Poštovane dame i gospodo, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika.Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je u je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, te da postoje Poslovnikom Narodne skupštine utvrđeni uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam vas takođe da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, Skupština radi na osnovu člana 286. stav 2, koji u svom prvom stavu kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenje i objašnjenje od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama, a o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera i iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, tako da su mu ova obaveštenja i objašnjenje potrebna za ostvarivanje funkcije narodnog poslanika. Izuzetno, predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe ima pravo iz stava 1. ovog člana da ostvari i na sednici Narodne skupštine usmeno u jednom obraćanju, u trajanju do pet minuta, utorkom i četvrtkom, i to odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici. Prvi prijavljeni govornik je poslanik Bajram Omeragić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, hteo sam da zatražim objašnjenje od Vlade Republike Srbije. Najpre želim da kažem da sam jako obradovan da je naša Vlada napravila dobar posao juče u Luksemburgu i da je dobila vrlo povoljna sredstva, kreditni aranžman od Svetske banke, za naša mala i srednja preduzeća i, kako sam čuo danas od potpredsednika Vlade, da je to zapravo bio izraz želje naših privrednika da ova sredstva koja su omogućena danas kod komercijalnih banaka jednostavno utiču na slabu konkurentnost naše privrede u svetu. S obzirom da se radi o kreditu Republike Srbije, naravno da će građani vraćati taj kredit. Među tim građanima koji će vraćati taj kredit su i građani Sandžaka. U objašnjenju potpredsednika Vlade čuo sam da upravo naši najveći izvoznici će biti korisnici ovog kredita. Pitam Vladu - pošto će i građani Sandžaka vraćati kao poreski obveznici ovaj kredit, da li je Vlada razgovarala sa našim privrednicima, pošto im je olakšala i uzela ovaj kredit, njima olakšala, da li ih je motivisala da u Novom Pazaru i u Sandžaku otvore neke svoje buduće pogone, s obzirom da je rečeno da će ovaj kredit omogućiti buduća zapošljavanja i olakšati njima izvoz u budućnosti?
Zahvaljujem gospodinu Omeragiću. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, šef poslaničke grupe DSS.
Ovo je pitanje za Vladu, odnosno Mirka Cvetkovića, na koncu i Borisa Tadića. Ne znam da li mi njemu možemo da postavljamo pitanja, ako ne svakako Cvetkoviću ide. Dakle, reč je o ovim tzv. pregovorima sa albanskom stranom na Kosovu, gde je ovlašćeni pregovarač Borko Stefanović. Pre neki dan nas je obradovao svojom pojavom u Prištini, tako što je seo za pregovarački sto sa albanskom stranom, poperio zastavu Srbiju, a s druge strane, ponosito gledao zastavu Albanije kojom se kiti tzv. nezavisna država Kosovo. Time je porušio sve dosadašnje odluke Vlade i stav Narodne skupštine o tome kako se država Srbija i njeni zvaničnici imaju ponašati i ophoditi kada je reč o odnosima Srbije i političkih predstavnika kosovskih Albanaca. Naime, Vlada Republike Srbije odbija da prisustvuje svim skupovima međunarodnim, svim okruglim stolovima gde se predstavnici tzv. albanskih vlasti nalaze pod nazivom Kosovo, sugerišući na nezavisnu državu, ili pod albanskom zastavom, bez oznaka, naravno, Unmika ili u najgorem slučaju Euleksa. Dakle, Borko Stefanović je tu barijeru srušio, ne u svoje ime, jer u svoje ime tamo nije išao, nego u ime države Srbije i Vlade Republike Srbije. Sada se postavlja pitanje – ko je ovde lud, mi koji slušamo vaša objašnjenja da se trudite da zaštitite teritorijalni integritet Srbije, ili ste vi ludi što nam pametnima ovo sve radite neprekidno tri godine i ubijate nas u zdrav mozak? To je ono što vi tri godine nama radite neprekidno i što se pokazuje, na kraju krajeva, u praksi da je tačno. Zašto se to pokazuje u praksi? Zato što ne možete da skrenete s puta koji vam je nacrtan i zacrtan. Ne možete da skrenete s puta koji vam je Brisel odredio. Možete na glavu da se poperite i da građanima Srbije objašnjavate da su vaši potezi racionalni, celishodni, da vode zaštiti integriteta, da pametujete koliko god hoćete, a onda kada i sami vidite da ste preterali, onda lansirate novu mudrost, takođe protivustavnu i nenormalnu, a to je ova priča o podeli Kosova koju je prekjuče Ivica Dačić pustio. Juče je za sve novine izgovorio, naravno, tu predivnu misao kako je to jedino logično rešenje i kako je on najpametniji među svima, samo jedini se usudio da pokaže kako je pametan. To je ono što vi radite. Ta priča o podeli Kosova nema nikakvo realno utemeljenje. Čak i kada bi Ustav Srbije to dopuštao što, naravno, ne dopušta, to je politički i taktički sunovratno. To nema veze s mozgom. Zar vi očekujete da će ikada albanska strana, koja doživi da im Borko Stefanović, ovlašćeni pregovarač Srbije u pregovorima za pitaj boga šta, dođe i sedne pod njihovu zastavu, da će ikada ti ljudi, ikada, razgovarati o bilo kakvoj podeli bilo čega na Kosovu, a kamoli same tzv. državne teritorije Kosova. Šta vam pada na pamet? To apsolutno nije moguće. Vi ste odstupili od državne politike, i to žestoko, pristali ste na sve ucene Brisela i svojim potezima upropastili sve što se upropastiti moglo u poslednje tri godine. Veoma je važno ovo istaći zbog dalje sudbine Srbije i zbog daljih nosioca državne vlasti, da bi građani znali do čega ste ih doveli i šta preuzimaju, jer ćete vi svakako, nakon narednih izbora koji uskoro slede, propasti jer sa ovakvom politikom ne možete daleko otići. Narod za sve to vreme ste ostavili na milost i nemilost da gladuje, jer ste nesposobni, niti imate želju ili ambiciju da vodite bilo kakvu ekonomsku politiku jer ovo sve odlazi do vraga. Dakle, pitanje za vas je vrlo prosto i jedno jedino na koje znam da nam neposredno sad ne možete odgovoriti jer niste u stanju, a to je – kada ćete konačno izaći pred građane i reći im istinu? Istina nije ono što je Ivica Dačić juče rekao. To je protivustavno i nenormalno. Istina je da ste sve upropastili, prodali Kosovo i de fakto priznali njegovu nezavisnost. To recite građanima, da ljudi znaju na čemu su s vašom vlasti, pa kada saberu to zajedno sa ekonomskom situacijom u kojoj žive, onda ćete videti kako ćete se provesti.
Reč ima potpredsednica Narodne skupštine gospođa Judita Popović.
Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zatražiću jedno obaveštenje od Vlade, kao i od premijera Mirka Cvetkovića, i to kao od predsednika Vlade i kao od ministra finansija. Mene interesuje koji su podaci tačni, statistički, u vezi rasta i pada BDP unazad nekoliko godina. Da li su tačni oni podaci koji su za sada još uvek zvanični ili oni podaci koji su se u proteklih nekoliko dana čuli u javnosti i koji su dati i utvrđeni na jednom naučnom skupu ekonomista? Jako je bitno da mi dobijemo pravo obaveštenje o tome koji su podaci tačni. Zašto? Da li se ovde radi o falsifikovanju srpske ekonomske stvarnosti. Jako je bitno da znamo da li se desila statistička greška, kada se utvrdio rast društvenog proizvoda u proteklih nekoliko godina, i to u kontinuitetu, i da li je zaista pad društvenog bruto proizvoda 2009. godine bio samo 3,1%? Naime, po novim podacima rast bruto društvenog proizvoda unazad nekoliko godina je bio znatno manji od onog koji je prezentovan, a pad je bio najmanje duplo veći od onog što nam je zvanično rečeno 2009. godine. Postavlja se pitanje ako se na ovaj način javnost upoznaje sa jako bitnim činjenicama koje su od značaja za realni život u Srbiji, da li mi uopšte možemo da poverujemo bilo kojem podatku koji stiže iz nekih zvaničnih izvora? Ovi podaci, naime, pokazuju zašto postoji neka vrsta disharmonije između zvaničnog optimizma i realnog pesimističkog života. Dok se govori o prevladavanju krize, s druge strane imamo situaciju da nezaposlenost raste iz dana u dan, da imamo deficit budžeta, da imamo deficit trgovinskog i tekućeg bilansa, da imamo prezaduženu državu, a pritom očigledno da nemamo taj rast BDP-a kao što nam je prezentirano, a da je daleko veća ekonomska propast od one koja nam je rečena. Da li se ovde radi o anesteziranju javnosti domaće, da li se radi o teme da se želi prikazati nekim inostranim institucijama da je Srbija mnogo ekonomski stabilnija nego što jeste? Da li se ovde radi o nekoj zloj nameri ili samo o običnoj grešci. Republički zavod za statistiku nije izašao i nije se javno izjasnio o tome. Nažalost, to je uobičajeno u Srbiji. Nažalost, u Srbiji nema transparentnog rada ni političara, ni institucija, pa tako nema ni transparentnog rada tako jednog značajnog zavoda kao što je Republički zavod za statistiku. Srbiji je najmanje potrebno da dobija anesteziju u pogledu stanja njene ekonomije. U Srbiji je potrebno da dobijemo jasnu dijagnozu u kom stanju se nalazi srpska ekonomija. Kada pogledamo šta to radi Republički zavod za statistiku, kako očigledno manipuliše podacima, onda je jasno zašto se nailazi na tako veliki otpor kada se traži da se u Vojvodini konstituiše i napravi pokrajinski zavod za statistiku. Da li se na taj način želi pokriti još jedna stvarnost i anestezirati javnost i u Pokrajini?
Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, tema o kojoj bih želeo da govorim i na kraju da postavim pitanje odnosi se na naše radnike koji su na privremenom radu u inostranstvu, odnosno izvode investicione radove u inostranstvu. Dobar deo preduzeća koja izvode investicione radove u inostranstvu danas radi u arapskim zemljama koje su pogođene ovim nemirima i rade u dosta teškom okruženju, često praćeni snagama policije, vojske, opasnost od terorističkih napada je poprilično velika i ti građani su bez sumnje ugroženi i očekuju makar od svoje zemlje da ima razumevanje prema njima kada su u pitanju neki njihovi elementarni, egzistencijalni problemi. Šta je povod konkretno zašto sam se danas javio? Činjenica da je Narodna banka svojim mišljenjem od marta 2011. godine, njihove zarade koje godinama još iz vremena one Titove Jugoslavije u našoj zemlji primaju u devizama, svojim mišljenjem omogućila bankama da ta primanja banke isplaćuju u dinarima. Njihovo nezadovoljstvo je ogromno, potez je jako štetan jer činjenica je da možda to ima neke efekte na međubankarsko tržište deviza, možda je ponuda nešto veća, ali se postavlja pitanje da li će te firme koje svoje radove izvode u inostranstvu u buduće otvarati eventualno filijale, isplaćivati te zarade u inostranstvu i ostaćemo bez tih deviznih prihoda. Uz to, prema njima mislim da imamo jedan nekorektan tretman još od 2010. godine, jer do 2010. godine kada je u pitanju porez na dohodak građana oni su bili potpuno izjednačeni sa građanima koji rade u Srbiji, znači taj neoporezivi deo dohotka bio je isti. Postojala je razlika do 2010. godine između onog dela koji je neoporeziv za građane u Srbiji, za građane koji rade u inostranstvu, nakon 2010. godine to je izjednačeno, pa i ta poreska stopa i ta izdvajanja u odnosu na njihove zarade je bitno porasla i na taj način su im se zarade smanjile. Znači, konkretno pitanje odnosi se na NBS, pa bogami i na gospodina Dulića, jer je on pre par meseci predložio jedan zakon kojim se pomaže građevinska industrija i naši građevinari u inostranstvu su deo te građevinske industrije, imaju velike perspektive, mogućnosti za zaposlenje su velika. Nažalost oni nisu mogli uhlebljenje da nađu u našoj državi. Znači, konkretno pitanje imali se namera da se menja Zakon o deviznom poslovanju i zbog čega u trenutku, kada evo na dnevnom redu imamo Predlog zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga, omogućavati bankama da samovoljno, bez saglasnosti onih čije su te zarade, odluče da li će zarade da isplaćuju u dinarima ili u devizama. Naravno da se oni odlučuju uvek za dinare i to je na štetu tih građana koji rade u inostranstvu.
Zahvaljujem gospodine Antiću. Reč ima narodni poslanik gospodin Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim da postavim pitanje Vladi Republike Srbije i njenom makar formalnom predsedniku gospodinu Mirku Cvetkoviću, a pitanje je na koji će način reagovati na izjavu svog zamenika, prvog potpredsednika, ministra policije Ivice Dačića, koji otvoreno propagira ideju o podeli Kosova kao navodno jedino realno rešenje. Vi ste pre dva meseca rekonstruisali Vladu Republike Srbije i tom prilikom ste izjurili Mlađana Dinkića iz te Vlade navodno zbog davanja izjava, iznošenja stavova u javnosti koji su suprotni politici Vlade Republike Srbije. Mene sada zanima da li ćete po istom principu najuriti i Ivicu Dačića ili ono što nije dozvoljeno Mlađanu Dinkiću sada je dozvoljeno gospodinu Ivici Dačiću? Gospodine Dačić je rekao – da je podela Kosova jedino realno rešenje. On kaže to je moje mišljenje, iako se to ne sviđa ni Beogradu ni Prištini, međutim ja sam političar realista i ne vidim drugo rešenje. Gospodin Dačić mora da zna da je jedno realnost, a da je drugo legitimitet i legalitet. Postavlja se i njemu pitanje da li zločini i etničko čišćenje mogu kreirati realnost koju je spremna da prihvati Vlada Republike Srbije i koju je spreman da prihvati potpredsednik Vlade gospodin Dačić. Podela KiM samo je drugi izraz za odricanje od jednog dela teritorije Republike Srbije, a nikada se nijedna država na svetu nije dobrovoljno odrekla ni jednog jedinog pedlja svoje teritorije, a kamoli tolikog dela kakvo je KiM ili onog dela KiMkoji se nalazi ispod Ibra. Ako danas podelu Kosova Dačić predstavlja kao realnost, ko nam je garant da sutra kao realnost nećete predstavljati i podelu Vojvodine, da dan ili mesec posle toga nećete reći da je podela Raške oblasti realnost, za dve ili tri godine možda će vam i podela Šumadije biti realnost i dokle Vlada Republike Srbije i gospodin Cvetković misle da dozvoljavaju ovakve izjave? Onaj ko je danas spreman da se odrekne carskog grada Prizrena, ko je spreman da se odrekne Prištine, ko je spreman da se odrekne Štrpca, budite sigurni da će sutra biti spreman da se odrekne Subotice, Novog Pazara ili bilo kog drugog grada u Srbiji. Naravno, gospodin Dačić nije obrazložio s kim ćemo deliti, na koji ćemo način deliti i treba da čujemo kako ćemo to podeliti Pećku patrijaršiju, kako ćemo podeliti Svete Arhangele, kako ćemo podeliti Devič, kako ćemo podeliti Visoke Dečane i sve druge manastire i naravno ako danas budemo delili manastire na KiM, da li to znači da ćemo sutra deliti Crnu Reku, Đurđeve Stupove, Studenicu, Žiču ili bilo koji drugi srednjevekovni manastir koji pripada srpskom narodu. Ono što je neuporedivo gore, to je što ovo nije prvi put, ovo je samo nastavak, prvi koji je izneo ovu ideju, koji je prošao bez posledica, bio je Borislav Stevanović, šef pregovaračkog tima Srbije, koji je to uradio pre nekih petnaestak dana i on je tada rekao da je podela Kosova jedna od tema o kojoj je Beograd spreman da razgovara i da skupštinska rezolucija o Kosovu daje dovoljno prostora za to. Mislim da niko ko je pri zdravom razumu i pri čistoj svesti ne može reći da Rezolucija Narodne skupštine Republike Srbije ili Ustav Republike Srbije daju dovoljno prostora za priču o podeli njene teritorije i za odricanje od dela teritorije. Mi smo više puta postavljali pitanje – kada ćete konačno objaviti tu navodu strategiju Vlade Republike Srbije, jer Borko Stefanović kao šef delegacije kaže da je moguća priča o podeli, iako on nikada neće priznati nezavisnost Kosove. Ako nećete priznati, onda zašto razgovarate uopšte o tome. A s druge strane ministar u Vladi Republike Srbije, nekadašnji ministar u Vladi Kosova, gospodin Bogdanović, kaže da podela Kosova nije deo platforme Vlade Republike Srbije.
Vreme. Nastavljamo rad. Reč ima gospodin Miroslav Markićević.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani gospodine potpredsedniče, imam jedno pitanje odnosno tražim obaveštenje od ministra gospodina Olivera Dulića, ministra za zaštitu životne sredine, pa bih jedan kratak uvod izložio zbog čega tražim ovo pitanje i obaveštenje, koje ću tek postaviti. Svedoci smo i da pored velikih kampanja, pre svega medijskih, koje liče više na političke, stranačke kampanje na javnim servisima, interes građana nije po meni ispoštovan kada se tiče zaštite životne sredine o uslova u kojima građani žive. Nedavno smo imali priliku da vidimo da u jednoj maloj opštini Ćićevac su se građani pobunili i masovno izašli na ulice protiv projekta iza koga je stalo aktuelno rukovodstvo Skupštine opštine u Ćićevcu, a protiv interesa većine građana Srbije. Mi iz poslaničkog kluba Nove Srbije sumnjamo da se isto tako u jednoj maloj opštini u zapadnoj Srbiji, u srcu zapadne Srbije, u Kosjeriću, koji je oaza čistog vazduha i proizvodnje zdrave hrane, događa nešto slično i da se iza leđa građana opštine Kosjerić radi protiv njih i njihovog zdravlja, kako njih tako i svih građana Kosjerića i njihove dece. Dakle, postavljam gospodinu Oliveru Duliću sledeće pitanje – da li je fabrika cementa "Titan", Cementara Kosjerić, podnela zahtev za izradu studije o proceni uticaja na životnu sredinu za upotrebu komunalnog otpada, kao alternativnog goriva u procesu proizvodnje cementa? Da bih objasnio i građanima Srbije i svim kolegama narodnim poslanicima o čemu se ovde radi, građani opštine Kosjerić su opravdano zabrinuti i u strahu da li će se desiti ovo što se već godinama priča, to je da će se kao alternativno gorivo u proizvodnji cementa u cementari "Titan" Kosjerić koristiti i gume dovezene iz cele Srbije, da ne kažem iz EU. Zašto oni sumnjaju da se nešto iza brda valja protiv interesa građana Kosjerića? U o ovom trenutku pričamo o opštini Kosjerić i građanima u Kosjeriću, pitanje je ko će sve imati štete od zagađenja životne sredine, ne samo građani opštine Kosjerić, nego i šire regije. U obrazloženju navodim da je na sednici 29. aprila, na sednici SO Kosjerić, direktor Cementare Kosjerić izjavio da je Cementara podnela zahtev za procenu uticaja na životnu sredinu, ako bi se to alternativno gorivo koristilo. Pošto su građani Kosjerića pametni i inteligentni, na sajtu Ministarstva za zaštitu životne sredine nisu našli taj zahtev ove cementare Kosjerić, pa oni opravdano sumnjaju da je aktuelno rukovodstvo SO u dosluhu sa rukovodstvom Cementare i sa Ministarstvo za zaštitu životne sredine, čim ovog zahteva Cementare nema na sajtu Ministarstva za zaštitu životne sredine, a rok od 30 dana teče od 29. aprila i ističe 29. maja, kada bi morala da bude zakazana sednica SO Kosjerić i da se svi odbornici u ime građana Kosjerić izjasne da li oni ovo podržavaju ili ne. Prema tome, ponavljam pitanje gospodinu Duliću da odmah odgovori, neću da kažem da je panika u opština Kosjerić, ali su građani, opravdano po meni, veoma zabrinuti. Postavlja ponovo pitanje i naglašavam, da li je Fabrika cementa "Titan", Cementara Kosjerić, podnela zahtev za izradu studije o proceni uticaja na životnu sredinu za upotrebu komunalnog otpada kao alternativno gorivo u procesu proizvodnje cementa? Mislim da bi gospodin Dulić, ne poštujući rok od 15 dana koji ima, trebalo kao ministar za zaštitu životne sredine da odmah sutra obavesti i građane Kosjerića, i svu srpsku javnost i Narodnu skupštinu šta je od ovoga tačno što sam rekao.
Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Saša Dujović i Mladen Grujić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić Dejanović, povodom načelnog pretresa 6. tačke dnevnog reda i zajedničkog jedinstvenog pretresa o predlozima zakona iz tačaka 7, 8, 9. i 10. dnevnog reda, pored predstavnika predlagača Božidara Đelića, potpredsednika Vlade, Olivera Dulića, ministra životne sredine, rudarstva i prostornog planiranja, Predraga Markovića, ministra kulture, informisanja i informacionog društva i Vuka Jeremića, ministra spoljnih poslova, pozvala da sednici prisustvuju i: Vuk Đoković, državni sekretar u Ministarstvu finansija, Mirko Stefanović, državni sekretar u Ministarstvu spoljnih poslova, Dragan Marković, pomoćnik ministra spoljnih poslova, Slavica Jelača, direktor Uprave za duvan u Ministarstvu finansija, mr Dejan Dabetić, viši savetnik u Ministarstvu finansija, Borislav Šurdić, viši savetnik u Ministarstvu kulture, informisanja i informacionog društva i Biljana Filipović, samostalni savetnik u Ministarstvu životne sredine, rudarstva i prostornog planiranja. Prelazimo na 6. tački dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O DUVANU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada, primili ste izveštaj Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da je Narodna skupština prihvatila predlog za skraćenje rasprave po ovom predlogu zakona, tako da prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi dva sata, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju na raspolaganju ima 46 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa SRS – 34 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije, G 17 plus i Zajedno za Šumadiju - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Napred Srbijo - 12 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 12 minuta; poslanička grupa SPS - JS - devet minuta; poslanička grupa LDP - sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa Nova Srbija - pet minuta i 24 sekunde;poslanička grupa manjina - četiri minuta i 12 sekundi i poslanička grupa PUPS - tri minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore svako po jednom do dva i po minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno vas obaveštavam da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: Siniša Stamenković poslaničku grupu PUPS, Milan Lapčević poslaničku grupu DSS – dr Vojislav Koštunica i poslaničku grupu SRS narodni poslanik Milorad Buha. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača želi reč? Reč ima predstavnik predlagača mr Božidar Đelić. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, nekad u Narodnoj skupštini se brane supstantivni veliki sistemski zakoni, bilo ih je mnogo. Danas je pred vama jedan zakon čija je priroda tehnička. U suštini, radi se samo o usklađivanju statističkog tretmana, usklađivanje cene, tj. akciza i to imajući u vidu da je usvojena strategija Vlade i posle predloga Republičkog zavoda za statistiku imamo prelazak sa stope rasta cena na malo na novi indeks i to je indeks potrošačkih cena. Imajući u vidu da je u Zakonu o duvanu bilo predviđeno usklađivanje sa prvom stavkom naknade koje se ubiraju za budžet RS, sad se jednostavno usklađuje terminološki ovaj zakon sa tom strategijom naše statistike. Poštovani potpredsedničke, ako mi dozvolite, rekao bih i nekoliko reči o nečemu što će biti rasprava malo kasnije, jer to je jedna od ovih ratifikacija, ali ona koju sam određen da branim u ime Vlade u ovom cenjenom Domu. Radi se o ratifikaciji Sporazuma o izbegavanju dvostrukog oporezivanja sa Indonezijom. Samo da kažem dve stvari. To je da Indonezija je najmnogoljudnija zemlja u svetu muslimanske veroispovesti, tradicionalne i dobre odnose imamo, a generalno sa raznim zemljama imati dobar sporazum o izbegavanju dvostrukog oporezivanja je veoma bitno. Onda je za investitore sve jasno. Mi kao zemlja koja nema visoke i direktne poreze uglavnom imamo koristi od tih sporazuma. Tako da to je u interesu investicija i dobar element u daljem razvoju naših bilateralnih odnosa sa Indonezijom. Hvala puno na vašoj pažnji.
