Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 97 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno daje u sali prisutno 95 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Miljenko Derete, Milan Lapčević, Aleksandar Pejčić, Nebojša Zelenović, Meho Omerović, Milica Dronjak, Đorđe Milićević, Zoran Kasalović, Miroljub Stojčić i Mladen Grujić. Saglasno članu 86. stav 2. i članu 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da je predsednik Narodne skupštine ovu sednicu sazvao u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, izuzetno za petak, dakle i mimo dana utvrđenim u članu 87. stav 1. Poslovnika zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predlog akta iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu 162 narodna poslanika za održavanje vanrednog zasedanja. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Šesto vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2013. godini, koju je sazvao na zahtev 162 narodna poslanika, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je zahtev za održavanje Šestog vanrednog zasedanja u 2013. godini, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite za Šesto vanrednog zasedanje Narodne skupštine u 2013. godini određen je sledeći D n e v n i r e d 1. Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih od 1944. do 1945. godine, koji je podnela grupa od 69 narodnih poslanika. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Primili ste Predlog deklaracije kojije podnela grupa od 69 narodnih poslanika. Podsećam vas da shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. Raspored vremena po poslaničkim grupama dobili ste u materijalu. Molim poslaničke grupe da ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 190. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine otvaram jedinstveni pretres o Predlogu deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih od 1944. do 1945. godine. Da li predstavnik predlagača , narodni poslanik mr Nebojša Stefanović želi reč? Reč ima narodni poslanik mr Nebojša Stefanović.
Poštovane kolege, pred nama je deklaracija čiji je osnovni cilj ispravljanje istorijske nepravde, oslobađanje od kolektivne odgovornosti, ali i osuda akata počinjenih protiv mađarskog civilnog stanovništva u Vojvodini zasnovanih na nacionalnoj osnovi. Apsolutno je nesporno da su svi zločini, koji su počinjeni, moraju biti osuđeni i mi to dugujemo svim žrtvama svih naroda, ali ovde se, to kažem zato što je bilo takvih pitanja, ne radi ni o kakvoj reviziji istorije, već o jednom aktu kojim Narodna skupština pokazuje da svi oni koji su nevino osuđeni, čak oni protiv kojih nije bilo ni sudskih procesa, želi da u potpunosti rehabilituje. Uveren sam da prednost koju imamo u našoj zemlji, koja se ogleda u našoj etničkoj i kulturnoj raznolikosti, moramo da negujemo i da je to nešto što naša zemlja treba da ima kao svoje blago. Osmišljena integrativna politika koja je osmišljena ka spoljnim, širim uključivanjem u globalne, kulturne, ekonomske, političke procese ka jačanju i unutrašnjih kohezivnih veza, među kojima značajno mesto zauzimaju nacionalne i etničke zajednice, složen je i dugotrajan proces koji se sprovodi na regionalnom i nacionalnom i lokalnom nivou. Uspeh ove politike ne može da bude izvestan ukoliko ona nije zasnovana na realnom sagledavanju prirode kultura, identiteta i ako ne postoji bazičan dogovor o uređenju više etničkih zajednica. U Srbiji je u vezi sa uređenjem položaja i zaštitom identiteta manjina institucionalno usvojena politika koja se oslanja na usvajanje najviših standarda zaštite prava nacionalnih manjina, koji su preporučeni kroz multilateralne, bilateralne i regionalne dokumente, koji su poslednjih 15 godina kreirali Savet Evrope, USC, UN, Evropska komisija i druge organizacije. Suočavanje sa prošlošću i pomirenje među narodima na ovom prostoru, sastavni su deo evropskih integracija. Regionalna saradnja ključna je za rešavanje pitanja nasleđenih problema iz prošlosti, ali i onih sa kojima se danas suočavamo. Suočavanje sa prošlošću podrazumeva stvaranje atmosfere u kojoj možemo sarađivati i rešavati pitanja poputnestalih osoba u ratovima, povratka izbeglica, ali i ispravljanja davno nanetih nepravdi i istorijskih grešaka. Regionalna saradnja i pomirenje su teški zadaci, ali upravo regionalna saradnja je sama suština EU, pa tako mora biti i u našoj zemlji. Postoji potreba da se problemi i nerešena pitanja iz prošlosti reše, kako bismo mogli da idemo u budućnost. Kada su u pitanju naši odnosi sa susednom Mađarskom, ova deklaracija, mogu da se poslužim rečima predsednika Nikolića tokom posete Budimpešti, je nešto blizu istorijskom sporazumu i da je sada otklonjeno sve što je nekada razdvajalo dva naroda, što su katkada i drugi koristili da onemoguće bolji život i Srba i Mađara. Konkretnu korist od ove deklaracije koja se može prihvatiti kao akt pomirenja, imaće i srpska manjina u Mađarskoj, kao i mađarska manjina u Srbiji, jer će od prijateljstva dve države zavisiti stepen ekonomskog razvoja i ostvarivanja punih manjinskih prava u ovim zajednicama. Ovom deklaracijom mi pokazujemo da smo potpuno opredeljeni za demokratiju, za razvoj, za poštovanje ljudskih i građanskih prava i sloboda. Što se same deklaracije tiče, ona veoma jasno osuđuje sve akte protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjene 1944. i 1945. godine. Istovremeno, Narodna skupština se zalaže za punu rehabilitaciju svih nevino optuženih i nevino stradalih, ne dovodeći u pitanje individualno utvrđenu odgovornost onih lica čija krivica je dokazana ili se dokaže pred nezavisnim sudovima i u zakonito sprovedenom postupku. Istovremeno, razgovarali smo sa više poslaničkih grupa i razgovarao sam i sa gospodinom Balintom Pastorom, spremni smo da prihvatimo amandman kojim Narodna Skupština Srbije osuđuje stradanja svih ostalih nevinih žrtava tokom i nakon Drugog svetskog rata na području Vojvodine, jer smatramo da je ovo važan dodatak. Podsećam, mađarska Vlada je donela odluku, još tokom trajanja Drugog svetskog rata, da osuđuje zlodela počinjena u "Novosadskoj raciji". Važno je da istaknemo da postoji jedna opšta osuda svih zločina, koji su počinjeni i nad građanima koji su bili različitog nacionalnog opredeljenja, kako nad građanima mađarske nacionalne manjine, tako i nad Srbima, kao i svima ostalima. Mislim da je ova deklaracija dobar korak ka početku jednog istorijskog pomirenja i usvajanju određenih standarda, koje ova skupština uvek može da koristi i da na njih bude ponosna. Predlažem i nadam se da će većina poslanika ove Narodne skupštine glasati za predlog deklaracije. Treba da imamo u svesti kakva je naša istorijska uloga u ovom trenutku, ne zaboravljajući da se ovde nalazimo jer smo izabrani od naroda i da u ime naroda treba i da donosimo sve ovakve odluke. Hvala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne) Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić.
Poštovana predsednice, gospodine Stefanoviću, dame i gospodo narodni poslanici, sasvim je očigledno da je mnogo ranije postojala potreba da ova Narodna skupština ili Republika Srbija, kao organizovana politička zajednica, počne da zauzima stavove prema vrlo važnim događajima iz svoje prošlosti, pogotovo onim koji su obeleženi sumnjom ili nespornim dokazima da se iza njih ili da u svojoj suštini predstavljaju kršenje osnovnih prava, pre svega kršenje prava na život i čitavog niza drugih prava, kao što je ovde slučaj. Za LDP nije sporna potreba da se o jednom ovakvom dokumentu razgovara, da se na njemu radi i da Narodna skupština i drugi državni organi pokušaju da otklone makar deo nepravde ili posledice nepravde koje su činjene tokom Drugog svetskog rata i neposredno nakon njegovog kraja. Ono što je problematično za nas, gospodine Stefanoviću, obraćam vam se kao predstavniku predlagača ove deklaracije, je stil koji ste odabrali da ovo uradite, način koji ste organizovali, pisanje, odnosno izradu ovog teksta deklaracije, a onda i njeno upućivanje u Narodnu skupštinu. Potpuno nerazumljiva brzina sa kojom ste zakazali ovu sednicu. Pred narodne poslanike je tekst ove deklaracije stigao juče u toku dana zajedno sa aktom kojim se predlaže sazivanje ove sednice. Najveći problem je taj gorak ukus u ustima, koji proističe iz činjenice da se ovo radi u predvečerje donošenja odluke o dodeljivanju datuma, odnosno datuma početka pregovora Srbiji. Uz utisak da je ovo neka vrsta našeg gesta prema jednoj od članica EU, koja treba da da svoj pozitivan glas za početak pregovora na Savetu EU, a ne na Evropskoj komisiji, kako ste vi u jednom od svojih nedavnih intervjua pogrešno rekli. Dakle, glasaju zemlje članice EU. To i ne krijete u ovom prilično kratkom i, moram da kažem, konfuznom obrazloženju predloga ove deklaracije. Naime, kažete – predlaže se da se ova deklaracija donese po hitnom postupku, kako bi se u procesu pridruživanja Srbije EU, zaista ne razumem kako potreba, da pokušamo da ispravimo jednu strašnu nepravdu učinjenu pre 70 godina, može na tako direktan način, kao osnovni razlog za donošenje, da se poveže sa postupkom pridruživanja Srbije EU. Dalje kažete – da bi se obezbedio neophodan elemenat u procesu pomirenja u regionu. Sada neću ulaziti u sitnice i upozoravati vas na to da je reč "region" napisana velikim početnim slovom, što je netačno i problematično samo po sebi, kao što je problematičan i onaj deo vašeg obrazloženja gde vi govorite o multilateralnim, bilateralnim i regionalnim međunarodnim ugovorima, iako regionalni ugovori uglavnom spadaju ili u bilateralne ili u multilateralne ugovore, pošto treća vrsta međunarodnih ugovora ne postoji. Postoji čitav niz problema u organizaciji samog teksta ove deklaracije. Da smo o ovome duže i više razgovarali, da su druge političke stranke dobile prilike da o tome razgovaraju, da je otvorena ozbiljna javna debata o ovome, da smo makar sledili put koji slede i na kome rade dve akademije – Akademija Srbije i Akademija Mađarske čitav niz godina, mislim da bismo danas dobili mnogo ozbiljniji tekst i da bi on mnogo lakše mogao da ostvari svoju svrhu. Zašto je za mene i za LDP problem da se ovako na brzinu usvaja ovaj tekst? Zbog toga što je smisao ove deklaracije da se u javnosti progovori, da se čuje istina ili makar jedna verzija istine o događajima koji su deo naše sada već daleke prošlosti, naše nasilne prošlosti, što je teret koji decenijama opterećuje generacije ne samo u ovoj zemlji nego u čitavom regionu, da društvo za to sazna i da se u društvu o tome razgovara. Naravno da bi najbolji način bio da se u društvu na organizovani način razgovaralo pre teksta ove deklaracije, ali, ako već to nije učinjeno, šta vi, gospodine Stefanoviću, očekujete da bude posledica, društvena, realna, usvajanja ovog teksta deklaracije na ovaj i ovakav način? Ovo će se završiti kratkim crticama u televizijskim vestima, u jednom delu našeg društva, da tako kažem, desno orijentisanom biće povod i za neko novo nacionalno ili nacionalističko okupljanje i huškanje, a efekti pomirenja, efekti ispravljanja nepravde, efekti moralne satisfakcije za one koji su žrtve ili one koji su danas njihovi naslednici, u potpunosti će izostati, gospodine Stefanoviću. Zbog toga mislim da je ovakav način apsolutno pogrešan i da je on izazvan i inspirisan samo potrebom da profitirate na činjenici da će predsednik Republike uskoro razgovarati sa svojim, kako gospodin Vučić kaže – kaunter partijem, odnosno svojim mađarskim kolegom i da mi ovde treba da poslužimo kao neka vrsta prethodnice ili organizatora tog skupa, susreta, svečanosti, naredne nedelje. Naravno da nije sporna potreba da predsednici o tome razgovaraju, da budu zatvorene teške stranice ili teška poglavlja naše istorije. Međutim, vi ste naravno uzeli sebi slobodu da citirate predsednika Republike i ja mislim da ste citirali potpuno pogrešne stavove predsednika koje je izrekao, čini mi se, kako ste rekli, u Budimpešti. Prvo, nije tačno da će ovim nestati ili biti zatvorena sva otvorena pitanja između naša dva naroda, odnosno naše dve države, zbog toga što ovo nije najotvorenije pitanje i nije svakako jedino otvoreno pitanje. Mi ćemo u budućnosti sa Mađarskom i svim drugim zemljama i regiona i zemljama sa kojima ćemo imati bilateralne ili multilateralne, da ne kažem i regionalne, kako vi kažete, razgovore, konsultacije, pregovore u procesu pridruživanja, imati na desetine, na stotine ovakvih pitanja. Bilo bi dobro da ih ne zatvaramo na ovakav način, odnosno da to ne radimo nekoliko dana pre donošenja odluke te zemlje ili tih zemalja o jednom manje ili više tehničkom pitanju, kakvo je početak pregovora o članstvu sa EU. Još nekoliko reči o samom tekstu, zbog čega je on problematičan. Uspeo sam da vidim neke amandmane, mislim da ih je podnela, između ostalog, DS. Neki su ovako, prima facie prihvatljivi, kao posebno pojašnjenje da usvajanjem ovog teksta deklaracije ili ove deklaracije ni na koji način ne vodi reviziji istorije, ništa od toga nije sporno, ali u ovom preostalom delu postoje zaista problematične formulacije koje su, rekao bih, izraz olako obećane brzine ili neveštosti, a to je zaista u srpskom jeziku imaju takvo značenje da mogu da proizvodu ozbiljne probleme u budućnosti. Vi, gospodine Stefanoviću, kao predlagač između ostalog kažete – i podržavajući rad i ceneći rezultate Mađarske akademije nauka o utvrđivanju civilnih žrtava u Vojvodini tokom i posle Drugog svetskog rata 1941-1948. godine - pa sad slušajte – sa željom da se zatvori tragično poglavlje zajedničke prošlosti Srba i Mađara. Ovakva formulacija na srpskom jeziku znači da vi mislite da je zajednička prošlost Srba i Mađara tragična, da ona treba da se zatvori i da više ne treba da postoji zajednička sadašnjost ili budućnost srpskog i Mađarskog naroda. Vodite računa kada pišete ovakve tekstove, zbog toga što to može da proizvede vrlo ozbiljne posledice. Koristili se u svom obrazloženju neku vrstu teksta ili podsetnika, ne znam kako bih to nazvao, gde ste govorili o ovoj osmišljenoj, integrativnoj politici, kohezivnim vezama itd. Bilo je tu puno krupnih reči, ali ste propustili da progovorite malo više o kontekstu, gospodine Stefanoviću. Već sam vas u jednom trenutku svog izlaganja upozorio na to da jedina moguća vrednost rasprave o ovoj deklaraciji jeste u tome da naša javnost sazna šta se dogodilo, pod kojim okolnostima se dogodilo, koliko su bile teške godine Drugog svetskog rata, kao i godine koje su usledile nakon njega, da je odisaj jednog, drugog, trećeg i četvrtog naroda, kako se obično kaže, bio snažan, da su vrlo česte bile akcije osvete, retorzije, nazovite to kako god hoćete, neformalno ili formalnim izrazom i da je to sve posledica ludila koje je vladalo u Drugom svetskom ratu. Zbog čega onda danas ne objasnite građanima Srbije šta se dešavalo u tim opštinama, odnosno srezovima u godinama na koje se odnosi ova deklaracija? Voleo bih da to učinite u ovom trenutku, da govorite o Žablju, da govorite o Titelskom srezu, da govorite o Čurugu, tako biste imali mnogo više autentičnosti i kredibiliteta, ne samo vi, ne govorim danas o vama kao poslaniku SNS, nego kao predsedniku parlamenta koji ima ambiciju da pozove ovaj parlament, da zajedno stane iza ovakvog, slažem se, značajnog predloga. Još jednom apelujem na vas da iskoristite nekoliko minuta i javnosti u Srbiji ponudite, ponovo kažem, makar jednu verziju istine ili događaja o kojima ova deklaracija govori i za koje, s pravom čini mi se, upotrebljavate vrlo teške ili vrlo oštre formulacije. U obrazloženju ste govorili pre svega o ljudima koji su nepravedno osuđenim, ovde je to najmanji problem. Ovde je pre svega reč o ljudima, a zapravo nisu imali, makar ne suđenje koje ispunjava elementarne principe zakonitosti, čini mi se, kako vi ovde kažete, odnosno principe pravednosti. Još neke formulacije su problematične. Nije uobičajeno da se u našim pravnim dokumentima koristi formulacija – dokazivanje pred nezavisnim sudom, to je tradicija anglosaksonskog prava, kod nas to ne znači mnogo, a sa druge strane otvaram prostor za relativizaciju. Pitam vas – da li formulacija, čija krivica je dokazana ili se dokaže pred nezavisnim sudom, otvara prostor da se otvaraju neki od novih postupaka u odnosu na one postupke koji su vođeni, recimo 1944/45. ili u nekim sličnim godinama? To je vrlo važno pitanje. Mi smo o tome danima ovde, gospodine Stefanoviću, razgovarali krajem prošlog saziva, kada su bili na dnevnom redu Zakon o rehabilitaciji i čini mi se Zakon o restituciji. Vi u tom trenutku niste bili narodni poslanik, ali mnoga od tih pitanja nismo zatvorili tada. Propisi koji su usvojeni nisu do kraja jasni. I tada su ti zakoni usvajani pred sam početak izborne kampanje, jednim delom zbog potreba ispunjavanja formalnih uslova EU i ušli smo u problem. Ako na to naslonite ovakvu nepreciznu formulaciju, bojim se da onda neće mnogo značiti ta dodatna formulacija o odsustvu ambicije, da se prekraja istorija koja će, pretpostavljam, biti usvojena na predlog jedne od političkih stranaka, odnosno poslaničkih grupa u ovom parlamentu. Konačno, a možda za mene i najvažnije pitanje, gospodine Stefanoviću, je pitanje kredibiliteta. Da li vi smatrate da vi i politička partija kojoj pripadate zapravo treba da budete monopolisti i na odnose sa Mađarskom zajednicom u ovoj zemlji i na odnose sa Republikom Mađarskom i na pitanja suočavanja sa nasilnom prošlošću, što je termin koji se uobičajeno koristi već dvadesetak godina, ne znam koliko vam je to poznato. Mislim da to nije dobar put. Prvo, postoji u međunarodnom odnosima i međunarodnoj politici nešto što se zove – korišćenje narušenog kredibiliteta. Naime, ja mislim da ste vi, kao neka vrsta pregovarača, sagovornika, idealni za svaku od zemalja recimo EU, kada bude pregovarala sa nama, zbog toga što je ili zbog toga što će, makar ja tako očekujem, prag vaše tolerancije na ucene, nefer zahteve biti mnogo viši nego što je kod nas koji nemamo potrebu da se na taj način dokazujemo, da peremo svoju ružnu prošlost i da dokazujemo kako smo i koliki smo evropejci. Ne zameram vam što se nalazite u toj situaciji. Svakako verujem da je bolje što danas zastupate ovakve političke stavove, a ne one političke stavove koje ste vi, ili još snažnije, gospodin Nikolić, koji je takođe deo ovog političkog projekta, zastupali pre 10, 15 ili 20 godina. Samo kažem da za zemlju nije dobro da to radite jedino vi. Od vas se očekuje da date više ustupaka i to je realno očekivanje. Nije to ni prvi put u istoriji međunarodnih odnosa da se dešava. Zbog toga nam tako izgledaju poslednje nedelje ili poslednji dani pred dobijanje ili nedobijanje datuma, zbog toga nam tako izgleda poslednjih godinu dana u odnosima i sa EU i sa najmoćnijim zemljama međunarodne zajednice. Odlučili ste da nosioci ovog projekta budu Tomislav Nikolić, kao predsednik Republike, formalno osoba koja nije član SNS, ali sasvim jasno predsednik koji je izabran na vaš predlog kao vaš kandidat, a da u parlamentu vaša politička stranaka nudi, odnosno predlaže ovakvu deklaraciju, a da vi budete njen formalni obrazlagač, odnosno predlagač. Mislim da to nije dobar pristup i da bi bilo mnogo pametnije da ste se opredelili za neki drugačiji pristup. Kada sam na početku govorio da se stiče utisak da ovo radite, možda ne samo, ali pre svega pod tim pritiskom, tog očekivanja, da morate da pokažete strašno veliku kooperativnost i novu politiku u poslednjim danima pred datum. Podsećam vas na jednu drugu situaciju gospodine Stefanoviću, na još jedan od primera vašeg kampanjskog načina bavljenja politikom. Podsećam vas, da ste u danima nakon donošenja oslobađajuće presude u slučaju Markač-Gotovina najavili a onda poslali parlamentu Predlog deklaracije, ili rezolucije, koja je takođe trebalo da se bavi pitanjima nasilne prošlosti, zločina, ubistava, masovnog proterivanja, recimo Srba, sa teritorije Hrvatske Ta fama je trajala nekoliko dana. U međuvremenu ste povukli taj zahtev. Više nema ni Srba iz Hrvatske, ni njihove teške sudbine, ni bilo čega sličnog u onome što radite. Zbog čega, takođe, mislim da je trebalo, ili da ste morali da izaberete drugačiji način? Vi ste, naravno, nekoliko puta u obrazloženju rekli da osuđujete, ili da je vaša politička poruka, da želite da osudite i sve druge zločine koji su činjeni tokom Drugog svetskog rata. Mislim da morate da budete eksplicitniji. Vaše političko ponašanje u prošlosti, relativizacija različitih delova naše istorije, relativizacija antifašizma, ako hoćete, mislim da vas sve danas obavezuje na to da vrlo jasno kažete na koje događaje mislite i šta je vaš definitivan politički stav. Još jedna stvar, u ovakvim okolnostima i u ovakvim danima nije moguće izolovati pokušaje, ispravljanje istorijskih nepravdi ovakve vrste, samo na period Drugog svetskog rata. Mnogo toga se dešavalo na ovim prostorima posle Drugog svetskog rata, najtragičnije stvari, nažalost, u periodu između 1990-1991. i 1999. godine. Meni, prosto, ne deluje logično i koherentno vaša politika u kojoj, verujem zbog želje da ispravite nepravdu, ali ipak se ograničavate samo na jedno pitanje, na pitanje zločina prema mađarskim civilima 1944-1945. godine, a istovremeno, recimo, vi ste još uvek politička partija koja nije prihvatila Deklaraciju u Srebrenici, koja se na vrlo problematičan način ponaša kada je u pitanju pomoć haškim optuženicima, odnosno osuđenicima koji su optuženicima, odnosno osuđenicima koji su optuženi ili osuđeni, što je još gore, za iste ili mnogo drastičnije stvari, povreda ljudskih prava, masovna ubistva, nego što je to slučaj sa ovakvom deklaracijom. Neću više insistirati na svim drugim otvorenim pitanjima koja postoje. Razgovarao sam maločas o tome sa kolegom Stefanovićem, pa smo čini mi se došli do neke zajedničke formulacije. Ovo je, otprilike, deklaracija između jogurta, onih sendviča koji su nuđeni Mađarima i nove evropske politike, ali negde zastala na pola puta, stalno između tog straha da vodite novu evropejsku politiku i da ćete možda već sledećeg vikenda krenuti jogurtom i autobusima na Vojvodinu i Novi Sad. Samo budite jasni, objasnite do kraja svoje stavove i verujem da neće biti problem za ovaj parlament da podrži ovakav dokument. Izvucite pouke iz onih grešaka koje su činili i vi i mnogi pre vas, koji su pokušavali za sebe da monopolizuju jednu ideju koju nisu u stanju da na adekvatan način sprovedu ili zaštite. Hvala.
Reč ima Slobodan Samardžić.
Poštovana predsedavajuća, mi danas imamo jedan važan akt, važan po posledicama, nego po namerama i zbog toga je sva ozbiljnost Skupštine neophodna da bi se on bar razmotrio, ako ne i sprečilo njegovo usvajanje. Činjenica da se jedna ovakva stvar, koja hoće da preispita neke akte iz prošlosti, iz 1944. i 1945. pre 70 godina, stavlja pod hitan postupak i na dnevni red od danas do sutra govori u najmanju ruku o lošim motivima predlagača. Lošim, u neku ruku neiskrenim motivima, jer postoji strašna razlika između sadržaja i forme, sadržaja i postupka. Ako se traži preispitivanje događaja iz 1944. i 1945. godine, pa potom i njegovo ispitivanje, pa onda ocena itd, pa na osnovu toga deklaracija, onda se razume da priprema za ovakvu jednu temu mora biti mnogo duža i ozbiljnija. To što ste se vi u uvodu pozvali na rad Međuakademske komisije srpske i mađarske akademije nauka, nije dovoljno. Kao prvo, mi nemamo rezultate tog rada. Trebalo je u najmanju ruku da nam podelite i da pročitamo i onda smo morali na brzinu da se obaveštavamo šta su oni radili i imamo vrlo parcijalne odgovore, odgovore koji dovode u pitanje vaše tvrdnje o određenim selima, jer ti odgovori se ne slažu sa onim što kod vas piše da je u tim i tim selima izvršen zločin, koji je posle proglašen, na osnovu kolektivne odgovornosti. Znači, tu nemamo nikakvu pripremu, a dokument je jako važan, on je pun zbog loših posledica, loših implikacija, loš je po spoljne odnose i unutrašnje. Naime, ako vi hoćete da mađarsku državu danas privolite zbog nekog cilja, vi to nećete učiniti tek tako, budite sigurni, oni vide na osnovu ovoga kako mi radimo i kako usvajamo za manje od 24 sata, da je ovo neiskrena ponuda, ako se ozbiljno uzima u razmatranje događaj iz Drugog svetskog rata iz 1944. i 1945. godine, pa i kasniji događaji. Prosto, mađarska država će to da učini i da prihvati i iz oportunističkih državnih razloga, kao što bi svaka država, nešto što joj odgovara prihvatila, neku ponudu neke druge države, posebno susedne države, posebno u stvarima koje su istorijski sporne među nama, ali nećete vi njih ubediti u svoju dobru nameru za dobrosusedskim odnosima na osnovu ovoga. Ovakve stvari kao što su događaji daleke prošlosti, koji su propušteni tokom decenija, da se ispitaju i istraže, ne mogu ovako brzo da se poravnaju. Ova deklaracija hoće volšebno da pokaže kako je sve u redu. Napisali smo jedan akt, uzeli gumicu i izbrisali prošlost, izvinili se, opet manir iz prethodne Vlade i završili smo priču. Naime, naši su odnosi i unutar zemlje i van zemlje veoma teški i komplikovani. Ako neko zamišlja da se to reši i rešava na jedan pravi dobrosusedski i prijateljski način, on mora da zna da će to trajati, da su tu potrebne zaista istražne radnje komisije, pa i revizije sudskih postupaka i procesa koji su bili pogrešni i koji su doveli do novih animoziteta. Znači, ovo se radi zarad dobijanja datuma. Ne znam šta se u ovoj državi nije uradilo zadnjih mesec dana zarad dobijanja datuma. Pričam o Kosovu mesecima i godinama, jer je prethodna Vlada rešila da žrtvuje Kosovo da bi se dobilo nešto u EU, a ova Vlada ima sada manje vremena za to, pa brzim koracima radi ono što se od nje traži i ne traži. Znate, jedan ovakav akt je prelio čašu, iako mislim da je čaša prelivena odavno, kada je u pitanju odbrana državnih interesa, povodom evropskih integracija. Uopšte nisu u pitanju evropske integracije, nije o njima reč. Reč je o nekoj stvari koju niko živi ne može da objasni u ovoj zemlji šta znači, i niko iz Brisela neće moći da objasni šta znači taj datum. Reći će vam formalno, jel, to znači, odobrenje početka pregovora oko pristupanja. Kada to počinje, koliko će to da traje, kakve su pozitivne posledice za državu, to neće niko moći da objasni sem lažnih obećanja kao što su investicije itd. Sećate se, kada smo kukali za kandidaturu, glavna propaganda u zemlji je bila kada dobijemo status kandidata, investicije će da pohrle u Srbiju. Isto će biti i sa datumom. Zarad toga, tako nečeg maglovitog, nikakvog, mi sada pravimo ovakvu deklaraciju kao Skupština, kao državni organ, izjašnjavamo se o jednoj stvari gde nemamo pravo da se izjasnimo bez prethodnih radnji, na to nas terate. Ovde je u pitanju jedan istorijski predmet, par ekselans, jedna nepravda, čije sve elemente i dimenzije, nisu jasne ljudima. Vi imate na terenu u Vojvodini sećanja na to i to je sada druga ili treća generacija ljudi. Prva generacija verovatno nije ni živa, koja ima živa sećanja. Ta sećanja između jednih i drugih su potpuno oprečna u antinomijama, to je već jedan pokazatelj da ne možete brzo nekom mašinom, volšebno razrešiti taj problem, pogotovo ne deklaracijom. Šta zapravo to znači? Vidite, kada je evropski kontekst u pitanju, ja ću navesti jedan primer, ali posle jedne male i kratke analize od dva ili tri minuta tog istorijskog konteksta gde je došlo 1944. i 1945. godine. Svi mi znamo, ma koliko se ne bavili istorijom, da je Bačka bila pod mađarskom okupacijom, mađarska je tada bila fašistička država, potpisnica Trojnog pakta i veliki saveznih Hitlera i Musolinija, isto kao što je Banat bio pod nemačkom okupacijom i tu su se vršili veliki zločini. To svi dobro znamo, a posle toga je došlo vreme osvete. To je nešto što je jako teško, premda je prethodna država, ona komunistička imala još vremena, jer je bilo i dokumenata i sećanja da istražite stvari i da ih u nekom revidiranom procesu na onoj individualnoj osnovi istražite i učinite taj korak ka pomirenju. To je sada nama ostalo. Mi ćemo to još teže da uradimo. Pitajte se da li je sličan slučaj u Rumuniji ili Slovačkoj, apropo Mađarske, bio tokom ovih evropskih integracija. Oni su imali zajednički interes. Bili su u zajedničkoj korpi za ulazak u EU. Rumunija nije dopustila nikakve mađarske invektive prema mađarskoj manjini u Rumuniji, a Slovačka još vehementnije to odbila. Jedan drugi slučaj koji uzimam kao slučaj kako evropski političari rešavaju tu stvar, Lisabonski ugovor je stupio na snagu 1. decembra 2009. godine. Poslednji koji je zadržao stupanje na snagu tog ugovora, jako važnog za funkcionisanje Evropske unije, je bio Vasel Klaus, predsednik Češke Republike. I posle onih irskih referenduma i posle raznih ucenjivanja Poljske i Češke oko Povelje osnovnih prava i zahteva Irske oko abortusa i mnoge stvari koje su se zadržavale stupanje na snagu tog ugovora, Klaus je povukao poslednji potez. On nije potpisao već ratifikovani Lisabonski ugovor, koji je ratifikovao Češki parlament. Nije ga potpisivao nekoliko meseci čekajući da se sve ove prethodne radnje i prepreke završe, a onda je postavio svoj uslov, a to je garancija EU, apropo sudetskog problema, da se Nemačka država i sudetski Nemci neće više osvrtati na taj problem i da će zapravo ta stvar biti skinuta ad akta sa odnosa Češke i Nemačke u budućoj Evropi. Napravljen je poseban protokol zarad takvog jednog zahteva i Klaus je rešio problem sudetskih Nemaca. Mi možemo da govorimo koliko hoćemo, da analiziramo nepravdu koja je njima učinjena, bar na nivou imovinskih prava, ali to je slično sa Bačkom i sa Banatom. Tamo su Nemci na teritoriji Češke Republike bili saveznici, domiciono stanovništvo tim fašističkim režimima koji su tu defilovali i stvar se tako završila, nasiljem, proterivanjem, oduzimanjem imovine i konačno jednim protokolom EU uz Lisabonski ugovor. To je ponašanje evropskih političara koji vode računa i o svojoj državi i o budućoj evropskoj perspektivi susedskih naroda. Dakle, stvar je završena istorijski. Šta mi radimo? Mi radimo potpunu obratnu stvar. Zarad jednog čina, koji je u nekoj perspektivi nejasan i potpuno nesiguran, mi vraćamo ceo taj kompleks animoznosti među stanovništvom na teren. To će možda biti suspregnuto delovanje vlasti ili ćutanje medija ili raznim represivnim i polurepresivnim merama, ali to će ostati i to nije način. O tome govorimo. Druga loša konsekvenca ovoga o čemu ste morali da razmišljate baš zato što su stvari vezane istorijski, zato se i osvrćem na istoriju, jeste mogući efekat presedana ovoga što je sadržaj današnje deklaracije. Pomenuo sam Banat i Nemačku. Tu je slučaj bio još drastičniji nego u slučaju Mađara u Bačkoj. Dakle, postojalo je nasilje. Ljudi su bili terorisani pod tezom kolektivne odgovornosti i sve ono što današnji pravni sistemi ne odobravaju. U Banatu je bilo masovno proterivanje. Nemačka manjina bila je najveća nacionalna manjina u bivšoj Jugoslaviji. Oni su proterani i to je zapravo jedna istorijska činjenica. Oni imaju svoja udruženja, kao što i sudetski Nemciimaju udruženja širom Nemačke, naslednika druge, treće, četvrte generacije, koji gledaju da bar imovinu vrate i koji rade sa svojom državom, nemačkom Vladom, na toj stvari. Pazite, ova stvar je još ozbiljnija. Mađarsko stanovništvo bar živi na području Bačke i hvala Bogu da živi posle Drugog svetskog rata. Ono je smanjeno na osnovu delovanja komunističke vlasti posle Drugog svetskog rata, ali je u ogromnoj većini opstalo i živi svoj život i deli sudbinu ostalih ljudi u ovoj državi. Nemačko stanovništvo je proterano. Ono može na osnovu ovog predsedana i onih svojih udruženja da traži istu stvar sa punim pravom. Opet je neko vršio represiju nad više od 300-400 hiljadu ljudi, koji su proterani šta više. Vodite računa o konsekvencama takvog jednog koraka. Ovaj korak može biti presedan, a ona konsekvenca će biti daleko gora i zato govorim da vodite računa o tome šta radite, jer ovo neće na dobro izaći. U našoj državi je od pre jedno pet godina nastala moda izvinjenja i donošenja deklaracija i rezolucija kojim će se navodno ispraviti ove krive drine iz prošlosti bliže i dalje. Dakle, prošla Vlada je uvela taj jedan stil ne bi li odobrovoljila susede i Brisel i razne države koje žare i pale po EU, pa smo onda imali i onu Deklaraciju o Srebrenici, koja je bila doneta, kako god bilo, ipak na način koji je proceduralno zadovoljavao minimalne uslove. Dakle, imali smo vremena da je pročitamo. Postojala je javna rasprava o toj stvari. Uveliko se već pisalo i u inostranstvu i u zemlji o tome šta se zapravo dogodilo u Srebrenici. Uveliko su iznošene činjenice itd. Mi smo imali, tako da kažem, neki verbalni okršaj ovde i polemiku u Skupštini i glasalo se onako kako se glasalo. Rezolucija je prošla, ali to je uvod u te parcijalne dokumente Skupštine, kao što je i ova parcijalna. Glavna zamerka DSS bila je ne osuda zločina, nego osuda zličina prema Muslimanima, jer su zločini bili na sve strane. Ovde takođe imamo nasilne akte i zločine prema jednom narodu, prema predstavnicima mađarskog naroda u jednoj situaciji gde su živeli i mnogi drugi narodi, pod istim tim režimom fašističkim i pod istim tim režimom komunističkim. Dakle, i jedan i drugi su vršili nasilja, premda se ona ne mogu porediti, to moram da kažem. Ovo drugo je bar bio neki revanš, a ne inicijalna kapisla za taj lanac nasilja. Dakle, kako smo krenuli pre nekoliko godina,tako nastavljamo sa Mađarima. Možda ćemo sutra sa Nemcima, prekosutra sa Vlasima. Sećate se da je dobijanje kandidature bilo na kraju u pokušaju predsednika Rumunije Baseskua, da otvori vlaško pitanje u Istočnoj Srbiji. Vidite kako je taj proces osetljiv i koliko on može da zavede i povede raznih tajnih agendi države da se okoristi o slabosti jedne države koja je spremna zarad nekakve maglovite budućnosti da žrtvuje sve ono što inače u toj zemlji vredi, počev od teritorije, pa do samog poštovanja itd. Upravo je to ključna reč kojom hoću da završim ovo moje izlaganje. Mi ovom deklaracijom imamo jednu potvrdu našeg samoponiženja koje se već godinama okreće najpre u javnom mnjenju, pa onda u raznim grupama tzv. elite srpske, da bi najzad došlo do političke klase, koja je interiorizovala taj jedan osećaj samoponiženja ličnog i samoporicanja sebe kao države i kao nacionalnog identiteta. Dakle, došli smo dotle da činimo sve što se od nas traži bez diferencijacije, bez razlikovanja. Potpuno nam je svejedno. Radite šta hoćete, samo nam dajte datum. Dajte nam, molim vas, datum. Uzmite šta hoćete i imaćete ono što hoćete. To je ono što mora da se zaustavi. Mora da se zaustavi zato što je to relativizacija sveta. Nema relativizacije države i naroda i njegove istorije i njegove sadašnjosti i njegove budućnosti, a ona započinje sa ovom relativizacijom fašizma tokom Drugog svetskog rata u Vojvodini, posebno u Bačkoj i Banatu, pa i u Sremu, razume se, jer i on je bio pod određenom fašističkom okupacijom. Relativizacijom fašizma, potom relativizacijom komunističkog terora posle Drugog svetskog rata, koji je takođe tema za preispitivanje, ali ne ovako parcijalno, sad ćemo da preispitujemo kako su prošli Mađari, pa Rumuni, pa možda će i Srbi doći u jednom momentu na dnevni red, vi znate šta je učinjeno u Beogradu 1944. i 1945. godine, i onda ćemo dogurati do one poslednje tačke samoponiženje, čemu prisustvujemo iz dana u dan. Naše državno rukovodstvo se na najsramniji način udvara zapadnim političarima. Dakle, to ne može više da se gleda na televiziji. Govorim moj lični utisak, a imam dosta ljudi sa kojima sam razmenio takav utisak i koji zaista smatraju da na ovako niske grane politička aktivnost i politički poziv nije nikada pao. Zato govorim o ovoj deklaraciji kao jednom aktu u takvom nizu kretanja i ponašanja ove države i njenih predsednika i to ne može završiti na dobro. Ako hoćete evropske integracije pokušajte da to učinite ali bar malo uspravite kičmu i dignite glavu, više će vas ceniti. To je naše iskustvo. Inače stvar je odložena za jedno 10, 15 godina najmanje kad se o Briselu radi, tako da imamo vremena da ih preispitamo i sebe i našu strategiju i naš odnos prema EU, pa onda i odnos prema susedima. Hvala na pažnji.
Hvala. Nebojša Stefanović. Izvolite.
Dame i gospodo, razumem da pojedini članovi ovog doma žele da predstave da ovde piše nešto što ne piše. To je njihovo pravo. Ali, dokument je veoma jasan i ovde piše sve što smo želeli da kažemo. Pročitaću vam prvi stav deklaracije koji kaže da – Narodna skupština Republike Srbije najoštrije osuđuje akte protiv civilnog mađarskog stanovništva iz Vojvodine, počinjene 1944. do 1945. godine, kojima su određena lica iz nacionalnih razloga lišena života, slobode, ili drugih prava bez sudske ili administrativne odluke. Da li ima neko u ovoj sali ko bi mogao da bude protiv ovog? Da li neko zagovara da se može preći preko toga da se ljudi ubijaju, a da nema sudske presude, da se zatvaraju i da im se oduzima imovina, ko god oni bili. Ali, mi u drugim članovima govorimo o drugim ljudima kojima je to isto rađeno, i ne vidim šta je razlog da ulazimo u jedan, čini mi se sukob oko nečega što je potpuno normalno. Istovremeno bilo je nekih koji možda nisu najbolje razumeli. Mi ovde govorimo i o onima koji su lišeni ovih prava bez suđenja ali i onima kojima su izrečene neke odluke na osnovu nacionalne pripadnosti. Apsolutno smo protiv da se bilo ko osuđuje, proganja ili bilo šta da mu se čini zato što pripada nekoj nacionalnoj grupi ili nekom narodu. Sud mora da postoji i treba da osudi one koji su krivi. Oni koji su stradali samo zato što su pripadali nekom narodu to ova Narodna skupština mora da osudi. Ne mogu da dozvolim i ne mogu da ćutim kada se kaže – relativizacija fašizma. Moj deda se borio u partizanima, 1945. godine učestovao je u borbama na Sremskom frontu i za to je odlikovan medaljom za hrabrost. Moja porodica se za to borila snažno i ovde se ne radi o relativizaciji fašizma, hoću da dozvolim da neko meni to spočitava. Ovde takvog nečega nema. Najsnažnije smo osudili uvek, i Srbija to čini svakog trenutka, i ova Vlada i ova većina, svaki fašizam, fašizam koji je postao 1939. godine do 1945. godine, ali i sve ono što je urađeno u ime drugih, a može se podvesti pod fašizam. Ubijanjem nevinih ljudi zato što su pripadali jednom narodu je isto fašizam, bez obzira kakav su ideološki znak nosili oni koji su to činili. Ovde se ne radi o sukobu između dva naroda. Srpski narod nije onaj koji želi da čini zločine, niti je genocidan, niti bilo šta slično. Ovde se radi o postupcima određenih ljudi, ne ulazeći u to kakvi su ti ljudi bili i koje nacionalnosti su pripadali, koji su tada predstavljali različit nivoe vlasti i koji su donosili te presude i činili takva dela i bez presuda. Mislim da je to suština ove deklaracije. Trudiću se da se ne javljam do kraja, ali za ovo sam bio prinuđen da reagujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Samardžić, replika.
Ako je reč o ispravci stvari koje su urađene u prošlosti, to može samo sud da uradi. Onda morate da revidirate te sudske procese koji su na osnovu kategorije kolektivne odgovornosti optuživali i vršili nasilje nad stanovništvom. Svako ime mora da se vidi, da se kaže i to je način kako to možete da uradite. Ako to radite onda to morate da radite na nivou čitave zemlje, 1944. i 1945. godine. Dakle, takvih delovanja nepravednih i nepravičnih i delovanje novog režima je bilo prema svima. Takođe morate da pogledate šta je bilo u vremenu od 1941. do 1944. godine kada su fašistički režimi vladali na to području, tri fašistička režima. Moraju da se sakupe imena žrtvi i onda da se ispita svaki od tih pojedinačnih slučajeva. Siguran sam da to niko ne može da uradi. Ovo je samo jedna apstraktna pretpostavka, ali zašto onda pravimo ovako jedan "anblok", jednostavna potez gde se svi rehabilituju koji su osuđeni po principu kolektivne odgovornosti? Može da se desi, na osnovu te rehabilitacije da neko promakne ko je stvarno bio zločinac. Zašto? Zato što ne idete individualnim putem. To je pogrešno sa stanovišta preispitivanja istorije kroz sudski proces. Mi suviše ozbiljno pričamo o ovim stvarima. Vaša namera je da otvorite jednu novu stranicu dobrosusedskih odnosa i sada činite brzopleto korak koji ne može da se preduzme tek tako. (Predsedavajuća: Vreme.) Što se tiče revitalizacije fašizma, imajte u vidu da u konsekvenci to može biti upravo to. Na neki način može biti amnestija određenih akata Kortijevog režima u Bačkoj, gde je stanovništvo uglavnom…
Hvala gospodine Samardžiću. Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Karolj Čizik.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predsedniče, dame i gospodo, prošlo je mnogo vremena, mnogo godina od 1944. godine do danas. Desilo se mnogo toga, čak i ljudi koji se nikada nisu pomerali iz svog rodnog mesta promenili su mnogo država. Mnogi su čekali ovaj današnji dan, ali ga nisu mogli dočekati jer je veoma dugo trajalo. Otišli su, nisu doživeli dan izvinjenja, dan rehabilitacije, oslobođenje od kolektivne krivice koja mi je visila nad glavom poput Domaklovog mača. Postavlja se pitanje da li bilo ko ima pravo u njihovo ime da oprosti zbog onih dela i nedela koja su ni krivi ni dužni bili prinuđeni da pritrpe, ali oprostiti se može samo onima koji to traže. Mi iz LSV pozdravljamo ovu inicijativu i veoma rado bismo učestvovali u njenoj izradi, međutim nismo bili zamoljeni od onih koji su to pripremili. Takođe bismo rado doprineli sazivanju ove sednice našim potpisima, da nas je neko obavestio. Ovako, bez nas je sam tekst deklaracije ostao siromašniji. Mogli smo ovaj dokument učiniti preciznijim i tačnijim, jer su naši roditelji bili ti koji su na ovaj ili onaj način doživeli te strahote posle Drugog svetskog rata. Bez obzira na te okolnosti verujemo da je sam tekst izrađen sa najboljom namerom. Treba da pohvalimo ovu Vladu jer su imali hrabrosti da povuku ovaj potez, da donesu hrabru odluku koja je nedostajala svih ovih godina, od vremena Tita do prethodne Vlade, gde su svi ignorisali stvarnost, nisu imali smelosti da se suoče sa sopstvenom istorijom i bili su u sukobu sa samim sobom. To je hrabar i težak korak koji će zasigurno doprineti tome da se srpski narod sa svih prostora približi evropskim vrednostima i da se uključi u evropski krvotok. Ovo je nesumnjivo najznačajniji korak priznavanja stvarnosti i prekidanja sa virtuelnom politikom koju smo do sad vodili. Živeli smo od kredita sa bolesnom ideologijom ili bez nje. Nezadovoljstvo smo lečili ratovima da bi do današnjeg dana postali najsiromašnija zemlja ovih prostora. Ta pogrešna ideologija nas tera da ignorišemo Zakon o lustraciji. Prošlo je 10 godina od donošenja tog zakona koji do današnjeg dana nije stupio na snagu. Mi smo jedina postkomunistička zemlja u Evropi koja nije sprovela lustraciju. Smatram da je i za to potrebna hrabrost, ali bez toga nema napretka. Bila bi velika šteta da i zbog toga gubimo toliko vremena. Treba da je jasno svima nama da bez lustracije ne možemo u EU. Sa onima koji su pljačkali, tukli, ubijali, iseljavali ili huškali na sve to, neće nas pustiti u porodicu evropskih zemalja. Posle tolikih žrtava ne smemo da se zaustavimo na koraku od našeg cilja. Znam da tekst deklaracije ne sme da bude dugačak. Ipak, moram ukazati na neke krupne nedostatke. Ako neko ne poznaje istoriju dovoljno, čitajući ovaj dokument mislio bih da su nedela izvršena samo u tri sela – Čurugu, Žablji i Mošorinu. Naravno, i to bi bilo mnogo, ali je to daleko od istine. Mislim da je suvišno da ređam imena ostalih mesta gde se na sličan način postupilo, npr. Bečej, Ada, Senta, Kanjiža, Martonoš, Subotica itd. Lakše je nabrojati tih nekoliko mesta gde to nije rađeno zahvaljujući prisustvu pripadnika Crvene armije koji su odlučno bili protiv svih vrsta streljanja i fizički su poterali streljačke odrede. Takođe, smatram velikim nedostatkom deklaracije da se ograničava samo na žrtve mađarske nacionalnosti. Mi iz LSV se zalažemo za prava svih građana Vojvodine i za njihovu ravnopravnost u svakom pogledu. Nemamo pravo da zaboravimo nevine žrtve pripadnika ostalih naroda, pre svega Nemaca. Stradali su i vojvođanski Srbi, koji su pokušavali spasiti svoje komšije. Ne zna se broj opljačkanih i proteranih nemačkih porodica, koje su bez ičega transportovane u stočnim vagonima, niti koliko ih je streljano. Smatram da je diskriminacija dok govorimo o Mađarima, a sve ostale nevine žrtve zaboravimo, kao da se ništa nije desilo. U obrazloženju lepo piše da se prihvatanjem ove deklaracije nadamo približavanju EU. Zašto je bilo teško deklaraciju proširivati na ostale narode? Čuli smo da je pre ove sednice na Odboru prihvaćen jedan amandman koji se bavi sa tom tematikom, Međutim, onda se postavlja pitanje da li bi trebalo i naslov, odnosno naziv te deklaracije promeniti? Na kraju, moram još da dodam još nekoliko bitnih činjenica, 2003. godine je Skupština AP Vojvodine usvojila Rezoluciju o nepostojanju kolektivne krivice, kada je Skupštinom predsedavao Nenad Čanak. Šteta je da Skupština AP Vojvodine nema zakonodavnu vlast, jer bi u tom slučaju to sve bilo rešeno pre 10 godina. Sa tom temom još treba mnogo da se bavi nauka. Istorijska istraživanja bi trebalo da se intenziviraju, da bi se u što većoj meri i sa što većom sigurnošću utvrdile istorijske činjenice, stradanja svih naroda posle završetka Drugog svetskog rata. Da svima bude jasno da je antifašistička borba istorijska tekovina našeg društva i mi to ne osporavamo. Mi iz LSV smo spremni i pored tih nedostataka da podržimo ovu deklaraciju u nadi da ćemo na taj način unaprediti naše društvo i biti za korak bliži EU. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Dijana Vukomanović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, obraćam vam se u ime SPS koja se ponosi time što baštini tekovine narodno-oslobodilačke i antifašističke borbe. Takođe vam se obraćam u ime partije koja čini vladajuću koaliciju i koja je odlučna da sa našim koalicionim partnerima uđe u Evropu i, da tako kažem, samim tim i da deli kulturu mira i kulturu pomirenja unutar te Evrope u 21. veku. Mi danas raspravljamo o tekstu jedne deklaracije koja je locirala da se ovde u našoj zemlji u državi čiji smo građani dogodio zločin, koja je precizirala gde se taj zločin dogodio. Pominju se opštine Čurug, srez Žabaljski u Vojvodini, ali isto tako, ono što je najvažnije, locira da je taj zločin počinjen nad nevinim pripadnicima mađarske nacionalne zajednice. Moje uvažene kolege, koje isto kao i ja baštine neko to intelektualno obrazovanje i koji, sigurna sam, dele humanističke vrednosti u kojima smo porasli i u kojima smo obrazovani, su izrazile mnogo ograda i mnogo sumnji – a šta će biti ako ova Narodna skupština usvoji ovako sročen tekst deklaracije. Nadam se i izražavam uverenje u ime poslaničke grupe SPS da će to biti jedan značajan korak napred u kulturi mira, u garantovanju pravne države u Republici Srbiji i u jačanju principa pravde i vladavine zakona. Mi imamo, gledajući, jer nismo usamljeni u ovoj Evropi i na ovim prostorima, puno primera iz nedavne ili dalje prošlosti o tome kako su mnogi narodi koji su bili sukobljeni u istoriji imali i mnogo veće ceremonije i mnogo veće i značajnije deklaracije pomirenja, počevši od Nemaca, to su uradili osnivajući Evropsku zajednicu, i Francuzi i Nemci i Englezi. Kasnije, to nedavno možemo da vidimo i na "Paradi mira" da rade i Nemci i Rusi, kad nemačka kancelarka Merkel stoji na "Paradi pobednika antifašističke borbe ruskog naroda" i kad defiluju vojnici Ruske armije. To se nedavno desilo i u Berlinu, kad su se građanima Berlina obratili predsednik Obama i kancelarka Merkel, kada je predsednik Obama, evocirajući govor Kenedija iz 1963. godine rekao da je on Berlinac, građanin Berlina, ali isto tako i građanin sveta. Zaista želim da verujem da mi u ovoj Narodnoj skupštini, narodni poslanici i poslanice, zaista treba da se ponosimo tim multietničkim i multikulturalnim sastavom naše skupštine. Ja izražavam zadovoljstvo što u našim redovima ima uvaženih koleginica i kolega pripadnika ne samo mađarske nacionalne zajednice, nego i drugih ne srpskih, da tako kažem, ili manjinskih zajednica. To je naša prednost i nikako ne može biti mana. Tekst ove deklaracije odražava upravo taj naš identitet i činjenicu da su građani pripadnici Mađarske i nekih drugih nacionalnosti lojalni građani ove države. Mi ne možemo, kako apeluju neke uvažene kolege iz drugih poslaničkih klubova, da odmerimo količinu pomirenja i količinu izvinjenja za nešto što se loše dogodilo. Dozvolićete mi da u ovom kontekstu i kao podršku tekstu ove deklaracije citiram reči jednog mudrog čoveka koji je rekao da čovek ne može da bira vreme u kojem će se roditi i živeti. Od njega ne zavisi ni od kojih roditelja ni od kog naroda će se roditi, ali od njega zavisi kako će postupati u datom vremenu, da li kao čovek ili kao nečovek, bez obzira na to kom narodu i od kojih roditelja. Možda je ovo citat koji nije toliko pamtljiv, ali ako citiram njegovu sledeću rečenicu, koja je glasila kratko i efikasno – budimo ljudi, setićete se da je to rekao Patrijarh Pavle. Dakle, SPS podrškom ovako sročenom tekstu ove deklaracije upravo potvrđujemo to da smo ljudi, da smo protiv nečovečnih dela, protiv zločina počinjenih prema nevino stradalim ljudima. Zato ovo ne smatramo samo kao izvinjenje jednom narodu ili pripadnicima jedne nacionalne zajednice, nego istovremeno i kao izvinjenje našem celom narodu, zato što, uverena sam da su Srbi većinom miroljubivi, pravdoljubivi, slobodarski narod, bar to sami o sebi pričamo i to treba da dokazujemo ovakvim delima, kao što će biti podrška ovako sročenoj deklaraciji. Neke uvažene kolege su izrazile zabrinutost kakve će političke posledice izazvati ovako sročena deklaracija, odmeravajući možda neke reči koje nisu za odmeravanje, jer kao što sam već rekla, ne možete da kontrolišete količinu izvinjenja i ne možete da kažete da je neki zločin mnogo manji ili neki mnogo veći od drugih samo zato što je ubijeno, postradalo, lišeno bespravno slobode ovoliko ili onoliko ljudi. Upravo je u preambuli deklaracije naglašeno da su formirane međuakademske grupe i da će istoričari koji su za to obrazovani i koji o tome mnogo više znaju nego mi biti angažovani na utvrđivanju činjenica. Dakle, isto kao što zločin nikada ne zastareva, ne mora i ne sme da zastari izvinjenje. Zajedno smo na jednom velikom poslu i delimo svi istu političku sudbinu kao građani ove zemlje, zalažemo se isto kao za pripadnike srpskog naroda da budemo lišeni odgovornosti kolektivne za nešto što su počinili pojedinci i upravo je tekst ove deklaracije na tragu toga za šta se zalažemo za pripadnike našeg naroda. Prema tome, apelujem da ne odmeravamo svaku reč i ne bojimo se posledica nečega što zaista nema ni jednu spornu rečenicu koja bi mogla voditi u počinjenje nove nepravde. Ovako sročenim tekstom deklaracije insistiramo na nekoliko načela, da je ljudski život neprikosnoven, da je ljudska sloboda neprikosnovena. To su sve rečenice koje su zapisane u našem Ustavu i da bismo održali mir na ovim našim prostorima moramo uvek insistirati na pravdi i zato tekst ove deklaracije govori o preispitivanju odluka koje je donela tadašnja Komisija za utvrđivanje zločina, okupatora i njihovih pomagača u Vojvodini. Naravno da mi ovde ovim tekstom deklaracije ne revidiramo istoriju. U našoj novijoj istoriji od Prvog pa i od Drugog svetskog rata ima mnogo belina koje se boje raznim bojama, od crne pa do onih ideoloških boja. Nismo interpretatori istine ili zabluda ili pogrešaka ili zločina na osnovu pripadnosti našoj političkoj partiji. Mi smo jednaki. Jednaki smo u tome da smo građani Republike Srbije i da u 21. veku to pravo i tu slobodu treba da dajemo i garantujemo i na ovaj način tako što ćemo se uvek sećati nevino postradalih žrtava i deklarisati da nećemo da dozvolimo da se takvi zločini i takve greške ponove. Parafrazirala bih jednu rečenicu koja glasi da država nije skup građana. Država je jedna večna zajednica između onih koji su nekada živeli, koji više nisu među nama, između onih kakvi smo mi koji sada žive i onih koji će tek biti rođeni. Tekst ovakve deklaracije usmeren je i na prošlost i na sadašnjost, ali isto tako i na budućnost. Mislim da ti rituali davanja izvinjenja u kojima i mi učestvujemo kao političari ne mogu naneti štetu, da oni nekontaminiraju politički prostor i politički rečnik i da neće naneti nikome zlo. Naravno da se mogu uvek videti ne samo u ozbiljnim istorijskim knjigama nego i u tabloidima, u svakodnevnoj štampi pokušaji manje ili veće, ponekad i nedopustive revizije istorije, ali isto tako kao kada budno reagujemo kada smo mi predmet, pripadnici srpskog naroda predmet pokušaja revizije istorije mislim da isto tako trebamo dati podršku onom poslu na kome su ozbiljni istoričari angažovani, kao što je to u slučaju akademika iz naše zemlje i iz Mađarske. Isto tako smo na zajedničkom poslu kao političari. Zašto je sporno da ova deklaracija jeste u svetlu i kontekstu približenja i uključenja Srbije u EU i naravno da ova deklaracija dolazi u čast predstojeće posete predsednika Mađarske, Janoša Adera, što nije sporno. Zašto na ovaj način ne bismo poželeli pripadniku jednog velikog evropskog naroda dobrodošlicu? Mislim da samo politika mira može Srbiju da predstavi u jednom svetlu. Ako pratite istraživanja javnog mnjenja, ne ona koja su sprovedena samo u Srbiji, videćete da je rejting Srbije bio loš u poslednjih 20 ili 30 godina. Takođe ćete videti da se rejting Srbije naglo popravio i da će to doneti boljitak svim građanima bez obzir kojem narodu pripadaju i kojoj nacionalnoj zajednici ili nacionalnoj manjini ili kojoj političkoj partiji pripadaju. Evropa jeste multikultularna. Mi živimo u jednoj globalnoj zajednici. Ne želimo da budemo izopšteni i ono što su razvijeniji narodi činili pre nas već decenijama, već od Prvog ili Drugog svetskog rata pa na ovamo, mislim da i mi kao odgovorni političari treba da činimo. U tom smislu SPS izražava podršku ovoj deklaraciji i misli da ona doprinosi kulturi mira i pomirenja.
Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih od 1944. do 1945. godine zatekao nas je juče prilično iznenađene upravo tom brzinom o kojoj su mnogi govorili da se stavi na dnevni red ovako ad hok, da se o tome neusaglase neki stavovi i prvo što smo konstatovali kao poslaničkih klub kada smo seli da donesemo neki stav o tome i da o tome razgovaramo rekli smo da nemamo dovoljno informacija zašto ovom brzinom ovakav akt o događaju koji je 70 godina iza nas. Ali, kao odgovorna poslanička grupa, odgovorna politička stranka, pre svega sa nacionalnim predznakom smatrali smo da treba iznesemo svoj stav, oko koga smo se dugo juče izjašnjavali, uzimali u obzir sve činjenice jer nas gledaju građani Republike Srbije i očekuju da vide naše političke stavove. Bez obzira koliko ova deklaracija ima težinu ili nema, tako neki kažu, ona nas ipak legitimiše po pitanju nekih važnih političkih tema kojima se deklarišemo. Pre svega, osuđujemo svaki rat i ono što je malo čak tragikomično je kada kažemo nevine žrtve. Žrtve su žrtve. Zar ima onih koji su zaslužili da budu žrtve? Ne, svi su nevini, svi koji su u ratu oni su žrtve. To je najstrašnija posledica rata. Osvrnuću se na Mihiza koji je svojevremeno govoreći o strahotama Drugog svetskog rata govorio o svojoj majci i rekao kako je ona teško iznela rat i prehranila decu i sačuvala im živote žrtvujući se bezgranično. Rekao je da je ona samo jedna iz armije onih bezimenih ljudi koji nikada neće dobiti spomenik a morali su da iznesu veliku žrtvu u ratu. Nažalost, spomenici se podižu samo onima koji ratove započinju, a nikada onima koji moraju da iznesu to. Ja sam Srpkinja iz Sombora, grada na severu Vojvodine, grada na severu Srbije, grada koji je u Bačkoj i grada u kome se o ovoj temi mnogo zna. Uz to, potomak sam direktni solunskih dobrovoljaca, kraljevih dobrovoljaca iz Prvog svetskog rata koji su zato što su bili spremni da krenu da brane Jugoslaviju, da brane Srbiju u Prvom svetskom ratu otišli do Soluna, a mnogi se nisu vratili i oni koji su se vratili za uzvrat, ceneći njihovu hrabrost i junaštvo i nesebični patriotizam, kralj ih je naselio zajedno sa porodicama na granicu Srbije ka Mađarskoj. Ja sam iz sela Rastina. To je onaj isti živalj koji je baš zbog tog političkog opredeljenja i tog političkog stava u tom vremenu u Drugom svetskom ratu bio interniran zajedno sa svim porodicama u mađarski logor Šargo. Mi smo na onim prostorima živeli vekovima, iznalazeći rešenja u najtežim situacijama. I preživljavali. Nije bilo lako, ali ratovi su dolazili i iskušavali nas, opet na strašne načine. Da ne govorim samo o tome šta smo mi podnosili, šta smo mi tamo preživeli, to su prostori koji su uvek bili trusni kada je u pitanju ratna situacija, ratni vihor ili tuđe političke ambicije i naravno, uvek sa velikim brojem žrtava. Pomenuću da je tom događaju i tim žrtvama 1944-1945. godine prethodilo dosta toga i da su upravu tu frustraciju ljudi na težak način u jednom momentu ispoljili. Ona traje dugo i to svi znamo. Znamo mi kako je Čurug teško živeo sa tom istinom. Ovo jeste jedan momenat pokušaja da se taj bolan period i bolna istina iz istorije prevaziđe, ili kako mi to moderno kažemo – amortizuje. U ime Mađara koji ovde žive vekovima, pomenuću mnogo divnih primera iz njihove istorije i jednog čoveka za koga nisam čula da ga je iko ovde pomenuo, to je Pal Teleki, mađarski premijer koji je izvršio samoubistvo upravo ne slažući se sa takvom politikom, a bio je desničar i antisemita, grof Pal Teleki. Ono što zameram, evo sada kažem mojim kolegama poslanicima iz mađarske nacionalne manjine, u Beogradu, u Borči, postoji ulica Pala Telekija, a nijedan grad u Vojvodini nije dao njegovo ime ni jednoj ulici. To apelujem da opštine u Vojvodini, barem one gde živi značajan broj mađarskog nacionalnog korpusa, da isprave tu istorijsku grešku. Nasuprot tome, postoji primer, Endreja Bajčija Žilinskog, poslanika. Doduše, mnogo je ulica sa njegovim imenom. To je jedan izuzetan čovek, koji nije izvršio samoubistvo, nego je ubijen zato što je izneo istinu o raciji. Dakle, u ime istorije i istine pročitaću, čisto da bi se smanjile strasti i videlo da je velikih ljudi i velikih vizionara, velikih humanista i dobrote bilo na svim stranama i zlikovaca bilo na svim stranama, da podsetim ono što je dobro u ljudima, jedan deo pisma Pala Telekija, koje je uputio admiralu Hortiju. "Uzvišena ekselencijo, prekršili smo reč iz kukavičluka, što je u suprotnosti sa ugovorom o večnom prijateljstvu zasnovanom na vašem govoru u Mohaču. Nacija to oseća, a mi smo odbacili svoje poštenje. Stali smo na stranu nitkova, jer od tobožnjih grozota nema ni jedne reči istine. Natrag ne mogu. Kriv sam. Pal Teleki." Jedna pogažena reč plaćena je životom u stilu koji je veliki deo nacije shvatio, a nadam se i veliki deo čovečanstva, kao akt viteštva. Ono je bilo i nagoveštaj velike tragedije koja će se sručiti na mađarski narod. Dakle, ono što se posle događalo u ratu, a u ratu, kako reče Miljenko Smoje, "niko ne postane zvir", citiraću ga, "nego mu rat samo pomogne da pokaže da je to uvek i bia". Dakle, u ratu se pokažu najgore ljudske strasti, najgori ljudski kompleksi, najniži oblici ljudske zlobe dobiju priliku da se iskažu. Najteža je kreacija, najteže je stvaralaštvo. Lako je rušiti, teško je graditi. Teško je graditi bilo šta – dobrotu, ljubav, poštovanje, saradnju, dijalog, toleranciju. Sve su to pozitivne vrednosti i traže mnogo više energije, mnogo više, dopustite, i pameti, traže i velike žrtve. U svetlu svega toga, imala sam potrebu da govorim o ovim delovima istorije, ovim istorijskim istinama, da kažem da je mnogo žrtava i da mi ne možemo da zaboravimo žrtve racije, gde je skoro 13.000 ljudi stradalo. Opet, neću da kažem, nevinih žrtava. To je naš bol, naša patnja, naša tuga, kao što je naš bol zajednički bol i ove žrtve mađarskog življa 1944-1945. godine. Ništa nikoga ne opravdava, niko nema pravo da uzme ljudski život. Kao pravoslavni vernik, znam da nam je život od Boga i treba da ga čuvamo i dostojanstveno živimo. Crkva je u svakom od nas. Milosrđe je velika vrlina koju učimo ceo život. Ono što u Predlogu deklaracije možemo da napadnemo ili ne napadnemo, možemo da kritikujemo ili ne kritikujemo, tekst sam, ovakav ili onakav, bitna je namera. Zaista očekujem da krenemo sa sličnom inicijativom prema mađarskom parlamentu mi, poslanici, i da imamo podršku u tome, kada su u pitanju naše žrtve, da sve žrtve dobiju barem tu, sve žrtve, na svim stranama, vrstu satisfakcije i nekog pozno istorijskog pokajanja, žaljenja, saosećanja, empatije. Tema je i teška i bolna za nas u Vojvodini, ali mi smo naučili u Vojvodini, moje kolege to znaju, da živimo jedni sa drugima i da živimo jedni uz druge. Pomenuću vam jedan primer koji znam iz života. Dakle, kada se događala racija, u okolini Sombora je bilo dosta nemačkih sela, selo Gakovo, u kom danas nema ni jednog Nemca. Svi, kako su to govorili moji stari Bačani, gakovačke Švabe su se zatvorile u kuće i cele dane provele u molitvi za duše tih žrtava. Toliko o ljudskosti, o ljudima na svim stranama. Mislim da je to primer koji treba da pomenem. Oni su posle proterani odatle, posle Drugog svetskog rata. Rat u svom bezumlju vrlo malo poštuje život i nikada ljudski život ne bude jeftiniji nego kad krene rat i nikada se više bolje i brže ne obogate hohštapleri, nego u ratu. Mi koji imamo u svojoj svežoj istoriji takva ratna događanja, toga smo se nagledali, svedoci smo toga, u ime toga nadam se da ćemo jednu ovakvu deklaraciju, opet pozivam na istu takvu za srpske žrtve, da podržimo. Imamo pravo, imamo obavezu da budemo na tom mestu odgovorni i humani, da budemo milosrdni. Kao Srpkinja iz Srbije, kao Srpkinja sa severa Vojvodine, sa severa Srbije, iz Sombora, pre svega, obratiću se jednom rečenicom mađarskom narodu na lošem mađarskom. Oprostite mi zbog akcenta. (Narodni poslanik govori na mađarskom.) Dakle, dragi prijatelji, ratovi su završeni, pokušajmo da zacelimo rane zajedno u ime neke budućnosti. To bi bilo pravo rešenje, jer mi ovde moramo da živimo. Niko svoj komad zemlje neće uzeti i odneti nigde. Najbolje i najlepše kada možemo da imamo dijalog i saradnju. To moramo i to nas obavezuje istorija i budućnost. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik dr Milorad Mijatović.
Poštovana potpredsednice, emotivno izlaganje gospođe Zlate je mene motivisalo da se javim za reč. Dolazim iz Vojvodine i moram vam reći da sam od juče do danas imao vrlo tešku noć, razmišljajući o tome šta da kažem, da li uopšte bilo šta da kažem, ali taj govor i govori nekih narodnih poslanika su mi dali motiv da kažem nekoliko reči. Zaista, nama Srbima iz Vojvodine je veoma teško kada se otvori ova tema, veoma teško. Nama su svima živa sećanja racije koja je bila u Novom Sadu 1942. godine. Kao dete sam odrastao, vaspitavan, išao na skupove i znam šta je usađeno meni u mojoj glavi oko svih tih dešavanja. Znam da je rat zlo, jedno veliko zlo koje nažalost na ovom Balkanu se često ponavlja. Balkan je inače pun istorije, nažalost negativne istorije gde samo govorimo o žrtvama, o zločinima i gde se to vremenom i ponavlja. Upravo zbog toga mislim da ova generacija mora da učini nešto više, mora tu svoju neslavnu istoriju u ovom delu da je prevaziđe, da krene nekim novim putem, putem pomirenja, putem zajedničkog življenja i putem pokazivanja pravog lica srpskog naroda. Sam sam devedesetih godina bio u jednom području gde sam osetio šta znači kolektivna krivica, samo zato što govorim ovim jezikom kojim govorim, samo zato što pripadam određenom narodu. Mislim da to moramo prevazići da bismo živeli u budućnosti, da se našoj deci sve to što se dešavalo u ranijem periodu više ne dešava. Meni je jako teško bilo i da čitam i da se pripremam za ovo izlaganje, sećajući se i Novog Sada i Čuruga i Nadalja i Šajkaša i Đurđeva i Bečeja, hladnog Dunava i svega onoga što se dešavalo te 1942. godine. Ali, mi moramo ići dalje. Odmah da kažem, nema kolektivne krivice, nema kolektivne krivice nijednog naroda, bio to srpski, bio to na ovim područjima Vojvodine nemački narod, mađarski narod. Nema te kolektivne krivice. Moramo imati pojedinačnu krivicu i da ti ljudi koji su činili te zločine zaista i odgovaraju. Kao pripadnik leve partije, leve orijentacije, kao pripadnik partije koje baštini antifašističku borbu, moram da naglasim da se nećemo nikada složiti sa revizijom istorije. Mora da se zna ko se borio u ratu, ko se borio za slobodu, a ko je bio saradnik okupatora. Ne možemo tražiti opravdavajuće okolnosti za neke koji su bili sluge okupatora koji su radili za njih i na kraju, u krajnjoj konsekvenci stradao je običan narod koji je stradao od tih okupatora. Baš upravo zbog toga što baštinimo antifašizam i moram reći da Srbija se toga odriče, ne znam zašto. Sve normalne evropske zemlje i te kako se ponose sa svojom antifašističkom borbom. Mi u Srbiji nekako to pokušavamo da relativiziramo, da stavimo u drugi plan, kao da je sloboda došla sama od sebe, a ne da su se za nju borile generacije mladih ljudi koji su bili u ratu. Kao dete nekog ko je bio u ratu, ko je bio partizan, ja to ovde moram da kažem, ma koliko to bilo emotivno i zato i pripadam partiji leve orijentacije. Ono što takođe moramo da znamo, to je da mnogi žele da se zločini zaborave. Ako se zločini zaborave, oni će se i ponavljati. Moramo znati da su to bila smutna vremena, a da u smutnim vremenima ima mnogo toga što je loše, što ne vodi napred. Prema tome, ne bih ovu deklaraciju koja može da bude samo obična hartija, ukoliko u njoj ne stoji svest pripadnika svih naroda koji žive u Srbiji, u svojoj državi, da se mora promeniti način ponašanja, razmišljanja, da se mora gledati u budućnost, a ta naša budućnost znači življenje zajedničko, da se naša prošlost nekako stavi u neki plan, da se razjasnimo šta je bilo. Možemo da oprostimo, ali neke stvari ne smemo zaboraviti. Ne smemo zaboraviti jer će se ponoviti i zbog toga SDPS će dati podršku ovoj deklaraciji uz puno poštovanje i eventualne izmene koje budu u okviru amandmana, a sam lično, odmah vam moram priznati, ja ću se uzdržati od glasanja. Hvala vam.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, imam informaciju da Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo će danas održati sednicu u 14,30 časova u sali I, u zgradi Doma Narodne skupštine. Da li se još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Narodni poslanik Borislav Stefanović, izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, pred nama se nalazi jedna deklaracija koja izaziva vrlo pomešane emocije. To se moglo čuti iz prethodnih izlaganja, jedna deklaracija koja je posledica niza i politički i istorijskih faktora i jedna deklaracija koja u sebi ima i manjkavosti, koja nije idealna. Moram da kažem da DS je, pre nego što idem u razgovor o suštini svega ovoga, podnela dva amandmana i veoma smo zadovoljni što je jedan amandman usvojen, a to je amandman koji osuđujem zločine i protiv svih ostalih narodnih, koji su se desili na teritoriji AP Vojvodine između 1941. i 1945. godine. Zašto smo podneli ovaj amandman i zašto mislim da svi treba da budemo zadovoljni što je on usvojen? Zbog toga što smo mi ovim hteli da smanjimo potrebu da se jedan zločin, ma kako gnusan bio, stavlja isključivo u prizmu ekskluzivnog prava na taj zločin. Svaki zločin mora dobiti svoju osudu, svaki zločinac treba da ima ime i prezime, svaki zločinac ne treba da bude ni Srbin ni Mađar, nego zločinac. To moramo da uradimo koliko god možemo. Ponosan sam što sam iz DS, koja je i počela ove procese u Srbiji, kroz velike teškoće, noseći se i sa zločinima iz naše skorašnje prošlosti, a ne samo sa onima od pre 60 godina. Za to treba imati hrabrosti. Očekujemo da naše kolege iz vladajuće većine uđu i u to polje sa nama, na koje ranije nisu želeli da zalaze. Naš drugi amandman, koliko razumem, nije usvojen, iako bi mi voleli da bude usvojen i apelujem na poslanike da se usvoji, a to je amandman kojim se traži i ubacuje sa jasnim stavom protiv revizije istorije. Mislim da je svima jasno o čemu pričam. Ovim amandmanom spašavamo suštinu ove deklaracije, da ona ne ode u pravcu u kojem niko ne bi želeo, a to je pravac revizije istorije. Ne sme nijedna stranka, a najmanje DS, da se bavi revizijom istorije. Nemamo na to pravo, nismo akademici, mi smo istoričari, postoje ljudi koji se time bave i koji treba da daju svoj sud. Nema te deklaracije koja neke linije može izbrisati i civilizacijski i vrednosno. Mi kroz ovu deklaraciju moramo da se pobrinemo, ne samo da žigošemo zločin, pojedinačan u ovom slučaju, već da te linije nikad se ne izbrišu i o tome ću da govorim danas. Ono što je čisto neophodno da se kaže u proceduralnom smislu, mislim da je loše što smo ovako brzo dobili ovaj tekst. Mislim da je loše što smo vode čuli objašnjenja da se to donosi u čast dolaska predsednika Mađarske, to je jako loše. Mislim da je loše što je tajming ovako izabran na brzinu i što omogućava da se povezuje sa pitanjem dobijanje datuma. Mislim da je loše dizati stvar, koja je naša unutrašnja stvar, na nivo narodnih i bilateralnih odnosa. To je uvek, dragi prijatelji, nešto što vodi državu Srbiju u tešku situaciju. Zamislite scenu, ako uđemo u prostor u kojem ćemo dobijati nove preporuke za nove deklaracije, to nijedna vlast ne treba da radi, to nijednoj vlasti ne treba da bude nešto čime se rukovodi u vođenju spoljne politike. Ja samo izražavam zebnju da nam se to ne dogodi, a to je vrlo moguće. Ja ne bih želeo i ovo nije partijsko pitanje, da sutra dobijemo slične zahteve i za Vlahe i Rumune i za Nemce, jer ako krenemo tim putem, ove linije o kojima ću pričati, će da nestanu. Mi, kao narod, nećemo znati ni ko smo, ni šta smo, na kojoj smo strani bili, za koga smo se borili. Postaćemo narod koji mora da kaže da ne valja ništa iz njegove prošlosti, a neće biti da ne valja ništa. Ono što je sigurno, da u ovoj deklaraciji, nažalost, nema osude fašizma. U ovoj deklaraciji nema jasnog stava protiv revizije istorije. Ako nemamo tog stava, normalno je da mnogi poslanici, čuli smo, iz raznih partija, koji su sa teritorije Vojvodine, imaju strah da ovo ne krene u nekom pravcu. Demokratska stranka će dati svoj doprinos kao uvek do sada, da se svaki zločin osudi, pa i ovaj zločin da se osudi. Jednostavno, ne možemo dozvoliti da se krećemo linijom u kojoj kažemo - svi zločini su za osudu, a onda kada dođe konkretan, onda kažemo – e, ovo nam je nezgodno. Pošto je zločin počinjen nad Mađarima u Vojvodini, taj zločin se mora osuditi i taj koji ga je počinio je zločinac. Moramo biti hrabri i to reći i ako to kažemo, imamo pravo da očekujemo i drugi to da kažu za druge žrtve. To je civilizacijska stvar. Voleo bih da vidim mađarski parlament da uradi nešto slično. Voleo bih to. Voleo bih da vidim druge parlamente u regionu koji mogu da nađu snage da to kažu. Voleo bih bosanski parlament da kaže za Srebrenicu, ako ne za Srebrenicu onda za Kravicu. Ja bih to želeo kao čovek. Da li će do toga doći, to je već stvar naše spoljne politike i njene umešnosti. To je već stvar našeg opredeljenja, a naše opredeljenje je nesumnjivo evropsko, antifašističko, sa punom osudom svakog zločina, pa i ovog. Znate šta se desilo dragi prijatelji? Neko je odlučio da odmazdu uzme kao princip politike, neko je odlučio da neko zato što je Mađar mora da plati, zato što je neki zločinac koji je bio Mađar, učinio tim Čuružanima, Titeljanima, Novosađanima i to je nedopustivo. Mi nećemo biti čisti ljudi i čistog obraza, mi nećemo biti zemlja i narod sa budućnošću, ako to ne podelimo i ako ne kažemo, taj što je ubijao Srbe i bacao ih pod led je bio fašista, pa neka je bio i kod Horti u režimu, a ne kod Salašja. Za nas u Srbiji tu razlike nema i ta crta će ostati i to treba da se razume. Ja razumem osećanja mađarskog naroda, ali Hortijev režim nije bio blagonaklon prema Srpskom i Jevrejskom stanovništvu u Vojvodini. Naprotiv, ja znam da se u Mađarskoj govori o Hortiju kao čoveku koji je bio desničar, a nije bio fašista. Mi smatramo da je bio fašista i da je njegov režim vršio zločin u Vojvodini, kao što smatramo da je ovaj zločin u Žablju i sve ovo što su kolege iz SVM napisale stoji i mora da se osudi. Demokratska stranka stoji iza toga. Vodimo računa, gospodo, u jednom momentu, moramo da kažemo svu istinu, jer mi nismo dobili izveštaj te komisije da vidimo stvarno šta se tamo desilo. Ovo nije prošlo kroz odbore, niko nije imao šanse da o ovome diskutuje na pravi način, to su tehničke, a ne političke manjkavosti. Neću da ih gledam kao političke manjkavosti, ali je činjenica da ljudi iz vladajuće većine, bar pokušaju da izbegnu, da kažu da je ovo u čast dolaska nekog predsednika. Draga gospodo, ovo je unutrašnje pitanje Srbije. Mađari su naši dragi sugrađani i građani ove zemlje i to nije pitanje međunarodnih odnosa. Taj koji olako pristaje na to, a bojim se da neki elementi iz ove Vlade, verovatno iz nestručnosti pristaju na to, čine ogromnu medveđu uslugu ovoj državi i to moramo jasno reći. Želim da kažem još par stvari, ovde se govori o konkretnim zločinima, osuđuju se zločini koji su počinjeni protiv nevinog stanovništva bez presude, čak bez administrativne odluke i svako normalan, svako ko drži do civilizacijskog nivoa mora da osudi ovo. Apelujem na poslanike da podržimo takav stav i da se osudi zločin. Zločin protiv Mađara u Vojvodini koji se desio 1944. i 1945. godine, od strane ljudi koji su tako postali zločinci, ali ti ljudi ne treba da nose klasifikaciju, jer Srbi su počinili zločine, kao što tražimo za Mađare, tražimo i za nas. Ti ljudi ne treba da nose klasifikaciju, partizani su počinili zločin, želeći da sakrijemo odgovornost Srba, bežimo u odgovornost antifašista i to je nedopustivo. Ovih poteza je bilo i oni su za svaku osudu. To je linija između nas i njih. Hoće li sutra neko reći da su svi Nemci bili zločinci? Mnogi jesu, ali je postojao jedan partizanski odred koji se zvao "Emsteleman" u kojem su svi bili Nemci i svi su išli na najtvrđe rovove i najtvrđe bunkere i skoro svi su izginuli u partizanskim redovima. Hoće li neko reći da je fašista i Servo Mihalj i Pap Pavle i Kosta Nađ? To su ljudi koji su se borili protiv fašizma i doneli slobodu. Da li je general Lukavina odgovoran za ove stvari koje su se dešavale, pa verovatno jeste. Da li je uvedena vojna uprava u Bačkoj i Banatu? Jeste. Da li je time sprečeno mnogo osvete? Jeste i to je tačno. Da nije bilo vojne uprave, verovatno bi Srbi iz Čuruga uzeli stvar u svoje ruke ili iz nekih drugih mesta, da ne govorim o banatskim švabama i folksdojčerima. Ovo govorim danas, ne samo kao pripadnik DS, ponosan na naš vrednosni civilizacijski stav protiv svakog zločina, protiv svakog imena i prezimena, pa makar i najviše ako je iz našeg naroda. Imali smo problem ranije sa drugim strankama, nisu imali taj stepen razumevanja. Drago nam je da dolazimo sada zajedno na taj civilizacijski, ako hoćete srpski i evropski teren. Govorim danas i kao čovek koji je emotivno pogođen ovim. Dolazim iz porodice koja je jako stradala u novosadskoj raciji. Moja rođena baka je jedva preživela bacanje pod led, sa trogodišnjim sinom i ocem i mužem, ali zato, pošto su uspeli da nekako preteknu, poslali su ih u Aušvic. Tamo su svi stradali sem nje, a razlog što stojimo danas ovde pred vama je čista sreća. Da li ja mogu da govorim o mađarskim fašistima, o fašistima, ne o Mađarima? Da, bilo ih je i moramo ih žigosati i moramo ih osuditi, jer ako to ne uradimo, pljunućemo na Telekija, na Bajčija Žilinskog, na Kostu Nađa, Pap Pavla, Servo Mihalja, a to ne smemo dozvoliti. Ta linija između zločina i nevinog mora da postoji. Linija između fašiste i oslobodioca i borca za slobodu mora da postoji i ta linija ne sme biti etnička. Zato smo mi danas parlament koji pokazuje svoju snagu, time što zlo naziva zlom, a dobro dobrim i zato smo mi danas Skupština koja ima snagu da kaže, jeste, počinjen je zločin, osudimo ga, na stranu sve manjkavosti proceduralne koje su postojale. Mi ne smemo biti u istoj korpi, mi ne smemo razgovarati kao što je Lajoš Košut da kaže Srbima, od danas, među nama će govoriti samo sablja. Tih sablji više ne sme biti. Gospodin Pastor zna, mi smo o tome govorili i u Budimpešti. Jednostavno, zločin je zločin, potrudimo se da on ima ime i prezime, osudimo ga, ako je pojedinačan, još bolje, još je lakše, kao što je ovaj. Mađari su dugo čekali da dobiju zadovoljenje u ovom smislu i mi moramo naći snagu da ga osudimo. Ovaj zločin je stravičan. Neko zato što je određene nacionalnosti je lišen slobode, života ili imovine i moramo to osuditi. Demokratska stranka apsolutnopodržava taj princip, a ako hoćete, mi smo ga pokrenuli u našoj politici. Ono čega moramo biti svesni, da ovo ne sme biti deo dnevne politike, kao što ne sme biti deo pripreme nečije posete, ovo ne sme biti deo nečije fascinacije Evropom, ovo je stvar unutrašnjeg sazrevanja civilizacije, vrednosti, ko smo mi, ako zločince ne stigmatizujemo, a nevine odvojimo od krivih? Ko smo mi, za šta se zalažemo? Još jedna stvar, da bih bio potpuno jasan, time što osuđujemo zločine protiv nevinog stanovništva u Vojvodini, koji su se desili i na koje moramo zgaziti, na te zločine, to ne znači da će Demokratska stranka ikada, a nadam se i ostali, pristati da može doći do revizije istorije, da ćemo mi u istom stroju stajati sa onima koji su digli pušku na komšiju i na svoju zemlju. Nikada to nećemo učiniti. Nikada niko ko je ustao protiv svoje zemlje, tad Jugoslavije, ne može biti neko ko je deo nas. Žao mi je zbog ljudi koji su bili zavedeni, ali svi smo žrtve svojih izbora. Možda je bilo lakše ostati kući uz pećku, ali su mnogi uzeli pušku i išli da se bore protiv fašista. Njima kapa dole, a ostali su se potpisali svojim nedelima. Moram da kažem da sam ponosan što sam iz Demokratske stranke, što gledam u Skupštinu gde vidim lica istomišljenika i znam da idemo u dobrom pravcu kada nađemo snage i ovakve stvari da uradimo da bismo dobili zadovoljenje za svoj narod. Nikad se nećemo odreći, i ne smemo, bežanja od osude zločina protiv Srba, protiv Jevreja, protiv Roma, naročito tokom racije 1942. godine. Tražimo i od Mađarske da uradi isto. Moramo, ne zato što je to "qui pro quo", nego zato što je to civilizacija, zato što ako ne uradite to i ne kažete onda ste isti, onda podržavate. Srpski parlament nadam se imaće tu snagu. Srpski parlament biće bolji. Drago mi je da smo neke lekcije naučili, neki sa zakašnjenjem.Danas je velika stvar biti čovek, biti Srbin, biti levičar i reći – crno je crno, belo je bilo, zlo je zlo, dobro je dobro, fašista je fašista, antifašista je antifašista. Na toj poziciji će uvek biti Demokratska stranka. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mogu da se složim sa nekim stvarima kada je u pitanju sazivanje ove sednice i njena brzina, ali ne mogu da se složim sa tim zato što su pojedini politički predstavnici iskoristili jednu ovakvu temu za sticanje jeftinih političkih poena. Nemojte da oni koji ne mogu kod svoje kuće, kod svojih komšija da preskoče cenzus od 5%, nas da uče šta treba da radimo i kako treba da vodimo državu. Nije ovo ni akt dobre volje prema jednoj članici EU, ova deklaracija, već je jedan akt o osudi zločina nad nevinim građanima Srbije. Čini mi se da je tu neko malo pomešao lončiće i poklopce. Isto tako, ne mogu da se složim ni sa tim da je ova deklaracija rehabilitacija za fašiste i zločince, zato što u tački 4. Deklaracije se kaže – Narodna skupština Republike Srbije zalaže se za punu rehabilitaciju svih nevino optuženih i nevino stradalih, ne dovodeći u pitanje individualno utvrđenu odgovornost onih lica čija krivica je dokazana ili se dokaže pred nezavisnim sudovima i u zakonito sprovedenom postupku. Taj koji je rekao da je ovo rehabilitacija fašista i zločinaca treba da se stidi zato što je napravio greh prema nevino nastradalim građanima Srbije i to ne može da porekne. Srbija, nažalost, valjda zbog svog geografskog položaja imala je tešku istoriju u prošlom veku, međutim, osim geografskog položaja, imamo i složenu strukturu među narodima. Svetski ratovi, koji su svakako najveće zlo koje je moglo da zadesi Srbiju, doneli su nam razna mešanja, mešanja između velikih sila, mešanja ideologija. Šta smo imali kao rezultat toga? Rezultat mešanja velikih sila i raznih ideologija okretao je narode koji su živeli u Srbiji jedni protiv drugih, pa valjda im je i to bilo malo, pa su okretali i pripadnike istih naroda jedni protiv drugih. To je naš neslavni deo istorije. Nesumnjivo je da su se zločini dešavali na teritoriji AP Vojvodine i pre 1944. i 1945. godine, ali čini mi se da je neko 1944. i 1945. godine došao do pogrešnog zaključka da nepravdu treba ispravljati nepravdom. Ova deklaracija je ništa drugo nego odgovor na jedan takav čin. Srpski narod koji je prethodnim ratovima, može se reći od svih naroda na ovim prostorima, najviše nastradao i imao najveći broj nevinih žrtava ima za pravo i zna kako se oseća kada je neka nevina žrtva, pa makar i da ne bude pripadnik srpskog naroda. Baš ta činjenica daje pravo i Srbima i narodnim poslanicima u srpskom parlamentu da prvi donesemo jednu ovakvu deklaraciju, baš zato što znamo šta znači biti nevina žrtva, baš zato što treba da osudimo sve nevine žrtve i baš zato što ovde nema reči o rehabilitaciji, zato što ovde nema o nekoj drugoj istoriji. Istorija se ovom deklaracijom ne prekraja, ne prepravlja. To su samo bledi pokušaji da neko stekne jeftine političke poene stvarajući nacionalizam, ali ne onaj nacionalizam kakav treba da poštujemo, nego onaj koji prerasta u fašizam, jer ne priznavanje nevinih žrtava ako nisu pripadnici vašeg naroda, šta je drugo nego ideologija fašizma. Toga moramo da budemo svesni. I baš zato što prvi donosimo jednu ovakvu deklaraciju imamo pravo da pozovemo i sve parlamente, pa i mađarski parlament da i on donese jednu ovakvu sličnu deklaraciju zato što ta složena nacionalna struktura u Srbiji i dan danas postoji, a mi smo upućeni jedni na druge, komšija na komšiju, bez obzira kakve je vere, kom narodu pripada. Danas se u Srbiji živi teško. Taj težak život ne odnosi se samo na Srbe, na Mađare ili na neke druge, odnosi se na sve. Zato je nama jedna ovakva deklaracija i potrebna, zato što naši građani ne treba da se osećaju razdvojeni po nacijama, nego treba međusobno da se pomažu. Svakako da ova deklaracija daje jedan određen doprinos da ono što je loše ostavimo iza nas, da se okrenemo budućnosti i pomažemo jedni drugima.
Reč ima narodni poslanik Jožef Šandor. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, poštovane koleginice i kolege, dozvolite mi da se obratim u vezi deklaracije i odmah na početku da kažem da nije mi lako. Nije mi lako bilo, kao ni kolegi koji je malo pre rekao da nije spavao, razmišljao kako da krene i šta da kaže na današnjoj raspravi, a nije mi lako iz sledećeg razloga – nisam znao juče kada smo dobili materijal kako da postupim, kako da razmišljam o ovom problemu, da li kao ponosni građanin nekadašnje Jugoslavije, da li kao opet ponosni građanin i poslanik Srbije, da li da nastupam kao čovek koji je po nacionalnoj pripadnosti Mađar i živi ovde u ovoj državi ili da nastupam kao čovek koji je i lično zainteresovan za ovaj problem. I mi smo imali našu tragediju povodom ovih dešavanja. Pre nego što krenem i pokušam da iznesem svoje mišljenje, moram da kažem da poslanička grupa URS nema nikakvu dilemu, kao stranka koja je demokratski orjentisana, koja je građanski orjentisana, koja je u zadnjih 10, 12 godina učinila određene korake u razgovoru sa državom Mađarskom. Naravno, da ćemo podržati ovu deklaraciju. Zašto sam emotivno dirnut? Zato jer 1961. godine kad sam rođen, daleke 1961. godine, postao sam Jugosloven. Građanin jedne lepe velike zemlje i sve do svoje četvrte, pete godine nisam imao veze za politikom, sa prošlošću, sa istorijom. Onda kada sam prvi put počeo da tražim dedu, onda su mi rekli da je deda nestao – sine moj. Naravno, kao klinac pojma nisam imao šta to znači rekli su da je otišao u šumu, upao u Tisu i nestao je. Tako su prošle mnoge godine. Bio sam ponosan na Jugoslaviju, na svoje državljanstvo, na svoju zemlju. U porodici niko reč progovorio nije o tome šta se desilo sa dedom. To je bila tabu tema. Ni baka, ni otac, ni niko, sve do pre jedno 15 godina. Pre 15 godina ponosni Jugosloven ili onda već državljanin SCG ili Srbije, već ne znam ni sam, od svog ujaka prilikom jednog porodičnog ručka čuo sam prvi put zvanično detalje dešavanja iz 1944. godine, pa čak moram da kažem i prethodne događaje iz 1942. godine. Od tada se bavim ovim pitanjima. Naravno, od tada sam sve pročitao i pomno pratim rad Međuakademske komisije koja i dan danas radi, čuli smo danas da je to osnovano. Pola stručnjaka iz Mađarske, pola iz sastava naših kadrova iz Srbije i danas radi. Juče posle podne pozvao sam člana te komisije i pitao sam dokle su stigli, kažu – negde su na pola puta, nadaju se da će to biti pošteno odrađeno i da će i jedna i druga država obezbediti dovoljno sredstava da ispitaju sve do kraja šta se desilo tih davnih, davnih godina. Kada sam jutros krenuo ovamo odlučio sam da neću da se bavim sa politikom, neću da se bavim sa stranačkim interesima, nego ću se baviti sa ljudima, sa građanima Vojvodine, sa mojim Mađarima koji žive od Horgoša sve do Novog Sada, pa i dalje na tim prostorima i kojima evo, izgleda danas će doći konačno taj dan nakon sedam decenija, možda ćemo prihvatiti jednu deklaraciju kojom će biti, da kažem, malo mirniji, sa tom deklaracijom će biti neke rane zaceljene. Moram da vam kažem još jedan detalj pre nego što nastavim. Nakon posete predsednika države Tomislava Nikolića prošle godine Mađarskoj, odnosno predsedniku Mađarske, nedavno nakon toga bio sam pozvan u posetu na jednu proslavu u Mađarskoj, u gradu Solnoku. To je bila jedna priredba gde su se sreli gradonačelnici sa tog područja iz Mađarske. Tema je bila stanje, situacija i život nacionalne zajednice Mađara, van matice. Bilo je jedno devet državnih sekretara pa su me zamolili da izađem na binu jer imaju par pitanja za mene, kao već članu srpskog parlamenta. Nije bilo par pitanja, već samo jedno mi je bilo postavljeno – kako tumači razgovore gospodina Adera i gospodina Nikolića u Pešti, kako vidim da li će Srbija i srpski parlament, snage da uradi ono što je tamo dogovoreno? Tada smo glasali o otvaranju novih granica i te nedelje smo ovde doneli odluke o otvaranju novih granica, pa sam imao i argument da činimo i radimo sve da te odnose izgladimo. Rekao sam im da sam uveren da će predstavnici srpskog naroda, srpski parlament doneti pravnu odluku i da će onaj korak koji je dogovoren u Pešti biti urađen. Volim što sam u ovom parlamentu, ponosan sam što sam tim ljudima rekao najverovatniju istinu. Tom prilikom sam rekao u ime Vojvođanskih Mađara da smo mi mađarski narod sve prebrodili. Nisu to svi ocenili istovetno, šta se desilo 1942, 1944. godine, ali mi kao generacija koja nismo znali o tim zločinima skoro ništa ili malo, videli smo samo naše roditelje, cenimo da je ovo zadnji trn u nogama, što bi narod rekao. Zadnji trn mađarskog naroda, verujem i onog dela srpskog naroda koji živi sa nama i koji ima svoje posledice iz dešavanja 1942. godine. Mogu da kažem da ovu našu odluku o deklaraciji danas, verujem da čeka predsednik mađarske sa manjom nervozom, nego što desetina hiljada još živih majki, sinova, braća, sestara koji su ispratili svoje najmilije krajem oktobra i početkom novembra 1944. godine. Evo, nakon otprilike 60 godina, nakon tih događaja, moj otac, koji je onda imao osam godina, juče preko telefona ispričao mi je kako je to izgledalo tog 9. novembra 1944. godine. Rekao je sledeće – sine, tvoj deda nikada nije bio vojnik. Nas je bilo petoro braće i sestara. Za vreme Kraljevine Jugoslavije imao je malo dete i nisu ga pozvali u rat protiv okupatorskih snaga. Kada su ušli Mađari na teritoriju Vojvodine ni oni ga nisu regrutovali, kao i mnoge druge ljude, jer je opet imao malo dete u porodici. Kada je došao kraj rata i izašao na ulicu, dvesta metara od kuće je otišao na bunar po vodu. Imao je nesreću da tog dana one snage koje su poslate na taj teren izvršile su odmazdu. Samo je pokupljen sa bunara, tata je gledao sa ulice i umirivao ga rečima – sine, idem kući, reci majci da nema problema. Tata je otišao kući i tog dana je video svog oca zadnji put i verujte mi, nikada do pre par dana, do juče se nije žalio ni na Jugoslaviju, ni na svoje prijatelje Srbe sa kojima je sarađivao. Na neki način sam ponosan na svog oca zbog toga. Nikada nije pokušao da šalje takvu poruku da je ovde neko kriv, da je neko nekoga iz osvete ubio. Slao me je u Sarajevo da učim školu, da upoznam narode i narodnosti. U Senti smo odrastali sa prijateljima Srbima, koji su prema meni pričali na mađarskom jeziku, a ja se njima obraćao na srpskom jeziku. Verujte mi, ovo je veoma važan dan, baš iz tih razloga. Ako smo uspeli da prećutimo, ako smo uspeli da ne saznamo do pre par dana šta se tačno dešavalo, onda moramo doneti jednu takvu odluku, odnosno ovu deklaraciju moramo prihvatiti, da bi majke, sinovi, unuci bili ….ne znam kojom pravom rečju da se izrazim. Kada sam uzeo dokument u ruke, juče posle podne, imao sam u prvu momentu isti problem, kao što je moj poštovani kolega malo pre govorio. Zaprepastio sam se. Samo tri mesta su nabrojana, a znam da je više od sto lokacija označeno u istraživanjima zajedničke komisije gde su vršene odmazde, gde su vršena streljanja. Kada sam drugi i treći put pročitao tekst deklaracije, shvatio sam da najverovatnije u prvom mahu nisam dobro pogledao. Mislim da je tekst deklaracije u redu. Zaprepastio sam se jer su samo tri mesta ovde nabrojana, a znam da je više od sto lokacija označeno u istraživanjima Zajedničke komisije, gde su vršene odmazde, vršena streljanja. Kada sam drugi i treći put pročitao tekst deklaracije shvatio sam da najverovatnije u prvom mahu nisam dobro pogledao. Mislim da je tekst deklaracije u redu. Mislim da je dopuna koju su danas ovde ponudili sasvim prihvatljiva i u ovom tekstu deklaracije u tački 1) kaže se – da Narodna skupština Republike Srbije najoštrije osuđuje akte protiv civilnog mađarskog stanovništva počinjene od 1944. do 1945. godine u kojima su određena lica iz nacionalnih razloga lišena života, slobode i drugih prava bez sudske ili administrativne odluke. U tački 1) oslobađamo krivice one ljude iz onih mesta, naselja koji nisu nabrojani u tački 2) kao što je Horgoš, Subotica, Kanjiža, Adorjan, odakle je moj deda, Senta, Mol, Ada pa sve do Novog Sada. Zašto je bitna tačka 2) i zašto je posebno izdvojena, mislim da sam shvatio tek sinoć. Zato što u ovim mestima na osnovu jedne političke odluke ondašnje vojne uprave došlo je do masovne odmazde. Donesena je odluka, ne sudska nego politička, idite i oterajte narod. Iz mesta Čurug, iz mesta Žabalj i Mošorin januara i marta 1945. godine specijalne jedinice koje su tamo poslate su jednostavno oterale ljude iz svojih kuća, skinuli su im nakit, uzeli su novac i stoku i odeću koju su imali na sebi i bez ičega poslati su, deportovani da li u Temerin ili u druge opštine u logore, raseljavani su. Te tri opštine su očišćene. Kao odmazda dešavanjima u Žablju i u Novom Sadu prilikom racije. Shvatio sam da zato ova mesta moraju biti posebno značajna jer su imala poseban tretman. Moja poštovana koleginica iz Sombora malo pre je, za mene, održala divan govor i jednostavno moram da kažem podstaknut time, iako nikakve veze nemam sa dešavanjima iz 1942. godine u Žablju, Čurugu i Novom Sadu, ovim putem se pridružujem njenom činu i izvinjavam se svim onim potomcima Srba, Jevreja i onih koji su streljani u Žablju, Novom Sadu. Izvinjavam se umesto onih ljudi koji treba da se izvinjavaju u ime mog naroda. Mislim da je ono što je drugi kolega ovde izneo, da očekuje i reakciju mađarskog parlamenta, moram da kažem da je to, čini mi se predsednik parlamenta rekao – 1943. godine ratne ondašnji Generalštab mađarske vojske je pozvao na odgovornost sve oficire koji su uradili ovaj užas u Žablju, odnosno u Novom Sadu i te godine nisu procesuirani jer su bili na ratištima. Pokrenut je postupak odmah nakon Drugog svetskog rata i oni su uhapšeni. Jedan deo tih oficira izručen je bivšoj Jugoslaviji i streljani su u našoj zemlji. Šta sam hteo time da kažem? Hteo sam da kažem da su oni već onda napravili prvi korak i prvi čin. Znam da je posle 2000. godine pokrenuto nekoliko postupaka, nekoliko akcija između parlamenata koji su u prvom momentu krunisani dogovorom i potpisom. Između 2006. i 2010. godine potpisan je sporazum između predsednice ondašnjeg parlamenta Mađarske i predsednika parlamenta našeg u Beogradu. Veoma važan čin je ono što mi danas činimo za mene, za mnogo ljudi, žena, sinova i devojaka, pa i za moje sinove koji još nisu videli grob svog pradede jer groba nema. Istina je da je posle 2000. godine bilo dozvoljeno da napravimo grupni spomenik u svim tim opštinama. Dotle ni to nije bilo moguće. Istina je i u Adorjanu, Kanjiži, Senti i najverovatnije svim tim opštinama. Istina je da je tamo gde je bilo najtragičnije u Žablju i Čurugu podignuti su spomenici i na jednoj i na drugoj strani. Mislim da zbog ove greške koju danas ispravljamo ti spomenici nisu mogli stabilno da stoje u ovim godinama jer taj zadnji trn još nije izvučen iz nogu. Mislim da ovim današnjim činom mi to ispravljamo. Mislim da Mađari, odnosno naši sugrađani i prijatelji, sa srpskim narodom sa kojim smo vekovima živeli bez problema da ćemo biti obezbeđeni za naredni period, da bez problema nastavimo taj zajednički život. Neću da ulazim dalje u raspravu. Još jedanput apelujem, verujući da ćemo ovu deklaraciju izglasati, na one ljude koji će imati pravo i priliku da odluče i o sredstvima toj međudržavnoj komisiji, da li da nastavi istraživanje ili ne, da učinimo sve da oni završe svoj posao baš zbog toga da oni koji su bili krivi tačno sazna da li je bilo krivaca. U toj nameri još jedanput kao čovek i naša poslanička grupa ćemo izglasati ovu deklaraciju. Hvala.
Reč ima Bojan Đurić, po Poslovniku.
Uvaženi gospodine Arsenoviću, ovo je naravno specifična sednica. Sačekao sam da završi gospodin Šandor. Mislio sam da je to prosto red, ali reklamiram povredu člana 107. u vezi sa jednim delom izlaganja gospodina Arsića, ovlašćenog predstavnika SNS. Mislim da ste prećutali, a da ste morali da intervenišete u situaciji kada je, verujem, gospodin Arsić teško narušio dostojanstvo Narodne skupštine u onom delu kad je govorio da je rezultat mešanja velikih sila period Drugog svetskog rata bio taj da su međusobno zavađeni bili usmereni jedni na druge, narodi koji žive na teritoriji Republike Srbije. Mislim da je to uvredljiva konstatacija i za srpski narod i za druge narode koji su živeli odnosno žive na našoj teritoriji. Naime, sukob na teritoriji Srbije ili oslobodilački rat koji su vodili pripadnici srpskog naroda i velika većina drugih naroda koji ovde žive nije bio posledica mešanja ili opredeljivanja za jednu ili drugu veliku silu. Ova zemlja je bila u dva rata na boljoj strani čovečanstva, posebno u Drugom svetskom ratu i bila je deo koalicije pobednika. Drugi narodi koji žive na ovom području, recimo mađarski nisu bili na nekoj drugoj strani. Gospodin Stefanović je govorio o pripadnicima tog naroda koji su takođe bili deo oslobodilačkog pokreta. Mislim da je ono što je govorio gospodin Arsić uvredljivo za sve pripadnike različitih naroda na teritoriji naše države, tako što se svrstavaju u jednu ili drugu kategoriju, na stranu sila pobednica ili na stranu fašističke osovine. To prosto nije tačno.
Smatram da nije bilo povrede Poslovnika. Pravo je bilo narodnog poslanika da dâ svoje viđenje o uzrocima Drugog svetskog rata. Ne bih uopšte u to sada ulazio. To je posebna priča, a vi možete da kažete da se u Danu za glasanje izjasnimo. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne) Prelazimo na listu prijavljenih govornika i prvi je narodni poslanik Dejan Mihajlov.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, o ovoj temi ću govoriti bez emocija, hladne glave. Kao neko ko je delio školske klupe sa Mađarima, Rumunima i sa Slovacima, imam jedan potpuno tolerantan otvoren odnos bez strasti prema svim nacionalnim manjinama i operisan sam i od nacionalizma, šovinizma, fašizma i svih ostalih. Ali sam kao i svi oni patriota i imam odnos prema onome što se dešavalo u našoj državi svih ranijih godina. Obavezan sam prema svojim pretcima, koji su stradali za vreme okupacije, dok je Vojvodina bila pokidana između tri fašistička režima – nemačkog, mađarskog i ustaškog, da kažem i da kažemo ono što je istina. Kada kažem ustaškog, mislim hrvatskog. Kada govorimo o ovoj deklaraciji, uvredićemo žrtve i mađarske, a i one srpske žrtve, romske i jevrejske, ako ne govorimo o tome šta je prethodilo zločinu koji se desio 1944. i 1945. godine. Meni je neverovatno da na ovoj sednici, kada govorimo istoriji ove države i ovog naroda, da je sala poluprazna, kada se vrši pokušaj revizije istorije jednog naroda i antifašističke borbe u Srbiji, bilo da je ona Ravnogorska, bilo da je ona Partizanska, da je ova sala prazna. Za mene je to neshvatljivo, ako ne govorimo o onome šta je prethodilo 1944. godine. Mi ne govorimo o onim žrtvama i naslednicima tih žrtava koji žive danas sa nama ovde. Ako ne govorimo o onome da je 4.000 ljudi za par dana bačeno pod led u Novom Sadu, pred rupe koje su dinamitom pravljene na -30 na Dunavu, gde je po deset ljudi u minuti ubijana i bacano pod led. Ako ne govorimo da je u Čurugu, mestu u kome je najviše Srba stradalo, i velikom stradanju Srba, Roma i Jevreja, gde je u jednoj noći, u "žutoj sali", napunjeno skoro 500 ljudi – Srba, Roma i Jevreja, gde je samo otvoren jedan prozor kroz koji su gurnute dve – tri cevi mitraljeza i gde je pucano dok svi oni nisu pali dole. Govorimo u Čurugu 1942. godine, gde su na srpski Božić, 7. januara 1942. godine, streljani Srbi. Ne streljani, poubijani u mračnoj "žutoj sali". To je prethodilo 1944. godini. Ako govorimo ovde o deklaraciji, o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini, treba da govorimo o deklaraciji koja će obuhvatiti sve, i o onome što je prethodilo, osudi akata protiv mađarskog civilnog stanovništva. Jevreji, Romi i Srbi su kolektivno stradali kao civilno stanovništvo, ne imenom i prezimenom, nego po svojoj nacionalnosti, zato što su bili Srbi, zato što su bili Jevreji i zato što su bili Romi i zato što je to bio plan Mađarske, Hortija i njegovih generala i ministara odbrane, da se sprovede "novosadski masakr". To je bio plan njihove države i to su istorijski podaci koje je utvrdila mešovita komisija. To su činjenice preko kojih ne možemo da pređemo kada govorimo o ovoj deklaraciji. Mi iz DSS nećemo da zvučimo kao neki nacionalisti ili bilo šta drugo, samo hoćemo da osvetlimo celokupan deo istorije Srbije, da ne može da se prenebregne ta činjenica kada govorimo o zločinima koji su činjeni 1944. godine. Da nije bilo mesta u ovoj deklaraciji, koju nam danas predlažete, u jednoj rečenici, u jednom pasusu da se pomenu žrtve koje su postojale, koje su od 1942. do 1944. godine bile, da nije bilo mesta da se kaže kada su počinjeni prvi zločini po nacionalnom osnovu, to je nešto što je za nas potpuno neprihvatljivo. Molimo vas da ovu rezoluciju, deklaraciju povučete, da napravimo jednu deklaraciju koja će osuditi i zločine iz 1941. i 1942. godine i zločine iz 1944. i 1945. godine. Mora da se zna šta je prethodilo događajima koji su se desili 1944. godine i da su u "novosadskoj raciji" stradali svi bez reda, da je postojalo "veće desetorice", ili komitet koji je odlučivao ko će da bude ubijen a ko neće. Doveli su 20.000 ljudi koji su za 20 dana prošli ispred tog veća, gde se odlučivalo ko će da ide na levu stranu, a ko će da ide na desnu stranu, koga će put da vodi na "Štrand", pod led, a ko će možda da preživi. To su istorijske činjenice i to su istorijske činjenice koje ne možemo da prenebregnemo. Na isti način su stradali i Mađari 1944. godine, u tom istom Čurugu, kao jedan revanšizam zbog žrtava Srba, Roma i Jevreja 1942. godine i isto tako na Božić. Ima previše simbolike u stradanjima da bismo dozvolili da ne krenemo od onoga što je prethodilo. Imajući posebno u vidu da se Mađarska nije suočila na način na koji se mi sada suočavamo sa zločinima koje su činili u ime svoje nacije i u ime velike Mađarske, u ime fašizma i bratstva sa Hitlerom, Musolinijem i Ante Pavelićem. Mađarska je posle dve osude Šandora Kepira, kapetana žandarmerije, koji je lično odgovoran, po tvrdnjama Efrajima Zurofa iz "Centra Simon Vizental", za najmanje 35 žrtava, a komandovao je žandarmerijom u Novom Sadu, koja je bila organizator i realizator zločina u Novom Sadu, Čurugu, Žablju gde je cela ulica stradala. Oni su Šandora Kepira oslobodili. Mađarski sud ga je oslobodio. Mađarski je 2011. godine oslobodio Šandora Kepira, za koga postoje dokazi da je ubijao i da je odgovoran za najmanje 35 žrtava srpske, romske i jevrejske nacionalnosti. Mađarski sud ga je oslobodio. Mađarski parlament nikada nije doneo deklaraciju o osudi zločina, o osudi zločina fašističke Mađarske od 1941. godine. Nije sporno da osudimo sve zločine koji su ovde, ali dajte da osudimo sve zločine. Dajte da krenemo od 1941. godine. Da li to ne smete da uradite, jer se onda to neće važiti, ta deklaracija, ako se pomenuti zločini od 1941. godine? Neće se važiti i neće vam priznati ovu deklaraciju ako se pomene da su Vojvodini, u Bačkoj ili u Novom Sadu stradali Jevreji, Romi i Srbi. Ne znam šta mi danas radimo ovde. I zarad pomirenja o kojem svi ovde pričamo, pomirenje je postignuto i pomirenje imamo. Na ovaj način i ovom deklaracijom koja je na ovaj način predstavljena, samo oživljavamo stare rane. Mi pomirenju nećemo doprineti ništa, već ćemo doprineti da danas se raspravlja o tome, zašto srpske, jevrejske i romske žrtve nisu pomenute? Ovo što se desilo 1944. i 1945. godine je posledica brutalnog, najsurovijeg zločina koji može da se uporedi sa onim u Jasenovcu, u Novom Sadu i bacanjem pod led. Da li su Romi, Jevreji udarani maljem pa bacani pod led, ili im je pucano u potiljak, ili su na neki drugi način ubijani, to se dešavalo. Novosadske ulice su bile prekrivene leševima. Novi Sad koji je tada brojao 40.000 stanovnika, 4.000 je ubijeno za tih nepunih tri nedelje racije. Četiri hiljade, 10%. U Čurugu je 30% življa ubijeno za vreme racije. To su činjenice koje su morale biti pomenute u ovoj deklaraciji, ako hoćemo da osudimo sve žrtve i da izjednačimo sve žrtve, i da u skladu sa našim Ustavom nema diskriminacije. Na ovaj način smo diskriminisali žrtve. Prosto, u najboljoj nameri, da sprečimo falsifikovanu istoriju, doći ćemo u situaciju da će sutra neko proglasiti Gavrila Principa za teroristu zato što je to nekome interes. Videćete, bićemo svedoci. Doći ćemo u situaciju da ovde usvajamo deklaraciju kojom ćemo da se izvinjavamo Banatskim Nemcima i da proglašavamo princa Eugena diviziju kao oslobodilačku. Ne znam šta mi ovde danas radimo. Prosto, na način na koji smatram da jedna ozbiljna država mora da radi, a to je da povučete deklaraciju, da kroz jednu proceduru koja postoji deklaraciju napravimo onako kako je primerena svim žrtvama, ne samo žrtvama jednog naroda nego svim kolektivnim žrtvama u tom periodu i da donesemo jednu deklaraciju koja će biti na čast i ponos svim žrtvama od 1941. do 1945. godine i da onda insistiramo da svi parlamenti zemalja, u kojima je bilo žrtava, donesu takvu istu deklaraciju. To je moj predlog, kao predlog nekoga kome su mnogi stradali u Drugom svetskom ratu i kao predlog čoveka koji hoće da do pomirenja stvarno dođe, jer sam ja u tom pomirenju živeo sve ove godine i hoću da i dalje živim u tom pomirenju. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ružica Igić.
Poštovani potpredsedniče Skupštine, poštovane kolege i koleginice, predlažete da se ova deklaracija donese po hitnom postupku, kako bi se u procesu pridruživanja Srbije EU obezbedio neophodan elemenat u procesu pomirenja u regionu. Pitala sam se da li to znači da se zbog procesa pridruživanja EU Srbiji nameće još jedan uslov? Dakle, malo po malo, priznavali smo Kosovo, a sada imamo još jedan uslov – da se odreknemo naše istorije. Međutim, čuli smo od koleginice Dijane da se u stvari deklaracija donosi u čast dolaska mađarskog predsednika. Pitam se da li smo spremni da donesemo još jednu deklaraciju kada bude dolazila Angela Merkel? Ili, da li će Hrvatska doneti sličnu deklaraciju kada bude odlazio Tomislav Nikolić uskoro u Hrvatsku? A mislim da imaju mnogo više razloga da donesu jednu takvu deklaraciju. Dolazim iz Novog Sada, a rođena sam u tom Mošorinu o kome se ovde mnogo priča i zato sam možda malo emotivna u svemu tome. Rođena sam tamo, tamo gde je rođen Svetozar Miletić, tamo gde je rođena Isidora Sekulić. Prelepo bačko mesto koje je za vreme racije neverovatno stradalo. Svaki treći čovek, selo Mošorin, nestao je za vreme pogroma, a mi smo sami prihvatili mađarski termin – racija, a naš termin – pogrom na neki način izbrisali. U Šajkaškoj smo svi do tog Drugog svetskog rata živeli u nekim normalnim odnosima. Mi nismo delili, moj deda mi je pričao, ljude prema tome da li su Srbi, Hrvati, Mađari, nego da li su ljudi ili neljudi. Počeo je rad i počelo je neljudsko stradanje stanovništva. Moj otac, koji se zvao Stevan, u njegovim matičnim knjigama više nije bilo njegovog imena, počelo je pokrštavanje stanovništva i on se zvao Ištvan. Imena svim njegovim kolegama su promenjena. Osim toga, prva žrtva u Šajkaškoj je bio prota Vlaškalić. Prota Vlaškalić, star čovek, koji je zajedno sa jednom ženom koja je bila mađarske nacionalnosti zarobljen i vođen do Šajkaša 10 km peške, išao je za kolima ispred bajoneta. Ubijeni su on i ta žena koja je bila Mađarica. Koja je bila njihova krivica? Iza svega toga u Mošorinu je stajao sveštenik koji je bio rimokatolički sveštenik. Većina vas znaju za Kragujevac i za žrtve koje su se desile u Kragujevcu – 7.000 đaka je stradalo u Kragujevcu. Da li znate da po mađarskim izvorima u pogromu u Šajkaškoj i u Novom Sadu je stradalo negde preko 12 hiljada stanovništva, informacija odmah posle Drugog svetskog rata. Naravno da se taj broj žrtava sve više smanjivao i smanjivao idući ka novijem periodu. Niko, ili bar većina vas, ne znate šta se tamo dešavalo. Postoji spomenik koji je podignut u Novom Sadu, a spomenik u ovim okolnim selima već više niko i ne obilazi. Nažalost, to ne znaju ni naša deca koja odrastaju u Novom Sadu, u Vojvodini, i uopšte u Šajkaškoj. Ne mogu da kažem da nije bilo i drugih žrtava. U Đurđevu, na primer, svi znate za Kamenka Katića, njegovi roditelji, učitelji u tom selu, stradali su za vreme racije. Profesor Tucakov, akademik, je svoje malo dete od pet godina poslao u Čurug na salaš kod roditelja, ne bi li ga na neki način zaštitio od bombardovanja Beograda i od rata u Beogradu. Kompletna porodica Tucakov, i deda i baba i brat profesora Tucakova i stričevi i dete od pet godina je ubijeno. Šta je to dete od pet godina bilo krivo? Bio je rat. Mi to razumemo. Nisu ovi ljudi koji su od 1944-1945, verovatno krivi za to, ali mađarski fašisti jesu. Zbog svega toga, podržavam ovo što je rekao kolega pre mene. Mi tražimo da se ova deklaracija povuče, da se sve žrtve koje su bile, da li sa mađarske, da li sa srpske strane, ili sa jevrejske, ili sa romske, na neki način u ovakvoj deklaraciji pomenu. Ovako, pominjati samo mađarske žrtve a ne spomenuti sve ostale žrtve u Vojvodini, odnosno u Šajkaškoj, ja se kao čovek koji je iz Mošorina osećam vrlo neprijatno jer znam da je 200 ljudi iz jednog malog sela ubijeno. Što se tiče samog suđenja, posle Drugog svetskog rata održana su suđenja. Neki su osuđeni, naravno na osnovu dokaza, neki su pobegli, neki od učesnika su otišli u neka druga mesta po Vojvodini, a Srbi, Jevreji, Romi, nosili su svoje žrtve i svake godine na Božić izlazili na groblja, da se podsete na svoje žrtve, da ne zaborave. Međutim, oni su se sećali i dobrih ljudi koji su stali u njihovu zaštitu. Moja mama je iz Kovilja. U Kovilju nije bilo nijedne žrtve racije. Zašto? Zbog toga što je bio čovek, lokalni Mađar, koji je zaštitio i stao pred Fašiste i rekao – ovde nećete nikoga ubiti. Znači, postojali su i takvi ljudi. Mi to ne sporimo. Njegovo ime nosi jedna ulica u Kovilju. Kao što smo čuli, poslanik u mađarskom parlamentu, Andrej Bajči Želinski, platio je, nažalost, svojim životom zalaganje za to i svoje predočavanje šta se dešava, da reka krvi teče ulicama Novog Sada. Danas njihova imena stoje i nose ih ulice vojvođanskih mesta. Vi kao razlog donošenja deklaracije navodite i potrebu da se pruži moralna satisfakcija za nepravdu koja je učinjena prema stanovnicima mađarske narodnosti, opština Čurug, Mošorin i Žabalj u Vojvodini, donošenjem odluka koje su bile zasnovane na principu kolektivne odgovornosti i kojima su svi stanovnici mađarske narodnosti tih opština proglašeni ratnim zločincima. To nije tačno. Nisu svi stanovnici mađarske narodnosti proglašeni ratnim zločincima. Sasvim sigurno znam da je porodica Sekeruš iz Mošorina živela još dugo posle ovih dešavanja u Mošorinu. Ali, isto tako znam da su mnogi drugi zaista i stradali. Nijedna država u svetu nikada nije donela rezoluciju takvog tipa, a Srbija nikad nije osudila nijedan zločin protiv sopstvenog naroda. Vi ste se setili da 70 godina posle rata i posle 1944. i 1945. godine donosite jednu rezoluciju i da anulirate istorijske činjenice i to čak tvrdite i u ovom materijalu koji ste nam dostavili. Ponovo nam se nameće kolektivna krivica, a posleratna dešavanja sa Srbijom i Srbima nemaju veze. Generalno, postojala je vojna uprava koja je trajala 103 dana, koja je donela te odluke koje je donela, ali to nisu bili samo Srbi. Na čelu vojne uprave je bio Ivan Josipa Rukavina, čiji je brat bio član Crne legije. Srbi su, ako dozvolite da kažem, isto žrtve kao i svi ostali, te 1944. i 1945. godine i Srbi su žestoko stradali u ovim mestima. Pre svega bogati Srbi, od Tanurdžića do Adamovića i svih ostalih Novosađana koji su imali jako veliko bogatstvo i koji su baš zbog tog bogatstva bili proganjani i koji su izgubili sve ono što su imali. Prema tome, bili su i drugi žrtve, osim Srba, Mađara, oduzimali su im imanja, tako i Nemcima, a verovatno je bilo i pripadnika drugih nacionalnosti, kao što su Slovaci, Rusini, Rusi. Dakle, rezolucija koja podrazumeva samo jednu naciju nije kompletna. Dopunite je, povucite je, pokažite razumevanje i prema svim ostalim žrtvama – prema Rumunima, Slovacima, Rusinima, ima ih dosta na spiskovima žrtava posle Drugog svetskog rata i 1944. i 1945. godine. Demokratska stranka Srbije se zalaže za to da se ponašate isto prema svima, a ne samo prema jednoj nacionalnoj manjini. Smatramo da je to čak i protiv Ustava. Hvala lepo.
Gospođo Vukomanović, po kom osnovu? (Dijana Vukomanović: Pomenuta sam, gospođa Igić me je pomenula u svom izlaganju. Doduše, samo imenom, ne i prezimenom.) Ako ste pomenuti, izvolite.
Zahvaljujem se koleginici Igić što mi je dala pravo da pojasnim neke svoje stavove, ali isto tako i da idem korak dalje u elaboraciji toga šta će biti ukoliko Narodna skupština Srbije usvoji ovako sročenu deklaraciju posvećenu stradanju jednog dela jednog naroda. Podsetila bih uvažene kolege iz jedne poslaničke grupe koji su tako oštro protiv usvajanja ovako sročene deklaracije u ovom političkom momentu, dakle, u 21. veku, kao što ste rekli, 80 godina nakon počinjenog nedela, da su naše kolege izraelski parlamentarci 1953. godine, dakle, izraelski parlament, Kneset, je osnovao memorijalni centar "Jad Vašen". Vi ste bili na vlasti, mi smo bili na vlasti, sada su neki na vlasti, a neki su u opoziciji, a šta to sprečava srpski parlament da to osnuje. Dvadeset godina gledamo višestranački parlament u Srbiji. Znate za izraz koji ima u jevrejskom narodu i kojima dele priznanje zato što su anonimni ljudi štitili svoje sugrađane na ovaj način koji ste vi istakli da su neki hrabri i istaknuti Mađari u svojim lokalnim sredinama zaštitili srpske građane. Šta to nas sprečava kao političare koji su bili vrlo jaki na vlasti nekoliko godina da oni usvoje takvu deklaraciju koja će zaštiti sve žrtve fašističkog pogroma, bez obzira na nacionalnu pripadnost? Zašto se protivite sada kada se čine neki početni koraci, zakasneli? Zašto se sada protivite i gde ste bili da ukažete na srpske žrtve i da ih pobrojite na onaj način na koji je jevrejski narod pobrojao svoje žrtve? Šta ste čekali?
Reč ima narodni poslanik Ružica Igić, replika.
Podsećam koleginicu da ja nisam o tome govorila. Da je replika, ako ona meni odgovara, a da je povredila Poslovnik, jer nije imala repliku. Ako ona meni odgovara, prozvala sam je i pitala – da li se zaista ova deklaracija donosi u čast dolaska mađarskog predsednika i ništa drugo. To je bila rečenica koju sam njoj uputila. Drugo, smatramo da će se ovakvom deklaracijom samo otvoriti pandorina kutija i da će dovesti do novih tenzija u severnoj pokrajini i da zaista treba da je povučete. Razmislite malo o tome šta se radi. Hvala.
Gospodine Samardžiću, po kom osnovu se javljate? (Slobodan Samardžić, s mesta: Prozvala je celu stranku - "šta ste vi uradili". Prozvala je stranku - "dok ste bili na vlasti". To se upravo odnosi na ovu stranku. Sada pokušava da to anulira, ali inače je to bio kontekst i sadržaj. Procenite vi, ali to je svakom bilo jasno, na koga je ona aludirala, a nije namerno da bi kod vas ostavila određenu dilemu i ne dali mi reč. Kako god hoćete.) Reč ima narodni poslanik Sanda Rašković Ivić. Molim vas, prijavite se.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ova deklaracija koja treba da bude danas u parlamentu nažalost usvojena, postavljena je na potpuno pogrešnim osnovama i ona ne da će da smiri, nego će da dodatno potpali nacionalne tenzije u AP Vojvodini. Tu se govori i o potrebi oslobađanja od kolektivne odgovornosti mađarskog naroda koji, koliko ja znam, nikada nije bio kolektivno odgovoran, niti mu je to imputirano. No, želela bih da iznesem nekoliko istorijskih činjenica. Ulazak mađarske vojske na jugoslovensku teritoriju 11. aprila 1941. godine, samo četiri meseca nakon potpisivanja ugovora o večitom jugoslovensko-mađarskom prijateljstvu, bio je veoma krvav, naročito u onim mestima gde su predstavnici mađarske manjine kao nemzeteri, odnosno narodne straže, formirali svoje jedinice koje su mađarskim honredima poželele dobrodošlicu. Tako je ranih aprilskih dana rata pobijeno 3.500 Srba u 13 gradova, od Subotice preko Sente, Čuruga, pa južno do Novog Sada. Ukupno u racijama je od strane nemzetera, saradnika obaveštajnih službi Keln Hirato ili lokalnih mađarskih policajaca, a moramo da znamo da su bile osnovane dve policijske škole isključivo za Mađare u Somboru i u Novom Sadu, pobijeno je 30.000 Srba. Prema podacima hrvatske UDBA je na kraju rata streljano 1.779 Mađara, za koje se tamo navodi da su bili ratni zločinci. Taj izvor hrvatske UDBA smatra da se nije radilo o odmazdi, nego se radilo o gonjenju ratnih zločinaca. Tadašnji mađarski predsednik Vlade, gospodin Bardoši je na suđenju nakon Drugog svetskog rata rekao da je, citiram: "to bio zločin izvršen u interesu Mađarske države i naroda", a današnji predsednik Orban kaže da je to bio obračun vojske sa pobunjenicima i legitimna odbrana Mađarske. Toliko o pomirenju, o regionu i tim naporima. Državne komisije nakon Drugog svetskog rata, koje su istraživale i bavile se mađarskim zločinima, su ih označile kao fašističke zločine. Ne možemo ako govorimo o procesu pomirenja da preskočimo denacifikaciju. Denacifikacija, u slučaju kad se pominje fašizam, je jedini način kako može da se napravi pomirenje. Međutim, denacifikacija ima prezunkciju krivice, za razliku od klasičnog prava koje ima prezunkciju nevinosti. Neko ko je nevin stradao u celoj toj priči kažnjavanja, treba da dokaže, odnosno da njegovi potomci, rođaci dokažu njegovu nevinost, jer je to suština procesa rehabilitacije, a takve procese smo imali priliku da vidimo i među našim i među drugim narodima do sada jako mnogo puta. Ovom deklaracijom se ipak, rekla bih, na scenu uvodi revizija istorije i samomržnja. Zašto to kažem? Na primer Čurug, Čurug će sada postati simbol mađarskog stradanja, a u Čurugu je pobijeno u raciji gotovo 4.000 ljudi i to 4.000 Srba, tako da se Srbi tu zaboravljaju, a sada to postaje samo mesto mađarskog stradanja. Pitam se – koliko će se ići daleko do promene suštine onoga što se desilo, jer onda, ako je ovo urađeno, sve je dozvoljeno? Onda može da se menja suština Ninberga. Onda, kako ćemo postupati prema Jevrejima? Da li ćemo i fašiste proglašavati žrtvama? Šta ova deklaracija srpskom narodu radi? Mi, kao narod, unazad prihvatamo da smo skloni zločinima i dobrovoljno učestvujemo u kontinuitetu nametanja krivice srpskom narodu. Boris Tadić je iz dnevno-političkih razloga tražio istraživanje zločina nad Mađarima. Komisije su navodno radile neki posao, mi nikad nismo dobili te izveštaje, međutim, istraživanje nije ni završeno, a mi sada donosimo deklaraciju uprkos svim onim činjenicama koje imamo o tome šta se dešavalo. Ova deklaracija ima nekoliko opasnih posledica. Pre svega, to je kolektivna rehabilitacija zločinaca, a potom i povraćaj njihove imovine, jer to ide u paketu. Danas Mađari, a sutra ili za nekoliko godina Nemci. Pitam se da li je slučajno što se osnivaju udruženja vojvođanskih Nemaca i što oni posećuju i obilaze kuće iz kojih su, kao saradnici okupatora, bili deportovani, oni ili njihovi roditelji? Znači li to da će kolonisti iz Like, iz Banije, Korduna, Bosne, Dalmacije i Hercegovine opet izgubiti dom? Drugo jednako važno i strašno pitanje, odnosno strašna činjenica jeste to da je ovo početak osporavanja teritorije AP Vojvodine srpskom narodu. Da vas podsetim, stranci su već odavno počeli da pričaju priču da Albanci u stvari treba da dobiju nezavisnost na Kosovu, jer je to tzv. zaslužena nezavisnost, pošto su Srbi izgubili, zbog zločina nad Albancima, pravo na teritoriju Kosova i Metohije. Upravo ovom deklaracijom Skupština Srbije započinje odvajanje Vojvodine od Srbijei ovo je, verujte mi, prvi korak. Uspešnost pomirenja u regionu i ovaj put se, kao i mnogo puta do sada, meri stepenom srpske krivice koju, nažalost, opet sami sebi namećemo. Razara nam se dostojanstvo… (Predsedavajući: Vreme je utrošeno.) …razaraju se uspomene na žrtve i rastura nam se država. Zar je moguće da je ova kalendarska vlada, samo zbog dobijanja datuma, spremna da u Srbiji poseje toliki duh samoporicanja? Dokle poniženje, pitam se.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ja dolazim iz lokalne samouprave Sremske Mitrovice i kao što je mnogima možda poznato, u toku Drugog svetskog rata istorija Srema je bila malo drugačija i mi se uglavnom na tu istoriju, vezano za NOB i narodnooslobodilačkii pokret izuzetno ponosimo i uvek smo se odgovorno odnosili prema toj temi, bez potrebe da takve stvari koristimo u dnevno političke svrhe i za dobijanje nekakvih kratkoročnih političkih poena. U Sremskoj Mitrovici, konkretno, za vreme Drugog svetskog rata od strane nemačkog i ustaškog režima je streljano oko 8.000 ljudi. Zbog značaja i zbog odnosa prema svim tim žrtvama, nikada se nismo olako odnosili prema onome što se dešavalo 1941. do 1945. godine. Ukoliko intencija ovoga što je danas pred nama to da se konačno stavi tačka na neke bolne teme koje su prožimale istoriju Vojvodine i međunacionalne odnose, to naravno uvek pozdravljamo i uvek smo bili ti koji će prvi podržati mir i dijalog među nacionalnim zajednicama. Ali, takođe, ne bi trebali koristiti ovakve teme za dodvoravanje bilo kome iz bilo kog razloga, bez obzira ko i kada dolazi u posetu našoj zemlji, što je vrlo često bio slučaj u vrlo skoroj prošlosti, da kada, recimo, imamo posetu ruskih zvaničnika, mi menjamo brzo imena ulica i odjednom se pozivamo na našu slavnu antifašističku istoriju, iako u isto vreme donosimo zakone koji rehabilituju saradnike okupatora i koji u velikoj meri veličaju ono što ne bi trebalo da veličaju, bez obzira da li se radi o Nediću, o Ljotiću, o Draži Mihajloviću. Mislim da i kada se radi sada o pripadnicima drugih nacionalnih zajednica, konkretno o okupatorima Mađarske, koji pripadaju mađarskoj nacionalnoj zajednici, odnos prema tome mora da bude istovetan. U Hrvatskoj, koja ulazi u EU, bili smo svedoci da se takođe relativizuje ono što se dešavalo za vreme Drugog svetskog rata i u velikoj meri se preispituje uloga NOB i čak se dovode u pitanje, oni imaju tu temu, šta se desilo na Blajburgu i nije slučaj samo u Srbiji da se oni koji su bili na pogrešnoj strani za vreme Drugog svetskog rata, danas glorifikuju i u istu ravan se stavljaju žrtve i oni koji su bili na strani najmračnije ideologije koja je ikad zadesila čovečanstvo. Oni koji su slali ljude u logore, koji su ubijali samo zato što se neko drugačije zove i preziva, oni koji su bukvalno u gasnim komorama zatrli generacije i generacije, pre svega Jevreja i pripadnike drugih nacionalnih zajednica zato što pripadaju određenoj naciji, ili imaju određenu ideološku pripadnost, mislim da danas ne bi trebali olako da ih stavljamo u istu ravan sa žrtvama koje su više nego očigledne. Dva miliona ljudi je na ovim prostorima izgubilo živote u toku Drugog svetskog rata. Vojvodina je izašla iz NOB sa 15 brigada, tri divizije, svojim glavnim štabom i narodnooslobodilačkim odborom. Upravo su to tradicije na kojima danas i gradimo svoj politički i istorijski suverenitet i mislim da to nikako ne sme da se dovodi u pitanje. Ako već insistiramo na pomirenjima, važno je da znamo da se narodi nikada nisu svađali, narodi nemaju ni šta da se mire. Postoje pojedinci koji imaju ime i prezime, koji su vrlo svesno promovisali određene ideologije, koji su slali ljude u smrt. Te iste ideologije su se i povampirile dvadesetak godina, odnosno pre samo 20 godina. Devedesetih godina smo ponovo bili svedoci ovde slične ideje da ljudi treba da se dele po imenu i prezimenu i zbog toga su mnogi izgubili živote. Ne smemo dozvoliti da se takve stvari ovde ponavljaju. Ukoliko je ova deklaracija, intencija ove deklaracije da se stavi tačka na određene rane, to je u redu, ali nije u redu da iz dana u dan se neke stvari relativizuju i da kada je obeležavanje godišnjice Aušvica, ili kada je obeležavanje Dana Evrope, da niko iz Srbije ne ode na tu manifestaciju. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Marković. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče, predlagač trenutno nije ovde, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, dobar dan, juno potkivanok. Stvarno je dobar dan svanuo nad Srbijom, ali, nažalost, bojim se da nismo svi spremni, kako to inače biva u Srbiji, da to i pozdravimo na adekvatan način. Ovo je završni korak, suštinski poslednji korak onog što je upravo Narodna skupština Republike Srbije počela 2004. godine, u saradnji sa takođe Narodnom skupštinom, jer i Mađarska i Srbija spadaju u one retke zemlje koje imaju narodne skupštine. Ja sam priželjkivao da jednom dođe i poslednji korak, priželjkivao sam da ne sedim ovde u poslaničkoj klupi, nego gore na galeriji i da mogu sa radošću da slušam ono što bi trebalo da bude suština ovakvog akta, a to je spremnost najvišeg tela jedne države da jasno razdvoji potrebu za tolerancijom, potrebu za pomirenjem naroda, ne zato što su se narodi svađali, već zato što uvek postoje pojedinci koji su spremni da ijedan segment istorijskih događaja pripišu celom narodu i, što je još gore, da to politički i realno zloupotrebe. Drugo, da time krunišemo višegodišnje pojedinačne napore o tome šta je mit, šta je legenda, a šta su činjenice. Danas smo, nažalost kako to biva, se našli u situaciji, mnogi su skrenuli pažnju da na brzinu dobijemo tekst, bez vidljivog razloga zašto ne u prethodnih mesecima, tekst kome nema zamerke, sa stanovišta opštosti. Ali, nažalost, on ne sadrži sve ono što bi Deklaracija, a još jednom podsećam da je ovo deklaracija, a ne rezolucija, te nema neka dejstva koja su mnogi mogli da se uplaše, koje jedna takva deklaracija uvek sadrži, kada ih donosi Narodna skupština Republike Srbije. Dakle, između ostalog spisak dokumenata, a hvala Bogu ima ih. Dakle, između ostalog spisak dokumenata na koje se oslanja, a hvala Bogu ima ih, i to ih ima zahvaljujući upravo ovoj narodnoj skupštini, ne ovom sazivu, ali ovoj narodnoj skupštini i ogromnom radu čitavog niza ljudi koji su se prethodnih godina na tome angažovali. Konačno, ta vrsta teksta kad se usvaja, ona isto tako mora da bude emotivna, onaj prvi deo, razum, preventiva, tolerancija, počiva na razumu, naravno, činjenicama, aliovaj drugi mora da počiva na emocijama, jer, naravno, postoje oni koji se sećaju onoga čega se njihovi bližnji sećaju. Prezadovoljan sam što sam imao čast da danas čujem tako iskreno izlaganje i gospodina Jožefa Šandora i gospođe Zlate Đerić, pripadnika dva naroda iz različitih delova današnje Vojvodine, koji su, podsećajući na činjenice, ali i na priče, dali pravi emotivni ton kakav sam očekivao da će preovlađivati danas na jednoj ovakvoj sednici. Podsećam vas da ovakve deklaracije uvek imaju najmanje još dva aspekta. Jedan je, i zato se one uvek donose mnogo godina kasnije od događaja na koje se odnose, da nema onog što se često dešava u politici, da se neko lupi u grudi i kaže – a ja pouzdano znam… Znate, ako se deklaracija donosi posle 40 godina, onda neko ko ima 50 godina možete da poverujete da stvarno nešto pouzdano zna, jer je to video, ne da mu je neko rekao. Zato se obično donose posle 70, 80 godina, kada niko ozbiljan. Čak i ako izgleda kao da ima 80 godina, ima mnogo manje, ne bi smeo da kaže – ja pouzdano znam nešto što je mogao samo da pročita ili da mu neko ispriča. Mi, nažalost, ne umemo da se odupremo tom prvom aspektu, da se dnevno-politički nešto zloupotrebi, čak i onda kada zastupate političku opciju koja je na jednu ili na drugu stranu upravo prethodnih godina promenila politički stav prema nečemu. To je, nažalost, uobičajeno. Drugi aspekt ovakvih sednica bi morao da bude taj što postoji jedan simbolični čin posle, kada se jedan proces, u ovom slučaju proces koji traje devet godina, od trenutka kada smo se dogovorili i potpisali upravo povodom zloupotreba istorijskih činjenica, a zloupotrebili su ih mnogi fašisoidni elementi i u Srbiji i u Mađarskoj, kroz medije, kroz konkretne ružne događaje, kada smo pokrenuli zajednički, potpisali pakt o toleranciji i pokrenuli proces događaja koji završava današnjom deklaracijom. Posle toga, naravno, mora da sledi i jedan gest simboličan i mi ćemo biti u prilici, sasvim izvesno, da predsednici država taj simbolički gest i učine. To i pripada predsednicima, nezavisno od toga da li su birani u parlamentu, kao što je predsednik Mađarske, ili samo polažu zakletvu u parlamentu, a biraju se neposredno, kao što je upitanju predsednik Srbije. Ono što je lepo, mogu lično da svedočim, i kada je u pitanju jedan i kada je u pitanju drugi predsednik, mada su menjali politička mišljenja tokom prethodne decenije, stav uličnim kontaktima su imali isti kakav će i narednih dana simbolički da potvrde. Veliko je zadovoljstvo da o tome mogu da svedočim. Moramo da kažemo imena onih ljudi koji su možda najzaslužniji za početak ovog procesa na adekvatan način. Pre svega, gospođa Katalin Sili, predsednica Parlamenta Mađarske, potom, gospodin Laslo Joža, u to vreme predsednik Nacionalnog saveta vojvođanskih Mađara, potom Geza Kučera, gradonačelnika Subotice iz tog vremena. Čitav niz ljudi, uračunavajući ambasadore Srbije u Mađarskoj, nažalost, nisu svi živi, kao što nisu živi ni svi poslanici od Ištvana Ištvanovića, koji je stajao na početku tog procesa, do čitavog niza drugih ljudi različitih nacionalnosti koji su pomagali, ali važnije je zašto je ovaj proces počeo, pa zašto i mi danas donosimo ovu deklaraciju. Donosimo za neke nove ljude. Gospođa Sili i ja, koji smo se sastajali da bismo pratili kako se sprovodi ovaj Pakt o toleranciji, smo se sastajali svakih šest meseci, što ona kaže, češće smo se viđali, nego sa nekim rođacima izšire porodice, pa kada smo se videli u Segedinu, jer su se naizmenično održavala ova druženja, tamo sam upoznao i dvoje mladih ljudi, oni su i danas mladoliki, a tada su bili još mladolikiji, da sam ja mislio da su oni studenti, a nisu bili, ispostavilo se sekretar i zamenik Nacionalnog saveta. U međuvremenu te iste 2004. godine smo uspeli i ja se zahvaljujem svim poslanicima, i danas su njihove stranke ovde, dakle, poslanicima Nove Srbije, Demokratske stranke Srbije, Socijalističke partije Srbije, naravno, sada Ujedinjenih regiona Srbije,a tada G17 plus, koji su odlučno stali na kraj mogućnosti da u srpskom parlamentu nema poslanika mađarske nacionalnosti. To se više nikad neće dogoditi zahvaljujući zakonu koji smo usvojili. Ne samo da će uvek biti, nego će uvek biti iz različitih političkih opcija. Nema potrebe da imaju nacionalnu stranku da bi bili ovde. To smo rešili skidanjem cenzusa. Svakako divne rezultate toga uživamo danas svi, pa možemo da čujemo ovde kako sjajno zastupaju adekvatno svoje stavove, između ostalog, i dvojica mladih ljudi koje sam tada upoznao, gospodin Laslo Varga i gospodin Balint Pastor. Oni nam drže lekcije, kada je upitanju gospodin Pastor, često i iz jezičke kulture, jer govore mnogo pravilnije srpskim jezikom nego većina govornika na ovim sednicama. Sve je to nešto u čemu treba da uživamo i tome služe ovakve deklaracije, ali šta je poražavajuće? Poražavajuće je da mi nemamo dovoljnu svest o tome šta smo mi sami učinili. U vitrinama ove Narodne skupštine se nalazi i priznanje na koje sam možda najponosniji u svom životu, a to je priznanje za istorijski doprinos pomirenju srpskog i mađarskog naroda, koji mi je uručen 2006. godine u mađarskom parlamentu. Ako pri pisanju ove deklaracije mi nemamo svest o tome, kako ćemo tek da imamo svest o poslu koji je tek započet i koji je finansijski ugrožen možda? To je rad akademskih komisija akademija Mađarske i Srbije, a rad te komisije, njegov kraj ne treba da čekamo, ne tiče se ove teme pomirenja, tiče se druge teme, one koje ne bi trebalo zloupotrebljavati u političke svrhe, a to je tačno utvrđivanje imena i statusa žrtava, onakav posao kakav bi trebalo, i nadam se da će biti urađen, kada su u pitanju ma koje vrste, ma kojim povodom u vremenu za koje imamo dokumentaciju žrtava, jer iza tih žrtava stoje konkretni ljudi. Bilo je užasno čuti danas na sednici, pretpostavljam u političkom žaru, kad je jedan poslanik izgovorio – ne treba nam ovakva deklaracija, možda se među tim stradalima provukao i neki pojedinačni zločinac. Pa, zar nije osnovno načelo prava i pravde - bolje je i osloboditi 100 zločinaca, nego osuditi jednog nevinog? Mi ovde govorimo o događajima koji su se desili 1944. i 1945. godine. Još jednom se zahvaljujem onima koji su sa tačnom merom, ja sam čuo gospodina Šandora i gospođu Đerić, nisam čuo sve govornike, čujem da je gospodin Stefanović vrlo pažljivo, precizno i jasno razdvojio različita istorijska vremena, različite žrtve od strane različitih režima. Da ne bude zabune, jedna meni lično izuzetno draga koleginica je, pretpostavljam, u nastupu oduševljenja malo pogrešila, pa je nešto što baštini cela država Srbija, a ni jedna politička stranka pojedinačno, a to su tekovine antifašizma i moramo da budemo ponosni što cela Srbija to baštini. Stranke mogu da baštine, recimo, zgrade prethodnih partija u kojima se nalaze, pa recimo, neke baštine zgrade Komunističke partije, neke baštine i ideologiju Komunističke partije. Koliko znam u ovoj sali sede dve stranke. Jedna odgovara jednom opisu, druga odgovara drugom opisu. Oni koji baštine ideologiju onoga što je Komunistička partija radila 1944. i 1945. godine, na njihovim sednicama ćete videti ljude koji su predstavnici tog režima bili, recimo, povodom Golog otoka, videćete na njihovim svečanim sednicama. Ove druge ćete videti i kako su spremni da naprosto poštuju jednu tradiciju, ali naravno, politička delatnost se razlikuje i vremenom se menja i dobro je kad se menja na bolje. To je dobro za sve. U tome nema ničeg ni dobrog ni lošeg. Ovakve deklaracije treba da posluže i zato sam iznosio toliko pohvala, pored svih ovih opaski pomalo satiričnih prema svojim kolegama, pokušavajući da ih podsetim, jer poštujem članove njihovih stranaka, poštujem najveći broj njih lično, da vode računa kod ovakvih tekstova, kao što je ova deklaracija, pristojnost sa kojom predlažemo nije baš ispoštovana, ali pristojnost sa kojom diskutujemo i glasamo za ovakve tekstove ostavlja veći utisak, lekovitiji na one koji iz predrasuda, legendi, ne poznavanja činjenica bi inače imali drugačije ponašanje. To se ne odnosi samo na odnose mađarskog i srpskog naroda. Daću vam dve digresije. Nekad je Ministarstvo kulture brinulo ozbiljno o našim spomenicima na Kosovu pod zaštitom UNESKO. Morao sam novinarima jednom da kažem – postoji albanski narod i postoji srpski narod i postoje lopovi. Lopovi sa Bogorodice Ljeviške su odneli olovni krov i oni se ne razlikuju od lopova koji su odneli isti takav olovni krov sa zgrade akademije na Novom Beogradu. Oni trguju olovom. Nemojmo da mešamo te stvari. Kada vi pristojno one koji poštuju struku, istoriju, pristojnost, činjenice i obaveze najviših organa nešto pristojno uradite, onda to utiče. Daću vam još jedan primer. Evo, sad je Milanski edikt, obeležavamo 1700 godina, možda najslavniji akt tolerancije. U tom duhu je i ova deklaracija. Dve godine pre smo obeležili akt koji tome prethodi. Kao što znate, to je Galerijev akt, koji je takođe edikt, koji se tiče tolerancije i obeležili smo ga tamo gde je stvarno veliki i značajan spomenik kulture iz ovog doba, u Feliks Romulijani. Bili smo prisutno i patrijarh Irinej i ja. Tamo je postojao, kako uvek biva, neki lokalni, hajde da kažem menadžer, koji je probao da iskoristi tu priliku, pa da prevari patrijarha i mene i da nam proda jaja za 20.000 dinara, pod prividom humanitarne akcije, ali čim smo mu mi pristojno skrenuli pažnju da se razlikuje ono što je država, šta su ozbiljni ljudi, šta su patrijarh i ministar kulture, a šta su humanitarne akcije, menadžerisanje ili već šta, da te stvari ne smeju da se mešaju, naravno da se gospodin povukao. Sve što mi uradimo treba da nas donošenjem ove deklaracije podseti na to da je to obaveza ove Narodne skupštine da stalno brine o istinskoj toleranciji, da vodi računa o tonu, a kada je o konkretnom slučaju reč, i time ću završiti, da nas podseća, himne Mađarske i Srbije počinju skoro istom rečenicom. Nadam se da himnu Srbije znate, pa neću da vas podsećam. Himna Mađarske glasi – Bože, blagoslovi sve Mađare. Mi bi u himničnom duhu trebalo da diskutujemo i da izglasamo jednu ovakvu deklaraciju, koliko god ona imala svojih manjkavosti u pripremi, brzini i hitnosti donošenja, da bismo tim završnim korakom omogućili i predsednicima država da učine svoje simbolične korake. Hvala svima što ste me saslušali.
Reč ima narodni poslanik Saša Dujović.
Poštovane kolege, iz današnjih diskusija, bilo da su u pitanju poslanici opozicije ili pozicije, stiče se jedan utisak da ovde ima podvojenosti, da su srpski i mađarski narod i dalje u nekoj zavadi i da donošenjem ove deklaracije mi danas ispravljamo istorijske nepravde i rešavamo taj problem zavade naša dva naroda. Samo ću podsetiti na period raspada bivše SFRJ 1991. godine, kad su u odzivu na mobilizaciju, koju je tadašnja JNA raspisala, blizu 90 ako ne i 90% pripadnika mađarske nacionalne manjine se odazvalo, jer je poštovalo svoju državu Jugoslaviju. Oni su zajedno rame uz rame sa Srbima, Romima, Jevrejima i ostalim nacionalnim manjinama i pripadnicima srpskog kao većinskog naroda u Jugoslaviji ili u Srbiji, branili ustavni poredak te Jugoslavije, bez obzira što je u ne tako dalekoj prošlosti, 50 godina pre toga, kako danas ovde možemo da čujemo, prema njihovim dedama, rođacima ili sunarodnicima počinjen zločin. Tačna je jedna teška činjenica koju svi moramo da prihvatimo, a to je da pobednici uvek pišu istoriju. Tačno je i to da je 1942. godine pobednik u nečemu što je tad bilo ratno stanje okupirana Vojvodina, podeljena Vojvodina, počinjen ogroman zločin prema srpskom, romskom i jevrejskom narodu. Naravno, taj zločin je počinjen i prema nekim drugim nacionalnim manjinama, ali o njima ovde nije bilo puno reči. Isto tako je tačno da je vojna uprava, koja je od nadležnih državnih organa krajem 1944. početkom 1945. godine formirana, u predmetu ove deklaracije, to je pre svega u ova tri sreza, tj. u ova tri mesta, u dva sreza, izvršila, možemo blago reći, određenu odmazdu po onim osnovama po kojima su tada imali kao zakonske osnove, a to je da saslušaju i da utvrde da li je neko počinio zločin, da li je ukazao neko na nekakav zločin, da li je neko nekog potkazao ili se samo molio, kako neko to ovde reče, za sudbinu onih koji su tada klani i ubijani i čija je bezbednost bila dovedena na nulu tj. likvidirani. Srbi i Mađari su i u srednjem veku zajedno bili brana prodoru Osmanlijskog carstva u Evropu. Srbi i Mađari su i u Prvom svetskom ratu bili na suprotnim stranama. U Drugom svetskom ratu su opet bili na suprotnim stranama. Godine 1991. godine bili smo u velikoj meri, kada je u pitanju Vojvodina, zajedno. Danas nas sudbina opet vezuje da zajedno treba da živimo u jedno Srbiji, zajedno u jednoj EU gde su oni dugo vremena, a mi tek treba da uđemo. Da li je ova deklaracija revizija istorije? Lično mislim da nije, ali isto tako podržavam stavove narodnih poslanika kada kažu da je možda bilo mesta u deklaraciji za širi front osude ratnih zločina, pa i u ovim mestima, imali smo ovde primer od gospodina Mihajlova da čujemo o jednom mestu, konkretno, Čurugu. Zašto je ovo ovako na brzinu doneto? Da li je i to pitanje dolaska predsednika Mađarske kod nas? Da li je pitanje datuma? Šta je, u stvari, pitanje ove deklaracije? Ostavimo neka i o tome kaže sud istorije. Ovde će se, evidentno, imati većina za izglasavanje ove deklaracije. Da li ćemo sutra morati opet da donosimo neku deklaraciju? Da li ćemo možda sada otvoriti prostor da ovaj parlament mora da odgovori Bugarskoj? Da li ćemo otvoriti prostor da odgovorimo rumunskoj nacionalnoj manjini, prema čijim građanima, tj. prema onima za koje su utvrđene činjenice da su se od 1944. i 1945. godine dešavale slične stvari u nekim selima oko Dimitrovgrada, možda oko Zrenjanina itd? Kada će neko u ovoj Skupštini reći – dosta o tim stvarima i da počnemo da osuđujemo zločine prema našima? Ta ista KPJ i tada JNA, OZNA, UDBA, i kako se sve to već zvalo, je u velikoj meri kažnjavala i Srbe za koje su utvrdili da su činili zločine prema sopstvenom narodu. Poštujući sve to, 2011. godine smo, to imam ispred sebe, doneli Zakon o rehabilitaciji, kojim smo započeli taj proces, opšti proces da sve nevine žrtve budu rehabilitovane. Čemu iskakanje iz jednog koloseka opšte rehabilitacije? Prosto, postavljaju se razna pitanja, a ja ću postaviti jedno. Ovde smo i u prošlom mandatu doneli Deklaraciju o Srebrenici, Rezoluciju. Da li će neko da pita – šta je sa Srbima na KiM? Da li ćemo možda sledeće godine o njima da donosimo neku deklaraciju? Ili ćemo možda morati da se izvinimo Albaniji što smo koristili njenu teritoriju za vreme Prvog svetskog rata, da pređemo preko nje do Grčke? U svakom slučaju, pomirenja su neminovna. Tačno je, kako neko ovde reče, ide se u Evropu, ovo je 21. vek, ne treba da živimo u istoriji, ne treba da živimo u zabludi. Zašto samo ovaj parlament da pravi iskorake zarad dobijanja nekih datuma ili bilo čega drugog? Razumem u potpunosti vladajuću većinu i podržavam njene stavove u 99,9% slučajeva. Postoji nešto što se zove - srpske žrtve. Mnogi su ovde pominjali veliku raciju. Srpske žrtve, žrtve Srba, Jevreja i Roma u Vojvodini su bile za taj period Drugog svetskog rata 50.000 ljudi. Samo za period velike racije je bilo oko 12.000. Samo u tri dana u Novom Sadu 1.300. Da li ćemo mi ponukati, kako reče šef jedne poslaničke opozicione grupe, ovde neke druge parlamente da se izvine srpskom narodu? Siguran sam da neće. Nije njih baš to puno briga za nas. Da su to hteli, mogli su paralelno sa nama da rade sve ovo. Da li su rezultati međuakademijskih komisija gotovi? Da li znamo šta su istorijske činjenice? Da li je to neko završio? Ili možda s ovom deklaracijom idemo jedan kora unapred, pa sami sebe osuđujemo unapred, pozivajući se na to da neko ozbiljno analizira šta se to tada desilo? Zašto nipodaštavamo odluke vojnih organa tadašnje FNRJ? Podvući ću onako kako sam i počeo svoje izlaganje. Srpski i mađarski narod više nisu u zavadi. Zločinci Srba koji su činili zločine prema mađarskom narodu su kažnjeni. Da li su svi zločini koji su mađarski zločinci učinili prema srpskom narodu kažnjeni? To neka bude na savest mađarskoj državi, mađarskom narodui mađarskoj nacionalnoj manjini koja živi u državi Srbiji. Izuzetno poštujem potrebe da se ovakve stvari donose. Samo, da li biramo pravo vreme i da li pravi momenat za ovako nešto - još jednom sami sebi lupamo šamar. U svakom slučaju, opet da kažem na kraju, srpski i mađarski mladići su 1991. godine branili Jugoslaviju. Verujem da će oni, kada bi opet došlo do potrebe da se ova država brani, s obzirom da je Vojvodina još uvek u sastavu Srbije, isto tako odazvati na mobilizaciju, braniti ove prostore, ovu državu, a nama na čast i na pokoljenja naša da sudi istorija, nama da sudi, kako smo možda unapred potrčali sa ovom deklaracijom.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, zaista nisam imao nameru da se javim. Zahvaljujem se predsedavajućem koji mi je to dozvolio. Samo ću dve rečenice da kažem. Glasajući za ovaj dokument koji je danas pred nama, glasam sećajući se na sve žrtve i u Šajkašu, i u Pančevu, i na Srbe, i na Rome, i na Jevreje i na druge, govoreći na vrlo jasan način da žrtve koje su doživeli mađarski građani, da su isto žrtve kao i sve ostale žrtve. Velika je stvar što srpski parlament čini iskorak, pokazujući svest time, Srbije, srpskog parlamenta, Srba i nas manjina koji živimo ovde, i na taj način dajemo snagu i predsedniku države i Vladi Republike Srbije, da u razgovoru sa svima ostalima u svetu jasno im kaže – mi smo to uradili, uradite i vi ostalo. Mislim da su sve žrtve jednake. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog pretresa pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Balint Pastor. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da još pažljivije biram reči nego što to obično činim. Želeo sam da saslušam diskusiju svih kolega, ne zbog toga što želim bilo kome replicirati. Ovaj današnji dan nije prilika za to. Želeo sam da osetim i da doživim atmosferu ove današnje rasprave. Ako me pitate da li su vojvođanski Mađari srećni i zadovoljni zbog toga što je danas na dnevnom redu Narodne skupštine Predlog deklaracije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih 1944. i 1945. godine? Da li su vojvođanski Mađari srećni i zadovoljni, reći ću da nisu, ne zbog toga što su očekivali više, ali zbog ovih dešavanja od pre skoro 70 godina, ni dan danas, i zbog osude tih dešavanja, niko ne može biti srećan ni zadovoljan. Siguran sam da vojvođanski Mađari osećaju mir i spokojstvo i zahvalnost zbog toga što je Narodna skupština Republike Srbije danas raspravljala o ovoj deklaraciji. Želim da se zahvalim svima koji su učestvovali u ovoj raspravi. Slažem sa 80% izrečenih tvrdnji. Mogu da tvrdim da je došlo vreme da Narodna skupština Republike Srbije raspravlja o ovoj temi, da usvoji ovu deklaraciju. Osećam sreću i zadovoljstvo zbog toga što sam spletom okolnosti bio narodni poslanik tog dana kada je Skupština usvojila, nadam se, ovu deklaraciju. Želim da se zahvalim na prvom mestu Nebojši Stefanoviću zbog toga što je prihvatio da bude predstavnik predlagača danas u ovoj raspravi. Mislim da je time dato još više na značaju i da je dobro što je predsednik Skupštine bio predstavnik predlagača. Želim da se zahvalim SNS zbog toga što su zajedno sa nama poslanicima SVM potpisnici ovog Predloga deklaracije. Unapred želim da se zahvalim svima koji će u danu za glasanje podržati ovu deklaraciju. Oni koji misle da ovaj tekst deklaracije ne treba podržati, protiv njih nema apsolutno ništa. U ovoj Narodnoj skupštini svi glasaju po savesti, uverenju i oni koji misle da ovaj tekst nije za podršku oni će u skladu sa tim svojim uverenjima ili stranačkim uverenjima da glasaju. Želeo bih da kažem da sam još 14. oktobra 2010. godine u ovoj Narodnoj skupštini govorio o stradanjima Mađara od 1944. do 1945. godine i o "Novosadskoj raciji". O ovim stvarima kao stranka nikada nismo govorili iz dnevno-političkih razloga. Svega u dva slučaja sam govorio o ovim vrlo crnim i teškim činjenicama i oba puta sam naglašavao da je naš politički cilj da se usvoji deklaracija, kao što će se to desiti danas. Verujte da su Mađari ovaj današnji dan, ove trenutke očekivali bez malo 70 godina. Mislim da Narodna skupština čini veliku stvar usvajanjem ove deklaracije. Nikada nismo licitirali brojkama. Nikada nismo razvrstavali žrtve po nacionalnoj pripadnosti ili po nečemu drugom. Za nas je apsolutno prihvatljiv amandman DS koji kaže da Narodna skupština Republike Srbije osuđuje i stradanja svih ostalih nevinih žrtava tokom i nakon Drugog svetskog rata na području Vojvodine. Mislim da su tom rečenicom obuhvaćene sve žrtve bez obzira na nacionalnu pripadnost na području Vojvodine tokom i nakon Drugog svetskog rata. Pitanje je da li danas zbog pijeteta i dostojanstva treba zalaziti u vremena od pre 70 godina i pokušati dokazivati da li su više stradali tih 40-tih godina Srbi ili Mađari ili Mađari ili Srbi. Ali, pošto je danas na dnevnom redu ova deklaracija o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih 1944. do 1945. godine dozvolite mi, možda sam to trebao da uradim na početku, da govorim o nekoliko nespornih, želeo bih da podvučem nespornih, istorijskih činjenica. Držim u ruci jedan dokument od 29. januara 1945. godine. Ovaj dokument je donela Državna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača. Na kraju ove odluke se kaže sledeće, nepotrebno ću izostaviti, Komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača u Vojvodini – ceneći na osnovu člana 19. Pravilnika ustanovljava da su svi, podvlačim svi, stanovnici mađarske narodnosti opštine Čurug, Srezaž, Žabaljsko u Vojvodini odgovorni kao izvršioci, podstrekači ili pomagači za zločine navedene u članu 18. Pravilnika, pa ih na osnovu člana 3. pomenutog Pravilnika proglašava ratnim zločincima, kraj citata. Sve stanovnike opštine Čurug, Srezaž, Žabaljsko u Vojvodini. Ovaj slučaj tretira tačka 2. naše deklaracije. Bilo još jedne ovakve odluke kada su svi stanovnici određene nacionalnosti, određenog naseljenog mesta, počev od beba pa do staraca proglašeni ratnim zločincima. O ovome govorim zbog toga da ne bi bilo dilema da li ova deklaracija ima predmet i da li se radi o nekakvim izmišljenim stvarima ili o reviziji istorije. Prva tačka naše deklaracije tretira sve one žrtve koje su streljane, lišene slobode ili nekih drugih prava bez čak i ovakvih odluka koje su zasnovane na principu kolektivne odgovornosti ili kako je to navedeno u ovoj odluci, prema tadašnjoj terminologiji – skupne krivice. O ovome govorimo uopšte ne želeći da umanjujemo žrtve srpske ili bilo koje druge nacije, naroda iz vremena Drugog svetskog rata na našim područjima. Moglo bi se govoriti o mnogim pojedinačnim slučajevima. U Bačkoj u Vojvodini nemate ni jedno naseljeno mesto gde su živeli Mađari u to vreme gde nisu ljudi stradali bez bilo kakve sudske ili administrativne odluke nacionalne pripadnosti. Maksimalno se slažem sa onima koji govore o osnovnom principu postojanja pravnog sistema milenijumima unazad, koji glasi nepravda se ne ispravlja nepravdom. Bilo je govora o Međuakademijskoj mešovitoj komisiji za utvrđivanje činjenica na teritoriji AP Vojvodine od 1941. do 1948. godine. Želim da kažem da je ova Međuakademijska mešovita komisija formirana na inicijativu mađarskih stranaka iz Vojvodine, da su predsednici dveju akademija nauka i umetnosti zamoljeni od strane tadašnjih predsednika mađarske i Srbije da formiraju tu Međuakademijsku mešovitu komisiju. U to vreme je predsednik Republike bio Boris Tadić. Ovom prilikom želim da se i njemu zahvalim, kao što sam se zahvalio i Nebojši Stefanoviću i SNS na svemu što ste učinili da dođe do današnjeg dana. Želimo da budemo objektivni i niko ne bi trebao da misli da sa njim počinje istorija pa tako ne mislimo ni mi. Ova Međuakademijska komisija ima svoj zvaničan sajt, internet prezentaciju. Tamo su navedena ne samo imena žrtava nego i podaci, datum rođenja, zanimanje itd. svih stradalih ljudi, svih nevinih žrtava bez obzira na nacionalnu pripadnost. U toj bazi podataka trenutno ima 16.000 ljudi. Mislim da ako ima 16 hiljada ljudi u jednoj bazi, a međuakademijska mešovita komisija je započela sa radom 2011. godine, znači, ako su za dve godine prikupljeni podaci za 16 hiljada žrtava, onda se ne može govoriti o tome da su ove stvari izmišljene i da nema potrebe da se zatvori tragično poglavlje zajedničke istorije Srba i Mađara. Neko je spomenuo da će nakon ove deklaracije Čurug postati mesto samo mađarskog stradanja. To, hvala bogu, jednostavno nije tačno i to ne odgovara istini i to želim da kažem zarad javnosti i svih građana Republike Srbije. U Čurugu se ovih dana gradi jedan spomenik za mađarske žrtve, sredstvima iz budžeta Republike Srbije. Isto tako, obnavlja se i rekonstruiše zgrada u kojoj su stradali Srbi 1942. godine, a zove se Topalov magacin, a ta se rekonstrukcija vrši iz sredstava mađarske države. Mislim da je tako najkorektnije i u skladu sa civilizacijskim tekovinama. Nadam se da će rekonstrukcija tog objekta i izgradnja spomenika i za srpske i za mađarske žrtve biti završena u roku od nekoliko dana i da će u skladu sa dogovorom između predsednika Republike Srbije, gospodina Tomislava Nikolića i predsednika mađarske, gospodina Janoša Adera, na tim mestima doći do zajedničkog poklonjenja nevinim žrtvama srpske i mađarske nacionalnosti. Mislim da je dobar momenat za donošenje ove deklaracije i želim da kažem da ovo nema apsolutno nikakve veze sa državnim interesima vezano za napredak Srbije na putu ka EU. Ovaj trenutak, kao što rekoh, je očekivan od strane Vojvođanskih Mađara bezmalo 70 godina i mislim da su se morale stvoriti određene okolnosti, koje su se stvorile i zbog toga smo zajedno sa SNS podneli ovaj predlog deklaracije i nadamo se velikoj većini u Danu za glasanje. Isto tako, želeo bih da se zahvalim i svim poslaničkim grupama i narodnim poslanicima koji su podržali sazivanje ove današnje sednice, jer SNS i SVM nema dovoljno potpisa za sazivanje ove sednice i mi smo zahvalni svim onim poslaničkim grupama koje su dale potpise poslanika da bismo danas mogli da raspravljamo o ovoj deklaraciji, da se ne bi čekao oktobar, kada počinje redovno zasedanje. Na samom kraju, želeo bih da se zahvalim na izuzetnim diskusijama koleginici Dijani Vukomanović, koleginici Zlati Đerić i kolegi Predragu Markoviću. Ja vas molim da, nadam se u roku od nekoliko minuta, što je moguće većom većinom usvojimo deklaraciju Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini počinjenih 1944-1945. godine, tekst koji nije uperen ni protiv jednog naroda i koja, mislim na deklaraciju, poštuje apsolutno sve nevine žrtve. Hvala vam.
Da li želi reč još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Na osnovu člana 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu deklaracije. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu deklaracije. Poštovani narodni poslanici, pošto je Narodna skupština završila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem petak, 21. jun 2013. godine, sa početkom u 16.40 minuta, kao Dan za glasanje o tački dnevnog reda sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. [[Posle pauze]] Poštovani narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje po tački dnevnog reda sednice potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, kvorum za rad Narodne skupštine u danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 126 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika, te prema tome postoje uslovi za odlučivanje. Prelazimo na odlučivanje po 1. tački dnevnog reda – PREDLOG DEKLARACIJE NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE O OSUDI AKATA PROTIV CIVILNOG MAĐARSKOG STANOVNIŠTVA U VOJVODINI, POČINjENIH OD 1944. DO 1945. GODINE Pošto je Narodna skupština obavila jedinstveni pretres, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini, počinjenih od 1944. do 1945. godine, u načelu. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 114, protiv – 11, uzdržanih – nema, nije glasalo 18 od ukupno 143 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog deklaracije u načelu. Prelazimo na odlučivanje o podnetim amandmanima. Na tekst preambule amandman je podnela narodna poslanica Gordana Čomić. Stavljam na glasanje amandman. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 35, protiv – četiri, uzdržanih – nema, nije glasalo 104 od ukupno 143 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na tekst Predloga deklaracije amandman su zajedno podneli narodni poslanici Borislav Stefanović i prof. dr Janko Veselinović. Stavljam na glasanje amandman. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 128, protiv – pet, uzdržanih – nema, nije glasalo 11 od ukupno 144 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj amandman. Pošto smo se izjasnili o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu deklaracije u celini. Stavljam na glasanje Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini, počinjenih od 1944. do 1945. godine, u celini. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 128, protiv – deset, uzdržanih – nema, nije glasalo sedam od ukupno 145 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog deklaracije Narodne skupštine Republike Srbije o osudi akata protiv civilnog mađarskog stanovništva u Vojvodini, počinjenih od 1944. do 1945. godine. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje jedine tačke dnevnog reda sednice i odlučivanje o njoj, saglasno članu 102. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini.