zadovoljava, jer je dosta šturo napravljen, ne uvek principijelno, a neke tačke su zbunjujuće. Ne znam šta znači član 4, gde se kaže da se orden strane države ili međunarodne organizacije ne može nositi bez dozvole Ministarstva spoljnih poslova. Ne razumem tu svrhu, ako neko dobije orden neke države da ga ne može staviti i da za to mora da traži odobrenje. Da li je to odobrenje jednom zauvek? Recimo, ako neko dobije Orden Legije časti ili neko drugo odlikovanje dostojanstva, italijanskog itd., da li svaki put kada ide na prijem povodom državnog praznika treba da traži odobrenje Ministarstva ili je to jednom zauvek? Ako je jednom, onda da vidimo po kom kriterijumu se onda ta odlikovanja daju. U našoj novijoj istoriji, pored te inflacije u socijalizmu, koja je dugo trajala, i svako je iz te nomenklature morao da se zakiti tim ordenima, došao je jedan period ratova i došli smo u novu inflaciju odlikovanja. Ovde je neko govorio o Obilićima itd. Mi znamo ko je sve dodeljivao te ordene Obilića, s kojim pravom i koliko je tih Obilića bilo. Bilo je raznih vojvoda, generala nosilaca Obilićevih medalja. To se delilo šakom i kapom, i ne znam šta se sada dešava sa tim titulama i ordenjem. Drugi problem koji faktički postoji jeste odnos prema prethodnim ordenima. Nekada je to bilo uređeno. Recimo, Karađorđeva zvezda je bila izjednačena sa Albanskom spomenicom ili nekim drugim, koja su imala određene privilegije, uglavnom male i sitne, u besplatnom saobraćaju ili tako nečemu itd. Tu je neophodno da se taj kontinuitet vidi, a ne da Krunski savet ili bilo ko dodeljuje Karađorđeve zvezde. Čekajte, ja imam od svog oca i Karađorđevu zvezdu i Albansku spomenicu, pa ako sada tu počne da ide inflacija, da je izdaje bilo kakav Krunski savet ili bilo ko, pojavljuje se pitanje šta je sa onim prethodnim Karađorđevim zvezdama i šta ćemo sa njima da radimo. Dakle, hoću da kažem da je potrebno da ovoj stvari priđemo na dva načina. Jedan način je tehnički, jer je nama potreban jedan zakon. Sigurno je da to ometa naše normalne diplomatske odnose, jer kada naši funkcioneri ili šef države ili neko ode u stranu zemlju, pa sada treba da mu daju orden, a on ne zna šta da im uzvrati, a to je uvek negde bilateralno. To je sigurno potrebno. Takođe je potrebno to tako restriktivno primenjivati da se neke stvari vrednuju iz naše istorije, ali sam ja za to da se vrednuju ne samo razni generali, kraljevi itd., nego da se vrednuju i naši naučnici. Mi treba da imamo i orden Nikole Tesle ili Milankovića itd., jer time se mi svetu predstavljamo. Očigledno je ovo dosta brzo urađeno i ovaj zakon sigurno zaslužuje da se o njemu ozbiljnije porazgovara, bez ikakve patetike, trudeći se da vidimo šta je to što mi želimo svetu da istaknemo kao našu vrednost, i da u tom pogledu ne robujemo ni tradiciji ni bilo kakvom olakom dodeljivanju ordenja i izmišljanju nekih novih imena. Ne znam, verovatno je moguće kasnije popraviti ove nedostatke, pogotovo ova preciziranja oko nošenja ordenja stranih država, organizacija, nekih starih ordenja. Ali, na kraju, da budem opet malo šaljiv. Bio sam nedavno u Moskvi, tamo na Arbatu imate kao neku vrstu buvlje pijace i možete dobiti orden od Suvorova, Kutuzova i koga god hoćete, dođu unuci kome treba za džeparac i oni to prodaju. Nije uvek sve za večna vremena. Vremena se menjaju. Treba nagraditi ljude kojih se još neko seća, ali nemojmo od toga praviti neku veliku dramu. Nama je jedan takav zakon potreban i dobro je da on bude mnogo uređeniji od ovoga koji sada jeste. Toliko.
Zahvaljujem profesoru Mićunoviću. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević.
Gospođo predsedniče, dame i gospodo, poštovani građani Srbije, želim, pre svega, da izrazim svoje čuđenje što je Vlada Srbije predložila za svog izaslanika ministra trgovine i usluga. Uz dužno poštovanje, gospodine ministre, smatram da je ovde trebalo da, u najmanju ruku, bude generalni sekretar predsednika Republike, s obzirom na to da se on pominje u ovom zakonu, ili čak i sam predsednik, ali svakako neko od potpredsednika Vlade, pa čak i ministar odbrane ili makar državni sekretar za odbranu. Vaše prisustvo ovde implicira neke čudne teze. Naravno, ja tako ne mislim, ali možda mnogi hoće da pomisle da vaše prisustvo juče, prilikom debate o zakonima o odbrani i bezbednosti i vojsci, implicira na to da se radi možda o nekoj trgovini našom vojskom ili o nekim uslugama koje naša vojska treba da da, jer je to vaša funkcija u Vladi Srbije. Ili, recimo, vaše današnje prisustvo implicira da možda želimo da trgujemo ordenima, odlikovanjima, medaljama, spomenicama. Ponavljam, uz dužno poštovanje prema vama, da Vlada stalno pravi takve greške i mislim da bi sa takvim greškama trebalo već jednom prestati. Znam u kakvoj situaciji se nalazi naša država i da mnogi građani Srbije nisu baš previše zainteresovani za ovu današnju temu. Više ih, verovatno, interesuju uslovi egzistencije, s obzirom da velika većina građana živi u veoma teškim uslovima. Mislim da možda nije trebalo toliko žuriti s ovim zakonom, iako smatram da je neophodan jednoj ozbiljnoj državi kakva bi trebalo da bude Srbija, osim ukoliko predsednik Republike ne želi da nagradi svoju vladu pri kraju mandata za "zasluge" koje je učinila za Srbiju. Ovaj zakon je neophodan, ali mislim da je nedorečen i time se u potpunosti slažem sa svojim prethodnikom. Mislim da je nedorečen i da znači upravo prekid tradicije ordenskog sistema u Srbiji. A vi u obrazloženju ovog zakona kažete da bi se donošenjem ovog zakona i uspostavljanjem ordenskog sistema Republike Srbije omogućio nastavak prakse dodele odlikovanja kao moralnih priznanja koja potvrđuju i veličaju korisno delo za državu, podvig ili vrlinu (hrabrost, humanost itd.) i da, konačno, odlikovanja imaju istorijski značajnu ulogu u izgradnji sistema odbrane. Ne vidim da sadržaj zakona potvrđuje vaše obrazloženje. To ću navesti u nekoliko primera. Primer koji govori o ordenima, to je tačka 8, pominje ukupno šest ordena. Među njima nema mnogih ordena koji su do sada postojali i koji predstavljaju tradiciju srpskog naroda i srpskog ordenskog sistema. To je, recimo, Orden narodnog heroja.Ne govorim o partizanima i četnicima. Govorim o Ordenu narodnog heroja, koji je postojao. Navešću nekoliko primera. U prošlom ratu, 1999. godine, Orden narodnog heroja dobilo je nekoliko brigada koje su se borile za teritorijalni integritet Srbije, odnosno za odbranu Kosova i Metohije. To su 549. motorizovana brigada, kojom je komandovao general Boža Delić, danas potpredsednik Skupštine Republike Srbije, 125. brigada iz Kosovske Mitrovice, 37. brigada iz Raške, 63. padobranska brigada, PVO, reketaši itd. Šta reći pripadnicima tih brigada i kako im objasniti da se njihove medalje, Orden narodnog heroja, ukidaju i šta reći ranjenicima iz tih brigada? Šta reći porodicama poginulih iz tih brigada? Neću govoriti o Boži Deliću, mom kolegi. Zaboravio je da kaže da on ima još ordena, recimo Orden za vojničke vrline, pored ostalih, pored Ordena za hrabrost i Ordena ratne zastave drugog reda i Ordena narodnog heroja koji je primio u ime svoje brigade. Kako objasniti tim ljudima zašto se ukidaju ti ordeni? To je jedno. Drugo, umesto da svi generali, visoki oficiri, niži oficiri, podoficiri i vojnici koji su se borili za slobodu Srbije 1999. godine protiv agresije NATO-a dobiju ordenje, oni su dobili uglavnom penzije, premeštaje i otkaze. Generali u najboljoj životnoj snazi su smenjivani i penzionisani u 45, 47, 48. godini, mnogi su odlazili bez stana. Recimo, pre par nedelja je penzionisan general Zdravko Ilisavčić, nije dobio stan. Ne kažem da svaki general mora da dobije stan, ali smo svedoci da mnogi niži službenici u državnom sektoru dobijaju stanove za par meseci ili za par godina, a da ne govorim o vilama mnogih naših ministara. Po nalogu stranih mentora smenjeni su gotovo svi oni koji su se borili za slobodu Srbije i Kosova i Metohije. Šta je sa nekim drugim ordenima koji su izostavljeni? Orden Karađorđeve zvezde. Ako to nije tradicija ordenskog sistema i tradicija srpskog naroda, onda zaista ne znam šta to jeste. Osam vekova postoji tradicionalno ordenje, koje se ovim zakonom jednostavno ukida i uvodi se neko novo ordenje, koje poštujem i cenim, i sve bih ovo potpisao, ali da se dodaju tradicionalni srpski ordeni, srpske medalje i odlikovanja. Ukinuta je, što je zaista veoma ružno, Medalja za hrabrost "Miloš Obilić". Ako postoji veće priznanje za hrabrost pripadnika Vojske Srbije, onda je to srebrna, odnosno zlatna Medalja za hrabrost "Miloš Obilić". Vekovima postoji. Jednostavno je u vašem predlogu nema. Nema ni Takovskog krsta, koji je dodeljen još 6. decembra 1876. godine. Prvi, Drugi, Treći, Četvrti bataljon stajaće vojske je dobio Takovski krst. Nažalost, svega toga u vašem predlogu nema. U članu 9,stav 2. piše: ''Medalja za hrabrost ima dva stepena (zlatna i srebrna medalja) i dodeljuje se za dela u kojima je do snažnog izražaja došla lična hrabrost ili za dela...'' Koliko ja znam, Medalja zahrabrost se dodeljuje u ratnim dejstvima. Ovde to treba obavezno dati. Naravno, ko priziva rat, desio mu se u kući. Niko normalan ne želi rat, ali ovo je jedna tehnička greška, gde se Medalja za hrabrost "Miloš Obilić" daje za ratna dejstva. A ovde piše dalje, sa čime se potpuno slažem: ''...ili za dela u kojima je u izuzetno opasnim situacijama u spasavanju ljudskih života ili materijalnih dobara ispoljena izvanredna hrabrost i samopregor''. Ali, ne smemo izostaviti ono što zaista odlikuje Medalju za hrabrost "Miloš Obilić". Što se tiče spomenica, to je član 11, ja u kući imam spomenicu mog dede. On nije bio ni partizan ni četnik, jednostavno se odazvao regrutaciji 1941. godine u onom kratkom aprilskom ratu. Ranjen je, interniran i kasnije ubijen. Dobio je spomenicu i u mojoj kući ta spomenica ima počasno mesto. Ne možemo spomenicu u ovom zakonu definisati jednom rečenicom: ''Spomenice se dodeljuju radi obeležavanja događaja od velikog značaja za Republiku Srbiju''. To ne znači ništa. To je jedna obična floskula koja ne znači ništa. Zna se šta je spomenica. Mislim da se ovo zaista mora preraditi. Još bih želeo da kažem da mi je jako žao što je juče na sednici na kojoj se raspravljalo o zakonu o odbrani, bezbednosti, o zakonu o vojsci, ovde bio samo jedan brigadni general, to je najvažniji generalski čin, i to vrlo kratko vreme, a sve vreme je bio jedan pukovnik. Ja sam očekivao, pravo da vam kažem, da ovde bude čitav kolegijum Generalštaba, jer se radi o osnovnim zakonima koji definišu odbranu i bezbednost Srbije. Još nešto da vam kažem. Ta saradnja, o kojoj se toliko priča, sa nacionalnom gardom države Ohajo u Americi, po mom mišljenju je ponižavajuća za slavnu srpsku vojsku. To je, u stvari, teritorijalna odbrana, vojska u rezervi, to nije regularna vojska Amerike. Nemam ja ništa protiv saradnje sa regularnom vojskom bilo koje države. Meni srce govori jedno - ja ne bih, ali mi razum govori da mi moramo da sarađujemo, ali ne baš sa teritorijalnom odbranom. Pa, vojvoda Mišić, Stepa Stepanović, Putnik i Bojović se prevrću u grobu kada naši komandanti salutiraju narednicima te teritorijalne odbrane, odnosno nacionalne garde male države Ohajo. Još jednu stvar sam primetio. Svi naši generali zajedno nemaju toliko ordenja koliko ima jedan američki narednik. To makar možete videti u filmovima. Svi naši generali nemaju toliko ordenja koliko ima jedan narednik teritorijalne odbrane Ohajo. Svuda u svetu se za svaku zaslugu dodeljuje orden, a kod nas treba čovek da pogine u ratu braneći Srbiju da bi možda bio kandidat za orden. Mislim da to treba ispraviti i ovaj zakon vratiti Vladi na doradu jer smatram da se nijednim amandmanom, a mi smo ih iz SNS podneli zaista dosta, teško može ispraviti. Zato je predlog SNS da se Predlog zakona vrati na doradu i da dobijemo jedan kvalitetan predlog, koji će uvažiti sve ono što su kolege i iz drugih poslaničkih grupa i iz SNS podnele svojim amandmanima. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine Peleviću. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, osvrnuću se u ovom delu na još par situacija i još nekoliko činjenica vezanih za neka nova rešenja koja smo mi predvideli našim amandmanima na predlog ovog zakona o odlikovanjima. Osvrnuću se ponovo na vaspostavljanje jednog novog ordena, ordena zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture, koji predviđamo za dodelu crkvenim velikodostojnicima, i osvrnuću se posebno na oduzimanje odlikovanja u slučajevima kada je onaj koji je odlikovanje dobio pravosnažno osuđen za teško krivično delo za koje je predviđana kazna zatvora od pet godina i veća. Što se tiče ove prve situacije koju sam sada rekao, mogu da vam kažem da Predlog zakona o odlikovanjima u najmanju ruku, da se ne upotrebi neka teža reč, ne vodi računa o načelu reciprociteta prilikom dodele odlikovanja. Ukoliko odlikovanja mogu primiti državni funkcioneri i određene istaknute političke ličnosti, zatim ličnosti iz javnog, kulturnog, sportskog itd. života od strane Srpska pravoslavna crkva, kao najveća odličja koja SPC, patrijarh i Sveti sinod dodeljuju tim licima, zašto država ne bi predvidela, kao najviše odlikovanje, jedan orden za najviše crkvene velikodostojnike? Podsetiću vas na jedan orden koji je uspostavljen 1883. godine, u doba vladavine kralja Milana Obrenovića. Radi se o Ordenu svetog Save. Ovim ordenom su u početku kralj, a potom SPC odlikovali najzaslužnije ljude za duhovni, prosvetiteljki i humanitarni rad. Orden danas dodeljuje patrijarh i Sveti sinod. Dakle, to je ono o čemu sam prethodno pričao. Orden se dodeljuje instituciji, tj. uručuje se i nosi je osoba koja je na njenom čelu. Postoji orden prvog, drugog i trećeg reda. Dakle, govorim o Ordenu svetog Save. Pročitaću vam kome su ovaj orden u poslednje vreme SPC, patrijarh i Sveti sinod dodelili. Do sada su ga dobili Bogoljub Karić (privrednik sistema "Braća Karić", sećate se Bogoljuba Karića); Dejan Bodiroga, košarkaš; Vlade Divac, košarkaš, dobio je orden drugog reda; Vladeta Jerotić, književnik i psihijatar; Miroslav Mišković, privrednik "Delte"; Milka Forcan, privrednik "Delte"; Slobodan Radulović, privrednik "Ce marketa"; Obrad Spremić, privrednik "Simensa"; Draško Petrović, privrednik "Telekoma Srbije"; Nenad Bogdanović, gradonačelnik Beograda; Marko Petrović, "Dunav osiguranje"; Siniša Nikolić, "Direkcija za građevinsko zemljište i izgradnju Beograda"; Miroslav Gligorijević, privrednik "Titan komerca", Kosjerić dobio je orden drugog reda; Milijana Oki, arhitekta iz Banjaluke i"Zavod za zaštitu kulturno-istorijskog i prirodnog nasleđa Republike Srpske". Dakle, ako su svi oni poslednjih godina mogli da dobiju ili prime Orden svetog Save, kao najviši orden koji dodeljuju patrijarh i Sveti sinod SPC, zašto i mi u Predlogu zakona o odlikovanjima ne bismo po načelu reciprociteta, ako ni zbog čega drugog, kažem bar po načelu reciprociteta, a inače postoje brojni jači razlozi koji govore u prilog ovome, o kojima sam delimično i pre ovoga pričao, da se ovakav jedan orden zasluga za jačanje, negovanje i očuvanje srpske duhovnosti i kulture, dodeli nekom od najvećih crkvenih velikodostojnika SPC, a ovde posebno mislim na patrijarha Pavla. Pored ovoga, svega onog što je imalo obeležje tradicije i nacionalnog nema u ovom predlogu zakona o odlikovanjima, počev od vrste odlikovanja koje ste predvideli, pa sve do poslednjeg člana ovog predloga zakona. Samo ću vam reći, na primer, da u Republici Srpskoj nije tako. Republika Srpska predviđa Medalju Petra Mrkonjića. Ova medalja je dobila ima po Petru Prvom Karađorđeviću, koji je u buni u Nevesinju 1875. godine učestvovao pod pseudonimom Petar Mrkonjić. Ta buna je više poznata pod imenom Nevesinjska puška. Republika Srpska ima i Orden Miloša Obilića. Republika Srpska ima Orden Nemanjića, koji je ustanovljen 1993. godine. Ordeni po važnosti Republike Srpske su: prvi - Orden Republike Srpske, drugi - Orden Nemanjića, pa Orden Karađorđeve zvijezde, Orden Miloša Obilića, Orden Njegoša i Krst milosrđa. Vidite kako Republika Srpska misli o tradiciji i kako misli o onim tradicionalnim ordenima, odlikovanjima i medaljama koje su nekada postojali, za razliku od vas i za razliku od predloga ovoga zakona. Osvrnuću se još sa nekoliko rečenica na određenu situaciju koja se odnosi na član 22, stav 1: ''Odlikovanje može nositi samo odlikovano lice, na propisan način''. Smatram da je ovaj stav nedorečen, da u stvari ovde treba da stoji - na način propisan ovim zakonom ili podzakonskim aktima koji su doneti u skladu sa ovim zakonom. Da bi se izbegle određene nejasnoće, kada se samo kaže - na propisan način, i kada se iz ove odredbe - na propisan način, apsolutno ne može ni pretpostaviti niti znati gde je to propisano, mislim da je, zarad jasnoće i određene razumljivosti, potrebno dodati još - na način propisan ovim zakonom ili podzakonskim aktima koji su doneti u skladu sa ovim zakonom. Dodao bih još i član 23. Mislim da treba izvršiti određenu dopunu ovog člana. Član 23. Predloga zakona o odlikovanjima odnosi se na lica koja su odlikovanja dobili na osnovu ranijih propisa. Kaže se da imaju pravo da nose ta odlikovanja, i to je u redu. Međutim, smatramo da treba dodati da određene prinadležnosti, kao i postupak oduzimanja ovih odlikovanja koja su doneta po ranijim propisima, treba rešavati shodno propisima ovog zakona. Da ne bi bilo nejasnoća, da bi se izbegle određene nejasnoće u praksi, mislim da je celishodno prihvatiti ovaj član. Osvrnuo bih se i na oduzimanje odlikovanja. Malopre sam, kao ovlašćeni predstavnik, govorio o jednom novom rešenju, koje smo predvideli vezano za oduzimanje odlikovanja, koje se odnosi na obavezno oduzimanje odlikovanja onim licima koja su izvršila tako teška i gnusna krivična dela, koja su pravosnažno osuđena za ta krivična dela, da ih čini apsolutno nepodobnim za nošenje najviših državnih odlikovanja. To su krivična dela za lica koja su pravosnažno osuđena na pet ili više godina zatvora. Reći ću samo nekoliko primera iz Krivičnog zakona, da vas samo podsetim koja bi to krivična dela bila koja čine apsolutnu nedostojnost lica za nošenje odlikovanja - krivična dela protiv polne slobode, među njima - krivično delo silovanja. Ako je usled dela silovanja došlo do smrti lica, ili ako je ovo krivično delo izvršeno prema maloletnom detetu, za ovo krivično delo predviđena je kazna zatvora od pet do 18 godina. Obljuba nad nemoćnim licem, ukoliko je nad ovim licem izvršena obljuba i nastupila smrt ovakvog lica, za ovo krivično delo propisana je kazna zatvora takođe od pet do 18 godina. Obljuba nad detetom, ako je usled dela iz ovog člana nastupila smrt deteta, učinilac će se kazniti kaznom zatvora od pet do 18 godina. Da li je lice koje je dobilo odlikovanje dostojno da nosi odlikovanje ukoliko je učinilo ovakva gnusna krivična dela? Zato je potrebno konkretno i jasno to predvideti zakonom o odlikovanjima, da će to biti jedan od osnovnih razloga za oduzimanje odlikovanja. Tu ima još dosta krivičnih dela. Naveo bih još neka, kao što su dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije, priznanje kapitulacije i okupacije. Zar je lice koje će se po članu 306. Krivičnog zakona kazniti kaznom od najmanje 10 godina, koja predstavlja jednu od najtežih dela u našem krivičnom zakonodavstvu, dostojno da nosi odlikovanje? Siguran sam da nije i zaista mislim da postoje svi razlozi da prihvatite ove amandmane koje je predložila SRS.
Po redosledu je prijavljen narodni poslanik Božidar Delić. On trenutno nije u sali. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović, posle njega narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, po preporuci nekih iz ove sale pokušaću da se u svojoj diskusiji ne vodim reminiscencijom, patetikom, emocijama, da ne budem okovan tradicijom, da budem racionalan i pragmatičan i da, u svojoj praktičnosti, vas iz Vlade ne podsećam na narod i naciju. Pošto oni očigledno ne mirišu. U tom duhu i u tom kontekstu može da se donese zaključak da je sva sreća što Srbija po hitnom postupku danas u ovoj Skupštini raspravlja o ovom zakonu i što će konačno u Danu za glasanje, ako uspete da obezbedite većinu, dobiti ovaj zakon. Stiče se utisak, u javnosti i ovde među nama poslanicima, da će se usvajanjem jednog ovakvog zakona konačno zaokružiti set zakona koji čini spektar naših ustavnih ovlašćenja našeg vrlog predsednika, koji će na osnovu i u skladu sa ovim konačno početi svoja ustavna ovlašćenja da sprovodi. Sve probleme u ovoj državi su rešili on i predstavnici vlasti, ostalo je još samo da zakonom definišemo ordene i odlikovanja i da u Srbiji od danas, odnosno od dana usvajanja ovog zakona, svi živimo srećni i zadovoljni. Neću ulaziti u motive i razloge zbog kojih je ovaj zakon po hitnom postupku došao na ovo zasedanje na dnevni red. Pretpostavljam da je i vama jasno. Da li je to izraz nekih kompromisa, trgovine ili nesuglasica - sasvim je svejedno. Ali vi ćete se, kao ministar koji ovde predstavlja Vladu, složiti da je ta ista vlada u proceduru u Skupštinu poslala, ako ne više, bar još deset zakona koji su imali i razloga i opravdanja da pre ovoga budu na dnevnom redu, da o istima raspravljamo jer bi suštinski unapredili, ili bar pokušali da unaprede život u Srbiji, koji bi dali odgovore na mnoga pitanja iz ekonomije za koje ste, između ostalog, i vi zaduženi, iz oblasti socijalne politike i mnogih drugih oblasti koje su unakažene, a koje istinski čine i predstavljaju problem danas u Srbiji. Ovako, stiče se utisak da je sve lepo, da nam ruže cvetaju. Ostaje samo da još ovo rešimo i bićemo srećni i zadovoljni. Umesto da se bavimo zakonima koji će ukidati regulatorna tela, komisije, mi opet usvajamo zakon koji će definisati dva nova tela, za koja ćemo iz budžeta još šest miliona morati da opredelimo, što je apsolutno saglasno sa vašom pričom o restriktivnoj javnoj potrošnji. Slažem se, nisu to velike pare, nije to veliki novac za budžet jedne države, ali je potpuno suprotno onome o čemu pričate i nije bilo nužno da u ovom trenutku bude predmet rasprave u ovoj skupštini. Po mišljenju SRS, ovaj zakon će biti samo još jedan od mehanizama u rukama Borisa Tadića, predsednika Republike, koji će on koristiti ponajviše u svoju političku promociju. Takvo je bar političko iskustvo koje sa političkim establišmentom u Srbiji imamo u poslednjih nekoliko godina. Sve je opet povereno njemu. Razumemo da Ustav to predviđa, da mu određena ustavna ovlašćenja pripadaju, ali se bojimo da će, kao i do sada, u praksi mnogo toga biti predmet zloupotrebe. Vi ste lepo napisali u obrazloženju ovog zakona da je tradicija ordenskog sistema srpskog naroda, odnosno naroda i građana u Srbiji dugačka. Delimo to mišljenje. To je posledica činjenice da u genima ovog naroda pre svega stoji hrabrost, čojstvo, humanost i pamet. Odgovor na to možda u jednom delu i jesu odlikovanja i ordenje. Ali, gospodine ministre, ono što suštinski predstavlja problem, po mišljenju SRS, jeste sistem vrednosti koji aktuelna politička elita promoviše poslednjih deset godina, sistem vrednosti u okviru kog će nastati ili nastaje ovaj zakon, kroz koji će se definisati kriterijumi za dodelu odlikovanja i nagrada, kroz koji će se birati pojedinci u komisije i tela, koji će definisati i birati one koji će biti nagrađivani i, na kraju, oni koji će i sami biti odlikovani i nagrađivani. Akakav je to sistem vrednosti, gospodine ministre? To je sistem vrednosti koji poprilično promoviše nemoral, koji promoviše razvrat, sistem vrednosti koji promoviše slobode koje često nisu samo na granici sa bezakonjem i bezvlašćem, mnogo često prelaze granice i ulaze u anarhiju, sistem vrednosti kroz koji se uništava i destruira obrazovni sistem, sistem vrednosti koji negira sve tradicionalne vrednosti koje, objektivno, za nosioce i političku elitu u Srbiji predstavljaju okove i balast, oni za koje sve što, kako sam na početku rekao, miriše i podseća na naciju, narod, zaista jeste neprijatno. Gospodine ministre, u takvom sistemu vrednosti oni koji treba da budu nagrađivani i odlikovani - biće penzionisani, sklanjani, smenjivani, često će se protiv njih, kao i do sada, dizati optužnice, neki će ili neće biti slati u Hag ili u neke druge međunarodne sudove itd. To su razlozi zbog kojih SRS ne želi da podrži ovo, zbog kojih na najozbiljniji i najkonkretniji način osporava sve ovo što je namera vlasti. A zbog načina na koji ste ovo poslali u skupštinsku proceduru, kako je došlo na dnevni red, verujemo, pa i po rečima nekih koji ovde predstavljaju vlast, da se i Vlada ovome nije posvetila suštinski ozbiljno nego tek radi reda, ali istovremeno ne želimo nijednog trenutka da osporimo smisao i značaj odlikovanja i definisanja nagrada. Neka se neki ne brinu da li će strana odlikovanja moći kroz Srbiju da se nose. Oni koji su danas deo utemeljivača sistema vrednosti ponose se Ordenom Danice hrvatske, kao što je gospođa Kandić, kojoj ga je dodelio Stjepan Mesić, neka se ne sekiraju puno da li će ili neće moći da nose po Srbiji takva ordenja. Završiću jednom rečenicom. Ono što je takođe zamerka SRS ovom zakonu jeste što je možda trebalo da predvidite institut, neko odlikovanje ili orden, pa da kolektivno nagradite narod koji sve ovo trpi, koji prolazi kroz sve ovo kroz šta prolazi poslednjih deset godina, a mi smo ubeđeni i nadamo se da to neće biti još dugo.
Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, a posle njega narodni poslanik Milan Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, svoju raspravu moram ponovo započeti pitanjem - da li ste vi ministar u kapacitetu koji može sasvim odgovorno da predstavlja i zastupa ovaj zakon u ime Vlade? Naime, ne želim da osporim vaše lične kvalifikacije, kako smo se jednom razumeli. Vi ste doktor ekonomskih nauka, doktorirali ste kao vrlo mlad čovek, to cenim, ali se postavlja pitanje da li adekvatno možete da odgovorite na sve primedbe koje su se čule u toku ove rasprave i koje će se čuti u narednom periodu vezano za raspravu o Predlogu zakona o odlikovanjima. Mogli ste da vidite da iz svih stranaka, čak i onih koje čine skupštinsku većinu, ima ozbiljnih primedbi po pitanju ovog zakona, a posebne su primedbe od strane članova SRS, kao i drugih koji su trenutno u opoziciji. Ako biste pitali poslanike SRS da li treba ovaj zakon da stoji u pravnom sistemu Republike Srbije, mi bismo rekli da treba da stoji. Ali, da li on ima svojih nedorečenosti, da li ima svojih mana? Ima i te kako, ima ih mnogo. Vi ste u uvodnom izlaganju rekli da je to kratak, jednostavan i precizan zakon. Suprotno je svemu tome. Ovaj zakon ima dva člana više nego važeći, ima puno nejasnoća i nije precizan. Izgleda da ste imali nameru diskontinuiteta sa prethodnim zakonom, a zadržali ste tehniku i proceduru prilikom predlaganja, dodele, nošenja i oduzimanja odlikovanja. Apsolutno je identična važećem zakonu SRJ iz 1998. godine, samo ste broj odlikovanja, i po vrsti i po stepenima, smanjili i upodobili verovatno novom sistemu vrednosti. Za divno čudo, sada se promoviše nešto što se zove emocija i što se želi sugerisati, pre svega poslanicima SRS – ne unosite emocije kad diskutujete o predlozima zakona koji dolaze iz Vlade Republike Srbije. Naprotiv, mi jesmo emotivni ljudi, ispoljavamo svoje emocije na drugim mestima, ali ovde vrlo pragmatično nastupamo, proučavajući zakonske predloge i dajući svoja mišljenja u vezi sa tim predlozima. Krenuo bih u analizu ovog zakona i moram da kažem da nekoliko kategorija, veoma temeljnih, nikada i ni u kom slučaju ne smeju da se zaborave i moraju biti naglašene bar u ovakvim zakonima, a to su Vojska Srbije, Srpska pravoslavna crkva i Skupština Republike Srbije. Neko je ovlaš pomenuo Skupštinu Republike Srbije, odnosno rekao da se ovim zakonom uopšte ne pominje, osim što će doneti ovaj zakon, gde bi ona trebalo da ima svoje mesto u praksi. Trebalo bi da ga ima u dodeli, jer se moglo predvideti, ovaj zakon se donosi na neodređeno vreme, na neodređen broj slučajeva, kao neko ko će odlučivati o dodeli priznanja predsedniku Republike. Ne mislim Borisu Tadiću, nego institucionalno predsedniku Republike. Ako znamo šta piše u ovom zakonu, kako se dodeljuju ta odlikovanja, i ako predsednik Republike bude kandidovan za takvo odlikovanje, onda bi jedino merodavno telo ili organ mogla da bude Skupština Republike Srbije. Član 3. Predloga zakona u stavu 1. i 2. kaže: „Odlikovanja mogu biti dodeljena državljanima Republike Srbije, domaćim pravnim licima i drugim subjektima. Odlikovanja mogu biti dodeljena i posmrtno.“ To je u redu. Želim da komentarišem stav 3, koji kaže: „Odlikovanja mogu biti dodeljena i stranim državljanima, stranim pravnim licima i međunarodnim organizacijama.“ Možda ovaj stav ne bi izazvao toliku pažnju kod mene da prethodna dva dana nismo imali, kolokvijalno nazvano, raspravu o vojnim zakonima u ovoj sali. Pošto smo imali tu raspravu, moram da komentarišem i opravdano sumnjam da možda na brzinu donošenje ovog zakona i jeste ovaj stav 3. člana 3. Predloga zakona. Podsećam da je 13. marta 1999. godine u Briselu održan tajni sastanak rukovodstva NATO-a, gde su bili prisutni, između ostalih, general Klaus Nauman, Vesli Klark, general Švarckopf, general Anderson, general Rozman, Žak Klajn, Vilijam Voker i Bernar Kušner. Na tom tajnom sastanku je doneta odluka da se bombarduje SRJ 17. marta, ali je zbog nepovoljnih vremenskih prilika to odloženo za 24. mart. Šta je dogovoreno na tom tajnom sastanku? Tu je doneto nekoliko, mislim oko pet zaključaka. Posebnu pažnju izaziva četvrti zaključak, ali vredi pomenuti i ostale. Stvoriti najoptimalnije uslove, to je prvi zaključak te grupe, za agresiju na Jugoslaviju operacijom „Aligator“, poniziti Jugoslaviju, poraziti vojsku, poraziti policiju na KiM i u Jugoslaviji. Drugi zaključak – u slučaju pružanja otpora, Jugoslaviju razarati najubitačnijim sredstvima, uz korišćenje municije sa osiromašenim uranijumom i kasetnim bombama. Zaključak treći – formirani međunarodni sud u Hagu treba da presuđuje po brzom postupku političkom, vojnom, policijskom rukovodstvu Jugoslavije. Zaključak četiri zaslužuje posebnu pažnju – u slučaju otpora Jugoslavije, treba ubijati civile, rušiti mostove, bolnice, škole, obdaništa, rezervoare vode, infrastrukturu, releje, trafo-stanice, dalekovode. Rušenjem rafinerija izazvati ekološku katastrofu. Vinču ne treba štedeti jer se rušenjem reaktora stvaraju mogućnosti za brzu kapitulaciju Jugoslavije. Aktivirati i operaciju „Potkovica“, odnosno preko OVK pripremiti navodni egzodus albanskog življa koji će se povlačiti prema Albaniji i Makedoniji, gde će čekati televizijske ekipe najvećih medijskih kuća u svetu kako bi se ovo ovekovečilo kao navodna zverstva jugoslovenske vojske i policije. Zaključak peti – stvoriti uslove za stvaranje nezavisne države Kosovo, koja će funkcionisati samo uz prisustvo NATO, i to će se zadržati, po njihovoj proceni, oko 20 godina. Postoji i šesti zaključak – ukoliko dođe do brze kapitulacije Jugoslavije, odrediti pravce povlačenja vojske, zarobiti vojna tehnička sredstva i proglasiti ih ratnim plenom OVK. Pročitao sam ovih nekoliko imena. Želim unapred da saopštim javnosti Srbije da nikada nikome ne padne na pamet da ove ljude, a znajući aktuelni režim i izvršnu vlast Republike Srbije, realno je očekivati da ovi učesnici tajnog sastanka, koji su doneli odluku o bombardovanju Jugoslavije, mogu možda biti potencijalni kandidati za dodelu jednog od odlikovanja po zakonu koji skupštinska većina treba da usvoji u nekom narednom periodu. U obrazloženju stoji da je jedan od razloga za donošenje zakona da bi predsednik Republike, u skladu sa članom 112. Ustava Republike Srbije, mogao da obavlja jednu od svojih aktivnosti. Čini mi se da potrebe za donošenje ovog zakona mogu da se svrstaju u dve grupe. Jedna je da se sadašnji predsednik Republike Srbije Boris Tadić ojačao dodelom još jednog, po poimanju SRS, ozbiljnog posla dodeljivanja odlikovanja, ali mi smatramo da ta odlikovanja treba zaslužiti. Mogli ste da čujete vrlo kvalitetno izlaganje kolege Munjića, koji je, kao ovlašćeni predstavnik SRS, u uvodnom izlaganju rekao ko sve to zaslužuje. Naravno, to je propisano u proceduri, ali samo u nekim kvalifikacijama, kao narodni poslanik, ko bi mogao da se nađe kao potencijalni kandidat za dobijanje tog odlikovanja sa jedne strane, a sa druge strane, možda čak i oni koji ne zaslužuju da uđu na teritoriju Republike Srbije da budu kandidati za dodelu tih priznanja. Ne smemo to dozvoliti, ali period od šest godina, u kojem je Boris Tadić na čelu Republike Srbije kao njen predsednik, mogao je da dovede skupštinsku većinu ili predlagača da imamo kvalitetniji predlog zakona vezano za dodelu ovih odlikovanja. Kada je u pitanju nošenje priznanja i odlikovanja koja su dodeljena od strane drugih država ili međunarodnih organizacija, može da se komentariše i zbog čega se postavilo takvo pitanje, ali mi smatramo da bi bilo dovoljno od strane Ministarstva za inostrane poslove jednom odobriti to nošenje i da se ono nosi u svim drugim prilikama kada je to propisano. Kada je u pitanju član 8, gde su tačno propisani ordeni koji se uspostavljaju ovim zakonom, mogli smo da preuzmemo skoro sve ordene koje predviđa i sadašnji zakon o odlikovanjima iz 1998. godine, izuzev nekoliko koji zbog prestanka postojanja SRJ, zbog naziva, ne bi bili adekvatni, a svi ostali ordeni su mogli da se zadrže. Jer, svejedno što u opisu za pojedine ordene kažemo da se dodeljuju za hrabrost, ako postoji poseban orden za hrabrost, onda je to veća motivacija. Ako postoji orden rada u svakoj oblasti, njega možemo dodeliti, ali sigurno je da ako postoji i kao specijalno predviđen orden rada, onda ćemo motivisati veći broj potencijalnih kandidata da se takmiče, da imamo pozitivno takmičenje, pozitivno stvaralaštvo. Ali, ukinuti veliki broj drugih priznanja, kao što su medalje… Ova godina je promovisana kao godina našeg naučnika Milutina Milankovića, pa i Nikole Tesle, što je postojalo ranije a sada nema, i mnogih drugih. Juče je jedan narodni poslanik ovde postavio pitanje nama, pre svega misleći na poslanike SRS, da li znamo gde su granice Republike Srbije. Svakako znamo i uvek kažemo, kao što i građani Srbije znaju, da su granice Srbije i Kosovo i Metohija, ali izostavljanje Medalje Obilića ukazuje da neki o tome i ne misle, jer nas to istorijski vraća u taj period i sada čini jednu pozitivnu depresiju na građane Srbije da KiM uvek i u svakommomentu jeste Srbija i da kroz ova odlikovanja koja su predviđena ovim zakonom moramo da znamo da je to tako. Da biste popravili kvalitet ovog predloga zakona, SRS je podnela 18 amandmana. U suštini, to neće moći da bude dobar zakon, da bude primenljiv na neodređeno vreme, jer predlog nije dozvolio takvu mogućnost, ali kada bi ministar Milosavljević hteo mene da demantuje sa početka moje debate, da on ima kapacitet da meritorno može da odlučuje o onome što ovde zastupa, on bi onda rekao da ovaj zakon treba povući, doraditi ga i ponovo vratiti u skupštinsku proceduru. Slažemo se da se ne čeka dug vremenski period, nego da to bude u relativno kratkom periodu.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović, posle njega narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što krenem sa kvalitetnim argumentima i kvalitetnom diskusijom u vezi s Predlogom zakona o odlikovanjima, moram da skrenem pažnju na par činjenica. Ovo je još jedan zakon koji je predvideo promociju predsednika DS-a, kojim on treba da dobije ovlašćenja koja će se odnositi na odlikovanje pojedinaca u zemlji i inostranstvu. Podsetiću vas da je osnovna primedba za do sada nedodeljivanje takvih odlikovanja neusvajanje ovog zakona, iako smo mi iz SRS podneli ovaj predlog zakona još 2007. godine, čini mi se u novembru. Ono što je takođe specifično jeste da je izgovor za donošenje ovakvog zakona ekonomsko stanje u zemlji. Daje se obrazloženje da će predlog ovog zakona, u kome se umanjuje broj ordenja i medalja, koji je u prošlom predlogu zakona bio oko 30 ordena i medalja, dok bi u ovom ukupno trebalo da bude šest ordena i medalja, iz ekonomskih razloga to manje opterećivati budžet Republike Srbije. Dakle, kada uzmemo ove izgovore i ovaj način rada po kome funkcioniše ova vlada, to je da opterećuje budžet nešto što ga ne opterećuje jer nije zakonski regulisano, jasno se stavlja pitanje zbog čega se ovaj zakon donosi sada, zbog čega nije donet ranije i u koju svrhu ovaj zakon ima sada obavezu promocije predsednika Srbije da dodeljuje ordenje i medalje kome stigne. Podsetiću vas da je takvih primera u zemljama iz regiona bilo uveliko. Podsetiću vas i na neke ljude koji deluju i u našoj zemlji. Primera radi, podsetiću vas da je nedavno Ordenom Danice hrvatske sa likom Katarine Zrinske hrvatski predsednik Stipe Mesić odlikovao predsednicu Fonda za humanitarno pravo Natašu Kandić. Slovenački predsednik Danilo Tirk odlikovao je generalnog sekretara NATO-a za zasluge u jačanju međunarodnog mira i bezbednosti. Šta sada da očekujemo od predsednika Srbije? Koga će on da odlikuje ako prati ovu tekovinu evropskih vrednosti? Ono što bih suštinski rekao o samom zakonu jeste da je obaveza predsednika po članu 112. stav 1. Ustava Republike Srbije da dodeljuje ordenje i nagrade. Zbog toga je trebalo i sam predsednik da analizira ovaj predlog zakona, a ako ne on, onda ovaj tim ili kancelarija koja će se ovim dodelama baviti, da utvrdi šta je sve nedostatak u ovom zakonu i zašto ga je pustio uopšte u skupštinsku proceduru, prvo na ovoliko čekanje, a drugo bez osnovnih parametara koji su prevashodno bitni za onog ko dodeljuje a ne kome dodeljuje, jer posle kada dođe situacija oduzimanja medalja ili bilo koje druge vrste odlikovanja, ne možemo kriviti onog ko je odlikovanje dobio, nego onog ko je to odlikovanje dao. Opšta ocena o Predlogu zakona se konstatuje na više načina. Konsultujući prethodne ordenske sisteme, pre svega iz našeg bogatog iskustva, stiče se sledeći utisak - da je Predlog zakona o odlikovanjima nedopustivo uprošćen i toliko osakaćen u nacionalnoafirmativnom spektru velikih i slavnih kulturno-istorijskih, oslobodilačkih, državotvornih i stvaralačkih vrednosti srpskog naroda, tako da je znatno lošiji u odnosu na naše prethodne relevantne ordenske sisteme, pa i ovaj poslednji iz SRJ iz 1998. godine. Ono što je takođe bitno napomenuti jeste da postoji i velika razlika između ovog predloga zakona o odlikovanjima i ordenskih sistema iz Kneževine Srbije, Kraljevine Srbije, Kraljevine Jugoslavije i Republike Srpske, što je ipak nedopustivo. Dobija se, zbog svega toga, utisak da se tu uopšte i ne radi o jednom narodu istih sudbina, vere i tradicije, istorije i kulture velikana, već naprotiv, da se malograđanskom i dodvorničkom svešću sitnih očiju perfidno podriva srpstvo, podstiče diskontinuitet, obesvešćenost i traže razlike, čak i animoziteti prema dotičnim ordenskim sistemima, za koje se ipak mora konstatovati da su bili znatno utemeljeniji u sferi istorijskih slobodoljubivih, stvaralačkih i drugih nacionalnoafirmativnih vrednosti srpskog naroda. Dakle, u ovom predlogu zakona su izbačena odlikovanja i medalje koja su jasno data kao vojna. Kroz takav stav se pokazuje da se uopšte ne računa na moguću ratnu opciju protiv Republike Srbije i srpskog naroda ni u sledećih 50, ni 100 godina, što je opasna zabluda sa tragičnim posledicama po naš narod i državu. Takođe bih napomenuo da velikanima srpstva nije uopšte posvećena pažnja u ovom predlogu zakona, u smislu da se bar neko iz te plejade, čak i svetskih velikana, uzme kao primer i priznanje za ime ordena ili medalje. To je svojevrsna sramota ovog predloga zakona, moram to tako da kažem. Time se direktno obezvređuju ne samo ti velikani, već se preko njih omalovažava i potcenjuje ceo srpski narod. Ovakvim predlogom zakona želi se jasno srozati i prekinuti veza i istorijski kontinuitet sa najznačajnijim i najzaslužnijim Srbima, ličnostima iz našeg naroda. Svakako, oni su nepoželjni i okruženi nametnutim trendom evrounijatske evropeizacije Solaninog tipa, što se slugeranski želi provući kroz dati predlog zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Izostavljanje Obilića medalje je posebna priča. Ukoliko ovaj predlog zakona ostane bez Obilića medalje, onda je to očito nepoštovanje, pa čak i ismevanje nivoa vojničke časti slavne srpske vojske, svih nosilaca ove medalje, slavnih srpskih vojvoda [[već je bilo diskusija na ovu temu]] , Njegoša i njegovog dela, srpstva u celini i kosovskog zaveta u njegovom viteškom smislu, kao i najuzvišenijem delu. Spomenice nisu ni razrađene, što govori da je sve rađeno na brzinu, pa i nestručno. Iz obilja događaja koji su vezani za nacionalnu kulturno-istorijsku, vojničku i državotvornu oblast, nije se učinilo ništa da se bar neki predlozi za spomenice sačine. U razlozima za donošenje ovog zakona se, pored ostalog, kaže - da bi se ovim zakonom omogućio nastavak prakse dodele odlikovanja kao moralnih priznanja koji potvrđuju i veličaju korisno delo za državu itd. Odlikovanja ne smeju da veličaju korisno delo, niti ga javno verifikuju. Poštuju, priznaju kao takvo, afirmišu podsticaj drugih na veća pregalaštva i patriotska osećanja, pozitivnu selekciju najboljeg i najkorisnijeg za društvo, državu, a posebno za srpski narod. Objašnjenja pojedinih rešenja su više prepričavanja Predloga zakona o odlikovanjima nego što su to istinski morala da budu. Jedno od tih objašnjenja kasnije ću vam pročitati. Opet i to donosi zaključak da predlagač ovog zakona nije dovoljno upoznao ovu problematiku da bi se njom relevantno vladao, što je nedopustivo, pa i neozbiljno. Sada ću vam skrenuti pažnju samo na par članova ovog predloga zakona, koji je morao da ima definiciju kako bi težina dodele bilo koje vrste ordena ili medalje bila što veća i jača. U članu 2. moramo da napravimo jednu jezičku, gramatičku i kako god hoćete izmenu, po kojoj bi taj član glasio - da su odlikovanja najviši znaci zaslužnog i javnog priznanja i poštovanja koji se dodeljuju za izuzetne zasluge i dela od velikog značaja za Republiku Srbiju, srpski narod, odnosno sve njene građane. Ne može postojati Republika Srbija bez srpskog naroda i njenih građana. Odlikovanje mora da bude zasluženo pre nego javno, da odaje ne samo priznanje, već i poštovanje kojim se izražava čast za zasluženo i javno priznanje. To je korekcija koja mora biti podsticajna na planu afirmacije vlastite nacije i jačanja matične države dotičnog naroda. Moram da napomenem da to i ne umanjuje zaslužne vrednosti nacionalnih manjina i etničkih zajednica. Imajući u vidu širok, otvoren i prikriven spektar napada na sve što je srpsko, ne samo u Republici Srbiji, već i u neposrednom okruženju, odnosno dijaspori, ukazuje se potreba da se to istakne dopunom - srpski narod, odnosno sve njene građane. Ako prihvatite ovaj amandman SRS, mislim da će ta definicija biti daleko bolja. Osvrnuo bih se onda i na član 8, gde stoji da Sretenjski orden ima tri stepena i dodeljuje se za naročite zasluge za Republiku Srbiju i njene građane u oblastima javnih, privrednih, kulturnih, prosvetnih, sportskih i humanitarnih delatnosti. Da ne bismo pobrkali babe i žabe, kakve su sve delatnosti, smatramo da treba izostaviti ''sportskih delatnosti''. S obzirom na razliku kod navedenih delatnosti koje ni iz daleka ne dobijaju, niti imaju tako razvijen sistem rangiranja, takmičenja i priznanja kroz brojne medalje, novčane i druge nagrade itd., sportisti ipak imaju svoj obim i karakterističan sistem sticanja i dobijanja priznanja, što je potpuno adekvatno njihovom hobiju ili zanimanju ili vrsti sporta. Međutim, ukoliko neko od njih zasluži svojim ukupnim životnim delom, tako da doprinese, na primer, u javnoj, kulturnoj ili humanitarnoj delatnosti, onda tek može da mu se dodeli Sretenjski orden. Oni za svoje nagrade imaju ogromnu finansijsku podršku, pehare i ono što je predviđeno sportskim savezima i društvima. To se svakako ne može porediti sa ordenjem koje dobijaju borci ili bilo koji drugi zaslužnici ordenja. Član 8. se odnosi i na Orden belog orla sa mačevima, koji ima tri stepena i dodeljuje se za naročite zasluge u komandovanju i rukovođenju vojnim jedinicama, što nema u predlogu člana 8, a treba da stoji, odnosno, vojnim ustanovama i njihovom osposobljavanju za uspešnu odbranu Republike Srbije u miru i ratu i naročite zasluge u izgradnji sistema odbrane. Dakle, igra reči koju praktikujete ovde mora se odstraniti, jer sistem rukovođenja vojnim jedinicama ne sme da bude zloupotrebljen . To je uloga za koju treba imati veliku odgovornost i po uspešnom rukovođenju treba imati i veliku nagradu. Sa druge strane, u članu 8. stav 6. Orden zasluga za nacionalnu bezbednost, ili kako ste vi ovde predložili Orden za odbranu i bezbednost, nema onaj nacionalni deo, i kada ovako navedeni orden ima tri stepena, kao u vašem predlogu, po hijerarhiji vrednosti - čast kao treći stepen, uzornost kao drugi stepen i natprosečnost kao prvi stepen, smatramo da u skladu sa rangom stepena mora biti tako postavljen i redosled željenih vrednosti za naš novi predlog. Zbog toga predlažemo da umesto „za uzorno“ stoji „za časno, izuzetno“ i „primerno“ umesto „natprosečno“. To su veliki terminološki razlozi koji mogu da doprinesu i tome da neko ko je zaslužio orden i ne dobije. Orden Nemanjića, Orden časti, Orden rada i Orden Nikole Tesle su osnovani u jednom redu. Dodeljuju se ratnim jedinicama za istaknute junačke podvige u oružanoj borbi. Izuzetno se u miru može dodeliti visokoškolskoj vojnoj ustanovi za izvanredne rezultate u školovanju profesionalnih oficira. Orden rada osnovan je u tri reda. Njime se odlikuju pojedinci, preduzeća, ustanove i druge organizacije za izvanredno izvršene radne obaveze i podvige u privredi i kulturi, uopšte napretku društva. Zato, umesto tri medalje, kada pričamo i o medaljama i o ordenima koje sam pomenuo kao primer, treba dodati i sledećih pet medalja koje su veoma važne za naše društvo, jer se to ne može pravdati lošim ekonomskim stanjem u zemlji ili opterećenjem budžeta. To je svakako Medalja za hrabrost, Medalja rada umesto Medalje zasluge, Medalja zasluga za odbranu i bezbednost, Obilića medalja, koja ne sme biti ukinuta i Medalja za vojničke vrline. Sve su to medalje koje moraju da stoje u ovom predlogu zakona, a nema ih. Medalja za hrabrost ima dva stepena – zlatna i srebrna medalja. Terminološka izmena, tako da navedeni stav može da bude i – Medalja za hrabrost ima dva stepena, zlatna i srebrna, i dodeljuje se za dva dela kojima je do snažnog izražaja došla lična hrabrost ili za dela u kojima se u izuzetno opasnim situacijama u spasavanju ljudskih života, materijalnih dobara, ispoljava izvanredna hrabrost i požrtvovanje. Toga u Predlogu zakona nema. Ako prihvatite i ovaj amandman SRS, imaćete daleko poboljšan zakon. Takođe, treba zameniti i termin „Medalja zasluge“ u „Medalju rada“, da bi ova definicija bila preciznija. Onda imamo još jednu izmenu, koju je važno napomenuti, a to je da Obilića medalja takođe ima dva stepena i da se dodeljuje vojnim licima samo u ratu, za izvanredno delo ili delo hrabrosti, požrtvovanja, upornosti u borbenim dejstvima kojim su se u kritičnim momentima ostvarili uspešni rezultati za dalji tok borbenih i drugih aktivnosti. Predlogom zakona vi to niste precizirali. Moram da kažem da se izbacivanjem Obilića medalje iz vašeg predloga odlikovanja ide na ruku istim trendovima obezličavanja, obeščašćavanja i obesmišljavanja, čak i potcenjivanja istorijskih osnova jednog od najvećih junaka srpskog naroda, etalona časti, dostojanstva, ponosa, muškosti, lepote, slave i trajanja, što je svakako velika čast i merilo. Zato dajemo ovaj predlog i smatramo da je obavezno prihvatanje u delu koji se odnosi na načelnu raspravu. Ukoliko se ne usvoji ova medalja, pljunuli ste i na Obilića i na sve nosioce Obilića medalje u našoj slavnoj istoriji, na Njegoša i njegov „Gorski vijenac“ koji je Miloša uzdigao na nivo božanstva, slavne srpske vojvode, na kosovski zavet, vojničku čast oružanih sastava srpstva. Jedan od osnovnih parametara koje sam vam dao jeste i to da su važne napomene da ukoliko se stvarno želi afirmisati naš slobodarski, rodoljubivi, vojnički, viteški i plemeniti duh srpstva, onda se u sistemu odlikovanja mora pronositi takav njihov smisao, sadržaj, svetost, poruka i zavet. U tom smislu je potrebno da se usvoje amandmani na ovaj krajnje skroman i ojađen Predlog zakona o odlikovanju, moralo bi se ozbiljno razmisliti o uvođenju još nekoliko odlikovanja, poput Ordena Karađorđeve zvezde u tri reda, Ordena belog orla u tri reda, Ordena belog anđela u tri reda, Ordena Njegoša u tri reda (kao u Republici Srpskoj), Ordena narodnog heroja, potom Andrićeve medalje, Medalje za nacionalnu bezbednost i Medalje čovekoljublja. Kada sve to stavite u Predlog zakona, ovaj zakon će na nešto da liči. Ukoliko to ne prihvatite, ovaj zakon ostaje za marketing DS-a i faktički od njega ne dobijamo ništa. Evo, zbog vremena poslaničke grupe, neću više o stavovima i tačkama ovog zakona. Uključiću se u raspravu u daljem toku. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić. Posle njega narodni poslanik Božidar Delić i narodni poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srbija, kao svaka država koja drži do sebe, zakonom utvrđuje odlikovanja koja se dodeljuju za izuzetne zasluge, koje su značajne za Republiku Srbiju. Ovaj zakon već duže vreme čeka na usvajanje, počev još od predsedavanja Predraga Markovića Narodnom skupštinom pa sve do danas, s tim da se tekst stalno prekrajao i menjao, da bi konačno u ovoj formi došao pred narodne poslanike. Veliki nedostatak ovog predloga zakona je činjenica da se izbrisala istorija i tradicija srpskog naroda. Nema više odlikovanja koja su nosila nazive po velikanima srpske istorije, po junacima sa bojnog polja, i ovo je još jedan dokaz da je ovaj predlog zakona pravljen tamo gde su se i do sada smišljali planovi protiv srpskog naroda. Međutim, ono što odmah upada u oči je činjenica da će jedan čovek i ''njegovi dvorani'', u zakonu se imenuju kao „Generalni sekretarijat predsednika“, odlučivati o tome ko će činiti Komisiju za odlikovanja od, kako u članu 16. piše, uglednih ličnosti u Republici Srbiji. Dakle, mi, građani Srbije, treba samo da ćutimo i strepimo koga će predsednik Republike imenovati za člana Komisije, odnosno koga predsednik Republike vidi kao uglednu ličnost. Kao što je nekada radio kralj, deleći ordenje i šakom i kapom, kao u Domanovićevoj „Stradiji“, tako se sada ponaša i predsednik – sam imenuje članove, sam postavlja predsednika Komisije, sam može i da oduzima odlikovanja, doduše ukazom, sam vanredno deli odlikovanja itd. Sada da se vratimo na odrednicu - ugledna ličnost. Kakvi su politički vetrovi i raspoloženje u vrhu vladajućeg establišmenta, od sastava komisije može samo da nas boli glava i da nas hvata očajanje. Već sada možemo da pretpostavimoko će se sve tu naći. Prvo će da se poređaju, verovatno, predstavnici nevladinih organizacija, naravno po nekoj hijerarhiji ko je više u svojim nastupima vređao, omalovažavao, blatio srpski narod. Neki su čak i ličnim primerom, šamaranjem srpskih stradalnika usred Beograda, debelo već zaslužili mesto u predsedničkoj komisiji. Tu su onda oni silni sociolozi, javni oglašavači u državnim medijima koji nam govore da nam je sve u najboljem redu, da mnogo lepo živimo, da nam je Evropa nadohvat ruke, da poljoprivrednici nikada nisu imali ovako dobru rodnu godinu, samo je mali problem što su sa cenama zavijeni u crno i tako dalje i tako dalje. Naći će se možda i neko ugledan, po mišljenju predsednika, koji se krije ispod zastave boje duge i koji je dojadio nama u Srbiji kukumavkama što mu je propala, hvala bogu, nekakva parada ponosa. Uostalom, ionako će poslednju reč na sastav komisije dati američki ambasador ili neko iz Brisela. Komisija će uostalom imati pune ruke posla - kome će pre dodeliti ordenje i medalje. Pre svega, vodiće računa da se slučajno ne dogodi da neki oficir ili vojnik koji je ratovao braneći srpski narod dobije kakav orden, makar i posmrtno. Bože sačuvaj da slučajno neki pilot, heroj iz 1999. godine, dobije tako nešto, to bi bila uvreda i za NATO i za Brisel i za njihove ambasadore. Heroja poput majora Tepića, poput junaka sa Košara, ima na stotine, ali je, izgleda, srpskim junacima, onima koji su preživeli, namenjena sudbina Milunke Savić, a poginulima zaborav. Ali zato će Komisija (predsednička komisija) morati da dodeljuje odlikovanja svima onima koji su doprineli da Srbija u poslednjih nekoliko godina izgleda danas ovako. Kao prvo, treba dodeliti orden zaslužnima za ovakvu privatizaciju, jer prodati toliko preduzeća za toliko malo para je izuzetan podvig nezabeležen u svetu. Uspeh je toliko veći za buduće nosioce ordena za zasluge što je otpušteno toliko mnogo radnika i na tome im je čestitalo i staro i mlado iz Brisela, MMF, Svetske banke, pa neće biti čudo ako i od njih dobiju kakav orden. Orden bi svakako trebalo da dobiju i oni koji su zaslužni što svakih desetak dana saznamo da ćemo uzeti kredite od milijardu dolara, od milijardu evra, od ovoga i onoga, naravno sve za dobrobit građana. Predlažem Komisiji da prepiše Domanovićev recept iz „Stradije“, koji vrlo poučno pojašnjava kriterijume kome i kako dodeliti orden. Kaže Domanović: „Jedan mi reče da ga je ministar odlikovao za retke zasluge i požrtvovanje prema otadžbini jer je rukovao mnogim državnim novcem punu godinu dana, a u kasi je pri pregledu nađeno samo 2.000 manje nego što je trebalo da bude. Pravo je, govorilo se, jer je mogao sve upropastiti, ali mu plemenitost i rodoljublje nije dalo da to učini. Jedan je odlikovan što je mesec dana bio čuvar nekih državnih magacina i magacin nije izgoreo. Jedan je odlikovan što se obogatio za nepune pola godine liferujući državi loše žito i još vazda drugih stvari“. Svaka sličnost sa pojedincima je sasvim slučajna, mada se stiče utisak da je ova satira napisana sada, a ne pre sto godina. Prvi koji bi trebalo da dobije Medalju za hrabrost je lično predsednik Republike. Pitate se zašto. Zato što je predsednik hrabro i ponosno izjavio pred građanima Srbije, ne trepnuvši, da će Srbija dobiti novih 200.000 radnih mesta ako on osvoji predsednički mandat. Dakle, reći to građanima u lice predstavlja veliku smelost i to zaslužuje Medalju za hrabrost. Na stranu to što bez posla dnevno ostaje stotinu ljudi, a samo u državnoj upravi posao će izgubiti 20.000 ljudi, po rečima ministra Markovića, i što je Srbija dostigla tu brojku od 200.000, ali nažalost otpuštenih a ne zaposlenih građana Srbije. Doduše, savetovao je predsednik radnicima da motkama čuvaju svoja radna mesta, ali oni koji su to bukvalno shvatili završili su na informativnom razgovoru. Da ne bismo širili spisak na ostale zaslužne podanike kabineta, pomenuću još ministra ekonomije i regionalnog razvoja, koji apsolutno zaslužuje i orden i medalju. Kao prvo, Medalju za hrabrost je zaslužio što je stoičkii odvažno, i to napismeno, prevario 5.200.000 građana Srbije da će dobiti po 1.000 evra na ime besplatnih akcija. Ovo je hrabrost kakvu nisu iskazali svi srpski junaci, od Kneza Lazara do danas. Orden za zasluge bi se dodelio iz razloga što je ministar svojim obećanjem dao građanima mogućnost da maštaju kako će potrošiti tih 1.000 evra. Neki su videli u mislima, zahvaljujući Dinkiću, frižider u kuhinji, neki polovan auto, neki su se radovali što će konačno staviti krov na nedovršenu kuću, neki su zamišljali sebe na nekoj morskoj plaži, a neki su proračunali koliko će hleba svakog dana moći sebi da priušte. Dakle, narod je bio srećan makar pola godine, dok nije shvatio da od toga nema ništa. Ali tih nekoliko meseci maštanja, radosti i sreće građana sasvim je dovoljno da ministar dobije orden. U nekim članovima se vidi kontradiktornost pojedinih stavova koji mogu da dovedu do zabune prilikom sprovođenja ovog zakona. Na primer, u članu 15. u stavu 1. se kaže da se odlikovanja dodeljuju u februaru i junu, a u sledećem stavu to pada u vodu, pošto za predsednika to ne važi. U članu 24. predsednik takođe, bez obzira na nečije inicijative za i protiv, sam na svoju ruku može da oduzima odlikovanja, i to, ako ga naljute, po načelu - ja sam ti dao, ja ti ga i uzimam. U članu 24. u stavu 1. kaže se da se odlikovanom licu može oduzeti odlikovanje ako postupa suprotno javnom poretku i moralu. Kako sada ovo da tumačimo? Javni poredak je u prevedenom obliku sinonim za reči „vladajući režim“, pa sada ispada da neko ko je ranije dobio odlikovanje, ako se drzne da napada režim, da ga blati, da ga proziva preko medija, na političkim skupovima, može voljom predsednika i da ostane bez tog odlikovanja. Sada da razjasnimo šta se podrazumeva pod terminom ''ako postupa suprotno moralu''. Šta je za predsednika Srbije, za njegovu komisiju moralno? Možda će Komisija smatrati da je moralno da svi građani Srbije treba da pohrle, recimo, na Paradu ponosa, ali preko 90% građana Srbije smatra da to nije moralno. Ko će biti u pravu u ovom slučaju, da li građani ili ta komisija? Članom 24. neophodno je, takođe, predvideti da se, ukoliko neko bude pravosnažno osuđen za teška krivična dela, automatski mu oduzmu odlikovanja. Što se tiče kaznenih odredbi i evidencije o odlikovanim licima, tu aktuelna vlast može naići na problem. Mnogi miljenici vlasti su dobitnici ordena, medalja, spomenica od strane stranih država koje vode politiku izuzetno štetnu po interese Republike Srbije, a dobitnici tih istih odlikovanja, njihovi državljani ili neko sa strane, zaslužili su ih upravo činjenjem zločina nad srpskim narodom. Neko će se šetati ulicama Beograda sa takvim odlikovanjem u džepu ili će, kao Ivan Čukalović, ponosno da konkuriše za sudiju Ustavnog suda Kosova. Sutradan će ga možda Šiptari odlikovati nekim svojim ordenom i isti takav čovek treba da se spokojno šeta ulicama srpskih gradova. Ako Srbija drži do svoje časti i ponosa, do svoga integriteta, onda ovakve stvari ne sme više dozvoljavati.