Tere hommikust, head ametikaaslased! Austatud Riigikogu! Alustame Riigikogu täiskogu V istungjärgu esimese töönädala neljapäevast istungit. Kõigepealt palun Riigikogu kõnetooli neid Riigikogu liikmeid, kes soovivad üle anda eelnõusid või arupärimisi. Heljo Pikhof, palun!
Austatud Riigikogu juhataja! Head ametikaaslased! Mul on au anda Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimel üle sotsiaalhoolekande seaduse ja sellega seotud seaduste muutmise seaduse eelnõu. Eelnõu väljatöötamise tingis vajadus, et lapsetoetus ja vajaduspõhine peretoetus jõuaksid kõige vaesemate perede laste kätte. Eelnõu on koostatud eesmärgiga hoida riiklike peretoetuste seaduse alusel makstav lapsetoetus ja toimetulekutoetus lahus. Eelnõuga soovitakse lõpetada olukord, kus üks kategooria inimesi on lapsetoetusest sisuliselt ilma jäetud, kusjuures need on just need inimesed, kes seda toetust kõige enam vajaksid, nimelt toimetulekutoetuse taotlejad. Samuti soovime eelnõuga laiendada vajaduspõhise peretoetuse saajate ringi just nende peredega, kelle sissetulek ületab suhtelise vaesuse piiri, ent kellele pärast eluasemekulude tasumist jääb kätte summa, mis on alla toimetulekupiiri. Aitäh!
Palun Riigikogu kõnetooli Mihhail Stalnuhhini!
Härra juhataja! Lugupeetud kolleegid! Annan üle arupärimise siseminister Ken-Marti Vaherile narkosurmade arvu kasvu kohta. Tutvustuseks ütlen ainult seda, et 2011. aasta novembris avaldati üks rahvusvaheline raport, mille andmetel on Eesti narkootikumidega seotud surmajuhtumite arvu poolest miljoni elaniku kohta Euroopas esikohal. Võiks veel märkida, et eelmise aasta üheksa kuuga suurenes nende surmade arv eelneva aasta üheksa kuuga võrreldes 83-st 123-ni ehk peaaegu poole võrra. Lähtuvalt sellest esitavad viis Riigikogu liiget siseministrile viis küsimust. Aitäh!
Palun Riigikogu kõnetooli Priit Toobali!
Tere hommikust, lugupeetud aseesimees! Head kolleegid! Mul on hea meel koos kolleegidega Keskerakonna fraktsioonist anda üle arupärimine kultuuriminister Rein Langile. Arupärimine käsitleb rahvaraamatukogude rahastamist. Rahvaraamatukogu seaduse § 2 sätestab rahvaraamatukogu eesmärgiks tagada elanikele vaba ja piiramatu juurdepääs informatsioonile, teadmistele, inimmõtte saavutustele ning kultuurile, toetada elukestvat õppimist ja enesetäiendamist. Rahvaraamatukoguks loetakse munitsipaalraamatukogu, kes kogub, säilitab ja teeb lugejale kättesaadavaks temale vajalikud trükised, auvised ja teised teavikud ning avalikud andmebaasid. UNESCO rahvaraamatukogude manifest sätestab, et rahvaraamatukogude olemasolu ja toimetuleku eest vastutavad võimuorganid, seda nii kohalikul kui ka riiklikul tasandil. Raamatukogude tegevust peavad toetama õigusaktid ning nende finantseerimine peab toimuma nii riigi kui ka kohalike omavalitsuste eelarvest. 9. jaanuari Postimehes ilmunud intervjuus avalikustas kultuuriminister plaani kaotada tulevikus riigi kirjandustoetus raamatute trükkimiseks. Samuti rõhutas minister, et riik peab väljuma raamatukogude toetamise süsteemist ning suunama tähelepanu e-trükistele. Veel on minister leidnud, et raamatute alandatud käibemaksumäärast võidavad üksnes kaupmehed. Me pöördume kultuuriministri poole kaheksa küsimusega. Aitäh!
Head ametikaaslased, olen Riigikogu juhatuse nimel vastu võtnud ühe eelnõu ja kaks arupärimist. Kodu- ja töökorra seaduse kohaselt otsustab Riigikogu juhatus nende edasise menetlemise. Liigume teadete juurde. Riigikogu esimees on edastanud Riigikogu liikmete arupärimised sotsiaalminister Taavi Rõivasele ja siseminister Ken-Marti Vaherile. Head ametikaaslased, teeme kohaloleku kontrolli. Kohalolijaks registreerus 74 Riigikogu liiget, puudub 27.
Me hakkame arutama olulise tähtsusega riiklikku küsimust "Õpetajahariduse hetkeseis, probleemid ja ootused". Lubage enne selle punkti juurde asumist lühidalt tutvustada selle arutamise korda. Riigikogu kodu- ja töökorra seaduse § 153 kohaselt määras Riigikogu juhatus kultuurikomisjoni ettepanekul olulise tähtsusega riikliku küsimuse "Õpetajahariduse hetkeseis, probleemid ja ootused" arutamiseks järgmise korra. Kõigepealt on kultuurikomisjoni esimehe Urmas Klaasi ettekanne, mis kestab kuni 20 minutit, järgnevad küsimused ja vastused, mis kestavad samuti kuni 20 minutit. Seejärel on Tartu Ülikooli rektori Volli Kalmu ettekanne, mis kestab kuni 15 minutit, järgnevad küsimused ja vastused, mis kestavad kuni 20 minutit. Peale seda on Tallinna Ülikooli rektori Tiit Landi ettekanne, mis kestab kuni 15 minutit, järgnevad küsimused ja vastused, mis kestavad kuni 20 minutit. Järgneb haridus- ja teadusminister Jaak Aaviksoo ettekanne, mis kestab kuni 15 minutit, järgnevad küsimused ja vastused, mis kestavad kuni 20 minutit. Iga Riigikogu liige võib selle päevakorrapunkti raames kõigile ettekandjatele kokku esitada kuni kaks suulist küsimust. Peale seda on läbirääkimiste voor. On palve, et kõigepealt esineksid fraktsioonide esindajad ja seejärel Riigikogu liikmed. Arutelu kestab neljapäevase istungi lõpuni. Kultuurikomisjon on teinud ettepaneku pikendada vajaduse korral istungi aega päevakorra ammendamiseni, kuid mitte kauem kui kella 14-ni. Pärast arutelu lõppemist Riigikogu otsust vastu ei võta. Tuleme päevakorra pikendamise juurde tagasi siis, kui see vajadus tekib. Head ametikaaslased, alustame päevakorrapunkti arutelu. Ma palun ettekandeks Riigikogu kõnetooli kultuurikomisjoni esimehe Urmas Klaasi!
Lugupeetud istungi juhataja! Head kolleegid! Austatud rektorid! Head külalised! Kultuurikomisjon peab tähtsaks arutada Riigikogu täiskogus olulise tähtsusega riikliku küsimusena õpetajahariduse teemat. Soovime sellele teemale juhtida suuremat tähelepanu, sest leiame, et nii õpetaja institutsioon laiemalt kui ka õpetajate ettevalmistus ning nende täienduskoolitus on hariduse tänapäevastamises üks olulisemaid valdkondi. Kultuurikomisjon valmistus selle teema toomiseks täiskogu ette oma kaheksal istungil parlamentaarsete kuulamiste vormis. Esimene selline kuulamine toimus juba möödunud aasta juuni alguses. Selle aja jooksul on õpetajahariduse valdkonnas kindlasti üht-teist muutunud. Kultuurikomisjon korraldas ka ühe väljasõiduistungi, nimelt Tartu Ülikooli Narva Kolledžisse. Mainin, et kuulamiste ülevaated on kättesaadavad kultuurikomisjoni kodulehel. Head kolleegid! Järgnevalt esitan kultuurikomisjoni kuulamiste olulisemad järeldused, mis on vormistatud kultuurikomisjoni ettepanekutena Vabariigi Valitsusele ja ülikoolidele. Esimene teema, mis tugeva üldistusjõuga tõstatus, on see, et õpetajakoolitus ei ole sisseastujate hulgas paraku piisavalt populaarne, sellele erialale puudub tihti konkurss ja seal ei ole võimalust parimaid välja selekteerida. Muretsedes õpetajate ettevalmistuse pärast, peame tõsiselt küsima: mida me peame tegema, et noored inimesed tahaksid õpetajaks õppida, õpetajana töötada ja sel alal end pidevalt täiendada? Kõiki kuulamisi läbis dominantse teemana küsimus õpetaja staatusest meie ühiskonnas. Oluline on, et õpetajakutse oleks ühiskonnas väärtustatud. Kindlasti on väärtuse üks mõõdupuu motiveeriv töötasu. Kultuurikomisjon leiab, et vaja on õpetajakoolitust tutvustada tudengite ja gümnasistide hulgas ning selle populaarsust kasvatada. Võib kaaluda Sihtasutuse Noored Kooli ettepanekut tõsta Tartu ja Tallinna Ülikoolis õpetajakoolituse lävendit, mis on teiste erialadega võrreldes olnud üks madalamaid. Noored Kooli esindajate arvates ei ole madala lävendiga erialad suure saavutusvajadusega noortele ligitõmbavad. Kindlasti on väga hea algatus Tallinna Ülikoolis pedagoogiliste õpingute alustamine juba bakalaureusetasemel. See aitab tutvustada õpinguid ning karjäärivõimalusi haridusvaldkonnas. Kultuurikomisjoni ettepanek Vabariigi Valitsusele on väljendada riigi arengudokumentides õpetajahariduse kui riigile olulise õppevaldkonna tähtsust ja arvestada seda kõrghariduse riigieelarvelisel rahastamisel. Praegu ei ole Vabariigi Valitsuse määruses ülikoolidele tegevustoetuste määramise kohta õpetajaharidust prioriteetse valdkonnana nimetatud. Oleme korduvalt tõdenud, et meil on palju hariduspoliitika arengudokumente. Kui aga otsida selget vastust, mis on need põhimõtted, millest haridusvaldkonnas osalejad peaksid lähtuma, võime hätta jääda. Kultuurikomisjon peab oluliseks, et Haridus- ja Teadusministeerium töötaks välja ühtsed hariduspoliitika põhialused, kus õpetajahariduses arvestataks eri haridustasemete õpetajatele seatud ülesandeid ning neist tulenevaid haridusvajadusi. Hariduspoliitika põhialused tuleb kindlasti läbi arutada Riigikogu täiskogus ning siin ka vastu võtta. Hiljuti vastuvõetud ülikooliseaduse muudatused näevad ette võimaluse, et riik tähtsustab üht või teist eriala ning riigi makstavate stipendiumidega motiveerib tudengeid seda eriala valima. Kultuurikomisjon teeb valitsusele ja ka ülikoolidele ettepaneku arendada õpetajahariduse üliõpilastele ettenähtud erialastipendiumide süsteemi kooskõlas teiste riigile oluliseks tunnistatud erialade stipendiumidega. Lugupeetud kolleegid! 21. sajandi õpetajahariduse üks võtmekohti on praktika ja teooria sidusus. Peame oluliseks suurendada praktika osatähtsust õpetajahariduses ning arendada välja praktikakoolide võrgustik koos koolide ja praktikajuhendajate lisarahastamisega. Õpitava praktiseerimine peaks olema paindlikum, praktikaga peaks kaasnema täiendav konsulteerimine ja tugi, et praktikal omandatut analüüsida ja teooriaga sidustada. Parlamentaarsete kuulamiste järel võime tõdeda, et nii Tartu Ülikoolis kui ka Tallinna Ülikoolis on praktikakorralduse arendamine praegu õpetajahariduse edendamise keskmes. Rahvusvahelistest võrdlusuuringutest tuleb välja – sellest on kirjutanud ka Eesti Koostöö Kogu –, et pedagoogilistelt vaadetelt on Eesti õpetajad sotsiaalkonstruktivistid, kuid nende õpetamispraktikad on vanamoelised ja distants õpilastega suhteliselt suur, mistõttu on õpetajal raske õpilaste eripäradega kohaneda. Me nõustume Eesti Koostöö Kogu harta aastataguse ettepanekuga, mis ütleb, et on väga vajalik, et õpetaja oleks paremini ette valmistatud töötamaks koostöökeskse õpikäsitluse võtmes. "Tartu Ülikooli õpetajahariduse arengukavas 2012–2015" on kokku lepitud, et 21. sajandi kompetentne õpetaja on õpetaja-uurija, kes oskab analüüsida ja väärtustada õpilaste ja iseenda arengut. Resümeerides ütlen, et kultuurikomisjoni aruteludest jääb kõlama teemapüstitus, mida ma õpetajahariduse arengu seisukohalt nimetaksin paradigmaatiliseks: tasakaalustada ja tihedamini seostada õpetajahariduse õppekavades erialasele akadeemilisele pädevusele suunatud aineõpe ja üldpedagoogiline ettevalmistus ning bakalaureuse- ja magistriõpe. Lihtsate sõnadega öeldes tähendab see, et väga heade aineteadmistega õpetaja peaks paremini suutma oma aine vastu koolis huvi äratada ja õpilasi kaasa tõmmata ning peaks oskama tegelda hariduslike erivajadustega õpilastega, mille hulka, ärme seda unusta, kuulub ka andekate õpilastega tegelemine. Head arutelus osalejad! Õpetajahariduse paremaks korraldamiseks on vaja kokku leppida, millised ülikoolid ja millises ulatuses vastutavad õpetajahariduse andmise ja arengu eest. Kultuurikomisjon soovis õpetajahariduse teemat arutada nii Tartu Ülikooli kui ka Tallinna Ülikooli esindajatega. Mul on hea meel tõdeda, et mõlemad ülikoolid tähtsustasid õpetajahariduse teemat nii väga, et nende nimel esinesid komisjonile rektorid, kes astuvad täna ka täiskogu ette, et anda ülevaade õpetajaharidusest oma ülikoolis. Meie kuulamistest selgus, et õpetajaharidus ülikoolides vajab tõhusamat koordineerimist struktuuriüksuste vahel ning vaja on ületada teaduskondlikud barjäärid. Nende probleemide olemasolu ülikoolid ise ei eita. Rääkides õpetajaharidusest, peame rääkima ka õpetajakoolituse õppejõududest. Tallinna Ülikooli prorektorid märkisid, et õpetajakoolituse õppejõud on ülekoormatud, neil on vähe aega märgata õppetöös üliõpilaste individuaalseid vajadusi, üliõpilasi toetada, tagasisidet anda ning üliõpilaste praktikat juhendada. Tartu Ülikooli rektor on välja toonud, et meie alma mater"i üks kõige suurem ülesanne õpetajahariduse vallas on õpetajahariduse õppejõudude koosseisu tugevdamine. Kultuurikomisjoni kuulamiste järel pean ütlema, et probleem on tõstatatud väga õigesti. Õpetajahariduse õppejõudude kompetentse järelkasvu küsimus on väga tõsine. Rääkides õpetajahariduse arendamisest, tahan peatuda veel kahel teemal. Maailmatasemel ülikooliharidus peab tuginema teadusele. Kultuurikomisjon leiab, et tarvis on pöörata enam tähelepanu õpetajahariduse aluste teaduslikule arendamisele ja õpetajahariduse õppejõudude rollile selles. Samuti leiame, et haridustehnoloogilised uuendused peavad jõudma senisest enam õpetajakoolitusse ning õpetajakoolituse sisu ja õpetaja metoodiline pädevus peavad vastama tänapäeva vajadustele ning nõuetele. On vaja see koolitus integreerida kõigi õppeainetega. Head kolleegid! Ühiskond areneb ning arengutega peab kaasas käima ka kool. Tänapäeva õpetaja peab kindlasti olema elukestev õppija, kellele ülikoolid pakuvad täienduskoolitust. Kultuurikomisjon teeb valitsusele ja ülikoolidele ettepaneku: õpetaja professionaalse arengu toetamiseks on tarvis esmaõppest, kutseaastast ja täiendusõppest luua tervik, tänapäevastades tegevõpetajate täienduskoolituse süsteemi. Lugupeetud arutelus osalejad! Olen kindel, et meie kõigi ühine soov on, et Eesti kool oleks maailma parim ning selles maailma parimas koolis õpiksid parimad õpilased ja õpetaksid parimad õpetajad. Kooli ja haridust puudutavad teemad on komplekssed. Paratamatult ei suuda me täna lahti rääkida kõiki haridusteemasid. Kultuurikomisjoni ettepanekul valisime selleks eespool viidatud põhjusel ühe teema – õpetajahariduse. Tahan kultuurikomisjoni nimel tänada partnereid, kes meie kuulamistes osalesid ning õpetajahariduse teemat tähtsustavad. Need on Haridus- ja Teadusministeerium, Tartu Ülikool, Tallinna Ülikool, Eesti Õpetajate Liit, Eesti Koolijuhtide Ühendus, Eesti Õpilasesinduste Liit, Sihtasutus Noored Kooli, Sihtasutuse Archimedes Eduko büroo, Eesti Täiskasvanute Koolitajate Assotsiatsioon Andras, Eesti Lastevanemate Liit, Eesti Koostöö Kogu, Sihtasutus Innove ja Eesti Eripedagoogide Liit. Kultuurikomisjonil seisab ees põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse menetlemine. See on esimene koht, kus meie kuulamiste ja tänase arutelu järeldusi rakendada. Kordan üle, et komisjon on koostanud ettepanekud Vabariigi Valitsusele ja ülikoolidele õpetajahariduse edendamiseks. Need ettepanekud aga, head kolleegid, ei ole valmisdokument. Pärast tänast arutelu tuleb komisjon nende ettepanekute juurde veel tagasi. Me üldistame tänases arutelus tõstatatud teemasid ning vajaduse korral täiendame kultuurikomisjoni ettepanekuid. Soovin meile aktiivset arutelu! Tänan tähelepanu eest!
Aitäh, austatud ettekandja! Teile on küsimusi. Heimar Lenk, palun!
Aitäh! Lugupeetud esineja! Võiks öelda, et juba ärkamisajast peale on Eesti haridus olnud enam-vähem tasemel. Ka Nõukogude Eesti hariduselu oli paljudele teistele eeskujuks. Me oleme oma õpetajate, hariduse ja mõtlemise üle uhked olnud. Viimased kümmekond aastat on hariduselu juhtimine olnud Reformierakonna ja Isamaa käes (kui vaadata ministreid). Kindlasti te seda ettekannet ette valmistades arutasite või vähemalt analüüsisite põhjusi, miks hariduse tase on alla käinud ja kuhu see tark Eesti õpetaja on kadunud. Mis selle põhjus on, et peab lausa Riigikogu saalis õpetajate kvaliteeti arutama?
Aitäh, lugupeetud kolleeg! Ma arvan, et te peaksite vabandust paluma enda erakonnakaaslaselt Mailis Repsilt, kes on kahel korral olnud haridus- ja teadusminister ning seda ministeeriumi juhtinud. Seda esiteks. Teiseks, nagu ma ettekande alguses ütlesin, hariduse tänapäevastamises on õpetajaharidusel väga oluline roll. See on väga oluline teema. Küsimus ei ole selles, kas midagi on valesti tehtud. Ma arvan, et suuri vigu ei ole tehtud. Küsimus on selles, et aeg muutub ning kindlasti on koolil ja õpetajaharidusel vaja sellega kaasas käia. Neid teemasid, näiteks sedasama õpetajahariduses väga olulist praktika osatähtsuse suurendamise teemat on vaja tõstatada ikkagi selleks, et õpetajaharidust paremaks teha. Küsimus on selles, mida me saame veelgi paremaks muuta. Loomulikult, väga paljude rahvusvaheliste uuringute järgi on Eesti kool väga tubli, Eesti õpetajad on head, ka meie õpilaste tase on rahvusvahelistes võrdlustes hea, aga me kultuurikomisjonis näeme, et on tarvis edasi liikuda.
Marika Tuus-Laul, palun!
Aitäh! Hea esineja! Väga meeldiv, et kultuurikomisjon on õpetajahariduse küsimuse täna päevateemaks võtnud ja püüab läheneda küsimusele ka sisu poolelt. Me teame, et aastaid on käidud välja vormilisi seisukohti (nt "Heale õpetajale topeltpalk" ja "21. sajandi kool"). Täna me räägime 21. sajandi õpetajast, ma saan nii aru. Aga miks on õpetajaamet nii ebapopulaarseks muutunud? Mäletan vanadest aegadest, et see oli siis populaarne eriala. Teiseks, mille pärast on ikkagi õpetaja ja õpilane kogu aeg nagu teineteisest kaugenenud, millest see on tulnud? Kus te näete neid algseid põhjuseid?
Kultuurikomisjonis püstitus korduvalt teema, et ülikooli sisseastujate arvates ei ole õpetaja elukutse ja õpetajaharidus piisavalt atraktiivsed. Kindlasti on siin üks teema, mida ma ka oma ettekandes mainisin: õpetaja staatus ühiskonnas tervikuna. Ühiskond tervikuna peaks ja ka meie, poliitikud, peaksime vaatama peeglisse ja küsima, mida meie saame teha, et muuta õpetajaharidust ligitõmbavamaks ja ühiskonnas rohkem väärtustatuks. Üks teema on siin õpetaja palk, see on oluline. Haridus- ja Teadusministeerium ning kogu Vabariigi Valitsus töötavad selle teemaga väga tõsiselt. Me teame, et õpetajate palga tõstmiseks on samme astutud. Aga palk ei ole kaugeltki peamine teema. Alustame sellest, et noored peaksid üleüldse teadma, mis on õpetajaamet ja millised on karjäärivõimalused õpetajana töötades. Selleks on vaja gümnasistidele seda eriala ja selle võimalusi rohkem tutvustada. Teistpidi selgus jällegi just Tallinna Ülikooli aruteludest, et liiga hilja on alustada õpetajaks koolitamist magistriõpingute ajal. Juba bakalaureuseõppes on tarvis rohkem kokku puutuda õpetajahariduse distsipliinidega. Selleks on Tallinna Ülikoolis bakalaureuseõppesse vajalikud ained sisse viidud. Üks väga oluline teema, mis ka kultuurikomisjonis korduvalt kõne all oli, on õpetajahariduse suurem väärtustamine ülikoolides endis. Mõlemad rektorid on deklareerinud, et see on nende prioriteet. Aga peame tunnistama, et see ei ole olnud teatud aja vältel ülikoolides nii suur prioriteet, nagu see praegu öeldakse olevat. Õpetajakoolituse õppejõud vananevad, järelkasvu ei ole. See on kompleksne teema, hea kolleeg. Kuidas sellele läheneda, seda me oleme oma ettepanekutes kindlasti välja toonud.
Valeri Korb, palun!
Aitäh! Hea kolleeg! Ütlesid, et ülikoolid peavad teadma, kuidas muuta õpetajaharidust paremaks. See tähendab, et me loome uue süsteemi. Praegu tegutseb Eestis mitu keskust, mis just õpetajaharidusega tegelevadki. Kui me paneme tulevikus ainult ülikoolidele ülesande tõsta kooliõpetaja haridustaset, siis mis saab nendest keskustest, mis eksisteerivad ja päris hästi töötavad?
Aitäh! Me peame õpetajaharidust nägema ühtse tervikuna, kus oma roll on esmaõppel ja kindlasti ka täienduskoolitusel. Ettekandes tõin ma välja, et õpetajate täienduskoolitus ei ole kahjuks süsteemne. Võib isegi öelda, et siit kumab läbi, et riik ei ole selgelt sõnastanud ülesannet, kuidas me tahame õpetajate täienduskoolitust näha. Täienduskoolitusega on kindlasti tarvis väga tõsiselt töötada. See on väga ebaühtlane, kooliti ja omavalitsuseti väga erinev. Probleeme sellega on. Keegi ei räägi sellest, et kellegi käest peaks mõne ülesande ära võtma ja kellelegi teisele andma. Kaugel sellest. Me räägime, et õpetajaharidus peaks olema süsteemne. Kõigil hariduses osalejatel on kindlasti oma roll täita, kui nad teevad seda kvaliteetselt.
Enn Eesmaa, palun!
Suur aitäh! Austatud ettekandja! Ma kindlasti tervitan tänast arutelu, pean seda vajalikuks ja võib-olla isegi hädavajalikuks. Poliitikud käivad oma maakonnavisiitide ja kohtumiste raames üsna sageli ka koolides. Kindlasti võivad paljud meist kinnitada, ka mina võin seda teha, et hoolimata raskustest ja probleemidest on enamik koole äärmiselt tublid. Me loodame ja unistame, et kunagi saab Eesti koolist maailma parim. Soomes on paljude asjatundjate arvates maailma parim kool. Kui palju on meie kultuurikomisjon suhelnud kolleegidega Soome parlamendist ja arutanud, mis nemad on teinud teisiti, seda enam, et Soome parlamendi liikmete hulgas on väga palju endisi õpetajaid?
Aitäh! Kultuurikomisjoni varasemad koosseisud on käinud Soomes, sealses haridusministeeriumis ning koolides. Võin teile öelda, et meie komisjon planeerib sel aastal Soome Vabariiki minna ning käia haridusministeeriumis, ülikoolides ja koolides. Ma tahan teie küsimuse kommentaariks öelda, et me peame kindlasti õppima eeskujudest ja neid väga tähelepanelikult uurima, Soome oma teiste hulgas, aga kindlasti ei vabasta see meid ülesandest arendada oma, Eesti kooli. Kool on nii tugevalt seotud meie kultuuriga, see on meie rahvuse ja kultuuri püsimajäämise küsimus. Kindlasti on tähtis märkida, et meie enda kool peaks olema maailmatasemel.
Tarmo Tamm, palun!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud ettekandja! Tänan selle teema püstitamise eest! Minule on see teema eriti aktuaalne, sest mul on kodus ka üks õpetaja, täpsemalt öeldes, vanemõpetaja. Ma võin abikaasa kogemustele tuginedes öelda, et õpetajad on väsinud pidevatest reformidest ja katteta lubadustest. Mida on õpetajatele lubatud? Õpetajatele on lubatud topeltpalka, sellel aastal lubati esialgu 20%-list palgatõusu, siis lubati 11%-list palgatõusu. Tegelikkus on see, et see palgatõus paljuski ei laiene vanemõpetajatele ja metoodikõpetajatele, rääkimata sellest, et maakooliõpetajad saaksid säilitada palgataseme, mis neil eelmisel aastal oli. Samamoodi häirib õpetajaid pidev koolireform. Ei olegi selge, kunas see koolireform siis lõpeb. Ma arvan, et seni, kuni õpetajaametit ei ole tegelikkuses väärtustatud, ei ole ka loota, et see amet meil populaarseks muutub.
Tänan! See oli nüüd rohkem küll kommentaar. Aga te teate ju hästi, et haridus- ja teadusminister on täiskogus selgitanud õpetajate palga teemal ettevõetavaid ja juba ettevõetud samme. Seda on ta ka kultuurikomisjonis teinud. Kindlasti liiguvad minister ja Vabariigi Valitsus väga õiges suunas. Mis puudutab pidevaid reforme, siis ka meie kuulamistel tuli paaril korral välja, et haridusvaldkonnas kavandatakse tõepoolest üsna palju ümberkorraldusi. Kas neid kõiki saab reformideks nimetada, on omaette teema. Aga ma usun, et see oli üks põhjus, miks kultuurikomisjon teeb Vabariigi Valitsusele ettepaneku sõnastada selgelt hariduspoliitika põhialused, et kogu seda teemat korrastada ja selgemalt läbi mõelda. Arengudokumente on palju, ette võetakse väga palju samme, aga kas need kõik loogilist tervikut moodustavad, see võib teinekord tõesti küsimusi tekitada. Hea näide oli Riigikogu eelmise koosseisu ajal julgeolekupoliitika põhialuste vastuvõtmine, kus põhiprintsiibid arusaadavalt ja selges keeles sõnastati. Ma usun, et kõigil selles valdkonnas osalejatel on nüüd kergem oma tööd teha, sest sihid on läbi mõeldud ja selgelt kirja pandud. Hariduspoliitikas peaks tegema sama.
Eldar Efendijev, palun!
Aitäh, härra eesistuja! Austatud ettekandja! Ma lähtun sinu hinnangust, et noorte hulgas ei ole pedagoogieriala eriti populaarne. Sa tead, et see valdkond on seotud põlvkondade vahetumisega. Sa tead ka seda, et mõni aasta tagasi näiteks eesti filoloogia erialale konkurssi peaaegu ei olnud. Kas sul on andmeid, milline dünaamika oli eelmise kümne aasta jooksul ja mida on meil oodata järgmise kümne aasta jooksul, kui see tendents, mis praegu on, kestma jääb? Mida on vaja siis teha?
Aitäh! Ma soovitan kõigil tutvuda (kindlasti on paljud seda ka teinud) sellise dokumendiga nagu "Eesti hariduse viis väljakutset". Väga hea rahvusvaheliselt võrdlev uuring, millele ma eespool viitasin, TALIS, toob välja, et Eesti koolis on probleemiks õpetajate keskmise vanuse tõus ehk õpetajate kaadri vananemine, noorte vähene pealetulek. Teise, mitte isegi tendentsina, vaid faktina tuuakse välja, et meie üldhariduskooli õpetajaskond on, võiks öelda, äärmuslikult feminiseerunud ehk mehi on õpetajate hulgas väga-väga vähe. See on reaalsus. Mida teha, et seda olukorda muuta? Sellest on täna juba juttu olnud, see on kirjas ka meie ettepanekutes. Aga võib-olla mainin ühte teemat, mille üle me võiksime ühiselt mõelda ja mida õpetajad on korduvalt tõstatanud. Õpetajakutse teeb kohati väga raskeks see, et koolis tuleb toime tulla väga distsiplineerimatute õpilastega. See probleem saab ühtepidi alguse kindlasti sellest, et lastest avalikkuses rääkides me pahatihti ütleme, et on kooli asi teha neist inimesed, ja unustame ära selle, et laps kuulub kõigepealt ikkagi oma perekonda.
Urve Tiidus, palun!
Lugupeetud istungi juhataja! Lugupeetud ettekandja Urmas Klaas! See teema, mida me täna arutame, on tegelikult täpselt samamoodi enamikus maailma riikides päevakorral. Nii minul endal kui ka minu lastel on õpetajatega alati vedanud. Olen igati rahul. Aga ma jätkan Enn Eesmaa küsimust. Praegu tuuakse maailmas õpetajate ettevalmistamisel eeskujuks Korea Vabariiki, Singapuri ja Soomet. Nende üks taktika on keskkoolist proaktiivselt välja valida kõige helgemad pead. Austria parlament tegeleb aga praegu pingsalt sellega, kuidas meelitada kooli rohkem mehi. Võib-olla lühike kommentaar selle kohta.
Kuidas motiveerida mehi õpetajana töötama? See oli siis hea kolleegi küsimus. Sellise selge teemana see küsimus kultuurikomisjoni aruteludes ei tõstatunud. Kuid ma olen üsna kindel, et keskne faktor, mille abil saaks mehi kooli meelitada, on ikkagi õpetaja palga tõstmine. See on punkt 1. Punkt 2 on kindlasti see, mis kuulamiste käigus välja tuli, et ühiskond ja riik peaksid õpetajat rohkem usaldama. Bürokraatiat on koolis väga palju, tuleb täita kõikvõimalikke aruandeid. Võimalus teha sellist tööd, mida saaks teha õpetaja kui heas mõistes koolmeister ja meister, on piiratud.
Lauri Luik, palun!
Aitäh, hea juhataja! Lugupeetud ettekandja, suur tänu põhjaliku ülevaate eest! Iga kord, kui me haridusest räägime, olgu siis üldharidusest, kõrgharidusest või õpetajaharidusest, on üks kolmest olulisemast prioriteedist kindlasti kvaliteet. Selle kvaliteedi tagamisel eelkõige õpetajahariduses on minu arvates kolm olulist tahku, mida te ka mainisite. Esimene on erialane kompetentsus ja selle arendamine, teine on pedagoogiline kompetentsus ehk õpilastega hakkamasaamine ja nende kasvatamine ning kolmas on praktika. Me teame ja ka siin on juba mitu korda küsimustest läbi käinud, et Soomes on üks parimaid koolimudeleid. Valdav osa Soome õpetajatest on magistrikraadiga. Selleks et meie õpetajatel oleks, ütleme, suurem kompetentsus, võiks püüelda selle poole, et suuremal osal ka meie õpetajatest oleks magistrikraad. Kas meil oleks võimalik ja mõttekas selleks välja töötada mingisugune motivatsioonimehhanism?
Hea ettekandja, ma tänan teid ettekande ja vastuste eest! Ma palun Riigikogu kõnetooli Tartu Ülikooli rektori Volli Kalmu!
Aitäh! Ma olen selle teemakäsitlusega täiesti nõus. Üks selline motivatsioonimehhanism peaks kindlasti olema see, et meil on riigi ja ka ülikoolide makstavad (ma tean, et ülikoolid selle peale mõtlevad ja töötavad selles suunas) õpetaja eriala stipendiumid, et motiveerida noori õpetaja eriala valima, seda õppima ja pärast ka õpetajana tööle minema. Aga kindlasti tahan ma selles kontekstis veel kord rõhutada täienduskoolituse tähtsust. Õpetajatel ei ole mitte midagi selle vastu, et ennast arendada ja saada häid täienduskoolitusi, neile see tavaliselt meeldib, nad tunnevad, et see on vajalik. Ka sellelsamal magistriharidusega õpetajal peab olema võimalik saada Eestis tasemel täienduskoolitust, loomulikult ka rahvusvaheliselt, ärme sedagi ära unusta. Aga kindlasti võiks väga motiveeriv olla tasemel, vajadustest lähtuv, läbimõeldud ja süsteemne täienduskoolitus.
Lugupeetud eesistuja! Head Riigikogu liikmed! Tartu Ülikool hindab loomulikult kõrgelt seda, et Riigikogu peab õpetajakoolitust olulise tähtsusega riiklikuks küsimuseks. Mul on hea meel anda teile lühike ülevaade sellest, mis Tartu Ülikoolis toimub, mis on plaanitud ja mida me ootame selles küsimuses riigilt. Mul oli võimalus teha kord varem samasisuline ettekanne ka kultuurikomisjonile. Ma peatun lühidalt õpetajakoolituse hetkeseisul Tartu Ülikoolis, selle eesmärkidel ja probleemidel, mida me seda valdkonda arendades püüame lahendada (need on muidugi eelkõige ülikooli probleemid). Edasi annan lühikese ülevaate sellest, mis on toimunud ja millised on oodatavad muudatused või reformid, kui keegi soovib neid nii nimetada. Lõpuks räägin sellest, millised on Tartu Ülikooli ootused riigile ja ühiskonnale. Õpetajakoolituse hetkeseis Tartu Ülikoolis on lühidalt öeldes selline, et me sõlmime mõne päeva pärast haridusministeeriumiga järgmiseks kolmeks aastaks tulemuslepingu, milles määratakse kindlaks, et õpetajakoolitus ja haridusteadused on Tartu Ülikooli ja Tallinna Ülikooli ühisvastutusel ehk need kaks ülikooli peavad vastutama selles valdkonnas antava koolituse ja kõrghariduse eest. Tartu Ülikooli õpetajakoolituse praeguse seisu kohta ütlen teile mõne arvu. Viimase viie aasta jooksul ehk aastatel 2008–2012 lõpetas õpetajakoolituse õppekava Tartu Ülikoolis 2100 inimest, aastas keskmiselt 420 õpetajat. Sellest õpetajate arvust tuleneb hiljem ka üks probleem, eriti kui korreleerida seda vabade õpetajakohtade arvuga üldhariduskoolis. Üliõpilastel on valida mitmekümne õpetajakoolituse või haridusteaduse õppekava vahel. Ühtepidi võttes tundub see arv suur olevat, aga peab silmas pidama, et me koolitame õpetajaid alates koolieelsete asutuste õpetajatest kuni doktorikraadiga haridusteadlasteni välja ehk kolmel tasemel ja mitmes haridusvaldkonnas. Lisaks on ülikoolis väga selgelt näha, kuidas järjest rohkem valitakse selline õppekava, et saaks õppida mitme aine õpetajaks, suurendades töö ja koormuse saamise võimalusi. See on kindlasti edumeelne, me kavatseme seda toetada. On terve hulk maid, kus saabki õppida ainult mitme aine õpetajaks, pidades silmas õppetööd vähemalt gümnaasiumitasemel. Loomulikult ei tule mitme aine õpetaja kõne alla koolieelses lasteasutuses. Nüüd räägin õpetajate ümberõppest ja täienduskoolitusest (täna on olnud rohkem juttu täienduskoolitusest). Tartu Ülikooli turuosa on umbes 40% õpetajate täienduskoolitusest. See tähendab, et aastas on natuke üle 600 programmi või koolituse, kus näiteks 2011. aastal osales 12 000 haridustöötajat ja pedagoogi. Natuke erinev täienduskoolitusest on õpetajate ümberõpe, mis seisneb enamasti või vähemalt pooltel juhtudel selles, et juba töötav õpetaja õpib juurde mingi teise aine õpetamise oskuse. Näiteks võib füüsikaõpetaja saada ka inglise keele õpetajaks. Tavaliselt on need kombinatsioonid erialaselt lähemalt seotud, aga variante on päris mitmesuguseid. Nüüd õpetajate koolitamise eesmärkidest ja nendest probleemidest, mida Tartu Ülikool juba alustatud või planeeritud sammudega loodab lahendada. Alustan sellest, mis on oluline ülikooli sees. On selge, et õpetajakoolituse sisu ja korraldus ülikoolis ehk vastutus selle eest ja kohustused tuleb koondada ühte kohta. Praegu on need hajali, üle teaduskondade laiali. See on tekitanud olukorra, kus õppekavade hindamisel on mõningatel juhtudel tekkinud probleeme, kui on soovitud leida, kes konkreetselt ühe või teise asja eest vastutab. Erialaainete õpetajate ettevalmistuse eest vastutavad praegu teaduskonnad, mis toob kindlasti kaasa natuke liiga suure hajutatuse. Meie eesmärk on koondada kogu vastutus ja koordineerimine ühte kohta, milleks on haridusteaduste instituut. Teine samm sai võimalikuks ainult tänu sellele, et muutus Tartu Ülikooli juhtimisstruktuur ehk meil on suhteliselt väike, ülikoolivälistest inimestest koosnev nõukogu. Me jõudsime sel aastal esimest korda sinnamaale, et nõukogu eraldas rektorile sihtvahendid kaheks otstarbeks. Tegelikult puudutavad mõlemad ka õpetajakoolitust, selles mõttes, et on eraldatud vahendid õppetöö kvaliteedi parandamiseks ja teadustöö taseme tõstmiseks. Täiesti selge, et üks koht, kuhu osa sihtfinantseeringust läheb, on õpetajakoolitus, selle saab seesama haridusteaduste instituut. Need vahendid võimaldavad vähemalt initsieerida ja finantseerida märkimisväärseid muudatusi ja reforme. Meie eesmärk on suurendada õppekavades praktika osa, praktika juhendamise tasu (ma mõtlen seda tasu, mis läheb tegelikult juhendajatele üldhariduskoolides). Me tõstsime seda kolm korda, otsus tehti sellel aastal. Need summad on tegelikult küll endiselt naeruväärselt väikesed, aga vähemalt on sammud astutud õiges suunas. Vastutasuks soovime, et koolidest saadav tagasiside praktika kohta oleks sisulisem, mitte selline, et oli tore laps ja sai tunniga hakkama. Õppekavad reformitakse nii, et me arvestame tööandjate, lõpetanute ja üliõpilaste tagasisidet. Üliõpilastelt tagasiside küsimiseks on olemas IT-süsteem, natuke rohkem tööd on vaja teha tööandjate ja lõpetanutega. Õpetamisviisi muutustest rääkides tuleb öelda, et üks oluline teema, mida on juba varem mainitud ja kuhu ilmselt ka suurem osa sihtfinantseeringust tuleb kulutada, on õppejõudude ja eriti haridusteadlaste kaadri tugevdamine, sh inimeste toomine välismaalt. Me oleme seda katsetanud, aga see ei õnnestunud, kui rääkida mõnest konkreetsest inimesest, kes olid valmis siia tulema, aga, piltlikult öeldes, head naabrid põhja poolt ostsid nad lihtsalt üle. Ainedidaktilise kompetentsuse arendamine seisneb mõnes osas, tuleb tunnistada, tegelikult ka säilitamises, sest pikka aega püsinud kaader on pensionieas. Seal on vaja ilmselt sihikindlat, lausa mõneaastast arengut, kuni me suudame pensionärid asendada nooremate inimestega. Viimane eesmärk, mille saavutamine on plaanis, tuleneb mõnes mõttes taas ministeeriumiga sõlmitavast halduslepingust. See näeb ette, et me hakkame ministeeriumi tellimisel monitoorima õpetajakoolituse, täiendusõppe ja ümberõppe vajalikku mahtu. See on oluline selleks, et selle alusel prognoosida kursusi ja valdkondi ning loomulikult raha, mis peaks minema õpetajate ümber- või täiendusõppele. