Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 122narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali,molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum. Konstatujem da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Elvira Kovač, Riza Halimi, Milorad Belić, Marko Đurišić, Edip Šerifov, Konstantin Samofalov, Vuk Dinčić, Nataša Vučković, Vesna Marjanović, Tot Tamaš i Oliver Dulić. Pre nego što nastavimo pretres u pojedinostima, da kažem da su u petak, u 20,15 časova, bačena tri molotovljeva koktela na kuću našeg kolege, narodnog poslanika Stojanke Petković. Osuđujemo ovaj i svaki sličan oblik nasilja i očekujemo da će nadležni organi vrlo brzo otkriti počinioce i postupiti u skladu sa zakonom. Po Poslovniku se javlja narodni poslanik Suzana Grubješić, šef Poslaničkog kluba G17 plus.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Drage kolege narodni poslanici, ovo zbog čega se javljam Poslovnik nije predvideo. Nema tog člana koji predviđa da će se ugroziti život ili imovina bilo kog narodnog poslanika, niti se to može predvideti u bilo kom skupštinskom sazivu, u bilo kom skupštinskom radu. Narodni poslanik G17 plus Stojanka Petković je doživela to da se na njenu kuću bace eksplozivne naprave u petak, u 20,15 časova, i da se pričini velika materijalna šteta. Na svu sreću, nije bilo povređenih, nije bilo žrtava. Očekujemo od UNMIK policije, od kosovskih policijskih snaga da otkriju počinioce i da ih kazne, ali očekujemo i od države Srbije da reaguje, jer se radi ne samo o napadu na porodicu Petković, već o napadu na instituciju države Srbije, na Narodnu skupštinu. Stojanka Petković je godinama ukazivala na kriminal i korupciju, na težak položaj Srba na Kosovu i Metohiji. Možda se u tome i kriju razlozi ovog gnusnog napada. Ne želim da nagađam, niti stranka G17 plus želi da nagađa ko je ovo učinio, ali očekujemo reakcije. Očekujemo i da Skupština osudi ovaj događaj, očekujemo da ovaj događaj osudi i Odbor za Kosovo i Metohiju, čiji je Stojanka Petković član. Mogu samo da kažem da počinioci nisu uspeli u svojoj nameri. Niti će Stojanka Petković otići sa Kosova, niti će stranka G17 plus prestati da deluje na Kosovu. Naprotiv, ovih dana formiramo pokrajinski odbor i želimo da delujemo na teritoriji cele Srbije, uključujući i teritoriju Kosova i Metohije. Hvala vam.
Hvala. Po Poslovniku, Srđan Milivojević, izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, javljam se kao član Odbora za Kosovo i Metohiju. Nužno je da se ovakav gnusan i teroristički, vandalski čin nasrtaja na našu koleginicu, narodnu poslanicu, gospođu Petković osudi, samo moram da podsetim da je gospođa Petković u Odboru za Kosovo i Metohiju vrlo hrabro diskutovala. Ima nas ovde, u sali, koji smo bili na toj sednici, kad je ukazala na brojne nepravilnosti, na brojna kriminogena ponašanja, na korupciju, kriminal koji je u porastu na teritoriji Kosova i Metohije. Zaista je vrlo odlučno i hrabro govorila i kritikovala sve te negativne pojave. Ne želim da nagađam ko stoji iza ovog napada, ali činjenica je da se napad desio na teritoriji Kosova na kojoj žive isključivo Srbi, u srpskom okruženju, među srpskim kućama, i to dodatno onespokojava i obeshrabruje, unosi nemir, jer kad se to dešava narodnoj poslanici u Skupštini Srbije, šta tek mogu da očekuju drugi građani koji ukažu na zloupotrebe, na kriminal i korupciju. Mislim da bi bilo dobro da se danas održi sednica Odbora za Kosovo i Metohiju, tu je gospodin predsednik, i mislim da bi bilo dobro da i sa tog odbora iznesemo određene stavove i uputimo određene poruke, jer je potrebno da se počinioci ovog čina što pre otkriju, da se kazne i da država Srbija pokaže da ima institucije kojima štiti svoje građane i svoje poslanike, da pokažemo da niko ne može nekažnjeno nasrtati na državu Srbiju. Ja vam zahvaljujem.
Hvala. Reč ima predsednik Odbora za Kosovo i Metohiju Vladimir Milentijević.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kao predsednik Odbora za Kosovo i Metohiju, juče sam posetio porodičnu kuću i porodicu naše koleginice Stojanke Petković i u razgovoru s njom i njenom porodicom smo došli do zaključka da je to poslednje što bi moglo da se desi, bar među nama Srbima na Kosovu i Metohiji. U momentu kada se naša država i svi organi bore za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije, neko se drznuo da u tom momentu baci eksplozivne naprave na porodičnu kuću. Ne bih licitirao, kao ni sama gospođa Stojanka Petković, o motivima, ali nema nijednog motiva koji će u ovom vremenu, bombašenjem i eksplozivnim napravama, da rešava neke moguće probleme, jer, na kraju krajeva, u kući gospođe Petković su bila deca. Slažem se s predlogom gospodina Srđana Milivojevića, u toku dana ćemo zakazati Odbor za Kosovo i Metohiju, gde ćemo osuditi taj gnusni napad, a pridružujem se i apelu svih poslanika, verovatno, da kosovske institucije, policija, UNMIK policija i naši organi do kraja rasvetle taj nemio događaj. Hvala.
Hvala, gospodine Milentijeviću. Očekujemo da ćete nam dostaviti informacije i sa Odbora i sve ono što sledi. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O USTAVNOM SUDU (nastavak u pojedinostima) Podsećam vas da je Skupština. na sednici održanoj 16. novembra, završila rad u toku pretresa amandmana narodnog poslanika Zdravka Topalovića na član 49. Da li još neko želi reč o tom amandmanu? Narodni poslanik Vjerica Radeta, o amandmanu narodnog poslanika Zdravka Topalovića na član 49. Zakona o Ustavnom sudu. Ukupno preostalo vreme je šest minuta.
Dame i gospodo poslanici, kolega Zdravko Topalović je podneo amandman na član 49. Predloga zakona o Ustavnom sudu, a u članu 49. stoji da se odluke Ustavnog suda, izuzev odluke po ustavnoj žalbi, objavljuju u "Službenom glasniku Republike Srbije", kao službenom glasilu itd., da ne čitam sve. Suština je u tome da je kolega Topalović, u ime Poslaničke grupe SRS-a podneo amandman da se brišu reči "izuzev odluke po ustavnoj žalbi". Mi mislimo da sve odluke koje donese Ustavni sud treba i mora da se objave u "Službenom glasniku". Ne postoji nijedan razlog da se bilo koja odluka Ustavnog suda izdvaja iz te obaveze predviđene članom 49. Predloga zakona. Vlada je rekla da ne prihvata ovaj amandman, iz razloga što smatra da nije celishodno objavljivati odluke po ustavnoj žalbi u "Službenom glasniku Republike Srbije", jer se ustavna žalba može izjaviti protiv pojedinačnog akta ili radnje državnog organa ili organizacije, te da se tiče samo lica kome je određeno ljudsko ili manjinsko pravo uskraćeno ili povređeno. Onda, poslednja rečenica kaže - pored toga, u stavu 2. člana 49. Predloga zakona data je mogućnost da se može objaviti i odluka po ustavnoj žalbi. Taj stav 2. glasi: "U Službenom glasniku Republike Srbije može se objaviti odluka po ustavnoj žalbi, kao i rešenja koja su od šireg značaja za zaštitu ustavnosti i zakonitosti". Zašto je Vlada predvidela ovaj stav 2. i rekla da se odluka po ustavnoj žalbi može objaviti? Dakle, opet dovodimo u situaciju taj budući ustavni sud da može i da zloupotrebi svoja ovlašćenja i da sam ocenjuje šta je to od opšteg interesa, odnosno koja je to odluka po ustavnoj žalbi koja može da se objavi, a koju treba zaštititi od očiju javnosti, odnosno koji je to organ ili, konkretno, ime i prezime koje se ogreši o Ustav, gde po ustavnoj žalbi Ustavni sud donese odluku da je zaista postojala povreda ljudskog ili manjinskog prava nekog građanina Republike Srbije. Onda ostavljamo da Ustavni sud odlučuje da li će to da se objavi ili neće. SRS je mišljenja da ništa što radi Ustavni sud, kao ni ono što rade državni organi, ne sme biti sklonjeno od očiju javnosti. "Službeni glasnik" jeste glasilo u kojem se objavljuju svi akti i Narodne skupštine i Republičke vlade, Ustavnog suda, deo akata itd., akata državnih organa. "Službeni glasnik" je nešto što koristi, jeste to javnost, ali to glasilo koristi vrlo uzak krug ljudi, odnosno to koriste pravnici u preduzećima i ustanovama koji se bave isključivo tim poslom, a šira javnost ni objavljivanjem u "Službenom glasniku" ne biva dovoljno obaveštena o nekoj odluci. Ako kažemo da neke odluke nećemo da objavljujemo, u koju situaciju onda dovodimo Ustavni sud? Da se pojavi neko od sudija Ustavnog suda da to komentariše, jer niste prihvatili amandman da ne može da komentariše, i onda imamo mišljenje jednog člana Ustavnog suda ili drugog člana, drugog sudije Ustavnog suda, kao što smo imali slučaj, rekla sam to i u petak, kada su o istoj pravnoj stvari potpuno različite izjave davali sudija Čiplić iz DS-a i ovaj iz G17 Slobodan Vučetić, koji i dan-danas prima platu, a penzionisan je već skoro godinu dana kao sudija Ustavnog suda. Mi svojim amandmanom želimo da zaštitimo i Ustavni sud, želimo da zaštitimo sve građane Srbije. Ne može neko da procenjuje šta je to od posebnog značaja, a šta nije. Svaka povreda ljudskog ili manjinskog prava svakog građanina Republike Srbije zaslužuje da bude objavljena, zaslužuje da se otvori mogućnost da može da se komentariše i niko ne može da bira šta će da objavi, a šta neće da objavi. Gospodine ministre, mislim da je ovaj amandman vrlo razložan, da treba da ga prihvatite u ime Vlade Republike Srbije, da ne dovodite u nezgodnu situaciju sudije Ustavnog suda, da ne dozvolite da, već od usvajanja ovog zakona i početka njegove primene, tj. formiranja Ustavnog suda, možemo da razmišljamo, i mi ovde i svi građani Srbije, o tome šta to krije Ustavni sud, šta objavljuje, šta ne objavljuje. Dakle, svaka odluka Ustavnog suda, pa čak i ako je neosnovan zahtev nekog građanina, i to Ustavni sud utvrdi, treba da se objavi, jer su odluke Ustavnog suda svojevrsna pravna praksa. Svaka odluka Ustavnog suda obavezuje sve građane Srbije, sve institucije i onda je potpuno logično da svaka odluka bude objavljena, da bi svi drugi organi i svi građani znali kako da se ponašaju a da ne povrede Ustav i zakone Republike Srbije.
Da li se još neko javlja povodom amandmana? (Ne) Na član 49. amandman su zajedno podneli narodni poslanik Milena Stanković i Slobodan Maraš. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine predsedavajući, samo sam hteo da vas zamolim, ako nije problem, da i za sledeći amandman, koji je podnela, takođe, Poslanička grupa LDP-a, kažem šta imam u ovom vremenu, pošto je on više pravno-tehničke prirode, tako da ne gubimo vreme. Pre svega bih citirao ovaj član zakona o Ustavnom sudu. Član 49. kaže: ''Odluke Ustavnog suda, izuzev odluke po ustavnoj žalbi, objavljuju se u "Službenom glasniku Republike Srbije", kao i u službenom glasilu u kome je objavljen statut autonomne pokrajine, drugi opšti akt i kolektivni ugovor, odnosno na način na koji je objavljen opšti akt u kome je Ustavni sud odlučivao.'' To je stav 1. člana 49. Tu smo podneli amandman i naš predlog je bio da taj član se menja i da glasi: "Odluke Ustavnog suda, zajedno sa izdvojenim mišljenjima, objavljuju se u "Službenom glasniku Republike Srbije", kao i u Službenom glasilu u kome je objavljen statut autonomne pokrajine, drugi opšti akt i kolektivni ugovor, odnosno na način na koji je objavljen opšti akt o kome se odlučivalo". Mi smatramo da ovaj član treba izmeniti, pre svega, zbog toga što je ovaj institut, a to je ustavna žalba, suštinski važno pitanje i tu bismo skrenuli pažnju da je to važno zbog funkcionisanja pravnog poretka u celini. Odluke po ustavnoj žalbi pokazuju na koji način se krše garantovana ljudska i manjinska prava, pa je objavljivanje veoma važno za celokupni javni poredak. Pored toga, obavezno je i objavljivanje ovih odluka po ustavnoj žalbi, što bi dalo kredibilitet i samoj ustavnoj žalbi, odnosno ponukalo bi sve građane da što češće ulažu ustavne žalbe. Ja bih sada prešao na ovaj sledeći amandman, koji smo podneli, koji je, pre svega, pravno-tehničke prirode. Znači, u članu 49. stav 2. menja se i glasi: "U "Službenom glasniku Republike Srbije" mogu se objaviti i rešenja koja su od šireg značaja za zaštitu ustavnosti i zakonitosti". Na ovaj način, ovaj član je mnogo celishodniji i kvalitetniji. To je, opet, naš predlog. Hvala lepo.
Povodom amandmana se javila narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Petroviću, pažljivo sam pročitala odgovor Vlade, jer ste vi rekli u načelnoj raspravi da će Vlada, vodeći računa o svakom podnetom amandmanu, dati odgovor koji zahteva da se zakon o Ustavnom sudu uskladi striktno sa Ustavom. Međutim, kao što je rekao kolega Maraš, ovo nije samo stvar tehničke prirode, nego je suštinska odluka Vlade Republike Srbije da javno glasilo, dakle, ''Službeni glasnik'', ne objavljuje odluke Ustavnog suda po ustavnoj žalbi, s tim što su kolega Maraš i koleginica Stanković otišli korak dalje, da se nadovežem na priču gospođe Vjerice Radete, pa su zatražili amandmanom da se u prvom stavu člana 49. dozvoli mogućnost da se objave i izdvojena mišljenja. Veoma ste kontradiktorni ili jedni sa drugima nemate komunikaciju u Vladi, ili vas Koštunica nije obavestio kako je Vlada Republike Srbije radila kada se tiče objavljivanja pojedinih zakona. Evo, sada ću napraviti tu komparaciju i videćete da su u pravu i kolega Zdravko Topalović i kolege koje su podnele ovaj amandman. Koji je javni interes i, prvo, kako se procenjuje da je to od šireg javnog interesa, kada je u pitanju procena interesa - da se objavi nešto što se tiče zaštite ustavnosti i zakonitosti? Sve se obraćaju Ustavnom sudu i svaka ustavna žalba je u osnovi to. Kada smo govorili u načelnoj raspravi da sada Ustavni sud, po novom ustavu, treba da ima takav značaj da se u sudskoj grani vlasti može posmatrati kao neki četvrti stepen zaštite, jel tako, sudske, jer samo stručni i kompetentni ljudi treba da odlučuju po žalbi svakog građanina, onda je jasno zbog čega smo insistirali da se svaka odluka objavi, a evo, imate i izdvojeno mišljenje. Zašto to? Evo, gospodine Petroviću, u svim sazivima Skupštine, pratila sam veoma dobro za protekle, one tri i nešto, godine vlasti Koštuničinog mandata, vi ste bili neki vajni opozicionar, mada ne u pravom smislu reči, jer ste glasali skoro za sve zakone koje je predložila Koštuničina vlada, pravdajući se time, naročito kad je reč o grupi ekonomskih i socijalnih zakona, koji su katastrofalni, da su ih ostavili Pitić i Đelić ovima u nasleđe, pa je onda vama bilo lako da pritisnete zeleno dugme. Šta se desilo u "Službenom glasniku", gospodine Petroviću? Zatražite, kada odete ili u vaš poslanički klub ovde, Demokratske stranke, ili u Vladu, da vam daju brošuru koju je objavilo preduzeće "Službeni glasnik", u koje je sada otišao kolega Gavrilović, je li tako, pošto je dao ostavku na poslanički mandat, i videćete šta se dešava u "Službenom glasniku". Koliko je onda apsurdno da vi nećete da objavljujete odluke po ustavnoj žalbi i izdvojena mišljenja, jer to može da bude svojevrsni prilog ne samo za sudsku praksu, nego i za svakog studenta pravnog fakulteta, za svakoga ko proučava Ustavno pravo, je li tako, to može da bude svojevrsna nadgradnja i samom Koštunici, koji je, očigledno, digao ruke od Ustava i od poštovanja Ustava od momenta kada je prestao ozbiljnije da se bavi naukom u tom smislu, jer je, navodno, ekspert za tu pravnu oblast.Gospodine Petroviću, nema zakona koji je usvojila prošla vlada a da ga "Službeni glasnik" nije ne samo objavio, kao što to mora, naravno, kao zakon, nego kao svojevrsni udžbenik. Znate kako to izgleda? Recimo, Zakon o turizmu, a resorni ministar je bio Bojan Dimitrijević, gde je Bojan Dimitrijević dobio ekskluzivno pravo od "Službenog glasnika", znači, to je morao neko da mu odobri, odnosno "Službeni glasnik", i da ima saglasnost ranijih ministara i Koštunice, kao premijera. Dalje, Zakon o crkvi i verskim zajednicama, evo i to ću da uzmem kao primer, koji je obrazlagao u ime Vlade Republike Srbije bivši ministar za vere gospodin Radulović, i niz drugih zakona. Evo, tu je Zakon o stečaju i stečajnom postupku. Svaki ministar je određeni zakon, koji normalno objavljuje "Službeni glasnik", preuzeo na sebe, kao svojevrsno autorsko pravo, jer je "Službeni glasnik" to objavio kao knjige, a ne kao izdanje zakona, pa je autor taj i taj ministar, ja sam pomenula ovu dvojicu-trojicu, pa oni daju predgovor, pa imaju svoje recenzente. Tako su ljudi želeli da se proslave i "Službeni glasnik" je to štampao. Nije to bilo kao obaveza da "Službeni glasnik" štampa zakon koji se usvoji u Skupštini, nego su to uradili da bi promovisali te ministre. Da vam ne govorim, a jednom prilikom sam ovde iznosila "Službeni glasnik", da vidite kako su objavljivana dela gospodina Mićunovića. Iako nemam ništa protiv, jer je on predsednik Upravnog odbora "Službenog glasnika", je li tako, kaže tamo kakav je naslov knjige, zamislite - 106 izabranih skupštinskih govora. Onda mi možemo tomove da objavimo, što se tiče skupštinskih govora, jer mi srpski radikali u tome imamo najviše iskustva. Sada se pojavimo kod Gavrilovića i kod Mićunovića i kažemo – ajde, vi nama štampajte. Znači, koji je bio interes da se ovi ministri promovišu tako i da sebi daju za pravo da su to njihova svojevrsna autorska dela? Evo, kolega, gospodin Marko Danilović je nekada, kao sekretar Skupštine i kao aktivni učesnik u svimizbornimprocesima, kao neko ko je radio u RIK-u, zajedno sa koleginicom Jasminkom, pomozite mi, kako se preziva, koja je zamenik sekretara, objavio Zbirku propisa vezanih za izborne zakone, odnosno za izborne cikluse. Ja to razumem i nemam ništa protiv, kao nijedan poslanik SRS-a. Znate li zbog čega? Zato što su svi ti propisi i sve ono što je RIK radio sadržani u knjizi gde je najveći doprinos dala baš SRS. Da nije članova RIK-a iz reda SRS-a, vi biste mogli da radite šta god hoćete posle završenih izbornih ciklusa i da muljate kako hoćete. Ali ne možete. Sada je interes, gospodine ministre, da se svaka ustavna žalba objavi, čak i komentar, odnosno izdvojeno mišljenje. Jer, kako bi ostao trag, recimo, za neke neverovatne zakone, štetne po državu, koji su, pre svega, bili u suprotnosti sa Ustavom, koji imaju retroaktivni karakter, kao što je onaj čuveni Đelićev Zakon o ekstraprofitu, da nije bilo komentara i da nije bilo ustavne žalbe, koju je u ime SRS-a podneo gospodin Zoran Krasić. Mislim da je to bilo na nekoliko stotina strana. To bi se zaboravilo. Ovako će kao prilog, ne samo za istoriju, nego i za buduće generacije koje se budu bavile svim onim što je proisteklo iz Ustava - kako se Ustav krši, kako su ljudi podnosili ustavne žalbe - to biti zaista važan dokument. Ne treba da bežite od toga i neće to više da košta Vladu Republike Srbije i ''Službeni glasnik'' od knjiga ovih pomenutih vajnih autora, koji, u stvari, ništa nisu uradili i nisu ništa napisali. Kada jedan organ, odnosno organizacija, Autonomna Pokrajina ili lokalna samouprava, ili pojedinac, uđe u proces da traži zaštitu zakonitosti i ustavnosti pred Ustavnim sudom, izvinite, molim vas, ali to je veoma važna stvar i svaki od tih slučajeva, što kaže koleginica Radeta, bez obzira na to da li je zaštita ljudskih i manjinskih prava, da li je drastično kršenje zakona ili statuta organa i jedinice lokalne samouprave, zahteva i te kako pažnju javnosti. Zašto to da krijemo? Zašto da to bude skriveno od očiju javnosti kada mi ne znamo šta će da se dešava i koliko će ljudi, koji su do sada išli pred Sud u Strazburu, da traži zaštitu pred ovim ustavnim sudom. Dakle, veoma je smislen amandman, i jedan i drugi. To je odluka koja treba da proistekne iz, pre svega, vaše razboritosti, ako je imate, da jedna takva situacija bude pouka i za druge sudije. Menjaće se sudije Ustavnog suda, pa neka imaju i pisani trag u tom smislu, kao i celokupna, kako vi to volite da kažete, stručna javnost, koja će da procenjuje. Pre svega, da svaki građanin i svaki pojedinac zna da to nije radio uzalud i da je njegov komentar i mišljenje, na koje svako ima pravo, po zakonu, da iznese na sednici, svedočanstvo ne samo tog jednog postupka koji se vodi, nego jedne situacije koja je proistekla zbog kršenja Ustava i zakona. Hvala vam na pažnji.
Povodom amandmana su se javili narodni poslanici Branislav Nedimović, Dušan Bajatović i Vladan Batić. Reč ima gospodin Branislav Nedimović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Sigurno je da su ovaj amandman, o kome je malopre bilo reči, o kome je govorila naša koleginica, gospođa Vjerica Radeta, i ova dva amandmana koje su podneli predstavnici LDP-a u vezi, kao i da je materija o kojoj oni govore izuzetno bliska, ako ne i identična. Ovde samo treba naglasiti jedno, da – kada se donose odluke o zahtevima, kada je reč o ustavnoj žalbi i pojedinačnim zahtevima, da li radi pojedinca ili odluke nekih privrednih organizacija ili bilo koga drugog, može vrlo često pojedinac da ima problema usled objavljivanja takve odluke od strane Ustavnog suda, bilo u ''Službenom glasniku'', bilo u nekom drugom glasilu o kome je reč u Predlogu zakona o Ustavnom sudu. Sigurno je da u nekim elementima o kojima ste pričali imate pravo. Ja bih, pre svega, sugerisao Ministarstvu pravde nešto u ovom smislu, kada kasnije bude ovo razmatrao u praksi, pošto je ovo izuzetno važno zbog stručne javnosti, jer odluke Ustavnog suda su veoma bitne i svi mi koji se bavimo pravom u pojedinim trenucima smo nailazili na ovakve odluke i izvlačili neke svoje pojedinačne sudove o tome. Nemamo takav amandman, ali, možda bi trebalo razmišljati kroz praksu, eventualno, o nekim kriterijumima vezanim za objavljivanje takve pojedinačne odluke poustavnoj žalbi. To sam samo hteo da ukažem, eventualno, treba o tome razmišljati, jer ovo je izuzetno važna materija, a ove amandmane, u ovom obliku, po mom mišljenju, ne bi trebalo prihvatiti, tako da pozivam ostale kolege narodne poslanike da ne prihvate ovaj amandman. Hvala vam.
O amandmanu reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, pa onda replika, Vjerica Radeta. Onda, gospodin Martinović, o amandmanu. Izvolite, gospodine Bajatoviću.
Hvala. Moram da kažem da, suprotno stavu kolege Nedimovića, mislim da mi ovde sada vodimo jednu polemiku o tome šta, u stvari, treba sve objavljivati, a šta ne, i na koji način. Ne mislim da odluka Ustavnog suda može da našteti nekom pojedincu, jer kada tumačite Ustav, na osnovu neke žalbe ili bilo čega, ne vidim zašto bi to bilo odsutno u javnosti. Ako sam dobro razumeo naš poslovnik, još uvek nije kasno da se sastane nadležni odbor, Zakonodavni odbor u ovom slučaju, ili ko već, i da se ovi članovi izmene u sledećem smislu, ako je moguće, gospodine ministre. Mislim da je dobro za sudsku praksu, naročito za krivično pravo kod nas, ko radi po novom zakoniku, jer imamo novi ustav i nove segmente u Ustavu, od ljudskih prava, pa nadalje. Ovde smo potpuno prevideli da stvari mogu biti objavljene i na internetu. Mislim da bi bilo dobro i da je od značaja za sudsku praksu, ne samo za stručnu javnost, nego i za građane koji žele da budu napredniji i da se obaveste, da sve odluke – i Ustavnog suda, a naročito onih sudova koji se bave presudama u krivičnom pravu, budu javno objavljene. Ne moraju sve biti objavljene u ''Službenom glasniku'', niti narod kupuje ''Službeni glasnik''. Nemate ga na svakoj trafici. Dobar deo stanovništva je u mogućnosti da koristi internet. Ne bi bilo loše da se, na inicijativu predlagača zakona, sastane nadležni skupštinski odbor i da raspravi o tome da se sve odluke Ustavnog suda objavljuju. Moram da priznam da je dosta disperzivno pravo podnošenja Ustavnom sudu nečega na raspravu, jel tako? Nije bitno ko je podnosilac. Sud će o tome raspravljati, već kako to zakon kaže. Ustanovljava se jedno novo društvo, na malo drugačijim pravilima, uvodimo neke potpuno nove institute u našu društvenu praksu, a o svemu tome će Ustavni sud biti u prilici da raspravlja. Prema tome, apelujem da se ovde nađe mogućnost, da ne bismo sada mi poslanici polemisali i davali amandmane koje, verovatno, zbog dogovora, nećete prihvatiti, da Zakonodavni odbor, u dogovoru sa predlagačem, kaže da će se na internet stranici Ustavnog suda objaviti sve odluke. Mislim da bi to isto, na neki način, trebalo uvesti, ne mora zakonom, i kao praksu sudova koji odlučuju po krivičnim prijavama. U praksi Ustavnog suda, mislim da je veoma značajno da se usvoji onaj amandman koji govori o tome da sudija ima pravo da priloži svoje izdvojeno mišljenje. Toliko ste se borili protiv unisonog sistema, koji je prikazivao svoje jedinstvo, pa ste to nazivali lažnim jedinstvom, jer je bilo pukotina. Mislim da je za praksu Ustavnog sudaveoma važno da se objave izdvojena mišljenja i mislim da ona treba da ostanu sastavni deo odluke suda, ma kakva ona bila. Zašto? Zato što će to, u stvari, uticati na stvaranje nove sudske prakse kod nas. Ne znam koliko sam pomogao da se ova situacija na neki način razreši. Ako smo već doveli do toga da se, praktično, i poslanici SRS-a, i SPS-a i LDP-a slažu oko ovoga da treba pružiti građanima mogućnost da imaju uvid u neke stvari, vladajuća koalicija bi mogla da razmisli o tome, ako već sve ne ide u ''Službeni glasnik'', da se sve presude objavljuju preko interneta, na način dostupan građanima.
O amandmanu, redosled je bio sledeći: Nedimović, Dušan Bajatović, Vladan Batić, a javio se i Aleksandar Martinović. Za repliku na izlaganje narodnog poslanika Nedimovića javili su se Vjerica Radeta i Slobodan Maraš. Po Poslovniku se javio poslanik Nenad Konstantinović, Vjerica Radeta i Slobodan Maraš, pa gospodin Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, moram da reagujem po članu 101. na izlaganje koleginice Nataše Jovanović. Dovodi se u zabludu i Parlament, odnosno poslanici Parlamenta, i građani Srbije, da je profesor Mićunović, inače, poslanik DS-a, predsednik Upravnog odbora ''Službenog glasnika''. Nijedan poslanik DS-a nije član nijednog upravnog odbora, niti predsednik bilo kog upravnog odbora. To je odluka DS-a. A predsednik Upravnog odbora je profesor Vukašin Pavlović. Molim vas da ubuduće ne dovodite u zabludu građane Srbije o tome šta rade poslanici u Parlamentu Republike Srbije.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Kada ste već toliko gadljivi na javna preduzeća, gospodine Konstantinoviću, ne znam otkud tako brzopotezni odlazak gospodina Gavrilovića. Pozivam se na čl. 1. i 226. Vi, gospodine Obradoviću, možete da mi date obaveštenja po sistemu tri, dva, jedan, ali - ne kreni, nego stani, kako ste rasporedili te funkcije. Potpuno je nebitno da li je on bio član Upravnog odbora ili predsednik, to je neko od poslanika dobacio iz klupa, pa sam to uzgred rekla. Suština je u tome, to ste mogli da mi kažete, koliki je honorar dobijen za te knjige, odnosno za te "sjajne skupštinske govore". Bolje bi vam bilo, gospodine Konstantinoviću, da krenete da čitate sabrana dela prof. dr Vojislava Šešelja, u izdanju SRS-a, nešto ćete da naučite, pošto ste sveži u ovom poslu parlamentarca ili, možda, knjige kao što je jedna od legendarnih gospodina Tomislava Nikolića, predsednika naše poslaničke grupe, "U skupštinskim rovovima", da vidite kako smo se mi borili za demokratiju, prava i za obaveze narodnih poslanika, a nikada ih nismo zloupotrebljavali na takav način. U najmanju ruku je čudno da predsednik jednog skupštinskog odbora, neko ko je poslanik u više mandata, u "Službenom glasniku" objavljuje svoje skupštinske govore, koji, u pravom smislu reči, bar za razvoj demokratije i suštinu našeg posla, nisu ostavili nekog velikog traga, mada je autor to priželjkivao, a i vi svi zajedno s njim.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, replika na izlaganje poslanika Nedimovića.
Kolega Bajatović je rekao da je očigledno da se poslanici SRS-a, SPS-a i LDP-a slažu da ovaj amandman, ili neki od ova tri amandmana, koji su suštinski isti, treba prihvatiti, a dodala bih da je očigledno da se i poslanici DSS-a slažu s tim, jer ono što je kolega Nedimović ovde rekao je zapravo priznanje da se radi o dobrim amandmanima, ali, valjda, ne može duša da mu odoli, pa da prizna da je to tako, pa onda kaže - ajde da ostavimo da se u nekom budućem radu Ustavnog suda stvara nekakva praksa da se određuje šta je bitno, šta je nebitno. To je potpuno besmisleno. Ako vi mislite da će u nekom budućem periodu Ustavni sud da utvrđuje šta je to što treba da se objavljuje, a šta ne treba da se objavljuje u "Službenom glasniku", onda ne postojinijedan razlog da ne kažete da je ovaj amandman dobar, ili jedan od ova tri amandmana, ili sva tri, ili da se od ovih amandmana na Zakonodavnom odboru napravi jedan prihvatljiv. To je ono što ste vi, zapravo, ovde rekli. Vi već sada najavljujete – neka ide ovako kako je, pa ćemo onda, u nekim izmenama i dopunama ovog zakona, da inkorporišemo i ovu odredbu o kojoj danas govorimo. Zaista nema razloga da čekamo bilo šta, nema razloga da se razmišlja o tome da neko kome je ugroženo ljudsko ili manjinsko pravo ne želi da se to zna. Naprotiv, ubeđeni smo da svaki građanin Republike Srbije koji misli i kojem se učini da mu je povređeno ljudsko ili manjinsko pravo, pa se obrati ustavnom žalbom Ustavnom sudu, sasvim sigurno želi da se to zna i da javnost Srbije s tim budete upoznata. To, bar, narodni poslanici znaju. Kad god neko ima neki problem s bilo kojim državnim organom ili organom lokalne samouprave, bar što se tiče Poslaničke grupe SRS-a, mi dobijamo pisma, telefonske pozive, telegrame, ljudi kažu - dajte, iznesite to na Skupštinu, možda će na taj način da se opamete i da na taj način zaštitim svoje pravo. Dakle, upravo javnost rada je, valjda, jedna od osnovnih tekovina demokratije i u Srbiji i svuda u belom svetu. Sve dok je nešto javno, postoji mogućnost da se zaštiti građanin od bilo kog organa ili postupanja nekog državnog organa ili organa lokalne samouprave. Još samo jedna rečenica. Ovo što je rekao kolega Bajatović da ove odluke budu dostupne na internetu. Nemamo ništa protiv, ali, gospodine Bajatoviću, znate, isto kao i ja, da, nažalost, mnoge škole u Srbiji imaju još uvek spoljni VC, neokrečene prostorije, greju se na one bubnjare, o internetu ni govora nema. Postoji deo građana koji koristi internet, ali je, nažalost, u Srbiji suviše mali da bi nam to bilo jedino sredstvo informisanja i obaveštavanja.
Replika, narodni poslanik Slobodan Maraš. Gospodine Bajatoviću, smatramo da je ono bila inicijativa za sazivanje Odbora, pošto, po Poslovniku, postoji mogućnost da Odbor to, kroz ispravku ili na drugi način, predloži Skupštini. To je obaveštenje za predsednika Odbora i članove.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, nadovezao bih se na kompletnu priču poslanika koji su nakon mene izlazili povodom ovog amandmana. Pre svega, gospodin Nedimović je rekao nešto što me je malo začudilo, rekao je da bi osobe koje su podnele ustavnu žalbu, ukoliko bi to bilo objavljeno, odnosno odluka po tim ustavnim žalbama, imale problem. Gospodine Nedimoviću, onog momenta kada podnesu ustavnu žalbu, izlaze iz anonimnosti i mislim da bi zbog svih građana, zbog celokupnog pravnog poretka, bilo veoma značajno da se te odluke publikuju kroz "Službeni glasnik", jer bi to imalo velikog značaja. Drugo, hteo sam da kažem da je građanima i svima u sali jasno kolike političke razlike postoje između SRS-a, SPS-a i LDP-a. Gospodine ministre, zar vam nije indikativno da je ovo već treći, četvrti, peti, šesti amandman gde, faktički, poslanici te tri grupacije podnose identične amandmane. Ovo je pokušaj da ovaj zakon zaista popravimo. Zakon o Ustavnom sudu će biti zakon svih građana ove države i ako tri političke opcije, koje su potpuno različite, ukazuju, identične amandmane podnose, i obrazloženja su mahom slična, mislim da bi trebalo zaista da se zamislite. I ovaj predlog koji je gospodin Bajatović podneo je sasvim na mestu, da se još jednom pročešlja sve to, s tim što, za razliku od njega, mislim da bi ipak trebalo ovo zakonski rešiti, da ne možemo ostavljati da se samo objavljuje na internetu, odnosno putem interneta, nego da bi trebalo i zakonski ovo pitanje rešiti.
O amandmanu, narodni poslanik Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kao poslanik DHSS-a, podržavam amandmane kolega iz Poslaničke grupe LDP-a. Smatram da su oni racionalni. Ustavna žalba može se izjaviti protiv pojedinačnog pravnog akta. Doveo bih u vezu ovaj nemio događaj koji se desio našoj uvaženoj koleginici, gospođi Stojanki Petković. Dakle, imenovanje koordinatora i načelnika okruga od strane Vlade je pojedinačni pravni akt. Oni su imenovani ko zna kada i naravno da se njihovo ponašanje, njihovo funkcionisanje i njihovo delovanje, ne govorim o svima, govorim o pojedinim od njih, pretvorilo u svojevrsnu despotiju. Koordinatori i načelnici okruga na Kosovu i Metohiji postali su kao nekakve age i begovi, kao dahije, i na to je ukazivala gospođa Stojanka Petković. Ukazala je u četvrtak, na sednici Odbora za Kosovo i Metohiju, rekla da joj se preti, da joj se preti smrću. Kada ovo govorim, tu partijska pripadnost nema, apsolutno, nikakve veze, ovo je elementarna ljudska solidarnost. Zna se da nisam u ljubavi sa strankom G17 plus, ali to nema nikakve veze. Ja sam se iste večeri javio gospođi Petković. Njoj je možda to nešto značilo i rekla mi je da joj je značilo. Jedne dnevne novine, čak, mislim da je ovaj novi list "Alo", objavile su da je njena izjava u Odboru za KiM, njeno reagovanje na sednici Odbora, propraćeno gunđanjem, vulgarnostima, nervozom, čak, u hodniku i nekim pretnjama. Naravno, ne dovodim to u vezu, ali u čemu je problem. Čuo sam da će biti ponovo sednica Odbora, pa mislim, da li se može protiv tih pojedinačnih akata pokrenuti ustavna žalba, jer takve odluke Ustavnog suda su presedani i treba da se objave. To su stvari koje ne smeju da se događaju. Dakle, ovde, ako govorite istinu, ako govorite neprijatnu istinu, možete da budete meta svih i svakoga kome ta istina smeta. Meni se to, takođe, na neki drugi način, mnogo blaži, jer ne živim na Kosovu i Metohiji, dogodilo i na ovoj poslednjoj sednici Odbora za KiM. Zašto? Zato što nisam govorio onako kako su neki zamislili da treba govoriti. Dali su domaći zadatak i nema slobodne teme, morate da pogodite temu, jer sam ukazao na par detalja. Prvo, da je o problemima Kosova i Metohije trebalo raspravljati u Skupštini, pred narodnim poslanicima, pred očima građana Srbije. Ako se zaista zalažemo da Kosovo ostane u sastavu Srbije, onda to mora da se radi javno, kako se to popularno kaže - transparentno, a ne da narodni poslanici suštinske stvari o toku pregovora saznaju iz štampe. Da li je doneta Rezolucija u Skupštini o Kosovu i Metohiji? Jeste. Da li je tom rezolucijom predviđeno da Pregovarački tim izveštava Skupštinu o rezultatima pregovora? Jeste. Da li Pregovarački tim izveštava Skupštinu? Ne izveštava. Dva sastanka u Beču, jedan u Briselu, biće i danas, dokument pregovaračke trojke u 14 tačaka, sve saznajemo iz štampe. Da li je to odgovornost? Jel to borba za očuvanje Kosova? Onda čujemo te epohalne, da ih ne nazovem kakvi su to predlozi, kao Minhauzen, Hongkong, to sam već rekao, potpuna besmislica. Niko u međunarodnoj zajednici neće ni da polemiše o tome. Ozbiljni ljudi se ne bave neozbiljnim stvarima. Pomenuo sam već razlike, njih je sijaset. O Hongkongu su se svi dogovorili, a ovde ne može niko da se dogovori. I u Hongkongu i u Kini žive Kinezi. Hongkong je jedno od najrazvijenijih mesta u svetu, a Kosovo jedno od najnerazvijenijih. Hongkong je prihvatio nadležnost Kine u pogledu spoljne politike i vojske, odnosno odbrane, a ovde Albanci neće ni da čuju ništa o tome, itd. Poenta cele priče jeste, kakvi smo mi to izabrani narodni predstavnici kada o tome saznajemo iz novina, ako čitamo novine i ako gledamo televiziju, baš kao što je rekao pokojni Duško Radović - ima vlast rešenje, ali neće da nam kaže kakvo je, hoće da nas iznenadi. Onda će sutra biti neki novi sud i predlog, ali to je neozbiljno i neodgovorno. Dalje sam rekao za one u vrhu vlasti koji tvrde da će na Kosovu biti sačuvan suverenitet i integritet, da su to bajke; ako, ne daj bože, ne bude tako, odmah kući, odmah ostavke. Neki su tvrdili da će Crna Gora zauvek biti u sastavu SCG. To je bila prva tačka koalicionog sporazuma prethodne vlade - očuvanje i jačanje državne zajednice. Onda se ona raspala i sada, kao, šta se to mene smatra, nema veze, idemo dalje. Hoće li tako da se ponašaju i ako ode Kosovo? Znači, da li je to odgovornost? Dalje, ovo što sam pomenuo, zloupotrebe koordinatora, načelnika okruga, ljudi na vrhu nekih naših institucija, zdravstva, prosvete. Da li primaju duple pare – iz budžeta Kosova i Metohije i iz budžeta Srbije, ili, možda, trostruko, i iz Nacionalnog investicionog programa? Kome polažu račune, gde su te pare? Pre više od mesec dana sam postavio to pitanje, ali nema odgovora. Na to je u Beču ukazao ministar zdravlja u Vladi Kosova, zove se Sadik Idrizi, on je Goranac. Rekao je tačno kojoj bolnici i kom domu zdravlja pod jurisdikcijom Srbije i Srba su date pare, koliko para, a iz budžeta iste te pare, za iste te namene, date su istim tim bolnicama i domovima zdravlja. Prave se krijumčarski putevi, bez tendera, bez odluke, bez stava Direkcije. Na tom putu je u sredu noću bio obračun i poginuo je mladić, obračun dve grupe Srba, na ilegalnom graničnom prelazu kod sela Banja, na novoizgrađenom putu između Zubinog Potoka i Novog Pazara. Ja to pričam stalno, a svi ćute, pokazujem slike kako to izgleda. Ide bager, a iza njega kamioni natovareni alkoholom, naftom, cigarama i drogom. Da li je neko na to odgovorio, da li je neko reagovao, da li je nekoga briga za to? Nije. Onda, kada to kažem na sednici Odbora u četvrtak ponovo, prvo me upozori predsednik Odbora da pokušavam da izazovem incident, zato što kvarim idilu; ne sme da se kaže da su to dahije srpske nacionalnosti na Kosovu i Metohiji, pojedini koordinatori i načelnici okruga. I onda, iako nisam pomenuo nijedno ime, nijednu stranku, ja sam ponovo Rom, jer je za neke ljude biti Rom najgora stvar na svetu. I, opet sam se izvinio Romima. Nisam Rom i ne bi mi uopšte smetalo da jesam, jer ljudi se ne mogu deliti po tome, nego da li su pošteni ili nepošteni, časni ili nečasni, ozbiljni ili neozbiljni, odgovorni ili neodgovorni. Neki od njih, od tih dušebrižnika srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, obogatili su se na nesreći tog naroda i liju krokodilske suze, a dok liju suze, grade vile po Kraljevu, Beogradu, uzimaju silne milione, voze najluksuznije džipove i dele svima lekcije iz patriotizma. To je nemoral. Zato je gospođa Petković, koja misli i govori drugačije, bila meta. Hvala Bogu da se na tome završilo. Nemojmo da kao noj stavljamo glavu u pesak, opet će to otići na Odbor i to neće videti niko, a to treba da bude tema ove skupštine i javne rasprave u sklopu opšte debate o Kosovu i Metohiji. Ako se za nepunih mesec dana rešava sudbina KiM, onda ovaj parlament treba da bude u stalnom zasedanju, sa samo jednom tačkom dnevnog reda - Kosovo i Metohija, pa da vidimo ko je vera a ko nevera, pa da vidimo ko šta radi, ko se bogati, pa da vidimo ko šikanira one obične ljude na Kosovu i Metohiji, da vidimo ko su te naše dahije, javno, glasno, imenom i prezimenom. Dakle, molio bih da to bude dnevni red. Molio bih predsednika Skupštine da to stavi na dnevni red. Molio bih predsednika Skupštine da vidimo da li je odluka o kažnjavanju jednog poslanika bar simbolično sprovedena, da li je bila na Administrativnom odboru. Odgovor je - nije. Ja pitam - zašto? Kada će se stati na put ovima kojima su puna usta priče o Kosovu i Metohiji, a oni na toj priči samo i jedino profitiraju. Hvala.
Hvala. Molim narodne poslanike, pošto mislim da broj poslanika u sali ne odgovara broju koji pokazuje sistem u sali, da ponovo ubace identifikacione kartice. Hvala. O amandmanu, reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Preostalo vreme za Poslanički klub SRS-a je pet minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, svi smo svesni činjenice da aktuelna Vlada Republike Srbije, koja je i predlagač ovog zakona, vodi prilično restriktivnu politiku kada je reč o objavljivanju odgovarajućih pravnih i političkih akata u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Pre nekoliko dana, vladajuća koalicija u ovoj skupštini je usvojila Zakon o izmenama i dopunama Zakona o Vladi i tim zakonom je predviđeno da Vlada Republike Srbije samo neke svoje akte mora obavezno da objavi u „Službenom glasniku Republike Srbije“, dok neke druge akte može da objavi samo ako to želi. Ovih se dana, a to smo govorili i mi iz Poslaničke grupe SRS-a, spominju nekakvi zaključci Vlade na osnovu kojih, navodno, policija u pojedinim opštinama u Sremu pokušava da pomogne DS-u prilikom nasilnog preuzimanja vlasti. Ti akti Vlade nisu nigde objavljeni. Sad se susrećemo sa novom pojavom, da se odluke Ustavnog suda Srbije donete po ustavnoj žalbi, takođe, ne objavljuju u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Gospodine ministre, dozvolite mi da vam ukažem na veliku opasnost koja se krije iza ovakvog rešenja koje je sadržano u Predlogu zakona. To, praktično, znači da funkcionisanje države danas u Srbiji postaje gotovo tajno, ilegalno, da građani neće imati mogućnosti da se upoznaju s tim šta radi Vlada, šta radi Ustavni sud i kakve akte donosi. Da vas podsetim, gospodine ministre, da je sve do Prvog svetskog rata bila praksa da se međunarodni ugovori, odnosno ugovori koje su sklapale suverene države, nigde ne objavljuju. Građani nisu imali pojma kakve međunarodne ugovore zaključuju vladari, zaključuju vlade u njihovo ime. Tek u toku Prvog svetskog rata, eto, neka vam to, možda, bude primer za ugled, tadašnji predsednik SAD-a Vudro Vilson založio se da se svi međunarodni ugovori objavljuju javno, tako da građani mogu da budu upoznati kakva prava i kakve obaveze je Vlada preuzela u njihovo ime. Gospodine ministre, pošto pripadate stranci vladajuće koalicije koja, izgleda, ima monopol na uvođenje Srbije u Evropsku uniju i koja se kiti svojim evropejstvom i svojom demokratskom ideologijom, da vas podsetim da, po članu 44. stav 3. Evropske konvencije o ljudskim pravima i osnovnim slobodama, sve pravosnažne odluke Evropskog suda za ljudska prava i slobode u Strazburu moraju biti javno publikovane. Nije mi jasno, kad stalno govorite o Evropskoj uniji, o nekakvim evropskim standardima, svetskim standardima, kako vam to nije primer za ugled? Odluke Ustavnog suda donete po ustavnim žalbama donose se, po prirodi stvari, u izuzetno delikatnim pravnim situacijama, kada ili nema drugog pravnog mehanizma da građanin zaštiti svoja prava i slobode, ili su svi drugi pravni mehanizmi iscrpeni. Možemo da pretpostavimo da će Ustavni sud da se bavi, povodom ustavnih žalbi, izuzetno osetljivim stvarima. Kada bi se odluke donete po ustavnim žalbama javno objavljivale, to bi bio i te kako važan putokaz i sudovima i organima uprave kako da u budućnosti rešavaju iste ili slične slučajeve, kako se ne bi dešavalo da građani ponovo izjavljuju ustavnu žalbu. Dakle, javno objavljivanje odluka Ustavnog suda po ustavnoj žalbi može da bude, na neki način, korektiv, modelator sudske prakse i administrativne prakse u Srbiji. Mi smo danas čuli od predstavnika vladajuće koalicije nekakva prilično nategnuta obrazloženja o tome zašto odluke po ustavnoj žalbi ne treba objavljivati. Navodno, eto, kao, građani koji su uložili ustavnu žalbu, pa se odluka doneta po njihovoj ustavnoj žalbi javno objavi, biće u nekoj neprilici itd. Građanin je, samim tim što je uložio ustavnu žalbu, unapred svestan da će njegov slučaj da postane javan i da će Ustavni sud, povodom te njegove žalbe, morati da se oglasi, morati da donese neku odluku. Ko kaže da građani beže od tog publiciteta? Možda građani baš namerno hoće da se odluka Ustavnog suda po ustavnoj žalbi objavi, da ukažu na to kako rade sudovi, kako rade organi uprave, na koji način krše zakon, na koji način dovode u pitanje osnovna ljudska prava i slobode. Ovako, vi, praktično, krijete delatnost države od građana. Akte Vlade ne objavljujete, sad nećete objavljivati ni odluke Ustavnog suda po ustavnoj žalbi, još malo, ko zna, možda vam padne na pamet da se i zakoni ne objavljuju. Vodite računa, gospodine ministre, za običnog čoveka je ponekad važnije da se objavi odluka po ustavnoj žalbi nego neki zakon. Objektivno, da li običan svet u Srbiji mnogo zanima Zakon o ratifikaciji Kjoto protokola? Ne kažem da to nije bitno, ali za običnog čoveka verovatno i nije, dok odluka doneta povodom njegove ustavne žalbe, kad su njegova prava i slobode ugroženi, može za tog pojedinca biti izuzetno važna. Prema tome, gospodine ministre, razmislite i o ovome o čemu govorimo, nemojte da vraćate Srbiju u 19. i 18. vek, kada je Vlada radila šta je htela a građani o tome nisu imali pojma.
Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 49. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Predlagač je obrazložio uz prethodni amandman i ovaj. Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 50. amandman je podneo narodni poslanik Sulejman Spaho. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Sulejman Spaho.
Dame i gospodo, na osnovu člana 145. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, podnosim amandman na Predlog zakona o Ustavnom sudu. Gospodine ministre, amandman je tehničkog karaktera i nije mi jasno zašto ga niste prihvatili. Razlog je jasan, najverovatnije zato što ga je podneo srpski radikal, a da je neko iz vaše stranke, ili od ovih koji vas podržavaju, sigurno biste ga prihvatili. Podnosim amandman na član 50, koji se nalazi u četvrtom delu zakona, koji određuje postupak pred Ustavnim sudom, u svoje ime. Amandman se odnosi na član 50. stav 2, u kome se, posle reči: „može“, dodaje reč: „samostalno“. Takođe, posle reči: „pokrajine“, reč: „samostalno“ se briše. Rešenje koje predlažem ovim amandmanom jezički je ispravnije od formulacije koja je data u vašem predlogu ovog zakona. Očigledno da u članu 50. stav 2. treba izvršiti korekciju koja je u duhu uobičajene pravne tehnike. Vi znate da je SRS podnela 28 amandmana na zakon o Ustavnom sudu da bismo ga na sve načine poboljšali, da ne bismo od njega napravili politički sud određenih partija. Naša želja jeste da vas učinimo odgovornim pred građanima Srbije. Gospodine ministre, pokušajte da ovaj zakon bude u službi građana, a ne u službi, navodno, demokratskog bloka.
Hvala. O amandmanu, Vjerica Radeta, pa Zoran Krasić, pa gospodin Dimitrijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista se čovek pita zbog čega se uopšte podnose amandmani na Vladine predloge i zašto se krajnje dobra volja, da ne kažem, i trud narodnih poslanika ne uvažava i omalovažava. Najbolji primer za to su ona tri amandmana na ovaj član 49, o kojima smo već završili raspravu, ali, jednostavno, ne mogu da zaobiđem i da se još jedanput ne vratim na te amandmane, kada je očigledno da dve poslaničke grupe, zapravo, tri, kroz diskusiju gospodina Bajatovića, koje predstavljaju opoziciju u Parlamentu, gotovo na identičan način skreću pažnju vama, ministre Petroviću, kao predstavniku Vlade, da treba da se usvoji taj amandman, zato što je to dobro rešenje, zato što je to racionalno, rezonsko rešenje. Vi sedite tu, gledate kroz nas, baš vas briga šta mi pričamo. Zadovoljili ste formu da ne možemo da prozivamo da ministra nema, a ako vi nemate nameru da polemišete s nama, onda ne znam ni zašto ste tu, da polemišete u smislu da nam objasnite, da nas ubedite zašto mislite da ne treba menjati određeno rešenje iz Predloga zakona. Kada je ovde pominjan "Službeni glasnik", ko je u Upravnom odboru, a ko nije, zaista je neverovatno da neko kaže da narodni poslanici iz vladajuće koalicije, doduše, gospodin Konstantinović je rekao da se to odnosi na Demokratsku stranku, nisu članovi upravnih odbora. Jer, bez obzira na to koliko to pokušavate da sakrijete, ipak poneko pročita i "Službeni glasnik" i na internetu vidi koliko je narodnih poslanika iz vladajuće koalicije u raznim upravnim odborima. Naravno, to je vaše opredeljenje, vi ste vlast, vi ste moćni, možete šta god hoćete, ali onda nemojte da se branite od toga. Kažite - tako je, može nam se, a vi radite šta god hoćete, vi iz opozicije. Inače, u tom "Službenom glasniku" su se i ranije čudne stvari dešavale. Podsećam vas da je, recimo, gospođa Biserka Živković, inače, supruga nekad premijera Zorana Živkovića, bila predsednik Upravnog odbora "Službenog glasnika", i to u stalnom radnom odnosu. Kad više nije mogla da bude sekretar Vladinog Odbora za zakonodavstvo, onda je otišla u "Službeni glasnik" i tamo je zasnovala stalni radni odnos. Opet podsećam, pre svega, radi javnosti, da je ta gospođa, koja, inače, nema nijedan dan radnog staža u pravosuđu, danas specijalni savetnik gospodina Vukčevića, onog ''specijalca'' za ratne zločine. Dakle, nije "Službeni glasnik" i ono što se objavljuje u njemu bezazleno, mnogo je moći u rukama onog ko drži "Službeni glasnik". Pogotovo, kada su u pitanju izbori, kada se, ponekad i na čudan način, bez tendera, dodeli izrada glasačkih listića i ostalog izbornog materijala baš "Službenom glasniku", baš tada kada mu se promeni i direktor i predsednik Upravnog odbora. To je tema o kojoj će govoriti članovi Srpske radikalne stranke u Republičkoj izbornoj komisiji, a i mi ovde, zašto da ne, ali to je bilo ovako, samo da se napomene. Što se tiče amandmana na član 50, on je, takođe, pravno-tehničkog karaktera. Vladin predlog zvuči rogobatno, morate da priznate. Znači, ništa se suštinski ne menja, ta reč "samostalno", kako je gospodin Sulejman Spaho rekao, da li će biti ispred ili iza rečce "da". Nije pročitao ceo stav, pa je možda ostalo nejasno šta zapravo to znači, da li je to, eto, iživljavanje radikala, da pomere reč s ovog na ono mesto. Ne, nego je rogobatno kada se kaže: "Postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud može da pokrene samostalno, na osnovu'' itd. U duhu srpskog jezika, u duhu našeg pravnog sistema, prihvatljivije za uvo je: ''Postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud samostalno može da pokrene na osnovu odluke koju donosi'' itd. Vlada kaže da ne prihvata amandman, iz razloga što smatra da je rešenje predviđeno Predlogom zakona preciznije. Ovaj odgovor Vlade mi liči, otprilike, na ono – e, nećemo da prihvatimo, može nam se i baš nas briga šta vi predlažete.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ne treba amandman svesti samo na pravopis ili gramatiku, mislim da se na ovaj način potencira da postupak ocene ustavnosti i zakonitosti može da se pokrene na tri načina. Prvi način – od strane ovlašćenog predlagača, drugi način je od strane samog Ustavnog suda, tako što donosi rešenje kojim prihvata inicijativu, i treći način – kada, dvotrećinskom većinom, sudije Ustavnog suda odluče da ima razloga da se pokrene postupak po službenoj dužnosti za ocenu ustavnosti i zakonitosti nekog opšteg akta. Mi smo ovim amandmanom samo hteli da potenciramo ovaj treći način, za koji smatramo da je važno pitanje da li Ustavni sud ima vremena za to i da li će uopšte imati vremena, s obzirom na to da, ukoliko se izaberu, sudije Ustavnog suda čeka poprilično velika arhiva nerešenih predmeta i sve moguće kombinacije. Gospodine Petroviću, ne bi bilo loše da zapišete broj K.145/02, krivica, Opštinski sud u Novom Pazaru. Taj predmet je zastareo. Treba da vidite kod koga je taj predmet zastareo, a znam da je Ministarstvu poznato, ima informacije, i kada ubuduće komunicirate sa nadzornim odborom povodom nekih novih predmeta, raspitajte se kod nadzornog odbora da li je to novi predmet ili je već bio kod nekog, ne samo ovaj, nego i neki drugi predmeti. Očekujem da pokrenete jednu široku akciju da se razreše svi oni koji su omogućili da predmeti u sudskim fiokama zastare. Odmah da vam predložim, ako je u nekom opštinskom sudu, u toku jedne godine, recimo, zastarelo 10 krivičnih predmeta, obavezno da se razreši i predsednik tog suda. Znači, ne samo sudija, nego i predsednik suda, odnosno sudija možda i ne treba da se razreši, ukoliko prizna ko je na njega izvršio uticaj da predmet što duže boravi i da se ubuđavi u sudskoj fioci. Samo radi vašeg saznanja, pošto baš nemate velikog iskustva sa pravosuđem, gospodine Petroviću, u ovim našim gradovima, ne računam Beograd, između 40 i 50 predmeta svake godine tako zastari. U Nišu je jedne godine 42 predmeta, čini mi se, 2003. ili 2002. godine, zastarelo. Ako primenite tu logiku koju ste demonstrirali pre mesec dana, onda sve sudije krivičare možete da razrešite. Teško ćete naći jednog sudiju krivičara u Srbiji kome predmet nije zastareo. Kada ste ušli u jednu kolotečinu, onda gurajte do kraja, nemojte da preskačete ništa. Inače, ona malopređašnja šifra odnosi se na Ćamila Hubića, da znate, predsednika Okružnog suda, i na onu gospođu što je kandidat za sudiju Ustavnog suda. Verovatno bi bilo mrsko nekome da imenuje nju za sudiju Ustavnog suda ako od vas dobije informaciju da je i kod nje zastareo jedan predmet. Onda ćemo da pogledamo i za ove druge sudije, da vam pomognemo da što efikasnije razrešite u pravosuđu sve ono gde je došlo do zastarelosti predmeta. Sa gledišta javnosti, apsolutno nije bitno da li prihvatate ili ne prihvatate ovaj amandman. Verovatno imate nekog razloga da javnost obavestite da je što manje amandmana prihvaćeno, ali da su oni prihvatljivi sa gledišta predlagača. Da iskoristim ovo vreme i da vam ukažem na jednu grešku koju ste napravili kada je Vlada dala mišljenje povodom svih ovih amandmana, povodom objavljivanja odluka po ustavnoj žalbi u "Službenom glasniku". Gospodine Petroviću, svi pojedinačni pravni akti, ukoliko su iscrpena sva pravna sredstva, zakonom propisana, i ukoliko postoji neka sumnja da je došlo do kršenja ljudskih i manjinskih prava i sloboda, formalno-pravno ispunjavaju uslov da se nađu pred Ustavnim sudom. Onog momenta kada se nađu pred Ustavnim sudom u formi ustavne žalbe, privatnost se gubi i to postaje javna stvar. Gospodine Petroviću, mediji u Srbiji, "Blic", "Pres", da ne ređam dalje, čine nenadoknadivu štetu našem pravosuđu, na taj način što objavljuju delove presuda Vrhovnog suda, okružnog suda i iznose najtananije stvari koje se tiču slobode i ličnosti nekog pojedinca. Zar je moguće da će mediji moći da objave kompletnu odluku po ustavnoj žalbi, a da Ustavni sud neće smeti da objavi ustavnu žalbu u "Službenom glasniku"? Piše u stavu 2, kao neka mogućnost, neka alternativa, ako se radi o pitanju od opšteg značaja, ili od interesa za veći broj građana, ali onaj ko je došao u situaciju da podnese ustavnu žalbu, njemu je već sve prešlo preko glave i njegovo pitanje je odavno postalo javna stvar, a ne samo privatna stvar. Ako imamo situaciju da odluku po ustavnoj žalbi mediji mogu nekažnjeno da prenose i da iznose i one najintimnije stvari o životu nekog pojedinca, zašto smatrate da je neprihvatljivo da se odluka Ustavnog suda po ustavnoj žalbi objavi u "Službenom glasniku"? Sve odluke po ustavnim žalbama treba da budu vrsta edukacije svih onih koji primenjuju pravo, treba da postane svojevrsna sudska praksa, naravno, manje ili više obavezujuća, to zavisi od nekih drugih faktora, ali treba da bude dostupna najširoj javnosti, da bi javnost i na taj način, preventivno, saznavala koja su prava i obaveze. To je poenta javnog objavljivanja. Kao što zakon ne može da stupi na snagu ukoliko se ne objavi u "Službenom glasniku" i javnost ne sazna. Kako će javnost da sazna do koje granice može da se ide u zaštiti ljudskih i manjinskih prava, ukoliko nema autentično obaveštenje od onog organa koji to procenjuje? Vi se borite, navodno, za neku privatnost. Ta privatnost se izgubila onog momenta kada je stranka podnela ustavnu žalbu.
Hvala, gospodine Krasiću. Narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević, o amandmanu, a onda narodni poslanik Miša Petronijević. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, uvaženi gospodine ministre, SPS upravo želi da ukaže na eventualne smetnje u funkcionisanju Ustavnog suda, baš kada se radi o članu 50. zakona o Ustavnom sudu, pogotovo ako se razmotri činjenica da je on proistekao iz člana 175. stav 2. Ustava, što potencira njegovu važnost. Kakve su moguće smetnje u funkcionisanju Ustavnog suda, upravo u članu 50, odnosno da je, čak, moguća formalizacija ovog člana 50? Mi se svi sećamo da su u postupku formiranja Ustavnog suda, umesto tri, podnete dve liste kandidata za Ustavni sud i da je jedna lista, koju je predložio predsednik Republike Srbije, sa deset kandidata, od kojih se bira pet, stigla u primerenom roku, relativno blagovremeno u Narodnu skupštinu, i ona pokazuje svu snagu jedne političke stranke i dominantnost u političkom životu. Druga lista je stigla sa velikim smetnjama. Naime, radi se o tome da je kasnila gotovo pola godine, pa se, umesto da se stvori vreme za dogovor, pokazalo da dogovora nema na toj drugoj listi. Mnogo lošeg je izrečeno o jednim kandidatima, u odnosu na druge, i pokazalo se nejedinstvo vladajuće skupštinske većine, vladajućih političkih stranaka. SPS želi da ukaže da se tu pominjala i sumnja u moralne kvalitete pojedinih kandidata za članove Ustavnog suda, sumnja u stručne kvalitete, sumnja da se pojedini kandidati favorizuju. Onda se mi, s pravom, pitamo, mogu i građani da se pitaju, kako da poverujemo, kada, po protokolu konstituisanja Ustavnog suda, sudije Ustavnog suda budu polagale zakletvu, pa kažu - zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava, zakona i da ću svoju dužnost obavljati časno, savesno i nepristrasno - u verodostojnost svega ovoga što se govori? Ono na što smo hteli da ukažemo, to je da treće liste nije bilo, a treća lista je, upravo, deset kandidata koje je trebalo da predloži Visoki savet pravosuđa i Državno veće tužilaca, a da se sa te liste izaberu kandidati za Visoki kasacioni sud. To su, upravo, oni kandidati za sudije Ustavnog suda koji ne bi trebalo ni minimalnu političku pozadinu da imaju. Naime, ukoliko prethodni kandidati i imaju neku bledu političku pozadinu, ponavljam, oni nisu članovi onih partija koje su želele da deluju konstruktivno u procesu konstituisanja Ustavnog suda, ovo su kandidati koji nisu, čak, ni predlagani od pojedinih političkih stranaka i koji bi trebalo da budu faktor relativnog balansa. Šta se dešava? Sud se formira sa dve trećine kandidata, znači, umesto sa 15, sa 10 sudija Ustavnog suda, i tu je odgovornost vladajućih političkih partija da formiraju tako važnu instituciju kao što je Ustavni sud, a da već u procesu samog formiranja nema potrebnih uslova da se on kompletno formira. Tu je i činjenica da Vrhovni kasacioni sud ne postoji, a dosta je vremena prošlo od kada smo izglasali Ustav, od kada je bilo uslova da se sve to odvija onako kako bi trebalo da se odvija. Šta se dešava? Dešava se da se, shodno članu 50. ovog zakona, za sve odluke za koje je potreban dvotrećinski broj sudija, danas to radi s neophodnim minimumom funkcionisanja. Zašto to kažem? Zato što postoji mogućnost da jedan sudija podnese zahtev da mu mandat istekne pre vremena. Šta će se desiti kad više ne bude bilo te dvotrećinske većine? Može da se desi i smrtni slučaj itd. Upravo, želimo da ukažemo građanima Republike Srbije da je formiranje Ustavnog suda dosta formalizovano. Za kraj, SPS želi još jednom da podseti da je 876 nerešenih predmeta za ocenu ustavnosti i zakonitosti, opštih akata i drugih pitanja već pred Ustavnim sudom, koji treba da se konstituiše, kao i 28 predmeta za pokretanje ustavnosti i zakonitosti pojedinačnih akata. Hvala lepo.
O amandmanu, reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Ukupno preostalo vreme je 9,5 minuta. Izvolite.
Hvala lepo gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja sam želeo više o ovom amandmanu, u stvari, da povodom njega, takođe, kažem nešto. Mislim da bi bilo važno da javnost zna o čemu se ovde radi. Član 50. zakona o Ustavnom sudu kaže - postupak za ocenjivanje ustavnosti ili zakonitosti opšteg akta pokreće se predlogom ovlašćenog predlagača ili rešenjima o pokretanju postupka. To je stav 1. Stav 2 - postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud može da pokrene samostalno, na osnovu odluke koju donosi dvotrećinskom većinom glasova svih sudija. O čemu je ovde reč? Na stranu ono što je moj kolega prethodno upozorio, koliko će biti slučajeva kada će moći dvotrećinskom većinom da se donese ta odluka, s obzirom na to da će biti izabrano 10 sudija od ukupno 15, a to je knap, dvotrećinska većina. Želim da ukažem na nešto drugo. Želim da ukažem na jedan arogantan odnos Vlade prema poslanicima koji podnose amandmane. Kako? Gospodin Sulejman Spaho je podneo amandman gde kaže – postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud može samostalno da pokrene, na osnovu odluke koju donosi dvotrećinskom većinom glasova svih sudija. Vlada je u svom predlogu rekla - može da pokrene samostalno. Prvo, javnost treba da zna da nikakva šteta ne može da nastane kada bi bio prihvaćen ovaj amandman, jer i jedno i drugo govore isto. Drugo, amandman gospodina Sulejmana Spaha je upriličen ustavnoj formulaciji, jer član 175. stav 2. Ustava kaže - Ustavni sud donosi odluke većinom glasova svih sudija Ustavnog suda. Zatim, to je, inače, nešto na čemu insistira i narodni poslanik Sulejman Spaho: ''Odluku da samostalno pokrene postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud donosi dvotrećinskom većinom'' itd. Vlada kaže - ne može ''da samostalno pokrene'', nego može ''da pokrene samostalno''. Kaže - neću da prihvatim to, zato što je ovo, kako kažu u obrazloženju, preciznije. Gospodine ministre, ja vas molim da objasnite ovde u čemu je preciznija formulacija koju je zakon dao. Drugo, da li je moguće da toliko sujete ima da jedan amandman, koji ne remeti ništa, čak je pravno-tehnički pogodniji, ne treba da usvoji samo zato da Vlada ne bi rekla - usvaja se amandman jedne opozicione stranke?! To me malo podseća na onaj amandman koji smo uložili, to je bilo, inače, na dnevnom redu još u petak, na član 17. zakona o Ustavnom sudu. Taj član 17. je predviđao da ocenu radne sposobnosti vrši Ustavni sud, na osnovu mišljenja ovlašćene zdravstvene ustanove. Mi imamo tako lepo propisano u sistemu ko vrši ocenu radne sposobnosti, odnosno gubitka radne sposobnosti, pa kažemo - ljudi, postoji predviđena procedura, tačno, ko šta radi do konačnog veštaka, odnosno prve i druge grupe veštaka, koji su jedini ovlašćeni da donesu ocenu gubitka radne sposobnosti na osnovu prethodne procedure. Čak ne može ni svaki lekar, ni komisija koja sagledava validnost svih dokumenata, da da ocenu. Kažem, ljudi – nije ništa sporno, ali imamo propise penzijskog osiguranja koji vrlo jasno utvrđuju proceduru kako se ocenjuje gubitak radne sposobnosti. Odgovor je bio da, otprilike, Vlada ne prihvata amandman, zato što je predloženim zakonom to celishodnije uređeno. U stvari, želeo sam da upozorim na ovakvu vrstu odgovora Vlade. Ovo je preciznije, kako Vlada kaže. Očekujem da će ministar sada da izađe i da će da da silno obrazloženje zbog čega je to preciznije, iako u Ustavu stoji upravo onako kako je Sulejman Spaho predložio. O čemu se radi, gospodine ministre? Zar stvarno toliko košta da se ustane i da se kaže - ljudi, ne šteti ni zakonu, ne remeti mi ništa, ne zadire u koncept, jednostavno se radi o pravno-tehničkoj obradi, prihvatamo taj amandman. Cela priča je završena. Ovako pokazujete, gospodine ministre, jedan arogantan odnos prema narodnim poslanicima, i ovim obrazloženjem, i obrazloženjem na član 17. zakona. To je nešto što, inače, postaje karakteristika u poslednje vreme, kao što je arogantan i neprihvatljiv, jednostavno, bezobrazluk, odgovor Vlade Sindikatu pravosuđa - povećaćemo vam plate ako otpustite 2.000 ljudi. To je nepristojno, to je strašno. Samo želim još jednom, to je bila suština mog izlaska za govornicu, da upozorim javnost na ovakav odnos prema poslanicima i prema javnosti, naravno, i prema državnim činovnicima. Nije to dobro i to kratko traje, gospodine ministre.
Reč ima ministar, gospodin Petrović.
Ja ću o svim amandmanima na kraju reći, pošto vrlo pažljivo pratim ovu debatu. Ova rasprava jeste u pojedinostima i raspravlja se o svakom amandmanu posebno, ali zakon čini celinu i veliki broj članova je međusobno povezan. Daleko od toga, četvrti ili peti put kažem, da se radi o bilo kakvom inatu ili čemu drugom, osim o uverenju da rešenja koja bi na kraju trebalo da ostanu u ovom zakonu čine najbolji mogući tekst. Između ostalog, ovaj amandman je za to primer. Ovaj zakon je prošao i jednu lektorsku, stručnu obradu. Nisam za to stručan, niti hoću uopšte da ulazim u debatu o tome da li bi red reči trebalo da bude uređen na jedan ili drugi način. O smislu svake odredbe, naravno, svi smo pozvani da govorimo. Ne vidim razlog zašto bi jedan tekst, koji je prošao kroz ruke lektora, koji je kompetentan i za pisanje pravnih propisa, odnosno, da budem precizan, za ocenu načina na koji su ti propisi napisani, trebalo menjati. Dakle, ne radi se o bilo čemu drugom, osim o uverenju da imamo dobra rešenja. Kao što sam rekao, o stvarima o kojima ste govorili maločas, govoriću na kraju. Pitanje procedure utvrđivanja nesposobnosti nije ove prirode, nije pravno-tehnička, nego je suštinska stvar i kazaću o tome šta imam. Mogu u ovom trenutku da kažem da smo vezani Ustavom i da je Ustav dao određena rešenja, koja možda nisu takva da ne bi mogla da budu i drugačija, ali ustavni sistem imamo kakav imamo i zakoni moraju da razrađuju ustavno rešenje.
Da li se još neko javlja za reč povodom amandmana? Replika.
Vrlo kratko, gospodine ministre. Rekli ste da niste sigurno u ovo rešenje koje ste predložili, jer ste se pozvali na to da je izvršena lektura. Je li tako? Ja vas podsećam da je Ustav, takođe, prošao lekturu, a u njemu stoji - odluku da samostalno pokrene. Ništa više, gospodine ministre.
Na član 51. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Ministar je prihvatio ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Petar Jojić. Izvolite, gospodine Jojiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, prihvatanje ovog amandmana od strane gospodina ministra Petrovića, u svakom slučaju, govori o tome da su poslanici SRS-a uložili određeni napor da bi koliko-toliko pomogli da se u nekim odredbama Predloga zakona doradi i poboljša tekst. U članu 51. stav 1, posle reči: "zasniva", dodaju se reči: "predlog ili zahtev kako da se odluči". U svakom slučaju, ministar je uočio da je tu bilo propusta i da treba prihvatiti ovaj amandman. Smatramo da je to na mestu, ali bih samo dodao dve-tri rečenice o tome zašto mi to predlažemo. Ministar dobro zna, kao dugogodišnji pravnik, da svaki predlog kojim se stranka obraća bilo kom sudu, ili bilo kom državnom organu, mora biti jasan i precizan, da ne bi došlo do odbacivanja i ponovnog vraćanja predmeta na doradu. Mislim da je ova odluka ministra pravde sasvim na mestu. Ako mi dozvolite, ja bih samo ponovio, pošto je prisutan ministar na sednici, i prethodnih dana i sada, da mi predlažemo i tražimo da se donese zakon o disciplinskoj odgovornosti nosilaca pravosudnih funkcija, kako je to u uporednom pravu. Taj zakon o disciplinskoj odgovornosti postoji u Nemačkoj, Francuskoj, Engleskoj, Švajcarskoj, Holandiji, Belgiji, Italiji i SAD, da ne nabrajam. Zašto ovo želim da istaknem? Želim da iskoristim prisustvo ministra Petrovića, da bi to imao u vidu, jer sigurno ima probleme u vezi s određenim postupcima i određenim odlukama, pogrešnim, koje donose pojedini nosioci pravosudnih funkcija. U prilog tome ide činjenica da ogromnu štetu Vlada Republike Srbije, iz džepa poreskih obveznika, plaća upravo zbog toga što su odluke koje su donosili pojedinci, kao nosioci pravosudnih funkcija, bile nezakonite, pogotovo one koje su se odnosile na istragu ili na krivični postupak. Velike su štete koje se plaćaju. Ja sam mišljenja da bi trebalo da se oglasi i Javni pravobranilac Republike Srbije i da bi trebalo regresnom tužbom da traži svu štetu koju su prouzrokovali pojedinci, da bi se jednom opametili i shvatili da ne mogu voditi postupak kako to oni misle. Oni moraju da vode i da pokreću postupak samo u skladu s Ustavom i zakonom, da ne bi bilo ovolikih štetnih posledica po građane, a ujedno i po državu. Vidite, u Francuskoj postoji zakon o disciplinskoj odgovornosti, ali, kada se bira sudija ili tužilac, u obavezi su da prethodno provedu mesec dana u zatvoru. Znači, da dožive atmosferu - u kojim uslovima ljudi koji budu osuđeni izdržavaju kaznu zatvora, ili u istrazi, ili izdržavanje kazne po pravosudnoj sudskoj odluci. Pridaje se veliki značaj uporednom pravu. Ja se trudim da prikupim sve te informacije da bih mogao da znam, otprilike, kako je to regulisano u zemljama Evropske unije, a ujedno i u anglosaksonskom pravu. To posebno želim da istaknem, jer su ogromne štetne posledice zbog pojedinaca u pravosuđu, ali samo pojedinaca; većina nosilaca pravosudnih funkcija su časni i pošteni ljudi. Pojedinci u tim pravosudnim strukturama ne mogu više da imaju šansu, niti priliku da rade kako su radili - da nanose štetu pravosudnim organima, a ujedno i Vladi Republike Srbije i poreskim obveznicima. Nužno je što pre pristupiti izradi zakona o disciplinskoj odgovornosti. Nužno je da se oglasi Javni pravobranilac i da pokrene regresne tužbe protiv onih koji su doneli nezakonite odluke, pa neka sudija koji je radio aljkavo i sebi dozvolio da drži čoveka u pritvoru šest meseci ili godinu dana plati, a lice bude oslobođeno. Neka taj gospodin iz svog džepa plati štetu koju je prouzrokovao svojom nestručnom i, možda, zlonamernom odlukom. Kažem da je većina u pravosudnim organima zaista časna i poštena, ali pojedince treba, ipak, dovesti u red, a kod reizbora – ne birati one čije se odluke u 50, 60 procenata ukidaju ili preinačuju. To vam je dokaz da taj nije za sudiju. Verujem da se ovo zna, jer tu su pravnici iz svih stranaka, a i advokati, koji imaju prilike da zastupaju građane, pa znaju šta se događa u pravosuđu, odnosno ministar pravde je dugogodišnji advokat i pravnik i sigurno zna sve ove stvari, koje i njega muče sada. Da ga ne bi mučile, neka posluša srpske radikale - da se što pre menjaju određene odredbe zakona. Eto prilike da mi i ovu oblast uredimo i uskladimo s međunarodnim standardima i zemljama Evropske zajednice. Ne bih više objašnjavao. Imao sam nameru da skrenem pažnju, da iskoristim prisustvo gospodina Petrovića, zbog toga što znam u kojim okolnostima se radi, a znam i od kolikog je značaja reizbor sudija, odnosno da se donese zakon o disciplinskoj odgovornosti, pa da svako odgovara za rad koji obavlja. Samo tako možemo građanima dokazati da nam je stalo da imamo pravnu državu, da nam je stalo da uskladimo naše zakonodavstvo s uporednim pravom i da na taj način pravda dođe u ruke onih pravih, jer je pravda veoma ozbiljna stvar; ako bi se prepustila svakome u ruke, ne bi valjalo, građani bi imali štetu. Hvala.
Hvala, gospodine Jojiću. Reč povodom amandmana ima narodni poslanik Željko Vasiljević. Samo da podsetim, pošto nadležni odbor nije prihvatio ovaj amandman, o ovom amandmanu moramo da se izjašnjavamo u danu za glasanje. Gospodin ministar ga je prihvatio.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, ja sam se javio da kažem, otprilike, isto ono što su kolege pre mene, Miša Petronijević, doktor Dimitrijević i gospodin Krasić, rekle – koliko pravni, terminološki red reči u rečenici može da ima posledice. Javio sam se danas i zbog toga što sam saznao za jedan mnogo veliki problem koji će ova država imati zbog terminoloških problema, koji su napisani, recimo, u Ustavu. Reći ću o čemu se radi, ukratko, pa ćete videti kakvih problema ima i koliko je značajno dobro razmisliti o amandmanima koji se čine kao formalni, odnosno koliko je značajno samo ispravljanje teksta. Evo, u članu 69. Ustava, u stavu 4. piše: "Invalidima, ratnim veteranima, žrtvama rata, pruža se posebna zaštita u skladu sa zakonom". Zbog jedne reči koja fali ovde, a iz konteksta rečenice se, verovatno, vidi – "vojnim invalidima", ne znam zašto je zakonodavacizbegao reč "vojnim", danas imamo slučaj da je, na osnovu Zakona o diskriminaciji, u Novom Sadu pokrenuta tužba tri telesna invalida - za razliku u primanjima koja se zovu "tuđa pomoć i nega", jer između vojnih invalida i telesnih invalida je značajna razlika - između 50.000 i 14.000. Tri invalida su danas u Novom Sadu, u Opštinskom sudu, pokrenula tužbu za nadoknadu štete, u iznosu po 500 hiljada dinara, svaki invalid, pozivajući se na ovaj član Ustava i na Zakon o diskriminaciji osoba s invaliditetom. Da li znate kolika je to šteta? Ako je 70 hiljada invalida, po 500 hiljada dinara godišnje je razlika u primanjima, to je 35 milijardi dinara. Ako Opštinski sud i Okružni sud u Novom Sadu prihvati ovu tužbu i donese pozitivno rešenje, ova država će imati trošak od pola milijardi evra svake godine da nadomesti ovu štetu, a sve zbog pisca Ustava koji je, verovatno iz nekih drugih pobuda, želeo da izbegne svaku reč ''vojna'', ''rat'' itd., pa je naneo štetu ovoj državi. Molim vas da zbog toga dobro razmislite o amandmanima koje predlažu poslanici, pre svega, opozicionih partija, da ne dovedemo, zbog jednog stava, zbog jednog amandmana, koji ne želimo da prihvatimo zato što ga je podneo neki radikal ili član SPS-a, državu u situaciju da zbog toga snosi velike troškove i velike teškoće. Ja vas na ovo upozoravam ne samo da bih skrenuo pažnju na prihvatanje ovih amandmana, nego da odmah posle, u toku dana, razmislite o tome kako da rešimo ovaj problem koji će se pojaviti u pravosuđu Srbije, a koji ovoj državi može da nanese ogromnu štetu, kao što sam vam rekao, umereno - 35 milijardi dinara, ako se donese pozitivna presuda, odnosno presuda u korist ovih lica. Hvala vam.
Na član 54. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Slobodan Maraš. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima, o amandmanu, narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, uvažene kolege i koleginice, narodni poslanici, Poslanička grupa LDP-a je podnela amandman na član 54, a da podsetim, član 54. glasi: ''U postupku ocenjivanja ustavnosti ili zakonitosti, Ustavni sud nije ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača, odnosno inicijatora. Kad ovlašćeni predlagač, odnosno inicijator odustane od predloga, odnosno inicijative, Ustavni sud će nastaviti postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti, ako za to nađe osnova''. Amandman glasi - odnosi se na stav 1. ovog člana: '' U članu 54. stav 1. menja se i glasi: ''U postupku ocenjivanja ustavnosti i zakonitosti, Ustavni sud je ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača''. Vlada je odbila da prihvati ovaj amandman, s obrazloženjem da ga ne prihvata iz razloga što smatra da je u pojedinim slučajevima, u postupku ocenjivanja ustavnosti i zakonitosti, potrebno da Ustavni sud ne bude ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača. Smatramo da Vlada nije dala adekvatno obrazloženje, jer razlozi za podnošenje ovog amandmana jesu i te kako u skladu sa principom celishodnosti. Naše obrazloženje je, kada je reč o postupku koji je pokrenut po inicijativi određenog subjekta, da je sasvim razumljivo da Ustavni sud nije vezan zahtevom inicijatora. Međutim, kada je reč o postupku koji je pokrenuo ovlašćeni predlagač, Ustavni sud mora biti ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača. Naime, kada, u opštem slučaju, sam Ustavni sud želi da pokrene postupak, on o tome mora da odluči većinom od dve trećine sudija tog suda, član 52. stav 2, a ako se ne bi izmenila predložena odredba, došlo bi se u situaciju da Ustavni sud, praktično, može da proširi zahtev ovlašćenog predlagača, što je po pravnoj prirodi novi zahtev, običnom većinom, koristeći za to već postojeći postupak koji je pokrenuo drugi ovlašćeni predlagač, bez obzira na to što smo ovde čuli da Ustavni sud ne spada u sistem pravosuđa, već da je organ sui generis i da za organe koji su, po prirodi, sui generis, važe jedna pravila kada se postupak pokreće eks oficio, a druga pravila – kada postupak pokreće ovlašćeni predlagač. Da podsetimo, član 50. Predloga zakona daje mogućnost Ustavnom sudu da dvotrećinskom većinom donese odluku da po sopstvenoj inicijativi pokrene postupak, a, shodno obrazloženju koje smo dali, ako ovlašćeni predlagač odustane da se radi o novom zahtevu, dakle, potrebna je dvotrećinska većina, a ne samo prosta većina ili da uopšte nema većine. Zbog toga smatramo da je potrebno uvažiti, odnosno usvojiti ovaj amandman, jer se ovim našim amandmanom ne skrnave nikakva prava koja Predlog ovog zakona daje Ustavnom sudu, jer član 50. ovog predloga zakona daje sasvim odgovarajuća prava, te Ustavni sud može da postupa i po sopstvenoj inicijativi. Zahvaljujem.
Na član 54. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, malopre je gospodin Petrović s mesta rekao da prihvata amandman kolege Petra Jojića. To je dobro, zato što se radi o vrlo kvalitetnom amandmanu koji poboljšava tekst zakona. Mi smo 14. novembra dobili mišljenje Vlade da se taj amandman ne prihvata, iz razloga što se u odredbi člana 51. stav 1. Predloga zakona navodi da predlog, odnosno inicijativa za ocenjivanje ustavnosti ili zakonitosti sadrži i druge podatke od značaja za ocenjivanje. Logično je bilo, gospodine Petroviću, kada ste rekli da prihvate amandman kolege Jojića, da kažete zbog čega to učiniti. Znači, da je neko ko vam je pripremao mišljenje Vlade nešto prevideo i da ste vi to u međuvremenu razumeli i prihvatili, pa je normalno da to i kažete. Ako Vlada, pre pet dana, a i vi ste član Vlade, obrazloži zbog čega se amandman ne prihvata, onda vi treba da kažete zbog čega amandman prihvatate. Ispalo je da je to samo zato što smo vas od jutros više puta prozivali, poslanici svih poslaničkih grupa, da bi trebalo da uzmete učešće u radu ovog parlamenta na današnjoj sednici, i onda ste vi, eto, otprilike, procenili koji bi amandman bio najprihvatljiviji po vašoj slobodnoj proceni. Niste pogrešili što ste prihvatili amandman, jer je potpuno normalno da mora da stoji predlog ili zahtev tako da se odluči, jer se taj član 51. odnosi na predlog, odnosno inicijativu za ocenjivanje ustavnosti ili zakonitosti i mora da se navede ono što je predloženo u amandmanu kolege Jojića. Dakle, očekujemo, kada prihvatate amandmane, da nam kažete zbog čega smo u pravu, nemojte blanko da prihvatate ili ne prihvatate, kao što očekujemo, i to smo govorili danas, ceo dan, da nam kažete zbog čega mislite da nismo u pravu kada predlažemo neki amandman. Sada je na dnevnom redu amandman na član 54. koji je podneo kolega Božidar Koprivica. Inače, član 54. stav 1. glasi: ''U postupku ocenjivanja ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud nije ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača, odnosno inicijatora''. Kolega Koprivica je predložio da, umesto reči "inicijatora", piše "podnosilac inicijative", znači da u postupku ocenjivanja ustavnosti ili zakonitosti Ustavni sud nije ograničen zahtevom ovlašćenog predlagača, odnosno podnosioca inicijative. Zašto smo ovaj amandman podnosili? Zato što je inicijator, ovo što ste napisali u članu 54, žargonsko izražavanje i nije u skladu sa našim pravnim sistemom, nije u duhu srpskog jezika. ''Inicijator'' i ''podnosilac inicijative'', u pravnom i tehničkom smislu, ima potpuno drugačiji smisao. Reč ''inicijator''', zapravo, i ne može da se koristi u zakonskom tekstu i to je suština ovog amandmana. Šta ste rekli, zašto ne prihvatate ovaj amandman? Kažete - iz istih razloga zbog kojih nije prihvaćen amandman kolege Gorana Cvetanovića na član 29. To obrazloženje glasi: "Vlada ne prihvata amandman iz razloga što smatra da je rešenje iz Predloga zakona preciznije. Takođe, i važeći zakon o postupku pred Ustavnim sudom i pravnom dejstvu njegovih odluka, u članu 24, navodi pojam "inicijator". Ni jedan, ni drugi deo obrazloženja nije validan. Opet ćete reći da je ovaj zakon pregledao neki lektor i da je ustanovio da je to jezički ispravno. Da li nešto piše u ovom zakonu o postupku pred Ustavnim sudom ili ne, to ne obavezuje kod donošenja ovog zakona, to ćete svakako da prihvatite, ali obavezuje Ustav, gospodine ministre. U članu 168. stav 2. Ustava, gde se govori o oceni ustavnosti i zakonitosti kaže se: ''Svako pravno ili fizičko lice ima pravo na inicijativu za pokretanje postupka za ocenu ustavnosti i zakonitosti''. Da je taj vaš lektor pročitao i Ustav, onda bi logično zaključio da na osnovu ovog stava 2. člana 168. i u zakonu može da stoji samo ''podnosilac inicijative'', a ne ''inicijator''. Gospodine ministre, to što lektor pregleda neki tekst zakona, svakako, nije dovoljno. Pre svega, svaki zakon koji nam predlažete treba i mora da bude usklađen sa Ustavom Republike Srbije, pa tek onda da bude jezički i gramatički u skladu sa srpskim jezikom i sa normama srpskog jezika. Tu može da vam pomogne lektor, ali, kada narodni poslanici, bez obzira na to što je to pogledao i pregledao lektor, imaju neki predlog kroz amandman, vi morate o tome da razmišljate i iznesete svoje mišljenje. Ako bismo se služili tom logikom da je ovo pregledao lektor i da je to sve potpuno jezički čisto, onda ćete da kažete - ovo je prošlo Odbor za zakonodavstvo, kako se već zove, tamo gde je Balinovac direktor, i oni su rekli da je to sve u skladu s Ustavom i zakonom, pa vi poslanici nemate šta da pričate. Prošlo je, posle svega toga, sednicu Vlade Republike Srbije i evo vama, gospodo poslanici, tekst koji je pregledao Balinovac, lektor, ministar, pa možete samo da pritisnite zeleno ili crveno dugme, da kažete da li ste za ili protiv Predloga zakona. To, gospodine ministre, nije dobra logika i nije dobar rezon. Mi podrazumevamo i pretpostavljamo da je tačno to što vi kažete, da je tačno da je ovaj predlog, od nekog inicijalnog teksta do konačnog predloga, prošao sve faze koje je trebalo da prođe, ali dozvolite da vam, i pored toga, narodni poslanici, koji, kao što vidite, vrlo ozbiljno rade svoj posao, objasne zbog čega treba izmeniti amandmanom neki član. Nikada mi nije jasno, ne samo kada ste u pitanju vi, nego bilo koji ministar, zašto ne prihvatate amandmane koji ne diraju u smisao i suštinu vašeg zakona. Dakle, ono što ste naumili, suštinski, u ovom zakonu, nikako ne može da se promeni time što ćete napisati ''inicijator'' ili ''podnosilac inicijative''. Prihvatite nešto što je zaista očigledno, da je za pravnu normu prikladnije da se kaže podnosilac inicijative, a ne inicijator. Ne vidimo nijedan jedini razlog zašto takav amandman ne može da se prihvati. Nemojte da vas svaki put kada obrazlažemo amandman podsećamo da ne treba da budete sujetni, da ste vi ministar, da treba da čujete narodne poslanike, da treba da razmislite ozbiljno o predlogu narodnih poslanika. Vidim da vam kolega Vlatković, vaš stranački kolega, iza šapuće da treba da prihvatite amandman i smeška se usput. Verovatno će, kao predsednik Zakonodavnog odbora, to da inicira na Zakonodavnom odboru, i to je lepo, ali pre toga pokažite da ste ministar ne samo Demokratske stranke, kao što je, vrlo ružno, demonstrirao vaš kolega Milan Marković. Radi javnosti na to podsećam. Da, gospodine Stanimiroviću, vama je smešno, štipkate se zato što Vjerica Radeta iz SRS-a sme da kaže da je Milan Marković postupao onako kako nijedan ministar na svetu ne bi postupio, da, kada njegova poslanička grupa napusti skupštinsku salu, i on izađe, i još u novinama obrazloži da je uradio samo ono što je uradila njegova poslanička grupa. To je, zaista nezabeleženo, i to je nešto što nikako ozbiljnom čoveku ne sme da se desi. Vi ste, gospodine Petroviću, ozbiljan čovek, a mi smo naterali u petak i Milana Markovića da se malo uozbilji, pa je morao da, u skladu sa članom 111. Zakona o lokalnoj samoupravi, naloži Skupštini grada Beograda da poništi nezakonitu i protivposlovničku odluku. Nadamo se da će raditi i ovaj vaš Ustavni sud. Kažem – vaš, zato što je potpuno očigledno da će ovo biti partijski sud, i to dvopolarni, polovina će biti iz DS-a, a polovina iz DSS-a. Šta će biti sa ovom trećom trećinom, to još niko živ ne zna. Kao ministar pravde, trebalo bi da znate i možda bi bilo dobro da obavestite narodne poslanike i građane Srbije o tome kada možemo očekivati formiranje Vrhovnog kasacionog suda i njihove predloge za Ustavni sud. Govorile su danas kolege, a govorili smo ovih dana i mi iz SRS-a o tome šta znači dve trećine, ono što je po Ustavu dovoljno za formiranje Ustavnog suda, koliko je Ustavni sud na ivici i da tako može da funkcioniše neko kratko vreme, a da duže da budemo sa dvotrećinskim Ustavnim sudom, to je, svakako, neprihvatljivo. Znate, u toj situaciji nijedan sudija ne sme da se razboli, niti da, ne daj Bože, slomi nogu po ovoj poledici, niti, daleko bilo, da umre ili da se predomisli da neće više da radi taj posao. Morate da povedete računa. Inače, stav SRS-a je da taj vrhovni kasacioni sud nije trebalo ni uvoditi u pravni sistem, kao ni sve ove razne specijalne sudove za ratne zločine, ne mogu da zaobiđem Sud za ratne zločine, taj specijalni, zato što smo mi stava da redovni sudovi mogu da rešavaju i okončavaju sve postupke koji se vode pred nadležnim sudovima. A vi, samo da biste bili u korak ne znam s kim i s čim, da biste pokazali kako ste ''europejci'', kako volite da kažete, sve prihvatate i sve ste prihvatili što vam je ponuđeno, čak i više od toga, prihvatili ste formiranje Vrhovnog kasacionog suda. Od momenta kada ste to prihvatili prošlo je već toliko vremena, a nema ni traga od Vrhovnog kasacionog suda. Znate da je dva puta bio kolaps u pravosuđu, zato što je postojao jedan period dok Skupština nije produžila rok za formiranje tog suda, pa ste u jednom periodu i vi bili opozicija i žestoko kritikovali tu situaciju. Sada ne znam u kojoj ćete situaciji biti kada ponovo dođemo u taj neki vakuum funkcionisanja sudova i šta ćete tada da kažete, a to će zavisiti od toga da li ćete biti vlast ili opozicija. Sada kada ste vlast, gospodine ministre, bilo bi dobro da se malo ozbiljnije pozabavite i ovim štrajkom u sudovima. Mislim da bi trebalo, u najmanju ruku, da kažete da se ne slažete s predlogom vašeg kolege, ministra Cvetkovića, koji je rekao da treba otpustiti 2.000 ljudi iz sudske uprave da bi ovi drugi dobili nešto veće plate. To je bezobrazluk, to je nešto nečuveno i najmanje što očekujemo od ministra pravde, odnosno što očekuju ti ljudi koji štrajkuju, jeste da, bar, kažete da je ministar Cvetković bio neozbiljan kada je to izgovorio.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 55. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Goran Cvetanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, Poslanička grupa SRS-a je pokušavala da na konstruktivan način poboljša Predlog zakona o Ustavnom sudu, ne zbog toga da bismo dobili blaži termin – ''konstruktivna opozicija'', jer konstruktivna opozicija ne postoji, nego iz prostog razloga što nam je stalo, kada imamo jedan predlog zakona o Ustavu, o Ustavnom zakonu, da ne bude fleksibilan, pa da, kada dođe nova poslanička većina, moramo ponovo da menjamo i članove i delove zakona, nego da jedan duži vremenski period egzistira jedan ovakav zakon. Nažalost, mi smo imali obavezu da već na prvoj sednici, kada je formirana Vlada Republike Srbije, imamo ovaj predlog zakona o Ustavnom sudu. Ne bih ponovio, po ko zna koji put, da upravo u ovom članu 55. nemamo definisane određene rokove. Gospodin Milovan Radovanović je podneo ovaj amandman u ime SRS-a, odnosi se na član 55, gde je definisano da u toku postupka, a na zahtev donosioca osporenog opšteg akta, Ustavni sud može, pre donošenja odluke o ustavnosti ili zakonitosti, zastati sa postupkom i dati mogućnost donosiocu opšteg akta da u određenom roku, ponavljam, u određenom roku, otkloni uočene neustavnosti ili nezakonitosti. Ako u određenom roku neustavnost ili nezakonitost ne bude otklonjena, Ustavni sud će nastaviti postupak. Amandmanom gospodina Milovana Radovanovića, vrši se samo pravno-tehnička redakcija, ne menja se uopšte suština ovog predloga zakona o Ustavnom sudu, ali je potrebno da znamo i šta znači određeni rok, jer određeni rok može da bude dosta fleksibilan. Ako znamo da ovaj predlog zakona, po važećem ustavu, nije blagovremeno dat na uvid poslanicima, a samim tim i stavljen na dnevni red, da raspravljamo o njemu, onda smo sigurni da ovi određeni rokovi mogu da budu mnogo puta pomereni. Na kraju krajeva, imamo u Srbiji najmanje desetak opština gde su na snazi privremene mere. One su došle zbog toga, verovatno, što su zakonski definisane, recimo, da u roku od 90 dana nije bila održana nijedna sednica SO gradova, da nisu doneli blagovremeno budžet za tekuću godinu, ali imamo opštine, poput opštine Leskovac, gde Skupština opštine nije ni formirana. To su potpuno drugačiji kriterijumi kad nemate skupštinu, nego kad zbog određenih zakonskih razloga dolazi do raspuštanja skupštine. Ovde je reč o skupštini koja nije ni formirana. Sada da vidite čudo, ljudi koji su tamo morali da formiraju tu skupštinsku većinu, pre svega, odbornici DS-a, DSS-a, NS-a i G17 plus, sada ti isti spasioci te iste opštine pokušavaju na veštački način da drže delove lokalne samouprave. Da ne pričam o sukobu interesa, gde je čovek koji je član privremenog organa, poput Nenada Cvetkovića iz DS-a, istovremeno i direktor banke, pa onda uslovljava da sredstva javnih komunalnih preduzeća i svih preduzeća čiji je osnivač SO idu toj banci gde je on direktor, i to kod toliko banaka koliko ih ima u Srbiji, centrala je iz Niša. Znači, ne radi se o velikoj banci sa velikim mogućnostima, sa malim kamatnim stopama, nego isključivo o velikom sukobu interesa. Oni su ranije, kada su bili opozicija, s pravom kritikovali bivšeg predsednika opštine Gojka Veličkovića, da je direktor banke i predsednik opštine, a sada rade sve ono što su kritikovali, samo progresivno, uvećano i mnogo jačim intenzitetom. Da ne pričam o tome da se izbori, koji su definisani tačno, mislim, na određeni vremenski rok, očigledno ne poštuju, ili se čeka onaj krajnji rok da se raspišu. Pojedini zakoni nisu doneti na vreme i pored Ustavom tačno predviđenog roka, a da ne pričamo o budžetu za Republiku Srbiju, koji je morao do 1. tekućeg meseca da bude dat poslanicima, da poslanici, posle određenog uvida ili konsultacije sa stručnim i kvalitetnim ljudima koji poznaju budžet, pre svega, mislim na diplomirane ekonomiste, mogu da blagovremeno napišu amandmane i da raspravljamo o tome. Da ne pričamo o tome da od 2003. godine nemamo izveštaj o trošenju budžetskih sredstava, znači, za 2003, 2004, 2005. i 2006. godinu, jer, očigledno, ta transparentnost koju su svojevremeno obećali ne dolazi do izražaja, niti možemo da na kvalitetan način raspravljamo o mahinacijama, o mitu, korupciji i kriminalu. Mi smo zato pokušali samo da pravno-tehnički promenimo član 55, da u članu 55. stav 1, reči: "neustavnosti ili nezakonitosti", zamenimo rečima: "nesaglasnosti sa Ustavom ili zakonom". Imamo i stav 2. gde se kaže - ako u određenom roku neustavnost ili nezakonitost ne bude otklonjena, Ustavni sud će nastaviti postupak. Sigurno je, jer je tu dat određen blagovremeni rok, ako je blagovremeno osporen opšti akt, ako taj donosilac ne reaguje, mora da se nastavi taj proces, ali je pitanje u kom vremenskom periodu, jer može da se desi da to bude sve do sledećih izbora na republičkom nivou i onda, kada dođe do promene vlasti, da definišemo precizno kada je nešto moralo da se uradi, a već sada imate hiljadu predmeta pred Ustavnim sudom koji čekaju, a mnogi predmeti tek treba da se formiraju. Jer, ako nije bio Ustavni sud u funkciji, mnogi građani Srbije koji su oštećeni i koji s pravom žele da reaguju, da traže zaštitu svojih ljudskih prava, nisu ni mogli da podnesu molbu, zahtev, jer Ustavni sud nije formiran. Zato je Milovan Radovanović, koji je pisao ovaj amandman, tražio da se, u stavu 2, reči "neustavnost ili nezakonitost", zamene rečima "nesaglasnosti sa Ustavom ili zakonom". Suština se ne menja, mada imamo zamerke na izbor sudija Ustavnog suda. Svi se hvale da treba da se prati demokratija, pre svega, po ugledu na SAD, jer tu je pravni poredak potpuno nezavisan, sudstvo, takođe, nezavisno, a mi dokazujemo da, kao, težimo ka takvim demokratijama koje duži vremenski period opstaju, ali, očigledno, samo gledamo deo koji nama odgovara; sve ono što je dokazano da je tekovina demokratije, taj proces kod nas nije zaživeo. S obzirom na to da se gospodin Zoran Krasić javio povodom istog ovog amandmana, ja bih dozvolio da on da obrazloženje za predlog gospodina Milovana Radovanovića. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, o amandmanu.
Pošto smo utvrdili da Ustav nije lektorisan, onda ćemo morati u tumačenju Ustava da pođemo od lektorisanog teksta Predloga zakona. Vlada je povodom ovog amandmana gospodina Radovanovića odgovorila da je i neustavnost neki pravni pojam i pozvali su se na član 169. stav 3. Ustava Republike Srbije. Međutim, gospodine Petroviću, član 169. Ustava Republike Srbije reguliše ocenu ustavnosti zakona pre njegovog stupanja na snagu. To je jedna specifična kategorija, koja kod nas prvi put postoji, zahvaljujući novom ustavu, gde određeni broj poslanika može, pre proglašenja zakona, da traži da se Ustavni sud izjasni o saglasnosti tog zakona sa Ustavom. Samo u toj situaciji oni su upotrebili reč nezakonitost. Međutim, gde ste videli da u Ustavu postoji reč neustavnost? Nje nema. Gde, u kom članu? Nema je. Ne možete da pronađete, pročitajte mi ceo Ustav i nađite mi reč neustavnost. Član 169. stav 3, da, neustavnost - da, a nezakonitost, reči ''nezakonitost'' nema. E, sad, a šta, po članu 167, prvi stav, može Ustavni sud da radi? Odlučuje o saglasnosti, ne odlučuje o neustavnosti ili nezakonitosti, nego o saglasnosti sa, i sve je o saglasnosti sa. U postojećem zakonu reči ''neustavnost'' i ''nezakonitost'' su ostale kao greška, to treba da znate. To pitajte bilo kog sudiju Ustavnog suda i on će da vam kaže. Sad vam je jedinstvena prilika da to ispravite, a vi to ne želite da ispravite. Dobro, možete da radite kako hoćete, neće zbog toga biti nekih velikih problema, ali će biti samo veliki problem što devalvirate nešto što treba da bude dobar zakon. Mi smo podneli 29 amandmana, pre svega, sa ciljem da poboljšamo ovaj zakon, da se taj zakon ne menja barem u neko dogledno vreme, osim nekih stvari koje će morati da se menjaju, oko žalbi, sudija, tužilaca, itd. Vi to ne prihvatate, a znate i sami da se, po članu 167, odlučuje o saglasnosti kad je u pitanju ocena ustavnosti i zakonitosti nekog opšteg akta, i kada Sud odluči, gospodine Petroviću, kada Sud odluči, onda u toj odluci stoji – utvrđuje se da taj član tog i tog zakona nije saglasan sa članom tim i tim Ustava. Kada se ocenjuje neka odredba nekog pravilnika, a neko je pokrenuo postupak zato što smatra da to nije saglasno sa nekim zakonom, onda se kaže – Sud je utvrdio da član iks pravilnika ili uredbe nije saglasan s odgovarajućom odredbom navedenog zakona s kojom mora da bude u saglasnosti. Jer, ako je zadatak da se utvrđuje saglasnost, onda je suprotno – nesaglasnost, a ne – neustavnost ili nezakonitost. Međutim, vi niste hteli to da prihvatite. Nemam ništa protiv toga što niste, meni je bitno samo da stručna javnost čuje i da može da proceni kako ste pisali ovo, zašto ste ovo pisali. Ovaj zakon može amandmanima da se dotera, da bude dobar, to moram da kažem, zato smo i podneli dvadesetak amandmana. Retko komentarišemo tuđe amandmane, zato što ne želimo da kvarimo našu inicijativu, koju smo pokrenuli ovim velikim brojem amandmana. Znači, onaj ko vam je radio tekst ovog predloga zakona, verovatno, nikada nije imao prilike da vidi kako izgleda odluka Ustavnog suda. Pričam, konkretno, o odlukama Ustavnog suda kada se vrši ocena ustavnosti i zakonitosti. Tada se vrši ocena po sistemu da se daje odgovor samo na jedno pitanje – da li je saglasno? Nije pitanje da li je neustavno, nego da li je saglasno. Vodite računa, a vidim da to ne radite, jedna je varijanta - da li je saglasno, a druga je varijanta - da li je u suprotnosti sa. Ali, kada je Biserka Živković mogla da bude direktor Sekretarijata za zakonodavstvo, ovo je mala greška, verujte, u odnosu na ono što smo doživljavali 2003. godine.
Da li još neko od narodnih poslanika želi reč? (Ne) Na član 56. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 56. Zakona o Ustavnom sudu, koji se odnosi na ocenu ustavnosti ili zakonitosti opštih akata. Zbog čega sam podneo ovaj amandman? Jednostavno, čovek ne mora biti diplomirani pravnik da bi uočio da ovaj član zakona do kraja nije konkretizovan. Evo, pročitaću samo prvi stav ovog člana, pošto je član malo duži, da se vidi suština mog amandmana. ''Ustavni sud može u toku postupka, do donošenja konačne odluke, obustaviti izvršenje pojedinačnog akta ili radnje koja je preduzeta na osnovu opšteg akta čija se ustavnost ili zakonitost ocenjuje'' itd. Ovde, iza reči: „izvršenje“, mora obavezno da stoji reč: „konkretnog“, jer se mora precizirati na koje se sve konkretne stvari odnosi ovaj član zakona, kako bi se suzio svaki mogući prostor za njegovo šire tumačenje i za eventualne zloupotrebe. Prihvatanjem ovog amandmana suzio bi se i prostor za sve one koji su skloni nepoštovanju zakona, a takvih ima dosta. U suprotnom, ako se ne prihvati ovaj amandman, a nažalost, videli smo da ga Vlada nije prihvatila, doći ćemo u situaciju sličnu onoj koju smo imali 2003. godine, kada je u poznatoj akciji „Sablja“ uhapšen enormno veliki broj ljudi, i to protivpravno. Posledice te akcije „Sablja“ danas svi osećamo, tako što država Srbija i danas plaća odštete onima koji su protivpravno lišeni slobode. Još jedna stvar, ta akcija „Sablja“ je nanela veliku štetu i imidžu Srbije u svetu. Naravno, vi iz vladajuće većine ste skloni da držite do toga, do imidža Srbije u svetu, a vidite da ste tome doprineli u negativnom kontekstu. Apelujem na ovde prisutnog ministra da prihvati ovaj amandman, jer bi njegovo prihvatanje predstavljalo samo jednu kariku u lancu, koji bi činio da Ustavni sud bude sud koji ima jurisdikcioni primat nad svim ostalim sudovima. Hvala.
Hvala, gospodine Saviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Petroviću, odgovor koji je dala Vlada povodom ovog amandmana je pomalo i bezobrazan, to moram da vam kažem. Mi o babama, vi o žabama. Naša inicijativa povodom ovog amandmana je bila da, samom činjenicom što je neko pokrenuo postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti, ne može Ustavni sud da donosi rešenje kojim će da obustavi od izvršenja buduće nedonete pojedinačne akte, po zakonu čija se ustavnost ceni ili po nekom drugom opštem pravnom aktu čija se zakonitost ceni. Vi u odgovoru ne tumačite to tako, nego kažete da je moguće da veći broj pojedinaca u istoj situaciji, a mi uopšte o toj situaciji ne pričamo, mi pričamo o činjenici kako se pokreće i šta se radi u tom postupku. Samo da vas podsetim, naveo sam primer Zakona o pomoći licima optuženim pred Haškim tribunalom. Zakon je ovde donet. Javio se ''crveni orkestar'', napisali zahteve za pokretanje postupka za ocenu ustavnosti tog zakona, Mlađan Dinkić rekao - mene zakon ne obavezuje, neću da isplaćujem ništa, nijedno rešenje neće biti doneto po tom zakonu. Za nekoliko dana je Ustavni sud doneo rešenje na bazi slične odredbe u postojećem zakonu. Odlučio da se pokrene postupak za ocenu ustavnosti tog zakona, a do daljnjeg se stavljaju van snage sva rešenja koja bi se eventualno donela po tom zakonu. Otišao čovek u penziju, pukao Ustavni sud, nema konačne odluke o ustavnosti tog zakona, ali rešenje Ustavnog suda obavezuje i dalje. Znači, koalicija - Vlada, Ustavni sud, na čelu sa G 17 plus, to moram da kažem, zbog Slobodana Vučetića, završili posao, dezavuisali Narodnu skupštinu. Posle izvesnog vremena, organizovali konstruktivni sastanak, pre, navodno, javne rasprave, ja sam išao u ime Narodne skupštine, da predstavljam Narodnu skupštinu. Završio se lepo taj sastanak, nema konačne odluke o ustavnosti i zakonitosti, ali Zakon se i ne primenjuje. Tako nešto Savezni ustavni sud nikada nije radio. Tu odredbu, koju i dan-danas ima postojeći zakon koji reguliše postupak pred Ustavnim sudom i pravni postupak, retko kad je koristio, ukoliko je uz predlog za ocenu ustavnosti i zakonitosti dostavljen i pojedinačni pravni akt. Onaj ko je inicirao postupak za ocenu ustavnosti, tražio da je da se, pored pokretanja postupka, donese rešenje kao privremena mera. Naš zahtev, ovim amandmanom, jeste da se spreči donošenje rešenja kojim se uvode te privremene mere, jer su to privremene mere, ukoliko onaj ko traži privremenu meru nije dostavio konkretan pojedinačni akt koji je donet na bazi propisa čija se ustavnost i zakonitost ceni. To jenaš zahtev. Zato smo ubacili reč "konkretno". Taj član bi mogao i drugačije da se preformuliše, da se obaveže podnosilac predloga za ocenu ustavnosti i zakonitosti da, ukoliko traži i donošenje ove privremene mere, mora da dostavi svoj pojedinačni pravni akt, da bi Ustavni sud znao za šta i povodom kog pravnog akta uvodi privremenu meru. Nismo hteli da vam menjamo to sve, jer bi onda još veći problem bio, već smo samo ubacili reč "konkretno", u smislu identifikacije pojedinačnog pravnog akta. U tom smislu, to pravo koje ste vi naveli u odgovoru, da ukoliko je identična situacija i sa nekim drugim licima, da može da se prenese i na te druge slučajeve, mi ne sporimo, samo tražimo da, kad se odlučuje o privremenoj meri, mora da bude prisutan u Ustavnom sudu i papir koji je pojedinačni pravni akt, konkretni, koji ima veze s tim zakonom čija se ustavnost i zakonitost ceni, da bismo sprečili ovu zloupotrebu koja je rađena. U načelnoj raspravi smo rekli - ovo podnosimo da bismo sprečili zloupotrebu koja se dešava. Zašto? Pa, dezavuisana je Narodna skupština. Među nama rečeno, kada je bila situacija s tim konkretnim zakonom, znam stav većine sudija tog Ustavnog suda, sudije su smatrale da jedan, eventualno, dva člana treba proglasiti da nisu saglasni sa Ustavom, da treba da se preurede i taj zakon bi mogao da bude kompletiran. Ali, neko je zloupotrebio postupak, pre svega, Slobodan Vučetić, zloupotrebio je postupak, zloupotrebio je prava. Kad smo postavili pitanje - kako možete da stavljate van snage, da zabranjujete buduće pojedinačne pravne akte, rekli ste - to je naše ovlašćenje, nas to ne interesuje. Znači, već je zahtev bio da se spreči donošenje bilo kog pojedinačnog akta, a svrha pokretanja postupka za ocenu ustavnosti i zakonitosti nije da se spreči donošenje pojedinačnih akata na bazi tog zakona. Zato su dati kvalifikovani uslovi, da bi se sprečile teške, neotklonjive štetne posledice koje bi mogle da nastupe itd. Znači, dati su kvalifikovani momenti i uslovi koji treba da budu ispunjeni da bi Ustavni sud primenio to svoje ovlašćenje, da donese privremene mere. Mi tražimo za konkretan pravni akt, ne za budući, imaginarni, n.n., po broju, po licima i po drugim sredstvima identifikacije. Znači, uz predlog, ako traži privremenu meru, da dostavi pojedinačni pravni akt iz koga se vidi da je primenjen, da je taj akt donet na osnovu zakona čija se ustavnost i zakonitost osporava ili dovodi u pitanje. To je naša ideja bila. Ukoliko smatrate da sve ovo što sam rekao možete da prihvatite i da izrazite na drugi način, nekim drugim pojmom, umesto reči "konkretno", identifikovani pojedinačni akt, nije bitno, mi smo saglasni. Nađite tu formulaciju, ali je cilj koji hoćemo da dostignemo ovim amandmanom da se spreči zloupotreba u Ustavnom sudu. Te zloupotrebe uvek dolaze zbog pritisaka sa strane. Evo, dao sam vam konkretan primer, ne ulazim u to, vi ste bili protiv kad je u pitanju onaj zakon, bili ste protiv tog zakona, to je vaše pravo. Pola G 17 plus je glasalo za zakon, pola nije glasalo za zakon i to je njihovo pravo. Zakon je donet ovde značajnom većinom glasova, mislim, 170 glasova. Ako ima nečeg neustavnog, neka kaže Ustavni sud, da se otkloni to ovde, ali ne tako bezobrazno, pokvareno, mimo zakona. Da bismo sprečili zloupotrebu odredaba zakona, mi smo ubacili ovu reč "konkretno". Ako vi, gospodine Petroviću, za ovo imate neku drugu reč koja zadovoljava ovu potrebu, mi smo saglasni, mislim da je i pravno-tehnička redakcija od strane Zakonodavnog odbora moguća u ovoj fazi postupka i nikakav problem nije da se sredi. Cilj je samo da se spreče zloupotrebe.
Da li još neko želi reč? Reč ima gospodin Petrović.
Pošto je zaista došlo do određene vrste nesporazuma u obrazloženju, odgovoriću pre nego što budemo završili raspravu o svim amandmanima na ovo o čemu je gospodin Krasić ovde govorio. Prosto, mislim, gospodine Krasiću, da zbog jedne odluke koju sada neću ovde da komentarišem, o kojoj ste vi govorili, mi imamo jednu, kako bih rekao, sumnju u način na koji bi Ustavni sud mogao da postupa u budućnosti. Da potpuno uprostimo stvar. Dakle, nije sporno da će Ustavni sud, ukoliko ovaj zakon bude izglasan i stupio na snagu, imati pravo da obustavi od izvršenja opšte pravne akte do ocene ustavnosti i za konačne ocene ustavnosti i zakonitosti, u slučajevima kada odluči da za to ima potrebe. Kada donese takvu odluku, dakle, kada Ustavni sud nađe da postoji osnov da pre svoje konačne odluke obustavi od izvršenja opšti pravni akt, postoje dve pravne situacije. Moguće je da je, na osnovu tog opšteg pravnog akta, donet određen broj pojedinačnih pravnih akata i moguće je da nije donet nijedan pojedinačni pravni akt. Sad dolazimo do ovoga o čemu ovde govorimo. Stanovište Vlade je, odnosno, moje uverenje je da između onoga što ste vi ovde izložili i stanovišta Vlade nema nikakvog spora, niti bilo kakve dileme. Dakle, ukoliko je na osnovu obustavljenog opšteg pravnog akta donet određeni broj, jedan ili više, pojedinačnih pravnih akata, Ustavni sud može obustaviti izvršenje i tih pojedinačnih pravnih akata, jedan ili više njih, odnosno mora da ih obustavi. Donošenje, posle odluke Ustavnog suda, novih pojedinačnih akata više nije tema Ustavnog suda ili ocene koju daje Ustavni sud. Od tog trenutka, ti pojedinačni pravni akti su nezakoniti, ne postoji osnov za njihovo donošenje i zbog toga je stanovište Vlade da nije potrebno staviti nov, poseban termin ''konkretan'', već da ovakva kakva je formulacija izražava istu pravnu intenciju sa ovim, gospodine Krasiću, o čemu ste vi govorili. Ne sporim da nije bilo, kao što je u redovnim sudovima bilo, odluka koje mogu da budu kritikovane na različite načine, koje su pravosnažne i proizvele su pravne posledice, a mogle su da budu drugačije. Kada ih sada, sa stanovišta pravne teorije, oni koji pišu knjige ili studije, ocenjuju, pa utvrde da te odluke nisu dobre, one i dalje proizvode pravno dejstvo. Ne sporim da nije bilo odluka Ustavnog suda koje će, na ovakav ili onakav način, biti podvrgnute kritici pravne teorije i stručne javnosti, ali formulacija koja ovde stoji u potpunosti ispunjava intenciju o kojoj ste vi ovde, gospodine Krasiću, govorili. Dakle, u slučaju kada, na osnovu obustavljanja od izvršenja do konačne odluke o opštem pravnom aktu, nije donet nijedan pojedinačni pravni akt, ocenom zakonitosti tih pojedinačnih pravnih akata neće se baviti Ustavni sud, jer mu to nije nadležnost, već postoje redovne sudske instance koje će u svom redovnom postupanju ceniti da li su te pojedinačne odluke zakonite ili nisu zakonite. Mogu da razumem kada vi određenu odluku Ustavnog suda ovde analizirate i sagledavate njene eventualne nedostatke, ili argumentujete svoje neslaganje s načinom na koji je u jednom trenutku Ustavni sud, koji još uvek postoji u ovom sazivu, odlučio o određenom pitanju.
Hvala, ministre. Replika, narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Teško mi je da ulazim u detalje, jer je tema promašena. Ovo je situacija kada je već pokrenut postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti nekog opšteg akta, a istovremeno se traži donošenje privremene mere, odnosno rešenja o obustavi izvršenja pojedinačnog akta koji je donet, na osnovu čega se ceni ustavnost i zakonitost. Znači, nema tu obustave opšteg pravnog akta, nego pojedinačnog. Gospodine Petroviću, u praksi Ustavnog suda Republike Srbije ta vrsta privremene mere je u 99 posto slučajeva donošena samo ukoliko je onaj koji je pokrenuo postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti dostavio pojedinačni pravni akt koji je donet na bazi tog zakona ili podzakonskog akta čija se ustavnost i zakonitost osporava. U malom broju slučajeva je Ustavni sud donosio rešenja o obustavi izvršenja pojedinačnih pravnih akata u budućnosti, koji još nisu doneti. Obično su to radili kada su vršili ocenu generalnih urbanističkih planova, pa su na taj način pokušavali da zaustave nastup teških i neotklonjivih posledica. Sam Ustavni sud Republike Srbije kaže da je retko primenjivao to za buduće pojedinačne pravne akte. Pokušao sam da vam objasnim - privremena mera ima smisla samo ukoliko se zna i ukoliko postoji pojedinačni pravni akt. Ako takvog akta nema, onda privremena mera ne može da se donese, jer bi to bila zabrana za neku buduću radnju koja još nije ni urađena. U tome se ogleda ova razlika. Nije u pitanju samo konkretni slučaj sa ovim zakonom. U pitanju je to što ovakva formulacija omogućava Ustavnom sudu da vrši zloupotrebu ovlašćenja koje ima po zakonu i po Ustavu. Mogućnost donošenja rešenja o obustavi izvršenja pojedinačnih pravnih akata je predviđena odgovarajućom odredbom Ustava Republike Srbije. Znači, ona je već predviđena, ali se kaže - u skladu sa zakonom. To - u skladu sa zakonom, nama daje ovlašćenje da ga konkretizujemo i da kažemo - moguće je rešenje o privremenoj meri, ali mora da bude donet pojedinačni pravni akt. Ako nema pojedinačnog pravnog akta, nema privremene mere, ne može privremena mera za budućnost, za buduće pravne akte koji bi se doneli u postupku ocene ustavnosti. U tome se ogleda ta razlika. Znači, u skladu sa zakonom, navodi Ustav. Mi koristimo to ovlašćenje iz Ustava i kažemo u zakonu - konkretni pojedinačni akt mora da bude na stolu da bi se donela privremena mera. Ukoliko nema konkretnog pojedinačnog akta, nema privremene mere. Nije teško da se shvati.
Da li se još neko od narodnih poslanika javlja povodom amandmana? (Ne) Na član 57. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, gospodine Arsiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 57, tražio sam da se uradi jedno blago usklađivanje čitavog teksta zakona. Piše u samom predlogu zakona - Ustavni sud će obustaviti postupak, u tački 1): ''kada je u toku postupka opšti akt usaglašen sa Ustavom''. Taj deo nije sporan. U daljem tekstu piše: ''a Ustavni sud nije ocenio da zbog posledica neustavnosti ili nezakonitosti treba doneti odluku''. Tu sam samo tražio jednu redakciju, a to je da se "neustavnost" i "nezakonitost" zamene rečima "nesaglasnosti sa Ustavom ili zakonom". Valjda, u prvom delu lepo piše - usaglašen sa Ustavom. Prihvatljivije i normalnije je da suprotno od toga bude - nesaglasnost sa Ustavom i zakonom, a ne - neustavnost i nezakonitost. Vlada moj amandman odbija, uz obrazloženje da se ovi pravni pojmovi već koriste u pojedinim zakonima, pa nije potrebno to da se menja, kao da je zakon nešto što je završena stvar, kao što je neka praksa ili nešto što je prethodilo pre vas, ili što je došlo u vaše vreme, pa to ne treba popravljati, unapređivati, poboljšavati, čak ni u tom delu koji se tiče gramatike. Mogu da kažem da me ne čudi što Vlada Republike Srbije nije prihvatila ovaj amandman. Razlog neprihvatanja ovog amandmana je taj što Vladi Republike Srbije i vladajućoj većini nije baš mnogo ni stalo do ovog zakona. Zakon o Ustavnom sudu i izbor sudija Ustavnog suda su dve najvažnije stvari, gospodine ministre, koje je trebalo da uradimo od kada je Ustav Republike Srbije, na referendumu, izglasan, možda i pre nego što su raspisani vanredni parlamentarni izbori, jer izbori su, svakako, ustavna kategorija i onda ne bi mogao RIK da donosi onakve odluke i da prihvata neke liste sa 10 hiljada potpisa, neku listu sa tri hiljade potpisa, jer zna da ima Ustavnog suda i da ne može to da radi. Međutim, tadašnjem predsedniku Republike Srbije, a od tada predsedniku DS-a, važnije je bilo da se raspišu izbori, da slučajno Demokratskoj stranci ne padne populacija. Raspisali ste izbore, održali ste izbore, a posle nekoliko meseci ste konačno formirali nekakvu skupštinsku većinu, pa sam se nadao da će tada, već na prvoj sednici, možda čak i pre budžeta, da se pronađe na dnevnom redu zakon o Ustavnom sudu, izbor sudija Ustavnog suda. Nije se to desilo. Zašto? Izgleda da Vlada nije mogla da se dogovori, odnosno vladajuća većina nije mogla da se dogovori kakav ćemo da imamo Ustavni sud i kakav će da nam bude Ustavni zakon. Da vam je do toga, vama iz vladajuće većine, stalo, ovo uopšte nije moralo da bude predlog Vlade. Ovo je mogao da bude poslanički zakon - da se sastanete sa svim šefovima poslaničkih grupa, da napravite zakon o Ustavnom sudu, da se pronađe ovde u proceduri i da ga narodni poslanici, apsolutnom većinom, ako ne i jednoglasno, izglasaju. S naše strane je tu bilo dobre volje, ali vi niste hteli da tako radite. Zašto? Videćemo to malo kasnije. To se već primećuje kod toga kakvu ste farsu napravili oko izbora kandidata za sudije Ustavnog suda, to se vidi po tome. Malo kasnije ćemo o listi koju je podneo predsednik DS-a Boris Tadić, slučajni predsednik Republike Srbije. Međutim, onu listu koju je predsednik Narodne skupštine predložio narodnim poslanicima, bez obzira na to što su kandidate predlagale neke poslaničke grupe, mogu da nazovem farsom. Farsom nazivam jednu od najozbiljnijih stvari za funkcionisanje države, pred kojom treba da se štiti i Ustav, i zakon, i prava građana, jer ste ostavili da to rade ne stručni ljudi, nego politički podobni. Zloupotrebili ste, da kažem, pomalo i opoziciju. Ne zameram strankama iz opozicije koje su dale svoje predloge. Srpska radikalna strankanije, jer nije htela da legalizuje, da da legalnost i legitimitet izboru takvih kandidata za sudije Ustavnog suda. Od tih deset koji su predloženi, za koje verujem da će čitava lista da bude predložena predsedniku Republike, odnosno predsedniku DS-a, izabraće pet po svojoj volji, onako kako misli da treba da budu postavljene sudije Ustavnog suda. Zašto? Da bi Ustavni sud, vladajuća većina, pogotovu DS, u potpunosti kontrolisali, gospodine ministre. To se vidi iz sledećih primera. Baš na onoj listi, o kojoj u početku nisam hteo da pričam, a to je lista kandidata koju predlaže predsednik Demokratske stranke, odnosno možda na toj listi i ima neki od kandidata koji je častan i zaslužuje mesto sudije Ustavnog suda, svakako da većinu čine kandidati koji ne bi ni trebalo da se nađu na toj listi, gospodine ministre, a pogotovo ne da budu predloženi od predsednika Republike. Ali, u ovom slučaju je to predlagao predsednik DS-a, zato ga sada tako i zovem. Reč je o kandidatima za sudije Ustavnog suda koji su već sada sudije, odnosno bili su sudije u starom, da kažem, Ustavnom sudu. Reč je o Bosi Nenadić i Branku Ćurčiji. Kako to dvoje nečasnih i nemoralnih ljudi mogu da se nađu kao kandidati za sudije Ustavnog suda? Predloženi su baš od predsednika Demokratske stranke. Jesu li to one iste sudije Ustavnog suda koje su vam dale za pravo da 2002. i 2003. godine počnete jednu od najsramnijih krađa kojemogu da se dese u jednoj demokratskoj zemlji - krađu mandata? Da li je to zahvalnost predsednika Demokratske stranke što ih ponovo predlaže i što će ih, najverovatnije, Skupština Srbije izabrati za sudije Ustavnog suda? Taj rat koji ste započeli od 2002. godine, kada ste pokušali da otmete poslaničke mandate DSS-u, govori o vama, a to što su oni sada sa vama govori o njima kakvi su ljudi. Činjenica jeste da od kada postoji to tumačenje Ustavnog suda, za koje su ovo dvoje odgovorni, odnosno za krađu glasova građana, za prekrajanje volje, i dan-danas imamo prave ratove po lokalnim samoupravama. Nemojte da mi kažete da vi s tim nemate ništa i da to nije bila politička odluka, kada one ljude koji se nalaze na listama drugih političkih stranaka, ajde, neću da kažem da kupujete. Evo, neću da budem tako grub, ne mogu da dokažem, ali imam pravo da sumnjam da to radite, zato što ih oberučke prihvatate u svoje stranke i u svoje poslaničke i odborničke grupe. Zar vi niste onda saučesnik u tome - jeste. Jeste, važna vam je samo vlast, vlast zbog privilegija. Zato, gospodine ministre, vi ne prihvatate amandmane SRS-a. Vama i vašoj stranci nije stalo do Ustavnog suda, vama nije stalo do zakona o Ustavnom sudu. Vama je stalo do toga da, kad već morate da imate Ustavni sud, imate sudije koji će da budu po vašoj volji, kojima ćete moći da upravljate, kojima ćete moći da komandujete, koje ćete moći da kupujete. Sve ste to našli, između ostalog, u ova dva kandidata - Bosi Nenadić i Ranku Ćurčiji. Njihove presude, njihov moral i njihov obraz su vam na prodaju.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu narodnog poslanika Veroljuba Arsića? (Ne) Na član 58. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 62. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Slobodan Maraš. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvolite, gospodine Maraš.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mi smo podneli amandman na član 62. Predloga zakona. Ja ću prvo pročitati kako glasi član zakona: "Ako se utvrdi da se izmenom pojedinačnog akta ne mogu otkloniti posledice nastale usled primene opšteg akta za koji je odlukom Ustavnog suda utvrđeno da nije u saglasnosti sa Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, potvrđenim međunarodnim ugovorima, ugovorima ili zakonom, Ustavni sud može odrediti da se ove posledice otklone povraćajem u pređašnje stanje, naknadom štete ili na drugi način". Mi smo predložili amandman koji bi se sveo na sledeće - da se u članu 62. briše reč "ustavni". Razlog je isti kao onaj o kom ste vi malopre pričali sa gospodinom Krasićem, a koji ste dali u obrazloženju zbog čega se amandman odbija, odnosno obrazloženje koje je dala Vlada - da Vlada ne prihvata amandman iz razloga što su mišljenja da Ustavnom sudu treba dati mogućnost da odredi otklanjanje posledica, povraćajem u pređašnje stanje, naknadnom štete ili na drugi način, pa je rešenje iz Predloga zakona celishodnije u odnosu na predloženi amandman. Mi baš mislimo suprotno. Mislimo da je mnogo celishodnije da se briše ova reč "ustavni", zbog opterećenja koje će Ustavni sud imati, odnosno da se ovo iz delatnosti Ustavnog suda skloni. Mislimo da se predloženim amandmanom omogućuje da o tome odlučuju redovni sudovi u Srbiji i da je to, zaista, celishodnije kada je u pitanju Ustavni sud. Znači, on će mnogo manje vremena gubiti ako ne vodi računa o ovome i radiće brže i celishodnije. Hvala.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? (Ne) Na član 63. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Markoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo me je iznenadilo odbijanje ovog i još nekih amandmana koje su podneli poslanici SRS-a. Jjer, kako smo na početku rasprave rekli, ovo je jedan od zakona koji nije prepisan iz neke evropske zemlje, jedan od predloga zakona koji je rađen u Ministarstvu, pa smo podneli ove amandmane s namerom da upodobimo, poboljšamo tekst, da ne ostavimo nelogičnosti, nedoslednosti i praznine u tom tekstu. Nažalost, praksa Vlade Srbije, ministarstava u Vladi Srbije, pa i ovog ministarstva, jeste da, uglavnom, sve što dođe od SRS-a biva odbijeno, makar koliko bilo logično i logičnije od predloženog rešenja. Podneo sam amandman na član 63. u ime Poslaničke grupe SRS-a, gde tražim da se deo teksta upodobi i prilagodi. Ja ću pročitati član 63. i predlog svog amandmana. Član 63. glasi: ''Ako se u postupku pred sudom opšte ili posebne nadležnosti postavi pitanje saglasnosti zakona ili drugog opšteg akta sa Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, potvrđenim međunarodnim ugovorima ili zakonom, sud će zastati sa postupkom i pokrenuti postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti tog akta pred Ustavnim sudom''. Moj amandman traži da se, posle reči: ''zastati sa postupkom'', dodaju reči: ''predsednik tog suda će'', pa onda dalje ide: ''pokrenuti postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti akta pred Ustavnim sudom''. Razlog je vrlo jednostavan. Znamo, dame i gospodo narodni poslanici, kako se biraju sudije svih sudova opšte nadležnosti, od opštinskog, pa do vrhovnog suda. Znamo na koji način se od 2000. godine naovamo postaje sudija. Znamo da su mnogi, i pored kvalifikacija da imaju pravni fakultet i položeni pravosudni ispit, morali da imaju dve kvalifikacije. Jedna je stranačka, članska karta, a druga – prijateljstvo sa nekim od ministara. Ne govorim o sadašnjem ministru pravde. Govorim o nekim drugim ministrima, koji su za predsednike opštinskih sudova postavljali svoje kućne prijatelje. Pa, kako ode taj čovek sa mesta ministra, tako ode i predsednik suda, konkretno, Četvrtog opštinskog suda u Beogradu. Da se ne bi desilo da ovaj deo zakona o Ustavnom sudu ostane nedorečen, da se ne bi desilo da se ne zna ko je i kako je sudija, može, a i ne mora, po ovom rešenju, naš je predlog da je predsednik suda obavezan, u ime tog suda, da podnese zahtev za ocenu ustavnosti pred Ustavnim sudom Srbije. Znajući kako se po dogovoru biraju i sudije Ustavnog suda, jer, bez obzira na ono što smo rekli, 10 kandidata predlaže Skupština, a bira predsednik, 10 predlaže predsednik, a bira Skupština, i pet Vrhovni kasacioni sud. Činjenica je da će, zahvaljujući sistemu preglasavanja, i od onih pet koje mi treba da biramo ovde, a predlaže nam ih predsednik, i od onih pet koje će predsednik izabrati, a predlaže Skupština, među sudije Ustavnog suda biti, uglavnom, izabrani ljudi ili po koalicionom dogovoru, po sistemu – ja tebi orden, ti meni lentu, ja ću tebi ovoga za sudiju Vrhovnog suda, ti ćeš meni onoga za sudiju Ustavnog suda, ili samovoljom pojedinca. Doći ćemo u situaciju da nam sudije Vrhovnog suda budu oni koje je odavno, možda, trebalo oterati na robiju, preispitati njihovo ponašanje u Vrhovnom sudu, preispitati njihove odluke u Vrhovnom sudu, jer su se vraćali na ponovni postupak čisti predmeti, gde su vrednosti preko dva miliona evra. Konkretno, vraćam se na opštinu Inđija i na vodovod i na kanalizaciju, koje je ''Putogradnja inženjering'' izgradila. Od 1994. godine, od kad je sklopio čovek ugovor i završio posao, Okružni sud tri puta donosi rešenje da je opština Inđija obavezna da plati čoveku za posao koji je uradio. Tri puta izvesni Sljepčević, sudija Vrhovnog suda, vraća to na ponovno odlučivanje. Iz ljubavi prema pravdi – nije, iz ljubavi prema novcu - verovatno. Zbog toga smatram, tj. mi poslanici SRS-a, da se ne može dozvoliti praznina u kojoj će svi biti krivi, niko odgovoran, ili - ko ono beše nadležan ako nešto kod sudova opšte nadležnosti dođe. Ako se dođe do trenutka da treba utvrđivati ustavnost određenog akta, da ne ostavljamo sudijama, nego da obavežemo predsednika tog suda, bez obzira na to da li se radi o opštinskom ili okružnom sudu, da je tog trenutka kada sud zastane sa odlučivanjem obavezan da traži ocenu ustavnosti određenog opšteg akta. Tek tada pojedini predmeti neće moći da se razvlače godinama i decenijama, a imamo, gospodine ministre, i sada u pravosuđu predmete koji su od pre 15 godina i još uvek nisu završeni. Kako stvari stoje, s obzirom na štrajk koji vam u pravosuđu traje već tri nedelje, izgleda da je to bila inicijalna kapisla, pa, evo, čujem da i u prosveti kreću štrajkovi, svuda redom kreću štrajkovi, narod kliče i vrlo je zadovoljan uslovima koje je DOS-ovska vlast od 2000. godine naovamo obezbeđivala i, na kraju, obezbedila. Vi znate, ministre, da vam tamo upisničari imaju od 8 do 12 hiljada platu. Znate da imaju do 18 hiljada ljudi sa radnim stažom od preko 20 godina. Znate da vam na granici egzistencije živi upravo to osoblje koje nosi najveći teret u sudovima. Sudija pročita predmet i donese odluku, uz saglasnost itd. Sve ostalo, administrativni deo, rade, upravo, ti ljudi. Ja se sećam, kada smo prikupljali potpise, pa su morali potpisi biti overeni u sudu, da je kompletan teret bio na tim ljudima, i to na dvoje-troje ljudi iz jednog opštinskog suda. Pogledajte koliki su redovi pred šalterima. Pogledajte kako ti ljudi izuzetno časno i čestito obavljaju svoj posao. Nađite mogućnosti da podignete platu tim ljudima i nemojte slušati one koji vam predlažu da otpustite 2000, pa će oni ostali imati veću platu. Možda će oni i moći da imaju veću platu, ali, ionako su vam upravo ti delovi u sudovima zakrčeni poslom. Neće imati ko da radi u sudovima, to će biti usko grlo i kočnica za efikasan rad sudova. Morate pronaći neko drugo rešenje. Ne slušajte onog ministra što bi da otpušta, baš ga briga za Ustav i zakon, ako su neke stvari i neke činjenice u saglasnosti sa zakonom, onda tim gore po činjenice. Vodite vaše ministarstvo, ministre, i gledajte da ovaj štrajk rešite na zadovoljstvo onih koji su zaposleni u tom vašem resoru. Sigurno su to ljudi koji zaslužuju mnogo više poštovanja, kao i mnogo više sredstva nego što, inače, dobijaju. Nemojte raspisivati po dva-tri miliona evra glavarine za one koje potražuje Haški tribunal. Haški tribunal će se ugasiti već ove godine, na kraju ove godine, ostaje na obrazu i pravosuđa bruka. Pri tom, ne mislim na vas, nego mislim da ovog specijalnog tužioca Specijalnog suda, specijalnih ne znam čega. On je specijalni sluga Karle del Ponte i nemojte brinuti o njegovoj plati, njega Karla del Ponte debelo plaća. Možete i ovo što mu dajete komotno da ukinete, neće crći gladan. Ono što je, inače, opšta zamerka Poslaničkog kluba SRS-a, jeste da su ti specijalni sudovi, specijalna tužilaštva, gde su plate specijalno veće po dva ili tri puta od plata ostalih sudija i tužilaca u sistemu pravosuđa, apsolutno nepotrebni i prave razdor među zaposlenima. Sve što radi taj specijalni sud i to specijalno tužilaštvo, da li je za organizovani kriminal, da li je za ratne zločine, da li je za bilo šta, može komotno da radi svaki sudija i svaki tužilac okružnog suda, za to su osposobljeni, za to imaju dovoljno prakse. Jedino će vam, možda, promaći da neko neće imati člansku kartu DS-a, DSS-a, G14, odnosno G17 plus, još uvek su 17 plus, i još nekih koji vas podupiru u ovoj vlasti. Svaki sudija okružnog suda može i najteža krivična dela da sudi. Svaki tužilac okružnog suda može i najteža krivična dela da tuži. Još jedan problem koji se, upravo, pred vašim ministarstvom, da iskoristim još i to da kažem, otvara, to je pitanje primene Zakona o krivičnom postupku, gde ste deo istrage preneli na tužilaštva, pa ćete morati da primite određeni broj tužilaca. U mnogim sudovima, znam, konkretno, za Četvrti opštinski sud, jer je zgrada na teritoriji naše opštine, pa vidim koliko su pretrpani, biće problem i poslovni prostor, a i osposobljavanje ljudi, pa mislim da nećete moći, bez obzira na vremensko ograničenje, to da sprovedete. Dame i gospodo, gospodine ministre, pozivam vas da ovaj amandman usvojite, samo će poboljšati tekst.
Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 63. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, ovaj amandman je u korelaciji s onim što je povodom člana, odnosno amandmana na član 62. objašnjavao kolega Maraš. Daću samo par pojašnjenja. Naime, član 63. Predloga zakona se tiče zastajanja sa postupkom ako treba da dođe do ocene ustavnosti i zakonitosti pojedinog zakona, koji je u relaciji sa dotičnim postupkom i glasi: "Ako se u postupku pred sudom opšte ili sudom posebne nadležnosti postavi pitanje saglasnosti zakona ili drugog opšteg akta sa Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava potvrđenim međunarodnim ugovorima ili zakonom, sud će zastati sa postupkom i pokrenuti postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti tog akta pred Ustavnim sudom". Naš predlog amandmana na ovaj član glasi: ''U članu 63, posle reči: "pred Ustavnim sudom", briše se tačka i dodaju se reči: "ako oceni da je rešenje tog pitanja neophodno za donošenje odluke". Naš amandman je Vlada odbila s obrazloženjem da ga ne prihvata zato što Sud navedeno pitanje ceni u okviru svog postupka, pa iz tih razloga i pokreće postupak za ocenjivanje ustavnosti i zakonitosti. Naravno da Sud pokreće ovo pitanje u okviru svog postupka, ali treba istaći da nije uvek nužno za okončanje postupka zastati sa postupkom ako se pokrene postupak za ocenjivanje ustavnosti ili zakonitosti. Shodno tome je i amandman ovakve sadržine. Činjenica je da su rokovi glavna manjkavost Predloga zakona o Ustavnom sudu. Šta može da se desi? Može da se desi da zbog postupka pokrenutog pred Ustavnim sudom dođe do zastajanja u postupku, shodno činjenici da Ustavni sud ne ograničavaju nikakvi rokovi. Ustavni sud može tako dugo razmatra ovo pitanje da dođe do zastarelosti, pa može da nam se desi slučaj ''Tomislav Gačić'' ili slučaj ''Pahomije'', zovite ga kako god želite, da ono što je očigledno, zbog zastarelosti, ne može da bude sankcionisano. U tom smislu je i amandman s ovakvom sadržinom, te zbog toga insistiramo da ga Vlada ponovo razmotri i da bude prihvaćen.
Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Amandman je dobar, a obrazloženje loše, zato što je sve pogrešno. Kada se o krivičnim stvarima radi, teško da će neko da zastane sa postupkom radi ocene ustavnosti ili zakonitosti. Ta varijanta je gotovo nemoguća. Ali, dobro, ima neko potrebu. O čemu se radi? Smatram, gospodine Petroviću, da ako usvojite amandman gospodina Momira Markovića, ovaj član 63. može da postane izuzetno dobar i da obuhvati sve situacije. O čemu se radi? Sada je moguća situacija, ako ostane član 63. kako je Vlada predložila, da u ovom članu reč "sud" može da znači sudija pojedinac, sudsko veće. Inteligentni sudija može da kaže da postoji svojevrsno prethodno pitanje, koje treba da se reši, a on nije ovlašćen da ga reši. Može da se tiče postojanja prava ili nekog pravnog odnosa, da presavije tabak i traži od Ustavnog suda ocenu ustavnosti ili zakonitosti, prevashodno, ocenu ustavnosti, u odnosu na zakon koji taj sudija treba da primeni na određeni sporni odnos u nekoj parnici. Ako to pravo iskoriste sve sudije, oni mogu, lepo, da se otkače svih predmeta i da kažu - molim vas, mi smo zastali sa postupkom, čekamo odluku Ustavnog suda o ustavnosti ovog zakona. Šta će onda da se desi?Da li sudija pojedinac može da ima toliko ovlašćenje da zastane s postupkom, zato što se njemu čini da zakon koji treba da primeni nije u skladu sa Ustavom? Zato smo mi ubacili reč "predsednik" tog suda. Sada ću da vam kažem da je ovo zasnovano na nekim rešenjima. Recimo, član 12. Zakona o parničnom postupku, 215, 219, koji na neki način tretiraju ovo pitanje zastoja, ili član 215 - kada sudija neće da reši prethodno pitanje, već traži da nadležni reši prethodno pitanje, a kod njega se pitanje ustavnosti pojavljuje kao prethodno pitanje, svojevrsno prethodno pitanje. Mi smo ubacili reč "predsednik". Zašto reč "predsednik"? Ne bi mogla da se prihvati tolika sloboda da svaki sudija može da pokreće postupak pred Ustavnim sudom, jer mogla bi da nastane blokada. Neću da rešavam ovo, smatram da zakon koji treba da se primeni nije u skladu sa Ustavom, tražim da Ustavni sud reši to prethodno pitanje. To je pitanje u pogledu primene prava, da li pravo uopšte postoji. On je odložio predmet na stranu, stranke vrište, a on kaže - izvinite, molim vas, Ustavni sud treba da reši. Kada mi Ustavni sud reši pitanje da li je ovaj član tog i tog zakona u skladu sa Ustavom, ja ću da nastavim dalje. Da me ne shvatite pogrešno, ne dajem pouku ovima što štrajkuju, niti sudovima šta treba da rade. To mi ne pada na pamet. Dalje, imamo problem sa našim sudovima što sudije često imaju taj manir da izbegavaju sudsku praksu. Kod nas sudska praksa nije toliko postala obavezujuća za sudije, za sud. Verovatno, u ovoj reformi pravosuđa treba nešto učiniti po tom pitanju, jer bi tako moglo da se dođe do vrlo egzaktnih podataka o kvalitetu rada sudija. Ali, ovo nije tema ovog amandmana. Znači, predsednik suda može sudiju koji ga je obavestio i koji kaže - znate šta, predsedniče, ne mogu da radim dok se ne reši pitanje ustavnosti, da pita – da li je neko pokrenuo u zemlji to pitanje? Nije. Da li treba mi da ga pokrećemo? Da li će onda predsednik suda da ga uputi na sudsku praksu, kako se rešavalo prethodno pravno pitanje? To što pita predsednika suda, ovo o čemu sam pričao, nije uticaj sa strane ili iz suda na suđenje, to je jedna potpuno normalna komunikacija. Znači, podignimo značaj predsednika suda, da samo on može da pokrene postupak za slučaj kada se na njegovoj teritoriji, u njegovom sudu pojavi jedno ovakvo pitanje. Obično, sudije, kada se nađu u toj situaciji, pribegavaju različitim tumačenjima, pa neće da primeni ovu odredbu nego ide ovamo, poziva se na neki predmet sa okružnog ili vrhovnog suda itd. Ovako kako ste napisali, svaki sudija može da pokrene postupak pred Ustavnim sudom, a to nije cilj ove odredbe. Cilj ove odredbe jeste da je to još jedan slučaj kada može, između ostalih, da se zastane sa postupkom, da bi se rešilo pitanje saglasnosti sa Ustavom ili, ako je u pitanju neki drugi podzakonski akt, saglasnosti sa nekim zakonom. Ono što su ovim amandmanom Milena Stanković i Nebojša Ranđelović predložili samo je logički nastavak. U potpunosti se slažem sa nekim stvarima koje ste ovde naveli. Pretpostavlja se da je to, na neki način, uslov da bi se ovo primenilo, ali nikakva šteta nije ako se na kraju teksta ubaci ovih nekoliko reči. One samo pojašnjavaju i pojačavaju da sudija mora predsedniku suda vrlo precizno da dokaže da je neophodna odluka Ustavnog suda da bi on rešio neki sporni odnos u redovnom postupku. Predložio bih vam da oba amandmana prihvatite, tekst će vam biti daleko bolji od ovoga koji je predložen.
Da li se još neko javlja povodom amandmana narodnih poslanika Milene Stanković i Nebojše Ranđelovića? (Ne) Na član 64. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na naslov tačke 3, iznad člana 66, amandman je podnela narodni poslanik Marina Raguš. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Petroviću, za ovo što ste napisali da se odbija stvarno nemate respekta. Mogu da shvatim da postoje različita tumačenja, različita mišljenja, ali ako ste ovo odbili zbog ovih razloga koje ste napisali, onda vi niste čitali Ustav Republike Srbije. Nažalost, moram tako da kažem. Ajde da čitamo zajednički. Naslov, pričamo o naslovu, ne pričamo o članu. Iznad člana 169. Ustava Republike Srbije stoji naslov - Ocena ustavnosti zakona pre njegovog stupanja na snagu. Ovi eksperti kažu da je to postupak za ocenu ustavnosti zakona pre njegovog proglašenja. Kao razlog zašto to menjaju kompletno navode stav 1 - da grupa poslanika može da pokrene postupak za ocenu ustavnosti pre nego što se zakon proglasi. Proglašenje je prva instanca stupanja na snagu. Vidite koliko je onaj ko je pisao Ustav bio dalekovid. Proglašenje je samo jedna radnja, proglašenje je ukaz kojim predsednik Republike proglašava. Stavlja se na znanje, ispunjen je uslov da to objavite u "Službenom glasniku". Nisam čitao. Zašto devalvirate ono što je napisao Ustav? Nikada nisam siguran kod vas da li ste iskreno glasali za Ustav. Zar je moguće, ustavopisac je napisao - pre stupanja na snagu, a vi kažete - pre proglašenja. Zašto sve vezujete za vašeg predsednika?Vežite ga za osmi dan od kada je objavljeno u "Službenom glasniku", kada je stupilo na snagu, nego sve za dragog našeg predsednika, za proglašenje. Da li ste videli u stavu 2. šta se kaže, kada se donese ta odluka da se konstatuje neustavnost – to stupa na snagu kada se proglasi, jer proglašenje je samo jedna radnja, a ono što u pravu znači, to je stupanje na snagu. Dobro, ja sam pobrkao, ne znam da čitam Ustav, ne znam šta je napisano iz člana 169. Sve mogu da prihvatim, ali uzmite nešto iz komentara Ustava Republike Srbije, pa ugradite u zakon. Sedne neki profesor ustavnog prava, napiše komentar, a vi uzmete iz njegovog komentara neke pojmove i strpate sve u zakone, pa kažete - to je ustavno. Zašto? Profesor ustavnog prava je pisao. Ovde se nešto uporno ponavlja. Kada smo pisali, rekli smo - omaklo im se, valjda će da primete i da isprave. Ne, uporno srljaju. Proglašenje je ukaz. To znači, kada se završi ovde, odmah trkne Dejan preko puta, da tamo predsedniku da on potpiše ukaz, ukoliko hoće, a ukoliko neće, može da ga vrati itd. Mi po Ustavu imamo pravo da tražimo, pre nego što stupi taj zakon na snagu, pre nego što ga predsednik potpiše, pre nego što ga proglasi, ocenu ustavnosti tog zakona. Onaj ko je pisao Ustav imao je u vidu da to može da se završi u nekom roku koji je Ustavom propisan i da ne može da se završi, da je možda potrebna rasprava, ko zna šta sve drugo. Onda je predvideo situaciju da su oni završili ocenu pre nego što je potpisao ukaz, kao i pošto je potpisao ukaz, pa u poslednjem stavu kaže - ako smo preventivno kontrolisali ustavnost, ne može kasnije, posle stupanja na snagu, nikako da se pokrene to pitanje. Znači, proglašenje je samo jedna radnja u nečemu što se zove proces kako neki zakon stupa na snagu. Vi ste se uhvatili za jednu radnju zbog dragog vam predsednika, a zaboravili ste na stupanje na snagu zbog drage nam države.
Reč ima ministar pravde, gospodin Dušan Petrović.
Samo još jedan element. Gospodin Krasić je ovde izneo sve stvari koje su relevantne. Zaista u Ustavu stoji onako kako je rekao, ovo poglavlje se zove - Ocena ustavnosti zakona pre njegovog stupanja na snagu. Gospodin Krasić vrlo dobro zna, ali je procenio da nije loše da preskoči jedan mali detalj. Dakle, naravno da se zakon donosi tako što je potrebno da, u skladu sa Ustavom, zakonom i Poslovnikom, Skupština, većinom glasova, taj zakon usvoji. Tačno je da se onda određene tehničke radnje preduzimaju i tu je sekretar Skupštine važno lice, jer on ili ona potpisuje da je tekst koji izlazi iz Parlamenta zaista u skladu, odnosno da je istovetan sa odlukom koju je Narodna skupština donela. Dolazi do trećeg koraka, taj treći korak jeste da predsednik Republike, svojim ukazom, proglasi zakon. To je preduslov da bi tako proglašen zakon mogao da ode u danas više puta pominjani "Službeni glasnik", da bi bio objavljen. Zakon stupa na snagu posle objavljivanja u "Službenom glasniku", upravo, posle onoliko dana i onoga dana kako to u samom zakonu piše. Dakle, stupanje na snagu je vezano s objavljivanjem, a proglašenje je vezano s potpisivanjem ukaza od strane predsednika. Ustav je, sasvim tačno, rekao da se ovde govori o pokretanju postupka za ocenu ustavnosti zakona pre stupanja na snagu, pa je onda, u prvom stavu tog člana, definisano da se radi o pravu Narodne skupštine da, dvotrećinskom većinom glasova svih poslanika, traži od Ustavnog suda da oceni ustavnost teksta, ustavnost zakona, ali samo do jednog određenog trenutka, do trenutka dok predsednik Republike ne potpiše ukaz. Onog trenutka kada predsednik države potpiše ukaz, ovo pravo Narodna skupština više ne može da koristi. Šta je zakonodavac uradio, odnosno predlagač zakona. Zakonodavac je Skupština, a Vlada, u potpunosti je u pravu gospođa Radeta, slažem se, zakonopisac. Dakle, predlagač zakona je stavio naslov - Postupak za ocenu ustavnosti zakona pre njegovog proglašenja, jer je to tačno i nije u suprotnosti sa Ustavom. Ustav je upotrebio širi pojam – da se radi o zahtevu za ocenu ustavnosti zakona pre stupanja na snagu. Proglašenje zakona, logički i u realnom životu, nastupa pre ili se dešava pre njegovog stupanja na snagu, tako da je predlog koji je dat Parlamentu precizan i u skladu je s Ustavom. Zbog toga mi, uvažavajući sve što je u Skupštini o ovoj tački dnevnog reda rečeno, ostajemo pri predlogu da ovakav tekst, upravo kako je predložen, bude dat na izjašnjavanje Skupštini i verujem da će ovi argumenti biti dovoljni da Skupština takvu odluku donese.
Hvala, ministre. Na član 66. amandman je podnela narodni poslanik Elena Božić-Talijan. Vlada je prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 75. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na naslov tačke 7, ispred člana 80, amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 80. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Neću previše oduzimati vreme, pošto obrazloženje koje smo dali uz amandman dosta detaljno i jasno obrazlaže zašto je potreban član 80. stav 3. ovakve sadržine. Rekao bih par načelnih primedaba. Član 80. i član 81. tiču se zabrane političkih partija. Shodno činjenici da ovakva odredba u zakonu može da da široke mogućnosti za zloupotrebu, posebno u zemlji ovakvih političkih suprotnosti, bilo je nužno da predlagač zakona detaljnije razradi proceduru postupka zabrane političke partije. Ovde se samo stav 2. člana 80. tiče toga, pa se kaže: ''U predlogu se navode razlozi i dokazi zbog kojih se traži zabrana rada političke stranke, sindikalne organizacije, udruženja građana ili verske zajednice''. O proceduri, ni reči. Shodno činjenici da ovakav pristup pravnoj regulativi ove materije može da da široke mogućnosti za zloupotrebu, smatrali smo da treba dati izvesna pojašnjenja. Naravno, smatramo da i ovo što smo dali u amandmanu ne daje dovoljno mogućnosti za razradu i pojašnjenje procedure, te da je čl. 80. i 81, eventualno, i pridodavanjem nekih članova, trebalo daleko bolje razraditi, pogotovu zbog toga što se nigde ne pominje gde je mesto političke partije u tom postupku i da li je data mogućnost na pravni lek političkoj partiji. Na drugoj strani, vidi se jedna intencija da svemoćna Vlada može kada god hoće da pokrene ovakav postupak, shodno odredbama člana 3, koje daju mogućnost za isključenje zainteresovanih strana iz postupka. Jasno je da, kada Vlada nađe da joj to politički odgovara, može da pokrene, odnosno da ukine bilo koju političku partiju. Stoga molimo i insistiramo da se deo ove materije još jednom izanalizira i da se manjkavosti na koje smo ukazali otklone.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 82. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 82. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 82. amandman je podneo narodni poslanik Vidoje Jovanović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vidoje Jovanović.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na član 82. zakona podneo sam amandman. On reguliše pitanje ustavne žalbe koja se može podneti protiv pojedinačnog akta ili radnje državnog organa, i to je u stavu 1. Stav 2, na koji sam podneo amandman, glasi: ''Ustavna žalba može se izjaviti i ako nisu iscrpena pravna sredstva, u slučaju kada je podnosiocu žalbe povređeno pravo na suđenje u razumnom roku''. Amandman glasi - ustavna žalba se može izjaviti i ako nisu iscrpena pravna sredstva, u slučaju kada je podnosiocu žalbe povređeno pravo na suđenje, pa se stavlja tačka, a reči "u razumnom roku" se brišu. Vlada, prilikom podnošenja izveštaja, nije usvojila ovaj amandman, s obrazloženjem da je u članu 32. Ustava regulisano to pitanje, znači, pravično suđenje u razumnom roku. Isto tako, obrazlažem da je u članu6. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, takođe, u okviru prava na suđenje utvrđena pravičnost suđenja u razumnom roku. Ja ostajem i dalje pri ovom amandmanu i molim ministra, ako može, da ga prihvati, s obzirom na to da se ostavlja pravo Ustavnom sudu da on odlučuje o tome da li je nekome prekršeno pravo na suđenje u razumnom roku. Dakle, što se tiče stava 2, on se odnosi na brisanje reči: "u razumnom roku", jer to stvara određenu nedoumicu i daje pravo Ustavnom sudu da on o tome odlučuje.
Reč o ovom amandmanu ima i narodni poslanik Zoran Krasić.
Dobro je što je ovim članom data jedna širina i to je mnogo šire u odnosu na postojeće rešenje u mnogim evropskim državama. Ovaj amandman, koji podrazumeva da se tri poslednje reči – ''u razumnom roku'', izbace, ima smisla samo ukoliko se prethodne dve reči –„pravo na suđenje“, tumače kao pravo na pravično suđenje. Tu bi bilo najispravnije da stoji – pravo na pravično suđenje. Zašto? Sad ću da vam kažem: zbog jednog primera koji je sada tekući primer u Haškom tribunalu. Kad se priča o razumnom roku, njegova povreda se vezuje ne samo za član 6. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, nego i za član 5. Jedno je pravo pritvorenika, a drugo je pravo optuženog lica. Pravo na pravično suđenje ima, verovatno, 25 oblasti pojedinačnih prava, pa u svakoj od tih oblasti ima još po pet-šest konkretnih prava. To sve predstavlja jedan skup koji se naziva ''pravo na pravično suđenje''. Pravo na pravično suđenje se garantuje i štiti i u prvostepenom, i u drugostepenom, i u svim mogućim postupcima. Sad, kod nas, postoji taj četvrti stepen – pred Evropskim sudom za ljudska prava. Naravno, Hag ne priznaje taj stepen, Haški tribunal. Znači, ukoliko je došlo do povrede prava na pravično suđenje, onda ima smisla ovaj stav 2. Ukoliko ne, onda ova formulacija o pravu na suđenje u razumnom roku treba da ostane, s tim što mi već sada imamo u praksi problem s tim šta je to razumni rok. Imamo problema zato što smo unakazili naše propise. Ranije je to bilo vremenski ograničeno a sada je opisno određeno. Kad se krenulo na opisno određivanje, onda ste morali da prihvatite i neke standarde koji važe za te opise. Da li je doprineo optuženi? Da li je tužilaštvo izvršilo zloupotrebu postupka? Da li je sud pokazao neefikasnost zbog svojih unutrašnjih stvari? Da ne diramo sad to, ali znate i sami da su to sve razlozi koji povređuju pravo. Ovde, pre svega, mislim na optuženog, jer to je najdrastičnije, mada ovo – razumni rok, može da važi i za parnice itd., pa i za samu činjenicu da pravosnažna sudska odluka nije izvršena. Takvih imamo najviše pred Evropskim sudom za ljudska prava. Znači, na neki način se sankcioniše neefikasnost pravosudnog sistema, celog pravosuđa. Samo da vas podsetim, mi smo dali toliko dobrih predloga kako da se učini naše pravosuđe efikasnijim, počevši od predloga šta sve treba da ostane u nadležnosti suda, a šta treba da ide u upravu. Koristio sam jedan primer. Gotovo 99% imovinskih poslova koji proističu iz susedskog prava u gradovima, u osnovi, više nije pitanje svojine ili parnice, nego upravnog postupka, jer propisi koji to regulišu su javnog karaktera i to je javna upravna stvar. Tu postoji prostor i postoji prostor u novom sagledavanju sudske prakse. Ne može sudija da prenebregne sudsku praksu ako ga je odeljenje sudske prakse upozorilo da je nacrt odluke koji je napravio u suprotnosti sa gledišta procesnih prava, u suprotnosti sa sudskom praksom u primeni odredbe, o pozivanju, zakazivanju, itd., a on preko toga prelazi, pa okružni sud to konstatuje, pa kaže – sudska praksa je... itd. Evo prostora gde može da se utiče na sudije da se uniformiše rad u sudovima. Znači, ako mislite na pravo na pravično suđenje, a mislim da to ne proizilazi iz ove formulacije, onda to ima nekog smisla. U protivnom, ova formulacija je dobra, jer se potencira nešto što je u funkciji efikasne sudske zaštite i jer se postavlja pitanje zašto se čovek obraća sudu za zaštitu svojih prava ako zna da je tamo bunar, da je njegov zahtev i njegova tužba pala – 25 godina traje sudski spor – 10 godina nema izvršenja. Postupak traje, vodi se. Vi se sećate, pre dve-tri godine, kad je Zoran Stojković ovde pričao, profesori mu napisali Zakon o parničnom postupku, da je to nešto najidealnije, imamo samo dva ročišta, pripremno i ročište za glavnu raspravu, i gotovo, završava se sve. Ubacili smo advokate, jedino oni mogu da pišu reviziju, niko drugi, itd. Hajde, kažite mi da li se jedan predmet završio na dva ročišta? Nema ga. Najnepismenije tužbe dostavljaju advokati. Evo, gospodine Petroviću, mene je tužio Mlađan Dinkić, preko nekog Ristića. Kaže da sam mu načinio tešku nematerijalnu štetu. Niti je pokazao koliki mu je fizički bol, niti duševne patnje, niti koliko se navukao na strah. Ništa nije stavio u tužbu, od dokaza nema ništa, čak nije ni predložio svoje saslušanje, a sastavio mu to advokat. Umesto da sud donese, po novom zakonu o parničom postupku, rešenje – odbacuje se tužba, mi moramo da se gledamo. Naravno, on će morati da dokaže koliko ga je bolelo kad je čučao na kukuruzu u ćošku, kad je udarao glavom o zid, i kakve su sve bile fizičke i psihičke patnje, šta mu se sve priviđalo od straha itd. Biće vrlo interesantno suđenje. Ali, evo, vidite novi zakon, sve je epohalno, sve kreće, odgovornost advokata, ako advokat ne sastavni dobro, sud može da odbaci tužbu, a onda neka se on pravda kod svog klijenta. Gde to ima? Pripremno i sledeće ročište gotovo, tu se izvode svi dokazi i sve je završeno. Još nije registrovan u našem pravosuđu takav predmet od kad je donet novi zakon. Teško da može. Stoga, ako treba da pružimo zaštitu zato što je izostala efikasnost sudske zaštite, onda ovo što ste napisali ima nekog rezona, a amandman ne treba da se prihvati, ali ako je svrha amandmana da se zaštiti pravo na pravično suđenje u svojoj celokupnosti i da se blagovremeno ukaže kroz ustavnu žalbu da se krši bez obzira što je taj postupak tamo u toku, onda to stvarno ima nekog smisla.
Da li još neko od narodnih poslanika želi reč povodom amandmana narodnog poslanika Vidoja Jovanovića? (Ne) Samo jedno obaveštenje. Danas će uobičajena dnevna pauza biti tek od 14,30 časova, zbog usklađivanja sa televizijskim prenosom.Zahvaljujem na razumevanju. Na član 83. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Mićić i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 83. amandman je podneo narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Izvolite.
Hvala lepo, gospodine predsedavajući. Socijalistička partija Srbije je podnela amandman na član 83. Ideja je bila da se potencira uloga Zaštitnika građana, pre svega, kada se radi o licu koje smatra da može da podnese ustavnu žalbu u ime lica iz stava 1. ovog člana, a to je lice koje smatra da mu je pojedinačnim aktom ili radnjom državnog organa, ili organizacije kojoj je povereno javno ovlašćenje, povređeno ili uskraćeno ljudsko ili manjinsko pravo i slobode zajamčene Ustavom. Naime, ono što je suština, jeste da smo hteli da apostrofiramo, na neki način, ulogu Zaštitnika građana, koji se u različitim državama različito zove – parlamentarni ombudsman, zatim parlamentarni predstavnik za upravu, komesar za ljudska prava, narodni advokat itd. Mi smatramo da on, zaista, ima u tom građanskom društvu posebno mesto kada se radi o interesima građana i njihovom odnosu sa javnom upravom. Naime, u tranziciji, odnosno u građanskom društvu novog svetskog poretka, koji se danas realizuje, upravo građani imaju osećaj bespomoćnosti pred organima javne uprave, pogotovo kada ona deluje nezakonito. Tu je Zaštitnik građana zamišljen kao jedan faktor balansa, odnosno da štiti interese građana u takvom društvu, pre svega, od loše uprave. On deluje po žalbama. Zamišljeno je, znači, u diskusijama, pre nego što je donesen Zakon o Zaštitniku građana, da on deluje po žalbama građana, upravo zbog toga što javna uprava, odnosno organi lokalne uprave i državne uprave deluju direktno svojim zakonskim i podzakonskim aktima i ugrožavaju prava građana. Pogotovo što je ovaj odnos između moći državne uprave, odnosno organa javne uprave i građana, neizbalansiran. Takav je odnos, pre svega, u našoj državi, koja se još uvek nalazi u procesu tranzicije. SPS veruje da – da su građani znali šta je to tranzicija i šta ih čeka u tranziciji, nikada za tranziciju ne bi glasali i da sebe dovedu upravo u ovakav položaj kakav danas imaju radnici i radnička prava. Privatizacija koja se dešavala posle 5. oktobra naovamo poražavajuća je po interese, upravo, građana, radničkih prava i socijalnih programa onih otpuštenih, i onih proteranih sa posla. Upravo je Socijalistička partija Srbije bila zaštitnik građana dok je participirala u vlasti. Ona je aktivno radila na zaštiti svih ljudskih, manjinskih, građanskih, radničkih i svih drugih prava. Danas, kada ona nije u vlasti, kada ne participira u vlasti, sprema se da, kad ponovo dođe na vlast, takođe, nađe efikasne mehanizme odbrane, da i dalje preuzme svoju ulogu. Ono što danas Zaštitnik građana može da uradi, to je da dođe do određenih podataka, da traži odgovore od svih nadležnih iz organa uprave, da inicira, čak, i njihove disciplinske i krivične postupke, da kritikuje njihove odluke. Ono što ga čini posebnim u odnosu na sve druge jeste – ne samo da sagledava zakonitost, već i svrsishodnost ovih odluka koje donose organi javne uprave i lokalne samouprave. I sud sagledava zakonitost ovih odluka. Međutim, sud ne interesuje svrsishodnost odluka, on se tu zadržava, a ono što zaista određuje interese građana jeste ova institucija. Zašto Zaštitnik građana? Zato što je zamišljeno da do njega ljudi mogu lako da dođu, bez formalnosti koje su potrebne da se obrati sudskim organima. Oni se njemu mogu obratiti na razne načine: faksom, telefonom, direktnim kontaktom. Ono što je veoma važno u ovakvim socijalnim prilikama, kakve su danas u Srbiji, jeste da oni ne moraju plaćati takse i da nikakvih troškova nemaju kada se obraćaju Zaštitniku građana zbog narušavanja svojih interesa. Ne smemo zaboraviti da je on nezavisan, da štiti prava građana i slobodu, da štiti ljudska i manjinska prava, da kontroliše rad organa uprave, kontroliše rad Republičkog javnog pravobranioca i drugih organa i organizacija, preduzeća i ustanova kojima su poverena javna ovlašćenja. Ono što je najvažnije, može inicirati izmene i dopune zakona i svih drugih pratećih podzakonskih akata koji ugrožavaju ove interese građana, a koje su Vlada i Narodna skupština dužni da pokrenu. Evo prilike, na primer, za penzionere, kojih danas ima preko 1.000. 000 koji su ispod ivice egzistencije, koji primaju svoje penzije ispod minimuma potrošačke korpe, da pokrenu pitanje kod Zaštitnika građana o tome kako se usklađuju danas penzije. Da li je to usklađivanje dovoljno da mogu preživeti. Odgovor na jedno poslaničko pitanje koje sam podneo ispred SPS-a o usklađivanju penzija danas je ovakav: penzije se usklađuju na osnovu 75% troškova života i na osnovu 25% kretanja zarada. Usklađuju se dva puta godišnje. Na prvi pogled - dovoljno, međutim, ono što nije svrsishodno za građane, to je da, kad god se ovakva usklađivanja dese, oni dobiju 1-2% povećanja penzija, što im ništa ne znači. Država im poveća, na primer, troškove za Infostan mesec dana ranije i da im samo ono što im prethodno uzme. Ono za šta se SPS borila, a danas više ne može, jeste da se usklađivanje vrši u odnosu na prosečnu platu. Nažalost, to je jednom godišnje. Postavlja se pitanje, da li građani mogu sa svojim penzijama preživeti i dočekati ovakvo usklađivanje, jer je to ono pravo usklađivanje koje građanima, koje penzionerima omogućava da prežive. To usklađivanje penzija je, kako je u sredstvima javnog informisanja rečeno, 12 do 14%, ono pravo što im treba. Postavlja se drugo pitanje, zašto im se ne nadoknadi šteta? Ko će im isplatiti razliku koja im nije nadoknađena tokom godine? Samo za kraj, jedna konstatacija - preko 400. 000 penzionera danas ima mesečnu penziju ispod 8.000 dinara, sve je veći broj domaćinstava koji žive s penzionerima, jer mnogi članovi njihovih domaćinstava ne rade, ili nisu radno sposobni, već, nažalost, žive od ovakvih i ovih penzija.
Hvala. Da li se još neko od narodnih poslanika javlja povodom amandmana? (Ne) Na član 83. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor i Elvira Kovač. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Laslo Varga.
Poštovani gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SVM-a su podneli amandman na član 83. Predloga zakona, na osnovu kojeg bi ustavnu žalbu mogao izjaviti i nacionalni savet nacionalne manjine, ako smatra da je došlo do povrede ili uskraćivanja ljudskih ili manjinskih prava i sloboda pripadnika nacionalne manjine zajamčenih Ustavom, ili u slučaju da im se obrati pripadnik nacionalne manjine koji smatra da mu je povređeno ili uskraćeno ljudsko ili manjinsko pravo, i to bez bilo kakvog pismenog ovlašćenja koje propisuju ostali stavovi ovog člana. Mi smo ovaj amandman podneli sa ciljem da se tekst Predloga zakona uskladi sa Ustavom. Naime, članom 14. stav 2. Ustava Republike Srbije je predviđeno da država jemči posebnu zaštitu nacionalnim manjinama radi ostvarivanja pune ravnopravnosti i očuvanja njihovog identiteta. Kada je 2002. godine država donosila Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, tada je njegovim članom 23. stav 2. ovo i uradila. Znači, izašla je u susret nacionalnim manjinama i omogućila da nacionalni savet nacionalne manjine izjavljuje ustavnu žalbu kada oceni da dolazi do povrede ljudskih ili manjinskih prava pripadnika nacionalnih manjina, ili ako im se pripadnik nacionalne manjine obrati, i to bez bilo kakvog pismenog ovlašćenja. Mi smo amandmanom predložili identičan tekst. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, s obrazloženjem da je mišljenja da se ustavna žalba u ime nekog lica ne može izjaviti bez njegovog pismenog ovlašćenja. Članom 170. Ustava Republike Srbije, koji reguliše institut ustavne žalbe, nije propisana obaveza da se ustavna žalba može izjaviti samo u ime nekog lica, i to samo na osnovu njegovog pismenog ovlašćenja. U članu20. stav 2. Ustava Republike Srbije je utvrđeno da se dostignut nivo ljudskih i manjinskih prava ne može smanjivati. Predlogom zakona, nažalost, predloženo je ukidanje jednog manjinskog prava. Vladajuća koalicija, nažalost, nikako ne želi da razume da su nacionalne manjine posebna kategorija, poseban sloj društva, sa posebnim problemima, posebnim potrebama. Kada je 2002. godine, kao što sam rekao, država donosila Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, ovu činjenicu je tada uzimala u obzir. Iz tog razloga je dozvolila da nacionalni saveti nacionalnih manjina mogu izjaviti ustavnu žalbu i bez ičijeg ustavnog ovlašćenja. Bivši, odnosno stari zakon o Saveznom ustavnom sudu, u svom članu 37. je omogućio ovo rešenje. Veoma je interesantno da je taj zakon, bez obzira na to što je iz 1992. godine, iz onog prošlog, odnosno bivšeg režima, omogućio jedno pravo nacionalnim manjinama koje se danas ukida. Moglo se čuti od predstavnika DS-a da je to bila neka druga država, da Srbija nema nikakve veze sa nivoom ljudskih i manjinskih prava koja su nacionalne manjine imale u SRJ ili u državnoj zajednici SCG. Mislim da je ovaj stav veoma opasan, iz svima poznatih razloga, i potpuno neodrživ. Srbija je pravni sledbenik i SRJ i SCG. Mislim da još jednom treba objasniti zašto je to od 2002. godine na ovaj način prihvaćeno. Naime, kod velikog broja pripadnika nacionalnih manjina postoji strah od suprotstavljanja državnim organima, a izjavljivanje ustavne žalbe je neka vrsta "inaćenja" sa državnim organima. Pripadnici nacionalnih manjina se toga plaše, jer se plaše moguće retorzije državnih organa. Zbog ovih činjenica, odnosno zbog ovih okolnosti, Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina je ovlašćeno podnošenje ustavne žalbe tada dao nacionalnim savetima nacionalnih manjina, tj. telima manjinske samouprave, ponovo ponavljam, bez bilo čijeg pismenog ovlašćenja. Ukoliko Vlada ili vladajuća većina smatra da je ovo što je predloženo u skladu s Ustavom, onda je trebalo predložiti, u prelaznim i završnim odredbama, stavljanje van snage citirane odredbe Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, jer će ovako postojati kolizija između dva zakona. Poslanici SVM-a su ubeđeni da je oduzimanje jedne nadležnosti savetima neustavno, i to zbog citirane odredbe Ustava Republike Srbije, prema kojoj se dostignuti nivo ljudskih i manjinskih prava ne može smanjivati. Ukoliko se ne prihvati ovaj amandman, a usvoji zakon, siguran sam da ćemo se, zajedno sa 14 nacionalnih saveta koji funkcionišu u Republici Srbiji, odmah po formiranju Ustavnog suda, obratiti Ustavnom sudu i ubeđen sam da će Ustavni sud, ukoliko ne bude radio pod pritiscima DS-a, uvažiti naše argumente i staviti van snage ovu odredbu zakona o Ustavnom sudu. Gospođica Jelena Marković je pre nekoliko dana, u raspravi o kandidatima za sudije Ustavnog suda, za ovom govornicom izjavila da će DS braniti nacionalne savete, da neće dozvoliti smanjivanje stečenih prava, a sada se ponovo vidi koja je razlika između reči i dela kada je reč o predstavnicima DS-a. Ponovo se nameće pitanje - kako mogu pripadnici nacionalnih manjina koji sede u poslaničkim grupama DS-a i G17 plus glasati za rešenje kojim se oduzima jedna nadležnost nacionalnih saveta? Ne samo to, oduzima se i mogućnost pripadnicima nacionalnih manjina da se preko svojih predstavničkih tela, tj. nacionalnih saveta, žale Ustavnom sudu, bez obaveze da preuzmu rizik da im se tuženi državni organ, na neki način, kasnije osveti. Ovo je protiv interesa nacionalnih manjina. Ovo je nesporno. Neka neko izađe za ovu govornicu i ospori moju tvrdnju. U Poslaničkom klubu DS-a sedi gospođa Ana Tomanova-Makanova, koja je predsednica Nacionalnog saveta slovačke nacionalne manjine. Ne znam kako ona može da glasa protiv amandmana, tj. za član kojim se direktno slabi mogućnost za zastupanje interesa i slovačke nacionalne zajednice. Jednostavno, ovaj zakon je u potpunosti suprotan interesima svih nacionalnih zajednica, među njima, i zajednice koju ona predstavlja. Za mene je ovo potpuno nerazumljivo, jer na ovaj način predsednica jednog nacionalnog saveta svesno nanosi štetu jednom telu kojem ona predsedava. Gospodin Kuntić, koji sedi u Poslaničkom klubu DS-a, sad je izašao iz sale, nadam se da preko TV ekrana prati moje izlaganje, predsednik je stranke - Demokratski savez Hrvata u Vojvodini koja je godinama nezadovoljna funkcionisanjem Nacionalnog saveta Hrvata. Promenili su tri predsednika Nacionalnog saveta i dva predsednika Izvršnog odbora, ali izgleda da nisu shvatili da neefikasnost nacionalnih saveta ne proizilazi iz razloga zbog kojih su ti ljudi smenjeni, nego zato što ne postoje zakonom utvrđene nadležnosti nacionalnih saveta. Sada, između ostalih, i gospodin Kuntić glasa za jedan zakon, a protiv jednog amandmana kojim se ukida ova, inače, veoma retka nadležnost, konkretna nadležnost nacionalnih saveta. Mislim da je ovo ponašanje, ako ne drugo, onda licemerno. I pripadnik moje zajednice, gospodin Tamaš Tot, sprema se da glasa za ovaj zakon i protiv amandmana SVM-a. Nažalost, ni on nije u sali. Želim da ga informišem u kom poslu se on sprema da bude saučesnik, glasajući po partijskoj disciplini. Naime, u Vojvodini se vrši popis praznih kuća, to je opštepoznata činjenica. Gospodin Jočić je pre nekoliko nedelja sa ove govornice objasnio da se to radi iz razloga što policija uvodi princip sektorskog rada, sektorski princip rada. Gospodin Koštunica, premijer, boraveći u Budimpešti 13. novembra, kada ga je predsednica Parlamenta Mađarske pitala zašto se vrši popis praznih kuća, odgovorio je da se to radi sa ciljem da bi država imala evidenciju praznih stambenih objekata na svojoj teritoriji. Dakle, nikakav sektorski rad, nego nešto sasvim drugo, zbog čega smatramo da su ove radnje MUP-a protivzakonite i protivustavne. Moram da kažem da je ova izjava premijera još više pojačala strah nacionalnih manjina da se ove radnje rade s nekom skrivenom namerom. Nažalost, više je nego očigledno da po ovom pitanju odlično funkcioniše koalicija DSS-a i DS-a. Mislim na ovaj predlog, odnosno aludiram na ovaj predlog zakona koji se nalazi na dnevnom redu. Zašto sam sve ovo rekao? Odmah ću i to da objasnim. Mnoge kuće u Vojvodini su napuštene, vlasnici žive u Zapadnoj Evropi, Mađarskoj, u raznim državama, stoga nemaju informaciju o tome šta se radi s njihovom imovinom. Naravno, građani, njihove komšije koje stanuju u blizini tih kuća, svakodnevno se obraćaju nama, dostavljaju nam informacije o radnjama pripadnika MUP-a. Na ovaj način, vlasnici ne mogu da izjave ustavnu žalbu, zato što nisu ni upoznati sa radnjama koje sprovodi MUP. Komšije, naravno, ne smeju ni u kom slučaju da to urade, iz straha. Saveti nacionalnih manjina, koji bi to sigurno uradili, bar što se tiče Nacionalnog saveta Mađara, odmah po formiranju Ustavnog suda neće moći to da urade, jer se na ovaj način, ovim zakonom, ukida ta mogućnost od strane vladajuće koalicije. Dakle, ovlašćenje nacionalnog saveta da izjavi ustavnu žalbu kad oceni da je povređeno ljudsko ili manjinsko pravo nacionalne manjine, i to bez pismenog ovlašćenja, to pravo podnošenja ustavne žalbe se ukida. Mislim da se ovo radi svesno, kako bi bila oduzeta mogućnost predstavničkim telima nacionalnih manjina da pokrenu postupke pred Ustavnim sudom zbog popisivanja praznih kuća. Dame i gospodo iz vladajuće koalicije, razmislite o tome kakvu poruku ovim zakonom, odnosno neprihvatanjem našeg amandmana, šaljete pripadnicima nacionalnih manjina. Oduzimate im stečeno pravo, a posle toga računate na njihove glasove. Razmislite još jednom i prihvatite ovaj amandman. Na kraju, još jedna informacija. Odbor za pravosuđe i upravu nije podržao ovaj amandman, to je tačno, međutim, većina članova Odbora je bila uzdržana kada smo glasali o njemu, zato što su svi bili svesni činjenice da sam bio u pravu, samo nisu hteli da glasaju protiv mišljenja Vlade. Hvala vam.
Da li se još neko od narodnih poslanika javlja za reč povodom ovog amandmana? Ministar pravde, gospodin Dušan Petrović, ima reč. Izvolite, gospodine ministre.
Da bismo razjasnili, odnosno mislim da je narodnim poslanicima potpuno jasna predstava o svim važnim stvarima ovde, ali je moguće da javnost stekne pogrešnu predstavu iz načina na koji je predlagač amandmana branio ovde amandman. Dakle, ustavna žalba je pravo koje je vezano za mogućnost svakog građanina Srbije da pred Ustavnim sudom, u onim situacijama koje su Ustavom i ovim zakonom predviđene, traži od Ustavnog suda sudsku zaštitu. S druge strane, ovaj zakon o Ustavnom sudu utvrđuje vrlo širok krug, jednom opštom odredbom - da i drugi organi imaju pravo, kada ih na to ovlasti građanin, da iniciraju ovaj postupak. Dakle, nema nikakve zablude, i nacionalni saveti imaju to pravo, kao što ga imaju i Zaštitnik građana i drugi državni organi, jer i drugi organi imaju pravo, kada ih ovlasti građanin, da pokrenu postupak pred Ustavnim sudom. Nismo ni blizu, niti je jednog trenutka bilo kome bilo na umu da nacionalne savete isključi iz mogućnosti da vode postupke po ovlašćenju građana, po ovlašćenju pripadnika nacionalnih manjina. Ali, zašto ne bi i drugi građani, ukoliko se nacionalni saveti pokažu da su efikasni pred Ustavnim sudom u ovim postupcima, davali ovlašćenja da ih zastupaju kada postoji sumnja da je povređeno neko pravo ili sloboda? Prema konceptu kakav je dao Ustav, prema načinu na koji je koncipirana ustavna žalba kao pravno sredstvo i kao inicijalni akt, logički nije održivo da bilo ko u ime građanina za koga postoji sumnja ili koji sumnja da mu je povređeno pravo ili sloboda, bez njegovog ovlašćenja, može taj postupak da inicira ili da ga u njegovo ime vodi. Ustavna žalba je postojala, ali u jednom sasvim drugačijem obliku i, kolokvijalno govoreći, sa drugačijom moći u ranijem ustavu, i pred Saveznim ustavnim sudom su ti postupci mogli da budu vođeni u odnosu na ustavnu žalbu koja je uređena ovim ustavom, a zakon je sada bliže uređuje. Ovde je dosta puta govoreno, evo, i maločas, o mogućnosti da se ustavna žalba pokrene, odnosno da bude iniciran postupak zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku. Nije moguće. Dakle, za ustavnu žalbu je pretpostavka da postoji nekakav postupak kada se radi o povredi prava na suđenje u razumnom roku. Čak ni logički nije održivo da bilo ko, uključujući i nacionalne savete, ove postupke može da pokrene ukoliko ih na to ne ovlasti onaj o čijem se pravu, odnosno interesu radi, odnosno pravu i slobodi, jer interes je ovde u jednom širem smislu. Vlada smatra da zaista se ne radi o uskraćivanju o bilo kakve Ustavom zagarantovane slobode ili prava i da nacionalni saveti imaju pun kapacitet, pozicije, funkcije i nadležnosti koje su imale po Ustavu i zakonu. Kao i svi drugi zakoni, i ovaj mora da bude usklađen sa Ustavom do kraja 2008. godine, a potpuna je opredeljenost i posvećenost Vlade, sada ću izneti politički stav, zaštiti ne samo građanskih, nego i manjinskih prava. Ova Vlada će to činiti. To je činila i do sada. Ja mogu da kažem to u ime cele Vlade, potpuno smo otvoreni i spremni da sarađujemo sa svima, naročito sa nacionalnim savetima na otklanjanju svih problema koji postoje, ili mogu da se pojave, uključujući i ovo o čemu ste vi sada govorili. Ako postoji bilo kakav problem, i ministar unutrašnjih poslova, i potpredsednik Vlade, i predsednik Vlade, evo, i ja vam stojim na raspolaganju, ako imate bojazan ili sumnju da može da bude povređeno bilo čije pravo, pravo bilo kog pripadnika nacionalne manjine - svi vam stojimo na raspolaganju da tu sumnju otklonimo. Siguran sam da Vladi ni na kraj uma nije da uđe u bilo kakve procese koji mogu da ugroze prava nacionalnih manjina.
Ima repliku narodni poslanik Laslo Varga.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, teško je posle ovakvih dirljivih rečenica gospodina ministra replicirati, ali želim svima da objasnim suštinu, o čemu se radi. Znači, pripadnici nacionalnih manjina su se, zajedno sa DS-om, G17 plus i nekim drugim strankama, godinama, ili deceniju, borili za neke promene. Godine 2000. smo stigli do tih promena, a 2002. godine je nacionalnim savetima dato jedno pravo, odnosno nacionalnim manjinama, preko nacionalnih saveta. Sada, 2007. godine, sedam godina posle ovih promena, ovo pravo se ukida. Ovo je suština. Naravno, postoje tu razna pravnička objašnjenja i ovo se može tumačiti na razne načine, ali je ovo suština. Gospodin ministar je rekao da je Vlada spremna da započne razgovore u vezi s raznim problemima, da se razni problemi otklone. Ja mislim da je ova namera neiskrena, jer se upravo sada stvara problem. Zašto stvoriti problem tamo gde nije postojao? Jednostavno, prihvatite ovaj amandman i onda, barem u ovom malom segmentu pravnog sistema, neće postojati problem. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, o amandmanu poslanika Lasla Varge, Balint Pastora i Elvire Kovač.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SRS-a ne kritikuju predstavnike Vlade bez zaista valjanog osnova. Ovaj put moram da kažem da je gospodin Petrović bio potpuno u pravu kada je obrazlagao zbog čega Vlada ne može da prihvati amandman gospode Lasla Varge, Pastor Balinta i Elvire Kovač. Pre nego što dam neka naša viđenja vezana za ovaj amandman, iskoristila bih pravo, gospodine Albijaniću, da vas pitam, odnosno da nam, u skladu sa članom 226, date informaciju - gde se nalazi gospodin Oliver Dulić. Jer sam prošle nedelje pitala gospodina Radeta Obradovića. Tada smo imali informaciju da je otišao privatnim avionom, na zahtev neke nevladine organizacije. Danas se nismo ni trudili da saznamo gde je i kojim poslom je otišao, ali, evo, sada se pojavila potreba da to znamo, zato što sam htela da ga pitam - da li je razgovarao sa gospodinom Tadićem i da li mu je gospodin Tadić rekao da li je njegov kandidat za sudiju Ustavnog suda, gospođa Bosa Nenadić, napustila svoju funkciju u "Dunav" osiguranju, ili će paralelno biti i sudija Ustavnog suda i rukovodilac u "Dunav" osiguranju? Sada bih nešto rekla o amandmanu kolega iz Saveza vojvođanskih Mađara. Najpre bih pitala, odnosno podsetila gospodina Vargu i Balinta Pastora, jer gospođa Elvira Kovač tada nije bila narodni poslanik - zašto nisu glasali, nikada to nisu objasnili pripadnicima svoje nacionalne manjine, a i ostalih nacionalnih manjina, kada smo donosili Zakon o ministarstvima, za amandman SRS-a - da se oformi ministarstvo za nacionalne manjine. Ne znam zašto vam je tada smetao takav amandman, osim što je dolazio od SRS-a. I sada, i svaki put, podsećamo da se SRS bori za svakog građanina Republike Srbije, bez obzira kome pripada - da li srpskom narodu ili nekoj nacionalnoj manjini. Za nas su svi građani Srbije potpuno isti. Zato ne razumemo, rekla bih, zlonamerne komentare u obrazloženju amandmana na član 83. Ovaj amandman je, to je i Vlada obrazložila, već sadržan u stavu 2. člana 83. Predloga zakona, gde jasno stoji - da ustavnu žalbu u ime lica iz stava 1. ovog člana, na osnovu njegovog pismenog ovlašćenja, može izjaviti drugo fizičko lice, odnosno državni ili drugi organ nadležan za praćenje i ostvarivanje ljudskih i manjinskih prava i sloboda. Ovde je samo, kolege, podnosioci amandmana, sporno, da li je za podnošenje ustavne žalbe potrebno pismeno ovlašćenje ili nije? Naravno da jeste. Kako je moguće da neko u nečije ime podnese bilo kakav podnesak, a da nema pismeno ovlašćenje tog lica? To što vama smeta, gospodine Varga, to što kažete da neko ide i popisuje neke kuće po Vojvodini, otkud znate da to smeta ljudima koji su vlasnici tih kuća? Vi ste sami rekli da oni žive u Zapadnoj Evropi, u Mađarskoj, da dugo tamo žive i da ne znaju šta se ovde dešava. Možda su se ta lica obratila nadležnim organima države Srbije, jer žele, recimo, da svoje kuće poklone državi, žele da ih prodaju u okviru ove akcije otkupa seoskih domaćinstva, ili ko zna kakva im je namera. Otkud vi znate da to nije njihova želja? A i ako nije, nadležni organi mogu to da rade, jer, opet zaključujem na osnovu vaše diskusije, ti ljudi dugo ne koriste te kuće. Znači, možda su te kuće u ruševnom stanju, pa onda, po Zakonu o planiranju i izgradnji, nadležni organi moraju da ih obiđu i da ustanove eventualnu ruševnost i, čak, da ih sruše ako ugrožavaju ili mogu da ugroze okolinu. Dakle, vi očigledno imate neke druge namere, o kojima ste nekada ovde otvoreno govorili, i to ne tako davno, a danas to pokušavate da provučete, eto, kroz zaštitu ljudskih i manjinskih prava, potpuno neargumentovano, kolega Varga, i potpuno neutemeljeno i na Ustavu i na zakonu. Ne možete vi da procenjujete kada neko želi da ga savet za nacionalna pitanja zastupa ili kada neko to ne želi. To je, zaista, volja svakog građanina i dobro je rekao ministar, možda će i neki građanin koji nije pripadnik nacionalne manjine, ako vidi da su ti saveti efikasni, da odlično rade i da imaju dobre pravnike, poželeti njihovu pravnu zaštitu i obratiti im se, naravno, na osnovu pisanog i potpisanog zahteva. Gledam na sat, jer je prenos još svega dva i po minuta i ja ću to da iskoristim u tom periodu. Mi imamo jedan sudski spor, koji je pravosnažno okončan, a odnosi se na jednu kafansku tuču u Hrtkovcima. Neko je želeo da tu kafansku tuču pretvori u međunacionalni sukob, jer su u tuči učestvovali pripadnici srpskog naroda i hrvatske nacionalne manjine, došlo je do nekih težih telesnih povreda itd., i tada je javni tužilac, čak, opštinski, pokrenuo krivičnu prijavu protiv lica srpske nacionalnosti i kvalifikovao to krivično delo kao raspirivanje nacionalne i verske mržnje. Taj predmet je stigao do Vrhovnog suda. Vrhovni sud je presudio da se radilo o najobičnijoj kafanskoj tuči grupe pijanih ljudi. Dakle, ovde je, čak, javni tužilac napravio takvu grešku, a zamislite da to prepustimo bilo kome, bez potcenjivanja organizacija i saveta koje vi zastupate i protiv kojih nemamo apsolutno ništa, naprotiv, mislimo da treba da postoji i ministarstvo koje bi se bavilo specijalnim manjinskim pravima. Ali, vi to niste hteli, ne razumemo zašto. Ako se državnom tužiocu, odnosno javnom tužiocu ''potkrala'' ovakva greška, zato što im je ovakav jedan predmet bio potreban u haškom procesu protiv Vojislava Šešelja, onda možemo da tumačimo da bi to moglo da se ''potkrade'' i predstavnicima tih vaših saveta, kada bi oni mogli da, u ime pripadnika nacionalne manjine, podnose kojekakve i razne podneske. To je neviđeno i ne može da se uklopi ni u jedan pravni sistem, pa ni u naš pravni sistem, ne može da se uklopi da bilo ko može bilo koga da zastupa. Evo, ima pravnika u ovoj sali i stvarno bih volela da me neko demantuje, kako može iko ikoga da zastupa bez njegove pismene saglasnosti? Dakle, ovaj amandman ne treba prihvatiti, a rešenje kolega koji su podneli amandman potpuno je sadržano u članu 83. stav 2. Predloga zakona.
Pošto se više niko ne javlja za reč povodom ovog amandmana... Vi ćete repliku, gospodin Balint Pastor, ako sam razumeo? Niste pomenuti. Jeste. Replike, ali tek posle pauze. Samo jedno objašnjenje pre nego što dam pauzu. Dakle, predsednik Narodne skupštine Republike Srbije se nalazi na Skupštini Interparlamentarne unije, kao šef delegacije Narodne skupštine Republike Srbije. Dajem pauzu i nastavljamo rad u 15 časova i 45 minuta. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad. Po Poslovniku, narodni poslanik Laslo Varga.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, nisam se javio po Poslovniku, nego je to, zapravo, replika gospođi Vjerici Radeti. Kada sam obrazlagao amandman, onda sam rekao da sjajno funkcioniše koalicija DS-a i DSS-a kada se radi o saradnji na donošenju Zakona o Ustavnom sudu i ukidanju ovlašćenja nacionalnih saveta da bez pismenog ovlašćenja podnose ustavnu žalbu, kao i na popisivanju kuća praznih po Vojvodini. Posle lepih reči gospođe Radete na račun ministra i na račun Vlade, koje su se odnosile na obrazloženje razloga zbog kojih Vlada ne prihvata ovaj naš amandman, mogu da kažem da mi je jako drago da se stvara nova velika koalicija, koalicija narodnog jedinstva. To što je, pored DS-a, DSS-a i G17 plus, i SRS protiv ovog našeg amandmana, još više nas jača u uverenju da smo u pravu. Naravno, ponovo se postavlja pitanje kako mogu sebi da objasne pripadnici nacionalnih manjina, koji sede u klupama vladajuće koalicije, da DS, DSS i G17 plus, a sa druge strane SRS, dele iste stavove o ovom pitanju. Postavljeno je pitanje - otkud znamo da vlasnicima praznih kuća smeta što se te kuće popisuju. Ne znam da li im smeta, ali smeta meni, kao narodnom poslaniku i članu Nacionalnog saveta Mađara. Smeta, zato što smatram da je ovaj postupak protivzakonit. Ova radnja je protivzakonita. Kada smo gospodina ministra pitali na sednici Odbora za bezbednost na osnovu kog zakona se vrši popis praznih kuća, onda je on odgovorio da ne postoji zakon, nego da se to vrši na osnovu pojma bezbednosti. Mislim da ovo ministrovo obrazloženje jasno govori o tome da smo bili u pravu. Što se zakonskih osnova tiče, naravno, može se vršiti popis na osnovu zakona. Godine 2002. je vršen popis i stanovništva, i domaćinstava, i stanova, na osnovu zakona, ali je članom 1. stav 1. ovog zakona utvrđeno da će se popis sprovesti od 1. do 15. aprila 2002. godine, a ne 2007. S druge strane, isti zakon utvrđuje da popis sprovodi Republički zavod za statistiku, a ne MUP. Bilo je i o tome reči da nadležni organi mogu, praktično, da rade ovo što rade, ako su kuće u ruševnom stanju. To je istina, ali sigurno ne može to da radi MUP. Ovo ministarstvo je jako sposobno, ali sumnjam da se razume i u poslove građevine. Naravno, ne popisuje MUP kuće iz građevinskih razloga, sigurno ima neke sasvim druge razloge. Ja sam već o tome govorio, želim da ponovim. Premijer je u Budimpešti, kada je razgovarao sa predsednicom Parlamenta Republike Mađarske, rekao da se kuće popisuju zato što država mora, ili treba da ima evidenciju praznih kuća. S ove govornice želim da postavim poslaničko pitanje premijeru - zbog kojih ciljeva se vrši popis praznih kuća i s kojom namerom se sastavljaju te evidencije?
Po Poslovniku se javila narodni poslanik Vjerica Radeta.
Član 101. Poslovnika. Kolega Laslo Varga me očigledno nije dobro razumeo. Naravno da mi na pamet nije palo da hvalim ministra i Vladu. Nisam to ni uradila, ali sam rekla da je obrazloženje ministra o tome zbog čega ne može vaš amandman da se prihvati potpuno u skladu s Ustavom i Predlogom zakona. Podsećam vas, kolega, da u stavu 2. člana 83. piše da ustavnu žalbu u ime lica iz stava 1. ovog člana, na osnovu njegovog pismenog ovlašćenja, može izjaviti drugo fizičko lice, odnosno državni ili drugi organ nadležan za praćenje i ostvarivanje ljudskih i manjinskih prava i sloboda. Vaš amandman glasi: "Ustavnu žalbu može izjaviti Nacionalni savet nacionalne manjine ako smatra da je došlo do povrede ili uskraćivanja ljudskih ili manjinskih prava i sloboda pripadnika nacionalne manjine zajemčenih Ustavom, ili u slučaju da mu se obrati pripadnik nacionalne manjine koji smatra da mu je povređeno ili uskraćeno ljudsko pravo". Ovaj deo - "da mu se obrati pripadnik nacionalne manjine ako mu je uskraćeno ljudsko ili manjinsko pravo", potpuno je sadržan u članu 83. stav 2, gde se kaže - svako fizičko lice, odnosno drugi državni ili drugi organ. Nacionalni savet je taj drugi organ koji to može da radi i nema nikakve smetnje da to radi u skladu sa već predloženim zakonom, isključivo na osnovu pisanog ovlašćenja od strane nekog lica čije je ljudsko ili manjinsko pravo ugroženo. Nemate pravni osnov, kolega, da vi u ime nekoga podnosite ni ustavnu, ni bilo koju žalbu. Zamislite na šta bi ličila ova država, na šta bi ličilo to da pripadnik bilo kog, da član bilo kog organa može u nečije ime da podnosi tužbe, žalbe, prigovore itd, ako nema ovlašćenje za to. Ne možete vi da procenjujete. Vi kažete da ne znate da li tim vlasnicima smeta što im se popisuju kuće, ali smeta vama.Ko ste vi da to vama smeta? Vi nemate pravo da se na taj način ophodite prema vlasnicima tih kuća, valjda vam to jasno. Nemam ništa protiv, niti bilo kod od nas, da stupite u kontakt sa svim tim ljudima, da pribavite ovlašćenja od svih tih ljudi i da onda u njihovo ime podnosite ustavne žalbe. To bi bilo vaše apsolutno i legitimno pravo, ali bez toga to ne možete. Kolega, odgovorite nam, zašto vi i ostali članovi vaše poslaničke grupe niste glasali za amandman SRS-a da se u Vladi Republike Srbije formira ministarstvo za nacionalne manjine?
O amandmanu, narodni poslanik Svetlana Kitić, nakon toga, narodni poslanik Balint Pastor.
Uvaženo predsedništvo, poštovane kolege poslanici, javljam se povodom amandmana narodnog poslanika Ninoslava Dimitrijevića na član 83. Predloga zakona, koji glasi: ''U članu 83. stav 2, na kraju, tačka se zamenjuje zapetom i dodaju se reči: "i Zaštitnik građana". Naime, smatram da Zaštitnik građana mora u zakonu da se decidno navede kao državni organ koji ima obavezu da u ime lica koja ne mogu sama da podnesu ustavnu žalbu, na osnovu njihovog ovlašćenja, podnese ustavnu žalbu, ukoliko ta lica smatraju da su njihova ljudska i druga prava ugrožena. Zaštitnik građana je izabran da štiti prava građana i nema nikakvu drugu ulogu. Zato mora biti jasno naveden u ovom zakonu, odnosno u ovom članu na koji smo podneli amandman. Uzmimo npr. sledeći slučaj. Kako da roditelji ostvare svoja prava na dečiji dodatak kada je, zbog komplikovane procedure, potrebno da pribave čak 19 dokumenata za ostvarivanje ovog prava. Zamislite kako je roditeljima, i to najčešće nezaposlenima, kada moraju danima da prikupljaju dokumenta, a za mnoge i da plate taksu, a dečiji dodatak pri tom iznosi svega 1.950 dinara. Pitam se, kako su ovde zaštićena prava deteta na bezbrižno i srećno detinjstvo kada i do osnovnog prava kakvo je dečiji dodatak treba preći tako dugačak put? Koristim priliku da podsetim na dva predloga Poslaničke grupe SPS-a koji se odnose na prava dece i obezbeđenje boljih uslova za njihov život. Prvi predlog se odnosi na ukidanje PDV-a na bebi opremu i hranu. Drugi predlog se odnosi na prava dece iz poljoprivrednih domaćinstava koja su ostala bez jednog ili oba roditelja. Nažalost, stranke iz vlasti nisu glasale i nisu podržale naš predlog. Premijer, gospodin Koštunica, čak je obećao srpskom patrijarhu da će ukinuti PDV na bebi opremu i hranu, ali to je ostalo samo na papiru, odnosno na rečima. Da podsetim, pre javnog obraćanja srpskog patrijarha prošle godine, Poslanička grupa SPS-a je, takođe, u dva navrata, podnosila amandmane sa istom sadržinom. Ni tada nas niste podržali. Socijalistička partija Srbije će biti uporna i dalje u svojim zahtevima da država ukine porez na dečiju opremu i hranu, kako bi se omogućilo porodici, bez obzira na socijalno stanje, da svojoj deci obezbedi elementarne uslove za život, što su i osnovna ustavna prava svakog deteta u Srbiji. Na to nas obavezuje međunarodni dokument o pravima dece, na koji ste vi iz vlasti, očigledno, zaboravili.
Reč ima narodni poslanik Balint Pastor, o amandmanu.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, prvo, nije mi jasno zašto nije tu gospodin ministar, jer bih želeo da govorim, prvenstveno, gospodinu ministru. Ubeđen sam, odnosno nadam se da još ima šanse da ministar, u ime Vlade Republike Srbije, prihvati ovaj naš amandman, ali ako nije prisutan, onda ne može da izađe za ovu govornicu i da kaže, posle mog izlaganja, da prihvata u ime Vlade Republike Srbije predloženi amandman. On to, naravno, može učiniti i kasnije, u toku rasprave, tako da se nadam da će prihvatiti, u ime Vlade Republike Srbije, ovaj amandman.Pre nego što bih rekao nekoliko rečenica o amandmanu, želeo bih da odgovorim gospođi Vjerici Radeta. Istina je da nisam u istoj poslaničkoj grupi gde je gospodin Varga, ali smo u istoj stranci, u Savezu vojvođanskih Mađara, pa vam moram reći da su narodni poslanici Saveza vojvođanskih Mađara glasali za vaš amandman kada je Narodna skupština raspravljala o Predlogu zakona o ministarstvima. Nije dobro što kažete da nismo tako učinili i da nismo podržali taj amandman, jer to, jednostavno, nije tačno. Možete uzeti listing, pa proveriti da li je istina ovo što sada govorim. Narodni poslanici SVM-a su podržali amandman kojim je bilo predloženo da se formira posebno ministarstvo za manjinska prava. Neću da ulazim u to zbog čega je taj amandman vaša stranka predložila, ali smo mi glasali za taj amandman, a nismo glasali za izbor ove vlade, iz četiri razloga. Prvi razlog je taj što ne postoji spomenuto ministarstvo za ljudska i manjinska prava. Smatramo da bi, ukoliko ova vlada ima 25 članova i 22 ministarstva, trebalo da ima i ministarstvo za manjinska prava, s obzirom na činjenicu da jednu trećinu stanovništva Republike Srbije čine pripadnici nacionalnih manjina. Drugi razlog zbog kojeg nismo glasali za predloženi sastav Vlade je taj što ova Vlada Republike Srbije neće da učini ništa u interesu poboljšanja položaja nacionalnih manjina i to možemo vrlo argumentovano da pokažemo na primerima. Recimo, ja sam u petak govorio o privatizaciji elektronskih medija, sada ne želim da govorim o tom pitanju, jer to pitanje sada nije na dnevnom redu. Isto tako, postoji problem što u organima državne uprave, praktično, nema pripadnika nacionalnih manjina, ni u sudovima, ni u tužilaštvima, ni u policiji, ni u organu carine itd. Ne smatramo da pripadnici nacionalnih manjina nisu dovoljno dobri stručnjaci da bi radili u tim organima. Četvrti razlog je taj što još uvek nije donet zakon o izboru i nadležnostima nacionalnih saveta. SVM se zalaže od 2003. godine za donošenje ovog posebnog zakona. Svakom nacionalnom savetu je istekao mandat, a na osnovu sada važećeg, bivšeg saveznog zakona, jednostavno ne može da se obavi reizbor tih nacionalnih saveta. Meni je poznata činjenica da je formirana radna grupa u Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu za izradu tog zakona, ali Vlada mnogo kasni s izradom tog vrlog važnog zakona za nacionalne manjine.Želeo bih da kažem gospodinu ministru da bi, umesto da kaže da je Vlada Republike Srbije spremna da učini mnogo toga u interesu nacionalnih manjina, umesto da to ostane na verbalnom nivou, bilo dobro da zajednički počnemo rešavati ove probleme koji tište pripadnike nacionalnih manjina, ne samo mađarske manjine, nego i ostalih manjina. Kada smo već kod pitanja rešavanja problema nacionalnih manjina, stvarno mi nije jasno zašto gospodin Petrović, u ime Vlade Republike Srbije, nije prihvatio predloženi amandman. To još uvek nije kasno da učini i ja ga molim, apelujem na njega s ovog mesta da to učini, iz jednog jednostavnog razloga – ukoliko Vlada ne prihvati ovaj naš amandman ili, kasnije, skupštinska većina, došli bismo do smanjenja nivoa stečenih prava nacionalnih manjina. O čemu se radi? Nacionalni saveti, nažalost, nemaju mnogo nadležnosti, iz prostog razloga što je još uvek na snazi bivši zakon, savezni, o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, što je dobar okvirni zakon, ali fali zakon koji bi detaljnije regulisao nadležnosti nacionalnih saveta. S druge strane, Vlada Republike Srbije, time što nije prihvatila ovaj amandman, smanjuje i ono malo nadležnosti nacionalnih saveta koje su imali na osnovu do sada važećih zakona Republike Srbije. U članu 23. stav 2. još uvek važećeg Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, utvrđeno je da su, u skladu s odredbama Zakona o Saveznom ustavnom sudu, nacionalni saveti nacionalnih manjina ovlašćeni da ulažu ustavnu žalbu Saveznom ustavnom sudu, u slučaju da procene da je došlo do povrede ustavnih prava i sloboda pripadnika nacionalnih manjina, ili u slučaju da im se obrati pripadnik nacionalne manjine koji smatra da je povređen u svojim ustavnim pravima i slobodama. Šta je suština? Ovaj zakon o pravima i slobodama nacionalnih manjina je još uvek važeći, sada već republički zakon, ali ova odredba je neprimenljiva, iz prostog razloga što Savezni ustavni sud više ne postoji, jer nemamo saveznu državu. Znači, mi smo predložili jedno rešenje koje je postojalo u našem pravnom sistemu, koje još uvek postoji u našem pravnom sistemu, ali je neprimenljivo. Potrebno je da ova odredba bude sadržana i u zakonu o Ustavnom sudu, koji će Narodna skupština usvojiti za nekoliko dana. U suprotnom, nacionalni saveti nacionalnih manjina će izgubiti jednu nadležnost; ne samo da ne dobijaju nove nadležnosti, nego će izgubiti jednu nadležnost koja postoji. Moram da kažem gospodinu ministru da meni stvarno nije jasno zbog čega Vlada nije prihvatila ovaj amandman, zašto nije prihvatila jedno rešenje koje postoji u našem pravnom sistemu i dan-danas. S druge strane, moram da kažem i to da trenutno postoji 14 nacionalnih saveta, 14 nacionalnih zajednica je formiralo svoje nacionalne savete, i ukoliko se ovaj naš amandman ne usvoji, možete očekivati da će nacionalni saveti svih tih zajednica postaviti isto ovo pitanje Vladi Republike Srbije – zašto ukida neke nadležnosti nacionalnih saveta, umesto da predloži zakon kojim bi se detaljnije regulisala materija nadležnosti nacionalnih saveta, koji su ustavna kategorija prema sada važećem ustavu.
Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine Džudževiću, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi kolega Balint Pastor, predlažući amandman koji je sa svojim kolegama podneo, u jednom trenutku je rekao - moguće da Vlada smatra da predstavnici manjina nisu dovoljno stručni, pa da zbog toga... Ne, gospodine Pastor, Vlada smatra da su predstavnici manjina u Srbiji dovoljno naivni, i to svaki dan pokazuje, da obećanja data u izbornoj kampanji prihvate kao gotova, a kada se konstituiše vlast koju manjine, uglavnom, pomognu, onda to zloupotrebe na najgori mogući način. U više navrata je to tako. Dakle, ne radi se ovde o tome da li Vlada Srbije ima iskren odnos prema pitanjima koja postavljaju predstavnici manjina, već se radi o tome da li ste vi kao predstavnici manjina sposobni da prepoznate rđavu nameru vladajuće koalicije da manipuliše vašim glasovima, koja to radi sistematski nekoliko godina. Ja ne sporim pravo vladajućoj koaliciji da se bavi politikom na način za koji misli da je najbolji, kao što ni predstavnicima manjina ne sporim pravo da se za svoja prava zalažu kako misle da je najbolje. Pošto ste pomenuli inicijativu koja je vezana za izmenu i dopunu Zakona o radiodifuziji, kojom bi se onemogućila prodaja elektronskih medija u Srbiji koji obezbeđuju, između ostalog, program na jezicima manjina, da još jednom, zbog javnosti, kažem sledeće, a to vi znate, poštovani kolega. Naime, SPS i njena poslanička grupa otišli su korak dalje u vezi s ovim i mi smo se negde usmeno sporazumeli da je moguće da ovo uradimo zajedno, iako Vlada nema takvu nameru. Dakle, mi smo podneli izmene i dopune Zakona o radiodifuziji, i to na sledeći način: da se zaustavi prodaja svih elektronskih medija u Srbiji čiji su osnivači lokalne samouprave, pokrajine i gradovi, zato što, ali da ne elaboriram, znamo zašto je to tako. Pre nekoliko dana, narodni poslanici su ovde odbili da se to razmatra po hitnom postupku, a videćemo, s obzirom na to da teku rokovi, kakva će biti sudbina i jedne i druge inicijative. Nama nije bilo teško ni da glasamo protiv Zakona o privatizaciji, koji jeste proizveo ovu realnu posledicu, ne samo u medijima, nego i u svemu ostalom u Srbiji, dakle, da se proda ili rasproda sve što postoji, pa da onda kritikujemo one što su kupili. Nažalost, za to je sada kasno. Dakle, postali su neki ljudi, koji nemaju ni obraza ni morala, imaju samo velike novce, vlasnici svega što u Srbiji postoji, i to na način da ugrožavaju politički život u Srbiji, da diktiraju pravila ponašanja političkim strankama u Srbiji i imaju ideju da preuzmu vlast u Srbiji. Dakle, u Srbiji je na sceni poslednja etapa privatizacije, a to je tajkunizacija politike. To će se dogoditi, ukoliko se neko ne osvesti i ne otrezni u mesecima koji dolaze, pa će dvojica ili trojica gazda onda reći, ovi mogu da budu poslanici, a ovi ne mogu; ove političke stranke mogu da imaju kandidata za predsednika Srbije, a to će biti taj i taj, a ovi ne mogu ni da se kandiduju, itd. Sva sreća što postoje stranke koje nemaju taj problem, ali postoje neke stranke koje ne mogu da izađu iz ovoga nikako a da budu zadovoljni građani, da ne obrukaju svoj politički program i da se kampanja vodi ravnomerno, demokratski, da kandidati plasiraju svoje političke ideje u Srbiji, pa da onda građani za njih glasaju. Evo, idu izbori za predsednika Srbije i za lokalne samouprave, za gradove, za pokrajine, pa hajde da se presaberemo još jednom i da vidimo ko koga finansira, ko plasira čije političke ideje, čiji kapital odrađuje čiju političku kampanju, pa da onda kažemo da li je dva i dva u Srbiji četiri, ili je pet, ili je tri, kao što je danas. Uvaženi gospodine Pastor, sa velikim zadovoljstvom ćemo da glasamo za ono što se tiče blokade, odnosno suspendovanja onog dela Zakona o radiodifuziji koji kaže da se privatizuju ti mediji, kao i svi drugi mediji, zato što je danas u Srbiji na sceni nešto što se ne može više ispraviti. Medije kupuju ljudi koji s medijima nemaju nikakve veze. Oni će organizovati izbornu kampanju u narednom izbornom krugu onako kako nekima od njih ili nekima za koje oni rade odgovara, i to je šteta koja je nenadoknadiva. Najmanje košta, najjeftinije je kada budžeti finansiraju jedan mali medij. Postavićemo sebi pitanje, kako će da se neko informiše u Crnoj Travi, jer lako će u Beogradu, kako će u Žitorađi, Blacu, Trgovištu, Bosilegradu, kako će da se informišu građani kada sve ovo bude privatno? To je realna posledica političke zablude da je moguće živeti u Srbiji gde tržište reguliše sve. Veoma se oštro suprotstavljamo konceptu liberalne ekonomije, gde se kaže da je tržište regulator svega što postoji u Srbiji. To nije tačno. Ako je tržište regulator svega, onda nisu potrebne ni političke stranke, ni demokratija, onda je potrebno da postoje tri tajkuna koji će reći - ovo je Srbija i na ovaj način se upravlja Srbijom. Dakle, i kod ovog amandmana, i kod drugih, nije u pitanju proklamovana sloboda, u pitanju je način na koji manjine tu slobodu ostvaruju. Moram da kažem, ne dajte da vas prevare ponovo. Tri puta su vas prevarili. Ako hoćete, mogu da vam kažem tačno kada je to bilo, i vas lično, gospodine Pastor, i stranku koju predstavljate, a i druge stranke koje predstavljate ovde. Dakle, tri puta ste prevareni, tri puta vam je rečeno biće to i to, a nije bilo ništa od toga. Braćo, to se lako reguliše, u biračku kutiju se ubacuje pohvala, pokuda, priznanje i izvinjenje, tamo se to sve reguliše. Hvala lepo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rajku Baraliću. Da li još neko želi govoriti po Poslovniku? Narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef Poslaničke grupe SRS-a.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman zaista otvara mogućnosti za kratku raspravu. Naravno, ne slažem se s tim da neko može neovlašćeno, bez prethodnog ovlašćenja fizičkog lica, da piše ustavnu žalbu, ali i ovo nabrajanje u stavu 2. člana 83. nije u redu, jer čim nabrajate, nekoga možete da ispustite. Sada dolazimo u situaciju da se postavi pitanje, na primer, saveta nacionalnih manjina, da li je to organ nadležan za praćenje i ostvarivanje ljudskih prava. Savet nacionalnih manjina bi mogao da bude za prava manjina, ali osnovna funkcija mu nije ostvarivanje ljudskih prava, jer bi se onda zvao savet za ostvarivanje ljudskih i manjinskih prava. Da li bi mogao savet, čak i s ovlašćenjem fizičkog lica kojem je povređeno ljudsko pravo, da se pojavi pred Ustavnim sudom kao legitimisan da napiše ustavnu žalbu? Pazite, ''može bilo koje fizičko lice'', a kad ste došli do pravnih lica, počeli ste da ih nabrajate. Šta je advokatska kancelarija? Je li ona fizičko lice? Da li je ovlašćena da za nekog svog klijenta napiše ustavnu žalbu? Čitajući ovaj član, moglo bi se postaviti pitanje legitimacije i advokatske kancelarije ili, recimo, udruženja ribolovaca. Što ne bi moglo udruženje ribolovaca da napiše ustavnu žalbu za nekoga ko mu potpiše ovlašćenje? Nabrajanje je opasno. Ako kažete – svako fizičko lice, onda bi ovaj član mogao drugačije da glasi. Znači, može bilo ko ko dobije ovlašćenje od lica kome je povređeno ljudsko ili manjinsko pravo, onda bi to bilo potpuno čisto. Znači, može bilo koje fizičko lice, a kad smo došli kod onih koji se registruju, vi počinjete da ih izdvajate na one koji mogu i na one koji ne mogu. Što ne bi mogla i skupština opštine, u ime nekog svog građanina, da napiše ustavnu žalbu? Jako je neprijatno da vi ovde kažete – može državni organ. Pa, čovek se najverovatnije žali da mu je neki državni organ uskratio ili povredio ljudsko ili manjinsko pravo. U principu, državni organi povređuju ljudska i manjinska prava. Ne može komšija da povredi neko manjinsko ili ljudsko pravo. Vi sada ovlašćujete državne organe da u njegovo ime piše ustavnu žalbu. „Kadija te tuži, kadija tu sudi“. Pre bih ostavio mogućnost da se čovek obrati bilo kome pismenom, komšiji – napiši mi ustavnu žalbu, nisam pismen, evo, potpisaću ti ovlašćenje da napišeš ustavnu žalbu u moje ime, ali, isto tako, i advokatskoj kancelariji, isto tako i pravnom savetu u nekoj opštini. Što se neki pravni savet u opštini ne bi, kao službenik opštine, založio, ustavnom žalbom, za neko pravo, ljudsko i manjinsko pravo, koje je ugroženo, ugrozio ga neki drugi organ? Zašto bi država bežala od toga da prizna svakome pravo da napiše ustavnu žalbu? Neprijatno je da vi pišete ustavnu žalbu za nekoga ko to ne želi. Sad vi prognozirate, prejudicirate njegovu želju da u njegovo ime napišete ustavnu žalbu. Ne treba insistirati toliko na ovom amandmanu. Zar mu je teško da vam napiše saglasnost? Da li onaj ko predlaže zakon tumači da je i savet nacionalnih manjina organ nadležan za praćenje ljudskih i manjinskih prava? Ne znam da li je, ali kada je ugroženo pravo nekog pripadnika manjine, to može da bude i ljudsko pravo i ako to nemate u svojim dogovorima sa državom, regulišite i to, da taj savet štiti i ljudska i manjinska prava. Onda bi on mogao da bude legitimisan, uz potpis pripadnika manjine ili bilo kog građanina. Zašto se Srbin ne bi obratio savetu nacionalnih manjina da u njegovo ime napiše ustavnu žalbu? Što to ne bi moglo? Što mora samo pripadnik manjine da se obrati savetu nacionalnih manjina? Neka malo dođe do prožimanja, da radimo svi u ovoj Srbiji za dobro svih građana Srbije. Dakle, ovaj amandman ne možete da prihvatite sa stanovišta ustavnosti. Šta ako se pojavi taj čovek, pa kaže – ne želim da neko piše u moje ime ustavnu žalbu? Ne smem da se svađam sa državom, napraviće mi još veću štetu. Recimo, neko zatvara osiguravajuće društvo, vi mu napišete ustavnu žalbu, pa kaže – stani molim te, uzeće mi i kuću, jer oni tako rade – ili ćeš da nam daš osiguravajuće društvo da ga prodamo, ili ćeš da ga prodaš onome koga mi odredimo. Sve su to povređena prava i vi to vrlo dobro znate, vi znate kako je to radio i Dinkić, i kako radi Jelašić, i kako rade svi ostali. Ništa u Srbiji više nije vaša imovina. Ako na to baci oko neko iz inostranstva, neki domaći bogataš, vi bez te imovine ostajete i onda gledate za noć da je prodate, po ceni koju vam oni nude, ili ćete se naći čak i u pritvoru, da vam to otmu. Ta ustavna žalba, to je nova odredba Ustava Srbije, ali smo mi, kao građani nekakve federacije, uvek imali pravo na ustavnu žalbu, pa zato ne bih to previše označavao kao neki novi kvalitet u radu Ustavnog suda. Da, u radu Ustavnog suda Srbije, ali uvek je neki ustavni sud u Jugoslaviji, ili u državnoj zajednici, morao da brine i da imate pravo pred njim da podnesete ustavnu žalbu, jer je to jedini način da stignete do međunarodnih institucija koje vas štite. Sve dok ne iscrpite mogućnosti u Srbiji, ne možete da idete dalje. Kad nemate Ustavni sud, onda nikako ne možete da idete dalje, pošto, kad se tamo pojavite, oni kažu – jeste li pred svojim sudom završili sve. Ako kažete – mi tamo nemamo sud, mogu da vas uhapse ili da vas strpaju u ludnicu, jer nema građanina Evrope koji sme da kaže – moja država nema Ustavni sud. Svi misle da je lud, jer nema države bez ustavnog suda. E, ima jedne države koja, od dolaska DOS-a na vlast, ciklično ima Ustavni sud, nema Ustavni sud, ima Ustavni sud, nema Ustavni sud. Kako kome odgovara, kakva je deoba plena u vreme kad ste na vlasti, tako se rešava sudbina Ustavnog suda. Dakle, ustavna žalba je osnovna kategorija, po njoj znate da li ste građanin jedne države ili niste. Oprezno s tom ustavnom žalbom, dajte što širu mogućnost za podnošenje ustavne žalbe, pošto je to u nekim slučajevima još jedina mogućnost da čovek dođe do pravde.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne) Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Mićić i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman.Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, naš amandman se tiče stava 1. člana 84, koji kaže da se ustavna žalba može izjaviti u roku od 30 dana od dana dostavljanja pojedinačnog akta, odnosno od dana preduzimanja radnje kojom se povređuje ili uskraćuje ljudsko ili manjinsko pravo i sloboda zajemčena Ustavom. Meni zaista nije jasno zbog čega je Vlada odbila ovaj amandman, s obrazloženjem da ga ne prihvata iz razloga što smatra da je rok od 30 dana za izjavljivanje ustavne žalbe primereniji. Član 84. je u direktnoj suprotnosti sa članom 170. Ustava. Očigledno, zakonopisac nije vodio računa o Ustavu, ili se desila gruba omaška, koju niko nije čitao. Dakle, u članu 170. Ustava stoji: "Ustavna žalba se može izjaviti protiv pojedinačnih akata ili radnji državnih organa ili organizacija kojima su poverena javna ovlašćenja, a kojima se povređuju ili uskraćuju ljudska ili manjinska prava i slobode zajemčene Ustavom, ako su iscrpena ili nisu predviđena druga pravna sredstva za njihovu zaštitu". Pitao bih zakonopisca, kako on zamišlja da se u roku od 30 dana izvrši kršenje ljudskih prava, dostavi odlukaodređenog državnog organa kojom se krše ljudska prava, da se u roku od tih 30 dana iscrpe sva moguća sredstva, jer član 170. Ustava na to upućuje, i da se nakon toga izjavi žalba Ustavnom sudu. To, tehnički, ne može da stane u 30 dana. Ne bih oduzimao previše vremena, samo bih još jedanput apelovao i na zakonopisca i na vas, gospodine ministre, da pažljivo pročitate član 84. zakona, član 170. Ustava i naš amandman i da još jednom razmislite da li je celishodno prihvatiti naš amandman. Mi mislimo da jeste i insistiramo na tome. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 84. amandman je podneo narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Izvolite.
SPS, takođe, predlaže amandman koji je, u suštini, sličan amandmanu koji je izneo prethodni kolega poslanik, s tim što je naš predlog da se ovo vreme produži na 45 dana. Pre svega, mi komentarišemo objašnjenje Vlade, koja kaže da ne prihvata amandman zato što smatra da je rok od 30 dana za podnošenje ustavne žalbe primereniji. Pitanje je, da li je i praktičniji za interese građana i da li će im se omogućiti da u ovako kratkom roku ostvare svoje prethodne interese pred drugim sudskim organima. Naime, želimo da podsetimo da je ustav najviši akt jedne države i da, praktično, predstavlja narodnu volju, volju većine političkih subjekata, a iz njega proističu svi zakoni i druga podzakonska akta. Takođe, ta akta deluju direktno na interese građana, na način i kvalitet života građana, i moraju biti usklađena s Ustavom, jer, kad se to ne dogodi, žrtve su ljudi, tragične ljudske sudbine, bilo pojedinačne, ili čitavih kategorija građana. S obzirom na značaj povrede i na stepen povređivanja, da se radi o odlukama najvišeg ranga, shodno članu 87. zakona o Ustavnom sudu, čak i oni ljudi ili građani koji nisu podneli ustavnu žalbu, ali se nalaze u istoj pravnoj situaciji, mogu se obratiti i na njih ima efekat ustavna žalba. Shodno članu 90, mogu se obratiti nakon toga Komisiji za naknadu štete, radi postizanja sporazuma o visini naknade. S obzirom na to da SPS zna da su rokovi za žalbu, reviziju u parničnom postupku 30 dana, u brojnim sporovima je rok 30 dana, smatramo da je, kada se radi o pitanjima ocenjivanja ustavnosti zakona i drugih propisa i opštih akata, zatim iz oblasti autonomne pokrajine, rešavanja sukoba nadležnosti u izbornim sporovima, zabrani rada političkih stranaka, sindikalne organizacije, udruženja građana, verske zajednice, povrede Ustava od strane predsednika Republike, postupaka po žalbi sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca itd., potrebno duže vreme, odnosno rok, kompleksnija priprema i kompleksnije sagledavanje problema, takođe, i pronalazak odgovarajućeg ovlašćenog predstavnika. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 85. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Mićić i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Amandman kojim se predlaže da se posle člana 85. doda novi član 85a. podneo je narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ime SPS-a, podneo sam amandman, odnosno novi član 85a, koji glasi: "Pravo na ustavnu žalbu ne može biti ograničeno sadržajem zahteva podnosioca ustavne žalbe. Ukoliko u ustavnoj žalbi podnosilac zbog neukosti ne ukaže precizno na povredu Ustava ili zakona, odnosno ljudskih ili manjinskih prava, a Ustavni sud te povrede uoči, dužan je da o tim povredama zauzme stanovište i donese odluku". Dakle, SPS smatra da su formalni razlozi u pravosudnom procesuiranju veoma značajni i ne mogu da se zaobiđu, da oni imaju veoma značajno mesto i u istoj ravni kao materijalne činjenice, kada je reč o povredi zakona zbog kojeg padaju presude ili se odbijaju itd. Međutim, treba uzeti u obzir da je Ustavni sud samostalan i nezavisan državni organ koji štiti ustavnost i zakonitost i ljudska i manjinska prava. Zapravo, ovaj samostalni i nezavisan organ može da bude poslednja nada građaninu za ostvarivanje njegovih prava, samim tim, on predstavlja nešto drugo u odnosu na redovne sudove gde su ti formalni razlozi veoma značajni. U slučaju neukosti stranke, važi pravilo da su državni organi, odnosno državni službenici s posebnim ovlašćenjima dužni da upućuju građane na što lakše ostvarivanje njihovih prava i potreba. U izuzetnim slučajevima, kada su flagrantno prekršena ljudska prava, kada je sasvim vidljivo da formalni razlozi ne bi smeli da diskvalifikuju nepotpunu ustavnu žalbu, naročito onu kojom se ukazuje precizno na povredu Ustava i zakona, mislim da, svakako, to treba uvažiti i uzeti u obzir i razmatranje i takvu ustavnu žalbu. Zapravo, u takvim izuzetnim situacijama, moguće je da se radi o dovođenju pod znak pitanja osnovnih, ili elementarnih vrednosti našeg sistema, pravnog poretka ili države. Tim pre, u takvim situacijama je to zaista potrebno. Možda, zapravo, vlastima i odgovara da se ponekad kršenje Ustava, zakona ili nekih ljudskih i manjinskih prava previdi, i to nereagovanjem Ustavnog suda. Nije, možda, pravi primer, ali je, svakako, neka analogija koja postoji u očigledno neprofesionalnom odnosu Ustavnog suda Srbije u slučaju otmice Slobodana Miloševića, ranijeg predsednika Republike Srbije i SRJ. Prvo, grubo je prekršen Zakon o krivičnom postupku, jer Slobodan Milošević je mogao iz istražnog zatvora da izađe samo ukidanjem rešenja o pritvoru okružnog istražnog sudije. Drugo, izvršena je ekstradicija na osnovu Vladine uredbe, čime je grubo pogažen Ustav, čime je u ustavnu i u zakonsku praksu uvedeno da jedna Vladina uredba može da bude jača od Ustava. Da ne govorim o etičkoj dimenziji celog slučaja, čime je učinjena neviđena moralna šteta srpskom narodu i svim drugim građanima Republike Srbije, kao i državi Srbiji. Teško da bilo koja država u svetu može i hoće da učini sebi takvu štetu kao što su, u njeno ime, to učinile tadašnje vlasti, kada je kidnapovan i otet na takav način Slobodan Milošević. SPS tako nešto u državi Srbiji nikad više, naravno, kada se bude pitala, neće dozvoliti. Inače, Srbiji se to nikada više ne sme dogoditi, bez obzira na to ko bude na vlasti. Iz tih razloga, Ustavni sud treba da bude nezavisan i samostalan u odnosu na zakonodavnu i izvršnu vlast i da postupa po onome što jeste osnovni zakon, a to je Ustav. Svako drugačije postupanje, ima puno indicija da tako bude, samo daje mogućnost da građani budu zabrinuti, jer na takav način ništa u ovoj državi, ako imamo zavisno sudstvo, ne može da bude sigurno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem kolega. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Rajko Baralić, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Džudževiću. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u ime SPS-a, kolega Miletić Mihajlović je napisao amandman kojim se iza člana 85. zakona dodaje novi član 85a, koji je sada gospodin Miletić obrazložio veoma korektno. Vlada je, kao što ste imali priliku da pročitate, rekla da odbija ovaj amandman, zato što rešenje koje amandman nudi nije celishodno. To je obrazloženje i pod to može da se podvede sve. Zašto smo mi, uopšte, i zašto je kolega Miletić pisao ovaj amandman? Zato što, kad neko iscrpi sva pravna sredstva, sve pravničke procedure i kad izgubi svaku nadu, kad prethodno proda njivu i livadu, kad proda najbolju kravu i da sve advokatima, kad ostane bez igde ičega i ne nađe pravdu, a u srcu zna da je u pravu, on se žali Ustavnom sudu. Pri tom, on može imati četiri razreda osnovne škole, ili uopšte nema školu, što je moguće, što nije nikakav greh, nego je žalost. Dakle, samo smo probali, ovim amandmanom, da oni koji zbog neukosti, neupućenosti ili siromaštva ne ulože žalbu na propisan način ne budu iz formalnih razloga odbijeni, već da im se da još jedna šansa. Što se mene tiče, bilo bi dovoljno samo da kažu - žalim se zato što nemam više kud, pa da onda jedna ozbiljna država kaže da li je Petar Petrović, ili Janko Janković, građanin koji ima takve i takve probleme, koji vodi deset godina spor oko nečega što može biti potpuno čisto za njega, a što se raznim manipulacijama uvek završava tako da on bude na šteti, dakle, da ga država zaštiti i da on izađe iz ovog problema i kaže - dobro je, državo Srbijo, dobro ti jutro Srbijo, ima ovde neko ko se bavi sirotinjom i njihovom mukom. Ako ovoga nema, onda će jedan stručnjak, kakvi, nadam se, sede u Ustavnom sudu, stručnjak kakav će biti izabran za sudiju Ustavnog suda, reći - ovo je iz formalnih razloga nemoguće prihvatiti, ova žalba nije zasnovana na ovome ili onome itd. Hoće li ovaj građanin moći da se žali Međunarodnom sudu u Strazburu - neće. Neće imati pare zato što susudske pare i danas u Srbiji, u redovnim postupcima, tolike da dovode u pitanje jedan od najvažnijih postulata - da su svi građani jednaki pred zakonom. Dakle, onaj ko ima pare da vodi sudske postupke, on je malo ravnopravniji od onog koji, kad proda jednu kravu, više nema šta da proda, ali pravda trpi. Dakle, ovaj amandman je pisan iz duše, pisan je zbog toga da se objasni da u državi Srbiji postoje ljudi kojima je učinjena nepravda, a ne mogu to iz raznih razloga da dokažu. Mogu da vas podsetim, već sam jednom govorio, i vas gospodine ministre, razgovaraju sa nama ljudi, razgovara jedna gospođa koja ne može da ostvari pravo na alimentaciju, zato što ne mogu pravosudni organi ni policija da joj pronađu bivšeg muža, a i kad ga pronađu, oni kažu - nema nigde ništa, a ima tri-četiri firme u gradu i zapošljava 200-300 ljudi. Kad ta dođe pred Ustavni sud, ona treba da ima ovo što piše u amandmanu koji je gospodin Tića Mihajlović definisao kao član 85a, zato što barabe i hohštapleri, oni koji rade krivdu za pare, ovo rade na taj način da obezbede da nekoga ne mogu da nađu pet godina u gradu u kome živi, da ne mogu da dokažu da išta ima, a on svakog meseca 200 ljudi redovno servisira platama. To je država u kojoj mi živimo. Zbog takvog konteksta je napisan ovaj amandman i zbog toga molimo da ga prihvatite, jer, ako razumete ovo što smo rekli, onda jeste celishodan, a ako biste strogo po pravilima gledali, onda je Vlada potpuno u pravu. Samo vam kažem, postoje ljudi u Srbiji koji nikada neće ostvariti, neće dostići pravdu, zato što nemaju novac, zato što postoje popreke veze, zato što postoje telefoni koji se okreću, zato što postoje pretnje koje se vrše i zato što postoje ljudi koji u Srbiji sve mogu da kupe za pare, pa i pravdu. Nadam se da to ovde niko ne želi. U ime onih koji to ne žele je Miletić Mihajlović ovaj amandman napisao i mi molimo da ga prihvatite. Niko u Srbiji neće imati od ovoga štetu osim baraba, korumpiranih sudija i advokata, izvinjavam se, najveći broj među njima nisu takvi, i drugih, pre svega, korumpiranih užasnih veštaka, koji danas u Srbiji mogu da kažu da je crno - belo i da vi to morate da prihvatite kao gotovu stvar. Zato ovaj amandman postoji i zato molimo da ga prihvatite, jer, u protivnom, činimo lošu uslugu onima o kojima ovde govorim, a to su obespravljeni, siroti, neupućeni i zastrašeni. Hvala lepo.
Zahvaljujem, kolega Baraliću. Da li se neko drugi javlja za reč? (Ne) Na član 86. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Zahvaljujem. Na član 89. amandman su zajedno podneli narodni poslanik Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 89. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ostajem pri navodima iz obrazloženja amandmana i smatram da Ustavni sud treba da se pozabavi naknadom štete koju trpe pojedinci zbog neopravdanog odugovlačenja postupaka. S tim u vezi, imamo u poslednje vreme u javnosti nekoliko vrlo plastičnih primera. Kako nadoknaditi štetu dečacima koji su bili žrtve seksualnog zlostavljanja monaha Ilariona, 2001. godine se to dogodilo, a danas je 2007. godina? Zbog propusta pojedinih sudija, kao što znate, okrivljeni se izvukao bez ikakve kazne. Sada možete da zamislite kako je u dušama, kakve su rane ostale za te dečake, za njihove porodice, za njihovo okruženje, sa kojim su oni frustracijama krenuli u dalji život - sa belegom, sa flekom, sa ranom koja ostaje za sva vremena, jer su neki ljudi bez morala i časti odlučili da to bude tako. Gospodin ministar je uradio ono što može da uradi ministar pravde. Pre nekoliko dana, sa ove govornice sam, anticipirajući događaj, rekao da vrana vrani oči ne vadi i da niko neće biti razrešen - i nije. Od trojice sudija Vrhovnog suda Srbije, dvoje je oslobođeno, a jednom je izrečena opomena, i to verovatno samo zato što, inače, odlazi u penziju. Od četvorice sudija Opštinskog suda u Novom Sadu, svima su izrečene opomene. Tako se čitava priča završava, a počela je od one nesrećne dece koja su bila žrtve tog nasilja. Na čelu Vrhovnog suda, kome pripadaju i svi članovi Personalnog veća, jeste gospođa Vida Petrović-Škero. Idemo na drugi slučaj elementarne povrede ljudskih prava, slično - slučaj ''Pahomije''. Deca, njihove porodice, lokalna javnost, traume, frustracije, rane, i opet nikom ništa. Opet je ministar uradio ono što može da uradi, ali sam siguran da će se završiti kao i u prethodnom slučaju. Međutim, sa ove govornice sam, takođe, rekao ko je išao u Okružni sud u Vranju u svojstvu predsednika Vrhovnog suda i na kom sastanku su bili tadašnja predsednica Opštinskog suda u Vranju i još dvoje njenih kolega, gospođa Snežana Janjić, opet Vida Petrović-Škero, koja je upozorila da je sam vrh vlasti, pominjući premijera, nezadovoljanradom Opštinskog suda u Vranju zbog slučaja ''Pahomije''. Zatim, pošto je, očito, postojao otpor, pretpostavljam zbog lokalnog javnog mnjenja, ista ta žena, koja se zove Vida Petrović-Škero, to sam pitanje postavio ministru i znam odgovor na to pitanje, ali želim da on bude saopšten čitavoj javnosti, izvršila je tzv. delegaciju. To znači, prosto rečeno, da bi ljudi razumeli, da je taj predmet izmestila iz Opštinskog suda u Vranju, jer tamo, očito, nisu bili dovoljno poslušni, u Opštinski sud u Nišu, koji je završio stvar kako je završio - sve je zastarelo, ili oslobođeno ili zastarelo. A prava onih dečaka? A njihove porodice, a njihove karijere, a njihove sudbine, a njihova budućnost - nema veze. Još je nešto pozitivno uradilo Ministarstvo pravde. Napravilo je analizu koja se odnosi na brojne slučajeve povreda elementarnih prava ljudi zbog odugovlačenja postupka. Zato sam ovim amandmanom želeo da Vrhovni sud utvrdi naknadu štete zbog zastarelosti. Ministarstvo pravde je utvrdilo hiljadu predmeta, ali ono je tu nemoćno, sem da to konstatuje, samo da o tome obavesti javnost. Ko je za to odgovoran? To je onaj ko se nalazi na vrhu piramide pravosuđa - opet je to predsednik Vrhovnog suda, gospođa Vida Petrović-Škero. Još nešto je uradilo Ministarstvo pravde. Utvrdilo je katastrofalan bilans kaznene politike u Srbiji. Kazne se izriču ovako, ako već nije zastarelo ili oslobođeno - ili minimalne kazne, ili, čak, vanrednim ublažavanjem, ispod minimuma. Nije za to odgovoran, nema veze kako se zove, gospodin Petrović ili neko drugi na mestu ministra pravde, ni Ministarstvo pravde. Za to je odgovoran onaj ko se nalazi na vrhu piramide pravosuđa, odnosno sudijske organizacije. Ko je to - gospođa Vida Petrović-Škero. Za brojna kršenja ljudskih prava zbog odugovlačenja postupaka, koji traju godinama, zbog čega masa ljudi, željno iščekujući pravdu, nikada ne stigne do pravde. Jedino je brza pravda istinska pravda. Hteo sam da iskoristim ovu priliku, zbog sve te štete i zbog svega toga, da predložim ministru pravde da pokrene postupak za razrešenje Vide Petrović-Škero. Jer, ne vredi baviti se pojedincima u nekim tamo sudovima. Kako naš narod kaže - riba smrdi od glave, od vrha. Setimo se da je, u vreme dok je bila predsednik Okružnog suda, zbog pogrešnog tumačenja Zakona o krivičnom postupku - iz pritvora pušteno osam najokorelijih ubica. Samo jedan se vratio, sin jednog poznatog fudbalera, plašeći se osvete na slobodi. Setimo se njenih reakcija u slučaju ''Bagzi'', devalviranja svega, opstrukcije svega, minimiziranja svega. Da su to ozbiljno shvatili i tadašnji tužilac, i gospođa Škero, i njeni sagovornici iz vrha tadašnjeg pravosuđa, možda se nikada ne bi ni dogodio tragični 12. mart. Dok nije došao njen miljenik na mesto premijera, ona je zajedno sa sindikatima, za vreme jednog jedinog dana njihovog protesta, bila u Nemanjinoj ulici i protestovala protiv tadašnjeg ministra pravde, slučajno sam to bio ja, protiv Vlade Zorana Đinđića. Predvodila je sindikate u njihovom protestu, zato što joj politički nisu odgovarali oni koji su tada bili na vlasti. Da ne govorim dalje, ali u jednoj od retkih inspekcija, ili kontrola, ili obilazaka sudova, pored ovog suda u Vranju, obišla je jedino još Specijalni sud za organizovani kriminal i, setite se njenih reči - treba ukinuti, to su horski govorili i ona i Zoran Stojković, Specijalni sud za organizovani kriminal, sve sudije mogu da sude sve predmete. To mogu da konstatuju samo oni koji su, možda, prolazili drugom stranom ulice pored Pravnog fakulteta, oni koji su ikad imali jedan krivični predmet u ruci nikada to ne bi rekli. Zamislite, sudija koja je ceo život provela u nekom vanparničnom odeljenju, ili parničnom odeljenju, ili bilo gde, ili sudija opštinskog suda, krivičnog itd. da sudi! Jel mogu ja da komentarišem? Ne možete sa mesta, gospođo. Možete da se javite za reč, pa da date doprinos ovome što pričam. Dakle, opet Vida Petrović Škero. U njenom sudu, Vrhovnom sudu Srbije, hapse se ljudi zbog korupcije, i sudija Vučković, ali to nema veze. Nema odgovornosti, nikada nema odgovornosti. Hiljade ljudi trpe zbog toga. Trpe razne štete, etničke, moralne, materijalne, kakve god hoćete. Zato treba da se da ovlašćenje Ustavnom sudu da utvrđuje naknadu štete. Setite se jednog od njenih bisera, kada su se obratili oštećeni, porodica oštećenih u slučaju ''Ibarske magistrale'', sa zahtevom da treba da se goni po službenoj dužnosti Milorad Ulemek Legija. Dobili su odgovor od Vide Petrović Škero da za to nema osnova. Tek kasnije, pošto je presuda ukinuta, u naknadnom postupku je podignuta optužnica protiv Milorada Ulemeka Legije. Možemo o tome da pričamo dugo. Problem je što je to priča o pravdi u Srbiji. Bio sam u toj ulozi i zato i kažem, za sve što se odnosilo na sindikate pravosuđa, znam da su ministru vezane ruke i da je on jedan mali beočug u jednom lancu, drugi mnogo više odlučuju o tome. O svim ovim zastarelim postupcima, katastrofalnoj kaznenoj politici, korupciji, kriminalu, zloupotrebama, o političkom predznaku nekih procesa, za to je odgovoran onaj ko je na vrhu sudijske organizacije, a to je predsednik Vrhovnog suda Srbije, u ovom slučaju, gospođa Vida Petrović Škero. Ostajući pri amandmanu, smatram da Ustavni sud treba da ima ovlašćenja da utvrđuje naknadu štete, jer su ti nesrećni dečaci, a ti slučajevi su paradigma, imate hiljade takvih slučajeva, karakteristični. U vreme kada pretendujemo da prihvatimo neke evropske standarde, da idemo ka evropskim integracijama, kada je alfa i omega zaštita ljudskih prava, oni što napastvuju dečake bivaju oslobođeni, a sudijama koji to omoguće biva izrečena sudska opomena. Za to neko mora da odgovara, bar da ode s tog mesta. Zato sam predložio, ovo što sam sada rekao, uvaženom kolegi ministru Dušanu Petroviću da pokrene inicijativu za razrešenje Vide Petrović Škero. Kada je birana za predsednika Vrhovnog suda, od svih u kolegijumu sudija Vrhovnog suda, ona je imala najmanje glasova; najviše je imao sudija Zoran Perović, pa sudija Janko Lazarević, pa je na poslednjem mestu bila Vida Petrović Škero. Ovi drugi, očito, nisu bili politički podobni. Dok imamo takvo pravosuđe, s političkim predznakom i političkom podobnošću, o zaštiti ljudskih prava nema ni reči. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč povodom ovog amandmana? Narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Amandman gospodina Batića zaslužuje pažnju, ali obrazloženje ne odgovara amandmanu. Gospodin Batić ima samo jedan problem, što je sada demonstrirao da ne zna šta je pravosnažnost presude. On nam je vrlo precizno saopštio da je njegov osećaj za pravdu iznad Ustava i zakona. Sve sudije koje sude u zakonom propisanom postupku, sve što prođe sve moguće instance, ništa ne vredi kada je u pitanju gospodin Batić, njegov osećaj za pravdu je nepogrešiv. U tom smislu, vi iz Demokratske stranke možete da budete spokojni, on vas je prevazišao. Znači, amandman stvarno zaslužuje pažnju i to je pitanje koje mi danas ne možemo da rešimo kada donosimo ovaj zakon. Postoje dva problema, a ja ću sada da se koncentrišem samo na amandman, gospodine Batiću. Vi možete da razmišljate, u vaše vreme, recimo, ''Sablja'', da ne idemo dalje, 12 hiljada ljudi je uhapšeno bez rešenja, bez igde ičega. Tad nisu kršena prava, znate. Tada nije kršeno ništa i tada je sve išlo kako treba. Čini mi se, onaj vaš je, beše, pisao neke knjige iz zatvora. Gde je bio pritvorenik, šta je radio, ko ga je posećivao, a čini mi se, u vaše vreme, beše i neka isporuka. Čini mi se da ste vi naterali vašeg pomoćnika za zatvore da potpiše. Kada stavljate sve u miks, izmiksujte malo i to. Daleko bilo da branim predsednika Vrhovnog suda. Mi smo s njom završili odavno, kada je ušla u kombinaciju da ona komentariše koje stranke treba zabraniti i koje treba pustiti da postoje. Njoj je odavno rečeno, ukoliko u vašem mandatu nešto bude dobro u pravosuđu, lovorike će uzeti ministar, ukoliko bude nešto loše, sve će da padne na predsednika Vrhovnog suda, zatekao se. Vidite, to se i desilo, a to joj je rečeno i na početku mandata, na prvoj sednici, kada je ona htela blisku saradnju sa Odborom za pravosuđe. Mi smo rekli da ne dolazi u obzir ta saradnja. Tačno se zna ko je za šta nadležan, pa dajte da se držimo Ustava i Poslovnika. Da se, ipak, vratim malo na amandman. On zaslužuje pažnju, ali mislim da danas niti možemo da usvojimo taj amandman, niti možemo da imamo pravilan stav o pitanju koje je otvoreno. Suštinski je otvoreno pitanje, da li Ustavni sud ima i da li treba da dobije ovlašćenje da utvrđuje naknadu štete za slučaj kada je prekršeno pravo na suđenje u razumnom roku ili za, eventualno, neki drugi slučaj. Mislim da postoje dve velike smetnje. Zašto? Zato što Ustavni sud ne bi mogao da sprovede postupak u kome bi utvrdio kolika je šteta. Šteta bi bila neka aproksimativna kategorija. Mislim da je prihvatljivo, u ovom slučaju, rešenje koje je predloženo, a to je komisija koja bi, na neki način, naknadu štete određivala kao svojevrsni vid satisfakcije, ali daleko od prave naknade štete. Mislim da mi tek treba, ako zaživi ovo kako treba da zaživi sa Ustavnim sudom, kroz praksu da dođemo do nečega i da malo koristimo iskustva Evropskog suda za ljudska prava, jer on ima mogućnosti da u određenim situacijama, mislim da beše član 50. na koji se poziva, dosuđuje. U ovom trenutku, mislim da nije ni koncipirano da Ustavni sud vodi postupak u kome bi utvrđivao postojanje štete, samim tim, kasnije, i naknadu štete. Da bi radio naknadu štete, on mora da ima nekog veštaka, a u celom ovom postupku pred Ustavnim sudom ne postoji veštak kao kategorija, kao učesnik. Postoje stručni konsultanti, profesori koji daju neka stručna mišljenja o nekim pravnim pitanjima, jer se Ustavni sud, pre svega, bavi pravnim pitanjima. Njega činjenice gotovo da ne interesuju, osim onoliko koliko je potrebno da se što bolje shvati pravni problem. Mislim da je to velika smetnja. Ne sporim da u praksi, možda, treba videti kako to ide, pa, eventualno, kasnije promeniti zakon i uvesti i to pravo, ali u ovom trenutku bismo, onda, od Ustavnog suda napravili redovni sud. Ustavni sud ne može biti ta vrsta suda. Mislim da je zato taj amandman u ovom trenutku neprihvatljiv, a da o njemu treba razmišljati, da li će praksa da pokaže šta i kako treba da se radi. Pravosnažne presude se ne komentarišu. Pogotovu se ne komentarišu na tako bezobrazan način, kao što ste vi to uradili, gospodine Batiću. Vi ste ovde ispričali kao da ste bili svedok - očevidac. Vi znate šta se desilo, a sud to nije prihvatio. Ja bih razumeo da ste bili svedok u postupku, ali niste bili svedok u postupku. Niste bili svedok u postupku, ali nagađate. Na bazi čega? Pisao "Blic", pisao ovaj, onaj, ali znate da postoje N.N. izvršioci za neke paljevine. To je u vaše vreme bilo, gospodine Batiću. Izgoreli eksponati iz Jasenovca. Ne znate, gospodine Batiću? Eto, vidite, niste informisani. Znači, ta zaraza hara Srbijom. Gospodine Batiću, znate pozadinu nekih akcija. Znači, kada krenete sa ''kuku lele'', kao ''Mile u tranziciji'', onda se osvrnite malo na akciju "Sablja", na isporuku Haškom tribunalu, nalog koji ste dali vašem pomoćniku za zatvore da potpiše, da se isporuče ljudi. Posvetite pažnju političkim progonima koji su išli. Ne bih mogao baš vas da optužim, ali bih mogao da optužim Božidara Đelića, Mlađana Dinkića, Aleksandra Radovića, Zorana Živkovića i još neke, koji su pravili spiskove, pa su išle krivične prijave, išle optužnice, optužni predlozi ili zahtevi za sprovođenje istrage, samo zbog toga što je član Socijalističke partije, SRS-a itd. Gospodine Batiću, sedam godina kako je podnet zahtev za sprovođenje istrage protiv mene. Dao sam izjavu i, nema ništa. Evo, osma godina, hapsite me napokon, krenite jedanput s tim pretresom. Mislite da je povređeno neko moje pravo? Gde je onaj vaš "Banana"? On mi je izmislio rođenog brata, a ja jedinac. Kako je bilo meni, gospodine Batiću? Kako je bilo Draganu Todoroviću, Tomislavu Nikoliću, ''pobio babe u Antinu''? Podneo sve čovek, traži zaštitu od države. Znate dokle je stiglo? Ispred početka. Gospodine Batiću, još nije završen postupak za onaj džip. Šesti put Vrhovni sud poništava, vraća na ponovno odlučivanje. Jočić ne sme ni da pomisli da vrati džip. Nema više sudije koji treba da odlučuje. Budite oprezni, nemojte pravosnažne presude da komentarišete. Najgora je stvar kada političar komentariše pravosnažnu presudu, a još gora stvar kada novinar kolumnista počinje da prepisuje nešto iz presuda, pa javnost obaveštava, ali ne prepiše sve od reči do reči, nego ispusti neke reči, pa to isfiluje nekako, pa onda neko dobije neku drugu sliku da bi ovde predstavio nešto. Naravno, treba se boriti da nijedan predmet ne zastari u sudu. Treba se boriti da se svi sudski postupci odvijaju u skladu sa zakonom i propisima i treba svako da radi svoj posao. Postoje presude gde je konstatovano da je povređeno pravo oba učesnika u postupku. Kako? Tokom postupka, mediji izveštavali sve, pa čak i prešli sve moguće granice; oni već završili sudski postupak, oni tačno znaju ko je kriv, ko je prav, ko može da računa na zaštitu, ko ne sme da računa na zaštitu. Sve potiče od vrednosnog suda nekog ko smatra da ima pravo da svoj sistem vrednosti promoviše kao opštu vrednost. S kojim pravom? Najgora stvar koja se dešava u Srbiji jeste kada izađe za ovu govornicu neki političar, pa drži moralna predavanja. Ostavite moral. Nemojte ovde moral, ovde se pozovite na Ustav, na zakon, šta je celishodno, šta je opravdano, šta je korisno. Manite moral. Zato to izbegavam, niko ne zna kakav je moral, koji su moji stavovi. Držim se Ustava, zakona i nečega što je korisno za većinu. Pravosnažne presude se ne komentarišu, jer, ako bi se komentarisale, onda bi, gospodine Batiću, oni koji su oslobođeni mogli da vas tuže. Mogli bi da vas tuže, zato što ste prekršili njegovo pravo. Njegovo pravo je definisano pravosnažnom sudskom presudom. Znači, nema nikakve sumnje, a vi idete dalje. Šta da radimo, gospodine Batiću, sa javnim tužiocem koji posle isteka roka relativne zastarelosti podiže optužnicu? Što ne pričate o tome? Kao da ne znate to, pa to se baš desilo u jednom od tih predmeta koje ste vi malopre komentarisali onako autoritativno i bolno. Užas, nije podigao optužnicu. Hajde da pokoljemo sve sudije. Tužilac propustio rok, ali vi to prećutkujete. Zašto - ne uklapa se u stereotip koji treba da se da. Naravno, izbegavam da komentarišem pravosnažne sudske presude, ali ako budete baš uporni, onda ćemo da se upustimo i u taj deo. Ne postoji masovniji oblik kršenja ljudskih prava nego što je akcija "Sablja". Gle paradoksa, najvećeg, za vreme vanrednog stanja, kada su uskraćena prava ljudima u pritvoru, mi bivamo primljeni u Savet Evrope. Zašto je to urađeno? Da bi se dala podrška demokratskim snagama. Za šta? Da nešto raščistite. Šta su raščistili? Ima ga treći, nema ga treći. Politička pozadina, špijunska pozadina itd. Što ne pričate, gospodine Batiću, kada već pričate o ustavnoj žalbi, da li je ona moguća u ovom našem zakonu i da li se ona primenjuje na celoj teritoriji Republike Srbije. Zašto mi nismo tražili da se menja nešto oko ustavne žalbe? Mi smo tražili da se podeli ovo kasnije, videćete sledeći amandman, nismo hteli ovo da diramo. Zašto? Gospodine Petroviću, ovim vašim pregovaračima kažite da ustavna žalba podrazumeva pravo svakog državljanina Republike Srbije, na celoj teritoriji Republike Srbije, da ne razmišljaju o nekim sudovima na teritoriji Kosova i Metohije. Ovi što pričaju – Hongkong, pola Hongkonga, dva Hongkonga, oblik suštinske autonomije itd. Mi nismo hteli da se uključimo u onu raspravu o manjinskim pravima, onaj što je pričao o savetima nacionalnih manjina. Čovek nije pročitao Ustav, šta je savet nacionalnih manjina, ali tu ste mu lepo odgovorili, da ne komplikujemo stvari. Svi građani Republike Srbije, svi državljani Republike Srbije imaće pravo na ustavnu žalbu koja se podnosi Ustavnom sudu Republike Srbije. Jel tako? Tako. Zato smo vam dali. To znači da onaj iz Peći, ako mu je povređeno pravo, ustavnu žalbu podnosi Ustavnom sudu Republike Srbije u Beogradu. Zašto? Zato što je Srbija međunarodno priznati pravni subjekt i ona pred inostranstvom odgovara za poštovanje ljudskih prava na svojoj teritoriji. Zašto bismo mi sada intervenisali oko ustavne žalbe, kada je to dobro rešenje? Samo obavestite Koštunicu i ove pregovarače da su dobili još jedan adut u tim razgovorima. Mi, kao članovi Saveta Evrope, imamo obavezu. Mi, kao članovi UN, imamo obavezu. Mi tu našu obavezu ispunjavamo i putem ustavne žalbe, koju ubacujemo u zakon sa tim dejstvom na celoj teritoriji Republike Srbije. Pričajte malo o tome, gospodine Batiću, nemojte o pravosnažnim sudskim presudama, pogotovo ne onima gde ste bili stranka u postupku.
Da li još neko želi reč? Pravo na repliku, narodni poslanik Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, drago mi je da sam danas saznao da je gospodin Krasić portparol Vide Petrović-Škero. To mi se nekako i uklapa u čitavu priču i u stanje pravosuđa u Srbiji. Takođe, gospodine Krasiću, očito ne baratate adekvatno pojmovima. Da ste rekli –nepravosnažna presuda, ili ono što je u postupku, ili u toku, to još i može biti predmet polemike. Ovako, očito ste polupali lončiće. Nije to tema i ne bih time da se bavim, ne mogu sada, za govornicom. Ipak, kao doktoru prava, treba mi malo vremena da mlađe kolege podučavam šta je šta, tj. određenim pravnim institutima, ali nije mi ni to tema. Dakle, nisam uopšte komentarisao ni pravosnažne, ni nepravosnažne presude. Govorio sam, pre svega, o zastarelosti postupka. Ako mislite da će me neko ućutkati, da ću pristati da se sahrani istina u nekim slučajevima, a to su baš flagrantni, jer su u pitanju deca, dečaci, nećete uspeti, možete sto puta da mi prišivate kakve god hoćete etikete. To je jedno. Drugo, govorio sam o ulozi gospođe Škero u jednom od tih predmeta, u predmetu ''Pahomije'', na osnovu onoga što je izjavila predsednica Opštinskog suda u Vranju. Još nešto, sve mi je bilo jasno prošle godine, kada je otvarano neko akumulaciono jezero, ili reverzibilna brana, negde u okolini Vranja. Prva vest na Javnom servisu ili, bolje rečeno, javnom nešto drugo, bila je - premijer i nekoliko njegovih veselih ministara, iza njihovih leđa, vladika Pahomije. Pored njih stoji vladika Pahomije da okadi, da blagoslovi. To će biti veliki poslovni projekat, veliki rezultat. Dalje, gospodine Krasiću, kao portparol Vide Petrović-Škero, treba da znate još jedan detalj, pošto ste pomenuli izručenje, pretpostavljam, izručenje Slobodana Miloševića. Znate li, gospodine Krasiću, ko je napisao odluku, nazivana je uredbom, Vlade Republike Srbije na bazi koje je izručen Slobodan Milošević? Vida Petrović-Škero. Čisto da budete dovoljno informisani. Akcija "Sablja", to nije akcija Ministarstva pravde, nije ni akcija pravosuđa, to je bila policijska akcija. Neprestano obrtanje priče o 12.000 ljudi nije tačno. Toliko ljudi (12.000) je pozvano na informativni razgovor, pritvoreno je oko dve hiljade i nešto, nemam kod sebe tu informaciju. Ako vam kažem da je za vreme od kako je Dragan Jočić ministar unutrašnjih poslova, na informativnim razgovorima bilo preko 150.000 ljudi, onda bismo mogli da se igramo jezikom brojeva u nedogled. Problem akcije "Sablja". Pitajte građane, 90% ljudi u Srbiji je podržavalo akciju "Sablja" i nije problem što je akcija "Sablja" započeta, nego je problem što nije završena. Ne znam na šta se odnosi aluzija o džipovima. Znam za džip Vilijama Vokera, ali za to treba da pitate vladiku Filareta, a ne mene.
Po Poslovniku, narodni poslanik Zoran Krasić.
Član 104, gospodine predsedavajući. Gospodine Batiću, u svemu bih s vama mogao da se složim, ali početak vam je bio pogrešan. Sada moram reći nešto zbog javnosti. Znači, to je jedna sposobnost manipulacije, koja se zasniva na tome što se na početku da laž, a onda se na bazi te laži nadograđuje poluistinama i stvara se nešto što bi trebalo da liči na istinu. Gospodine Batiću, verovatno sam poslednji čovek u ovoj zemlji za koga biste mogli da kažete da je portparol Vide Petrović-Škero. Godinu i po dana nisam pomenuo njeno ime s ove govornice. Znate zbog čega, gospodine Batiću? Zato što je prošle godine, 7, 8. juna, ta gospođa otišla na B92 i napala Zorana Krasića za govor mržnje povodom Ivane Dulić-Marković. Nemojte da se izvinjavate, samo da javnost zna. Znači, od tada, dok me niste prozvali, njeno ime, iz principijelnih razloga, nikada nisam hteo da pomenem, pa čak i kada sam pre nekoliko dana prozivao Demokratsku stranku, koja je toliko osporavala njen izbor, našalio sam se i na Odboru za pravosuđe rekao – aman, ljudi, vi osporavate da li je ona uopšte završila pravni fakultet. Kako ste zaboravili ljubav staru, političku, naravno, mislim na to. Nemojte meni da pričate da štitim Vidu Petrović-Škero. Ove vaše opservacije ko je ispred, ko je otpozadi na nekim proslavama, ko se kako slika i ko se kako snima. Gospodine Batiću, vi ste demohrišćanin, narod hrišćanski, vi ste predstavnik te stranke. Nije, valjda, da vas je Čeda toliko obrlatio da napadate Srpsku pravoslavnu crkvu!? Vi, kao demohrišćanin, pripadate narodu hrišćanskog porekla. Nije, valjda, da vam sada smeta Srpska pravoslavna crkva? Znam, gospodine Batiću, mnoge kojima smeta Srpska pravoslavna crkva. Znate ko su ti? To su isti oni kojima smeta Jugoslovenska narodna armija, Vojska Srbije i Crne Gore, Vojska Jugoslavije i danas im smeta Vojska Srbije. Nekada su bili izvan vojske, a sada ih ima sve više u vojsci. To je ista bratija, gospodine Batiću. Znači, kada se krene s pogrešnom premisom, ili lažnom premisom, onda se kasnije razvija teza, pa je gospodin Batić na kraju izveo tezu da "Sablje" nije ni bilo, a krenuo je s tim ko je čiji portparol. Nisam ja čak ni portparol SRS-a, mi to nemamo, svi smo mi predstavnici SRS-a, ali, gospodine Batiću, koncentrišite se kada pričate o nečemu i potrudite se da malo pogodite istinu.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, DOS, onaj od 2001. do 2003. i ovaj, kako volim da kažem, redizajnirani, mora da uspostavi, kako bi rekao gospodin Jovanović, jedinstven sistem vrednosti. Vi morate da se opredelite kada je ko dobar i podoban, kada je ko neutralan, kada je ko stručan, kada je ko pokvaren, a kada ko ima vrlinu. Sada, kao da učestvujem u nečemu, tj. kao da sam došao od nekud, pa nisam bio deset godina u Srbiji, pa me zatiče jedna priča koja, kao, nema veze s nama u Srbiji. Neće biti. Prvo, gospodine Batiću, Slobodan Milošević nije izručen. Izručenje podrazumeva vrlo precizne pravne radnje. On je kidnapovan, Vlada Republike Srbije je donela neustavnu uredbu, i dalje posle znamo. Dakle, on nije izručen, jer se niko ne izručuje tako što hiljadu kriminalaca, među kojima su bili predstavnici ''zemunskog klana'', na konjima, sa psima, s bornim kolima, opkoljava kuću u kojoj živi bivši predsednik. Kao što vidimo, sada, za vašeg predsednika, predlažete da mu gospođa bude 80% plaćena dok je živa, da kada ide u pozorište ima pravo na pratnju itd. O tome ćemo kada dođe zakon o predsedniku, da kažemo kako se lako sklizne u privilegiju kada ste vi vlast, a kada ste bili opozicija –činilo vam se da je to mnogo za one koji imaju vlast. Druga stvar. Sa istom žestinom da napadnete Nebojšu Čovića, koji je otišao sa celim košarkaškim klubom FMP-a da spreči istražnog sudiju da sasluša košarkaša Bulatovića, koji je silovao devojčicu od 16 godina i kome Slobodan Milošević, jedinom iz reprezentacije, nije potpisao da je naš ambasador dobre volje, zato što je silovatelj. Nikada to niste spomenuli, a Nebojša Čović vam je bio ministar, prvi do, ne znam, ovoga, bio je dežurni potpredsednik kada je ubijen vaš predsednik Vlade, s obećanjem Amerike da će baš on biti predsednik, koliko ujutru. Vi morate da se dogovorite šta su kriterijumi i kada je Nebojša Čović bio pravi, onda kada je iz 17 OUP-ova Beograd uzeo 573 automatske puške, kojima su kasnije ubijana neka lica po Novom Beogradu i Zemunu i koje nikada nisu vraćene, ili onda kada je kao predsednik Koordinacionog centra potrošio 500 milijardi, a ne znamo kuda su otišle pare, ili sada, kada trguje ljudskim mesom, kada prodaje i kupuje košarkaše kako mu padne na pamet, ili kada je radio mnoge druge stvari, o kojima ja sada ovde govorim. Kada je neko demokrata i kada je neko ispravan? Onda kada služi DOS-u ili kada služi narodu? Kada je on ispravan, gospodine Batiću? Ovo su važna pitanja da ih raspravimo. Stalno pominjete silovanja dečaka, izvinjavam se porodicama, a šta je sa silovanim devojčicama, njih je, nažalost, 150 puta više u ovoj zemlji, i šta je sa Čovićem, koji je direktno pomagao da taj čovek, koji ni danas nije uhapšen, može mirno da šeta i igra košarku gde god mu padne na pamet pod ovom kapom nebeskom, jer demokratska vlast Crne Gore neće da ga izruči? To su teme ovde. On je bio DOS-ova perjanica, on je bio DOS-ov logističar, on je bio DOS-ov puškar i DOS-ov rizničar i on je jedna baraba koja treba da sedi u apsu.
Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, po Poslovniku.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ne znam, gospodine Baraliću, ja se, u stvari, slažem s vama, nemam nikakav problem i ne znam zašto toliko vičete, pogotovu što sam zbog takvih stvari, u vreme dok sam bio ministar pravde, bio, maltene, u stalnom konfliktu sa vrhom sudijske organizacije. Uzmite pres kliping i vidite, tada je bila kritika ministru pravde - meša se u rad slobodnog i nezavisnog pravosuđa, zato što sam kritikovao takve stvari, zato što su ljudi koji su pušteni iz pritvora, njih osam, bili najveće ubice u Srbiji, počinili najmonstruoznije zločine i, kada sam digao glas - mešaš se u rad nezavisnog pravosuđa. Naravno da se slažem s vama i naravno, to je ministar Petrović pominjao više puta, kaznena politika u pogledu tih strašnih krivičnih dela silovanja je katastrofalna. Imali smo ovaj slučaj nedavno, kada je neko ko je par puta optuživan za silovanje upao u butik, silovao prodavačicu i osuđen na godinu-dve dana, izašao iz pritvora i ponovo je učinio krivično delo. I, naravno da taj košarkaš, kako se zove, Nikola Bulatović, treba da bude ne na ovom sudu, nego na ''strašnom sudu''. Koliko znam, on je osuđen na pet godina zatvora, ta je presuda pravosnažna. On nije dostupan pravosudnim organima da ide na izdržavanje kazne. Ne, pravosnažna je presuda na pet godina zatvora Nikoli Bulatoviću, koliko sam ja čitao iz novina. Nije tačno ono što je pominjano, što je gospodin Krasić rekao povodom uredbe Vlade, mada je to stara priča i ne bih o tome pričao, jer ispada da sam pristrasan. Poništio je Savezni ustavni sud uredbu koju je napravio savezni ministar pravde, gospodin Momčilo Grubač. Nije stavljena van snage odluka, ili uredba Vlade Srbije, kojom je omogućeno izručenje. Mi, naravno, nismo, preko tajkuna, ''patriotima, herojima i junacima'' koji su osuđeni za genocid u Hagu dali stanove od po dva ara, nismo skupljali milione preko tajkuna, a onda su falili još samo trubači, kada ih je Stojković ispraćao u Hag, onako, jedno veselje. Dakle, to su istinite stvari. Jeste, gospodine Krasiću, ja sam predsednik i narodni poslanik DHSS-a i time se ponosim, to je moje lično opredeljenje. Ja sam kršten u crkvi, odrastao u takvoj porodici, moja deca, takođe, nisam bio ateista, bogumil, bogohulnik, idolopoklonik, kao oni koji su sada, odjednom, postali najveći vernici, dobijaju ordenje svetog Save, slikaju se u prvim redovima na liturgijama, kao vernici, sad prave pravoslavnu džamahiriju od Srbije. Kada pominjem grehove pojedinaca, oni brukaju Srpsku pravoslavnu crkvu, koju ja uvažavam, poštujem, cenim, ona je u dušama svih nas. Ona je deo našeg nacionalnog bića i identiteta. Oni koji su na konjima u crkve ulazili, a izuvali se pred komitetima, oni su danas najveći vernici. Naravno, završavam, da ću uvek govoriti otvoreno protiv vladike koji je optužen i ceo svet zna da je napastvovao dečake, protiv onoga ko uzme kiosk i odnese ga na neku čuku u Crnoj Gori i kaže - ovo je crkva, i drži sramno opelo na dan opela Zoranu Đinđiću, protiv onoga ko se slika za erotski časopis, na sedam strana intervju – ovo je moj skiptar, ovo je moj tron, sve pozlaćeno ili zlatno, to je nemoral, do onoga ko ima agenciju za poslovnu pratnju, do onoga ko je 23. septembra 2000. godine, na TV "Politici", čiji je direktor bio pre neki dan ovde, kao izaslanik Mire Marković, vređao svakoga ko upre prstom u Slobodana Miloševića. Prema tome, oni su sramota za SPC, za vekove, za tradiciju, za veru i istoriju i ja ću to uvek javno govoriti.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kako danas nije održan Odbor za Kosovo i Metohiju, a sve i da jeste, ja sam u obavezi da nastavim tamo gde sam stala pre 15 dana. Govoriću o jednom od onih koje, samo bez imena i prezimena, pominje kolega Vladan Batić, koji su, kako on kaže, nedodirljivi, koji predstavljaju Vladu Srbije i vršljaju na Kosovu i Metohiji. Jedan od njih je dr Milovan Todorović, član DSS-a, savetnik ministra za KiM Slobodana Samardžića, jedan od vodećih kriminalaca u svakom pogledu, koga Vlada Republike Srbije drži kao nedodirljivog. Dame i gospodo poslanici, od gospodina predsednika Upravnog odbora Zdravstvenog centra Gnjilane, Božidara Perića, dobila sam dopis, baš kao i predsednik Skupštine i svi ostali potpredsednici. Moja je obaveza, po članu 226, da tražim od predsednika Narodne skupštine i od resornih ministara odgovor. Više puta sam postavljala pitanje – šta su uradili povodom svih ovih pritužbi, koje imaju ne samo radnici Zdravstvenog centra Gnjilane, nego čitavog Kosovskog pomoravlja, na ponašanje ovog čoveka koji je duboko zagazio u kriminal, a koji je načelnik Kosovsko-pomoravskog okruga, jedan od prvih Srba koji se prodao šiptarskoj okupatorskoj vlasti i jedan od prvih koji je pristao da bude vajni ministar u šiptarskoj vladi. Morate da reagujete zbog činjenice da Zdravstveni centar Gnjilane na okupiranom Kosovu i Metohiji ne može da funkcioniše kako treba. Naime, gospodin Perić, koji se obratio ovim dopisom, kaže da je, poštujući zakon, Upravni odbor, koji je imenovan od strane Vlade Republike Srbije, još 10. oktobra, na osnovu konkursa koji je raspisan, izabrao dr Jelicu Krčmarević za novog direktora Zdravstvenog centra. Moram da vas podsetim da je jedan penzionisani pukovnik Vojske Srbije, ondašnje Jugoslavije, koji se borio za zaštitu našeg naroda na Kosovu i Metohiji, više dana štrajkovao glađu ispred Doma kulture u selu Šilovo, pored Gnjilana, zbog činjenice da ovaj kriminalac vršlja i radi šta hoće i niko ne može da mu stane na put. Ovi ljudi, članovi Upravnog odbora, i svi zaposleni u Zdravstvenom centru traže da hitno reaguju nadležni državni organi. Zamislite vi sada čoveka koji je visoki funkcioner DSS-a, premijer je iz te stranke, ministar policije, i svi ćute. O ovome je upoznat, naravno, i ministar zdravstva Tomica Milosavljević, ali kome da se vi obratite? Jednostavno, ljudi više ne mogu da trpe ovo šikaniranje. Mi smo jutros razgovarali o slučaju koji se desio koleginici Stojanki. Šta da kažu ovi ljudi? Svakog dana ih maltretira jedan čovek, ne mogu da rade svoj posao. Zamislite ženu koja ne može da obavlja posao direktora, niti ljudi mogu normalno da leče napaćene Srbe u Zdravstvenom centru Gnjilanu. Izvinjavam se, kolega Džudževiću, samo ću deo pisma, i vi ste ovo dobili kao potpredsednik, da pročitam. Šta mu se, između ostalog, stavlja na teret? To su velike zloupotrebe i on računa, jer je takav beskrupulozni kriminalac, tamo je okupacija, ne može mi niko ništa, Vlada mi dala rešenje, ja ovde vršljam i radim šta hoću, nema nikakve kontrole. Taj Todorović, to moraju da znaju, i to znaju svi poslanici, i DSS-a, koji sede ovde, i kolega Milentijević i ostali, jeste čovek koji je zaista počinio mnogobrojne zloupotrebe. Bez tendera je, od nekog Šiptara iz Preševa, nabavljao opremu za bolnicu, kupio nekoliko automobila s kosovskim tablicama i registrovao ih na privatna lica. Na ime putnih troškova Zdravstvenog centra mesečno uzima 200 hiljada dinara. Da ne govorim o tome da je zapošljavao koga je i kako hteo, a druge otpuštao s posla, bez obzira na to da li su lekari ili zdravstveni radnici, medicinske sestre i ostali zaposleni. Potrebno je da odmah reagujete, mene čudi, kolega, da vi to niste uradili. U petak, kada je ovo stiglo, zbog krsne slave nisam prisustvovala sednici Skupštine. Izvinjavam se svim zaposlenima u Zdravstvenom centru Gnjilane što su morali da čekaju. Ovo mi je sada sekretarica uručila, ali, u svakom slučaju, hitno moraju da reaguju nadležni državni organi. Ovaj čovek je za zatvor a ne da vrši funkciju načelnika i da se lažno predstavlja kao direktor Zdravstvenog centra Gnjilane, a on to više nije. Dakle, kolega Batiću, on se zove doktor Milorad Todorovići samo je jedan od kriminalaca u nizu koji vršljaju i kradu državne pare i staju na muku našem napaćenom narodu na Kosovu i Metohiji.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, dok poslanici LDP-a, konstruktivnim pristupom, nastoje da dobiju što bolji i što čistiji tekst zakona o Ustavnom sudu, pošto, verovatno, nema drugih načina, u javnosti se iznose paušalne optužbe protiv LDP-a i njenog lidera Čedomira Jovanovića. To je, upravo, danas, tokom čitavog dana radio gospodin Mišković i smatram da narodni poslanici Narodne skupštine Republike Srbije treba da znaju i naš odgovor. ''LDP će vrlo rado gospodinu Miškoviću pomoći da, kako kaže, svoju istinu o predsedniku LDP-a Čedomiru Jovanoviću, posle svih mafijaških medija, potraži na bilo kom sudu. Istovremeno mu predlažemo da se kandiduje na izborima, sam ili u okviru koalicije ratnih zločinaca, ratnih biznismena i ratnih političara, svih onih sa kojima je napravio svoju kompaniju a uništio našu zemlju. Mislimo da će pre uveriti građane da im je bolje da žive u ''Delti'', nego nas da odgovorimo na besmislena pitanja kojima, konačno, potpisuje kampanju koju već godinama vodi protiv suštinskih promena u zemlji. Verujemo da gospodin Mišković zna da se, za razliku od svega drugog, istina ne može monopolizovati. Ako je to u svoj svojoj moći zaboravio, podsećamo ga da su pre njega to neuspešno pokušavali mnogi koje on danas citira, od Miloševića do Legije. Biro za komunikaciju LDP-a.'' Zahvaljujem.
Po Poslovniku, narodni poslanik Zoran Krasić, pa Dušan Bajatović.
Član 104, gospodine predsedavajući. Znate, mogu da shvatim da u žaru diskusije čovek može malo i da pretera, ali, gospodine Batiću, rekli ste da je neko ovde dobijao stanove, a postoji pravosnažna neka sudska presuda u Hagu da je izvršio genocid. Na koga ste mislili? Kažite, aman, da znamo ko je to zbog genocida u Srebrenici čašćen stanom ovde? Koja presuda, objasnite. To je ona finta koja se sprovodi danas kod nas. U žaru nečega, pusti se nešto, to će da uzme, recimo, ''Danas'', to će da uzme B 92, imaju da veličaju gospodina Batića, možda ćete u 7 da budete na „Poligrafu“; to je bezobrazna emisija, ali svaki sagovornik treba da prizna šta laže. Poligraf – mašina za laž. Bićete gost na onom „Retrovizoru“, ali retrovizor sve naopako, znate. Nemojte, mi smo normalni ljudi ovde. Izađe čovek i kaže – osuđen za genocid i dobio stan ovde. Ko? Da li ste vi čuli za takav primer u novinama? Nema ga. Ali, gospodin Batić ima jedan veliki problem. Sad ne sluša, ozračiće se mobilnim telefonom. Gospodin Batić, kao demohrišćanin, više ne nosi brojanicu. Ko vam je dao, gospodine Batiću? Kad vam je dao? Od koga ste tražili blagoslov? Da li imate nešto kao minimum nečega u svom životu? Stavite crtu ovako, pa kažite – ispod te crte ne idem, ili iznad te crte ne idem. Nađite neke limite za svoje ponašanje. Imajte neko poštovanje. Evo, ja se s gospodinom Petrovićem ne slažem oko mnogih stvari, ali mi ne pada na pamet da neke stvari pričam o gospodinu Petroviću. To je vama smešno, ali ja imam neki nivo dokle mogu, odakle ne mogu više. Zato sam vam rekao, nemojte mnogo s ove govornice o moralu. Čim neko ističe u prvi plan svoj moral i dokazuje svoju moralnost, veliku ličnost itd., pada u logičku zabunu. Vidite kako sam vas vešto izvukao. Cic, mic, cic, mic, došli ste ovde i ja vam kažem – gde je brojanica, kaže – tu je, a ko ti je dao, kome si celivao ruku, od koga si tražio blagoslov i uspeh na izborima? Pa, što kritikuješ ruku koja te je hranila?
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Dušan Bajatović.
Nisam siguran da znam po kom članu Poslovnika se ovde čitaju saopštenja LDP-a, ali imam neka pitanja, po tom istom članu. Nije smešno, gospodo. Ako gospodin iz LDP-a, koji je pročitao ovde nekakvu kampanju Miškovića protiv Čede, nije primetio, oni su ovih dana vodili kampanju protiv Miškovića, a svojevremeno su se Čeda i Mišković grlili, dok Mišković nije posumnjao da je Čeda, od 7, uzeo 5 miliona što ga je kidnapovao. Tako pišu novine. Ovde se, inače, često priča i koriste se argumenti iz novina. Ne znam da li treba da verujem u to da je Čeda učestvovao u otmici Miškovića i uzeo 5 miliona ili ne treba da verujem u to? Uglavnom, tamo piše da je Čeda to organizovao sa Legijom i sa Dušanom Spasojevićem. Svojevremeno je ovde pričano kako su se pili neki viskiji na bazenu, kako su se kuće rušile da ne bude nekakvih dokaznih materijala, kako se u to vreme vrcavi potpredsednik DS-a družio s kriminalcima, kako je kidnapovao Slobodana Miloševića. Šta je ovde suština stvari, kad su na osnovu izjava tih istih ljudi koje danas zovu kriminalcima, tipa Legije i društva, sudili Slobodanu Miloševiću u odsustvu, sudili Radetu Markoviću, sudili nekim drugim ljudima koji su im smetali posle 5. oktobra. To su bili svedoci. Danas, na osnovu izjave tih istih ljudi, izgleda da niko nije spreman da sudi Čedomiru Jovanoviću. Nisam čuo nijedno svedočenje a da ga nisu pomenuli. Sada želim da uputim, ako je to moguće, molbu i predsedavajućem ove skupštine, da, možda, sada insistiramo da dođe Dragan Jočić, da vidimo da li su preduzete mere protiv Čedomira Jovanovića. Ne vidim logiku da vam isti ljudi, nije bitno kako se oni zovu, nekada budu svedoci, nekada egzekutori – u slučaju kidnapovanja Slobodana Miloševića. Nije bitno da li su bili najbliži saradnici, a jesu, pomogli su u 5. oktobru. To svedoči i Tim Maršal, to svedoče oni sami. Ti isti ljudi su streljali premijera Republike Srbije ispred zgrade Vlade, bar tako kaže sud. Interesuje me da li je možda Čedomir Jovanović, osim Nebojše Čovića, možda imao ulogu i u tome. Naravno, kao što i oni rade, zloupotrebljavam ovu govornicu, jer ne mogu da odgovaram, tako je zakon uredio, mogu ovde da izgovorim svašta. Gospodo iz LDP-a, ne možete izgrađivati više poene na mrtvom Slobodanu Miloševiću, koji je ubijen u Haškom tribunalu. To je suština stvari. O vašem lideru, očigledno, tek treba da se izjasne pravosudni organi ove države.
Po Poslovniku, Nebojša Ranđelović.
Poštovano predsedništvo, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, pravila dobrog ukusa nalažu da se treba ozbiljno braniti od ozbiljnih optužbi. Protiv gomile laži, naravno da nema smisla praviti ozbiljnu odbranu. Shodno tim pravilima, samo želim da kažem da se mi ubuduće od ovakvih paušalnih napada, koji su, u stvari, gomila laži, nećemo braniti.
Narodni poslanik Dušan Bajatović.
Nemam nameru da branim Miškovića, verovatno svoje bogatstvo nije stekao ...
Recite, na koji član se pozivate.
Član 104. alineja 2, ne dozvoljavam da mi neko vređa inteligenciju. Ne znam gde su zapeli odnosi između Miškovića i LDP-a, odnosno Čede Jovanovića [[Upadica s mesta, Dragan Todorović: Oko para!]] Oko para? Gospodine Todoroviću, možda ste u pravu. Dakle, izvinite, molim vas, ali ovde su se koristili argumenti iz te štampe kad ste sudili drugima. Što vi vodite kampanju protiv Miškovića? Meni je jasno zašto Mišković vodi kampanju protiv vas. Nemojte da kažete da je ovde izgovorena gomila laži. Biće laž ono što sam ja rekao onog momenta kad Čedomir Jovanović bude pred sudskim organima dokazao da za sve ono što je iznošeno u sredstvima javnog informisanja i za ovom govornicom, zaista, nije odgovoran. On ljude iz Demokratske stranke zove dragim prijateljima, a oni koji su pucali na Đinđića tvrde da, možda, i nisu tako dobri prijatelji. Jesu ovo teške reči, ali za prodate ideje 5. oktobra, za sva streljanja i sva ubistva posle 5. oktobra, mora jednog dana da izađe istina, da vidimo ko je to radio, zašto je to radio, ko je kome koliko para dao. Zato pozivam gospodu iz LDP-a da ubuduće ostave SPS na miru, inače, bar mene što se tiče, ja ću svaki put izlaziti i optužbe će svaki put biti sve teže i teže, a vi i dalje tvrdite da je to laž.
Po Poslovniku, narodni poslanik Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine predsedavajući, mislim da ste bili dužni da upozorite prethodnog govornika da ne iznosi neosnovane, paušalne, nekorektne optužbe na račun kolege narodnog poslanika. Ne možete vi, gospodine Bajatoviću, nikoga da optužite. Optužili ste Čedomira Jovanovića za izuzetno teška krivična dela. Ne znam da li se u ime svoje partije vi preporučujete kao budući koalicioni partner Vojislava Koštunice, pošto je to sve jasnije. Vidim da ste malo pocrveneli, ali nema potrebe [[Upadica s mesta, Dušan Bajatović: Nisam od stida.]] Ne znam od čega ste pocrveneli, ali ste prizivali ministra Jočića. Zar vam nije čudno, gospodine Bajatoviću, da neko ko pripada jednoj opozicionoj stranci, bez obzira na njenu provenijenciju, najviše truda i energije troši da napada drugu opozicionu stranku, bez obzira na njeno opredeljenje, njenu politiku, njen program, njena uverenja, njena načela, njenu provenijenciju?!Tu nešto nije u redu. Ne znam, možda gospodin Krasić, možda sam se ogrešio o njega, možda nije portparol Vide Petrović-Škero, ali kako ste nastupili, gospodine Bajatoviću, vi kao da ste portparol Miroslava Miškovića. Nisam član LDP-a, ja sam predsednik i narodni poslanik DHSS-a. Cela polemika koja je u poslednje vreme nastala sa Miroslavom Miškovićem, uopšte, nije personalne prirode. On je, jednostavno, paradigma nečeg za šta smatram da je suprotno uverenjima, načelima, principima, stavovima, programu LDP-a, bez obzira što ne pretendujem da budem njihov punomoćnik i zastupnik. Doći će ovde Čedomir Jovanović, pa će vam objasniti, Čedomir Jovanović, koji je svedočio satima u Specijalnom sudu i argumentovano odgovorio na sve što su imali da ga pitaju, i Sud, i branioci okrivljenih, i tužioci, i svi redom. Ne znam otkud taj poriv da se neprestano etiketira Čedomir Jovanović koji je, u najmanju ruku, kolega narodni poslanik. Ali, ako neko vrši hajku protiv Saveta za borbu protiv korupcije, Saveta za sprečavanje sukoba interesa, Komisije za zaštitu konkurencije, pa onda je, valjda, potpuno normalno da oni koji drže do tih evropskih institucija i vrednosti smatraju da je on oličenje toga. Meni lično, koji nisam član LDP-a smeta i, dozvolićete, to je moje pravo i moj stav, to sam rekao sa ove govornice kolegama iz DS-a, kada predsednik Odbora za pravna pitanja Demokratske stranke, koja ima većinu u Vladi, znači, Vladine institucije su i njene institucije, pre svega, recimo, Savet za borbu protiv korupcije, dakle kad on, umesto da zaštiti Vladu, svoj deo Vlade, Savet za borbu protiv korupcije, staje na čelo pravnog tima Miroslava Miškovića. To je sve stvar fenomenološka. Mislim da nema nikakve veze sa personalnim i zato bih vas zamolio da govorite na tim relacijama. Samo da odgovorim kolegi Krasiću. Brojanica je iz Jerusalima, sa Hristovog groba, gde sam bio tri puta, ali ne želim da pričam o sebi, niti sam govorio o svom etičkom kodeksu i svom sistemu vrednosti, a, gospodine Krasiću, nažalost, jedan general srpske nacionalnosti osuđen je za genocid.
Po Poslovniku, narodni poslanik Dušan Bajatović.
Gospodine Batiću, nisam ja nikakav portparol Miroslava Miškovića. Vi stojite iza uspona Miroslava Miškovića, vi i sistem koji ste kao DOS-ove stranke kreirali posle 5. oktobra. Miroslav Mišković, kao i mnogi drugi njemu slični, nije bio ni tako velik, ni tako važan dok nije promenjen društveni sistem. Znači, on je vaše čedo. Nemojte da se smejete, nisam se grlio ja s njim, nego onaj koga tražite da više ne spominjem. Što se tiče ovoga što pokušavate da objasnite, da je SPS nekome rezervna stranka, u slepilu i želji da dođete na vlast ne razlučujete dve stvari. Mi jesmo protiv vlasti, ali nismo protiv države. Ako je nešto dobro za državu i za narod, onda će socijalisti biti za to. Pošto se tako divno smejete, u Odboru za trgovinu je samo poslanik SPS-a glasao za tezu da se na gospođicu Barać i njenu komisiju ili odbor, šta je već, vršio pritisak. Vi ćete izaći, pa ćete objasniti. Ako me pitate – da li u ovom momentu u ovom društvu funkcionišu oni instituti koje ste izgradili da biste kontrolisali demokratiju, odgovor je – ne. Gospodine Batiću, još jednu stvar ću vam reći, gospodin Miroslav Mišković nikada nije dao ni dinar, ni dolar, ni evro SPS-u za kampanju. Neka se o tome izjasne neki drugi. Zamolio bih vas i ponovo vas upozoravam, pošto ste vi hrišćanska duša, nemojte više da napadate SPS preko mrtvog Slobodana Miloševića. Ako hoćete polemiku dalje, javiću se opet.
Narodni poslanik Željko Vasiljević, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na to da sam taj poslanik SPS-a koji je glasao da je vršen pritisak bio ja, moram da vam kažem da sam zaista dobio čestitke od svih poslanika iz Poslaničkog kluba i od svih članova SPS-a, zato što sam imao, možda, oni misle, hrabrosti, ali ja mislim – samo elementarnog poštenja da glasam za ono što sam čuo od predsednice Komisije i svih članova Komisije koji su tamo bili. Žao mi je što poslanici druge opozicione političke stranke koji su tamo bili nisu mogli da nađu svoj interes da i oni dignu ruku za to da je na ljude vršen pritisak. Neću da kažem da je njima upućena pretnja, jer to niko tamo nije rekao, značajna je razlika između pretnje i pritiska, ali od njih petoro, četvoro je eksplicitno reklo da je na njih vršen pritisak. Nemam pojma ko je gospodin Mišković, znam ko je, ali nikada ga u životu nisam video, nikada ga u životu nisam sreo, nikada nisam dobio od njega nijednu bombonu, niti bilo ko od ljudi koje zastupam u ovom parlamentu. Međutim, moram da vam kažem jednu stvar. Nisam glasao za ovo zbog toga da bih "slomio vrat" kompaniji "Delta" i što mislim da kompanija "Delta" treba da nestane sa tržišta Srbije, ali sam glasao za to da mleko u Srbiji ne bude skuplje nego u Crnoj Gori, Sloveniji ili Nemačkoj. Glasao sam za to da se ova komisija izbori da ne bude ulje u Srbiji skuplje nego u Nemačkoj, Sloveniji ili BiH, zato da bi građanima Srbije bilo bolje. Zato sam glasao da je na ovu komisiju vršen pritisak, jer su to svi ljudi iz te komisije potvrdili.
Mislim da možemo završiti današnji rad. Zahvaljujem na strpljenju. Ministre Petroviću, vama hvala. Prijatno. Sutra je nastavak, u 10 časova.