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić. Da li želite reč? (Da.) Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iz svih ovih diskusija je očigledno da nije sporno da je ovaj zakon nama bio potreban. Čak se iz diskusija vidi da smo svi mi bili spremni da daleko ranije raspravljamo o njemu. Postavlja se onda pitanje zašto je trebalo godinu dana da bi bio u skupštinskoj proceduri i da li se nije mogao naći prostor da se ranije raspravlja o njemu. Kada se gleda šta je od ova 33 člana sporno, kako reče gospodin ministar - ovaj mali zakon, sporni su samo članovi 8. i 9. Sve ostalo je tehnika i tu mogu biti jedna ili druga rešenja. Praktično, ukoliko bi se izvršile intervencije u članu 8. i članu 9, ovaj zakon bi bio prihvatljiv. Bilo je govora i o tome da je zakon ovakav zbog toga što je Srbija siromašna zemlja i što se nalazi u krizi. Srbija je nekada bila mnogo siromašnija, a njezina odlikovanja su se izrađivala u Beču, Ženevi, Parizu ili Petrovgradu. To su odlikovanja koja i danas, kada se pogledaju, plene svojom lepotom i predstavljaju izuzetnu vrednost. Danas mi odlikovanja radimo u Srbiji, u Kovnici novca ili u još nekoliko privatizovanih ili državnih organizacija. Odlikovanja se inače rade od zlata, srebra ili polihronog emajla, ponekad od bronze, ali odnos jednih prema drugima je takav da se daleko najveći broj odlikovanja radi od polihronog emajla. To nije nekakva vrednost ili izdatak za ovu Srbiju. Gospodin Velimir Ilić je pre neki dan ovde govorio o tome da su samo dva savetnika predsednika Tadića i gradonačelnik u zadnjih pet godina "zaradili" oko 500 miliona evra, a možda će i oni biti u sklopu Kancelarije ordena i odlučivati o tome ko je častan da ih dobije i šta je za njih 0,5% od tih prihoda pa da Srbija ima odlikovanja za 50 narednih generacija. Apsolutno nije stvar u tome da Srbija nema materijalnih mogućnosti da izradi ordene. Stvar je u onome drugom, u tome da se jednostavno želeo napraviti taj diskontinuitet koji je bio uspostavljen tek pre nekog vremena, odnosno Zakonom iz 1998. godine. Što se drugih stvari tiče, jedna stvar u članu 24. posebno bode oči, jer to u ranijim zakonima o odlikovanjima nije bilo prisutno. To je stav 5, da predsednik Republike može oduzeti odlikovanje i samoinicijativno. Bilo ko, ako je dobronameran, ako je pročitao ovaj stav, trebalo je da skrene pažnju da nije stvar samo u zloupotrebama, nego ovo jednostavno i ružno zvuči. Ako imamo u članu 16. da Komisija za odlikovanja razmatra predloge odlikovanja, a isto tako i predloge za oduzimanje odlikovanja, onda svi oni koji su želeli da učine dobru uslugu predsedniku države nisu smeli da dozvole da ovaj stav bude u Predlogu zakona, jer on budi sumnje da se neke stvari mogu i zloupotrebljavati. Gospodine ministre, trebalo bi da prenesete ministru kulture da se dobro razmotre amandmani. Videli ste da amandmani dolaze i od onih koji će glasati za ovaj zakon. Istina, i oni su dali - ako se njihovi predlozi usvoje. Ja sam pratio i video da se mnogi predlozi odnose na ista odlikovanja, da su čak i predstavnici opozicije i predstavnici pozicije kroz svoje amandmane naveli ista odlikovanja koja bi morala da nađu mesto u ovom zakonu. Potrebno je izvršiti jednu analizu. Ovim neću da kažem da treba usvojiti sve amandmane Srpske napredne stranke, jer ovde ima jako dobrih amandmana koje su podnele i druge stranke. Ono što smo mi predložili jeste jedna mogućnosti i to je način na koji mi gledamo kako treba uspostaviti kontinuitet sa prethodnim ordenskim sistemima. A za to je potrebno samo malo volje i malo napora. Da uzmemo primer Republike Srpske. Ona je 1993. godine još bila u ratu kada je napravila svoj ordenski sistem, ali njezin ordenski sistem je daleko kvalitetniji od ovoga koji smo mi dobili kao predlog. Znači, potrebna je samo volja, a ne samovolja da se ovaj zakonski predlog dovede u red, jer stvarno je krajnje vreme da država Srbija, kada su u pitanju međunarodni odnosi, a takođe kada je u pitanju regulisanje toga na unutrašnjem planu, da predsednik države može da dodeljuje odlikovanja, odnosno da organizacije koje su i zakonom predviđene kao predlagači za određena odlikovanja mogu da počnu to da predlažu. To je važno, praktično, za sve institucije. Molio bih vas da posebno vidite računa o tome. Odlikovanja ja uvek posmatram dvostruko. S jedne strane, odlikovanja su počast i priznanje onome kome se daju. Ali samim odlikovanjima, kao što je Obilićeva medalja, zatim Orden Njegoša, Vuka Karadžića, Nikole Tesle ili Cvijićeva medalja, neko ko je pre nas odlučivao o zakonima odao je priznanje velikanima našeg naroda. Kada gledam ovaj predlog, ispada da mi takvih ljudi nismo imali u svojoj istoriji. Mi nismo narod kao neki drugi sa prostora eks-Jugoslavije, ili neki drugi čak u Zapadnoj Evropi, koji su čak izmišljali svoju istoriju, bitke u prošlosti itd. i onda izmišljali, na kraju krajeva, i odlikovanja. Mi imamo toliko bogatu istoriju da bi ona bila dovoljna i za nekoliko naroda. Dajte onda da je malo uvažavamo. Ako nećemo to da uradimo mi ovde, u ovoj skupštini, ako mi ne skrenemo pažnju na to predlagaču ovog zakona, ko će to drugi da učini? Građani su danas imali priliku da prate ovu našu raspravu i, koliko znam, nepodeljeno je raspoloženje da se ovaj zakon mora popraviti. Ovakvi zakoni bi trebalo dugo da traju. Republika Srbija je prošla kroz teške istorijske periode i kada je bila u sastavu SFRJ, zatim kao SRJ, a zatim kao zajednica država. Sada je Republika Srbija i, ako napravimo jedan dobar ovakav zakon, nije više bitno ko će dolaziti i u ovu skupštinu, i u Vladu, ko će biti na vlasti u Srbiji, ko će biti predsednikSrbije.
Reč ima poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime DHSS podržavam donošenje ovog zakona. On nam je bio neophodan. To je u skladu sa Ustavom i ustavnim ovlašćenjima predsednika. Ovde se, naravno, postavlja pitanje mere. Ovde se neminovno postavlja pitanje sistema vrednosti. Jer, kriterijum za dodelu odlikovanja, po definiciji, znači afirmaciju i određenih etičkih vrednosti. Požrtvovanje, hrabrost, plemenitost, humanost - sve su to kategorije koje različiti ljudi mogu vrednovati na različite načine. Imamo jedan poprilično poremećen sistem vrednosti. Najveća kriza koja je zahvatila ova zemlju nije ni ekonomska, ni politička, nego moralna kriza. Imamo jedan potpuno naopak sistem vrednosti i jedan potpuno iščašen kulturni model. Otuda, predlog jednog ovakvog zakona neminovno izaziva različite polemike i ljudi imaju različite stavove o ovakvim pitanjima. Kod nas postoji tradicija dodele odlikovanja i već su ona prva, koja je dodeljivao Miloš Obrenović, bila diskutabilna. On je 1859. godine uveo Medalju za privrženost, kojom je nagradio sve one koji su mu pomogli da drugi put dođe na vlast. Onda je kralj Milan ustanovio jedan orden koji je imao svoju istoriju i koji je dobio svoju tradiciju, a to je praktično prvi srpski orden Takovski krst i onda počinje naša istorija dodele različitih odlikovanja. Odlikovanja su dodeljivana i onima koji su ih zaslužili, a često nisu dodeljena onima koji su dali mnogo za Srbiju i srpski narod, a dodeljivana su onima koji su bili zlo za Srbiju i srpski narod. I to važi ne samo za neku daleku istoriju, nego i za skoriju prošlost. Čini mi se da će predsednik imati više posla oko oduzimanja nego oko dodele odlikovanja. Mislim da tim poslom prevashodno treba da se pozabavi, jer ovde su odlikovanja dodeljivana ljudima koji treba crnim slovima da budu upisani u istoriju srpskog naroda. Ali ovo nije loše za jedno istorijsko podsećanje. Neki tragični događaji minulih dana podsetili su nas na neke istorijske stvari, najpre ono zviždanje francuskoj himni, i činjenicu da mlade generacije uopšte ne znaju dovoljno istoriju, da ih treba edukovati i da im treba reći da su srpski vojnici na Krfu, Vidu, Bizerti pored "Tamo daleko", pevali i "Marseljezu", jednu od najstarijih himni u Evropi. Posle one holandske himne "Vilhelmus", i španske i engleske iz 1793. godine, to je jedna od najstarijih evropskih himni. Kao što smo zaboravili da je Srbija bila članica Antante, na čijem čelu je bio Franš Depere, koga smo zvali ''srpskom majkom'' i koji je mnogo godina posle Prvog svetskog rata dočekan u Beogradu od 400.000 ljudi. To je bio najveći skup građana Beograda do 5. oktobra 2000. godine. Moram da vas podsetim da je jedna od najvećih avenija u Parizu, koja se uliva u aveniju Šanzelize, avenija Kralja Petra Prvog od Srbije. Na onom muralu u Forin ofisu u srcu Londona na centralnom mestu je Srbija. Vidovdan je proslavljan u engleskim i francuskim crkvama i školama još od polovine Prvog svetskog rata, pa godinama nakon toga. Sve smo to zaboravili. Bio sam na Parku prinčeva 90-ih godina na utakmici Francuska-Srbija. Tamo niko nije zviždao tadašnjoj našoj himni "Hej, Sloveni", izviždali su je naši građani. Ljudi to ne znaju. Ova priča o odlikovanjima može da bude jedna dobra lekcija iz istorije, da se podsetimo ko su bili naši istorijski prijatelji, da se podsetimo da je Francuska dodelila dva ordena Legije časti Milunki Savić i da je ona bila jedina žena na svetu koja je dobila najveće francusko odlikovanje Ratni krst sa zlatnom palmom. Ovde je zaboravljena. I na to ova tema može istovremeno da nas podseti. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa. (Da.) Reč ima narodni poslanik Vlajko Senić, zamenik predsednika poslaničke grupe G17 plus.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani narodni poslanici, javljam se da iskoristim ovu priliku da reagujem na jedno izlaganje poslanika Narodne skupštine koji je govorio u nekom pejorativnom smislu o saradnji Vojske Srbije sa državom Ohajo, sa nacionalnom gardom Ohaja i, ne zbog replike, nije diskusija dostojna replike, već zbog građana Srbije, samo da kažem nekoliko činjenica. Radi se o jednoj ozbiljnoj državi, koja ima preko 11 miliona stanovnika, i mi smo uspostavili, kao država i kao vojska, bilateralnu saradnju. Postoje dve države koje sarađuju sa nacionalnom gardom Ohaja, a to su Srbija i Mađarska. Prema svim parametrima, koji su čisti i bez ikakvih emocija, naša saradnja je mnogo bolja. Inače je saradnja naše vojske sa nacionalnom gardom Ohaja u SAD ocenjena kao jedna od najuspešnijih bilateralnih saradnji između jedne vojske i jedne nacionalne garde. To je država gde Srbija ima mnogo prijatelja. Jedan od dva senatora iz Ohaja je senator Vojnovič, čovek našeg porekla, koji je pravi iskreni prijatelj Srba i Srbije, i koji nam otvara vrata gde god mi to hoćemo i gde god on može da ih otvori, a to nije malo. On je jedan od najuglednijih američkih senatora. Tamo ima dosta ljudi našeg porekla. Nedavno je predsednik Srbije razgovarao sa guvernerom gospodinom Stiklendom. Ima čak i jedan kongresmen Denis Kučinić, sa kojim smo mi nedavno u poseti razgovarali i koji je bio jedan od glavnih inicijatora da se u američkom Kongresu donese rezolucija o prekidu bombardovanja Srbije od strane NATO-a 1999. godine. Postoji mnogo oblasti saradnje u kojima naša država sa njima sarađuje - sport, pa se sada otvara i prostor za saradnju u oblasti pravosuđa i mogućnost nekakve ekonomske saradnje. Što se tiče vojne saradnje, daleko od toga da je to nekakva neozbiljna saradnja. Mislim da vojni podaci o tome dosta govore. Pripadnici naše vojske su bili tamo, pripadnici nacionalne garde Ohajo su dolazili u Srbiju. Reći ću, između ostalog, da su tamo išli pripadnici naše najelitnije 63. padobranske jedinice da zajedno imaju taktičke i vojne vežbe. Mislim da je to saradnja koja može i Vojsci Srbije i Vladi Srbije i Srbiji da služi na ponos. Te činjenice sam želeo da iznesem ovde isključivo zbog građana Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto više niko ne želi reč, zaključujem načelni pretres. Određujem pauzu. Završetak je prepodnevnog dela. Rad nastavljamo u 14.45 časova, načelnim pretresom 9. tačke dnevnog reda - Predlog zakona o dijaspori i Srbima u regionu. Hvala vam. [[Posle pauze – 14.45]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O DIJASPORI I SRBIMA U REGIONU (načelni pretres) Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Pre nego što pređemo na razmatranje 9. tačke dnevnog reda – Predlog zakona o dijaspori i Srbima u regionu, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da ovom delu sednice, pored predstavnika predlagača, prisustvuju i Predrag Tojić, državni sekretar u Ministarstvu za dijasporu; Miodrag Jakšić, državni sekretar u Ministarstvu za dijasporu; Aleksandra Kojić, sekretar Ministarstva za dijasporu; Đorđe Prstojević, pomoćnik ministra za dijasporu; i Vukman Krivokuća, pomoćnik ministra za dijasporu. Primili ste Predlog zakona, koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju članova narodnih poslanika članova poslaničke grupe i to tako što Poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred, Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa ''Nova Srbija'' - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe da, ukoliko to već nisu učinile, podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Zoran Bortić – poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Mićo Rogović - Poslaničku grupu ''Napred, Srbijo'', narodni poslanik Siniša Stamenković – Poslaničku grupu PUPS, narodni poslanik Zoran Nikolić - Poslaničku grupu DSS – Vojislav Koštunica, narodni poslanik Milorad Buha - Poslaničku grupu SRS, narodna poslanica Vesna Pešić - Poslaničku grupu LDP, i narodni poslanik Jovan Nešović - Poslaničku grupu G17 plus. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača Srđan Srećković, ministar za dijasporu, želi reč? Ministar za dijasporu je prozvan dok je bio ispred vrata, kucajući i tražeći dozvolu da uđe u Skupštinu. Dobar dan, ministre. Dobro došli. Već ste prozvani, ubacite karticu u elektronsku jedinicu. Narodni poslanici će biti strpljivi dve-tri sekunde, dok se pripremite da im se obratite. Molim službu da dostavi karticu ministru Srećkoviću. Reč ima ministar Srđan Srećković.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, zadovoljstvo mi je što sam danas u prilici da najvišem zakonodavnom organu predstavim predlog prvog zakona o dijaspori i Srbima u regionu. Ovaj zakon je odraz čvrste rešenosti države Srbije da budemo moderna, demokratska i međunarodnom pravu privržena zemlja, koja želi da bude lider u regionu, ali i deo svih integracionih procesa i da pri tome očuva naš identitet i gaji najbliže odnose saradnje sa našim ljudima u celom svetu. Zašto je ovaj zakon važan? Zato što su politički, ekonomski, kulturni i lobistički potencijali našeg rasejanja ogromni, ali su zbog pogrešne politike, koja je suviše dugo vođena, nedovoljno iskorišćeni. Širom sveta živi između tri i četiri miliona naših ljudi i svako od njih svakoga dana daje svoj konkretan doprinos poboljšanju imidža naše zemlje i našeg naroda. Svi oni su svojevrsni ambasadori jer svedoče o našim demokratskim tradicijama privrženosti narodu i Srbiji, koja polako ali nezaustavno postaje deo civilizovanog svega. Sa druge strane, svi moramo da se zamislimo nad činjenicom da 40% naših ljudi živi van granica zemlje i da više nikada ne dozvolimo da u Srbiji preovlada politika koja podstiče naše ljude da iz Srbije odlaze. Sa ekonomskog aspekta, građani Srbije moraju da znaju da su u poslednjih 20-ak godina, koliko kod nas na ovaj ili onaj način kriza traje, makroekonomsku stabilnost i kakav-takav nivo životnog standarda očuvale upravo primarna poljoprivredna proizvodnja i naša dijaspora, i na tome treba da joj budemo svi zahvalni. Svake godine po osnovu deviznih doznaka dijaspore u Srbiju uđe oko pet milijardi dolara, što čini između 14 i 15 procenata društvenog bruto proizvoda, i po ovom kriterijumu smo 11. zemlja u svetu. Poređenja radi, ukupna vrednost deviznih doznaka dijaspore prevazilazi jednu polovinu celokupnog izvoza države Srbije. Ovo znači da 1/7 svih ekonomskih vrednosti koje se u državi Srbiji stvore imaju poreklo od deviznih doznaka iz dijaspore i to praktično znači da svaki građanin u Srbiji u proseku godišnje po ovom osnovu prihoduje 690 dolara. Ne sme se izgubiti iz vida i da je naša dijaspora od 2000. godine u razvoj malih i srednjih preduzeća investirala oko 500 miliona dolara, što je jednako zbiru svih ostalih stranih investicija, ukoliko se izuzmu prihodi od privatizacije. U ovim kompanijama danas radi oko 20.000 ljudi, što je dragoceno u uslovima ekonomske krize, kada se borimo bukvalno za svako radno mesto. Čvrstog sam uverenja da ovaj zakon predstavlja suštinski zaokret u politici prema rasejanju, jer će milioni naših ljudi širom sveta i u regionu dobiti priliku da se aktivnije uključe u dešavanja u Srbiji, ali će i iz Srbije dobiti podršku koja je zaista dugo izostajala. Nikada više naši ljudi u svetu ne smeju da budu tretirani kao politički neprijatelji, a Srbi u regionu nikada više ne smeju biti zloupotrebljavani u dnevnopolitičke svrhe. Da odnos prema dijaspori i Srbima u regionu ne bi imao veze sa dnevnom politikom i političkim strankama koje čine izvršnu vlast i da se taj odnos ne bi menjao nakon svakih izbora, želeli smo da pravno regulišemo ovu oblast jednim sveobuhvatnim zakonom. Usvajanje ovog zakona zapravo jeste stvaranje institucionalnog okvira za novu, dugoročnu i, uveren sam, odgovornu politiku. Smatram da je Ministarstvo za dijasporu svojim radom u poslednjih godinu dana doprinelo da država konačno prepozna značaj dijaspore i Srba u regionu i zato verujem da je ovo prekretnica i novi početak koji će doprineti istorijskom pomirenju različitih delova jednog istog naroda, od koje će koristi imati i država Srbija i svaki naš čovek, ma gde živeo. Uveravam vas da nikada država Srbija i njen državni vrh nisu pridavali ovoliki značaj pitanjima dijaspore i Srba u regionu i nikada se ovako temeljno nisu bavili ovom problematikom. Iskreno verujem da je ovo jedno od onih pitanja oko kojih možemo, kao odgovorni ljudi, pronaći široki društveni konsenzus, bez obzira na političke razlike i lične afinitete. Zato i verujem da danas postavljamo temelj dugoročne politike koja neće zavisiti od interesa političkih stranaka niti od sastava izvršne vlasti. To želim još jednom da napomenem. Partnerskih odnosa i saradnje matice i naših ljudi u rasejanju ne može biti ukoliko nema uzajamnog poverenja. Zato mi želimo da izgubljeno poverenje dijaspore vraćamo dugoročnim i strpljivim radom, korak po korak, ali odlučno i konkretnim potezima. To je bio jedan od razloga zašto smo u proceduri kreiranja ovog zakona imali najširu moguću javnu raspravu, koja je trajala punih šest meseci i u okviru koje je održano nekoliko stotina javnih tribina i okruglih stolova širom sveta. Radnu verziju poslali smo na adrese 2.400 naših udruženja, organizacija i uglednih pojedinaca, sa pozivom da kroz konkretne predloge, primedbe, sugestije i kritike daju svoj neposredan doprinos kvalitetu ovog zakona. Svi ovi predlozi su veoma ozbiljno razmotreni i svaki od njih koji se uklapao u osnovnu koncepciju zakona i nije bio u suprotnosti sa drugim pozitivnopravnim propisima, principima i pravilima EU i preporukama Saveta Evrope, postao je sastavni deo ovog zakona. Zato ovaj zakon doživljavam kao zajednički projekat dijaspore Srba u regionu i države Srbije i moram još jednom da izrazim svoje posebno zadovoljstvo. Interesovanje je zaista bilo ogromno. Organizacije i pojedinci iz celog sveta dali su svoj konkretan doprinos, što potvrđuje koliko je bilo njihovo iščekivanje da se jedan ovakav zakon donese. Ovim putem želim da se zahvalim svima njima, a nabrojaću samo neke, slučajnim redosledom i sa podjednakim poštovanjem: Kongres Srpskog ujedinjenja iz SAD, Austrije i Beograda, Srpska narodna odbrana iz SAD, Kanade i Australije, Savez srpskih udruženja u Nemačkoj, Centralni savet Srba u Nemačkoj, Savez Srba Austrije, Zajednica srpskih klubova Beča, Srpski kulturni savez iz Švajcarske, Srpski savez u Švedskoj, Srpska kulturna zajednica „Arzinjano“ iz Italije, Ujedinjena srpska dijaspora Evroazije, Demokratska partija Srba iz Makedonije, Srpsko društvo iz Velike Britanije, Srpski kulturni centar Slovenije, Savez srpskih društava iz Slovenije, Prosvjeta iz Hrvatske, Zajedničko vijeće opština Vukovar, Savez Srba u Švedskoj, Srpski savez u Švedskoj, Udruženje srpskih pisaca iz Švajcarske, Savez Srba u Rumuniji, Crkvenoškolska opština ''Sveti Sava'' iz Južnoafričke Republike, Samouprava Srba u Mađarskoj, Skupština dijaspore Srba u Francuskoj, Udruženje „Mozaik“ iz Pariza, Udruženje „Morača Rozafa“ iz Albanije, Društvo srpsko-turskog prijateljstva „Inat“, Udruženje Slovaka iz Srbije u Bratislavi, Jevrejsko udruženje „Šalom Tora“, Srpski institut za javnu diplomatiju iz Brisela, Udruženje Rumuna iz Srbije ''Banat'' iz Jenčepinga iz Švedske, Udruženje Srba iz Grčke. Napominjem još jednom da je redosled slučajan i zaista svima iskreno zahvaljujem na saradnji tokom izrade ovog zakona. Ovaj zakon prvi put definiše naše rasejanje jasno i precizno. Dijaspora je ekonomska i politička emigracija koja je u različitim vremenskim fazama odlazila u inostranstvo, najčešće zbog pogrešne politike koja je dovodila do manjka demokratskih sloboda i loših uslova života. Dijasporu čine, dakle, svi naši državljani i potomci naših državljana koji žive van granica naše zemlje, bez obzira na nacionalnu, versku, političku ili bilo koju drugu pripadnost, i pripadnici srpskog naroda iseljenici iz regiona i njihovi potomci. Srbi u regionu su autohtono stanovništvo koje na ovim prostorima živi vekovima, a u nekim državama su bili ili su i danas konstitutivni narod. Neki postavljaju pitanje zašto se posebno spominju Srbi u regionu. Upravo zato što Srbi u Banjaluci, Trebinju, Kninu, Temišvaru, Vukovaru, Nikšiću, Skadru ili Kumanovu nisu dijaspora. Tamo žive vekovima i dali su značajan pečat istorijskom razvoju čitavog Balkana, kao i zemalja u kojima danas žive. Noseća institucija ove nove politike biće Skupština dijaspore i Srba u regionu, koja će biti simbol jedinstva države i naroda. Skupštinu dijaspore i Srba u regionu činiće 45 delegata dijaspore i Srba u regionu. Oni će biti predstavnici rasejanja, uvaženi u sredini u kojoj žive, spremni da obavljaju poslove očuvanja i jačanja odnosa matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu. Biraće se za države ili delove država u kojima boravi značajan broj pripadnika dijaspore, odnosno Srba u regionu. Uslove i način izbora sporazumno će utvrđivati organizacije dijaspore i organizacije Srba u regionu, odnosno, naglašavam, matična država se ni na koji način neće mešati u postupak i uslove izbora delegata u Skupštini, što će, uveren sam, dati veliki doprinos povratku poverenja dijaspore i Srba u regionu u odnosu na državu Srbiju. Posebno želim da istaknem da će radu Skupštine, pored premijera i svih resorno zaduženih ministara, kao simbol jedinstva, učestvovati, kao počasni gost, i predsednik Republike. Zakonom je predviđeno da Skupština za kontinuirano praćenje i rešavanje konkretnih problema, odnosno izvršenje odluka Skupštine, formira i operativna tela: Ekonomski savet dijaspore, Savet za statusna pitanja dijaspore i Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju. Predlog zakona predviđa donošenje Strategije očuvanja i jačanja odnosa matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu, koja će definisati mere za unapređenje odnosa kako na relaciji matična država – dijaspora, tako i matična država – Srbi u regionu. Kao odraz volje i odlučnosti da, u skladu sa međunarodnim pravima i standardima EU i politikom očuvanja dobrosusedskih odnosa da se u tom smislu štite interesi i prava srpskog naroda na prostorima na kojima tradicionalno živi, zakon predviđa i konstituisanje Saveta za odnose sa Srbima u regionu. Na čelu tog saveta biće predsednik Republike Srbije, čime kao država šaljemo jasnu poruku koliko nam je ovo pitanje važno. Savet će imati zadatak da obezbedi podršku Republike Srbije Srbima u regionu u ostvarivanju njihovih građanskih, političkih, socijalnih, ekonomskih i kulturnih prava i posebno prava u oblasti očuvanja nacionalnog identiteta. S druge strane, naš strateški cilj je da budemo ekonomski i politički lider na Zapadnom Balkanu, za šta, bez sumnje, imamopotencijala, ali to podrazumeva i našu obavezu da budemo lider u razvoju dobrosusedskih odnosa i regionalne saradnje. Zato sam siguran da će ovaj savet dati značajan doprinos ubrzavanju u evrointegracionih procesa svih zemalja iz regiona. Ovim zakonom osniva se i Budžetski fond za dijasporu i Srbe u regionu, radi ostvarivanja konkretnih ciljeva: upotreba, učenje, čuvanje i negovanje srpskog jezika i ćiriličkog pisma; sprečavanje asimilacije negovanjem bliskih odnosa sa matičnom državom, jačanjem svesti o poreklu, očuvanjem i negovanjem srpskog kulturnog, etničkog i verskog identiteta; unapređenje informisanja; kao i razvoj uzajamno korisnih odnosa između strane države u kojoj žive pripadnici dijaspore i matične države kroz prezentaciju i promociju kulturne baštine i kulturnih aktivnosti, a sve u cilju unapređenja imidža Republike Srbije. Osnivanjem ovog fonda, čiji će samo formalni i prvi simbolični ulagač biti država, zapravo ćemo stvoriti pravni okvir da svi koji to žele, finansijski mogu da pomognu ove i druge humanitarne aktivnosti a da pri tome budu potpuno sigurni da će novac biti utrošen za predviđene svrhe, što je veoma važno, imajući u vidu neka ranija iskustva dijaspore u odnosima sa državom Srbijom. U ovom zakonu, kao i u svakom drugom koji bismo moj tim i ja predložili, osnovno polazište je prvi i nezamenljivi cilj da olakšamo i ubrzamo put ka EU i svim ostalim međunarodnim integracijama, jer je to jedini način da imamo ekonomski jaku i politički uticajnu državu. Naše je čvrsto opredeljenje da budemo faktor regionalne stabilnosti i razvoja, moderna demokratska država koja poštuje međunarodno pravo i zapadne standarde ponašanja, ali i štiti naše državne i nacionalne interese, kao što to čine Francuska, Nemačka ili Velika Britanija, na međunarodnoj zajednici prihvatljiv i razumljiv način. Dame i gospodo narodni poslanici, podrška ovom zakonu nije podrška nijednoj politici, nijednoj konkretnoj ideologiji. Usvajanjem ovog zakona postavljamo temelj politike prema rasejanju i ustanovljavamo mehanizme za sprovođenje te politike, koja mora biti dugoročna i nezavisna od političkih partija. Uveren u dobru nameru svakoga od vas, pozivam vas da u otvorenoj i demokratskoj raspravi date konkretan doprinos usvajanju najboljih rešenja. Zahvaljujem na pažnji.
Pre nego što nastavimo rad, obaveštavam Narodnu skupštinu da je ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Nova Srbija narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? Narodni poslanik Aleksandar Čotrić, zamenik predsednika Odbora za odnose sa Srbima van Srbije? (Ne.) Da li želi reč predsednik Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne.) Da li narodni poslanici Milorad Buha, Nikola Žutić, Momčilo Duvnjak, Branimir Đokić, Mirko Munjić, Siniša Stamenković, Željko Tomić, Zoran Nikolić i Aleksandra Janković, koji su na sednici Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije izdvojili mišljenje o Predlogu zakona, žele da obrazlože izdvojeno mišljenje? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je jedan bitan zakon, koji rešava materiju koja je, nažalost, do sada bila neozakonjena i koja verovatno ima najmanju podzakonsku i zakonsku regulativu od svih oblasti u pravnom sistemu Republike Srbije. Zašto je bitan ovaj zakon? Iz izlaganja ministra mogli smo čuti da je na prostorima trećih zemalja ovoga trenutka prisutno između tri i četiri miliona, a verovatno i više, Srba. Zašto je još značajan? Zbog toga što su Srbi odlazili u svet iz više razloga: ekonomskih, socijalnih, iz razloga proterivanja, genocida, etničkog čišćenja itd. Različiti su motivi odlaska u svet. Mi moramo posvetiti pažnju kako onima koji su otišli iz ekonomskih razloga pre 200, 150, 50 godina i danas odlaze u svet, tako i onima, sa posebnom pažnjom, koji su proterani i koji žive na prostorima Balkana. Genocid i etničko čišćenje treba da zabrinu današnjicu i međunarodnu zajednicu, a posebno Republiku Srbiju, jer je Srbija podnela najveći ekonomsko-finansijski teret proterivanja Srba sa prostora na kojima su bili autohton narod, u kojima su imali državljanstvo, u kojima su bili ravnopravan narod. To je jedna strana. Druga, kako reče ministar, dijaspora svake godine ovoj državi da između 13 i 15, čak bih se usudio i da kažem da je to daleko više, više od pet milijardi dolara. Sve se to sliva u budžet Republike, u platni bilans, i mi deficit platnog bilansa uglavnom pokrivamo deviznim doznakama iz inostranstva. To je ono što zvanično prođe kroz platni sistem Republike Srbije. Ali, pored platnog sistema, gotovinski se unese daleko više i zato se usuđujem reći da je to sigurno negde između 18 i 20 posto bruto društvenog proizvoda Republike Srbije. S druge strane, imamo ustavnu kategoriju. Naime, članom 13. stav 1. Ustava Republike Srbije predviđeno je da Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana u inostranstvu. U stavu 2. se kaže: "Republika Srbija razvija i unapređuje odnose Srba koji žive u inostranstvu sa matičnom državom". Zbog toga je ovaj zakon neophodan. SRS je u pripremi ovog zakona imala više formalno-pravnih i stvarnih primedbi, koje je izložila na odborima, na neformalnim i formalnim sastancima, i očekuje da amandmani koji su dati od SRS budu u većini i prihvaćeni, jer su suštinski i vrlo značajni. S druge strane, želimo da imamo zakon koji će omogućiti građanima Srbije potpunu zaštitu, da sve one anomalije, svi oni problemi koji muče Srbe, posebno Srbe u okruženju, budu rešeni, a da država i državni organi operativno rešavaju, po ubrzanom postupku, sve ono što je problem Srba u okruženju. Imamo još jedan zakon, koji je donet još 1990. godine, a to je Zakon o izbeglicama, koji u svom članu 4. kaže sledeće: "Republika Srbija obezbeđuje kolektivnu zaštitu ličnih, imovinskih i drugih prava i sloboda izbeglica i obezbeđuje međunarodnopravnu zaštitu na način koji je utvrđen za njene građane". Nažalost, ovaj zakon i ovaj član zakona nisu u funkciji. Državni organi Republike Srbije nisu ispunili svoju obavezu u smislu zaštite ličnih, imovinskih, kolektivnih, socijalnih i ostalih prava. Da to nije samo moj puki stav, Vlada Republike Srpske Krajine u progonstvu...
Narodni poslaniče, pet minuta. Vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Nikolić, koji je izdvojio mišljenje, a posle njega narodni poslanik Mirko Munjić.
Poštovani narodni poslanici, poštovani ministre, predstavnici ministarstva, poštovani građani Srbije, pred nama je danas Zakon o dijaspori, dugo najavljivan i nesporno potreban svakoj državi koja ima tako brojnu dijasporu. Uostalom, i naša ustavna obaveza jeste da kao država brinemo o svojim sunarodnicima, ma gde se oni nalazili. Dakle, ne može se osporiti potreba da se veza između matice i dijaspore institucionalizuje. Za to nam je potreban zakon. S obzirom na stanje u našoj državi, ali i stanje u dijaspori, zakon koji nam je potreban jeste dobar zakon, oslobođen svake politike, a naročito politikanstva. Dakle, na ovu jednu preku potrebu koju kao narod i kao država imamo, odgovor Vlade i nadležnog ministarstva je katastrofalno loš. Ovo nije zakon koji je pisan za dijasporu, ovo je zakon koji je pisan za jednu političku stranku, političku stranku koja ovaj resor drži već tri mandata i koja želi da svoj politički uticaj pretoči u stvaranje institucija koje će, navodno, brinuti o Srbima u dijaspori. Ovo je vrlo slično onome kada smo, pre dva meseca, usvajali zakon o regionalizaciji Srbije, kada je na bazi ucena jedne poslaničke grupe, odnosno stranke G17 plus, skupštinska većina morala da izglasa čitavu strukturu onih statističkih regiona, sa potrebnim institucijama i, naravno, par stotina novozaposlenih ljudi. Slična stvar je i kada je u pitanju ovaj zakon. I na Odboru za Srbe izvan Srbije sam rekao da je ovaj zakon kontroverzan i kontradiktoran. Mene raduje samo jedna stvar i to je jedino što me raduje povodom ovog zakona. Ukoliko skupštinska većina usvoji ovaj zakon, prestaje potreba za Ministarstvom za dijasporu. Izgleda da SPO, pošto je ministarstvo u nadležnosti te stranke, želi da svojim primerom prvi da doprinos racionalizaciji srpske vlade i da izglasavanjem ovog zakona i institucija koje su predviđene ovim zakonom sebe ukine i na taj način smanji prekobrojnu administraciju koju sada imamo. Naravno, morao sam malo da se našalim, ali sada više neću. Vi ste naveli vrlo značajne, možda i najznačajnije organizacije Srba u inostranstvu, da su dali podršku ovom zakonu. Pitam vas – da li imate to napismeno, sa pečatom, sa potpisom? Ja tvrdim da nemate. Dakle, prvi predlog zakona od pre godinu dana je dočekan na nož, sa pravom, jer ste tada pokazali jasnu ambiciju da želite da kontrolišete dijasporu. Kada ste videli da ste se malo zaigrali u čitavoj toj stvari, sada ste izvršili nekakve izmene i korekcije, ali ono što je simptomatično, što je prisutno, jeste da dijaspora ćuti. Muk je u dijaspori zato što ovaj zakon niste napisali za dijasporu, nego zbog sebe. I to dijaspora jako dobro zna. Ovaj zakon će, doneli ga mi ili ne, naročito ako bude izglasan, biti ignorisan od dijaspore zato što ne rešava suštinske probleme dijaspore, zato što se ne hvata u koštac sa onim problemima izgradnje čvršćih veza, već će služiti da putem skupštinara, odnosno delegata u Skupštini, vi zapravo pokušate da u političkom smislu kontrolišete dijasporu. Vi igrate, nažalost, na političku podeljenost u dijaspori. Dijaspora je sastavljena od našeg naroda, mi smo jedan narod. Onako kakvo je stanje u državi, takvo je i u dijaspori. Ovaj zakon je morao da bude proizvod jedinstvenog stava svih relevantnih političkih snaga u državi. Šta zapravo želimo sa dijasporom i kakav taj odnos treba da bude? Verujem da je taj dogovor mogao da bude postignut, ali o tome niste želeli da razgovarate. Zbog toga što ste zakon napisali za sebe, niste ga napisali za dijasporu, ovo je zakon koji ponižava i unižava srpsku dijasporu i ne bi trebalo da bude usvojen.
Reč ima poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, na Odboru za odnose sa Srbima izvan Srbije izdvojio sam mišljenje u pogledu predloga ovog zakona o dijaspori i Srbima u regionu iz više razloga. Neke ću reći sada. Na Odboru je ministar otprilike rekao, prvo, da se radi o jednom, čini mi se, istorijskom zakonu, da se prvi put zakonskim rešenjem obuhvata jedna osetljiva materija, materija Srba u dijaspori i Srba u regionu, te da zakon treba da bude nadstranački, da se njime postigne konsenzus svih političkih stranaka. Što se tiče toga da se radi o istorijskom zakonu, nema tu nikakvog istorijskog zakona. Istorijski su bili mnogi zakoni do sada, pa znamo kako se selektivno primenjuju, kako se neki uopšte ne primenjuju itd. Ovo jeste važan zakon, nije istorijski, a materija jeste osetljiva. Tačno je da nije postojalo regulisanje u ovoj oblasti, ali zato ste vi krivi. Ne vi, ministre, kao ličnost, nego zna se ko je tu kriv. Što kaže Volter, odgovornost postoji i za ono što radimo, ali i za ono što ne radimo. Nedonošenje ovakvog zakona niz godina otkad ste na vlasti, apsolutno ne može biti nikakvo amnestiranje od vaše odgovornosti zbog toga. Što se tiče toga da zakon treba da bude nadstranački, to je tačno, ali je pitanje da li je ovaj zakon uopšte koncipiran da bude nadstranački. Gospodine ministre, bez imalo malicioznosti, vaše ministarstvo čak ni korice ove knjige "Položaj i perspektive srpskog naroda u zemljama okruženja" nije moglo da upriliči, a da ne liči na neka vaša stranačka obeležja. Vi možda niste znali, mislim da će vam biti drago da utvrdite da su ovo boje vašeg stranačkog obeležja. No dobro, toliko o nepristrasnosti, možda to i nije bio vaš cilj. Što se tiče sledećeg pitanja, a to je pitanje Srba u dijaspori i Srba u regionu, postavio bih pitanje – kada ste već nabrajali Srbe iz regiona, zašto u ovom nabrajanju nema Srba iz Bugarske, zašto nema Srba iz Grčke? Ako je već nabrajano, trebalo je da bude kompletno nabrojano. Sledeće pitanje vezano je za pokušaj politizacije Srba, kako u dijaspori tako i u regionu. Po meni, postojaće ovde dva rešenja po donošenju ovog zakona. Ili ćete izvršiti politizaciju Srba u regionu, i to zbog organizovanog političkog nastupa prema Srbima u dijaspori i u regionu, ili ćete Srbe u dijaspori i u regionu zavaditi još više nego što su danas, na žalost našu i naše države, zavađeni. Dalje, izbor delegata u Skupštini i skupštinskim savetima, način izbora tih delegata, kako će se Srbi dogovarati, koliko će trajati mandati, do kada će da traje Skupština, saveti, ima li novih ljudi koji će se kasnije pojaviti kao predstavnici tih skupština i saveta ili će ovi postojeći biti večiti članovi skupština i saveta – to su sve nepoznanice koje ovaj zakon ne reguliše ili ne reguliše na pravi način.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora.
Gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, moj kolega iz Odbora i poslaničke grupe Zoran Nikolić je rekao uglavnom sve što poslanička grupa DSS zamera ovom zakonu. Dodao bih još neke stvari. Ovde se spominje vanstranački karakter. Zbog građana Srbije i naših ljudi u dijaspori, pročitao bih ko čini sastav Saveta: predsednik Republike Srbije, predsednik Vlade, ministar za spoljne poslove, ministar za dijasporu, za prosvetu, za kulturu, za vere, za finansije, predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine, predstavnik Srpske pravoslavne crkve i komesar Komesarijata za izbeglice Republike Srbije. Nikoga iz dijaspore u Savetu nema, a pogotovo je interesantno da ima iz Izvršnog veća AP Vojvodine a nema nikoga sa teritorije Kosova. To je vrlo simptomatično. Izražavam sumnju da je ovo tendenciozno i namerno urađeno. Moraćete da budete veoma ubedljivi i da kažete zašto nekoga ima iz Izvršnog veća Vojvodine a iz kosovskih institucija Republike Srbije nema nikoga. Kažete - Savet ima sekretara, koji učestvuje u radu Saveta bez prava odlučivanja itd. Sekretara Saveta postavlja Savet, na predlog predsednika Republike. Sekretar Saveta, pretpostavljam, nije toliko bitna funkcija, ali vas molim, tj. samo sam spomenuo jednu sitniju stvar, da mi kažete gde to možete da nađete u svetu, uopšte u uporednom pravu... Ne samo zakon o dijaspori, smatram da je za našu državu potreban ovaj zakon, ali uopšte mnoga rešenja nećete naći u uporednom pravu, u drugim državama. Toga jednostavno nema. Vi sad, za moj pojam, izmišljate neke nove funkcije da bi se, plašim se, raširila jedna organizacija, a vrlo je interesantno i dao sam primer gde predstavnika dijaspore nema. Član 22. je veoma zanimljiv, govori o Skupštini. Skupština se sastaje u redovno zasedanje, po pravilu na Dan dijaspore. To nije ništa sporno. Skupština se sastaje u vanredno zasedanje na zahtev najmanje 1/3 delegata ili na zahtev ministarstva nadležnog za dijasporu, odnosno danas gospodina Srećkovića i njegovih saradnika, sa unapred određenim dnevnim redom. Molim vas, gospodine Srećkoviću, ovo je najkonkretnije pitanje - navedite mi jednu skupštinu, da li pčelara, mladih gorana ili bilo koje države u svetu, koju ne saziva predsednik skupštine nego ministar, odnosno ministarstvo. Molim vas da mi date primer u kojoj organizaciji skupštinu ne saziva predsednik skupštine, nema mogućnost da je sazove. Stvarno vas molim da mi na to odgovorite. O međusobnom povezivanju dijaspore nema reči. Sve je pod kontrolom, odnosno žargonski rečeno, ''pod šapom ministarstva''. Samostalna delatnost dijaspore je pod znakom pitanja. Dosta organizacija se javilo našoj poslaničkoj grupi DSS da se žali da ne vidi sebi prostor u daljem delovanju jer je Ministarstvo pokrilo što ono smatra za najvažnije delove u našoj dijaspori. Mislim da niste radili na jedinstvu dijaspore ovim zakonom, a to je trebalo da vam bude vodilja. To vam je trebalo biti osnovno načelo, a vi to niste uradili. Za kraj još jedno pitanje. Vrlo je interesantno da ovaj zakon Vlada Republike Srbije nije dala na Venecijansku komisiju. Voleo bih da to probate. Uputite ga, pa da vidimo šta će oni da kažu. Jer, ovde ima rešenja, ja sam naveo svega tri-četiri, ali u raspravi o amandmanima mi ćemo mnogo toga da vam kažemo. Ništa vas ne košta da ga date na Venecijansku komisiju, pa da vidimo šta će ljudi da kažu. Jer, ovakvih zakona je malo, i u Evropi i u svetu, vrlo su specifični i osetljivi, i voleo bih da vidim šta će ugledne institucije, koje prate zakonodavstva raznih država, da kažu za tekst ovog zakona.
Da li još neko od narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Ja sam izdvojila reč na Odboru zato što sam smatrala... Naravno, svi se slažemo, svi prethodni govornici, da ovo jeste nešto što je nadstranačko pitanje, ali baš zato što je nadstranačko pitanje i baš zato što se, kako je to rekao potpredsednik Odbora, donosi istorijski zakon i zato što ga nazivamo sistemskim i krovnim zakonom, vrlo je važno kako je on formulisan. Jedna od prvih stvari odnosi se na sam naziv zakona. Kolege iz Srpske radikalne stranke i ja podneli smo amandmane kojima bi se sam naziv zakona morao promeniti u zakon o Srbima izvan Srbije. Zašto? Činjenica je da su Srbi konstitutivan i državotvoran narod i da, kao takvi, oni žive i u Republici Srpskoj i u Republici Srpskoj Krajini i u Crnoj Gori. Stoga Republika Srbija jeste samo jedna od matica srpskog naroda na Balkanu. Vrlo je važno, kada govorimo o dijaspori, ubaciti i odvojiti, na neki način, termine dijaspora i Srbi u regionu, koji bi označavali sve one naše sunarodnike koji žive u ovim drugim državama a i koji su konstitutivan i državotvorni element u njima. Sem toga, mislim da je jako važno kakva je zapravo bila namera zakonodavca. Naime, ono što sam iz današnjih novina pročitala, u izjavi gospodina ministra za dijasporu, gospodine Srećkoviću, vi za današnje „Novosti“ kažete ovako: „Suština posla u našem resoru su putovanja, a mi smo i njih smanjili za 40%“. To može da bude omaška, ali ja mislim da možda govori o pravim namerama zakonodavca. Šta zapravo to znači? Suština posla ministarstva za Srbe izvan Srbije su putovanja? Znate, mnogi ljudi u dijaspori se inače osećaju kao putujući bankomati, kao ljudi koji su tretirani tako da u Srbiji imaju status građana trećeg reda, osim, naravno, kad donesu devize i kada treba da pripomognu neku akciju partijske vlasti. Utoliko je ova izjava krajnje neadekvatna, a kao psiholog mogu da vam kažem da verovatno predstavlja neku vrstu nesvesne omaške, koja u stvari govori o pravim motivima za donošenje ovog zakona. Pored toga, vrlo me zanima kako ćete vi rešavati probleme Srba koji žive na teritoriji Hrvatske, kako ćete rešavati probleme Srba u Republici Srpskoj i šta je konkretno ovim zakonom urađeno da se Republika Srbija vrati u poziciju garanta Dejtonskog sporazuma? Vi vidite šta se događa u Republici Srpskoj, pretpostavljam da ste informisani, vidite da se sprema nešto što je usmereno na razgrađivanje ove srpske države, vidite da se prave raznorazni sporazumi koji bi praktično trebalo da ukinu ovaj entitet, a ne vidim šta ste vi, kao ministarstvo koje se bavi Srbima izvan Srbije, u tom pogledu uradili, osim što ste, kako kažete, smanjili troškove za putovanja? Uradili ste vi, gospodine Srećkoviću, još jednu zanimljivu stvar. Svi znamo da će biti otpuštani državni službenici. Vi ste pre plenarne diskusije u Skupštini službenicima u svom ministarstvu postavili kao pitanje i radni zadatak da elaboriraju moguće primedbe opozicije. Zaista ne mogu da otkrijem izvor jer je izvesno da bi takva osoba odmah dobila otkaz, ali je činjenica da ste im kao radni zadatak, u trenutku kada svima stoji, praktično, pretnja otkazom nad glavom, postavili pitanje - ajde sada da spekulišemo o namerama opozicije. Uverite me, gospodine Srećkoviću, ne samo mene nego i Srbe u rasejanju koje niste uspeli do sada ni da prebrojite, da je ovo zakon koji će zaista rešiti i njihov i naš problem. Uz to, ne bi bilo loše, pošto pripadate opciji koja sada radi NATO propagandu, da nam objasnite da li ćete vi kao dijasporu tretirati i Srbe u južnoj pokrajini. To su samo neki od razloga zbog kojih sam morala da izdvojim mišljenje na ovom odboru.
Da li još neko od poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Žutić, a posle njega narodni poslanik Branimir Đokić.
Gospodine ministre, poštovani poslanici, ova konačna verzija nacrta zakona o dijaspori i Srbima u regionu potpunija je od prethodne, prvenstveno zbog razlikovanja pojmova Srbi u dijaspori i Srbi u regionu. Naime, mi iz SRS smatramo da je potpuno drugačija problematika s kojom se susreću Srbi u dijaspori i Srbi u regionu i zato pozdravljamo odluku Ministarstva da ova dva pojma u nacrtu zakona razdvoji. S druge strane, smatram da u članu 2. nije data potpuna definicija pojma Srbi u regionu. Po meni, taj pojam trebalo je istorijski precizirati, odnosno napisati da se on odnosi na Srbe u nekadašnjim srpskim istorijskim zemljama koji su uglavnom previranjima, odnosno prozelitizmom asimilirani u određenu novu naciju ili ratnom silom, odnosno agresijom, odstranjeni sa područja nekadašnjih srpskih zemalja. Ne treba zaboraviti da su pokrajine eks-Jugoslavije, bez Slovenije i Hrvatskog Zagorja, bile domicilne zemlje srpskog naroda. I naša himna „Bože pravde“ pominje zaboravljene srpske zemlje i srpski rod. Treba ili poštovati ili mijenjati tekst himne prema kojem se današnja vlast ne odnosi s potrebnim poštovanjem. U načelnoj raspravi na skupštinskom Odboru za Srbe van Srbije zahtijevao sam da se u pobrojane zemlje koje nacrtom obuhvataju Srbe u regionu, a to su Slovenija, Hrvatska, BiH, Crna Gora, Makedonija, Rumunija, Albanija i Mađarska, uvrste i Grčka, Bugarska, Turska i Republika Srpska. U naknadnoj diskusiji ću detaljnije obrazložiti moje zahtjeve pošto sada neće biti vremena , u predviđenih pet minuta. U načelnoj raspravi sam istakao totalnu zapostavljenost Narodne skupštine Republike Srbije i njenog odbora u odnosu na iseljeničku i regionalnu problematiku Srba u regionu. Proučavajući nacrt zakona, zaključio sam da je Narodna skupština u potpunosti zapostavljena kao ključna institucija parlamentarne demokratije. Ona se ne pominje ni u osnovnoj strategiji jačanja odnosa sa dijasporom. U prvom planu je samo Vlada, član 12. Predstavnika Skupštine i skupštinskog odbora nema ni u sastavu Skupštine dijaspore i Srba u regionu. U nacrtu se navodi da u radu te skupštine učestvuju Vlada, ministri, predstavnici Srpske pravoslavne crkve, Akademije, Privredne komore, pa čak i predstavnici Stalne konferencije gradova i opština, a najvišeg zakonodavnog demokratskog tela, jednostavno, opet nema. Narodne skupštine nema ni u Savetu za odnose sa Srbima u regionu. U članu 12, koji određuje sastav Saveta, navode se kao članovi Saveta predsednik Republike, nadležni ministri, ali se navodi i institucija predsednika Izvršnog veća Vojvodine, čime se svakako podupire državnost Vojvodine u odnosu na ostale dijelove Srbije, koji su prosto diskriminisani, a Srbija predstavljena kao asimetrična federacija. Srpska radikalna stranka je, inače, zauzela generalni stav da se striktno odvoje Skupština dijaspore i Skupština Srba u regionu pošto Srbe u regionu prati sasvim drugačija problematika i problemi u svakodnevnom životu. Budžetiranje i finansiranje iseljeništva poseban je problem, naročito za Srbe u regionu, pa zato, po meni, treba odvojiti budžetski fond za dijasporu i posebno budžetski fond za Srbe u regionu. Na kraju sam imao primjedbe na član 42, o nacionalnim priznanjima. Naime, htio sam dopuniti vrste nacionalnih priznanja. Nemam ništa protiv navedenih nacionalnih priznanja, ali bih gospodinu ministru sugerisao da priznanjem obuhvati neke ključne naučne oblasti koje nisu pomenute.
Reč ima poslanik Branimir Đokić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre i poštovani predsedavajući, i ja sam izdvojio svoje mišljenje na Odboru za Srbe izvan Srbije koji smo imali pre neki dan zajedno sa predstavnicima ministarstva, na čelu sa gospodinom ministrom. Imao sam dosta razloga da to uradim, s obzirom na ovaj zakon koji smo toliko dugo čekali i koji je, kako kaže ministar, od istorijskog značaja. U svakom slučaju, što reče moj kolega, mnogo je zakona bilo od istorijskog značaja, ali prošli su kako su prošli. Bolje neka bude taj zakon dobro urađen, da ima dobru primenu, da dobijemo zajednički konsenzus, da jedni druge saslušamo i da za sve ove stvari, za koje mislim da ovde dobronamerno izlažu naše kolege parlamentarci, nađemo najbolja rešenja da bi ovaj zakon mogao sutra da ima i neku svoju funkciju u praksi. Moram da kažem da smo u određenim neformalnim razgovorima koje smo vodili na Odboru, pre i posle Odbora, pokušavali na neki način da izmenimo neke stavove, zajedničke i različite, da ukažemo na neke propuste koji se ovde pojavljuju. To nisu mali propusti, ima nekih sitnih a ima i dosta krupnih propusta. Došao sam do zaključka da ministar sa svojim saradnicima baš nije mnogo zainteresovan za nekakve ustupke i razumevanja, pa sam zbog toga izdvojio mišljenje. Pošto je sada kratko vreme da sve se to kaže, mi smo, SRS, kroz amandmane sve to dostavili. Vi ste to dobili. Nadam se da ćete to ipak dobro pogledati, razmisliti, jer ovaj zakon jeste mnogo važan kako za državu Srbiju, tako i za naše građane, njihtri-četiri miliona, koji žive raseljeni po celom svetu. Kratko bih se osvrnuo na par ključnih stvari u ovom zakonu. Koliko sam video, vi i vaši saradnici ste na neki način saglasni da prihvatite određene izmene i dopune ovog zakona, ali u onim članovima, koliko vidim iz svog ugla, koji bi na neki način svemu dali kozmetičko ulepšavanje, a za ključna rešenja se niste baš mnogo potrudili. Potrudio sam se da dođem do jednog zaključka, da se pitam zašto ste vi uopšte zauzeli stav da bude zajednička skupština dijaspore i Srba u regionu, kada dobro znamo i vi i mi da ljudi koji žive u Kanadi, Americi, Australiji, širom sveta, koji nisu dolazili po 30-40 godina u Srbiju i Srbi koji žive u okruženju, Hrvatskoj, Rumuniji, Makedoniji, nemaju baš nikakvih dodirnih tačaka sa svojim životnim problemima sa kojima se svakodnevno sukobljavaju. Zar je to bilo teško razdvojiti, da bi lakše funkcionisali, da bi se bolje i lakše razumeli, da bi na neki lakši način zajedničke probleme mogli da rešavaju? To je samo vaša dobra volja. Mi to sa ovim našim amandmanima praktično pokušavamo da vam prikažemo. Problemi su totalno različiti, jedni sa drugima nemaju veze. Druga stvar, vi ste izbacili i Grčku i Bugarsku iz zakona, tvrdeći da Srbi tamo nisu autohtoni narod. Pokušao sam da utičem na vas u neformalnim razgovorima sa vašim kolegama u hodniku, posle Odbora, ali vidim da ste ostali pri stavu da nisu. Potrudio sam se da dobijem jednu knjigu koju ste baš izdali, Ministarstvo za dijasporu i Ministarstvo za kulturu. Naravno, ova knjiga je izdata u saradnji i uz konsultacije sa određenim institucijama istoričara. Vidite ovu knjigu, koju ste vi izdali. Evo, pokazujem je. To je knjiga „Ilustrovana istorija Srpske dijaspore“. U njoj se ovde vrlo jasno opisuje naseljavanje Srba u Grčkoj, u kom veku se šta sve dešavalo. Vreme mi je kratko da sve to ovde pročitam. To biste vi mogli da uzmete da pročitate pre nego što uđemo u sledeću raspravu. Ovde tačno piše i kada se Srbi pojavljuju u Bugarskoj, isto u 7. veku, kako oni tamo žive i kako gravitiraju… (Predsedavajuća: Pet minuta, narodni poslaniče, vreme na raspolaganju je iskorišćeno.) Izvinjavam se, pošto je vreme kratko, molio bih samo još jednu rečenicu.
Zahvaljujem. Da li još neko od poslanika koji su izdvojili mišljenje na Odboru za odnose sa Srbima izvan Srbije želi reč? Ako želite, molim da se registruje u elektronski sistem pošto za sada nemam prijavljenih narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje a žele reč. (Ne.) U tom slučaju, pitam da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa. (Da.) Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić. Izvolite.
Poštovani ministre, poštovane kolege poslanici, volela bih da moju diskusiju gospodin ministar shvati krajnje dobronamerno. Imam dosta važnih pitanja da postavim. Mislim da će to biti pitanja koja zaista zadiru u prave probleme. Prvo, ne mogu da se otmem utisku da se zakon donosi samo zato što postoji to ministarstvo. Nije samo vaše, nego su i druga ministarstva donosila nekakve krovne zakone, pa ste nekako, evo, i vi doneli taj zakon. Vi ste se, doduše, pozvali u obrazloženju na to da su i neke druge države donele slične zakone o dijaspori, naveli ste i koje su to države, ali nigde nismo videli da li te države imaju i ministarstva za dijasporu. Lično smatram da ovakav zakon, kakav je sada ovde priložen, nije potreban, kao što sam i ranije izražavala mišljenje da ni Ministarstvo za dijasporu nije potrebno. To naročito naglašavam u kontekstu kada šale više nema, zato što ovaj zakon, iako vi u poslednjem članu kažete – za primenu ovog zakona nisu potrebna dodatna finansijska sredstva, što uopšte ne razumem... Kako je to moguće kada u članu 5. imate budžet, fond koji se osniva, i kažete da će projekti biti finansirani i iz budžeta? Tako sam pročitala, vi klimate glavom, znači jeste ovako, član 5. Molim vas, pošto ste klimali glavom, onda da odmah to raščistimo. Član 5: ''Sredstva za očuvanje i jačanje veza matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije''. Jasno je da ćete, zbog proširivanja aktivnosti ministarstva, morati jako da povećate broj službenika. Evo, u članu 6, u cilju realizacije aktivnosti iz člana 4. raspisujete konkurse, dodeljujete za projekte, onda birate, selekcionirate projekte, nadzirete projekte... Sve je to potrebno instalirati i institucionalizovati jedno široko i veliko ministarstvo da bi se svi ti poslovi obavili. Imate na kraju čak i evidentiranje. Kako će neko da evidentira bez službenika? Prvo, taj zakon znači jednu veoma široku institucionalizaciju i samog ministarstva, koja podrazumeva značajno povećanje broja službenika. Pa je tu, recimo, izrada Strategije itd. Da li takvo neko ministarstvo negde postoji, ne znam, to nikad nisam čula. Ali, čak kad bi takav zakon i bio potreban, zaista, gospodine ministre, ovaj zakon dolazi u veliko nevreme. Da li vi pratite koliko se Vlada muči da nekako potkrpi onaj deficit budžeta? Izgleda da nam 2010. godina ništa dobro neće doneti, a vi donosite jedan manje-više nepotreban zakon - pokazaću i zbog čega, zbog njegovih unutrašnjih nelogičnosti, a ne generalno - u jednoj neviđenoj krizi. Kada se povećava broj nezaposlenih, vi neka nova sredstva za činovnike i Budžetski fond izdvajate. Nevreme je. Prosto sam mislila da je kontekst nemoguć. Zato se i obraćam pre svega vladajućoj većini, da ona veoma pedantno, umesto što spava - moram da opomenem vladajuću većinu što spava i što ne čita ove zakone - pogleda kakve obaveze uzima na sebe i koliko će novih sredstava Srbija morati primenom ovog zakona da izdvoji. Sada ću preći na neke probleme, da ne kažem primedbe, a jesu i primedbe, koje se odnose već na prvi član, koji govori o predmetu ovog zakona, a zatim i na drugi član, koji definiše pojmove. Vidite, kada se pogleda i jedan i drugi, kod prvog člana, gde se u stvari govori o odnosima države Srbije sa određenim elementima, sa Srbima koji ne žive u Srbiji, da tako kategorišem sve zajedno, veoma je čudno da Srbija, kao vrlo precizan identitet, kao država, uspostavlja nekakve odnose sa nekakvim grupama koje su veoma fluidne i koje su, kao što ću pokazati, veoma neprecizno definisane. Ona održava veze s dijasporom nešto vrlo neodređeno. Pokazaću u kom smislu je neodređeno, a to se vidi iz svih drugih članova. Neki iseljenici koji su se odavno iselili, koji izgleda nisu ni naši državljani, koji se nisu iselili kao Srbi samo iz Srbije, nego su se iselili iz svih država u regionu ili ko zna odakle, a oni se veoma malo u samom zakonu i pominju, čine takođe deo definicije dijaspore. Znači, kategorija dijaspore je veoma neodređena. Kako jedna država uspostavlja odnose sa nekakvim iseljenicima, sa nekakvom neodređenom dijasporom, a da ne kažem i sa svim Srbima u regionu? To je taj odnos o kojem govorim. Apsolutno ne može na ovakav način, laički, da se definiše. Kada pogledate definiciju pojmova u članu 2... Molim gospođu potpredsednicu da utiša ove ovde, jer ne mogu da govorim od radikala, koji galame sve vreme. Dajte, smirite se malo. (Predsedavajuća: Narodna poslanice, molim vas da nastavite izlaganje, a narodne poslanike molim da se ili probude ili utišaju.) Ne mogu da vičem toliko. Sad prelazim na ovo ključno pitanje, koje ovi koji su već izdvojili gledišta, nisu zapazili. Vidite, kada kažete šta obuhvata pojam dijaspore, vi kažete da pojam dijaspore obuhvata državljane Republike Srbije koji žive u inostranstvu. Molim vas, gospodo, da se razumemo, to nisu Srbi. Naši su državljani, kao što znamo, sada i preko readmisije, i Romi, Albanci, Bošnjaci, Mađari i druge manjine. Ali vi posle u članovima, kada govorite o odnosima sa dijasporom i sa Srbima u regionu, o jačanju tih veza i identiteta, o Savetu o dijaspori, govorite samo o srpskom jeziku, o pismu, o verskim... Očigledno je da sigurno nećete pružati te usluge, zato što se to, jednostavno, kasnije ne vidi. A videla sam da su ovde i gospoda razumela da su dijaspora, kako vi podrazumevate, Srbi koji žive u drugim državama, a ne državljani Srbije. Molim vas da se ovde potpuno jasno shvati da je tu reč o državljanima Srbije, a ne o Srbima. Sada tu spadaju i ovi iseljenici, za koje ne znam kako ste ih identifikovali, navešću samo da ih pominjete u članu 4, veoma se retko pominju inače u zakonu, gde kažete: ''Republika Srbija može preduzimati mere radi ostvarivanja veza i sa iseljenicima sa teritorije Republike Srbije i njihovim potomcima koji nisu obuhvaćeni članom 2. ovog zakona ako postoji zajednička svest o potrebi očuvanja tradicionalnih odnosa i istorijskih veza''. Molim vas, kako ustanovljavate postojanje te svesti? Koji su to iseljenici i kako se ta svest uopšte uspostavlja? Ovo kažem i kao sociolog i kao istraživač. Ne znam kako se ova svest uopšte može uspostaviti, ali dobro. Ova kategorija očigledno nije zastupljena u zakonu. Ona je tu nekako prilepljena, pa ako ima i takvih, tu ćemo negde da ih ubacimo, u sve Srbe sveta, pa neka i oni budu tu negde prisutni. Vidite, opravdana je primedba da, kada pređete na tu drugu kategoriju, na Srbe u regionu, ova prva kategorija državljana i ovi nebulozni iseljenici, kao kategorije, jedna s drugom nemaju nikakve veze. Kada govorite o zakonu o dijaspori i Srbima u regionu, stalno se ovo dvojstvo ponavlja, ne vidim zašto, pošto se iz obrazloženja vidi šta se tu podrazumeva - Srbi u regionu su srpske manjine u susednim državama, koliko sam razumela. Prvo, jasno je da svaka država na neki način brine o tome kakav je položaj njene manjine u susednim državama. Ali, to pitanje srpskih manjina u drugim državama je deo naše zvanične državne i susedske politike, a nikako nekakvog zakona o dijaspori. Pored toga, ono što je takođe pobrkano, kada je reč o našim manjinama u Rumuniji, na primer, ili u Grčkoj, kako neko kaže, ako je priznata uopšte takva manjina, a znamo da Grčka ne priznaje nikakve manjine, ali priznata je sigurno u nekim drugim državama, recimo u Hrvatskoj, molim vas, pa upravo smo, ovoga leta, doneli Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. To su međunarodna dokumenta, međunarodni akti i sve nama susedne zemlje koje su sada članice EU, na njima je i da troše sredstva i da imaju određeni visoki stepen uvažavanja nacionalne manjine u sopstvenoj državi, a time uključujući i srpske manjine. Znači, ne vidim nikakav razlog zašto bi se bilo kakva sredstva izdvajala i zašto bi o mađarskoj manjini brinula Mađarska, sem ukoliko ne bi bilo možda nekakvih problema ili nekakvih okršaja, velikih sukoba, gde bi ona možda tu nastupila. Ali inače, u jedno mirnodopsko vreme to je deo državne politike dobrosusedskih odnosa i mislim da je to na našoj dugoročnoj i kratkoročnoj politici da održava te veze i da, pre svega, sa susednim državama o tome raspravlja, a ne da se meša u unutrašnje poslove drugih država i da ona tu nešto daje, investira, a to je pre svega obaveza država u kojima te manjine žive. Pored toga, još veću zabunu u obrazloženju izaziva to što ste posebno rekli da je državi Srbiji izuzetno stalo do toga da održava te veze sa Srbima u Bosni. Zaista to nema nikakvog smisla, zato što je to rešeno Dejtonskim mirovnim sporazumom. Postoje međunarodni mirovni ugovori, postoje specijalni odnosi sa Srbijom i Republikom Srpskom, a vi sada dodajete tu još neko posebno ministarstvo koje tretira... Kada je neko konstitutivan narod, koji nije pod vlašću nekakvog većinskog naroda nego slobodno, i možda preterano slobodno, odlučuje o svojim pravima, šta vi imate da dodajete Srbima u Bosni? Pa zar nismo ratovali zbog njih tamo? Zar nisu onoliki zločini izvršeni u Bosni? Zar im nismo onoliko pomogli, i više nego što treba? Samo da vas podsetim na to da naduvavamo još više nacionalistički identitet Srba u Bosni. Pa, čemu to uopšte služi? Podsetiću vas i na gospođicu Sonju Karadžić. Ne znam da li se sećate toga kada je ona rekla da smo mi Srbi iz Srbije pravi degenerici i da je cvet srpstva upravo na Palama, Srbi u Bosni. Tako da ne vidim šta treba tamo sa tim cvetom da radite, da vi njima, kao ministarstvo, još nešto od tog srpstva dodajete. Imajući u vidu formalizovane ugovore, zaista ne vidim zašto ste to izdvojili i zašto Srbi u Bosni, koji su konstitutivni narod, ulaze u nekakav zakon o dijaspori bez ikakve potrebe. Znači, pokazala sam da se ove kategorije ili preklapaju ili jednostavno ne odgovaraju ni problemski da one budu zajedno. Sem da, kada govorite o organizacijama u Skupštini, možda sledite onu ideju da ta skupština treba da bude kao neki organizam - svi Srbi sveta će se skupiti na jednom mestu, pa vam se to nekako čini kao nešto što treba da se dogodi. Eto to, a inače problematika jednih i drugih je potpuno različita, čak i sastav tih ljudi je potpuno različit. Moram da kažem, kada je reč o definicijama, da je veoma problematična definicija - pojam matične države. Pojam matične države je isključivo etnička konstrukcija i ne podrazumeva nikakav ni individualni koncept niti koncept građanske države. Srbija ne može biti nikakva matična država Srba u Rumuniji, Albaniji ili Sloveniji ako su to ljudi koji su rođeni tamo i žive kao državljani tih zemalja. To su njihove matične države, gospodine Srećkoviću, isto kao što Albanija nije matična država Albanaca u Preševu, nego je to Srbija, čiji su oni državljani. Znači, taj pojam može da dovede do veoma opasnih posledica, gde se veze sa pripadnicima svog naroda koje su manjine u drugim zemljama ne koriste kao most saradnje, nego kao nestabilnost i upaljač za sukobe. S obzirom na to da smo te sukobe imali veoma skoro, neko je i rekao da je ovo veoma osetljiva materija, ovakvi vidovi saradnje, koje ste vi predvideli u ovom kontekstu, sa matičnom državom, odnosno da bi sada svi ovi drugi trebalo da imaju neku svoju drugu matičnu državu, naše manjine, a ne sopstvenu državu gde su rođeni - mislim da taj pojam zaista ne odgovara. Trebalo bi da bude izbačen i iz Ustava i odavde. Htela bih da kažem i nešto o ovim organizacijama. Možda ljudi nisu svesni toga. Već sam rekla da organizacija koju predviđate, ta skupština, ona obuhvata sve te Srbe sveta, ali ne samo ove koje ste vi nabrojali u ovoj definiciji, nego i najviše funkcionere same Srbije - premijera, desetak ministara, predstavnika crkve, akademije nauka, svih mogućih. Pa ste čak predvideli, što je možda malo i neukusno, da predsednik Republike eventualno bude počasni gost pri održavanju te svesrpske skupštine. Mene najviše zabrinjava, kada dođete do saveta Srba, pošto ovaskupština obuhvata sve Srbe sveta, sada imate Savet za dijasporu, pa imate Savet za Srbe u regionu. Vidite, taj savet za Srbe u regionu nije sastavljen od Srba u regionu, nego je to institucija države Srbije. Ako budem pročitala šta je sastav tog saveta, vi ćete se totalno zapanjiti. To je naša državna ustanova. Pa je l' mi pravimo anšlus neki ovde, kada je to naše? To nisu neki tamo iz regiona, nego mi. Znači, sastav Saveta je sledeći: predsednik Republike Srbije, predsednik Vlade, ministar nadležan za spoljne poslove, ministar nadležan za dijasporu, ministar nadležan za prosvetu, ministar nadležan za kulturu, ministar nadležan za vere, ministar nadležan za finansije, predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine, predstavnik SPC, komesar Komesarijata za izbeglice. To je, sami kažete, taj savet je organ naše države koja okuplja te Srbe u regionu. Kada pogledate šta taj Savet za odnose sa Srbima u regionu radi ovde u Srbiji, ima nekih veoma čudnih tačaka, moram to da pročitam. Tačka 10) zaista mora da nas zabrine, pogotovo ako ljudi uopšte ne obraćaju pažnju, ne čitaju ove zakone i baš ih za to briga i ne čitaju tačku 10) gde kaže da taj savet, znači naš državni savet, ovako sastavljen, razmatra načine za poboljšanje uslova za ostvarivanje biračkog prava državljana Republike Srbije koji žive u regionu. Znači, tu se govori čak i o biračkom pravu. Toga ljudi ovde nisu svesni. O tome treba da se napravi velika rasprava. Ako ovako budu usvajali ove nebuloze koje postoje u ovom zakonu, to je zaista krajnje neprihvatljivo. Dalje, Savet za dijasporu, koji se takođe osniva, gospodine Srećkoviću, da je ovo bio zakon koji se odnosi na naše državljane u rasejanju, znači ono što se zaista podrazumeva pod dijasporom, bez ovih Srba u regionu, jer ste napravili neviđenu gužvu s tim, taj savet i ono što bi on trebalo da radi, to bi trebalo, u stvari, da bude umesto vašeg ministarstva. U tom smislu bi i neka finansijska pomoć, zbog onih koji šalju te doznake, što ste nam govorili,odnosno da se nešto i uloži u to, a pogotovo ja, kao bivši ambasador, mogu da vam kažem de je sve njihove potrebe, administrativne i druge, do sada rešavalo Ministarstvo spoljnih poslova, sem ovog što se odnosi na identitet, veru, kulturu i opismenjavanje. Ako ste to želeli, tu bi eventualno i mogli da se izdvoje određeni projekti za podršku stvarno dijaspore, u ovom pravom značenju reči, a nikako da mi izdvajamo iz budžeta za Srbe u regionu za njihove potrebe, gde za održavanje njihovog integriteta izdvajaju nama susedne države, a da ne kažem da nema potrebe takva sredstva da se izdvajaju za Bosnu ili za nekoga ko je već takoreći poseban konstitutivni narod tamo. Znači, napravili ste tu terminološku zbrku, pojmovnu zbrku, a vodila vas je ta ideja "svih Srba sveta", gde Srbe vidite kao nekakav organizam, a pri tome u tom organizmu ne štimaju ti građani, koji se više nigde ne pominju, ti drugi državljani, gde treba u inostranstvu i njima omogućavati, niti se govori o očuvanju njihovogidentiteta. Moram da kažem da ima i nekakvih možda komičnih stvari. Budžet i činovništvo ogromno raste. Neću više da zadržavam, pošto mi je isteklo vreme. Imam još minut da kažem da ima čak i tako nekakvih dirljivih stvari, da se jedna nagrada zove "Majka Srbija" itd. Znači, ima i neke patetike, koja apsolutno nije potrebna. Moglo je da bude ovako nešto slično kao npr. car Dušan, kao što stoji... (smeje se)... i ovi drugi nazivi, koji su bombastični, umesto ove "majke", a neko je predložio da bi bilo bolje i patetičnije da se stavi "majčica Srbija".
Zahvaljujem, gospođo Pešić. Ima reč narodni poslanik Zoran Bortić iz poslaničke grupe SPS-JS. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, poštovani ministri i predstavnici ministarstava, cenjene kolege narodni poslanici, u mnoštvu zakona o kojima je ovaj saziv Narodne skupštine Republike Srbije raspravljao ili tek treba da raspravlja, zakon o dijaspori i Srbima u regionu predstavlja, po mom dubokom uverenju, jedan od najznačajnijih pravnih propisa i zato mu treba posvetiti posebnu pažnju. Kad ovo kažem, mislim na nekoliko važnih razloga koji prioritetno nameću potrebu da Republika Srbija donese ovakav zakon. Prvo, na donošenje ovakvog zakona obavezuje nas i Ustav Republike Srbije, koji članom 13. predviđa da Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana i razvija i unapređuje odnose Srba koji žive u inostranstvu sa matičnom državom. Drugo, prema dosta pouzdanim statističkim podacima, u svetu i danas živi više od tri miliona ljudi koji se izjašnjavaju kao Srbi. To predstavlja više od 40% ukupnog stanovništva naše zemlje. Treće, u zemljama u regionu, na Balkanu, a pre svega onima nastalim na teritoriji bivše Jugoslavije, u BiH, Hrvatskoj, Crnoj Gori i Makedoniji, živi preko dva miliona Srba, što sa brojkom od tri miliona Srba u svetu predstavlja natpolovičnu većinu građana Srbije. Četvrto, u novije vreme je sve veći broj država, posebno u Evropi, koje počinju istinski da se brinu o stvarnom i pravnom položaju svoje dijaspore. Pojam dijaspore se danas najčešće koristi u vrlo širokom značenju, pri čemu se imaju u vidu ne samo oni građanikoji su napustili zemlju u kojoj su rođeni, već i svi drugi pripadnici nekog naroda koji iz nekog razloga žive izvan granica svoje matične države. Kao i mnogi drugi narodi, i srpski narod ima značajnu dijasporu. Različiti razlozi doveli su do toga da se Srbi nađu izvan granica svoje matične države. Tu je svoj deo imala i ekonomska emigracija, ali i razni drugi faktori - politički sukobi, unutrašnje podele, ratovi, prekrajanje granica i mnogi drugi razlozi. U krajnjem slučaju, nije toliko važno zašto Srbi o kojima je reč žive u inostranstvu. Za nas koji predstavljamo najviše zakonodavno telo ove zemlje daleko je važnije šta možemo učiniti da se ojačaju veze Srba iz dijaspore sa matičnom državom i posebno da im se zajamči odgovarajući pravni status. U tom smislu za donošenje jednog sveobuhvatnog i u skladu sa međunarodnim standardima prihvatljivog zakona, neophodno je ovaj zakonski tekst uskladiti sa pravnim izvorima, kako unutrašnjih pravnih akata tako i brojnih međunarodnih dokumenata, bilateralnih i multilateralnih međunarodnih ugovora, određenih odluka međunarodnih tela i organa različitih međunarodnih organizacija. Tu se, pre svega, misli na ugovore o državljanstvu, o zaštiti manjina, o pravima radnika, migranata, o priznanju svedočanstava o završenom obrazovanju, o socijalnom osiguranju, izbegavanju dvostrukog oporezivanja, o saradnji u oblasti kulture itd. Zbog svega iznetog, pokušaj predlagača ovog zakona da na nov način reguliše položaj Srba koji žive van matice predstavlja napor koji sam po sebi zavređuje pažnju ove skupštine i koji treba podržati. Treba podržati i nameru predlagača zakona da ovu složenu i višeznačnu problematiku reguliše jednim propisom. Međunarodna iskustva u ovoj oblasti pokazuju da se jednim opštim zakonom reguliše položaj dijaspore i u zakonodavstvima evropskih zemalja - Rumunije, Ukrajine, Mađarske, Makedonije, Poljske, Albanije, Hrvatske, Slovačke, Španije, Grčke i dr. Pravni stručnjaci mogu dosta opravdano napadati tezu da se jednim zakonski aktom reguliše ovako obimna, složena i veoma heterogena oblast kao što je dijaspora. Ovo tim pre što ovakav zakon, ma koliko stručno i kompetentno bio uređen, unapred pati od principa opštosti, načelnosti i apstraktnosti. Međutim, iskustva pokazuju da se iz jednog sveobuhvatnog i celovitog opšteg zakona mogu lakše regulisati konkretna pitanja nižim pravnim propisima, odlukama, uredbama, ugovorima i drugim pravnim aktima, nego da ti propisi proizlaze iz više pojedinačnih zakonskih akata. Pored ustavne i međunarodnopravne obaveze koja nameće potrebu da Srbija pravno reguliše položaj svoje dijaspore, ključni i, rekao bih, ne manje važan razlozi su i ekonomski, socijalni i kulturni. Poznato je da dijaspora svuda u svetu, iz različitih razloga koji se generički mogu nazvati jednom rečju patriotski, pomaže vlastitu maticu. Ti su primeri naročito karakteristični u periodima kada matica izlazi iz neke duboke krize i ulazi u fazu razvoja. Kroz takve faze prolazila je i Srbija sa svojom dijasporom. Da ne ulazim dublje u analizu u koliko je navrata u veku koji je za nama dijaspora nesebično pomagala Srbiji, navešću samo poverljive statističke podatke da se na godišnjem nivou u našu zemlju po ovom ili onom osnovu iz dijaspore u maticu slije više od 500 miliona dolara. Sama ta činjenica pokazuje koliko je srpska dijaspora značajan faktor za razvoj ovog društva i koliki je potencijal dijaspore za pokretanje investicionog ciklusa za nove grinfild investicije, za povezivanje srpske privrede sa privredama zemalja u kojima pripadnici naše dijaspore žive i za sve druge oblasti saradnje između Srbije i tih zemalja. Imajući u vidu takav potencijal naše dijaspore, predlagač zakona nosio se idejom da će regulisanje odnosa između matice i dijaspore bitno uticati na povećan transfer kapitala i tehnologija i, pre svega, na transfer radnika. Osnovni cilj toga je povezivanje dijaspore sa životom i zbivanjima u našoj zemlji, što bi trebalo da dovede do jačanja veza dijaspore i matice, a naročito do toga da se najkvalitetniji predstavnici dijaspore uključe u razvoj zemlje. Sve to bi trebalo da utiče na stvaranje i razvoj jedinstvenog kulturnog, privrednog i svakog drugog ambijenta u kojem bi aktivno sarađivali i najugledniji Srbi koji žive u inostranstvu, što istovremeno podrazumeva pojavu novih privrednih subjekata na našem tržištu i što bi doprinelo razvoju svesti o konkurenciji, ideja, znanja, rada i kapitala. Nažalost, treba podsetiti da u našoj praksi do sada nije bilo nijednog sistemskog zakona koji bi sveobuhvatno uredio odnose između matice i dijaspore. Na tu činjenicu želim da ukažem i zbog toga što se to predlagaču zakona nametnulo kao jedan svojevrstan problem. Zbog toga je valjda predlagač, u dobroj nameri da reguliše na jedinstven način ovu oblast, i dao prednost ovakvom tekstu koji predstavlja neku vrstu kodifikacije odnosa između dijaspore i matice Srbije. Predlagač zakona je prišao ovakvom načinu regulisanja odnosa između Republike Srbije i njene dijaspore zato što je analizom drugih mogućnosti za rešavanje ovog problema došao do zaključaka da predloženi zakonski tekst nema alternativu. Treba ukazati na činjenicu da predloženi tekst zakona uvažava zahteve EU, izveštaje Venecijanske komisije, iskustva razvijenih zemalja i predstavlja unapređenje u odnosu na dosadašnju prazninu, odnosno na činjenicu da ovakav zakon nije postojao u našem zakonodavstvu. Zbog toga deluje uverljivo obrazloženje predlagača zakona da parcijalno regulisanje odnosa matice i dijaspore putem izmena i dopuna čitavog niza zakonskih propisa ne bi bilo dovoljno. Ono ne bi bilo opravdano sa stanovišta pravne sigurnosti, a iznad svega uvek je bolje i za nadležne organe i za sama lica o kojima je reč, da postoji jedan osnovni propis. Čak i ako se jednim zakonom ne mogu urediti baš sva relevantna pitanja, njegovim usvajanjem otvara se put da se njime regulišu najvažniji momenti i utvrde principi u datoj materiji. Ovim predlogom zakona dosta precizno uređuje se način očuvanja, jačanja i ostvarivanja veza dijaspore i Srba u regionu sa matičnom državom, nadležnosti i međusobni odnosi organa Republike u obavljanju poslova u oblasti odnosa sa dijasporom i Srbima u regionu, osnivanje Budžetskog fonda za dijasporu i Srbe u regionu, konstituisanje i nadležnost predstavničkog tela dijaspore i Srba u regionu, evidentiranje organizacija u dijaspori i organizacija Srba u regionu i druga značajna pitanja. Zakon precizno definiše i pojmove koji se odnose na dve kategorije lica, pa pod pojmom dijaspore podrazumeva državljane Republike Srbije koji žive u inostranstvu i pripadnike srpskog naroda iseljenike sa teritorije Republike Srbije i iz regiona i njihove potomke, a pod pojmom Srbi u regionu zakon podrazumeva pripadnike srpskog naroda koji žive u Republici Sloveniji, Hrvatskoj, BiH, Crnoj Gori, Makedoniji, Rumuniji, Albaniji, Mađarskoj. Vodeći računa o savremenim domaćim i međunarodnim standardima, o ljudskim pravima koji se odnose na tzv. rodnu ravnopravnost, predlagač zakona ustanovljava ravnopravnost polova i u jezičkom smislu. U tom smislu, on članom 3. uvodi odredbu koju koncepira s razlogom da se u svakoj narednoj odredbi zakona svakog budućeg člana upotrebljava pored muškog roda i ženski rod, na primer - pripadnik, pripadnica dijaspore. U trećoj glavi Predloga zakona regulisane su nadležnosti u oblasti odnosa matične države i dijaspore, i matične države i Srba u regionu. U ovoj glavi regulisano je da Vlada Srbije utvrđuje politiku matične države prema dijaspori i da tu politiku sprovodi nadležno Ministarstvo za dijasporu, kao i drugi organi u okviru svojih nadležnosti. Predviđeni su i drugi zadaci i nosioci poslova u oblasti ostvarivanja ove politike, a interesantno je da zakon utvrđuje i Dan dijaspore i Srba u regionu. Zakonodavac predviđa da to bude 28. jun, na Vidovdan. Predlogom zakona predviđene su i organizacije u dijaspori i organizacije Srba u regionu, a posebno su regulisana pitanja konstituisanja, načina odlučivanja i zasedanja Skupštine dijaspore i Srba u regionu. Iako bi se sa dosta argumenata mogle staviti primedbe na način izbora i konstituisanja Skupštine dijaspore i Srba u regionu, treba pozdraviti nameru predlagača da ovom važnom pitanju priđe sa namerom da ga normativno reguliše. Nadam se da će kroz raspravu u ovoj skupštini predlagač prihvatiti ideje narodnih poslanika da se pitanje konstituisanja načina odlučivanja i zasedanja Skupštine dijaspore i Srba u regionu normativno bolje regulišu. Treba istaći da se zakonodavac u Predlogu zakona postarao da uvede rešenja koja će doprineti upotrebi, učenju, čuvanju i negovanju srpskog jezika i ćiriličkog pisma, čuvanju i negovanju srpskog kulturnog, etničkog, jezičkog i verskog identiteta. Pitanje očuvanja jezika i pisma među predstavnicima naše dijaspore nije retoričko, već je od suštinskog značaja za opstanak srpskog nacionalnog bića u svim zemljama u kojima su Srbi kroz vekove predstavljali značajan kulturni, ekonomski, pa i politički faktor. Svima je poznato kakav je uticaj imao srpski nacionalni korpus na području današnje Mađarske, Rumunije, Makedonije, Albanije ili Crne Gore i Hrvatske. Od tog uticaja u nekim od pomenutih zemalja ostali su samo simbolični tragovi.Zanemarljiv broj pripadnika nekada moćne srpske dijaspore danas pamti svoje srpsko poreklo i izjašnjavaju se kao Srbi. Najbolji primer za to su Budim i Sentandreja u Mađarskoj ili Skadar u Albaniji. Sve do kraja 19. veka Budim je bio najmoćnija srpska zajednica u Srednjoj Evropi, a danas u celoj Budimpešti gotovo i da nema Srba. U Sentandreji, u kojoj i danas radi srpska gimnazija, živi svega stotinu Srba. Sve do dolaska Envera Hodže na vlast u Albaniji 1945. godine, Skadar i njegovo zaleđe naseljavali su, u najvećem broju, pripadnici srpskog i crnogorskog naroda. Čak ćete i danas sresti mnoge ljude koji nose albanska imena i govore albanskim jezikom, a koji će reći da su Srbi. Zbog toga je važna briga matice za očuvanje jezika i ćiriličkog pisma među našim sunarodnicima u dijaspori. Zato je predlogom ovog zakona predviđena podrška svim oblicima obrazovno-vaspitnog rada u inostranstvu, obezbeđivanju udžbenika i drugog didaktičkog materijala, kao i obezbeđivanje naknada za učenje srpskog jezika i ćiriličkog pisma. Nije beznačajna ni činjenica da u ovom teškom vremenu predlagač zakonasmatra da za njegovo sprovođenje nisu potrebna dodatna finansijska sredstva u budžetu Republike Srbije. Poštovane kolege narodni poslanici, svima nama je poznato da srpska dijaspora, i to ne samo onaj njen deo koji je nastao emigracijom u poslednje dve decenije, već dijaspora formirana tokom proteklih vekova,predstavlja snažan intelektualni, privredni i kulturni potencijal zemalja u kojima žive. Treba li da podsećam da se mnogi istaknuti kongresmeni i senatori u SAD, holivudske zvezde, najpoznatiji pesnici, slikari, umetnici i drugi javni radnici, sportisti i vrhunski naučnici, iako su mnogi od njih rođeni izvan matice, i danas osećaju Srbima? Čak i u situaciji kada su zaboravili maternji jezik, sačuvali su svoja osećanjanacionalne pripadnosti i nacionalne kulture. To predstavlja neiscrpni potencijal za jačanje ne samo ekonomskog razvoja naše zemlje, već, što je po mom uverenju mnogo važnije, za jačanje ukupnog ugleda Srbije u svetu. U velikoj meri pozitivnoj slici o našoj zemlji doprinosi i naša dijaspora. Zato tu činjenicu nikada ne smemo zaboraviti i zato je krajnje vreme da na jedan precizan i odgovoran način regulišemo ovu oblast u korist naše zemlje i njene dijaspore. Zato mislim da ovaj zakon, uprkos svim njegovim manjkavostima i nedorečenostima, treba usvojiti. Bilo bi zbog toga veoma dobro da kroz raspravu poboljšamo predloženi tekst i da dođemo do boljih rešenja. Iskreno se nadam da sve uvažene koleginice i kolege poslanici dele moje mišljenje o važnosti ovog zakona i da će u raspravi doprineti da se zakonski tekst učini boljim i preciznijim nego što je u predloženom obliku. Na kraju, želim da istaknem da će poslanička grupa SPS-JS u Danu za glasanje podržati i dati poverenje ovom zakonu. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Bortiću. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović, u ime poslaničke grupe Napred Srbijo.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani pripadnici srpske dijaspore i Srbi iz regiona, nadam se da će posebno zanimljiv i bitan zakon koji je pred nama danas u skupštinskoj proceduri biti propraćen preko raznih satelitskih emisija, a vezano za najbitnije njihove odnose, tj. odnose matice i dijaspore. Mnoge države već odavno vode brigu o stvarnom i pravnom položaju svojih građana u rasejanju, tzv. dijaspori. Zaista ne želim da nastavim u tonu nekih govornika ovde jer mislim da je vrlo bitno što je ovaj zakon danas na dnevnom redu, bez obzira koliko se slagali da li je on dobar ili ne, a dobar je u onoj meri koliko ćemo dati primedbe na njega i biće još bolji ukoliko prihvatite, gospodine ministre, te primedbe. Ne želim da nastavim u duhu jednog poslanika, koji je čak bio i diplomatski predstavnik naše zemlje u inostranstvu i koji Srbe naziva ''ovim Srbima''. Zaista mislim da nije tolerantno da se tako priča u parlamentu, pogotovu ne osoba koja je bila diplomatski predstavnik. U tom duhu SNS neće iznositi primedbe na ovaj zakon, a sve ono što budemo izneli, konstatovaćemo primedbe i pokušati da poboljšamo ovu situaciju. Najbitnije od svega jeste da je zakon ugledao skupštinsku proceduru, a da će vremena koja su ispred nas i iza nas pokazati koliko on u meri određenih propusta treba da doživi promene. Ono što ste u startu pogrešili, gospodine ministre, to je konstatacija da Srbija ovim zakonom želi da postane lider u regionu. To već niste u pravu. Znate da dosta ozbiljnih zemalja EU, počev od Španije, koja je 70-ih godina donela ovaj zakon, zatim Grčke, koja je shvatila da je 16 miliona Grka u rasejanju i 14 miliona Grka u matici, tj. Grčkoj, zaista veliki kapacitet za državu Grčku. Kao primer zemalja u tranziciji, Rumunija je 1991. godine donela razne zakonodavne akte, pa kasnije usvojila i zakon. I druge zemlje u okruženju i regionu, kao što su Rusija, Slovačka, kasnije Bugarska i Mađarska,pre nas su ove probleme iz oblasti odnosa sa svojom dijasporom zakonskim aktima rešile. Ne možemo pričati o ovoj problematici, a da se ne setimo ranijih dešavanja, pogotovu dešavanja koja su prisutna u našim životima u zadnje dve decenije. Na ovim ministarskim mestima, počev od socijaliste Cvijana 1991. godine i termina ''Srbi izvan Srbije'', do ministra proevropske provenijencije gospođice Milice Čubrilo, koja je inače, tih godina posle oktobarskih promena, bila ekspert za turizam i ostala zapamćena u srpskom turizmu. Nije ništa lično, ali zaista je tako, kao neko ko je Srbiju predstavljao u inostranstvu isključivo na skupim inosajmovima, bez obzira na katastrofalnu, nažalost, situaciju u srpskom turizmu i uslovima. Znači, poenta tog brenda, proizvoda i te priče bila je što više da se putuje i da se predstavi Srbija u inostranstvu. Verovati je da je ona zaista, kao čuveni uvoz iz Francuske gospodina Božidara Delića, zasluživala i to mesto ministra za dijasporu, ali ostala je upamćena po, nažalost, jednom incidentu o nenamenskoj dodeli sredstava iz fonda koje je raspisivalo ovo ministarstvo za snimanje jednog totalno nebitnog filma u Kanadi. U to vreme je glavna konstatacija dijaspore bila da je Ministarstvo za dijasporu postalo šalter za dijasporu. Ne možemo da se ne setimo raspada bivše Jugoslavije, kada smo se prvo borili za očuvanje te države, kasnije za očuvanje i spasavanje i očuvanje prava Srba na područjima republika bivše Jugoslavije i, na kraju, iz cele te priče smo izašli kao glavni krivci za njen raspad. Ono malo naroda što tada nije uspelo da se popenje, nažalost, na traktore, bilo je svih ovih godina prepušteno zaboravu i skoro da nije imalo nikakvu podršku svoje matice. Za one koji su bili prinuđeni da dođu i žive u svojoj matici, mi i posle toliko godina koristimo žargonski termin i nazivamo, nažalost, izbeglicama. Najveću cenu svega ovoga su, nažalost, platili Srbi u pomenutim republikama eks-Jugoslavije – Slovenije, Makedonije, Hrvatske, Crne Gore i BiH. Ne može se zaboraviti činjenica da je na najavu donošenja ovog zakona dijaspora dosta burno reagovala. Onda se pitamo zbog čega i koji su ti razlozi njene takve reakcije? Možda jednostavno zato što je politički i ekonomski status naše emigracije potpuno drugačiji i bolji od tih nesrećnika koji nisu imali prilike da se popnu u traktore kada se raspadala bivša Jugoslavija. U tome je razlika između dijaspore i Srba u regionu. Moram izneti, bez obzira na tu činjenicu, da je dobra podela u ovom zakonu na Srbe u dijaspori i Srbe u regionu, jer se zaista radi o različitim kategorijama ljudi. Kao što ste i sami rekli, četiri miliona ljudi poreklom sa ovih prostora (naravno, po nezvaničnoj statistici) čini ukupno skoro polovinu stanovništva koji živi u Srbiji, nalazi se izvan matične države kapacitet su i potencijal koji, nažalost, naše vlasti u prethodnom periodu konstantno ne sagledavaju, osim te brojke o kojoj se radi, i povremeno je zloupotrebljavaju. Naša država nema nikakvu preciznu evidenciju o tome koliko Srba živi van granica Srbije. Moram vas podsetiti na činjenicu da je od devedesetih godina pa na ovamo izvan granica Republike Srbije otišlo da živi 500.000 Srba. Barata se brojkom od 5.000 doktora nauka, što je impozantna cifra, morate priznati, i preko 100.000 diplomiranih stručnjaka. Šta će se dogoditi posle januara 2010. godine, kada, na našu sreću, dobijemo šengen vize i kada zbog situacije koja je ovakva, nažalost, u našoj Srbiji, dođe do, verovatno, novog talasa migracija, a sve zbog razloga "trbuhom za kruhom"? Taj proces, bez obzira na želje i ljudi iz vladajuće koalicije i svih ozbiljnih elemenata na srpskoj političkoj sceni, nema tendenciju slabljenja, odnosno sve više i više raste, nažalost. Moram vas podsetiti na jednu situaciju, ne tako davnu, kada je u emisiji "Utisak nedelje" na TV B92 utisak nedelje bio jedan student koji posle završenih studija na medicinskom fakultetu sa prosečnom ocenom preko 9,50 upisuje srednju medicinsku školu. Ne iz razloga što treba da se usavrši kompletno u toj oblasti, jer je on završetkom studija i ocenama pokazao da se usavršio, već iz razloga što mu je za odlazak u inostranstvo, odnosno nastavak života u dijaspori, neophodan i taj element diplome da bi mogao da se zaposli i uspe kada, nažalost, sa završenim fakultetom i takvom prosečnom ocenom nema nikakvih prilika da se zaposli u našoj državi. Vlada gospodina Cvetkovića i vi, gospodine ministre, ističete da nameravate u zemlju da vratite veliki broj stručnjaka. Navodite razlog da dosta njih ili nije uspelo ili su motivisani patriotskom nostalgijom. Još jednom vas, vezano za prethodno izlaganje, pitam - koji su to razlozi koji će ih vratiti u zemlju i gde će da se zaposle? Koja je to ekonomija? Nažalost, ova srpska, u kojoj privreda gotovo da ne postoji, a o poljoprivredi niko ne vodi računa. Ili će se verovatno zaposliti u turizmu, koji je 26. rupa na svirali, jer postoji 25 ministarstava u ovako maloj državi? Jedino mogu biti vođeni idejom da će uspeti, kao što su uspeli pojedini ministri uvezeni iz dijaspore, i konstatacijom, svima poznatom, da je deo njih među najbogatijim Srbima u svetu. Nepobitna je činjenica i da od petooktobarskih promena, već drugi mandat, u ovom resornom ministarstvu dominiraju kadrovi SPO. Vojislav Vukčević, prvi ministar iz vaše partije u Koštuničinoj vladi, definisao je popis Srba u dijaspori kao osnove državne politike. Na vama je, gospodine Srećkoviću, da ovaj posao završite, jer u tom periodu skoro ništa nije urađeno po tom bitnom državnom političkom pitanju. Ujedno koristim ovu priliku da vas pitam da li se radi na tome u ministarstvu i dokle se stiglo. Gospodinu Vukčeviću je svojevremeno zamerano da nije koristio mogućnost i nije često putovao u velike centre dijaspore, niti u Evropu, niti preko okeana. Nadam se da ćete vi, gospodine ministre, imati priliku da ovu situaciju ispravite. Jer, u realizaciji ovog grandioznog projekta, popisa svih Srba u svetu, i procene, kako navodite u zakonu, koji je od njih najugledniji u sredini u kojoj živi da bi bili izabrani za delegate skupštine, zaista morate ovakve korake i da napravite. Još jednom se pitam kako je moguće sprovesti ovakav gigantski projekat popisa dijaspore, a koji treba da pruži odgovor na pitanje koliko Srba živi van Srbije, kada recimo, po anketama, od 10 ispitanika, jedan ispitanik zna za ministarstvo za dijasporu. Podaci o broju Srba u rasejanju, kakvi-takvi, kreću se od dva do četiri miliona. Ne može se zaboraviti podatak da je, prema zadnjem popisu koji je sproveden u Republici Srbiji, a bio je 2002. godine, našim diplomatsko-konzularnim predstavnicima prijavljeno samo 400.000 ljudi koji se nalaze u rasejanju. Iste godine zvanična nemačka statistika barata podacima, a treba im verovati, da u Nemačkoj živi 800.000 ljudi poreklom iz Srbije, a Austrija barata cifrom od 300.000 Srba na njenoj teritoriji. Znači, u zbiru naše statistike negde se gubi nekoliko miliona ljudi koji vode poreklo iz današnje Srbije. Nezvanična procena je da naša dijaspora broji četiri miliona ljudi, pri čemu smo svesni činjenice (imamo i popise iz zemalja u okruženju, odnosno u regionu) da na dijasporu otpada polovina tih ljudi, a da polovina ljudi sa ovih prostora pripada zemljama bivše Jugoslavije, Mađarskoj, Rumuniji, Bugarskoj i Albaniji. Hronološkim redom, u Republici Srpskoj nalazi se 1.600.000 Srba, u Federaciji BiH 50.000, u Hrvatskoj i u Crnoj Gori oko 200.000, Makedoniji i Sloveniji oko 40.000, Rumuniji 22.000, Mađarskoj 15.000 i Bugarskoj 10.000. Kada se govori o ostatku naše dijaspore, mora se pomenuti da se iz naše zemlje u beli svet odlazilo u više etapa i u više navrata. Prvi veći talas odlaska iz naše zemlje bio je u 19. veku, i ta kretanja možemo nazvati ekonomskom migracijom zato što su isključivo takve prirode. U tom prvom talasu migracije ljudi su odlazili isključivo u SAD i zemlje Zapadne Evrope. Drugi talas migracije, tzv. politička migracija, bio je u periodu posle Drugog svetskog rata i on se uglavnom naziva četnička migracija. Od 1990. godine naovamo, sa procesom koji, na žalost, još uvek traje, imamo i političke i ekonomske migracije. Iskreno se nadam da će tome jednog dana doći kraj. Svi ovi talasi migracija doveli su do situacije da su se Srbi naselili u gotovo svim delovima sveta. Računa se da preko granica naše zemlje deluje oko 1.300 različitih udruženja i asocijacija. U vašem obrazloženju o razlozima za donošenje ovog zakona pominjete organizacije (nisam ih brojao, ali mislim da ih niste nabrojali više od 50; možda i jeste, ali to nije cifra od preko 100). U svakom slučaju, 1.300 udruženja, organizacija, klubova i svega ostalog u dijaspori i regionu je zaista mala brojka, s obzirom na učešće tih organizacija u javnoj raspravi i njihovu inicijativu i predloge za eventualno poboljšanje ovog zakona. Stoji činjenica, i vaša i naša, da je gotovo pola stanovnika Srbije koji živi u dijaspori i regionu strahovito veliki kapacitet i potencijal Srbije. I ne sme da se na tome samo ostane, jer državni vrh do sada bukvalno nije imao nikakvu posebnu strategiju vezano za ovu oblast, ili je tu strategiju prepuštao pojedincima, čak su pojedinci zloupotrebljavali i koristili tu situaciju da u svoje lično ime odlučuju umesto države ili neke vladajuće strukture. Trećina naših ljudi koji žive van granica Srbije do skoro nije imala, nažalost, ni pravo glasa, nisu imali pravo ni na srpski pasoš, a ne može da se zaboravi konstatacija koju ste vi izrekli, a ona je zaista i zvanična, delom nezvanična, da u Srbiju putem deviznih doznaka ulazi oko pet milijardi dolara, zaboravljajući činjenicu da mnogo novca i dalje ulazi u džepovima, a to je, otprilike, ona cifra od oko preko 20% bruto društvenog proizvoda, što je situacija koja sve vlade od 2000. godine pa naovamo u Srbiji bukvalno spasava da ostanu na vlasti. U prošlosti su političke partije, a i država, često obmanjivale i varale dijasporu. Pojedini lideri, još uvek su lideri Srba u dijaspori, kažu da opozicije u Srbiji početkom 90-ih godina ne bi ni bilo da nije bilo pomoći iz dijaspore. I vi se morate složiti sa tom konstatacijom. I vaša partija je u proteklom periodu bila poprilično finansirana od raznih organizacija i udruženja iz dijaspore. Ne možete zaboraviti činjenicu koju ne ističete i koju nigde niste do sada istakli, da je država Srbija prevarila fond dijaspore za maticu za oko 3,5 miliona evra, koji su nestali uvođenjem u stečaj Beogradske banke. Sada vas, gospodine ministre, pitam šta ste uradili po tom pitanju vraćanja novca? (Srđan Srećković, sa mesta: Vratili smo ga.) Ako ste ga vratili, svaka čast. Zaista je to ista situacija i zakonska obaveza kao u slučaju stare devizne štednje. Ako ste to uradili, odnosno država, na bilo čiju inicijativu, to pozdravljam. Jedna konstatacija. Kada bi se u državu Srbiju vratila, recimo, makar jedna petina svih iseljnih Srba, u zemlju bi ušlo više para nego što svake godine ulazi i od Svetske banke i od MMF. To je činjenica pred kojom niko u Srbiji ne sme da sagne glavu i pređe preko nje. Najveći problem je što je u zadnjih 50 do 70 godina dijaspora, naročito zbog ove političke migracije, izgubila poverenje u svoju maticu, odnosno državu, i ukoliko država ima, a mora da ima, i ima strateški interes da na partnerskim osnovama sarađuje sa svojom dijasporom, onda to mora u praksi i da se pokaže i dokaže. Iskreno se nadam da je donošenje ovog zakona samo uvod u tu dobru spregu između matice i dijaspore.
Vreme, gospodine Rogoviću. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Nikolić, predstavnik poslaničke grupe DSS.
Pre nego što se obratim ministru i dam detaljniji komentar na ovaj zakon, rekao bih uvaženom kolegi mom prethodniku, pošto je u Srbiji "in" govoriti o prvoj Koštuničinoj vladi i uopšte o Vojislavu Koštunici, da je to prva vlada koja je uvela Ministarstvo za dijasporu i krenula u pravcu uspostavljanja boljih odnosa sa našom dijasporom. Postojali su mnogi funkcioneri pre te prve Koštuničine vlade koji ne samo da nisu imali institucionalne veze sa dijasporom, nego su upravo dijasporu delili na pogodnu i nepogodnu, odnosno na one s kojima valja sarađivati i one s kojima ne treba nikada sarađivati. Dakle, toliko o doprinosu prve vlade Vojislava Koštunice. Nije dobro što taj proces koji je počet ima svoju formu u obliku ovog predloga zakona koji je loš. Potreba postoji, ali je problem što je ovo loš odgovor na potrebu koju Srbi van Srbije imaju, dakle da uspostave čvrste odnose sa svojom maticom, a da to nema za posledicu uvlačenje u političke sukobe koji u ovoj državi postoje. Da budem precizniji, mislim da bi trebalo, kao država, da imamo jedinstven stav prema srpskoj dijaspori u okviru nekog nacionalnog programa oko kojeg bi svi trebalo da se složimo, ali smo, nažalost, i oko tog pitanja podeljeni. Ovo je čista politizacija i uvlačenje srpske dijaspore, koja je takođe politički podeljena, da se u ove institucije, Skupštinu i savete, puštaju određeni ljudi po ključu, odnosno po političkoj podobnosti, a po merilima Ministarstva za dijasporu, dok će nekima pristup, očigledno, biti zabranjen. To nije dobro. U prvom izlaganju sam vam postavio jedno pitanje i nadam se da nećete, kao ministar, ovde ćutati tri-četiri sata i slušati šta poslanici imaju da vam kažu, već da ćete dati i neke odgovore na konkretna pitanja. U uvodnom izlaganju ste naveli 20-ak organizacija Srba u dijaspori koje su dale podršku ovom zakonu. Postavio sam vam konkretno pitanje. Možda sam pogrešno razumeo, ali pitanje ostaje i želim odgovor. Da li imate napismeno, s pečatom i overenim potpisom bilo kog predsednika organizacije iz srpske dijaspore da je podržao ovaj zakon? Rekao sam na početku, tvrdim da nemate. Ako nemate, onda izvlačim logičan zaključak da dijaspora ovaj zakon ne podržava. Ako dijaspora ovaj zakon ne podržava, znači da ovaj zakon nije pisan za dijasporu, a onda se postavlja logično pitanje - za koga je pisan? Izveo sam zaključak u prvom izlaganju,to ću sada i ponoviti, ovaj zakon je pisan da bi se srpska dijaspora držala pod kontrolom, da bi oni podobni u srpskoj dijaspori mogli da učestvuju u ovim institucijama. A njih ste u tehničkom, metodološkom smislu tako zbrkali, da to zaista ukazuje na neverovatnu nestručnost u samom ministarstvu. O tome ću malo kasnije, jer je prosto neverovatno šta ste vi sve stavili u ovaj zakon. Ali, politički motivi su, pre svega, da neke ljude, s kojima već imate određenu vrstu saradnje, u ove institucije postavite, imenujete i preko toga pokušate da kontrolišete srpsku dijasporu. Zato sam rekao da je ovo uvreda za srpsku dijasporu i mislim da je to zaista adekvatna reč za ovo što u ovom zakonu piše. Najspornija u ovom zakonu jeste Skupština dijaspore. U vašem izlaganju ste rekli da će brojati 45 članova. U ovom zakonu koji imam ispred sebe piše 44. Šta se u međuvremenu promenilo u poslednja dva-tri dana, da sada umesto 44 imamo 45? Po kojoj metodologiji ste došli do zaključka da će Skupština brojati 44, da biste sada, u završnoj fazi (koliko sam obavešten, postoji amandman kojim će se taj broj povećati na 45), povećali broj delegata Skupštine za jedan? Kada formirate jedno predstavničko telo, a ova skupština treba da bude najviše predstavničko telo srpske dijaspore i Srba u regionu, onda takvom telu morate dati i formu i sadržaj. Upravo je tu ovaj zakon najproblematičniji i ukazuje na veliku nestručnost prilikom pisanja. Možda se radi o neiskustvu, ali s obzirom na to koliko se dugo o ovom zakonu pričalo i koliko se on pripremao i da je postojala i prethodna verzija, zaista sam iznenađen da ovakav zakon uopšte može da dođe u skupštinsku proceduru. Mora se znati koje će nadležnosti ta skupština imati, kakve vrste odluka će moći da donosi, za koga su te odluke obavezujuće. Da li su možda za Narodnu skupštinu Republike Srbije obavezujuće odluke Skupštine dijaspore, jer ovaj zakon, što je interesantno, apsolutno isključuje Narodnu skupštinu, pa samim tim i skupštinski Odbor za Srbe izvan Srbije. Pored toga što ste iz ovog zakona isključili najviše zakonodavno telo, srpsku skupštinu, takođe je simptomatično da Srbe sa KiM u institucionalnom smislu ne uključujete u ovaj zakon. Izvodim zaključak da Srbe na KiM tretirate kao dijasporu. Gospodine ministre, u Savetu mogu da učestvuju i predsednik Republike i svi pobrojani ministri i predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine. A šta je sa predsednikom KiM? Da li u Ustavu piše da imamo dve autonomne pokrajine ili samo jednu? Ko predstavlja Srbe sa KiM u ovim telima ako nije tako? To je ozbiljan propust. Ako odluke Skupštine nisu obavezujuće, onda se postavlja pitanje zbog čega se ova skupština formira. Kada formirate jedno predstavničko telo od 44, ili kako vi rekoste - 45 delegata, onda to podrazumeva da u tom telu sede ljudi istovetnog legitimiteta. Oni moraju biti izabrani na identičan način. Možda, recimo, Srbi u Americi imaju najbolju bazu podataka vezanu za popis srpskog stanovništva, pa će organizovati neke izbore, pa će zaista izabrati najbolje, negde će neka organizacija na upravnom odboru doneti da njihov predstavnik bude taj i taj, a negde ne vidim uopšte kako će moći da se izabere. Recimo, za Estoniju, Litvaniju ili Norvešku, Dansku, Island, gde će postojati jedan delegat, kako će se taj delegat izabrati? Jasno je, vi ćete ga odrediti. Ovo je samo druga, ublažena verzija one prve, kada ste dosta nespremni, sa jednom ogoljenom varijantom, krenuli u srpsku dijasporu i zapravo hteli da sve nametnete, pa vam je srpska dijaspora rekla da to tako ne možete raditi. Zapravo, vi ste sebi stvorili institucionalni, zakonski okvir da to uradite. Ako je to tako, a tako je, i ako vi postavljate ljude u Skupštini dijaspore, onda postaje jasno da će ta skupština predstavljati Vladu Republike Srbije, a ne srpsku dijasporu. Posebno iznenađuje i ukazuje, najblaže rečeno, na neiskustvo pisca ovog zakona to da se ne zna koji je mandat ove skupštine. Pazite, formira se Skupština dijaspore. Koji je mandat te skupštine? Dve godine, četiri godine ili doživotno? Da li će taj član Skupštine dijaspore koji će biti izabran za predsednika Skupštine biti doživotni predsednik? Šta ako Srbi u Americi odluče da izaberu svog delegata na dve godine, a Srbi u Francuskoj ili Nemačkoj na četiri godine? Kako će ta skupština imati identično brojno stanje u narednim godinama? To pokazuje da je ovaj zakon pisan na brzinu, da vam forma nije bila bitna, da ste suštinu sakrili raznim odredbama, a vaša namera jeste da po, pretpostavljam, već unapred utvrđenim spiskovima postavite delegate Skupštine. Mnogo nespretnosti ima u ovom zakonu. Dan dijaspore će biti Vidovdan. Rekli ste da će se on proslavljati. Vidovdan se nikada ne proslavlja. On se obeležava. To piše i u zakonu, to ste napisali i u obrazloženju. Vidovdan je tužan srpski praznik. Dobro je što ste ga odredili za Dan dijaspore, on nas sve opominje i njega uvek treba obeležiti, ali se on ne proslavlja. Niste valjda planirali da pravite srpski sabor na Vidovdan, uz trube? Ne verujem, ali može i tako da se tumači kada se ovo pročita. Dakle, mnogo nelogičnosti ima u ovom zakonu. Toliko nadležnosti ste dali savetima (Savet za dijasporu, Savet za Srbe u regionu, Ekonomski savet, Savet za statusna pitanja, Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju), da se postavlja pitanje čemu onda Ministarstvo za dijasporu. Ako formiramo ovu skupštinu delegata, sva ova tela, onda nam Ministarstvo za dijasporu ne treba, jer ste sve nadležnosti preneli na ova tela. Zaista mislim da imate tu plemenitu nameru da se ugasite, smanjite broj ministarstava i date svoj puni doprinos racionalnijem i efikasnijem radu Vlade Republike Srbije. Sve ovo govori o tome da je ovo zakon koji ste napisali zbog sebe, da odnosi snaga u vladajućoj koaliciji jeste takav da svaka politička stranka može u svom resoru sebi da organizuje i napravi tu vrstu organizacije da čuva nekakvu svoju intrastranačku strukturu i to je, nažalost, slučaj i sa ovim zakonom. Bilo bi dobro da smo imali jedinstven stav oko ovog pitanja i ovog zakona, da smo pred našu dijasporu izašli jedinstveni, da smo dobili saglasnost dijaspore i da smo na takav način došli do zakonskog predloga. Ovako, tog jedinstva ovde u Srbiji nema, a dokaz je i da je na Odboru za Srbe izvan Srbije od 20 članova glasalo 11 prema 9. Jasan signal je dat i iz dijaspore, da se ovaj zakon njih preterano i ne tiče i da ne odražava pravu sliku stanja, tako da ćete naići na oštro protivljenje ovom zakonu od strane srpske dijaspore. Sve će to imati konkretne posledice na proklamovane ciljeve koje ste ovde izrekli, sa kojima se slažem, a to je da nam je potrebna bliža saradnja i da je potrebno očuvati srpski identitet u srpskoj dijaspori i da je potrebno motivisati ljude da u ovu zemlju više investiraju, ali je valjda sve to u okviru koncepta tzv. novog patriotizma zapadnog tipa, koji ste vi promovisali pre nekih mesec dana. Drago mi je da klimate glavom, ali bih zaista voleo da nam objasnite šta znači taj novi patriotizam zapadnog tipa, uz jedan preduslov, da nam onda ipak objasnite i šta je to stari patriotizam istočnog tipa. Jer, ako postoji novi patriotizam zapadnog tipa, onda je logična posledica da postoji i stari patriotizam istočnog ili istočnjačkog tipa. Zaista sebe smatram patriotom i, kada god su neke patriotske teme, s pažnjom ih gledam i volim na neki način da učestvujem, ali bih voleo da mi pojasnite, ne samo meni, nego i građanima Srbije šta to zapravo znači. To je opet do te mere paradoksalno da vi, zapravo, čak i da prihvatimo tu terminologiju "novi patriotizam zapadnog tipa", ljudima koji žive na Zapadu, a jesu Srbi, objašnjavate šta je to patriotizam zapadnog tipa. Patriotizam postoji ili ne postoji. Hvala bogu, naši ljudi su, pogotovo na Zapadu, patriotski opredeljeni i mnogo bolje poznaju i šta znače evropske integracije i evropske vrednosti. Mnogi od njih upravo žele da na jedan izbalansiran način i shodno našem mentalitetu ne primene baš sve ono što postoji na Zapadu i u Evropi, i to jeste vrednost srpske dijaspore. Nadam se da ćete na neko od ovih pitanja koje sam vam postavio odgovoriti. Kako planirate da ova skupština postoji? Šta je mandat? Nisam zadovoljan odgovorima da ćete to definisati podzakonskim aktima, jer to ne može da se definiše podzakonskim aktima. Zašto je to do ove mere u ovom zakonu nedorečeno? Da vam najavim, o tome ćemo i kada budemo govorili o amandmanima, da smo, za razliku od vas, mi odlučili da KiM, baš kao i AP Vojvodina, ima svog predstavnika u Savetu i da smo u tom smislu dali i konkretan predlog da predstavnik KiM bude i predsednik Skupštine zajednica srpskih opština na KiM. Nadam se da ćete taj predlog usvojiti. U vezi s priznanjima, koja nesporno, kao država i kao Ministarstvo za dijasporu, imamo pravo da ustanovimo, nije nam baš najjasnije zbog čega imamo priznanje vezano za politiku ili politički doprinos koje se zove ''Car Dušan''. Mi smo predložili izmenu da se odlikovanje u toj oblasti zove ''Slobodan Jovanović'', s obzirom na značaj, rad i delo Slobodana Jovanovića, a i na njegov status koji je imao možda kao izgnanik, ali svakako kao pripadnik dijaspore. Zahvaljujem.
Ministar Srđan Srećković ima reč.
Nisam želeo i planirao da koristim tu proceduralnu mogućnost da se kao ministar i predlagač ovog zakona javljam za reč nakon diskusije svakog poslanika. Nakon završetka rasprave osvrnuću se na sve predloge i sugestije svih poslanika i poslaničkih grupa, ali s obzirom na to da ste pomenuli neke veoma osetljive političke teme, osetio sam obavezu da se po ovom pitanju javim. Moram, sa izvesnom dozom čuđenja, da konstatujem da zaista, uz veliki trud i napor, nisam uspeo da shvatim šta ste u vašem izlaganju želeli da istaknete. Možda ću uspeti kasnije. Govorili ste o tome koliko su pitanja dijaspore i Srba u regionu značajna i važna vašoj političkoj stranci i vašem poslaničkom klubu, ali mislim da o tome najbolje govori činjenica o broju prisutnih poslanika vašeg poslaničkog kluba na ovoj sednici Skupštine, koji ipak na neki način pokazuje koliko značaja vi pridajete ovom pitanju. Samo sam želeo da kažem jednu rečenicu, jer je tema osetljiva. Na čelu Saveta za Srbe u regionu nalazi se predsednik Republike Srbije i mislim da je to najbolji pokazatelj i siguran dokaz koliko ova vlada i ova država poklanjaju pažnje pitanjima Srba u regionu. Predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine je zastupljen u Savetu za Srbe u regionu zato što veliki broj izbeglih i raseljenih lica ima privremeno ili stalno boravište na teritoriji AP Vojvodine. Prihvatanje vašeg predloga ili sugestije da Srbi sa teritorije KiM imaju svog predstavnika u ovom savetu impliciralo bi da mi, kao država, priznajemo nezavisnost KiM. Vlada u kojoj učestvuje moja politička stranka i moja malenkost na tako nešto nikada neće pristati. Mislim da je trebalo malo bolje da razmislite pre nego što ste ovakav stav iznosili. Više neću koristiti ovu mogućnost da uzimam reč i oduzimam dragoceno vreme narodnim poslanicima, pa ću na kraju prodiskutovati o svim temama za koje mislim da su bile značajne, a ukoliko vi želite da istaknete koliko ste posvećeni pitanju dijaspore i Srba u regionu, bilo bi onda lepo i za građane Srbije korisno da obezbedite veće prisustvo vaših poslanika, jer broj vaših prisutnih poslanika pokazuje da ova tema za vas nije značajna, nažalost.
Repliku je uputio gospodin Zoran Nikolić.
Tačno je da ovde sede tri poslanika iz poslaničke grupe DSS, i to su tri poslanika koja će govoriti o ovom zakonu. S obzirom na kvalitet Predloga zakona, mi smo procenili da su tri poslanika sasvim dovoljna da vam objasne koliko je ovaj zakon loš, tako da - prema svecu i tropar. Znamo da je ovaj zakon loš i bićete sasvim dobro informisani o svim lošim aspektima koji u ovom zakonu postoje. Što se tiče predstavnika KiM, ne znam da li vi vodite računa o tome šta pričate. Kao ključni argument iznosite da niste uključili predstavnike sa KiM zato što bi se, ako biste ih ubacili u Savet, to moglo protumačiti kao da bi to bili predstavnici Srba u regionu ili ne znam šta u dijaspori. To ste vi rekli. Ali, onda ja vama postavljam pitanje - zbog čega postoji predstavnik AP Vojvodine? Da li zbog toga što možda, kada se bude glasalo za statut Vojvodine, u perspektivi i vaša stranka smatra Srbe u Vojvodini kao Srbe u regionu ili, ne daj bože, u dijaspori? Vi mašete glavom, ali verujte mi da ovaj predlog statuta Vojvodini daje državnost. Koristeći vašu logiku, želim da vam kažem da ipak malo stanete na loptu i razmislite kada iznesete neki argument. Ne postoji odbrana od argumenta zbog čega u Savetu ne postoje predstavnici KiM. Mi smo vam amandmanom dali častan izlaz iz te situacije, jer je to ozbiljan propust, previd, kako god, ali ako niste spremni ni taj amandman da prihvatite, onda smo na jasnim pozicijama i znaćemo šta to zapravo znači. Nemojte se sekirati za poslaničku grupu DSS. Obratite pažnju na poslanike vladajuće većine, a naročito iz vaše stranke, jer ni oni nisu baš u nekakvom sjajnom broju ovde. A poslanici koji su ovde prisutni su sasvim dovoljni da dokažu da je ovaj zakon jako loš.
Narodni poslanik Jovan Nešović ima reč.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je danas jedan zaista važan sistemski zakon, o dijaspori i Srbima u regionu. To je zakon koji treba da se odnosi na nekih tri do četiri miliona ljudi koji danas žive u regionu, blizu državi Srbiji, i u rasejanju. Ovaj zakon treba da pokuša da na jedan sistemski način ove ljude uključi u društveni, ekonomski i politički život u Srbiji. Moramo takođe na početku reći da naša dijaspora nije brojna toliko kao dijaspore nekih drugih, mnogo većih država, ali u relativnom smislu, ako jedna trećina stanovništva živi van granica države, onda to zaista predstavlja veoma značajnu stvar. Treba reći i ono oko čega se vodila polemika, a to je da je ovaj zakon prošao javnu raspravu. Ne branim ja u ovom trenutku gospodina ministra, ali bar šest meseci je ovaj zakon stajao na sajtu Vlade Republike Srbije, odnosno resornog ministarstva. Svako ko je želeo da pogleda ovaj zakon, mogao je i da ga pogleda i da da svoje sugestije. Moram priznati da ima tri meseca kako smo na resornom odboru, Odboru za Srbe izvan Srbije, razgovarali o ovom zakonu. Ministar je pročitao organizacije koje su učestvovale u predlozima da dobijemo što kvalitetniji zakon i, zaista, iskreno govoreći, svi oni koji su želeli, imali su sasvim dovoljno vremena da daju svoje sugestije i svoj doprinos tome da kvalitet ovog zakona bude što bolji. Hoću da kažem nekoliko stvari koje su po meni važne u ovom zakonu. Prvi put jedan zakon definiše šta znači dijaspora i ko čini Srbe u regionu. Kaže se da dijaspora obuhvata političku i ekonomsku emigraciju iz države koja se dešavala mnogo godina unazad, a Srbi u regionu predstavljaju naše sunarodnike koji žive u okolnim državama, u državama eks-Jugoslavije, i u članu 2. su definisane tačno koje su to države. Možemo govoriti o tome da li to može da se proširi, ali mislim da je ova konstatacija, napisana u ovom zakonu, sasvim dobra. Najvažnija institucija koja se formira ovim zakonom jeste Skupština dijaspore i Srba u regionu i, onako kako je zakonopisac napisao ovde, ona treba da bude nosilac jedinstva države Srbije i našeg celokupnog nacionalnog korpusa. Zašto? Zato što su u njoj delegati sa svih prostora, sa cele zemaljske kugle gde žive Srbi, ali u radu Skupštine učestvuju i nosioci izvršne vlasti i predsednik države kao počasni delegat. Mislim da ovde treba prihvatiti amandman, o njemu smo pričali i na Odboru za Srbe izvan Srbije, da i predstavnik skupštinskog odbora, Narodna skupština, ima svog delegata u ovom telu i bude njen član. Mislim da to nije problem i da, pored članova koji su definisani, predstavnika Pravoslavne crkve, predstavnika Srpske akademije nauka i umetnosti, predstavnika Privredne komore i Javnog servisa, zaista i predstavnik skupštinskog odbora treba da učestvuje u radu Skupštine. Takođe treba reći da Skupština ne donosi neke važne odluke. Ona utvrđuje probleme dijaspore i Srba u regionu, predlaže kako da se ti problemi prevazilaze. I to jeste važno, na kraju krajeva. Ostaje nedoumica koju su kolege iznele, a mislim da se tu može naći rešenje, oko toga da li treba ograničavati mandat Skupštine na vremenski period. Zaista, dužina mandata delegata je nešto o čemu, čini mi se, Ministarstvo treba da razmisli i da se naprave konsultacije. Zakonom je takođe definisano da bliže uslove i način izbora delegata sporazumno utvrđuju organizacije iz člana 14. ovog zakona, koji deluje na teritoriji država ili delu država za koje se vrši izbor određenog broja delegata. Tu će, čini mi se, vreme pokazati da li smo dobro pogodili rešenje, iz jednog prostog razloga što koliko postoji političkog nejedinstva ovde u Srbiji, toliko postoji i nejedinstva među našim ljudima koji žive u rasejanju. Strah me je da ćemo u trenutku kada jedan prostor treba da ima četiri delegata, dobiti spisak od šest ili sedam delegata. Onda će biti problem ko su delegati. Nadam se da će biti odgovornost i tih ljudi tamo koji predlažu delegate da do toga neće doći, ali iskreno govoreći, čini mi se da postoji ta opasnost. Vreme će pokazati da li je moja bojazan u ovom trenutku stvarno opravdana ili nije. Zakonom je takođe definisano da bi Skupština dijaspore i Srba u regionu bolje funkcionisala i lakše rešavala određene probleme koji tište te ljude ako imamo tri saveta, pa je definisano da su to Ekonomski savet, Savet za statusna pitanja dijaspore i Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju. Članovima 24, 25. i 26. ovog zakona definisani su poslovi koje ti saveti obavljaju za potrebe Skupštine. Čini mi se da ovde jeste važno reći nekoliko stvari koje su vezane za našu dijasporu. Mnogi su danas rekli da je godišnji priliv od naših ljudi iz dijaspore u državu Srbiju 5,1 milijarda dolara. To su neke procene i to predstavlja jako važnu kariku u ekonomskoj stabilnosti države Srbije. Podaci govore da samo iz Švajcarske ljudi u proseku godišnje šalju u Srbiju negde oko 4.000 evra, a to znači da godišnje po tom osnovu, iz te male države, Švajcarske, u Srbiju dođe negde oko 360 miliona evra. S druge strane, najveće doznake Srbiji su od ljudi iz Nemačke, i to je preko milijardu evra, prema podacima Svetske banke. Takođe treba reći, vezano za dijasporu, da nikada ne treba zaboraviti kolika je bila nesebična materijalna i finansijska pomoć za vreme sankcija i rata na ovim prostorima. Da nije bilo te dijaspore, sigurno bi veliki broj ljudi u Srbiji živeo u bedi i patnji. Mislim da je nekoliko puta do sada rečeno i to da dijaspora ima i značajnu ulogu u privrednom razvoju Srbije, odnosno u otvaranju malih i srednjih preduzeća čije su gazde ljudi iz dijaspore. Negde oko 500 miliona dolara je do sada uloženo i trenutno negde radi preko 20.000 ljudi u tim preduzećima. Svako je mesto u državi Srbiji, naročito u ovim kriznim vremenima, jako važno i mislim da se tu može i mora u narednom periodu raditi više. Ministarstvo i sva druga ministarstva moraju da urade mnogo više, jer je, po nekim procenama, potencijal investiranja naše dijaspore uopšte, ne samo u Srbiju, nego u bilo koju drugu državu, negde preko 20 milijardi dolara. To je stvarno veliki potencijal i zaista se mora u narednom periodu uraditi sve da te potencijalne investicije naših ljudi dođu u Srbiju, da ne idu u neke druge zemlje u okruženju i u druge države sveta. Na kraju krajeva, jako je važno istaći, i tu treba ovi saveti da maksimalno daju doprinos, da negde oko 50.000 ljudi iz dijaspore u ovom trenutku ima visoko obrazovanje i radi u tehnološki najmoćnijim kompanijama. Oko 8.000 doktora nauka u ovom trenutku takođe radi u vrhunskim naučnim i univerzitetskim institucijama. Suvišno bi bilo govoriti koliko bi to bio jako veliki podsticaj za razvoj države Srbije da se što bolje uspostavi veza s tim ljudima, da se neki ljudi ne moraju vratiti, ali da pomognu svojim znanjem razvoju našeg društva. Takođe je važno, čini mi se, i formiranje Saveta za odnose sa Srbima u regionu, iz prostog razloga što su problemi Srba u regionu sasvim drugačiji nego što su problemi naše dijaspore, i ovaj savet treba da se bavi saradnjom, zaštitom interesa i unapređenjem odnosa države sa Srbima u regionu. Tačno je članom 28. definisano koja su sve pitanja kojima će se baviti Savet za odnose sa Srbima u regionu. Mislim da je dobro da se prihvati amandman da u ovom savetu učestvuje, pored predsednika države, predsednika Vlade i ministara koji su nabrojani, i predsednik Narodne skupštine. Treba prihvatiti taj amandman iz prostog razloga što će se onda sve najvažnije institucije ove države baviti i razmišljati kako da se rešavaju problemi koji su vezani, a ima ih stvarno dosta, od izbegličkih pitanja, siromaštva tih ljudi, odnosno nerazvijenosti, do zaštite nacionalnog identiteta i svega onoga što je vezano za pismo, jezik i sve što danas postoji. Budžetski fond za dijasporu je takođe važna stvar, iz prostog razloga što se pokušavaju na jedan sistemski način rešiti pitanja određenih stvari koje su do sada bile nerešene. Dobro je što je ministar rekao da inicijalni deo tog budžeta treba da bude iz budžeta Srbije, a sve će ono što dolazi od ljudi koji poklanjaju, daju donacije i priloge, biti glavni izvor finansiranja aktivnosti koje su nabrojane. Nadam se da će to biti sistemski urađeno i da će država napokon uspostaviti kontrolu, da ne bude, kao što su do sada, mnoge donacije i prilozi koji su bili potpuno dobronamerni završavali, čini mi se, u rukama pojedinaca ili u nekim poslovima koji nisu odrađeni onako kako bi trebalo da budu odrađeni i za šta su pare i bile namenjene. Na kraju, potpuno sam siguran da će primena ovog zakona poboljšati vezu između dijaspore i matice. S druge strane, nadam se da će primena ovog zakona i rad svih ministarstava, ne samo Ministarstva za dijasporu, doprineti bržem razvoju Srbije, a to znači bržim integracijama Srbije u svet razvijenih zemalja, odnosno u EU. Što se tiče poslaničke grupe G17 plus, mi ćemo zakon podržati u načelu. Nadam se da će biti prihvaćen i par ovih amandmana koji mislim nisu suštinski, ne menjaju zakon. Nadam se da će i druge poslaničke grupe podržati zakon i da ćemo u Danu za glasanje izglasati zakon o dijaspori i Srbima u regionu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković. Izvinjavam se, pre narodne poslanice Aleksandre Janković, za reč se javio narodni poslanik Milorad Buha.
Nastaviću ono započeto. Naime, radi se o vrlo bitnom zakonu, međutim moja sumnja polazi od toga da će, kao i ostali zakoni, biti mrtvo slovo na papiru, a to ću pokušati potkrepiti određenim činjenicama i podacima koji govore o primeni zakonskih propisa u praksi. Naime, jasna nam je odredba u Ustavu iz 2006. godine koja obavezuje Republiku Srbiju, odnosno njene državne organe, da učine sve da zaštite prava i interese i slobode naših građana u inostranstvu. Pored toga, imamo brojne zakonske propise koji na direktan ili indirektan način govore o toj obavezi. Šta su državni organi učinili da bi oživotvorili to ustavno i zakonsko pravo izbeglih i Srba koji žive i rade u rasejanju da bi mogli živeti u normalnim uslovima? Gotovo ništa, to je opšta konstatacija. Zašto? Evo, krenimo od proste činjenice, kažemo između tri i četiri miliona Srba živi u inostranstvu. Zašto državni organi ne popišu Srbe koji žive u inostranstvu? Zašto to nije urađeno? Da li je to pojava koja je sada prisutna mesec dana ili, konstatovali smo ovde, 200 godina? I dan-danas imamo migracije ovoga ili onoga tipa, odlaska u inostranstvo na rad ili proterivanje sa prostora bivše Jugoslavije zbog raznih metoda represije prema Srbima. Sada ću vam dati jedan primer. Uporedimo podatke o broju životinja u pojedinim opštinama, otiđimo u veterinarsku stanicu i tačno ćemo dobiti podatak koliko ima pasa, koliko ima mačaka, krava, konja itd. Koliko ima izbeglih u tim opštinama, da li taj podatak imamo? Zašto ga nemamo? Vlada mora odgovoriti na to pitanje. Da li smo ovim zakonom definisali obaveze državnih organa? Jesmo, samo Ministarstvo za dijasporu, ništa drugo. Šta će Ministarstvo za dijasporu učiniti sa tridesetak ljudi? Ništa. Gotovo sve evropske ambasade u inostranstvu imaju više radnika nego što imate vi. Šta rade te ambasade? Šta radi Ministarstvo spoljnih poslova? Da li oni te podatke imaju? Imaju. A ako nemaju, moraju doći do njih. Želimo i pričamo o tome kako Srbi u rasejanju stvaraju ekonomske preduslove, pomažu ovde, žele da ulažu itd. Koje smo im preduslove ovde stvorili u zadnjih osam-devet godina, u zadnjih 50 godina? Nikakve. Zašto nikakve? Koji propisi omogućavaju tim ljudima da dođu ovde i imaju benefite? Zašto benefite? Zato što dolazi ovde za vreme verskih praznika ili kolektivnih godišnjih odmora u zemljama Zapada ili treće zemlje. Koji su benefiti tim ljudima? Nema ih. Stvarajući i radeći tamo, ljudi su ostvarili određena sredstva i žele da ih ulože ovde. Recite mi jednu opštinu koja je jedan plac namenila za ljude iz inostranstva koji se vraćaju. Navedite mi makar jednu opštinu. Isto to pitanje mogu postaviti i za izbeglice. Recite mi jednu opštinu koja je za ovu godinu izdvojila jedan plac za izbeglice, interno raseljena lica. Jedina koja je to učinila u svoje vreme je opština Zemun, koja je obezbedila desetine hiljada placeva. Šta je sa poreskim sistemom? Šta je sa ekonomskim preduslovima da im se omogući da uđu i ulože? Ovaj zakon je morao to rešiti, ali nije rešio. Kada pragmatično posmatramo primenu ne samo ovog zakona, onda moramo krenuti od toga. Bez pragmatičnosti u zakonskim propisima nećemo napraviti ništa. Državni organi Srbije ne čine ništa da olakšaju život i bitisanje ljudi u inostranstvu. To možemo videti kroz Zakon o budžetu, koji je zadnjih tri-četiri godine odvajao otprilike od 130 do 150 miliona dinara za Ministarstvo za dijasporu, koje je ulagano kroz različite vidove pomoći organizacijama naših ljudi u dijaspori. To je premalo, gotovo ništa. Članovi SRS otvoreno su na Odboru za Srbe izvan Srbije rekli- pružićemo maksimalnu podršku, taj nivo sredstava koji se odvaja za pomoć mora se udesetostručiti; i to je malo, ali ajmo za početak toliko. Da li ovde u zakonu postoje takve obaveze? Šta smo predlagali? Jednostavno, recite - 0,2% BDP države za prethodnu godinu mora se izdvojiti za ovo, i onda je to ozakonjeno i onda je obaveza i ministra finansija i predsednika Vlade i predsednika države da se obezbede ta sredstva. Bez stvarnih zakonskih regula ne vredi o tome pričati. Za sledeću godinu, videćete, dobićete daleko manje od ovoga. Šta ćete vi napraviti? Kako oplemeniti, kako oživotvoriti, kako implementirati zakon? Nema šanse da ga oživotvorite. Stanje naše dijaspore u inostranstvu je jako teško, podložno je ogromnoj asimilaciji velikih naroda i velikih država. Ogromna je diskriminacija, posebno zato što su Srbi. Svet je stvorio takav milje. To su ljudi koji su provodili genocid, koji su napravili ogromne ratne zločine po BiH, po Krajini, po Srbiji, po Kosovu itd. Šta smo tu napravili? Kako smo medijski mogli, a nismo, promeniti tu sliku o svemu onome što su nam stvorili na Zapadu? Ništa nismo učinili. Hajde da vidimo sada šta činimo da pomognemo izbeglicama koje su, nažalost, morale u ratnim prilikama napuštati svoja ognjišta iz danas demokratskih (kako oni sebe nazivaju) država. Osvrnuću se na Hrvatsku, s obzirom da sam jedan od tih koji je proteran. Nažalost, proterano je između 500.000 i 800.000 ljudi. Evo, citiraću potpredsednika Vlade, koji je na jednom skupu, obraćajući se udruženjima izbeglih lica, otvoreno rekao, a to je izjavio 12. avgusta 2008. godine, da Republika Hrvatska svesno i tendenciozno usporava proces povratka izbeglica, vraćanje njihove imovine i ostvarivanje njihovih prava na penziju i posao. Zatim nastavlja - Vlada mora insistirati na doslednom sprovođenju Sarajevske deklaracije, Sporazuma o sukcesiji i drugih pravnih akata između Republike Srbije i Republike Hrvatske koja se tiču prava izbeglica. Na istom tom skupu predsednik SDSS-a Vojislav Stanimirović izneo je stvarni podatak o tome šta se dešava u Hrvatskoj. Mnogobrojne međunarodne humanitarne organizacije kažu da je povratak pri kraju, da su se Srbi u pravilu vratili. Vratili su se na temelju podataka koje dobijaju od Hrvatske. Hrvatski državni organi svesno lažu, manipulišu, a to potvrđuje i potpredsednik Vlade Jovan Krkobabić, koji kaže - svesno i tendenciozno usporavaju povratak i vraćanje prava i imovine. Vojislav Stanimirović kaže - u toku 2007. godine iz Hrvatske se vratilo u Srbiju 3.818 Srba, a u međuvremenu se vratilo i stalno živi u Hrvatskoj 1.480 Srba. E, to je stvarno stanje. Hrvatski državni organi, potpomognuti srpskim državnim organima, manipulišu međunarodnom zajednicom zato što vi ćutite. Vlada Republike Srbije i državni organi Republike Srbije o tome ćute, pa i vaše ministarstvo, ministre. Stvarno stanje koje ste objedinilikroz izradu ove knjižice - Položaj i perspektive srpskog naroda i država iz zemalja okruženja, koju ste dali članovima Odbora za Srbe izvan Srbije, jasno nam pokazuju kakvo je stanje srpske populacije u Hrvatskoj i koji su to nagomilani problemi. Međutim, u odgovoru na moje poslaničko pitanje potpredsednik i prvi zamenik predsednika kaže sledeće: Komesarijat za izbeglice, u saradnji sa Ministarstvom spoljnih poslova, sprovodi intenzivne spoljnopolitičke aktivnosti ukazujući na probleme i tražećipomoć i podršku za nastavljanje sarajevskog procesa. To je najveća glupost koju sam pročitao do sada. Dalje kaže: Komesarijat za izbeglice, u saradnji sa Ministarstvom spoljnih poslova, sprovodi intenzivne spoljnopolitičke aktivnosti. Gde je tu zakon? Zakon o izbeglicama je inaugurisao Komesarijat za izbeglice. Komesarijat za izbeglice vodi spoljnu politiku. To je u praksi stvarno tako. Ministarstvo spoljnih poslova ne vodi spoljnu politiku u smislu zaštite interesa izbeglog stanovništva. A ko vodi? Komesarijat za izbeglice. Komesara za izbeglice Republike Srbije su inaugurisali za spoljnopolitičkog arbitra koji štiti interese izbeglica. Ne može tako, to je protuzakonito. A sada ću vam reći i zašto je to tako. Godine 2007, prilikom zasedanja jednog tela u Zagrebu, ministar spoljnih poslova Vuk Jeremić je izjavio, verovatno mu je neplanski istrčala jedna rečenica, kada je izgovorio pravu istinu - da je sa prostora Republike Srpske Krajine (on nije rekao iz Republike Srpske Krajine, nego je rekao - iz Hrvatske) proterano 220.000 Srba. I samo zbog te rečenice on je postao persona non grata za hrvatsku diplomatiju, ali i za evropsku i američku diplomatiju. Odnos Bajdena prema ministru spoljnih poslova je najbolja slika o tome zašto je on persona non grata u evropskim i evroameričkim sferama. Ove godine, kada je ministar spoljnih poslova trebalo da ide na međunarodnu konferenciju i porazgovara sa hrvatskom diplomatijom i sa međunarodnim posrednicima o stanju i problemima Srba izbeglica i ukaže na ogromne probleme koji muče tu populaciju, jednostavno nije dobio poziv. Ministar spoljnih poslova Hrvatske Jandroković rekao je da mu tu nije bilo mesto. To je sramota za srpsku diplomatiju. Gde je tu bio predsednik države? Išao je tamo izvinjavati se. Zašto nije zaštitio ministra spoljnih poslova? Zašto Vlada nije zaštitila ministra spoljnih poslova? Ako je ministar spoljnih poslova otišao u Hrvatsku i izjavio to što je izjavio i slagao, onda mora da odgovara jer je klevetom naneo štetu jednoj državi. Nažalost, on je rekao istinu. I Vlada i predsednik Vlade i predsednik države su se učaurili, kao puž kad se učauri. Nisu zaštitili ministra i toga trenutka na spoljnom planu se više ništa ne dešava. Na spoljnom planu pitanje izbeglica iznosi komesar za izbeglice. Ko više u svetskim okvirima razmišlja o komesaru za izbeglice kao jednom spoljnopolitičkom organu, koji zastupa, koji predstavlja, koji traži, zahteva itd.? Samo zato što nema snage, nema želje od strane drugih viših državnih organa i ministarstva. Ministre, Vlada Republike Srpske Krajine, na čijem sam ja čelu, u više navrata vam se obraćala sa konkretnim problemima, iznosila je probleme izbeglica i davala rešenja. Dok se ne sedne sa međunarodnom zajednicom, međunarodnim institucijama, a pre svega mislim na OEBS, EU i OUN, i dok se ne prisili Hrvatska da izvrši sve ono na šta je obavezuje međunarodno pravo, međunarodne konvencije, deklaracije itd... Vlada Republike Srpske Krajine je putem poslanika u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope tokom 2006. godine izdejstvovala jednu deklaraciju. Deklaracija je usvojena 26. januara 2006. godine i nosi broj 374. To je najznačajniji međunarodnopravni akt koji je izdejstvovala Vlada Republike Srpske Krajine, uz svesrdnu podršku SRS i pojedinih poslanika koji su članovi te parlamentarne skupštine. Ja ću ovde probati u kraćoj verziji to prepričati. Zaključak te deklaracije pod 1) - podseća da su usled pritiska i terora nad Srbima i posebno etnički motivisane vojne ofanzive 1995. godine čitave teritorije očišćene od Srba. Ovo je vrlo ozbiljna kvalifikacija. Zaključak pod 2) - žaleći što Hrvatska ni 10 godina kasnije nije omogućila proteranim Srbima da se vrate i uživaju svoja ljudska prava, što je rezultiralo malim brojem povratnika do sada. Pod 3) - naglašavajući da je 1990. godine Hrvatska bila država Hrvata i Srba kao ravnopravnih konstitutivnih naroda i da je hrvatski parlament, kršeći sopstveni ustav izglasavanjem od samo hrvatskih poslanika, promenio status Srba u nacionalnu manjinu. Pod 4) - postupajući u potpunosti po mišljenju broj 196 iz 1996. godine i Rezolucije 1809 iz 1996. godine, Parlamentarna skupština na osnovu Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda... Dole potpisani članovi snažno apeluju na Vladu Hrvatske da se pridržava svojih ljudskih međunarodnih obaveza i preduzme sve neophodne mere da omogući Srbima da povrate svoj status, punu autonomiju, individualna i kolektivna prava i slobode i poziva Skupštinu da traži od Hrvatske da primeni standarde Saveta Evrope, EU i OUN. Ova deklaracija je potpisana, overena, ona je pravni sistem Republike Srbije. Da li ona obavezuje državne organe Republike Srbije? Obavezuje. Šta su učinili državni organi Republike Srbije da materijalizuju, implementiraju odredbe ove deklaracije? Ništa. Tvrdim vam, nijedan organ, sada da zatražim, u roku od 15 dana neće dostaviti nekom drugom državnom organu ovu deklaraciju. Zato što je ona negde ko zna gde, u nekim arhivama. Koga to obavezuje? Nikoga. Moramo se osvrnuti i na potpisane međudržavne sporazume između SRJ, odnosno danas Republike Srbije, i Republike Hrvatske o određenim pitanjima. Prvi je bio, 1996. godine, Sporazum o normalizaciji odnosa između SRJ i Republike Hrvatske, koji u članu 7. kaže: "Strane iz Sporazuma će obezbediti uslove za slobodan i bezbedan povratak izbeglica i raseljenih lica u njihova prebivališta ili u druga mesta koja slobodno izaberu. Strane ugovornice će obezbediti tim licima vraćanje u posed njihove imovine, odnosno pravičnu naknadu". Gledajte, tu je čak i pravična naknada. Da li je ijedan Srbin koji je proteran dobio pravičnu naknadu? Niti jedan. Zašto? Zato što iza sebe nema državu Srbiju, nema ko da ovo sprovede. Koliko je Srba vraćeno? Rekli su između 500 i 800 hiljada. Ne znam. Hrvati znaju. Zna i međunarodna zajednica, zato što je i kreirala progon i etničko čišćenje i genocid nad srpskim narodom. Oni to znaju. Državni organi Republike Srbije ne znaju taj podatak. To je žalosno. Nažalost, pravična naknada mora da bude, to je međunarodno pravo i ovaj sporazum je rađen na osnovama međunarodnog prava. Ko je stao u zaštitu Srba da se… (Predsednik: Vreme.) Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, ne želim da ponavljam ono oko čega očigledno svi imamo potpunu saglasnost, a to je da je pitanje dijaspore i naših građana Srba i ne samo Srba koji žive u drugim zemljama, izrazito važno pitanje i da je donošenje zakona kojim bi se to pitanje regulisalo od posebne važnosti za ovu zemlju. Zemlje koje imaju mnogo manju dijasporu, zemlje koje imaju mnogo više stanovnika, mnogo više ljudskih i drugih resursa i potencijala, sa mnogo više pažnje i zakonskih uslova regulišu pitanje odnosa svoje države prema svojim građanima koji žive van matične zemlje. Dakle, nema nikakve sumnje da je pitanje odnosa države Srbije prema sopstvenoj dijaspori i prema Srbima koji žive van Srbije jedno od izuzetno važnih pitanja. U nekom smislu, kada razmišljamo i govorimo o onome što jeste suština nacionalnog korpusa, ono možda i jeste najvažnije pitanje, ako se time želimo ozbiljno baviti. Odnos prema dijaspori prošao je kroz različite istorijske faze i mi na neki način moramo da lečimo ono što se dešavalo u bližoj i nešto malo daljoj prošlosti, dakle od onog vremena kada su naši ljudi koji žive po svetu proglašavani izdajnicima i neprijateljima, do trenutka kada su ti isti ljudi, odnosno neki drugi ali takođe naši ljudi koji žive po svetu, koji su pokazivali spremnost da pomažu zemlji u teškim trenucima, bili zloupotrebljavani na najgori mogući način. I pored toga, mislim da svi oni pokazuju poseban interes i želju da uspostave saradnju sa ovom zemljom i da se u njoj osećaju kao u sopstvenoj postojbini. Istovremeno, za državu je posebno važno da ona definiše svoj odnos prema njima. Mi ćemo, naravno, glasati za ovaj zakon jer mislimo da, mada po našem sudu ima i nedostataka, ali svejedno predstavlja polaznu osnovu za uspostavljanje drugačijeg i kvalitetnijeg odnosa države prema našim ljudima u svetu. Postavlja se osnovno pitanje, da li je ovo zakon o dijaspori i Srbima van Srbije ili zakon o odnosu Republike Srbije prema dijaspori i Srbima van Srbije. U tom smislu za nas postoji izvesna dilema kada je u pitanju naziv samog zakona. Verovatno bismo ispoljili razlike među nama o tome da li ovo treba da bude zakon o dijaspori. Ukoliko bismo tumačili značenje zakona o dijaspori, onda bi se on više bavio pitanjima dijaspore, a manje odnosom matične države prema dijaspori. Po mom dubokom uverenju, zakon treba da se donese pre svega zbog toga da bi država utvrdila svoj odnos prema dijaspori i Srbima van Srbije, da bi utvrdila organe koji će se baviti unapređivanjem tih odnosa, da bi utvrdila instrumente za unapređivanje tih odnosa i u tom smislu ne bi trebalo da se bavi pitanjima organizovanja same dijaspore. Ako počnemo od toga na koga se ovaj zakon odnosi, kako se definiše šta obuhvataju termini dijaspora i pripadnici srpskog naroda koji žive van teritorije Republike Srbije, ovde takođe, po nama, postoji jedan nedostatak. Kaže se da izraz ''dijaspora'' podrazumeva državljane Republike Srbije koji žive u inostranstvu i pripadnike srpskog naroda iseljenike sa teritorije Republike Srbije i iz regiona i njihove potomke. Dakle, ako su državljani Republike Srbije, šta je sa onima koji nemaju državljanstvo Republike Srbije, ali su poreklom sa ovih prostora, Srbiju doživljavaju kao matičnu zemlju i, kao i ovi drugi, spremni su da učestvuju u svemu što će doprineti razvoju i matične zemlje ali i odnosa zemlje u kojoj žive sa matičnom zemljom. Mislim da, ako postoji neki amandman koji popravlja i na neki način otklanja ovaj nedostatak, taj amandman treba prihvatiti i na taj način obuhvatiti sve one na koje ovaj zakon treba da se odnosi. Istovremeno mislimo da nedostaje reč „potomstvo“, zato što u svetu žive treće i četvrte generacije naših iseljenika. To su potomci naših ljudi koji su odlazili u svet. Oni i dalje osećaju čvrstu vezu sa zemljom porekla njihovih predaka i imaju potrebu da uspostavljaju punu saradnju sa tom zemljom. Mislim da bi definisanje onog na koga se ovaj zakon odnosi, trebalo dopuniti i rečima - „i njihovi potomci“. Sada ostaje pitanje šta znači u članu 4. ''koji nisu obuhvaćeni članom 2. ovog zakona, ako postoji zajednička svest o potrebi...''. Ako je u pitanju svest države, teško možemo razumeti šta to znači, da li svest države može da se definiše. Mi mislimo da postoji mnogo jednostavniji način da se ovo definiše. Svi koji doživljavaju Srbiju kao zemlju svog porekla su oni na koje se ovaj zakon odnosi i mislim da ovo pitanje zajedničke svesti niti definiše u dovoljnoj meri o čemu se radi, niti možemo mi ili bilo ko drugi da razumemo šta taj pojam može da podrazumeva. Ako su dve strane u pitanju, onda je zaista veliko pitanje da li država ima tu vrstu svesti, da li je država ta jedna strana te iste svesti. Tako da mislim da možda i to treba razmotriti i videti da li na neki način može da se popravi. Sada dolazimo do pitanja - ukoliko je ovo zakon koji definiše odnos države Srbije i njenih institucija prema dijaspori i Srbima koji žive van Srbije, da li je onda mesto u ovom zakonu Skupštini dijaspore, konstituisanoj na ovaj način? Jer, može se tumačiti da je Skupština dijaspore u suštini propisivanje uslova organizovanja same dijaspore, što mislim da nije bila namera zakonopisca, ali na način na koji je sada ovde postavljen može da ostavi utisak da to jeste zakonski propis kako se organizuje dijaspora. Što se tiče samog sastava Skupštine, moram da kažem da sam, radeći kao sekretar u Matici iseljenika Beograda, srela mnoge iseljenike i srela se sa mnogim iseljeničkim organizacijama. Za njih može da se kaže da često postoji velika podela među njima, nekakva konkurencija koja često ne dovodi do toga da nalaze zajednički jezik. Zaista se pitam kako će biti moguće konstituisati ovu skupštinu na način na koji je predloženo, kako će te organizacije koje su formalni predlagači delegata u tu skupštinu moći da se usaglase da ih predstavljaju baš ti predstavnici organizacije. Mislim da će to biti veliki problem u realizaciji ovog zakona. Otvorena su pitanja koja nisu definisana - ko saziva tu skupštinu i koliki joj je mandat. Ako već propisujemo organe koji se konstituišu na određeni način, onda je nužno da tim istim aktom definišemo i koliko traje mandat. Jer, ovako zaista ostaje potpuno otvoreno to pitanje i u tom slučaju Skupština sama određuje koliko će joj trajati mandat, a znamo da, po zakonu o organizovanju i društvenih i drugih organizacija, postoje zakonski uslovi koji uvek utvrđuju ova pitanja kao važna pitanja, koja se definišu kada se radi o organizaciji. Takođe se postavlja pitanje – ako Srbija ovim definiše svoj stav i svoj odnos prema dijaspori, zašto savete koji se formiraju bira ta skupština, a država nema ovlašćene organe i savete koji se bave pitanjima dijaspore? Na neki način, takođe, kao da se ovim organizuje dijaspora, a ne država kako bi odgovorila na potrebe i zahteve dijaspore. Naravno, kada analiziramo kako su definisane dve grupacije naših građana na koje se ovi zakoni odnose, mi razumemo zašto postoji razlika između dijaspore i onoga što su Srbi u okruženju. Dakle, postoji potreba da se te dve oblasti odvoje i da se na različite načine tretiraju ta pitanja jer zaista postoje i različiti problemi koji opterećuju i različite potrebe koje se javljaju u jednoj ili drugoj grupaciji. Ali, tada se postavlja pitanje – ako je Savet za odnose sa Srbima u regionu telo koje organizuje Republika Srbija, u koji ulaze najviši državni predstavnici, u izvesnoj meri operativno telo, izvršno telo, upravni organ koji treba da se bavi rešavanjem pitanja tih ljudi, da li je njegov sastav, kakav je predložen, koji jeste najreprezentativniji, i najoperativniji? Dakle, da li ovakav sastav može zaista da se operativno bavi pitanjima koja su mu stavljena u nadležnost? Jer, da ne ponavljam, to su predsednik Republike, predsednik Vlade, ministri itd. Istovremeno, Savet za dijasporu formiraju predstavnici ministarstava. Dakle, ostaje pitanje – na osnovu koje procene je (možda postoje razlozi, mi ih ovde ne vidimo bar jasno) Savet za Srbe u regionu formiran na najvišem predstavničkom državnom nivou, a Savet za dijasporu na nivou upravnih, odnosno izvršnih organa vlasti? Mi mislimo da bi bilo srećnije rešenje da su oba formirana na isti način, zato što ona treba da se bave vrlo konkretnim pitanjima, da odgovaraju na vrlo konkretne zahteve koje treba rešavati. U tom smislu je bolje rešenje da to budu predstavnici određenih ministarstava, jer se ovde radi o interdisciplinarnim pitanjima - o kulturi, jeziku, ekonomiji, prosveti, o onome što su prava koja oni žele da ostvare. Mislimo da bi možda bilo bolje da je država formirala organe kojima je u nadležnost dala bavljenje pitanjima od obostranog interesa, i za državu Srbiju i za dijasporu, odnosno Srbe koji žive u okruženju, nego što su to reprezentativna tela koja objektivno neće moći da se bave onim što jesu konkretni problemi i pitanja. Zaista verujem da postoje amandmani koje treba ozbiljno razmotriti. Ovaj zakon treba usvojiti i mi ćemo svakako glasati za njega, ali zaista podstičemo ministra da razmotri amandmane i prihvati sve koji mogu da otklone nejasnoće, da pojasne i učine primenjivijim ovaj zakon. Mi smo svakako, kao poslanička grupa, spremni da razgovaramo sa poslanicima koji su podneli amandmane i da vidimo na koji način, ukoliko ti amandmani nisu u celini prihvatljivi, da eventualno kroz nadležni odbor usaglasimo to i da ih prihvatimo. Dakle, ja sam iz svih diskusija razumela da jeste opšti interes da ovaj zakon bude donet. Opšta saglasnost postoji da je važno da ovaj zakon dobije i širu podršku i, u tom smislu, mislim da ćemo svi zajedno, ako učinimo napor da se međusobno pažljivo čujemo i uvažimo primedbe koje mogu da doprinesu poboljšanju ovog teksta, doći do teksta zakona koji će ostvariti one ciljeve zbog kojih ovaj zakon i donosimo.
Gospođo Janković, vi ste se prijavili. Da se dogovorimo, možete da govorite danas do šest časova, a ujutro da nastavite ili … Znači, hoćete tako? Izvolite, imate reč. Sada imate još osam minuta i ostaje vam 12 za ujutru.
Želim da se javim povodom povrede Poslovnika, član 27. stav 1. tačka 3), u vezi sa članom 104. Ako vi već nećete da očuvate dostojanstvo ove skupštine, ja ga, kao ličnost, imam, i ovo što ste uradili nije samo diskriminacija, ovo je nasilje. Prozvali ste me, onda ste dali reč gospodinu Buhi, što sam dozvolila, a nakon toga se pojavila gospođa Nada Kolundžija, koja nije bila ni prijavljena. Ja sad ne mogu da živim od telefona. Ljudi me mole da ukinem svaku sličnost sa gospođom Kolundžijom. Stvarno nema smisla da se na prozivanje mene, kao ovlašćenog predstavnika, pojavi gospođa Nada. Sada me zovu i kažu mi da imam dvojnicu u Skupštini. Uz dužno poštovanje gospođi Kolundžiji, stvarno ne mogu da budem njena dvojnica. Pri tome, znam da je vaša namera da u šest sati završite diskusiju ovlašćenih predstavnika tako što će neko hvaliti ovaj zakon. No, ja ga svakako neću hvaliti, iskoristiću svoje vreme do kraja, iako ste mi zaista povredili dostojanstvo i to smatram nedopustivim, ali to pokazuje kako nasilje u Srbiji proizvodi upravo ova vlast. Nije to nasilje na ulicama. Vi ste ga proizveli, vi ga pravite u Skupštini, kršite Poslovnik. Promenili ste Poslovnik, narušili autoritet Skupštine, napravili Vladu za koju nijedan ozbiljan građanin ne veruje da se išta pita o bilo kakvim pitanjima u Srbiji, a sada još imamo ovo ''ministarstvo za Srbe izvan sebe'', tako što to ministarstvo, oprostite, predstavlja čovek koji je promoter NATO kampanje u Srbiji ovog trenutka. Sigurna sam, vidim po ovim papirima ovde, da nije lako napraviti dobar zakon o Srbima izvan Srbije. To je činjenica, tim pre što bi za jaku dijasporu bila potrebna i jaka Srbija. Ali, kad je država ovako nemoćna i paralizovana, a sve zahvaljujući ovim mojim tzv. dvojnicima ovde, onda ne postoji ni državna politika koja bi sačuvala ekonomiju, vodila pravednu socijalnu politiku, uspostavila doslednu strategiju za odbranu Kosova (gospodine Srećkoviću, Kosovo je još uvek deo Srbije), uredila autonomiju Vojvodine saglasno Ustavu (i Vojvodina je deo Srbije), obezbedila slobodu medija i uspostavila spoljnopolitičke prioritete koji su u državnom interesu Srbije. Ovde su ugrožena prava većine i od tog vašeg ''ministarstva za Srbe izvan sebe'' mnogo nam je potrebnije ''ministarstvo za ugrožena prava srpske većine''. Država bankrotirala, diže komercijalne kredite, i to ne za zapošljavanje, već za budžet. Prvi put u istoriji Srbije budžetski korisnici se izdržavaju iz kredita. Sad ova partijska vlast izgleda očekuje da će stranci izdržavati državu - naravno, posle će tražiti malo Vojvodinu, pa redom - pa ako bi moglo malo nečeg da se dobije i od ovih tzv. Srba stranaca. Između ostalog, trenutno 492.000 ljudi prima neku platu a oko pola miliona ljudi je na raznim ''čekanjima'', 550.000 administrativnih radnika - to ćete vi očas posla, milion i po penzionera - računate, valjda će pomreti, 20% ljudi u Beogradu gladuje, za 30% će biti isečena struja jer nemaju para da je plate, otpušta se 14.000 radnika koji su nepoželjni zato što su partijski nepodobni, ali ćete vi već nekako zaposliti 14.000 podobnih. Nije vama ,gospodine Srećkoviću, lako da se odlučite čiji ste vi zapravo ministar, a posebno nije lako voditi intenzivnu NATO kampanju i tvrditi da je NATO onaj koji nas može spasti. Nekad je bilo ono – volim Tita više nego majku, a sad je – volim NATO više nego nanu. Malo pratite internet i vidite kako se na vaš račun izražavaju mladi ljudi. Doduše, ovi koje pokušavate da strpate u zatvor i koji će biti nužno rasejanje i dijaspora. Jer, sve što drukčije misli i sve što ima predznak nacionalnog, patriotskog, osvešćenog i duhovnog je nešto što vi smatrate nepoželjnim. Zašto? Zato što je to ''novi patriotizam''. Gospodine Srećkoviću, meni je drago da postoji saglasnost između vas i „žute osovine“, jer je juče ovaj „Šunatovac“ u raspravi sa dr Aleksandrom Martinovićem govorio o nekom novom patriotizmu. Meni još uvek zaista nije jasno, i ne samo meni nego i Srbima iz dijaspore koji su to objavili u časopisu „Koreni“, listu Srba urasejanju. Pitaju ljudi šta to znači da je Srbiji potreban novi patriotizam zapadnog tipa, preneo Fonet 8.9.2009. godine. Ovako ste rekli – državi Srbiji je potreban novi patriotizam zapadnog tipa, koji bi zemlju učinio ekonomski jakom i politički uticajnom državom, koja za saveznike ima najjače zemlje sveta. Koji su vam to saveznici? Ko su saveznici Srbije? Evropska unija, naš strateški partner koji nam otima deo teritorije? SAD, u koji se zaklinjete, a koji se neprekidno pojavljuje kao garant tzv. nezavisnog Kosova? Ko je to vama tako važan svetski partner? I ko će bolje od nas čuvati naše državne i nacionalne interese? Naravno, kad se vi jednom povučete i kada mi napravimo jedan novi politički blok, koji će činiti patriotske i nacionalne snage što u ovoj skupštini, što van Skupštine, nevladine organizacije „Obraz“, „1389“, „Dveri“ i svi ostali koji se sada nalaze, reći ćete, gospođo Čomić, na raznoraznim istragama, a istražuje se da li su podobni da kažu kako su Srbi i kako su ponosni zato što su Srbi. Da li vi, gospodine Srećkoviću, kojim slučajem znate šta se događa sa Srbima u Hrvatskoj? Ovde imam jednu studiju za koju pretpostavljam da ste i vi mogli da je imate da ste hteli. Studiju je napisao Borislav Mikelić, bivši premijer Vlade Republike Srpske Krajine, koji taksativno navodi šta je ono što su potraživanja naših ljudi od hrvatske države: Oko 600.000 hektara zemljišta, od kojeg 320.000 hektara najplodnije zemlje, oko 120.000 hektara pod šumom, vinogradima i voćnjacima, oko 18 miliona kvadratnih metara građevinskog prostora, od čega je 14 miliona kvadratnih metara stambenog prostora, četiri miliona metara kvadratnih poslovnog prostora, 400.000 poljoprivrednih mašina, oko 64.000 raznih motornih vozila, oko 440.000 potpuno opremljenih spavaćih i dnevnih soba, kuhinja i trpezarija, oko 760.000 komada raznih kućnih aparata i tehničkih uređaja, oko 980.000 grla krupne stoke, od čega 200.000 goveda, 20.000 konja, 260.000 svinja, 380.000 ovaca i 100.000 koza. Mogu da vam prosledim, da biste se informisali kakve problemi imaju Srbi...
Gospođo Janković, 18.00 je časova. Samo želim da kažem da vam je ostalo još 15 minuta za sutra izjutra. Nastavićemo sutra ujutru u 10.00 časova.
I sutra ujutru ću kritikovati ovaj zakon i neće se završiti odbranom zakona.
Naravno, reći ćete šta mislite. Samo, pošto ste govorili o povredi Poslovnika, da neadekvatno vodimo sednicu i dajemo reč, htela bih da vam kažem da smo i danas imali uobičajeni način davanja reči - od onih koji su prisutni, predsednika i predstavnika poslaničkih grupa, od najmanje ka najvećoj poslaničkoj grupi.
Bila sam vrlo prisutna.
Bili ste prisutni, ali ne kada je bio vaš red.
Ne, ne. Možemo da pogledamo snimak. Bila sam prisutna i postoji popriličan broj dokaza i teza. I promicala sam ovde kao „duh Hamletovog oca“.
Gospođo Janković, predlažem da me saslušate. Dakle, nema nikakve diskriminacije. Uobičajeno je da se daje reč od najmanje ka najvećoj poslaničkoj grupi. Oni koji nisu tu, čekaju, pa na kraju dobijaju reč. Vi niste bili tu u vreme kada je vaša poslanička grupa bila na redu, žao mi je. Sutra nastavljamo upravo vašim učešćem u raspravi. Zahvaljujem na radu. Do sutra u 10.00 časova, prijatno.