Hvala vama. Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, želi reč? Ne. Da li izvestilac Odbora za finansije, narodni poslanik Branka Ljiljak, želi reč? Ne. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo uvaženi građani Srbije, pred nama je jedan stvarno mali zakon, svega dva člana, ali sa aspekta SRS smatramo ga nepotrebnim, neracionalnim, nefunkcionalnim i nepotrebnim ovog trenutka u zakonskoj formi. Zašto? Zato što se radi o statističkoj promeni podataka, koju je do sad radio državni organ – Republički zavod za statistiku, koji je na temelju zakonske regulative prikupljao podatke i objavljivao statistički podatak – porast cena na malo. Umesto tog statističkog podatka sad imao indeks potrošačkih cena. Radi se o istoj kategoriji, samo drugi pravni naziv, drugi statistički naziv, ali u osnovi ista stvar. Šta je sa aspekta SRS nepotrebno? Nepotrebno je to da mi, ne samo kroz ovaj zakon, nego kroz nekoliko zakona dosad, a sad ću ih nabrojati: Zakon o budžetu, koji je, takođe, imao odredbe o ovoj promeni, Zakona o budžetskom sistemu, Zakona o zateznoj kamati, sad imamo ovaj zakon, a ko zna koliko će još zakona biti, a radi se o istom finansijskom podatku statističkom, sa elementima finansijske kategorije, i nepotrebnom u ovoj formi. Šta je potrebno? Potrebno je jednim zakonskim propisom finansijskog karaktera promeniti sve odredbe u svim zakonima. To je pravno moguće i to je pravno najispravnije, najpotpunije i najcelishodnije. Zašto to ne radite? Nema niko u ovoj vladi da sagleda celinu ovog i predloži ovakav zakon kojim će se menjati svi zakonski propisi, a što je uobičajena pravna praksa i jedno od pravnih pravila. Sad gledajte, ne vodite računa i ne samo o ovom, nego koje su finansijske posledice ovakvog vašeg rada. Mi ćemo izgubiti jedan dan, izgubićemo još jedan dan u raspravi o amandmanima i izgubili smo otprilike pola dana ili dan kod Zakona o budžetu, pa jedan dan Zakona o finansijskom sistemu, pa jedan dan kod Zakona o zateznoj kamati itd. Pitanje je koliko će se ovakvih zakona pojaviti u praksi. Onda imamo otprilike mesec dana i hrpu zakonskih propisa koje smo doneli i koji su nepotrebni u pravnom sistemu i komplicirali smo situaciju, množili smo pravne propise itd., a izgubili smo vreme, izgubili smo novac, finansije. Imali smo nekoliko desetina, možda čak i stotina miliona. Vidite koliko ne vodite računa o trošenju državnih sredstava. Umesto da ste jednim propisom to regulisali, sve ove zakone izmenjali kroz jedan pravni propis finansijskog karaktera, vi ćete potrošiti sredstva, umesto da ta sredstva uložite u premije za finansiranje proizvodnje duvana. Da ste tih desetine miliona dinara uložili i dali proizvođačima duvana, danas bi imali daleko više proizvođača duvana, jer bi bili stimulisani za tu proizvodnju. Šta je još bitno kod ovog zakona? Bitno je to da razgovaramo faktički o jednoj finansijskoj kategoriji. Porast cena na malo sada se kategorizira u finansijskom smislu, u statističkom smislu potpuno na drugi pravni način i dobićemo situaciju istu kao što smo imali pre ovih izmena, izgubili smo vreme. Umesto da je to stanje bilo jasno već 1. januara, danas je 17. maj, dok stupi na snagu biće negde već šesti mesec. Šta je sa ostalim zakonima, gde se takođe govori o ovoj kategoriji? Ko zna kad ćemo menjati i da li ćemo menjati? To govori samo o karakteru ove vlasti, o nebrizi itd. Ono što je bitno sa aspekta SRS je sledeća situacija. Mi razgovaramo o efemernom podatku, da li je jedan naziv ili drugi naziv, u osnovi je to ista finansijska i statistička kategorija, a ne razgovaramo o suštini. Šta je suština? Suština su finansijski podaci koji proizilaze iz proizvodnje duvana, odnosno fiskalni podaci iz svega ovoga i sama proizvodnja, da vidimo gde se nalazimo u proizvodnom smislu. U odnosu na godine posle Drugog svetskog rata, šezdesete i sedamdesete godine, kada je preko 100.000 domaćinstava uzgajalo duvan i uglavnom živelo od proizvodnje duvana i prerade u jednom delu duvana, mi smo to sveli sada na otprilike 6.000 domaćinstava. Od 20.000 ljudi možda jedno 10.000 sezonaca se bavi ovom proizvodnjom, u odnosu na 400-500 hiljada ljudi koliko je direktno živelo od proizvodnje duvana šezdesetih i sedamdesetih godina. Gde je ta proizvodnja? Gde su ti ljudi koji su se bavili ovom proizvodnjom? Gde su oni nestali? Nestali su u monopoliziranom tržištu. Posebno posle prodaje velikih prerađivača i proizvođača cigareta 2006-2007. godine, kada smo prodali tržište. Ono što je najpogubnije, što nijedna država ne čini, to je učinila Republika Srbija i aktuelna vlast u tom trenutku. Ne samo uz prodaju golih fabrika, prerađivača i proizvođača cigareta, nego smo prodali i tržište, a to je evidentno iz svih onih postupaka koji će uslediti do danas. Kada je ova skupština negde pred kraj godine menjala Zakon o akcizama, onda smo tek videli šta znači monopolizacija tržišta, šta znači prodaja tržišta i koje je probleme imala aktuelna vlast i tadašnji ministar finansija da nagovore proizvođače cigareta da se povećaju akcize. Kakve veze imaju proizvođači cigareta i prerađivači duvana sa akcizama? Akcize su prihod države u svim sistemima. Zašto bi to smetalo proizvođačima? Ali, postoje određene ugovorne obaveze, ugovorne klauzule koje sprečavaju državu da menja akcize, da menja bilo šta na tržištu koje se zove – proizvodnja i prerada cigareta. Takve su klauzule ugrađene u te ugovore. Zašto ti ugovori o prodaji duvanske industrije nisu transparentno, kao što vi to kažete, izloženi javnosti, da se zna o čemu se radi? Šta smo mi to sve prodali? Ministre Đeliću, te ugovore treba transparentno, kao što vi to naglašavate, izneti u javnost, da vidimo šta smo mi to sve prodali. Pogubnija je politika, ono što sam rekao, u finansijskoj sferi. Otprilike, proizvodnja duvana za godinu dana u državi donosi prihod državi, proizvođačima, distributerima, otkupljivačima i proizvođačima negde oko 120 milijardi dinara. Preko 65% od ove sume je prihod države, po raznim osnovama, kroz porez, kroz akcize, kroz poreze i doprinose koji se uberu u postupku proizvodnje, u postupku prerade i proizvodnje cigareta, kao i drugi prihodi države. Znači, 65% na onih 120, onda vidite o kojoj sumi se radi. Samo je 772 milijarde dinara prihod po osnovi akciza od prometa i transfera duvana, odnosno proizvodnje i prometa cigareta. Tridesetak posto je prihod proizvođača i distributera i svega 5% je učešće proizvođača. Učešće u BDP duvanske industrije, baš zbog visokih akciza, poreza i drugih naknada koje se plaćaju u postupku prometa, jeste negde oko 3,5%. Ako taj podatak kompariramo sa učešćem proizvođača, neposrednih seljaka koji proizvode duvan, to je svega oko između 0,3 i 0,4% u BDP. Onda tek vidimo koliko je malo učešće proizvođača duvana, samo zato što država nema stimulanse, nema premije, nema…
Zahvaljujem. Vreme je isteklo. Reč ima ovlašćeni predstavnik. Sad je ovlašćeni predstavnik, a vi se javljate za reč? Prozvao sam, pa se niste javili, ali izvolite, imate reč.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, danas je na dnevnom redu rasprava o izmenama Zakona o duvanu, koji se radi po skraćenom postupku. Gledaću da u što kraćoj mogućoj meri sažmem ovu raspravu i da ukažem na mnoge nelogičnosti koje je i kolega Buha izneo, a vezane su za čitavu priču oko duvanske industrije u našoj zemlji. Dakle, duvanska industrija je nekada bila veliki proizvođač i industrija koja je punila budžet Republike Srbije sa daleko većim procentom nego što to danas čini. Proizvodnjom duvana se, kako reče kolega Buha, bavilo oko 100.000 domaćinstava, a danas jedva nekoliko hiljada. Nekada je bila proizvodnja duvana u Srbiji veličine oko 20.000 tona, a danas je to jedva oko 1.000 tona, dakle, 20 puta manje. Prihodi u budžetu su se devedesetih godina, dakle, budžet Republike Srbije se devedesetih godina punio čak u procentima od 18-25%, zavisno od godine, od proizvodnje i prerade duvana. Srbija i duvanska industrija, pre svega Duvanska industrija u Nišu, ali i u Vranju, Gnjilanu i drugim mestima koja su imala duvansku industriju, proizvodila je i izvozila više duvana i cigareta, duplo više nego što je uvozila pre privatizacija koje su se desile 2003. godine. Proizvodnja duvana devedesetih godina je bila u visini od oko 20.000 tona, a 60% sirovog duvana je Srbija tada izvozila i po tom osnovu imala visoke prihode, kako prema proizvođačima, tako i prihode u budžet Republike Srbije, jer su se i na to naplaćivale takse i akcize. Danas je proizvodnja duvana praktično zamrla u Srbiji. To se meri nekim veličinama od jedva 1.000 tona ili 20 puta manje nego što je to nekada bilo. Tako kažu podaci koji su naravno poverljivi, a ako smatrate da nisu tačni, vi ćete izneti one koji jesu. U svakom slučaju, to je daleko manje nego što je nekada bilo. Ta proizvodnja se odvijala organizovano, bila je finansirana, pre svega od strane prerađivača duvana Duvanske industrije Niš i drugih fabrika i bila je dotirana, tako da su proizvođači unapred imali finansiranu proizvodnju, imali su ugovorenu prodaju, imali su ugovorene cene po kojima će prodavati duvan. Praktično, od proizvodnje i prerade duvana je živelo jako puno ljudi, naročito u jugoistočnoj Srbiji. Pored toga, srpska duvanska industrija, preko 80% DIN je proizvodila cigareta i izvozila duplo više nego što je bio uvoz cigareta. Učešće u proizvodnji cigareta pre privatizacije, DIN je samo proizvodila više od 1100 tona cigareta mesečno. Tada je učešće na tržištu Srbije bilo 65-75% samo od DIN. Danas je to učešće manje od 40%, a mesečna prerada se svodi na negde oko 700 tona. Broj zaposlenih u DIN pre privatizacije je bio oko 2300, danas je jedva 700. Dakle, sve su to podaci i parametri na osnovu kojih se mogu napraviti određeni zaključci šta se to desilo s jednim od najvažnijih strateških proizvoda za svaku državu. Duvan i duvanski proizvodi su akcizni proizvodi, fiskalni proizvodi koji u dobroj meri pune budžet svake zemlje. U tom smislu svaka država treba da vodi računa o tome kako će organizovati tu proizvodnju, kako će plasirati te proizvode i koliko će se novca sliti u budžet jedne zemlje po tom osnovu. Punjenje budžeta devedesetih godina iz duvanske industrije, dakle i od proizvodnje duvana i od prerade duvana, prodajom gotovih proizvoda, se kretalo do čak 26%. To su podaci iz Odbora za duvan pri Privrednoj komori. Danas, kao što reče kolega Buha, prihodi od akciza i od duvanske industrije su negde oko 70 milijardi dinara, a to je oko 10% ukupnog budžeta Republike Srbije, dakle, znatno manje. Šta se desilo na tržištu duvana? Desilo se to da ta potrošnja verovatno nije smanjena, ali se desila preraspodela u proizvodnji i potrošnji, tako da se danas na tržištu Srbije iz domaćih fabrika plasira oko 40-45% potreba za cigaretama i duvanskim proizvodima, a ostatak se uvozi. Dakle, Srbija je u nominalnom smislu smanjila prihode u budžet od duvana i duvanskih proizvoda a, s druge strane, dodatna šteta je ta što smo izgubili i na planu proizvodnje duvana, odnosno zapošljavanja ljudi koji su se bavili gajenjem, proizvodnjom i preradom duvana, tako da je šteta dupla. Jedina korist koja je nastala 2003. godine jeste jednokratni prihod u budžetu Republike Srbije. Međutim, nikakve značajnije koristi od toga nije imala ni država Srbija, niti okolina u kojoj su prodate te fabrike. Podsetiću da je grad Niš, ne samo grad Niš, nego i sve lokalne samouprave, po osnovu prodaje preduzeća na njihovoj teritoriji, dobijaju 5% od postignute cene. Grad Niš je po tom osnovu dobio 20 miliona evra, koje je upotrebio za razvoj lokalne infrastrukture. Međutim, izgubljeno je mnogo više, pored velikog broja radnih mesta, izgubljen je i veliki prihod od same duvanske industrije. Duvanska industrija je, dok je bila u vlasništvu države, bila sponzor mnogih sportskih klubova, kulturnih manifestacija, pomagala je u razvoju grada. Procena je da je negde 10 miliona evra godišnje po raznim osnovama grad Niš dobijao od DIN. Danas je to daleko manje. Sve ono što se proizvede i što je profit u duvanskoj industriji, nažalost, odlazi kod novih vlasnika, tako da je vreme da se posle osam godina od prodaje glavnih fabrika duvana u Srbiji razmisli koji su to efekti prodaje strateških preduzeća i da li je država morala na taj način da promeni vlasničku strukturu. Razumem da treba ići u tržišnu utakmicu i da država ne treba da bude vlasnik svega i svačega, ali one firme i ona preduzeća koja su punioci budžeta Republike Srbije, koja zapošljavaju veliki broj ljudi i bave strateškom proizvodnjom, u svakom slučaju, treba da budu ili u delimičnom ili u većinskom vlasništvu države. Jasno se vidi da je ova prodaja, iz više uglova sagledano, bila veća šteta nego korist za državu Srbiju. U tom smislu, naravno, treba i razgovarati, ali se u ovoj privredi treba ponašati kao što se ponašalo proteklih 10 godina.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Nova Srbija, DSS – Vojislav Koštunica, Napred Srbijo i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Miroslavu Markićeviću, ali on nije u sali. Drugi na listi je narodni poslanik Zoran Nikolić, koji takođe nije u sali. Ima reč gospodin Petar Jojić.
Donošenje ovakvih zakona i njihove izmene i dopune apsolutno ne poboljšavaju stanje u ovoj oblasti, a njihov krajnji rezultat jeste šteta koju država trpi. Ovim predlogom zakona Srbija ništa ne dobija, pare u budžet neće doći. Ovim zakonom i drugim manipulacijama omogućava se tajkunima i velikim trgovcima da se bave uvozom sirovog duvana, čime sprečavaju i onemogućavaju proizvođačima u Srbiji da proizvode veće količine i da ostvare dobit. Vlada Republike Srbije radi obratno. Izmene i dopune Zakona o duvanu, koje su izvršene 2007. godine, išle su na štetu domaćih proizvođača. Očigledno da Vlada pokušava da ubedi građane Srbije da će, kroz izmene i dopune zakona, građani bolje da žive. Međutim, to se u praksi apsolutno ne ostvaruje. Srbija je bila jedna od zemalja koja je proizvodila velike količine sirovog duvana, država koja je imala svoje fabrike, država koja je imala kvalifikovane i vredne radnike koji su radili u tim fabrikama, koji su proizvodili velike količine cigareta i velike količine cigareta su izvezene i prodate na stranom tržištu i država je od svega toga imala korist. Ove česte izmene i dopune zakona, ne samo Zakona o duvanu već i drugih zakona, potvrđuju da oni koji pišu zakone i pripremaju da ih prezentuju pred parlamentom nisu stručni, nisu sposobni i ne znaju da predlože jedan zakon koji će da traje u dužem vremenskom periodu. U praksi zakoni koje predlaže Vlada i koje ovaj parlament usvaja većinom glasova koalicije dešava se da nakon stupanja na snagu ne mogu da zažive i dolazi do izmena i dopuna zakona. Kažemo da smo spremni da se ugledamo na EU. Hajde da vidimo od 2000. godine koliko je doneto zakona i koliko je zakona za mesec, dva ili tri moralo da bude izmenjeno i dopunjeno. To vam je ogledalo i to je potvrda da li ste vi spremni da se ugledate na prave države, na zakone koje te države donose ili ste samo spremni da nam pišete predloge zakona kao neke pravilnike nekada dok je bio Zakon o udruženom radu. Mnogi vam zakoni i predlozi liče na pravilnike o lovu i ribolovu ili o vinu i rakiji. Sada ispada da je dobar ministar samo ako predloži veliki broj zakona. Kaže – mi smo doneli oko 2.000 zakona od 2000. godine do današnjeg dana. Kakva je vrednost tih zakona? Nikakva. U primeni ne može da zaživi, koristi građani od toga nemaju, a građanima se daju lažna obećanja, varaju se, a pogotovo kada krene predizborna kampanja, vidite onda vrvi Vlada, vrve mediji o tome kako će u Srbiji da se bolje živi. Donosimo propise, tu nam je EU, a zapravo EU Srbiji zavrće uši i od te EU, kao što vidite i ovo što pišete u zakonima – usklađenost sa standardima EU, nema ni govora. Veliki broj zakona vam pišu pripravnici, veliki broj zakona doživljava brze izmene i dopune. Nijedan vam zakon od 2000. godine do današnjeg dana nije ostao u primeni a da nije doživeo veći broj izmena i dopuna. Tako je i sa ovim predlogom zakona o duvanu koji nema delotvornosti i nema nikakve koristi za građane Srbije, koji pored ostalog gaje i duvan. Oni bi trebalo da imaju koristi. Isto tako kada predlažete Zakon o duvanu, što ne predložite donošenje zakona o proizvodnji heljde, ječma, ovsa kao zdrave hrane, kao što je to područje Zlatara, Zlatibora, Javora, Prijepolja, Priboja, Ivanjice, Sjenice, Požege, Rudnika, Milanovca i da ne nabrajam. Donesite zakone i o tim proizvodima da bi Srbija imala još neki brend osim maline i još nekoliko proizvoda. U tome će Vlada moći da pokaže svoje rezultate i da dokaže da su građani birali pravu Vladu i pravu vlast. Ovako proizilazi – hajde samo da vidimo, da napišemo ovih brošurica što više, da se zabavljamo u ovoj skupštini i da ispadne da je Vlada izradila, parlament usvojio 2.000 zakona.
Iskorišćeno je sedam minuta i 45 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik gospođa Zlata Đerić, ali nije tu. Gospodin Milan Lapčević je tu, izvolite.
Da nastavimo priču tamo gde smo malopre stali. U ovom zakonu se menja samo jedan član u kome se definiše da se grupa reči "stopom rasta cena na malo" menja rečima "indeksom potrošačkih cena" zato što se promenio Zakon o statistici. On propisuje da se dinarski iznosi za naknadu – za upis u registar proizvođača duvanskih proizvoda, registar trgovaca na veliko duvanskim proizvodima, uvozniku duvana, obrađenog duvana, odnosno duvanskih proizvoda itd., koju su dužni da uplaćuju u budžetski fond po svakoj pakli cigareta za koju podnose zahtev za izdavanja kontrolnih markica – usklađuju sa stopom rasta cena na malo, odnosno sada sa indeksom potrošačkih cena. Posle privatizacije Duvanske industrije Niš treba napraviti jednu sveobuhvatniju analizu šta je država, odnosno šta je lokalna samouprava, i grad, time dobila, a šta izgubila. Podaci su egzaktni i kažu sledeće. Pre privatizacije Duvanske industrije mesečna proizvodnja cigareta bila je 1.100 tona, u Duvanskoj industriji u Nišu radilo je 2.350 radnika. Pri prodaji glavna teza bila je da treba pronaći strateškog partnera, jaku svetsku kompaniju koja će biti partner u proizvodnji, odnosno biti novi vlasnik, jer se time dobijaju, s jedne strane novi brendovi, sa druge strane bi trebalo da bude povećana proizvodnja i uposleni novi ljudi, a s treće strane dobijaju se i nova tržišta, jer taj veliki svetski brend, novi vlasnik će tobože omogućiti proširenje kapaciteta, nove brendove, veći izvoz itd. Iz ugla grada se desilo sledeće: umesto tadašnjih 1.100 tona proizvodnje cigareta mesečno današnja produkcija na mesečnom nivou je oko 700 tona; broj radnika je oko 700, dakle tri puta manje nego što je bio 2003. godine, pre privatizacije, a učešće na tržištu cigareta je tada bilo oko 65 do 75%, današnje učešće na tržištu Duvanske industrije Niš je manje od 45%. Ako se ima u vidu da se 2.000 tona popuši mesečno u Srbiji jasno se dolazi do podatka da je ostatak koji se ne produkuje u Duvanskoj industriji u Nišu i delom u Duvanskoj industriji u Vranju uveze. Nekada je uvoz cigareta, dakle, pre privatizacija glavnih fabrika, glavnih prerađivača duvana i proizvođača cigareta, oko 20 do 30% na godišnjem nivou. Danas je uvoz duplo veći. Duvanska industrija Niš je, govoreći iz ugla lokalne samouprave, bila sponzor mnogih sportskih klubova, mnogih kulturnih manifestacija, opremanja zdravstvenih ustanova, škola, vrtića itd. Svi glavni kapitalni projekti i objekti koji su rađeni u Nišu i okolini nisu mogli da budu uopšte urađeni bez pomoći Duvanske industrije. Naravno, danas novi vlasnik, strateški partner veliki "Filip Moris" na to nema obavezu, niti naravno to čini. Obaveza u ugovoru koji je sklopljen između države i novog vlasnika je bila da 50% sirovog duvana bude kupovano na domaćem tržištu za potrebe prerade i proizvodnje cigareta u Duvanskoj industriji u Nišu. Istina je da se zanemarive količine duvana kupuju na domaćem tržištu i da je to znatno ispod 50%, a odgovor na to je da, navodno, nema dovoljno kvalitetnih duvana na našem tržištu, pa se i veća količina i veći procenat od 50, koliko je predviđeno ugovorom, mora uvoziti, čime je, naravno, domaća privreda, dakle, duvanska proizvođačka i prerađivačka privreda dodatno pogođena. Pre privatizacije veliki broj poljoprivrednih domaćinstava je svoju egzistenciju bazirao na proizvodnji duvana. Imao je obezbeđeno finansiranje proizvodnje, sadnje duvana, tretiranja, sve to je kreditirala Duvanska industrija, a nakon sazrevanja duvana sve količine koje su proizvođači proizvodili su bile obavezno otkupljivane po unapred poznatim cenama. Time se zatvarao jedan ciklus da poljoprivredni proizvođači nisu imali potrebe, niti su ulazili u bilo kakav rizik, već su unapred dobijali novac za proizvodnju, kada završe proizvodnju prodavali to po poznatim cenama i na taj način imali jednu sigurnu egzistenciju radeći u proizvodnji duvana. Više desetina otkupnih stanica je bilo na teritoriji čitave jugoistočne Srbije, od Bujanovca, Vladičinog Hana, Leskovca, Niša, Pirota, Prokuplja, Žitkovca, Kruševca i da ne nabrajam dalje, koje su se bavile ugovaranjem proizvodnje sa proizvođačem i otkupom tog duvana, zatim, daljom njegovom preradom i, što je najinteresantnije, velike količine sirovog duvana Srbija je nekada izvozila na strana tržišta i po tom osnovu opet prihodovala, ne samo za svoje proizvođače, nego je prihodovala i veliki novac u sopstveni budžet. Privatizacijom velikih fabrika i sama proizvodnja sirovog duvana, a i njegova prerada su znatno manje nego što su bile pre te privatizacije. Dakle, i po tom osnovu je i uopšteno gledano srpska privreda pogođena, a na račun te tzv. globalizacije i dovođenja velikih strateških partnera, kojima je jedino cilj da se zauzme tržište i da se ubiraju što je moguće veći profiti. Prema nekim najavama, a gledajući kako se kretalo smanjivanje radnika od 2003. godine do danas, projekcije Filipa Morisa su da će Duvanska industrija Niš, koja je, naveo sam podatke, bila veliki proizvođač, ostati samo distributivni centar, a da će se kompletna proizvodnja ili najveći deo proizvodnje bazirati u Rumuniji, a da će Srbija biti još veći uvoznik gotovih proizvoda nego što je to danas. O indirektnoj koristi koju je grad imao ne treba govoriti. Nekada je Niš imao skoro u svakom sportu vrhunske klubove, prvoligaše u svim mogućim sportovima. Danas praktično da nemate nijedan sport niti sportski klub koji se takmiči u najvišem rangu, iz prostog razloga što ne postoji ili praktično ne postoji niška privreda koja može da finansira sportske klubove, jer bez novca i bez jake privrede ne možete da imate ni kvalitetne klubove, ni kvalitetan sport, ni kvalitetnu kulturu, niti kvalitetne gradske manifestacije, niti brži razvoj jedne lokalne samouprave, što je naravno, gledano iz ugla lokalne samouprave, velika šteta za grad i za čitavu okolinu. Interesantno je da sadržinu ugovornih obaveza i ugovor koji je napravljen između države i Filipa Morisa skoro nikada javnost nije upoznala, tako da ono što je Filip Moris imao obavezu prema gradu, to je bila finansijska obaveza za finansiranje projekata koje predloži lokalna samouprava u iznosu od jedan milion evra godišnje, što je sigurno daleko manje nego što je to bilo u periodu pre privatizacije. Sve u svemu, kada se uzme u obzir i kolika je proizvodnja duvana bila, koliko se ljudi bavilo tom proizvodnjom, koliki su bili prihodi u budžetu Republike Srbije po osnovu proizvodnje i prerade duvana pre privatizacije glavnih fabrika duvana u Srbiji, ako se to poredi sa današnjim podacima očigledno je da nikakve koristi, direktne dugoročne koristi za državu Srbiju praktično da nema. O tome koliko je država izgubila zaista treba da se naprave kvalitetne analize i studije, kako bi se došlo do zaključka da li je zaista bilo neophodno i korisno da se na ovaj način vrši privatizacija jednog bitnog proizvoda, koji u velikoj meri puni budžet Republike Srbije. Zato se verovatno danas može doći do zaključka zašto srpski budžet ima toliki deficit i zašto državaSrbija mora da ulazi, samo da bi zatvorila budžetske rupe, u velike kredite kod komercijalnih banaka, koji su preskupi, koji ne mogu da budu nikako opravdani. Toliko.
Reč ima poslanik Oto Kišmarton.
Poštovane kolege narodni poslanici, Republički zavod za statistiku od 1. januara 2011. godine je prekinuo objavljivanje podataka o rastu cena na malo i prelazi na objavljivanje indeksa potrošačkih cena. S obzirom da su se do sada porezi, takse, akcize, tj. njihovi iznosi u vezi duvana ili duvanskih proizvoda, kao i ostalih poslova u vezi sa duvanom, usklađivali sa indeksom rasta cena na malo, sada je potrebno izmeniti zakon u smislu da se usklađivanje pojedinih poreza, taksi, akciza u vezi duvana vrši sa indeksom potrošačkih cena. Naravno da se ove promene u zakonu moraju sprovesti, ali nije logično što se to radi po hitnom postupku, jer je prošlo više od šest meseci od kada se znalo da će Republički zavod za statistiku, u skladu sa svojom strategijom razvoja statističkog sistema, prekinuti objavljivanje podataka o rastu cena na malo, počev od 1. januara 2011. godine i preći naobjavljivanje indeksa potrošačkih cena. Da li je tih šest meseci ministar prespavao ili nije bio obavešten o nastaloj promeni u statistici? Ovim predlogom izmena, koje će se usvojiti, neće nastati ni građanima ni privredi dodatni troškovi, niti će ova izmena nekog podstaći da se bavi poslovima oko duvana, niti će nekoga odvratiti da se bavi ovim poslom. Ova izmena zakona više se tiče ministra finansija, nego ministra poljoprivrede. Ono što se tiče ministra poljoprivrede i svih ostalih ministara u Vladi, koji se samo deklarativno zalažu za poljoprivredu kao stratešku granu privrede, srpska poljoprivreda i poljoprivrednici su u sve gorem položaju. Budžet za poljoprivredu je najmanji u 2011. godini u proteklih deset godina. Slušajući ministre i predsednika države, kada govore o poljoprivredi, stiče se utisak da poljoprivredi Srbije nikada bolje nije bilo i da poljoprivreda doživljava nagli porast i procvat. To je delimično tačno, raste mladi luk, salata, ali sve je to daleko od razvoja sela i poljoprivrede. Kod nas se za poljoprivredu izdvaja malo para, kao što sam rekao, najmanje u zadnjih deset godina, a i to malo se nepravilno raspoređuje. Da li ovakvim budžetom želi Vlada na nam poljoprivreda bude vodeća privredna grana? Srbija je zemlja gde bi se od poljoprivrede moglo živeti, pogotovo danas kada je hrana u svetu sve traženija. Sve više ljudi se kod nas okreće poljoprivredi, jer su lošom privatizacijom ostali bez posla, pa im je poljoprivreda jedini nekakav izvor prihoda. Srbiji poljoprivreda treba da bude vodeća privredna grana. Mi zapadu ne možemo konkurisati u prodaji industrijskih proizvoda, bele tehnike, prodaji automobila, ali možemo konkurisati u proizvodnji hrane i tu možemo biti i vodeći u regionu. Ne može Srbija da živi od turizma, kao na primer Hrvatska. Iako je Hrvatska turistička zemlja, Hrvatska izdvaja budžetom tri puta više novca za poljoprivredu od Srbije, iako ima tri puta manje obradive površine. Hrvatski seljak u Slavonijije dobio od svoje države 450 evra subvencije po hektaru suncokreta, a seljak u Vojvodini 134 po hektaru. Problem srpske poljoprivrede je, pre svega, srpska Vlada, koja nema strategiju razvoja poljoprivrede. Vlada ne zna šta hoće, nema jasne prioritete u poljoprivredi. Poljoprivreda je prepuštena stihiji, ne usmerava se poljoprivredna proizvodnja, nema plana razvoja. Zato, kolege poslanici, jednom u državi nema mleka, pa nema ulja, pa nema pšenice i brašna, skup je krompir, skup paradajz i sve se dešava u državi gde je, kako kaže Vlada Srbije, poljoprivreda najvažnija privredna grana. Stočni fond je drastično opao, pa sutra neće biti ni mesa. Umesto da izvozimo prerađevine iz poljoprivrede, kod nas se izvozi sirovina, kukuruz, pšenica, šećerna repa. Država pomaže poljoprivredu subvencijama po hektaru i po grlu stoke. Te subvencije se daju iz političkih razloga kako bi pridobili birače, a ne kako bi se usmerila i povećala poljoprivredna proizvodnja. Subvencijama po hektaru i grlu se ne podstiče veća proizvodnja i bolji kvalitet poljoprivrednih proizvoda. Dakle, problem poljoprivrede je, pre svega, nebriga Vlade Srbije za poljoprivrednu proizvodnju i nepostojanje strategije u poljoprivredi sa jasnim prioritetima. Što se tiče izmena Zakona o duvanu, to će proći jer je to, kao što je i ministar rekao, samo tehnička izmena.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Novakoviću, koliko je ostalo još vremena? (Predsedavajući: Dvadeset šest i po minuta.) Dovoljno. Gospodine Đeliću, drago mi je što ste predstavnik povodom ove tačke dnevnog reda, samo da vas podsetim da se ta tačka zove zakon o izmenama Zakona o duvanu. Gospodine Đeliću, u ovom zakonu se ne priča o indeksaciji akciza, kao što ste počeli vaše izlaganje. Ova tačka nije spojena sa jednom od sledećih ratifikacija sporazuma sa Indonezijom, pa da se toliko hvalite kako ste učestvovali u tom sporazumu. Gospodine Đeliću, slučajnost je što ste danas ušli u ovu skupštinu, pa zbog vas i zbog javnosti da vas malo vratim na to šta je predmet današnje rasprave. Moram da vam skrenem pažnju da ovo nije tema koja se može kolokvijalno nazvati indeksacija ili usklađivanje, ovo je mnogo ozbiljnija tema zbog toga što se danas, peti ili šesti put u toku ove godine, ubiru rezultati koje ste počeli da sejete još 2007. godine. Od 2007. godine naša statistika radi i indeks potrošačkih cena. Zašto radi? Zašto je napustila decembra 2010. godine taj metod utvrđivanja inflacije? Zato što je neko zaključio da je došlo krajnje vreme da se promenom metodologije promeni slika o tome kakav je život u Republici Srbiji. Sada da vam napravim vezu sa ovim predlogom zakona. Ovim predlogom zakona u jednom članumenjaju se nekoliko članova Zakona o duvanu, gde se usklađivanje naknade za upis u odgovarajuće registre – Registar proizvođača, Registar uvoznika, Evidencija trgovaca na malo i Registar trgovina velikoprodaja duvanskih prerađevina i taj budžetski fond "Duvanski dinar" – usklađuje jer od dana donošenja zakona do danas neke stvari su se promenile. Usklađivano je to sa rastom cena na malo, ali sada prelazimo na indeks potrošačkih cena. Sada, zbog javnosti, da to malo objasnimo. Da li je to samo statistička, tehnička promena, kao što reče gospodin Đelić? Očekivali smo da pričamo o bravarima, o metalostrugarima, o kovačima, međutim nije baš tehnička promena, malo je dublja ta promena, gospodine Đeliću. No, idemo redom, radi javnosti. Trebaće to ljudima, da shvate šta sve može da se u politici i šta sve može vlast kada zauzme sve poluge da uradi, ali nikako ne može da popravi sliku kod građana. Možda je malo trivijalno, s obzirom da se ovo priča povodom naknade za upis, jer u Upravi za duvan vode se ti registri, pa se tačno zna koliko ima upisanih i proizvođača, i trgovaca na veliko, i trgovaca na malo i uvoznika. Zna se kolika je ta naknada. Za svaki maloprodajni objekat je bila 8.000, pa se to usklađuje. Kaže se da to nije neki veliki iznos, pa i neka pogodi ove koji se bave tim poslom. Međutim, moramo da se vratimo na metodologiju naše stvarnosti. Ako se uzme da je ta popularna najmasovnija cena cigareta 100 dinara, poštovani građani da znate, 78 dinara uzme država i kroz akcize, i kroz poreze i kroz sve. Ostaje otprilike onih 22 dinara. Nema ga Lapčevića da mu objasnim, 19 dinara ide "Filipu Morisu", a tri dinara ide svima onima koji su u prometu. Onda nije ni čudo što se u cisternu od 20 tona nafte sipa pet tona nafte, a ostatak bunkeriše i popuni cigaretama. To nije čudo. Zaštonije čudo? Pa 78 dinara po paklici cigareta se uzme. Tamo gde su velika opterećenja to je vrlo stimulativno za organizovani kriminal, a ova cela rubrika je vrlo interesantna. Gospodine Đeliću, pošto znam da pratite sve, kako reče Đinđić za vas –vi ste čudo od čoveka, drži laptop na sedištu i 16 poslova istovremeno radi, da li znate kako vaša statistika knjiži ili proknjižava ili vodi ovo što mi danas pričamo? Recimo, lična potrošnja domaćinstva, mesečni prosek, zvanični izveštaj Republičkog zavoda za statistiku, pa prvo se kaže ukupno, pa onda hrana i bezalkoholna pića, druga kategorija su alkoholna pića, duvan i narkotici. Kada naša statistika vodi podatke o prometu narkotika ili je to samo onako statistički, ajde da ubacimo, tako se zove ta divizija, ta grupa, ta klasifikacija. Vidite, ovi vode evidenciju o narkoticima. Verovatno sarađujete sa Bijom, oni imaju precizne podatke o tome, ili sa Darkom Šarićem. S kim sarađujete? Kasnije ću da vam pričam o siromaštvu, kako je došlo zbog vaše statistike. Cene na malo imaju tri načina obračuna: preko indeksa cena na malo, preko indeksa troškova života i preko indeksa potrošačkih cena. Dosad su ova prva dva sistema bila prisutna u našem sistemu, praktično do 31. 12. 2010. godine. Zasnivali su se, pre svega, na klasifikaciji roba i usluga. Imali su neki svoj obuhvat, imali su svoje izvore za izračunavanje pondera, metodologija je imala i svoj način izračunavanja prosečne cene i indeksa. Koja je bila osnovna namena ovog indeksa cena na malo? Slušajte, osnovna namena je bila da se izmeri inflacija, a kada se ta inflacija meri, ona je potrebna da se preko nje izvrši revalorizacija novčanih iznosa, da se usklade penzije, plate, socijalna i ostala davanja i ona je korišćena kao deflator nacionalnim računima. Kako se to radi? Tri do deset cena za svaki proizvod, 15 gradova Republike Srbije i 606 proizvoda i usluga, i u osnovi za ponder, a to je struktura prometa na malo, 10.000 pondera je plafon, pa se on razvrstava po robama i uslugama, znači glavni izvor za pondere su bili prometi u trgovini na malo i anketa o potrošnji domaćinstva. Sada to ostavimo po strani. Sada je došlo nešto novo što se zasniva na metodologiji i standardima Eurostata. Sada ćemo to da merimo na drugi način, pa se kaže ovako – indeks potrošačkih cena, meri se prosečna promena cena fiksne korpe roba i usluga, koje domaćinstvo kupuje u cilju zadovoljavanja svojih potreba. Tako se sada izbaci građevinski materijal, više on nije interesantan. Sada ćete da vidite zbog čega se cela ova operacija vrši. Samo zbog kontrolisanih cena u nadležnosti države, jer njihov uticaj u indeksu potrošačkih cena je daleko manji nego kod indeksa cena na malo i kod indeksa troškova života. Idemo dalje, i jedna i druga metoda i ova treća zasnivaju se na tipu indeksa, to je neki Lespero sistem. Šta je osnovna namena ovog sistema - indeks potrošačkih cena? Meri se inflacija, a koristi se kao deflator finalne potrošnje domaćinstva. U ona prva dva sistema nedostatak naše statistike je bio što se nije znalo koja je namena ta dva sistema. Šta želi time da se postigne? Da li samo da se meri inflacija? Da li da se zaštiti vrednost putem revalorizacije ili je bilo razvrstavanje potrošnje prema nameni – lična, zajednička, budžetska, državna itd? Ne, sada seiz statističke metode izbacuju sve cene koje reguliše država. Njihov uticaj, njihov ponder je daleko manji. Recimo, kod derivata nafte sa 480 i nešto pondera skida se na 360 i nešto pondera. Mangupi, ljudi. Statistika, znate, naša dika. Nije kriva statistika za ovo.
Gospodine Krasiću, izvinjavam se. (Zoran Krasić: O potrošačkim cenama pričam.) Da li dozvoljavate da vas prekinem i da pozdravim goste na galeriji? (Zoran Krasić: Da, izvolite. S kog časa su pobegli.) Nastavićemo vrlo brzo rad, nakon što pozdravimo goste na galeriji. Deo današnje sednice sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine prati grupa studenata Pravnog fakulteta iz Novog Sada, i to: Borinka Dobrnjac, Maja Kovačević, Tanja Milanović, Mila Drljević, Slađana Zekić, Nemanja Sabljić, Natalija Kočić, Milica Veselinović, Nikola Lazić, Danijela Knežević, Nemanja Anđelković, Branka Makević, Marko Rakar, Jelena Vajagić, Nemanja Ninković, Sara Kučlar, Marija Đukanović, Nemanja Galić, Aleksandar Simurdić, Tamara Jovanović, Edvin Bartoš, Milomir Vuković, Miloš Grujić, Marijana Kozomara, Suzana Topić, Snežana Urošević, Aleksandar Janjin, Jovan Ognjenović, Sandra Salaj, Milorad Pejić, Miloš Višacki, Tijana Šaldić, Stefan Radojčić, Dušan Spasić, Stefan Popadić, Timea Mužika Tot, David Guteša i Miloš Radić. Dobrodošli u Dom Narodne skupštine, u vašu kuću.
Hvala, gospodine Novakoviću. Kolege, praktično prisustvujete nastavi iz krivičnog prava. Idemo dalje. Znači, ova metoda podrazumeva, gospodine Đeliću, u vaše vreme kada ste vi studirali ovo se nije učilo, slušajte sada ovo dobro, da se izvrši klasifikacija roba i usluga individualne potrošnje po nameni, i to na jedan prilagođeni način, da ne komplikujem stvari. Sve robe i usluge imaju ukupno 12 nivoa, 39 grupa i 93 klase. Nivo klase, najniži nivo na kome se indeks potrošačkih cena publikuje. To je razvrstano, to moram da vam kažem, evo kako je to razvrstano po ovim divizijama – prva grupa su hrana i bezalkoholna pića. Druga hrana, alkoholna pića i duvan. Sada ste ovde izbacili one narkotike, gospodine Đeliću. Treća grupa su odeća i obuća. Četvrta stan, voda, električna energija, gas i druga goriva. Peta nameštaj, pokućstvo, tekuće održavanje stana. Šest zdravstvo. Sedam transport. Osam komunikacije. Devet rekreacija i kultura. Deset obrazovanje. Jedanaest restorani i hoteli. Dvanaest ostale robe i usluge. Verovatno u okviru ostale robe i usluge možemo da svrstamo i ovu vašu naknadu za upis u registar. Jer, i ona ima neki nivo, odnosno i ona vuče odgovarajući broj pondera. Verovatno, kao što kod vas ponder za gitare i muzičke instrumente je nekada bio jedan, sada je pet od 10.000. Sada idemo dalje. Radi se, pre svega, o robama i uslugama individualne potrošnje. Ovo je potpuno promenjena logika u statistici. Šta ima za posledicu ova promenjena logika u statistici? Sada je vrlo važna samo anketa o potrošnji domaćinstva. Više nije interesantan promet roba i usluga. Ta anketa gotovo da i ne mora da se sprovodi kada je u pitanju indeks potrošačkih cena. Naravno, onda dobijamo mesečne i godišnje izveštaje o rastu, odnosno o promeni u indeksu potrošačkih cena. U ovom predlogu zakona to usklađivanje ove naknade se vrši dva puta godišnje. Onda se postavlja pitanje – kako će statistika dva puta godišnje da objavi, kada ona u svojoj metodologiji nema polugodišnje izveštavanje? Da li će ići preko lančanog indeksa ili bilo čega? Nije sporno, vrlo lako će statistika da promeni svoju metodologiju. No, idemo dalje, da vidimo u čemu se ogleda razlika i šta se dobija kao efekat promene ove metodologije? Naravno, kod naknade za upis beznačajan je uticaj ove promene u zakonu. Ali, ovo je jedinstvena prilika da pričamo o promeni metodologije, koja je vrlo značajna i za merenje inflacije i troškova života, i svakodnevnog života, a ne slike o svakodnevnom životu. Slika o svakodnevnom životu preko medija pod kontrolom Đilasa, Šapera, Krstića, i ovih medijskih magnata je i te kako lepša i interesantnija. Šta kaže vaša Narodna banka za promenu ovog sistema? Ne ovo što je rekla juče, kada je pod naletom ekonomista koji su uhvatili statistiku da je brljala sa procenom BDP, sada NBS hvali statistiku. Ovo sam uzeo iz perioda kada nije bila pohvala, ali se odnosi na indeks potrošačkih cena. Vidite sad šta se dešava. Udeo cena regulisanih proizvoda je znatno manji nego u indeksu cena na malo i iznosi samo 35%. Gledajte sad šta to znači u praksi. Recimo, kod potrošačkih cena udeo naftnih derivata će biti 4,7%, a kod cena na malo do sada je bio 9,5%. Znači, oni matematički smanjuju inflaciju. Matematički smanjuju sve podatke koji bi ukazivali na katastrofalne posledice dosmanlijske vlasti od 5. oktobra do danas. Gledajte, kod električne energije, građani, uticaj je bio 7,2 u indeksu cena na malo, sada po novom sistemu će biti 6,4. To znači sve regulisane cene, cene pod kontrolom države, cene koje određuje država, smanjuje se njihov uticaj u inflaciji, pravi se lažna slika i oni pokušavaju da izbegnu svoju odgovornost, jer sada ne ide više onaj broj pondera koji je bio u onoj drugoj metodologiji. Idemo dalje. Kaže – komunalne usluge. U indeksu cena na malo to je učestvovalo sa 8,4% u procentu inflacije. Kod potrošačkih cena to će biti samo 2,7%. Vidite, tri puta su smanjili. Tako se amortizuju statistički posledice loše vladavine. To je krivično delo. Ne znam šta čeka ovaj Miljko Radisavljević. Ima žandarmeriju, ima konjicu, ima rečnu policiju. Može slobodno da pokupi pasoše, kompletnoj vladi da pokupi pasoše i da se ovo pitanje razreši, jer od ovog pitanja zavisi kvalifikacija krivičnih dela koje je učinila Vlada. Ako se primeni indeks cena na malo, onda je neuporedivo veća šteta koju su napravili. Ako se primeni indeks potrošačkih cena, onda se smanjuje i gubi se kvalifikacija. To onda više nije teško krivično delo, nego bi mogao čak da bude i prekršaj. Jedva bi čekali oni da bude prekršaj. Zato sam vam rekao – ovo je čas krivičnog. Znači podvlačimo crtu. Naravno, potpuno sam svestan efekata ove diskusije, da Miljko Radisavljević ne sme to da uradi. Ovde se ukazuje potreba, jer ovde postoji sistemski kriminal, sistemski kriminal koji ima cilj da promeni život, sliku života, osećaj ljudi. Tome se mi danas suprotstavljamo. Zato je gospodinu Đeliću bilo vrlo interesantno da kaže indeksacija akciza kod duvana. Nije to tema ovog zakona. To reguliše Zakon o akcizama. Ovde je obična naknada za upis. Ali, ovo je prilika da se vidi, da se razori ta metodologija i da se prikaže građanima kako se kreira i kako se oblikuje ovo što mi nazivamo stvarnošću. Onda nije ni čudo, sa ovakvom politikom ide samo apatija i depresija. Iz ovakvog načina organizacije ne vidi se put, ne vidi se izlazak. Znači, gospodine Đeliću, ako ste danas uspeli da naučite dve stvari, da je bio na dnevnom redu zakon o izmenama Zakona o duvanu, a ne o akcizama, to je veliki uspeh, epohalan. Druga stvar, o Indoneziji ćemo pričati poslepodne. Sada pričamo samo o naknadama za upis i o njihovom usklađivanju. Molim vas, reč "indeksacija" izbacite, to ne odgovara srpskom jeziku, nego "usklađivanje". Sa čime? Sa rastom cena na malo, a ne sa indeksom potrošačkih cena. Hvala, gospodine Novakoviću.
Hvala vama. Reč ima gospodin Đelić.
Samo bih hteo da kažem nekoliko elemenata. Prvo, slika koju su pojedini poslanici prikazali o situaciji na tržištu duvana jednostavno nije spojiva sa onim što su činjenice. Daću nekoliko cifara za narodne poslanike i naše građane. Samo za poslednjih deset godina, suprotno onome što je rečeno, prihodi budžeta Republike Srbije na bazi akciza duvana su porasli sa 19 milijardi dinara na 60 milijardi dinara, od 2005. do 2010. godine. Znajući da, što je dobro, postepeno se konzumiranje duvana smanjuje u našoj zemlji, naročito u osetljivim grupama mladih, ali i dalje smo jedna od zemalja gde, nažalost, preveliki broj ljudi konzumira duvan. Istovremeno, čuli smo apsolutno netačne cifre. Što se tiče proizvodnje sirovog duvana, ona je na 10.240 tona prošle godine. Pošto je 20.000 tona cigareta proizvedeno, vidimo da uopšte nismo daleko od onih 50% koji su proklamovani u zakonu koji sam i ja branio 2003. godine, onaj prvi Zakon o duvanu. Suprotno onome što je rečeno, izvoz cigareta pre svega u region, ali i u zemlje EU,predstavljao je 2.000 tona, tj. 10% u ukupne proizvodnje. Znamo da tri ključna proizvođača u našoj zemlji, a privatizacija je omogućila da broj jedan, broj dva i broj tri u svetu uđu na naše tržište, imaju planove za dalje povećanje tog izvoza, što je dobro. Mi smo s njima uložili određene proteste jer, primera radi, Republika Hrvatska dugo nije poštovala određene odredbe CEFTA sporazuma i štitila svoje tržište na jedan neprikladan način, što je prepoznato u izveštaju Evropske komisije prošle godine. Imamo uporedo borbu da što manje ljudi konzumira duvan, s jedne strane, a sa druge strane da oni koji se bave ovom profesijom imaju što veću moguću zaradu. Imao sam prilike pre deset dana da budem u Atini, gde nekoliko proizvođača sirovog duvana su bili prisutni, neki iz Vranja, drugi iz Vojvodine i, naravno, pokušaćemo da ojačamo tu branšu. Nije nikakva tajna da zbog teškoća u budžetu nije bilo onoliko novca koliko je trebalo da bude za premiranje te proizvodnje, ali sigurno je da, pošto ona zapošljava nemali broj ljudi, svako povećanje agrarnog budžeta treba da bude praćeno i povećanjem tih naknada. Još nekoliko elemenata. Prvo, što se tiče usklađivanja u pravu ste, ali samo što se tiče akciza to je već urađeno prethodnim izmenama i dopunama Zakona o akcizama. Ono je već usklađeno sa novim merilom. Ovoga puta bih samo da potvrdim da je sve to za naknadu za proizvodnju i promet duvana i duvanskih proizvoda, odnosno posebne naknade tzv. pušačkog dinara za naše zdravstvo. Umesto da se usklađuju sa stopama rasta cena na malo, prelazimo na indeks potrošačkih cena. Samo bih rekao još nekoliko reči o nekim temama koje su evocirane ovde, mada sigurno je da poslednjeg četvrtka biće sigurno više priče o tome, kada premijer i ministri budu odgovarali na pitanja poslanika. Juče u Luksemburgu je potpisan značajan sporazum sa Evropskom investicionom bankom. On ne opterećuje budžet, nego obezbeđuje 500 miliona evra garancija za investiciju "Fijata". To potvrđuje posle posete predsednika Tadića Torinu i inspekcija radova pre dve nedelje. U finansijskom smislu potvrđuje da se ta investicija odvija po predviđenoj dinamici. U suštini, Republika Srbija, u skladu sa postignutim dogovorom sa tim velikim proizvođačem, obezbeđuje garanciju u vrednosti 200 miliona evra, "Fijat" obezbeđuje garanciju od 100 miliona evra i za račun zajedničkog preduzeća gde "Fijat" ima 70%, Republika Srbija 30%, italijanska specijalizovana agencija za osiguranje izvoznih poslova "SAČE" će obezbediti garanciju od 200 miliona evra. Naravno, očekuje se da na bazi proizvodnje nekih 200 do 300 hiljada vozila na godišnjem nivou zajedničko preduzeće obezbedi, kroz izvoz koji se očekuje na nivou koji neće biti manji od 1,3 milijarde evra na godišnjem nivou, da to preduzeće, naravno, vrati taj kredit. Drugi deo, tj. prva tranša koja je potpisana juče, od 150 miliona evra, a dogovorena je i druga tranša od 100 miliona evra za sledeću godinu, skoro je u potpunosti okrenuta ka potrebama naših domaćih izvoznika. Taj aranžman je pripremljen u veoma tesnoj saradnji sa njima. Od "Simpa" u Vranju, Valjaonica bakra i aluminijuma u Sevojnu, konditorske industrije "Pionir" i "Jaffe", pa sve do "Tigra" u Pirotu i mnogih drugih naših izvoznika, na pitanje, vi koji ste uspešni, šta vam je potrebno da izvozite više, odgovor je bio da po regulativi našeg finansijskog sistema i njihovom raspoloživom kapitalu, naročito u momentu krize, ograničavajući faktor jeste investicioni kredit koji omogućava proširenje kapaciteta, plasman robe u inostranstvo. Zbog toga, veliki deo tih 250 miliona evra zapravo je destiniran za prvih sto neto izvoznika Republike Srbije, sa izuzetkom multinacionalnih kompanija koje su prisutne na našem tržištu. Drugim rečima, taj aranžman nije za Filip Moris, nije za US Steel, već za firme koje sam pomenuo i mnoge druge koje su među prvih sto neto izvoznika iz naše zemlje. Time omogućavamo da umesto da imaju kredite kod poslovnih banaka na tri do pet godina sa kamatama i do 10% izraženih u evrima, dođu do sredstava koje će ići i do 12 godina sa četiri godine počeka i kamatom koja je od 4-5% na godišnjem nivou. Na taj način dobijaju sredstva da grade fabrike, da proširuju asortiman i da se bore sa istim finansijskim uslovima protiv njihove regionalne i evropske konkurencije. Mogu reći da je ovaj aranžman očekivan, sa puno nestrpljenja, sa strane naših najkvalitetnijih preduzeća i to je jedan konkretan način na koji će Vlada Republike Srbije i nadam se veoma u ovaj cenjeni dom kada dođe momenat i za ratifikaciju tako postignutog sporazuma, da podrži prelazak Srbije na novi model rasta zasnovan na izvozu. Istovremeno evocirana je statistika, neću ući u detalje, mogu samo da kažem da u dogovoru koji je postignut na sednici Vlade Republike Srbije prošle nedelje, usledio je jedan sastanak statističara sa Narodnom bankom Srbije, gde je konstatovano da se naša statistika usklađuje sa evropskim standardima. Istovremeno, ovlašćen sam od strane naše vlade, i to ću danas uraditi, da pošaljem jedan dopis Statistici, gde će nas obavestiti o tome dokle je stigla u usklađivanju njenog rada sa evropskim standardima, šta se predviđa sa daljim statistikama koje se tiču ne samo bruto domaćeg proizvoda nego i drugih veoma bitnih agregata. Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, kao što je ova kriza pokazala, nije moguće voditi jednu ekonomsku politiku, a zapravo ne ići dalje u evropskim integracijama ukoliko nemamo predvidivu i pouzdanu statistiku. Naša statistika je mnogo napredovala, to ne znači da ne može dodatno napredovati. Mi vidimo na slučaju i nekih zemalja u susedstvu da kada se izgubi poverenje u statistiku gubi se poverenje i partnera. Zbog toga Vlada Republike Srbije će uložiti dodatne napore da naša statistika ne samo poštuje uobičajene evropske standarde, nego i da budemo ta zemlja koja će u tome prednjačiti. Zapravo, jedan od naših predloga, koji je dobio podršku celog zapadnog Balkana i koji smo predstavili nedavno na sastancima sa EU, jeste da uđemo i u sistem tzv. evropskog polugodišta koje je Evropa odredila sama za sebe i da za predstavljanje Nacrta budžeta, ukoliko oni budu održivi, dobijemo i finansijske garancije za izlazak na tržište kapitala. To je sve suvoparno, ali zapravo iza te mogućnosti kriju se mogućnosti uštede na stotine miliona evra za naš budžet i samim tim za naše građane, ali to nije moguće ukoliko Srbija ne bude imala u svakom momentu pouzdanu i verodostojnu statistiku. Hvala puno na vašoj pažnji.
Hvala, gospodine ministre. Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 7-10. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O POTVRĐIVANjU EVROPSKE KONVENCIJE O PREDELU, UGOVORA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE REPUBLIKE INDONEZIJE O IZBEGAVANjU DVOSTRUKOG OPOREZIVANjA U ODNOSU NA POREZE NA DOHODAK, SPORAZUMA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE DEMOKRATSKE NARODNE REPUBLIKE ALŽIR O UKIDANjU VIZA ZA NOSIOCE DIPLOMATSKIH I SLUŽBENIH PASOŠA I SPORAZUMA IZMEĐU REPUBLIKE SRBIJE I JAPANA O UKIDANjU VIZA (zajednički jedinstveni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona po tač. od 7. do 10. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da prema članu 170, a shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet sati, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima na raspolaganju jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije, G17 plus i Zajedno za Šumadiju - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, u smislu člana 96. stav 4. Poslovnika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: DSS-Vojislav Koštunica narodni poslanik Milica Vojić Marković, SRS narodni poslanik Dejan Mirović. Saglasno članu 170, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o predelu, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Indonezije o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Demokratske Narodne Republike Alžir o ukidanju viza za nosioce diplomatskih i službenih pasoša i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Japana o ukidanju viza. Da li predstavnici predlagača kojih nema žele reč? (Ne.) Da li izvestioci nadležnih odbora, Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora, žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Gospođa Milica Vojić Marković. Izvolite.
Stvarno ne znam kome da se obratim pošto na mestu predviđenom za predstavnike Vlade nema nikoga tako da ne znam da li je trenutak da možda sačekamo nekog ko treba da dođe jer ste pročitali ko je ovde danas ovlašćen da predstavlja Vladu. Dobro, pošto izgleda nisam dovoljno jasna, da postavim pitanje koje je jednostavno: gde su predstavnici Vlade? Počeću da govorimo o ovom galimatijasu koji je sastavljen od četiri tačke, Predlogu zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o predelu, što je jedna tačka koja se odnosi na zaštitu životne sredine i kulturu, zatim tri tačke koje su Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Indonezije o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Demokratske Narodne Republike Alžir o ukidanju viza za nosioce diplomatskih i službenih pasoša i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Japana o ukidanju viza. Dakle, namerno sam pročitale ove četiri stvari, pošto se potpuno jasno vidi da između prve i sledeće tri tačke nema ama baš nikakve veze, tako da ne znam po kom osnovu su one spojene. Gospodin Đelić, potpredsednik, ministar u Vladi je ovde u prethodnoj tački ispričao ovo što se odnosi na tačku za koju su ga ovlastili da predstavlja, ovo Indonezija i zakon o potvrđivanju Ugovora između Srbije i Indonezije o izbegavanju dvostrukog oporezivanju u odnosu na poreze na dohodak, što je isto tako jedan zanimljiv slučaj kako se predstavnici Vlade odnose ovde prema Narodnoj skupštini, prema narodnim poslanicima i ne pričaju o tačkama koje su na dnevnom redu. Dakle, s obzirom da se više puta ovde dogodilo da se zakoni iz oblasti životne sredine stavljaju u jednu zajedničku raspravu od po 17 zakona, od kojih su recimo 10 ili 11 sistemskih. O tome se nikad ne otvara adekvatna rasprava. U ime poslaničke grupe DSS spremila sam priču koja se odnosi upravo na Predlog zakon o potvrđivanju Evropske konvencije o predelu, koja jeste delimično tačka koja se odnosi na zaštitu životne sredine, ali je istovremeno i tačka koja se odnosi i na kulturu. Volela bih da je ovde ministar kulture, koji voli da kaže da se bavi svojim poslom, i ministar zaštite životne sredine i prostornog planiranja, koji je takođe proglašen uz to i za najevropljanina, pa bi bilo zanimljivo da se malo bavi i poslom ministra zaštite životne sredine. Dakle, Evropska konvencija o predelu je za Srbiju vrlo značajna jer je ona zapravo nastala pre deset godina i usvojena u Savetu Evrope, a u oktobru prošle 2010. godine u Firenci je bila upriličena proslava desetogodišnjice stupanja na snagu Evropske konvencije o predelu, naravno to obeležavanje tako značajnog datuma nije prošlo bez predstavnika Srbije. Tamo su bili predstavnici Ministarstva zaštite životne sredine i prostornog planiranja, zatim predstavnici Zavoda za zaštitu prirode i predstavnici Javnog preduzeća Vode Vojvodine. Rekla sam već da je konvencija nastala u julu 2000. godine i to je prvi međunarodno priznat dokument koji je posvećen svim aspektima predela. Primenjuje se na celoj teritoriji država članica i obuhvata prirodne, urbane i ruralne oblasti. To je zapravo prvi dokument koji se odnosi na evropske predele i na njihovo očuvanje. Cilj konvencije je, vrlo kratko rečeno, promovisanje zaštite predela u Evropi, kao i ono što je za nas naročito važno, upravljanje i planiranje predelom, ali i organizovanje međunarodne saradnje po svim pitanjima predela, sa posebnim akcentom na zaštićene oblasti, a Srbija je zemlja koja nije napravila nacionalni popis zaštićenih oblasti i bilo bi zanimljivo, da su ovde predstavnici Vlade, da o tome pričamo. Srbija je potpisala ovu konvenciju 2007. godine i sada je konačno konvencija stigla na ratifikaciju u parlament, i meni će biti vrlo zanimljivo da posmatram koliko će se poslanika javiti da razgovaramo o ovoj temi, upravo zato što je napravljena jedna vrlo neformalna grupa zelenih poslanika u parlamentu, koju čine mnogi poslanici iz mnogih poslaničkih grupa, ali oni su samo tu kada se predstavlja ta grupa, ne kada se govori o zakonima za koje smo i oni i ja vrlo zainteresovani. Zbog čega je Srbija zainteresovana za Konvenciju o predelu? Pre svega, moram da kažem da je ovo prvi dokument koji se smatra ključnim međunarodnim sporazumom i nosiocem evropskog standarda u procesu reformisanja politike zaštite i upravljanja predelima i kulturnim nasleđem. Vrlo je značajno što ovaj dokument omogućava integralni pristup zaštiti predela i vrlo je značajno što uvodi predeo i kulturno nasleđe u politiku održivog razvoja. Politika održivog razvoja je nešto za šta se deklarativno Srbija jako mnogo zalaže, ali kada pogledamo zakone koje donosi iz ove oblasti vrlo smo skeptični da je to put kojim Srbija ide sa ovom vladom. Ova konvencija govori o svim tipovima evropskog predela, i o onim koji su devastirani i degradirani, i onim predelima koji su zaštićeni i izuzetne lepote, o svim predelima, i urbanim i ruralnim i prirodnim, ali ono zbog čega je značajno da Srbija usvoji ovu konvenciju jeste to što ona govori o uvođenju mera zaštite, upravljanja i planiranja na nacionalnom nivou, što je jako važno, a što nama nedostaje, i saradnje na međunarodnom nivou. Savet Evrope podstiče pojedinačno zemlje Evrope da preuzmu iste visoke standarde u zaštiti, planiranju i upravljanju predelom, što je logično, jer ne postoji ni jedan jedini dokument koji se na taj način bavi predelom, kao suštinskim faktorom za uspostavljanje ravnoteže između očuvanja prirodnog i kulturnog nasleđa s jedne strane, i njegovog korišćenja s druge strane, i nijedan dokument koji predeo ne vidi kao ekonomski vrlo važan resurs od koga zavisi i otvaranje radnih mesta. Naravno, ova evropska konvencija o predelu je nastavak politike zaštite prirodnog i kulturnog nasleđa Evrope i ona se zbog toga oslanja na one dokumente koje je Evropa donela u ovom pravcu, to je Konvencija o zaštiti svetske, kulturne i prirodne baštine 1972. godine, Konvencija o zaštiti evropskih divljih vrsta i prirodnih staništa 1979. godine, Evropska konvencija o zaštiti arhitektonskog nasleđa 1985. godine i Evropska konvencija o zaštiti arheološkog nasleđa iz 1992. godine. Naravno, u vezi sa ovim konvencijama koje sam navela i u vezi sa konvencijom o kojoj pričam tu je i niz međunarodnih inicijativa koje je Srbija delimično podržala. Konvencija predstavlja delovanje Saveta Evrope u oblasti i prirodnog i kulturnog nasleđa, u oblasti prostornog planiranja, životne sredine i lokalne samouprave i zato je vrlo važno da pogledamo zakone koje je Srbija donela u ovoj oblasti. Ja ću kasnije da se vratim na te zakone da vidimo da li je baš u Srbiji napravljen teren za primenu Evropske konvencije o predelu. Konvencija definiše predeo kao područje kakvim ga vide lokalno stanovništvo i posetioci, čije vizuelno obeležje i karakter predstavljaju proizvod delovanja prirodnih i/ili kulturnih faktora. Dakle, predeo je celina prirodnih i kulturnih faktora, prirodnih i kulturnih komponenti koje se ne mogu odvojiti, nego se posmatraju kao jedno i posmatraju se zajedno. Predeo je značajna komponenta životne sredine i ljudskog okruženja, bez obzira da li se nalazi u gradu, selu ili se radi o prirodnom predelu i da li je to običan predeo, degradiran, devastiran ili predeo izuzetnih lepota. Ono što je vrlo važno za Srbiju, a pre svega zato što je potpisnik Arhuske konvencije, koja javnost uvodi kao važan element donošenja odluka u oblasti zaštite životne sredine, jeste to što takođe ova konvencija govori o tome da treba podsticati javnost, kako bi se što aktivnije uključila i učestvovala u donošenju odluka, planiranju i upravljanju, i kako bi javnost konačno shvatila koliku odgovornost ona sama ima kod donošenja odluka i za ono što se događa u njenoj okolini. Kada već govorimo o javnosti, ova skupština je imala jedan zanimljiv slučaj pri donošenju izmena i dopuna Zakona o zaštiti prirode, gde su se praktično nevladine organizacije i stručna javnost uključili u komentarisanja izmena i dopuna koje ovaj zakon nosio. Naravno, DSS je podržala napore javnosti, napravili smo amandmane koji su potpuno podržavali ovo i praktično, tu je javnost izvršila onaj odlučujući uticaj i Ministarstvo je odlučilo da ipak ne ide sa takvim režimima zaštite, kako je nudilo, a koji bi bili katastrofalni i pogubni, nego da nešto poprave u tom smislu. Drugi primer je skladištenje opasnog otpada po naseljenim mestima i gradovima Srbije i vrlo je zanimljivo da taj veliki projekat tih skladišta opasnog otpada, naš najevropljanin u oblasti zaštite životne sredine, predstavlja po Srbiji u okviru Zelenog talasa, tako da bi neko možda i mogao da pomisli da to što on nudi jeste za zaštitu životne sredine dobro po Srbiju. Međutim, javnost se, hvala bogu, buni, nevladine organizacije, stručna javnost govori o tome, tako da ovaj naš veliki biznismen, koji jako dobro prodaje sa svojom privatnom firmom kompjutere širom Srbije, javnim preduzećima i ustanovama, ne nailazi uvek na dobar prijem, a pri tom ima problem sa popunjavanjem upitnika koji se odnosi na firme, ipak ima otpor u javnosti, što je dobro. Sva sreća, javnost prepoznaje koliko je ova oblast važna za nju, postaje sve zainteresovanija i upućenija, i sva je sreća da javnost konačno preuzima ulogu koja joj je potrebna, a to je da inicira i da kontroliše. Važnost ratifikovanja ove konvencije za Srbiju ogleda se i u činjenici da će države potpisnice ostvariti saradnju na tri nivoa, na nivou tehničke i naučne pomoći putem razmene iskustva, što je za Srbiju dragoceno, jer mi prolazimo neke početne korake koje su mnoge zemlje Evrope davno prošle i vrlo nam je značajno da dobijemo i njihova iskustva, ali i tehničku pomoć u tom smislu. Druga oblast je razmena stručnjaka za ovu oblast, jer u Srbiji nemamo stručnjake tipa onih koji će se baviti samo ovim oblastima i zbog toga je potrebna razmena iskustva. Treća je razmena informacija o svim pitanjima sadržanim u odredbi ove konvencije. Sada bih se vratila na ono što sam malopre obećala, a to je jedna kratka analiza zakona koji se odnose na ovu oblast koji su vrlo važni i koje bi trebalo komentarisati. Prvi od njih je Zakon o zaštiti prirode, izmene i dopune Zakona o zaštiti prirode. Zakon je zanimljiv zato što uvodi pojam predela i zaštite predela u cilju očuvanja njegovih osobenosti i raznovrsnosti i zato što uvodi jedinstvo i estetske vrednosti, kao i omogućavanje tradicionalnog korišćenja prirodnih vrednosti. Zaštita, upravljanje i planiranje predela bi trebalo da se zasniva na identifikaciji predela i proceni njegovih karakterističnih i značajnih obeležja na osnovu jasnih i preciznih kriterijuma, koje nažalost ovo ministarstvo nije donelo, a koje bi trebalo da donese, i to bi trebalo da ih donese što pre. Ono što takođe nemamo, a vrlo je važno da imamo i to što pre da imamo, jesu osnovne smernice zaštite unapređenja i upravljanja predelom, prostornim i urbanističkim planovima. Ove smernice treba uneti i u plansku i u projektnu dokumentaciju, kao i u programe upravljanja i korišćenja prirodnih resursa i dobara. Kada je o ovom zakonu reč, a malopre sam pomenula da je predlog pratila opasno režirani režimi zaštite i da su amandmani koje je DSS napravili, koji su pratili zahteve stručne javnosti i 30 nevladinih organizacija, zaustavili praktično veliku štetu koja se spremala u oblasti zaštite zaštićenih područja. Sledeći zakon o kome treba progovoriti pomalo je zakon o proceni uticaja, Zakon o strateškoj proceni uticaja i izmene i dopune Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu. Ovi zakoni, zapravo jedan zakon, bave se isključivo predelima izuzetnih odlika koji zavređuju visok stepen zaštite. U ostalim slučajevima nema pomena o ozbiljnijim i dubljim analizama uticaja na karakter i strukturu predela i upućuje se samo na uočavanje vizuelnih promena, što je svakako više nego dovoljno našim suptilnim investitorima koje najčešće, da ne kažem u 100% slučajeva, vodi zarada i obavezno atraktivni predeli, ali ne da ih sačuvaju za pokoljenja. Ovo naravno treba da zvuči kao šala, iako je gorko ali i vrlo istinito. Ako neko ozbiljan, a pod tim ozbiljnim smatra, ja bar smatram da taj ozbiljan treba da bude država, dakle, ako neko ozbiljan ne ograniči zakonom apetite investitora u zaštiti životne sredine i u proceni uticaja onoga što oni rade na životnu sredinu, bojim se da se Srbiji neće pisati dobro. Kad kažem svaka ozbiljna vlada, ne govorim naravno o ovoj vladi koja se isključivo trudi da pokaže svima da Srbija nije ozbiljna država i da slučajno ne pomisle da je Srbija ozbiljna država. Zahvaljujući njima Srbija je jedna tužna država, u kojoj žive gladni i ljudi bez nade. Ljudi koji nikako ne žive do Nove godine, kako im poručuje predsednik Boris Tadić, nego od danas do sutra; do Nove godine je pitanje da li će armija od 700.000 ljudi, koji žive ispod granice siromaštva, ili ona armija od milion i 300.000 onih koji su siromašni, ili se nalaze na samoj granici siromaštva; ili ona armija od 178.000 ljudi koji imaju više sreće od drugih pa primaju socijalnu pomoć. To naravno ne treba da govorim o onim penzionerima kojih je 343.000 koji primaju penziju manju od 11.000 hiljada, što naravno ne smeta nekim mojim kolegama, koji vole da kažu da su oni jedini i isključivi predstavnici penzionera, a da jedna njihova plata vredi, ili ono što primaju mesečno, vredi kao 20 penzija ovih penzionera. Dalje, ono što je zanimljivo i što treba prokomentarisati ovde, a nemeće se prosto je ono što je gospodin Tadić dalje izjavio Srbiji, građanima koji su nestrpljivi bez razloga, pa se građani pitaju da li je sam ovo pisao, jer su vrlo zabrinuti ako jeste: To vam je kao trudnoća. Mi se nalazimo u procesu sazrevanja tog ekonomskog ploda i prosto ne mogu da obećam da će majka Srbija roditi brže nego što je vreme. To nema veze sa izborima, nego sa prirodnim sazrevanjem. Jasno vam je zašto se pitaju da li je sam pisao. Uz to moram da kažem još jednu činjenicu, gospodin Tadić bi morao da zna da trudnoća predstavlja nadu, da predstavlja donošenje ploda i novog života. Zahvaljujući njemu i njegovoj Vladi u Srbiji više života nema. U Srbiji je svaka nada i svaki život ubijen. Hajde da se vratim na ovaj zakon o proceni uticaja na životnu sredinu. Zakon je definitivno pripremljen za promene, jer nije u skladu sa principom planiranja, upravljanja i zaštite koje uvodi Evropska konvencija o predelu. Očekujem da će on uskoro da se nađe pred poslanicima, pošto je vrlo težak i za primenu, a to smo govorili kad je o tom zakonu bilo reči. Sledeći je Zakon o planiranju i izgradnji iz 2009. godine. Čovek zaista mora dobro da se pomuči da bi u ovom zakonu prepoznao koncept zaštite predela. Ovaj zakon se upravo i najavljivao kao onaj koji poštuje ovaj koncept i upravo se reklamirao, upravo na ovaj način na koji se i ova vlada koja je aktuelna i ova koalicija na vlasti govore o sebi da su reformatori, ali da su reformatori samo na rečima. Dela im pokazuju nešto drugo. Pokazuju da zapravo o reformi nema ni reči. Evo jednog malog primera. Poslednji primer je Zakon o izboru narodnih poslanika, koji je ovde na ovoj sednici bio. U mandatu od deset godina nema većih boraca za ženska prava, za rodnu ravnopravnost, za politička prava žena od njih, za jezik koji je rodno senzitivan. Onda ono što je demokratsko pravo ženama obezbedila Vlada Vojislava Koštunice Zakonom o izvoru narodnih poslanika da 30% žena mora biti na listama, oni odmah dovedu do potpunog apsurda time što govore da taj zakon treba da dovede do toga da će na listama biti 30% žena, a onda kažu da će svaka četvrta biti žena. Ako sto podelite sa 4, dobićete 25%. Samo govorim, i govoriću o tome kad bude bilo došlo vreme, ali samo govorim sa onog nivoa gde je potpuno jasno šta govore, a šta rade, šta su reči, a šta su dela. Naravno, ministar Dulić nam je, kad je govorio o ovom Zakonu o planiranju i izgradnji, predstavio zakon kao onaj koji podržava koncept zaštite predela zasnovan na zaštiti prirodnih, kulturnih i istorijskih vrednosti. Danas je potpuno jasno da elementi svega toga mogu da se traže mikroskopima, jer nema ih u realnom životu. Taj zakon je zapravo ubio svaku mogućnost da građevina bude ono što je nekada bila u ovoj zemlji. Imamo zatim Zakon o prostornom planu RS 2010-2020. godine. Moram da kaže i zanimljivo je da se u ovom dokumentu pojavljuje pojam predela, koji je definisan na isti način kao i u Konvenciji.
Zahvaljujem. Vreme je isteklo. Očekujem veoma brzo da ovlašćenje za vas stigne, a 20 minuta je prošlo. Hvala. Reč ima mr Dejan Mirović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS.
Interesantno je po kom osnovu su spojeni ovi zakoni i predlozi zakona. Pored većeg napora, nismo uspeli da vidimo nit koja povezuje ove zakone. Pokušaćemo da obrazložimo naš stav, stav SRS, pre svega o Predlogu zakona o Evropskoj konvenciji o predelu, o ukidanju diplomatskih viza sa Alžirom i o dvostrukom oporezivanju sa Indonezijom. Što se tiče ove konvencije iz 2000. godine, koju je doneo Savet Evrope, osnov te konvencije i to se vidi već u obrazloženju je tzv. održivi razvoj. Nažalost, do dan-danas nema neke definicije tog održivog razvoja koja bi bila opšteprihvaćena, može se samo nešto u okvirnim konturama reći da se radi o jednoj definiciji koja uključuje, kao što piše u obrazloženju ovog predloga zakona, i ekonomske i socijalne i kulturne komponente, naravno i ekološke, koje su osnov ove konvencije. Međutim, treba biti realan i treba imati u vidu da ipak održivi razvoj, pre svega, zavisi od privredne snage jedne zemlje, od njene ekonomske moći i on se uglavnom u nauci i teoriji vezuje za rast BDP, za prihod po glavi stanovnika. Videli smo pre nekoliko dana da su to kod nas varijabilne kategorije, dan-danas se ne zna koliki je bio pad BDP. Po nekim podacima bio je 3%, a po nekim podacima 6%,ali to je druga tema. Što se tiče održivog razvoja, teško da će taj održivi razvoj imati konsekvence i na ekološki razvoj, ako se zna da je spoljni dug dostigao oko 22,9 milijardi evra, što je ogromna cifra, priznaćete za ovakvu populaciju od 7,5 miliona ljudi. Taj dug će svakako uticati i na ove ekološke zakone i na svu tu ekološku ofanzivu ministra Dulića, za koju mi ne tvrdimo da iza nje stoji loša namera, već naprotiv. Ali, znate, teško je u jednoj zemlji, kojoj BDP padne 6 ili 3 procenata, donositi neke zakone koji su u skladu sa ovom konvencijom o zaštiti predela. Takođe, kada pogledamo ova konvencija je dosta apstraktna i dosta ima opširnih članova. Međutim, njena konkretna primena će biti veoma teška u ovoj situaciji. Navešću vam jedan konkretan primer. Žao mi je što tu nije ministar ili gospodin Đelić, da mi odgovore na nekoliko konkretnih pitanja u vezi primene ove konvencije o predelu, tj. ekološkog zakonodavstva. Kako nameravaju da se izbore sa očiglednim štetnim delovanjem "US steel" u Smederevu, koji je navodno najveći srpski izvoznik a, priznaćete, ipak je to firma u vlasništvu SAD, tj. tamo idei profit i sve? Imamo i podatke koji su javni, koji su izneti u januaru ove godine, na primer, da je prekoračena ta granice nedozvoljenih čestica u toj oblasti gde je "US steel". To je, na primer, izneto u izveštaju Zdravstvenog centra "Sveti Luka" u Smederevu. Takođe, u članu 2. ovog predloga zakona o primeni ove ekološke konvencije se nešto malo bliže definiše područje primene. Evo, kada to primenimo na Sartid, kada primenimo na seoska područja, koja se takođe pominju u ovoj konvenciji, svakako bi trebalo obići i sela kao što su Vranovo, Ralja itd, koja su ugrožena od štetnog i neekološkog delovanja Sartida tj. "US steel". Sada ovde neću ulaziti u to kako to je prodato, kako je to bilo, to su već teme za neke druge zakone. Ovde je, pre svega, fokus na ekološkoj štetnosti navodno najveće i najbolje investicije u zadnjih ne znam koliko godina, decenija. Međutim, mi tvrdimo da nije tako i da je ta firma, da je to preduzeće "US steel" Srbija zaštićeno, ne samo u medijima, nego je zaštićeno i od strane ove vlasti, koja ne pokazuje ni delić želje da bude oštra i da primenjuje zakone kao što se to primenjuje u slučaju NIS. Takođe, što se tiče člana 2, morske oblasti, to jednostavno za našu zemlju nije primenjivo posle referenduma koji je organizovan od strane EU u Crnoj Gori, ali to je već druga tema. Čl. 5. i 6. se navode kao najvažniji članovi ove konvencije o predelu i tu se govori o ''podizanju svesti''. Verovatno se misli na ekološku svest, na svest građana i na delovanje na najširu javnost, što piše u 5. i 6. članu i što je dobro. U tom smislu treba ponovo navesti da je upravo primer koji će pokazati da Vlada Republike Srbije, nadležna ministarstva i tzv. nevladine organizacije, koje se bave ovim temama, pokažu svoju doslednost, principijelnost i brigu za zaštitu građana, upravo na primeru "Sartida" i na primeru ovog zagađivanja, koje je kulminiralo početkom 2011. godine, sa konkretnim primerima koje sam naveo. U tom smislu preporučio bih, i žao mi je što niko od ministara nije tu, jedan primer iz svetske prakse, koji pokazuje kako jedna odgovorna vlast, koja brine o građanima, koja brine o ekološkoj svesti u javnosti, rešava ovako značajne probleme. Godine 2006. na jednom sastanku, koji je održan u gradu Tomsku u Sibiru, odlučeno je da se naftovod, koji je trebalo da poveže istočni Sibir sa Kinom i sa SAD, radi se o jednoj investiciji koja se meri milijardama evra, izmesti od jezera Bajkal 350 do 400 kilometara. Prvobitnim projektom je bilo planirano da taj naftovod prolazi negde na 40-ak metara od obale jezera koje se smatra svetskom baštinom. Vi sigurno znate da je Unesko uvrstio to je jezero kao jedan, da tako kažem, ekološki dragulj u svoju listu zaštićenih svetskih dragocenosti. Međutim, ruske vlasti su pokazale jednu vrstu ekološke svesti i, bez obzira na velike gubitke koje će imati ta trasa, koja je 300 do 450 kilometara pomerena od Bajkalskog jezera, oni su primenili taj drugi projekat i tako su izašli u susret regionalnim vlastima, "Grinpisu" i svim ekološkim udruženjima i organizacijama koje su se bavile ovim problemom. Prema tome, kada s jedne strane uporedite ovaj veliki projekat i veliko skretanje trase jednog ogromnog naftovoda i ovu nemoć, nezainteresovanost ili ne znam kako da to objasnim kada se radi o Sartidu, koji je ovde blizu, mislim da se radi o jednom primeru koji mora biti podsticaj za vlasti, za resornog ministra i za sve one ljude koji će raditi na primeni ove konvencije, protiv koje mi nismo u principu, iako smatramo da je ona okvirna, jedan primer kako treba raditi u praksi i kako treba primenjivati ovu konvenciju. Takođe, mogu navesti i jedan međunarodni primer. Vi sigurno znate da je već završena prva trasa gasovoda "Severni tok" i da je za taj gasovod, pre svega, bio problem, ne u tehničkom smislu, polaganje tih cevi kroz Baltičko more, već ekološke dozvole Danske, Finske, Švedske, Nemačke i Rusije. Nekoliko godina su rađene studije i rađeni su projekti koji bi uspeli da tu ekološku ravnotežu Baltičkog mora dovedu u istu ravan sa ekonomskim interesima, koji su nesumnjivo veliki, jer to je projekat negde u vrednosti od preko sedam milijardi evra, i tek kada su bili doneti svi dokumenti u ekološkom smislu, što se tiče teritorijalnih voda, što se tiče dna Baltičkog mora, taj projekat je pokrenut u tehničkom smislu, i to tek 2009. godine. Znači, četiri godine je trebalo da se donesu sve dozvole u ekološkom smislu i da to krene. Videli ste, posle godinu dana je to završeno i u rad će biti pušteno krajem ove godine. Dakle, to je još jedan primer za ministarstva, za ministra, za Vladu i za sve one koji hoće da primenjuju ovu konvenciju o predelu, da jednostavno ekologija nije jedna vrsta propagande, već jedna vrsta potrebe koja ide uz ekonomske interese i koja nije manje važna od ekonomskih interesa. Kada se desi da propaganda i politički interesi nadvladaju nad tim ekonomskim potrebama, onda imate jednu vrstu manipulacije. Mogu da vam navedem, u tom smislu dovoljno je da pogledate politiku koju vodi frakcija Zelenih u Evropskom parlamentu i videćete da se oni više zalažu za rat, za bombardovanje od SRJ pa do Libije, nego za neke ekološke standarde. U tom smislu bih vam preporučio, žao mi je što ministar nije tu, jedno vrlo interesantno izlaganje u vezi ekologije i politike, koje je održao češki predsednik Klaus u Srpskoj akademiji nauka, pre nekoliko meseci, kada je bio u zvaničnoj poseti Srbiji. Tako da ne treba idealizovati sve ono što dolazi iz EU što se tiče ekoloških zakona. Treba kritički i, pre svega, u smislu tog pominjanog održivog razvoja videti šta je dobro za naše interese, šta je dobro za naše građane i šta koristi tom održivom razvoju, podizanju standarda, podizanju socijalnih, kulturnih i drugih prava naših građana. Takođe, što se tiče ovih ekoloških zakona koji se obrađuju u smislu ove konvencije, treba navesti, mi tu imamo jasan stav, da mi nismo protiv konvencija Saveta Evrope i da mi odvajamo Savet Evrope kao jednu krovnu organizaciju, u kojoj je i Ruska Federacija i druge države, od EU. Dakle, mi pravimo razliku između konvencija Saveta Evrope i direktiva i uredbi, a može se reći u praksi i pojedinih ultimatuma EU. Smatramo da su to dve različite organizacije i dve organizacije koje se ipak za nijansu drugačije ponašaju prema nacionalnim, ekonomskim i svim drugim interesima Republike Srbije. U tom smislu, navešću vam jedan konkretan primer. To pokazuje da je ipak to zakonodavstvo Saveta Evrope na jednom humanijem nivou od EU, od Aki komunitera, a to je jednostavna činjenica da Evropska socijalna konvencija, koja je doneta 1961. godine u Torinu, već decenijama primenjuje se u Savetu Evrope. Međutim, Evropska zajednica i EU nije ratifikovala tu konvenciju i nije je na direktan način uvela u Aki komuniter, iako je upravo ta konvencija direktno povezana sa ovom konvencijom koju mi sada razmatramo, jer govori o uslovima zapošljavanja, o zdravlju radnika i svim onim činjenicama koje idu uz jedno ekološko zakonodavstvo. Takođe, u članu 7. Konvencije se navodi, taj član ne potire ovo što smo mi sada izneli, da treba promovisati razmenu stručnjaka i mi protiv toga nismo. Mi smo protiv toga da se dobijaju donacije i da se obučavaju stručnjaci koji su došli iz inostranstva, uglavnom iz EU. To je ta vrsta zloupotrebe, jer se u članu 6. navodi da se obuka stručnjaka vrši u skladu sa ovom konvencijom. Mi upozoravamo, i pre nekoliko dana je bila rasprava o Zakonu o privrednim društvima, gde se u obrazloženju zakona videlo da su taj zakon, u stvari, pisali stručnjaci iz Nemačke, što je, priznaćete, ipak, u smislu ove vrste prava, gde svaka zemlja ima posebno zakonodavstvo i gde "Aki komuniter" nije toliko usaglašen, više nego čudno. Postavlja se pitanje da li se neki zakon, da li se neke konvencije donose samo zato da bi se dobijale donacije, koje će ići upravo tzv. ekspertima iz EU. Mislim da zato taj član 6. konvencije treba vrlo pažljivo primeniti, treba doneti i podzakonske možda propise koji bi to bolje regulisali. Takođe, što se tiče člana 10. opet ćemo reći da mi nismo protiv tog prava Saveta Evrope, a što se tiče definicije, one opet kažem moraju da budu jasnije i da budu primenjene u samoj proceduri, jer podsetiću vas da je u Davosu februara 2009. godine održana jedna konferencija, gde je opet već pominjani češki predsednik Klaus pomenuo da se radi o zloupotrebi ekološkog zakonodavstva upravo od strane EU. Što se tiče zakonodavstva UN, znate da je pre dve godine održana jedna velika međunarodna konferencija i da je došlo do nesuglasica, jer zakonodavstvo nije bilo precizno određeno i precizno formulisano. Šta hoću da kažem? Znači, ovu konvenciju treba primeniti u skladu sa onim uslovima koji postoje u Republici Srbiji i ne treba praviti fetiš od toga ili, kao što kaže gospodin Klaus, neku novu religiju, jer radi se o interesima naših građana. U članu 12. Konvencije, i upravo u kontekstu ovoga što smo pričali, postoje definicije koju omogućuju strože odredbe i njih treba primeniti upravo na "Sartid". Treba tu pokazati jednu vrstu hrabrosti, i političke, i ekološke, i ekonomske i bilo kakve, jer je to priznaćete navodno najveći srpski izvoznik, to nije tačno, nego je to najveći izvoznik na teritoriji Srbije, koji ima izvoz negde oko 700 miliona evra, što, ako uzmete da samo 1% od tog ogromnog izvoza, koji je zasnovan između ostalog i na preferencijalnom tretmanu što se tiče struje i drugih pogodnosti koje ima "Sartid", treba primeniti da bi se ove ekološke štete predupredile, kao što se desilo početkom 2011. godine. Što se tiče ovih drugih zakona koji se ovde danas razmatraju, mi smatramo da treba razvijati odnose sa Indonezijom. Postoji, naravno, velika geografska udaljenost, ali treba naglasiti da to dvostruko oporezivanje je jedna tekovina koja treba da se primeni u saradnji sa ovom zemljom jer, pre svega, radi se o najvećoj muslimanskoj zemlji na svetu, koja ima preko 200 miliona stanovnika. Za razliku od tzv. prijatelja iz Ankare i drugih zemalja koje se ovde forsiraju kao navodni prijatelji, ona nije priznala tzv. tvorevinu Kosovo, tako da, u tom smislu ovo je jedan korak, ne kažem da je to sudbonosni korak u saradnji sa jednom ovako dalekom zemljom, ali svakako to je korak u dobrom smislu. Što se tiče Alžira, to je takođe muslimanska zemlja koja nije priznala Kosovo i koja je u ekonomskom smislu vrlo značajna, jer vi sigurno znate da je to prvi proizvođač tečnog gasa u svetu, četvrti proizvođač gasa u svetu i to je zemlja koja pokazuje jednu vrstu dobronamernosti i u Organizaciji islamske konferencije i u Pokretu nesvrstanih. To nije u ovim trenucima bez značaja kada vidimo da je, što je svojevrsni apsurd, EU mnogo više neprijateljski raspoložena prema Srbiji u smislu priznanja Kosova nego Organizacija islamske konferencije, što pokazuje svu besmislenost i apsurdnost fraze da EU nema alternativu i da su tu, navodno, neki prijatelji i neko tržište koje će nam omogućiti prosperitet. U tom smislu i kao jedna vrsta zaključka, mi smatramo da treba razvijati, pre svega, ekonomske odnose sa našim prirodnim i ekonomskim partnerom, kao što je Ruska federacija, naravno, i sa ovim značajnim zemljama kao što je Alžir, koje su prebogate, imaju prirodna bogatstva. Upozoravamo javnost u okviru rasprave o ovim konvencijama da, kada jednog dana, ne daj bože, Srbija bude članica EU, prema članu 133. Ugovora o osnivanju Evropske zajednice, tačnije Ugovora iz Rima, svi ugovori o slobodnoj trgovini neće moći da se primenjuju. Dakle, kada se desi taj dugo očekivani dan za neke, Srbija će morati da izađe iz ugovora o slobodnoj trgovini sa Rusijom, sa Ukrajinom, sa Belorusijom i sa svim onim zemljama gde postoji tržište za naše proizvode.
Hvala, gospodine Miroviću. Saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine,do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele su poslaničke grupe DSS – Vojislav Koštunica i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Milanu Dimitrijeviću.
Dakle, i pored toga što nemamo ovlašćenog predstavnika Vlade vi, gospodine potpredsedniče, imate istu košuljicu koju smo mi dobili pred ovu raspravu i vaša je dužnost bila da kažete na početku rasprave o ovoj objedinjenoj tački: da li predstavnici predlagača, gospodin Božidar Đelić, potpredsednik Vlade, želi reč; da li gospodin dr Oliver Dulić, ministar životne sredine, rudarstva i prostornog planiranja, želi reč; da li gospodin Predrag Marković, ministar kulture, informisanja i informacionog društva, želi reč i da li gospodin Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova, želi reč? Pretpostavljam da su tri nabrojana ministra, na čelu sa potpredsednikom Vlade, bili zaduženi da kažu koju reč o ovoj tački dnevnog reda, dakle, o Predlogu zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o predelu, a da je gospodin Vuk Jeremić trebalo da kaže nešto o sporazumima i ugovorima o ukidanju viza, o dvostrukom oporezivanju itd. Nažalost, vidimo da nijedan od nabrojanih ministara i potpredsednika Vlade nije u sali. S druge strane, vidimo da imamo predstavnika Vlade. Gospodine potpredsedniče, mogli ste da nam predstavite gospodina predstavnika Vlade, da znamo ime i prezime, da znamo iz kog ministarstva je gospodin, koju funkciju obavlja u tom ministarstvu, da ne nagađamo. Možemo da pomislimo da je gospodin iz Ministarstva unutrašnjih poslova, možda iz Ministarstva zdravlja ili Ministarstva finansija. Prosto, ne znamo o kome se radi, tako da bi trebalo da znamo te stvari, ako već raspravljamo o jednom ozbiljnom zakonu. Sada ću reći par stvari o ovom zakonu, svakako smatrajući da je ovo vrlo važan zakon, ali ovaj zakon je jedna multidisciplinarna oblast. Dakle, on bi trebalo da obuhvata, zbog toga je bilo bitno da budu različiti ministri tu, životnu sredinu, kulturu, obrazovanje, poljoprivredu, obuhvata i evropske integracije. S obzirom na tu činjenicu, malo je degutantno da mi sada raspravljamo bez predstavnika Vlade, da ne znamo ko nas sluša, da li će moći da prenese sve te informacije u svim ovim nabrojanim ministarstvima ili će to biti samo informisano jedno ministarstvo, a koje, to u ovom trenutku ne znamo, zato što ne znamo iz kog ministarstva je gospodin predstavnik. Zbog čega je to bitno? Bitno je zato što kada govorimo o Ministarstvu za zaštitu životne sredine i prostorno planiranje, a elem i rudarstva, u ovom zakonu se pominju nekoliko vrlo bitnih zakona koje je ova skupština donela, pa je u međuvremenu bilo izmena i dopuna određenih zakona. Pobrojaću ih, dakle radi se o Zakonu o zaštiti prirode, Zakonu o planiranju i izgradnji, Zakonu o proceni uticaja na životnu sredinu, Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, i trebalo bi da se nađe tu još jedan zakon, koji je vrlo bitan, a koji nažalost nije u nadležnosti Ministarstva za zaštitu životne sredine, to je Zakon o vodama. To je prebačeno u Ministarstvo poljoprivrede. Zato je bilo dobro možda da se pojavi, da je ovde bio prisutan i gospodin Dušan Petrović, koji je aktuelni ministar poljoprivrede, vodoprivrede, šumarstva, možda bi mogla da se pojavi jedna čuvena firma "Interkop", možda bi ona mogla da da neki komentar o ovom zakonu. Stvari stoje kako stoje i osnovni problem predloga ovog zakona što nije usaglašen sa našim osnovnim zakonima. Dakle, o ovoj temi se u Evropi govori od daleke 90-e godine i vrlo je važna ta tema. Mi sada u 2011. godini, već je polovina godine, donosimo ovaj zakon iako smo potpisnici te konvencije još 2007. godine. Dakle, nije bilo vremena, a možda nije bilo ni sluha da se ranije pristupi donošenju jednog ovakvog zakona. Kada su donošeni ovi zakoni iz oblasti životne sredine, koji su išli u paketu od 17 zakona, pa je to bilo navrat-nanos, što pre da se odradi, bez kvalitetne rasprave, bez kvalitetnog razmatranja amandmana, mi smo imali određene primedbe na Zakon o zaštićenim područjima. Tada smo vodili jednu vrlo žustru polemiku sa gospodinom Dulićem. Pošto sam čovek koji čuva, a i pamti određene reči određenih ministara, prosto se ta naša polemika odnosila na članove 37. do 57. tog zakona, izmene i dopune Zakona o zaštićenim prirodnim dobrima. Kada smo govorili gospodinu ministru da ministar ne može imati tu ekskluzivno pravo da on odlučuje da li će se u tim zaštićenim životnim dobrima graditi ili ne graditi, da to ni u jednom zakonu na svetu ne postoji da je ministar vlastan da donese jednu takvu odluku, ministar nam je odgovarao na sledeći način. Pročitaću vam samo jednu neverovatnu rečenicu. Dakle, na našu primedbu ministar kaže ovako – šta ako se desi da se pronađu u zaštićenom privrednom dobru zlato i dijamanti ili bilo šta drugo što je bogata ruda koja može da pomogne ovoj zemlji? Vidite, s obzirom na tu rečenicu, tada nisam shvatio težinu svih tih reči, ali kasnije kada je došlo do rekonstrukcije Vlada i kada je gospodin Dulić preuzeo resor rudarstva, bilo mi je potpuno jasno zašto je on to izgovorio. Dakle, u zaštićenim privrednim dobrima pronaći ćemo zlato i dijamante, zato je gospodin Dulić uzeo resor rudarstva. To je samo jedan primer kako se izvršna vlast bahato odnosi i prema Narodnoj skupštini, a i prema građanima Srbije. Kada sam spomenuo zbog čega je bitno da ovde bude i ministar obrazovanja, gospodin Žarko Obradović, vidite, gospodine potpredsedniče, u članu 6. ovog zakona pod a) postoji podnaslov "Podizanje svesti", pod b) "Obuka i obrazovanje". U toj tački b) treća podtačka kaže: "Školske i univerzitetske programe iz odgovarajućih oblasti koji se bavi vrednostima vezanim za predele i pitanjima koja proističu iz njihove zaštite, upravljanja i planiranja". Bilo bi dobro da je gospodin Obradović tu da vidimo da li kod njega postoji ideja, da li je razgovarao u svom ministarstvu, da li je uopšte upoznat sa ovim zakonom, sa ovim članom, da li ima nameru da u programe fakultetskog, srednjeg, osnovnog obrazovanja uvede edukaciju, da vidimo zašto je to bitno, a vrlo je bitno. Bitno je da je tu i gospodin Dušan Petrović, jer se to tiče i problema voda. Sećate se, pre mesec dana u celoj Srbiji je bila uzbuna. Jedan amater je slikao kako izgleda vodotok južne Morave, a to nije jedini vodotok koji tako izgleda. Nažalost, u Srbiji su svi vodotoci u sličnoj situaciji. Imamo da nam se na sva zvona trubi, da ide preko sredstava javnog informisanja priča "očistimo Srbiju". Mnogo buke, a efekat mali ili nikakav. Kada se ne primenjuju zakoni i kada se zakoni donose da bi ministar imao ekskluzivna ovlašćenja, onda je sudbina zakona takva, a sudbina zakona i ovog će biti vrlo slična. Dakle, radi se o jednoj neodgovornosti, o jednoj bahatosti, o neinteresovanju za probleme koji se ovde raspravljaju u Skupštini, to pokazuje neprisustvo ministara koji su uredno pozvani na ovu sednicu. Sve u svemu jedno katastrofalno stanje, u Vladi jedno kompletno rasulo. Važan zakon o kome treba da razmenimo mišljenje, da ukažemo na određene probleme, mi nemamo sagovornika. Jedina nada za građane Srbije je da će ovo vrlo kratko trajati, da je taj rok upotrebe ovako neodgovorne Vlade prošao i da su vrlo, vrlo blizu vanredni parlamentarni izbori.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić. Umesto gospodina Jojića reč ima gospodin Dragan Stevanović, izvolite.
Poštovane kolege poslanici, gospodine Novakoviću, nećete mi uzeti za zlo, u diskusiji ću se obraćati vama s obzirom da je gospodin lobista Brisela u Beogradu otišao, suprotno Poslovniku Narodne skupštine. Razgovaraću s vama i duboko sam ubeđen da ćete se oko nekih stvari, stavova SRS, a tiču se ovakve avanture, a vezano za konvenciju o predelu, složiti s nama, ne zato što smatramo da konvencija nema smisao. Konvencija ima smisao, ali oni koji treba da se bave njome, koji se na nju obavezuju zaista su neozbiljni i onda i to što ima smisao dovedu na jedan ozbiljan način u pitanje. Naravno, moram da se osvrnem na ono što je malopre ovaj gospodin, lobista Brisela u Beogradu, rekao, a to je da je on obišao srpske izvoznike i dobre kompanije, da ih je pitao – šta je to njihov problem, i oni su mu rekli – nedostatak investicionih kredita. Naravno, Srbiji poslednjih 10 godina možda je svega falilo, samo nije falilo kredita. Nažalost, ti krediti nisu bili investicioni, krediti su bili isključivo ili u najvećoj meri za likvidnost. To indirektno ukazuje na činjenicu šta je problem u Srbiji, a problem je da nemamo bonitete, problem je da nemamo kreditnu sposobnost, problem je da smo nelikvidni, a to nije stvar imanja ili nemanja kredita, to je stvar poslovnog ambijenta, koji ova Vlada stvara poslednjih 10 godina u Srbiji. Što se tiče ovog ugovora sa Indonezijom, zaista bih se tu pridružio stavu mog kolege, ovlašćenog predstavnika, gospodina Dejana Mirovića. Mi zaista ne možemo, ako ništa drugo, da imamo nikakvu štetu od ovakvog ugovora ili sporazuma sa Indonezijom. Ono što jeste činjenica jeste da na toj lestvici ekonomskih partnera Republike Srbije Indonezija zaista nije na nekoj zavidnoj poziciji i to je ono što nije dobro. Smatramo da je i tu u pitanju neodgovornost Vlade, jer da je Vlada zaista htela da se bavi unapređenjem ekonomskih odnosa sa Indonezijom, mi smo uvereni da bi joj tržište od 200 miliona stanovnika, koliko ima jedna jedina država, bilo jedan interesantan cilj ili fokus, predmet pažnje. Umesto da se bavimo njima ili pokušavamo da uspostavljamo saradnju sa takvim državama mi se, nažalost, bavimo državama koje direktno dovode u pitanje naš ustavni poredak, 22 države EU priznale su nezavisnost KiM. Za razliku od njih, Indonezija to nije uradila, a to tržište 27 zemalja EU ima 450 miliona stanovnika, dok s druge strane, kod jednog prijatelja imamo koncentraciju od 200 miliona stanovnika, koji, morate priznati, predstavljaju jedno vrlo dobro i ozbiljno tržište. S druge strane, standardi Indonezije, koji bi se u smislu robe koja ide tamo na to tržište uspostavljali pred našu privredu mislim da su na mnogo nižem nivou od onih koji nam se postavljaju iz EU. Nama nije drago što te standarde ne možemo da ispunimo. Žao nam je što ste državu uništili i upropastili. Upropašćavajući državu, upropastili ste privredu i privreda danas, 10 godina posle vašeg dolaska na vlast i promocije održivog razvoja, zaista nije spremna da uspostavi ili obezbedi standarde u proizvodnji onih roba koje bi, eventualno, mogle da završe na evropskim tržištima. Prema tome, Indonezija, ponavljam, nije priznala nezavisnost KiM i Srbija, ukoliko bi postala konačno odgovorna država, trebalo bi zaista da unapređuje i podiže odnose sa Indonezijom i svim ostalim državama koje se vladaju i poštuju norme međunarodnog prava i ne uskraćuju Srbiji pravo na takve norme i takve odredbe. Ono što je ovde jako interesantno jeste ova Konvencija o predelu. Kolega Mirović je vrlo interesantno rekao da ste vi majstori da od svega napravite propagandu, ali kad od ekologije pravite propagandu o zaštiti prirode, zaštiti životne sredine, onda to šalje jednu odvratnu sliku ove države u svet, naročito onih koji se time na jedan neukusan i neodgovoran način bave. Pokušaću malo kasnije na jednom vrlo konkretnom primeru da pokažem koliko ste vi za ovih 10 godina pokazali da strateški interes Srbije u kontekstu njenog prostora ne razumete, ne prepoznajete, da za 10 godina svoje vlasti niste ni na jedan način svoj odnos prema održivom razvoju promenili, a naročito prema prostoru Republike Srbije. Republika Srbija nije država koja raspolaže ogromnim količinama određenog resursa, ali ono što je bogatstvo i prednost Srbije jeste činjenica da ima disperziju resursa, da su različiti, istina ne veliki, ali su različiti resursi kojima raspolažemo. Ono što je ozbiljan resurs Republike Srbije jeste prostor, ne samo da ste ga unapredili ili da ste njegovo propadanje zaustavili, vi ste doprineli da slika Srbije bude danas takva kakva jeste, a kada je prostor u pitanju, pokušaću da ilustrujem ili da na konkretnom primeru pokažem kakva je danas situacija u Srbiji. Ono što jeste degutantno, to je kad pročitate – šta su ciljevi ove konvencije? To je zaštita, upravljanje, planiranje svim tipovima evropskih predela, ni manje ni više, bilo da su urbani, seoski, degradirani ili oni izuzetne lepote. Kasnije ću pokazati kakav je vaš odnos prema predelima izuzetne lepote, kako je država Srbija na jednom vrlo konkretnom primeru manifestovala odnos prema predelima izuzetnih odlika. Ono što takođe iritira jeste dalje tekst ovog obrazloženja, u kome piše, pazite ovo – prihvatanjem Konvencije Republika Srbija će se pridružiti zemljama koje su pokazale razumevanje za vrednost evropskog kulturnog i prirodnog nasleđa kao temelja evropskog identiteta. Pa kaže – sprovođenje politike prostornog razvoja, koja ima za cilj zaštitu, upravljanje i planiranje predela, kao dela evropskog nasleđa, biće omogućeno putem efikasne međunarodne saradnje utemeljene u Konvenciji koja se isključivo bavi predelom. Na strani ispred ove napisano je u pet pasusa, navedena su imena pet zakona koji su u ovoj državi usvojeni i koji predstavljaju adekvatnu normu da država Srbija konkretno, odgovorno upravlja svojim prostorom i predelima izuzetnih odlika, a onda dođete u situaciju da čitate poražavajuću statistiku. Kad čitate ovo, steknete utisak da živite u Švedskoj, ali kad uzmete parametre koje Republički zavod za statistiku objavi, koje objavi naša nauka u kontekstu donošenja Prostornog plana Republike Srbije, vidite da i 10 godina posle dolaska vas na vlast svega 4% otpadnih voda ide u preradu u Srbiji. Vi ste imali u raspravi o Prostornom planu ovde da svega 13, 14 ili 15% domaćinstava na području grada Beograda ima organizovanu kanalizaciju, da ne govorimo kakva je presija u ruralnoj sredini, kakva je situacija sa vodovodima i sa kanalizacijama u seoskoj sredini u 21. veku danas u Srbiji, dok istovremeno oni koji su dužni da se time bave truju građane o evropskim standardima i evropskoj perspektivi Srbije. Sa takvim standardima ne možete ni u nesvrstane ili ne znam gde, ni njima ne možete da pravite društvo, a kamoli jednoj Švedskoj koja je ovde, a 95% svog otpada prerađuje ili reciklira. Ono što jeste takođe interesantno jeste da nikada veće regionalne razlike nisu bile. Da li je to vaša razvijena svest o održivom razvoju? Da li u tome treba da je prepoznamo? Žalosno je kada neko iznutra nije sposoban da prepozna interes kako se štiti prostor, kako se razvija održivi razvoj, kako se neguju vrednosti koje će nama da obezbede i omoguće da lakše živimo, kad to moramo da radimo na ovakav način. Pa čak i da verujemo da će ova konvencija na nešto da vas natera i obaveže, možda bi nam bilo lakše. Ali, kao što reče moj kolega Dejan Mirović – ovo je puka propaganda, trošimo skupštinsko vreme, trošimo vreme građanima Republike Srbije, umesto da raspravljamo o ozbiljnim stvarima. Rekao sam, gospodine Novakoviću, na jednom vrlo konkretnom primeru ću da vam ilustrujem kakav je odnos države prema predelima izuzetnih odlika. Predeli izuzetnih odlika su nacionalni interesi Republike Srbije. Jedan od takvih prostora ili target, ako mogu da kažem, nalazi se na teritoriji opštine Surdulica, iz koje dolazim. To je Vlasinsko jezero. Vlasinsko jezero je proglašeno za predeo izuzetnih odlika, predeo od strateškog nacionalnog interesa za Republiku Srbiju. Na svu sreću, u periodu prethodne lokalne samouprave radikali su prepoznali smisao i značaj tog prostora i uz nadljudske napore doneli sve neophodne strateške dokumente koji su u skladu sa ovom vašom konvencijom, na koju se vi tek danas obavezujete. Doneli smo prostorni plan predela izuzetnih odlika. Taj predeo je proglašenim zaštićenim prirodnim dobrom. Proglašen je ramsarskim područjem. Na osnovu tih dokumenata, gospodine potpredsedniče, donet je master plan za razvoj turizma. Ne postoji nijedan strateški planski dokument koji je do 2008. godine mogao da se donese i usvoji, a da nije usvojen. Lokalnom rukovodstvu koje nas je nasledilo ostalo je u obavezi da donesu prijavu četiri urbanistička plana i da zaokruže tu celinu. Tri godine posle uspostavljanja nove lokalne samouprave taj posao nije završen. Ono što je tim projektima i programima, gospodine Novakoviću, bilo predviđeno jeste da Vlasinsko jezero bude jedan od najznačajnijih turističkih brendova ne samo Republike Srbije, nego celog ovog regiona, pre svega Bugarske, s kojom se graničimo, a onda i Republike Srbije. Projektovano je bilo da 10.000 ljudi dnevno u toku cele godine boravi, da gore troši novac, a da građani juga Srbije, jer je projekat regionalnog karaktera, od tog turizma žive, da tamo proizvode, da se tamo zapošljavaju, pošto ovde čitamo da je jedan od razloga donošenja ove konvencije ostvarivanje mogućnosti za otvaranje novih radnih mesta kroz održiv razvoj i izgradnje standarda u sferi zaštite životne sredine, odnosno turizma. Pa smo onda pokušali da to implementiramo. Preduslov za tako nešto jeste izrada kanalizacionog prstena kako bi se ta voda na zaštićenom području zaštitila. Stotine miliona kubika čiste vode je gore. Ovo govorim da bi nekom u Vladi, ko eventualno ovo sluša, proradila sijalica iznad glave i da se ne zaklinje samo u priču o regionalnom razvoju nego da nešto konkretno u tom smislu učini. Izrada projektne dokumentacije je koštala 250.000 evra. Taj projekat su radile najeminentnije i najozbiljnije arhitektonske građevinske institucije u Srbiji kroz programe odnosno ugovore o poslovno-tehničkoj saradnji. To kao dobar projekat prepoznale su međunarodne institucije i isfinansirale. Sada neko tamo van granica Srbije prepozna to kao smisleno i dobro, a onda dođe lokalno rukovodstvo koje učini sve da to obesmisli i formira se vlada koja u tome ne prepoznaje interes da radi i podiže privredu i život na tom delu Srbije. Projekat koji bi trebalo da se realizuje, 10 miliona dolara kroz partnerske, sufinansirajuće, kakve god hoćete odnose to može da se realizuje. Vlada Republike Srbije ukoliko želi zaista da pokaže da hoće da se bavi regionalnim razvojem, da se bavi održivim razvojem i da štiti zaštićena dobra i predele izuzetnih odlika, za tako nešto mora da ima sluha. Vlada Republike Srbije, u svom slepilu i opterećenosti koalicionim i političkim odnosima unutar sebe same, finansira dole besmisao. Novac se troši ni u šta, troši se u beton, u popločavanje centra grada, u rekonstrukciju zgrada opštinske uprave, od čega niko neće imati nikakvu korist. Srpska radikalna stranka je pokušavala, ko zna koliko puta i ko zna na koliko vrata je zakucala, da se to prepozna kao interes juga Srbije, opštine Surdulica, opštine Crna Trava, opštine Bosilegrad, opštine Vladičin Han. To su opštine koje u statistici i u odnosima najnerazvijenijih područja sa najrazvijenijim čine katastrofalne brojke. U opštini Vladičin Han, to sam iks puta rekao, prosečna plata po glavi stanovnika je dve i po hiljade, a u opštini Savski venac 91.000 dinara. Ako država nema interes dole da investira i da kroz odgovoran odnos prema području od izuzetnog značaja za Republiku Srbiju angažuje, uposli i stavi u funkciju ljude i istovremeno, u skladu i sa ovom konvencijom, štiti svoj nacionalni interes, šta je to ova vlada sposobna, spremna, može ili hoće da uradi. Do dana današnjeg gore se ništa ne menja, gore sve stoji. To je potencijal koji Srbija može da koristi cele godine za razvoj svih formi, oblika i modela turizma, kako je strateškim planskim dokumentom predviđeno. Ova moja priča išla je s jedne strane ka tom kontekstu da pokažem kako će Vlada svojim ne činjenjem ili činjenjem naopakih stvari obesmisliti jednu ovakvu konvenciju koju je ratifikovalo 33 države, ali pristupilo joj je svega sedam. Sada će Srbija, u kojoj državni organi traže da se suprotno Zakonu o legalizaciji legalizuju objekti zaštićenim prirodnim dobrima, gde nas uverava kako će da se obavezuje na Konvenciju o zaštiti predela. Vladini službenici traže da se, suprotno zakonu koji je Vlada predložila, većina usvojila, legalizuju objekti u prirodnom dobru od nacionalnog značaja za državu Srbiju. Koga vi folirate, to građani moraju da znaju? Vi se sa svime poigravate i od svega pravite cirkus i zaista nismo država koja može da kaže da u bilo kom smislu ima kredibilitet. To mora da se promeni. Kada neko pokaže odgovornost i svest prema opštem i javnom interesu, prema nacionalnom dobru svoje države, njemu ne trebaju konvencije iz Brisela. Gospodine Novakoviću, i vi i ja se slažemo da je to tako, treba samo malo više odgovornosti, svesti, posvećenosti Srbiji, srpskim nacionalnim interesima i sve bi postalo drugačije. Da bi se tako nešto desilo u Srbiji, ne treba da se usvaja konvencija o predelu, treba vi da odete sa vlasti, da Srbiju prepustite u ruke odgovornih, ozbiljnih, savesnih i nacionalno svesnih ljudi.
Pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim da deo današnje sednice sa galerije Velike sale Doma Narodne skupštine prati grupa učenika i nastavnika Osnovne škole "Svetislav Golubović Mitraljeta" iz Batajnice, i to učenici: Maša Zukanović, Uroš Repac, Nada Jelić, Ružica Alavanja, Ivana Božić, Jovana Dukić, Vesna Prijović, Zoran Nestorović, Veselin Jovanović, Strahinja Draganov, Marija Nadoveza, Momčilo Peović, Mina Đurić, Dragana Arnaut, Sergej Šurlan, Sandra Gočmanac, Danijela Pavlović, Jovana Rović, Jovana Bajić, Jana Romčević, Marina Bilinac, Mile Grubor, Milica Malić, Dejan Dragaš, Stefan Nešković, Aleksandar Matijević, Stefan Mrđen, Marija Vojnić, Svetozar Kuzman, Nikola Petrović, Tijana Lovrić, Isidora Maksić, Đurđica Romanić, Nina Dragić, Milan Andrić, Milivoj Nedimović, Dragutin Radosavljević, Borjanka Simićević, Dragana Kemera, Tamara Đukanović, Jelena Stojanović, Milinko Špica i Nikola Šaranović, te nastavnici Ivana Pušica, Ljiljana Komazec, Aleksandar Danilović i Stevo Janjanin, direktor škole. Dobrodošli u vaš dom, Dom Narodne skupštine. Pozdravimo aplauzom drage i cenjene goste. Primećujem da sam pročitao više imena nego što vas ima, ali pozdravite one koje nisu tu i kažite sledeći put da i oni obavezno dođu. Po Poslovniku se javlja gospođa Vjerica Radeta. Izvolite.
Gospodine Novakoviću, prekršili ste i u kontinuitetu kršite član 27. Poslovnika Narodne Skupštine, a u vezi sa članom 89. koji obavezuje da u radu Narodne skupštine, pored narodnih poslanika, učestvuju i ovlašćeni predstavnici predlagača. Naravno, nemamo mi ambiciju da je tu gospodin Đelić da bismo uspeli da ga ubedimo u ovo šta mi govorimo, jer mi, pre svega, govorimo da bi građani Srbije znali i kakva je ova vlada, i kakva je skupštinska većina i šta su rešenja za bolji život građana u Srbiji, ali jednostavno je nedopustivo da na ovaj način pokazujete da je Narodna skupština apsolutno podređena Vladi Republike Srbije, pa kada ministar može da dođe, da prošeta, nema šta drugo da radi i onda je u Skupštini, a kada ne može onda ta obaveza ne postoji. Osim toga, sami ste nas više puta, vi koji predsedavate, ubeđivali da ne postoji poslovnička obaveza, a mi tvrdimo da postoji, da predstavnik predlagača bude ovde prisutan kada se govori i raspravlja o nekom predlogu, ali ste takođe rekli da ste vi toliko širokogrudi pa ste tu uspostavili neku praksu, ako nema predstavnika predlagača, da se o određenoj tački ne raspravlja. Više puta ste pravili pauzu ne samo od jednog sata nego nekad i od celog dana zato što ovlašćeni predstavnik nije bio u mogućnosti, iz ko zna kojih razloga, da učestvuje u radu parlamenta i zato, pre svega radi javnosti, upozoravamo da je ovo što radite ponižavajuće za Narodnu skupštinu i da ste u obavezi da obezbedite prisustvo ovlašćenog predlagača.
Prema informaciji koju imam, ovlašćeni predlagač treba da dođe, jedan od onih koje je Vlada ovlastila da predstavlja. Tu je negde blizu. (Aleksandar Martinović, sa mesta: Gospodine, nije član Vlade. Svaka čast gospodinu, ali član Vlade je ministar.) Razumem i, naravno, znam to. Prema tome, nema povrede odredbe člana 27. Reč ima gospodin Petar Jojić. Izvolite.
Što se tiče tačaka dnevnog reda, one jesu brojne i spojene, ali se pojedinačno o njima ima dosta reći. Rekao bih nekoliko reči kada je u pitanju ovaj predlog zakona koji se odnosi na Evropsku konvenciju o predelu. Srbija ima lepe predele i ono što Srbija danas ima najvrednije, to je da Srbija ima lepu zemlju i ima dobre ljude. Kada bi Srbija u ovom trenutku imala i dobru vlast, Srbija bi bila jedna od naprednijih i razvijenih zemalja u Evropi. Kada je u pitanju predeo Srbije, on je regionalno prepoznatljiv. Imate predele Deliblatske peščare, koja je jedinstvena u Evropi, imate Frušku goru, imate Vršački breg, imate Staru planinu, imate Rudnik, Taru, Zlatar, Zlatibor, Javor itd. To su sve predeli koje Srbija treba da čuva, da nam ovi iz Evrope ne bi došli da nam takva zdrava područja ne zatruju. Plašim se da će Srbija dugo i dugo, vekovima patiti i trpeti posledice zagađenja od NATO bombardovanja 99. godine. Kada je u pitanju predeo i zaštita životne sredine, osvrnuo bih se na područje Pančeva, industrijsku zonu, zagađenost, zaštitu životne sredine i stanje zdravstva u vezi s tim. Pančevo je grad koji je najzagađeniji u celoj Srbiji. Imate najviše bolesnika od najtežih oboljenja, a da stvar bude još gora, Pančevo ima bolnicu, ne smem da kažem, žao mi je, ali bi je neki poredili, kao što su odeljenja interne, kardiologije, patologije i još neka odeljenja, sa štalama. Interesantno je da su Vlada Vojvodine i Republika Srbija u odnosu na zaštitu životne sredine obećale mnogo Pančevcima, da će u tom pravcu mnogo uraditi i da će se zdravstveni centar u Pančevu osposobiti i omogućiti – prvo, zaposlenima da mogu da obavljaju svoje poslove i pružaju medicinske usluge, a s druge strane da bolesnici imaju adekvatne uslove da mogu da žive i da borave, da se leče i izleče. Pančevo se ponovo susrelo sa problemom da nadležne komisije iz zdravstvenog centra Pančeva građanima Pančeva ne dozvoljavaju upute da se mogu lečiti u Beogradu. Bilo je obećanja iz Pokrajine, međutim, ovi iz Pančeva ne slušaju ni Pokrajinu, ni Republiku kada je u pitanju zaštita životne sredine i zaštita zdravlja građana Pančeva. Zbog toga i ta sredina, pošto je u pitanju predeo, u ovoj konvenciji koja se želi ratifikovati sa zemljama Evrope, treba zaista učiniti mnogo toga više da se određeni predeli i određena područja štite i zaštite. Kada je u pitanju vizni režim, izdavanje viza i zaključivanje sporazuma sa predloženim državama, podsetio bih samo da je Srbija potrošila grdno vreme, potrošila i velika sredstva u vezi sa viznim režimom i tom šengenskom belom vizom. Ona je bila novotarija u našem sistemu. Mnogo se tu pričalo, mnogo se obećavalo, putovalo se i u zemlje Šengena. Dolazili su ovde mnogi iz EU, obećavali su kako će našim građanima, kada uvedemo te šengen vize, biti olakšano i biće im lakše da putuju, da dođu do posla i da na taj način Srbija bude jedna od zemalja koja će uživati status zemalja EU. Međutim, to se u praksi nije dogodilo. Mnogi naši građani su bili u prilici da otputuju i sada se prema njima kao azilantima ponašaju iz Evrope i proteruju hiljade i hiljade naših građana. Da stvar bude još zanimljivija, naši građani nemaju pare da mogu da putuju. Ako treba da putuju u jednu zemlju EU, tim našim građanima potrebno je bar da ponesu 500 do 1000 evra, a to malo ko od naših građana u Srbiji ima. Ima prostora i ima mesta da se više posveti pažnja realnim stvarima i da se građanima ne daju lažna obećanja. Olako se daju obećanja kako će nam biti bolje kada uđemo u EU. Vidite šta u poslednje vreme kažu statistika, matematika i javno mnjenje. Skoro 80% građana Srbije ne želi da uđe u EU. Zašto? Zato što su prevareni. Ne mogu građani da ostvare svoja prava, a i lažna obećanja nisu realnost, i građani nemaju ni interesa, niti Srbija, niti oni da trče u tu EU, a EU u stvari vodi takvu politiku, a i naši neki političari trče za tom Evropom i Amerikom. Međutim, Evropi treba Srbija. Njima treba Srbija, a nama manje treba Evropa. Nama više treba velika bratska Rusija i one zemlje koje nisu priznale KiM. U tom pravcu Srbija treba da vodi svoju politiku i da svojim građanima obezbedi mogućnosti za zapošljavanje, otvaranje fabrika, uređenje prostora, razvoj turizma u ovim predelima što se predviđa u ovoj konvenciji. Turističkih predela ima jako mnogo. Uzmite samo Zlatar i Zlatibor, i opštine Priboj, Prijepolje, Novu Varoš, Ivanjicu, Sjenicu. To su prostori gde zaista Srbija ima dušu, ima pluća i na taj način Srbija treba da gradi svoju politiku u oblasti turizma i zaštite životne sredine. Samo da dodam, pošto se ovde tretira u ovoj konvenciji i zaštita životne sredine, moram vam reći, gospođo potpredsednice, više puta sam ovde napomenuo da je deponija u Pančevu usred centra grada, a da se gradila 20 godina nova deponija, da je milijarda dinara potrošena, a nažalost, moram da vam kažem i to da u Pančevu postoji i stočno groblje u delu grada koji se zove Kudeljarac. Nije jasno zašto nadležni državni organi ne preduzmu neke mere da to Pančevo jednom obezbedi sredstva i da obezbedi mogućnost da građani žive. Ono što je još zanimljivo, mediji nam u Pančevu nisu naklonjeni. RTS snima jednu poslastičarnicu u jednom parku deset puta, a pored te poslastičarnice na 20 metara nalazi se ova bolnica koja više liči na neki drugi objekat, ne smem da kažem da je to štala i da nema uslova da žive i da borave bolesnici, a ujedno ni ono osoblje koje tamo radi. Bolesnik koji na internom odeljenju u Pančevu proživi deset dana treba mu dati odlikovanje, orden za hrabrost što je izdržao u onim nehumanim, ponižavajućim uslovima. Hvala vam.
Deset minuta i 45 sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Nisam želela da vas prekidam, s nadom da ćete bar jednu rečenicu posvetiti dnevnom redu, ali očigledno ste smetnuli s uma obavezu da govorite o dnevnom redu. Podsećam sve nas o čemu razgovaramo u ovoj tački dnevnog reda: o Predlogu zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o predelu, o Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Indonezije o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak, o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Demokratske Narodne Republike Alžir o ukidanju viza za nosioce diplomatskih i službenih pasoša i Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Japana o ukidanju viza. S razumevanjem da je narodni poslanik želeo da koncipira diskusiju bez ikakve veze sa dnevnim redom i uz kršenje člana 106. Poslovnika Narodne skupštine, molim vas da ne kršimo Poslovnik. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, pa posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Evropska konvencija o predelu jedna je u nizu mnogih koje su usvojene i koje se usvajaju u ovom parlamentu i po običaju preko njih se domaćim zakonodavstvima projektuju neka rešenja kojima i nije baš pravi cilj ono što piše u samoj konvenciji. Ono što je cilj globalističkih planera u svetu je unificiranje gotovo svakog vida društvenog i privrednog života, a sve pod vidom poboljšanja uslova i kvaliteta života ljudi, pa se tako u ovoj konvenciji pominju čak i gradske sredine, sela, degradirane sredine, životna sredina, kulturna nasleđa itd. Koliko je meni poznato, u Srbiji postoje određeni zakoni koji su svojim odredbama regulisali pojam predela, njihovu zaštitu i unapređivanje. To su Zakon o zaštiti prirode, Zakon o kulturnim dobrima, Zakon o planiranju i izgradnji, zakoni o proceni uticaja i strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu, zatim Nacionalna strategija održivog razvoja itd. Sada nam je potreban neki evropski pravni kišobran kako bismo postali elokventniji, kulturniji, samoodgovorniji prema našim predelima i našem nasleđu. Svakome od nas, naravno, stalo je da unapređujemo i čuvamo predele u našem okruženju i tu ništa nema sporno, ali način na koji se nama to ovde predstavlja i prosto uslovljava deluje malo uvredljivo. Pokušaću na tri primera iz naše stvarnosti da vam pokažem kako izgleda ta kosmopolitska ljubav za očuvanje prirodnog i kulturnog nasleđa. Kao potpisnica ove konvencije u obrazloženju se navode 33 države i još sedam zemalja, među kojima je i Srbija, gde je u toku ratifikacija. Dakle, možemo reći, skoro sve države Evrope. Ove države su potpisnice i nekih ostalih evropskih konvencija koje se bave zaštitom svetske kulturne baštine, konvencije o zaštiti arhitektonskog i arheološkog nasleđa itd. Ali, bez obzira na to što su se i te evropske države svojim potpisima obavezale na poštovanje principa tih konvencija, nije im smetalo da, recimo, mirno gledaju uništavanje srpskih svetinja na KiM, spaljivanje manastirskog kompleksa Svetog Arhangela u Prizrenu iz 14. veka, manastira Zočište, na desetine drugih manastira, stotinu pravoslavnih crkava. Vidite, i oni su bili sastavni deo nekih evropskih predela, kako se ovde kaže, koji su svojim prirodnim i kulturnim odlikama činili prepoznatljiv predeo značajan za srpski narod. Zašto tada nije neka zemlja članica potpisnik ustala protiv nasilja i bezumlja Šiptara na KiM da se sačuvaju srpske svetinje? Niko nije ni prstom maknuo da se sačuva ono što je srpsko. Da ne spominjem sada uništavanje srpske baštine i kulturnog nasleđa u današnjoj Hrvatskoj, u Federaciji BiH itd. Mi govorimo sada o Evropskoj konvenciji o predelu, a trebalo bi da se pozabavimo i onim ostalim konvencijama, o pravu na život, Konvenciji o ljudskim pravima, da se prijatelji iz vaše Evrope zapitaju zašto su srpska sela lepog metohijskog predela Velika Hoča na KiM okružena bodljikavom žicom, zašto su oko osnovnih škola na KiM gde uče srpska deca postavljena borna kola i mitraljezi. Da li je to po nekoj konvenciji EU? Lako ćemo mi za predele. Potrebno je da se sačuvaju životi naše srpske braće od onih kojima je baš ta EU dala državu i mogućnost da sve to čine. Primer drugi. Naši predeli su prelepe prirodne oaze, nedirnute i nezagađene sredine, znači, Kopaonik, Tara, Rtanj, Fruška gora, Zasavica, Vlasinsko jezero, Đerdapska i Sićevačka klisura, Drina, Zlatar, Pešterska visoravan i da ne nabrajam dalje. Tako je i u susednim zemljama koje imaju svoje predele i zaštićena prirodna dobra i nacionalne parkove. Međutim, sve zemlje nisu podjednako bogate. Neke su finansijski stabilne, jake, neke su siromašne. To je prvi uslov za nešto što se odvija iza očiju javnosti, a na štetu siromašnih zemalja. Poznato je da zemlje zapadne i srednje Evrope imaju i imale su odranije veoma razvijenu industriju, da imaju veliki broj nuklearnih elektrana, a samim tim i problem sa skladištenjem nuklearnog otpada od istrošenog nuklearnog goriva. Njihova industrija brzo tehnološki napreduje, ali je zato ona stara prljava brzo našla put do siromašnijih zemalja. Tako su mnogi predeli, još uvek nezagađeni, dobili ovde dislocirane, reparirane fabrike, koje nemilice zagađuju životnu sredinu. Pored tih repariranih fabrika sa prljavom tehnologijom, koje su otpisane i prodane za novac zemljama u razvoju, tone i tone nuklearnog otpada se krijumčari u siromašne zemlje, gde se upravo u tim zabačenim nezagađenim predelima, daleko od očiju javnosti, taj otpad skladišti u pećinama, napuštenim rudnicima, jamama, špiljama i tako tu ostaje da podmuklo uništava živi svet oko sebe decenijama i vekovima. Samo da vas podsetim na veliku aferu koja je svim silama gurana u zapećak iz 1989. godine, kada se nemački brod "Barbara Blomberg" prošetao Dunavom, posle čijeg su prolaska na graničnom prelazu kod Kladova popucali uređaji za detekciju zračenja, a čitava posada, uglavnom staraca, posle godinu dana kompletno je poumirala. Tovar je završio uz Dunav u Rumuniji, Srbiji i Bugarskoj. Upravo te zemlje potpisnice tako gledaju na naše predele. Toliko su iskreni u svojim stremljenjima da nam daruju takve sumnjive isporuke i tovare. I da napomenem da je procenat obolelih od karcinomau Timočkoj krajini 30% veći nego u ostalim delovima Srbije. Pitamo se zašto? Takođe, koliko je unosan posao ilegalnog skladištenja te vrste otpada govori činjenica da cena jednog kilograma uskladištenja nuklearnog otpada iznosi oko hiljadu i po evra, odnosno milion i po dolara za jednu tonu. Treći primer, ova konvencija prosto vrvi od pojmova kao što su zaštita životne sredine, čista voda, zdrava hrana, organska poljoprivreda, prirodne odlike, kulturno nasleđe itd. Sada nama ministri iz Vlade kojih ovde nema, treba da nam govore, da nas ubeđuju kako oni sve čine da dostignu ciljeve opisane u preambuli ove konvencije. Međutim, činjenice i dešavanja samo u poslednje tri godine, ne moramo ići dalje, pokazuju nam da sami potpisnici, a to znači naša vlada i pojedini ministri, ne haju baš ni za predele ni za održivi razvoj. O čemu se radi? Verovatno ste često imali prilike da čujete ovih godina o protestima građana koji se protive izgradnji postrojenja za preradu opasnog otpada koja su kao po pravilu svesno projektovana u blizini gradova, rečnih tokova, usred poljoprivrednog zemljišta. Čak su čini mi se u Krnjevu, kod Velike Plane, planirali izgradnju ogromne deponije opasnog otpada na samo par kilometara od osnovne škole. Znači, čuli ste maločas primer iz Rusije koji je izneo poslanik SRS Dejan Mirović koliko stotina kilometara se potencijalno opasna trasa izmešta. Međutim, kod nas nisu u pitanju kilometri, kod nas su u pitanju metri. U ovoj konvenciji navodi se prirodna i kulturna nasleđa, a koliko je to daleko od onoga što Vlada radi na terenu govori sledeća činjenica. Ministarstvo životne sredine je 2009. godine nameravalo da izgradi postrojenje za fizičko-hemijski tretman opasnog otpada, 43 hiljade tona godišnje, nedaleko od Ćuprije i to usred poljoprivrednog dobra Dobričevo, koje se prostire na 750 hektara, na 500 metara od kulturno-istorijskog kompleksa Ivankovačke bitke iz 1804. godine i na samo pet kilometara vazdušne linije od manastira Ravanice, gde se nalaze mošti Svetog kneza Lazara, da ne pominjem sad i Ćićevac. Ako je ovo po evropskoj konvenciji, onda očekujem da vidim ovakva postrojenja i pored Luvra, i pored Vindzor parka i Koloseuma u Rimu. Načela koja se provlače kroz ovu konvenciju jesu dobronamerna, jesu slatkorečiva, slatkorečivo opisana, ali ne zaboravimo politika je ta koja dozvoljava ili ne dozvoljava da se nešto uradi. Srpski predeli su 1999. godine bombardovani uranijumskim bombama. Da li mislite da bi neko na osnovu konvencije koja je 2000. godine sačinjena, da je ranije postojala, da bi neko intervenisao da zaštiti našu privredu i naše predele. To je dokaz da se ideja uspostavljanja novog svetskog poretka ubrzano sprovodi bez obzira na konvencije i rezolucije kojima se propagiraju pozitivne vrednosti ove civilizacije. I na kraju, primer Švedske, pomenuo je gospodin Stevanović takođe Švedsku maločas. U Švedskoj umesto da spaljuju gume, kao što je to kod nas zakonom dozvoljeno, oni od njih prave veštačka brda i skijaške staze, a i mi i Švedska smo potpisnici ove konvencije, a vi procenite ko ispravno radi.
Jedanaest minuta iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić i on je poslednji prijavljeni govornik.
Koliko imamo vremena, gospođo Čomić?
Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi je 29 minuta.
Dobro. Krenuo bih redom kako ste objedinili ovu raspravu. Prvi od ovih predloga zakona u objedinjenoj raspravi jeste ovaj koji se odnosi na Evropsku konvenciju o predelu. Da ne bih pokvario nešto što su moji prethodnici ispričali a tiče se ove konvencije, samo bih nastavio dalje. Godine 2000, 20. oktobra, Savet Evrope je usvojio ovu konvenciju. Da bi ona stupila na snagu bilo je potrebno da je deset država ratifikuje, to je urađeno, na današnji dan praktično 33 države je ratifikovalo ovu konvenciju, ako Savet Evrope ima 47, znači još 14 država, ako mogu tako da kažem, ima obavezu da ovu konvenciju ratifikuje u svojim parlamentima. Skrenuo bih pažnju na član 15. ove konvencije koji ima malo drugačiju formulaciju, obično u konvencijama visoka strana ugovornica ili potpisnik te konvencije ima pravo da stavi rezervu u pogledu pojedinih odredbi konvencija. Kad se stavi rezerva, onda se definiše ta rezerva, prevashodno u pogledu teritorije, to je neki standard, a ovde je primenjen drugi princip u članu 15. da država koja ratifikuje ovu konvenciju treba da odredi teritoriju na kojoj će se primenjivati ova konvencija i onda se stvara svojevrsna prezumpcija da ukoliko zakonom o ratifikaciji nije određena teritorija podrazumeva se da se odnosi na celu teritoriju dotične države. Nama iz SRS bilo bi daleko draže da je recimo u nekom od članova zakona o ratifikaciji definisano da se ova konvencija primenjuje na celokupnoj teritoriji Republike Srbije, što podrazumeva i Kosovo i Metohiju. Predlagači nisu to uradili, već su pošli od nečega što se zove prezumpcija i pošli su od pretpostavke da ako se što više tih međunarodnih dokumenata ratifikuje u Narodnoj skupštini, na taj način smo kao republika dokazali privrženost vrednostima Saveta Evrope za koje se navodno on bori od svog nastanka tamo neke pedesete godine. Kada se pogleda tekst ove konvencije i šta je suština te konvencije, onda neki put nije jasno da li se ona odnosi na predeo ili na prostor. Prostor je ipak uži pojam, prostor obuhvata samo teritoriju, a kada se kaže predeo, onda se podrazumeva ne samo nepokretnost teritorija neke države, nego kolokvijalno da nazovem to i kulturna i civilizacijska baština na toj teritoriji koja to čini specifičnim geografskim podnebljem, koje ima neke svoje razlike u odnosu na druga područja i upravo u tim razlikama se nalazi kvalitet zašto to treba da se očuva. U ovim diskusijama imali ste prilike da čujete da se navodno stavlja težište na održivi razvoj i pre svega onaj ekološki aspekt, međutim, moram da skrenem pažnju da je ovo u stvari jedna početna stepenica jednog procesa koji neminovno sledi u Evropi, pogotovo u državama koje su skoro primljene u EU i u onim državama koje nisu članice EU, ali su naravno članovi Saveta Evrope, i ta prva stepenica treba da nam označi perspektivu ili buduće korake koje će neko, koji raspolaže monopolom fizičke i političke sile u Evropi, da se koristi ili koje ciljeve želi u budućnosti da ostvari. Opet potenciram ova tri pojma zaštita, upravljanje i planiranje. Ne sporim činjenicu da se u konvenciji nalazi naznaka - nacionalno zakonodavstvo i daje se primat nacionalnom zakonodavstvu, te iz toga se izvlači zaključak da ova prva stepenica jeste u stvari jedno svojevrsno rezervisanje pozicija. Evropi će biti potrebna neka nova otkrovenja, neki novi predeli, netaknuti, čisti, vrlo interesantni i ovo je u stvari ne konvencija nego jedna prosta deklaracija, jedno lepo pismo o nekim namerama. Naravno, ovo se uklapa sa strategijom NATO-a. NATO pakt, svojom strategijom koju je pre godinu dana usvojio u Madridu, odredio je neke svoje strateške ciljeve, više to nije sofisticirano naoružanje nego praćenje klimatskih promena, intenziviranje akcija da se ovlada energentima na celoj zemljinoj kugli. Promovisanje jednog novog principa da prirodno rudno, mineralno i svako drugo bogatstvo koje se nalazi na bilo kojoj tački sveta ne predstavlja dobro države gde se ta nepokretnost ili to dobro nalazi, nego predstavlja prirodno bogatstvo svih građana sveta i onda kroz proces, ako mogu tako da kažem, privatizacije svega i svačega, uspostavljaju se neki novi monopoli na tržišnim principima, tako da ruska nafta u perspektivi neće biti samo ruska nafta, nego će biti nafta svakog onoga koji je u mogućnosti da eksploatiše. Lep Kopaonik neće biti Kopaonik Srbije i srpskog naroda, nego će biti takođe i Kopaonik svih onih koji su u mogućnosti da na recimo urbanistički predviđenih šest-sedam lokacija na Kopaoniku izgrade svoj lanac hotela, što je vrlo interesantno, s obzirom da je infrastruktura već završena, i sada treba da se ide tamo sa nekim korišćenjem. Crna Gora je bila u tom pogledu vrlo atraktivna lokacija do pre nekoliko godina, kada su oligarsi prali svoje pare tako što su basnoslovne novce davali za neko kamenje i za neke lokacije. Danas više ta atraktivnost ne postoji, pošto se očigledno dolazi do kraja priče ko je gazda Darku Šariću? Moram da skrenem pažnju da ovaj prvi početni korak može da bude vrlo opasan u perspektivi. Svestan činjenice da smo mi članovi Saveta Evrope i svega onoga što povlači članstvo, moram da kažem da nije iskorišćena prilika da se putem rezerve ili definisanja teritorije primene ove konvencije na prostoru Republike Srbije verifikuje zakletva iz Ustava Republike Srbije o Kosovu i Metohiji kao sastavnom delu Republike Srbije. Nije iskorišćena prilika da se i ono što se dešava na Kosovu i Metohiji na neki način ugradi i definiše kao neka naša primedba ili skretanje pažnje međunarodnoj javnosti, i ne mogu da izbegnem situaciju da nam se u zgradi nalaze neki predstavnici OEBS-a, a prosečan građanin Republike Srbije kada čuje OEBS on prvo pomisli na Vilijama Vokera, na džipove i ono što su oni poklonili teroristima na KiM. Krenuo bih sa drugim predlogom zakona, a evo da krenem od ovih manje problematičnih. To je ratifikacija jednog ugovora kojim treba da se izbegne vizni režim za nosioce diplomatskih pasoša, a tiče se Alžira. Naravno, predstavlja interes svake države da tu saradnju, putovanje učini što jednostavnijim. Moram da skrenem pažnju da Alžir još uvek nije priznao nezavisno Kosovo i da potenciram stav SRS da sve one države koje nisu priznale nezavisno Kosovo – ovo Kosovo gde haraju teroristi, sada naravno, kao poslanici i političari, ovo Kosovo u čijem centru se nalazi spomenik podignut Bilu Klintonu za života u znak zahvalnosti za sav njegov trud, doprinos da se KIM oduzme od Republike Srbije, pa i činjenica da oni koji idu na doručak, s vremena na vreme odlepe, pa kažu treba da podelimo Kosovo, vi znate na koga to mislim – izuzetno ceni i smatra pravim prijateljima. A sad malo da se našalimo, pošto gospodin Željko Ivanji traži azil, pošto se oseća ugroženim ovde, eto kad se ratifikuje ovaj sporazum, onda može sa diplomatskim pasošem potpuno legalno da ode u Alžir i da potraži azil, jer se oseća nesigurnim. Samo da vas podsetim, on je poslanik većine nije manjine. Što se tiče Indonezije, i Indonezija nije priznala nezavisno Kosovo, gospođo Čomić, to je za svaku je pohvalu, a u pitanju je sporazum gde se izbegava dvostruko oporezivanje. Samo bih potencirao jedan princip, tu je važno da li je rezident ili nije rezident, i važno je da za jednu istu stvar se ne plati dva puta porez u dve države ukoliko se poslovne aktivnosti obavljaju u tim državama, i to ne znači, upozoravam ove tajkune, da ukoliko je u Indoneziji manji iznos poreza moraju da znaju da će onu razliku do pravog poreza koji se plaća u Srbiji morati ipak da plate Srbi. Na kraju, došao bih do ove vrlo interesantne teme, a to je bezvizni režim sa Japanom i sporazum koji je na dnevnom redu. Gospođo Čomić, Japan je jedna od prvih država koja je priznala nezavisno Kosovo. Samo da vas podsetim, 18. marta 2008. godine Japan je priznao nezavisno Kosovo, Kosovo na čelu sa teroristima, Tačijem, znate i sami. Da li su to uradili pod pritiskom ili ne; ne verujem da su uradili pod pritiskom, imaju neke svoje političke interese, verovatno žele da ih zadovolje. Naravno, sve one države koje su priznale nezavisno Kosovo, ima ih 70, mi iz SRS, koji se trudimo da predstavimo preko 70 posto građana Republike Srbije, trudimo se da kažemo da tim činom ta država je u stvari pokazala kakve odnose neguje prema nama, kako se oni ophode prema našim vitalnim interesima. Vitalni interes broj 1, na to moram da vas podsetim, on je i u programu Vlade Republike Srbije i izbornom programu kandidata za predsednika koji je izabran, Borisa Tadića, u promovisanju i one zakletve, da se unese u Ustav, a tu se isto potrudio Boris Tadić, a i u tekst zakletve, da se kune i ne samo u ustavni poredak, nego i očuvanje KiM u sastavu RS, a to kao ustavna norma obavezuje sve. Znam da vam je neprijatno, ali moram to da kažem, kao što moram da konstatujem i činjenicu da kada ste došli na vlast 5. oktobra Japan je bila jedan od prvih država koje je poprilično pomogla dosmanlijsku vlast. Nisu u pitanju samo autobusi koji se šetkaju kroz Beograd, nego i druge vrste pomoći. Moram da vas upozorim, gospođo Čomić, ako se gleda ta pomoć u traktorima, kamionima i u autobusima, i ukoliko se gleda njihov odnos prema KiM, ipak mislim da mi po Ustavu moramo da damo primat teritorijalnom integritetu, suverenosti, celovitosti RS i da to koristimo pre svega kao kriterijum za utvrđivanje da li postoji pravi prijateljski odnos između nekih država. Mi želimo da imamo prijateljske odnose sa velikim brojem država, ali na jednoj ravnopravnoj osnovi, uz puno poštovanje naših vitalnih interesa. Onaj ko poštuje vitalne interese RS drag nam je prijatelj, treba da negujemo tu saradnju, da je razvijamo, ali nemojte sada građane da cepamo i da dovodimo u dilemu, nije važno KiM, važno je dali su nam autobuse, nije važno KiM, dali su nam trešnje koje cvetaju a ne rađaju. Nemojte da na ovaj način devalvirate ono što Ustav promoviše kao vrhovnu vrednost građana RS, koji su na referendumu glasali i potvrdili baš to što je napisano u Ustavu RS. Nemojte da vređate vašeg predsednika, koji je predsednik republike, koji se takođe zaklinje po Ustavu, i on stavlja Ustav u prvi plan, znate ono crvena linija, žuta linija, zelena linija, ispod toga ne idemo, i sada vi ubacujete ovako nešto gde dovodite u pitanje njegovu iskrenost, opredeljenost ka Ustavu RS, ka poštovanju Ustava RS, ka svemu onome što natčovečanski čini da bi KiM bili u sastavu RS. Nemojte, molim vas, pogrešno da shvatite da sada branim Borisa Tadića od vas, ali znate na momente stičem utisak da jednostavno podmećete klip u točak gospodinu Tadiću koji jednostavno krvari, vidite i sami, ubledeo nešto, ubledeo nešto jadnik, ne slušate ga, nešto nije u redu tu. Nešto tu nije u redu. Nemam pretenzije da budem Sveti Sava da vas smirim, ali moram da kažem, jer ako to ne kažem, onda su građani zbunjeni, onda kažu, u Narodnoj skupštini ljudi kažu bolji su autobusi nego KiM, bolje su trešnje koje cvetaju a ne rađaju nego KiM. Bolje su trešnje nego svi oni Srbi iz Kosovske Mitrovice, Čaglavice, i da ne ređam sva ona mesta u onim, a kako se ružno kaže, enklavama. Više vredi jedan autobus nego Dečane. Nemojte, molim vas, da me dovodite u situaciju da tako pravim poređenje, jer to je pre svega neumesno. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, to je pre svega u sukobu sa članom 106. da se govori o dnevnom redu. Kada je u pitanju tačka dnevnog reda, radi se o Sporazumu između Republike Srbije i Japana o ukidanju viza. Sve ostalo je slikovito, ali netačno, i kršenje člana 106, obaveze da se govori o dnevnom redu.) Gospođo Čomić, da ste čitali Predlog zakona mogli bi da pratite moju diskusiju. Samo ću vas podsetiti, imamo i u Predlogu zakona i u obrazloženju napisane pojmove, definišem te pojmove – dobri prijateljski odnosi. Objasnite mi na čemu se zasniva konstatacija – dobri prijateljski odnosi sa Japanom. Priznali nezavisno Kosovo i imamo dobre prijateljske odnose. Kako mi možemo da imamo dobre prijateljske odnose? Ti odnosi mora da budu svedeni na neki minimum. Dalje – obostrani interes. Kakav je to obostrani interes? Da li je nama interes da izgubimo Kosovo i Metohiju? Nije nam interes. Dalje – razvoj turizma. Gospođo Čomić, ne postoji nijedna turistička agencija u Srbiji koja ima turističku turu prema Japanu. Ne postoji. Kažu – alternativno postoji, ukoliko se napravi grupa do 20 putnika. Svi naši ljudi koji maju neki poso u Japanu ili žele jednostavno da vide, znaju i sami, put je 3.000 evra sa nekim aranžmanom, ide se preko Minhena, Frankfurta itd. E sad kada se skinu vize to ima da procveta. Šta će sa procveta? Trešnja koja nema plod. Dalje, moram da vam skrenem pažu, naravno da se Japan ponaša isuviše racionalno. Oni imaju dugogodišnje finansijske probleme i da bi izašli iz dugogodišnjih finansijskih problema nekada su bili drugi na onoj listi, sada su treći, prestigla ih Kina, za dve-tri godine ima da ih prestigne i Indija, i naravno da se oni otvaraju i naravno da oni žele da poboljšaju neki svoj sistem i svoj odnos prema nekim stvarima, da bi jednostavno ostvarili neku finansijsku korist. Koja je korist što se ukida vizni režim? Nikakva korist ne postoji. Apsolutno nikakva korist ne postoji. Diplomate kada idu, zna se kako se obezbeđuju. Ako neko želi da ode, zna se preko turističke agencije, da vam sada ne čitam kakva je procedura i šta njihova ambasada ovde govori kako je to vrlo jednostavno da se obezbedi viza za njih. Ovde se spektakularno najavljuje – ukidamo taj vizni režim i blago nama. Sve će da bude na najboljem mestu, u najboljem redu. Turističke agencije ima da se ovajde, svi će da zarade itd. Da vam ne pričam o problemima turističkih putnika kada idu u Japan, pošto imaju vrlo čudan sistem rezervacije itd. Gospođo Čomić, ovo sam poprilično pročitao da bih shvatio neke stvari, da vidim šta se u stvari valja iza svega ovoga. Ovaj sporazum je zaključen razmenom nota. Razmenom nota našeg Ministarstva spoljnih poslova i ambasade Japana. Kada je ovaj sporazum napravljen? Dvadeset i četvrtog februara 2011. godine. Vidite kako to brzo dolazi na ratifikaciju ovde. Zašto brzo dolazi na ratifikaciju? U znak zahvalnosti zbog autobusa. Zbog autobusa zahvalnost ste dali više puta i to ništa nije sporno. Ali, molim vas, 18. mart 2008. godine kada je Japan priznao nezavisno Kosovo jeste crta, vododelnica koja ukazuje da li su ti prijateljski odnosi iskreno prijateljski ili je to navodno prijateljski odnos za publiku, za one koji se grabe oko onih trešanja ili za ne znam šta. Morate malo dubinski da uđete, ne možete samo medijski da gledate ko nam je prijatelj, a ko nam nije prijatelj. Dovodim u pitanje iskreno prijateljstvo. Dovodim na vrlo važnoj temi to prijateljstvo u pitanje. Zašto? Kako bi se Japanci odnosili prema nama kad bi mi rekli jedno ostrvo tamo nije više njihovo ostrvo. Neko samoproglasio i mi sad priznajemo toga što se samoproglasio, pa Amerikanci su priznali, hajde i mi da priznamo. Šta bi onda Japanci s nama radili onda? To kad bi se desilo u Japanu, pola nacije bi izvršilo harikiri. Ovde kod nas ne. Dovoljno zalepi etiketu preko TV, zalepi nešto ovako i završen posao. Da li vidite kao polako ali sigurno Kosovo klizi, ide, odlazi, Euleks došo, ne treba više UN, pa tu su Amerikanci, pa sad su teroristi postali poslanici u toj skupštini, pa ministar koji je bio prvi Srbin u šiptarskoj vlasati sad je ministar Kosova i Metohije u Tadićevoj vladi. Malo-malo Dobrica Ćosić, Dragoljub Mićunović, Boris Tadić, Borko Stefanović, Ivica Dačić, da delimo, da cepamo, da ovo, da ono, neke pričice. Izvinite molim vas, povodom Kosova i Metohije mora da postoji jasan politički stav koji moraju svi da zastupaju. Nema tu improvizacija. Kakve improvizacije postoje? Moje lično mišljenje, pa nekima, kako stvari stoje, treba zabraniti da razmišljaju. Bolje samo da sede, a da ne razmišljaju. Jer kad razmišljaju nastupa katastrofa. Medijskim manipulacijama može mnogo da se uradi, ali medijske manipulacije ne mogu da izleče vreme. Sve se javlja kao bumerang kasnije, čim se pobegne od istine. O tome se radi. Ne može ovu našu poziciju da poboljša blagonaklon, snishodljiv i ne znam sve na koji način da opišem naš odnos prema centrima moći u Briselu, gde treba da dokažemo da imamo regionalnu saradnju, da imamo dobrosusedske odnose, gde mi sve lepo to prihvatamo, pa nema veze što 40.000 ljudi više umre nego što se rodi, pa nema veze što se dešavaju ove stvari sa našim siromaštvom itd. To prijateljstvo, to da nas ceo svet jedva čeka da vidi, da nas žele, da nas obožavaju itd., neminovno za posledicu ima neke stvari od kojih vi bežite i ne dozvoljavate da se to javno saopšti. Pokazaću vam, na nekoliko primera, da ta vrsta nekritičkog otvaranja prema svemu i svačemu što možete da kažete da je neka međunarodna zajednica, međunarodna javnost itd., evo kakve posledice ima. Pogledajte, u 2010. godini ova naša statistika, ovakva kakva jeste, rekla je da 9,2% stanovnika se smatra siromašnim, žive ispod apsolutne linije siromaštva. To je definisano bilo 8.544 dinara mesečno po potrošačkoj jedinici. Sad ima, da vas ne maltretiram time šta je potrošačka jedinica i kako se izračunava, vidite, to je poraslo sa 6,9% 2009. godine na 9,2% u 2010. godini, a 2008. godina, rekli ste da je bila kriza, u odnosu na nju 2009. godine poraslo je za 0,8%. Sad ovde imate statistiku po broju članova domaćinstva, po teritoriji gde ko živi. To nije primat ove vlade. To ne rešava ova vlada. Rešava dobrosusedske odnose, međunarodnu saradnju, ukidanje viza, ukidanje ovog, onog, nekritički i sa onim državama koje jasno definišu svoj stav prema srpskom narodu i srpskoj državi. Izvinite molim vas, ako postoji ta vrsta zahvalnosti i poštovanja prema Japanu za ono što su uradili 2000, 2001. i 2002. godine, gde su pomagali, onda ste morali ovaj sporazum da stavite na čekanje, odnosno niste ni morali da zaključujete ovakav sporazum, jer postoje pitanja koja dovode u pitanje iskrenost tog prijateljskog odnosa. Ne mogu da prihvatim da neka država kaže – mi želimo s vama da sarađujemo, jeste, priznali smo nezavisno Kosovo, ali to smo morali po nalogu Amerikanaca, Velike Britanije ili NATO pakta. Kakav je to odgovor? To je otprilike isti odgovor koji ova vlast šalje građanima, koji malo-malo pa dođu ovde ispred zgrade Narodne banke, gde je Telekom, i krene ona ikonografija od 5. februara – pištaljke, zvona itd. Onda izađe službenik i kaže – sve bi mi to vama uradili što vi tražite, ali imamo samo jedan mali problem, ne da MMF, ne da Svetska banka, ne da Evropska komisija, ne da Venecijanska komisija, iako vam Venecijanska samo napisala preporuku, ali nema veze, kod vas je i tapreporuka – ne daju. Čekajte molim vas, šta je onda prioritetno? Da li je prioritetno ono što je vitalni interes ovog naroda ovde ili je prioritetno ono što se može nazvati briselski zahtevi i ispunjavanje briselskih interesa? Vi dajete primat briselskim interesima. Briselskim zahtevima vas uopšte ne interesuju građani Republike Srbije. Kada bi vas interesovali građani Republike Srbije i statistika bi po prirodi stvari bila mnogo prihvatljivija. Neću da pričam o drugim stvarima, pričam o statistici, jer se vi na nju pozivate. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vas ne interesuju obaveze koje vam Poslovnik stavlja.) Mene interesuju sve obaveze, da znate. (Predsedavajuća: Član 106 - o dnevnom redu.) Da? (Predsedavajuća: Član 106 – obaveza je narodnog poslanika da govori o dnevnom redu.) Pričam o dnevnom redu i o prijateljskim odnosima sa državama. (Predsedavajuća: Ne pričate, poslaniče, da pričate, ne bih vas prekidala. Vrlo vas pažljivo slušam i mogu da ponovim, ako to ne bi suviše opteretilo narodne poslanike, i u sali i van sale, ali vas molim preostalih tri minuta o dnevnom redu.) Gospođo Čomić, vi verovatno ne želite da shvatite da samo pravim svojevrsno upoređivanje šta su to dobri prijateljski odnosi. Šta to predstavlja manifestaciju dobrih prijateljskih odnosa, i sa jedne strane, i sa druge strane? Nikada ova vlast ne sme da u manifestaciji dobrih prijateljskih odnosa sa nekom državom manifestuje briselske interese i zahteve, nego vitalne interese ovog naroda. To ova vlast ne radi već 11 godina. Što se tiče inostranog partnera, on dokazuje svoje prijateljske odnose prema ovom narodu i ovoj državi na taj način što poštuje ustavno-pravni poredak te države. Sve one države koje su priznale nezavisno Kosovo, uopšte nas ne interesuje pod kojim uslovima, kako, zašto itd, tim činom su pokazale da nas ne uvažavaju. Oni ne uvažavaju naše vitalne interese. Kako može vama biti prijatelj čovek koji kaže – ako ti je neko zapalio kuću i trebalo je da ti zapali kuću? Ostatak vremena vas častim, gospođo Čomić.
Iskorišćeno je 26 minuta vremena poslaničke grupe. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, i pre zaključivanja zajedničkog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika Narodne skupštine? Niko ne želi, nema prijavljenih. U tom slučaju, zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Ovim za danas završavamo naš rad i nastavljamo sutra, 18. maja, u 10.00 časova, načelnim pretresom tačaka sledećih po dnevnom redu.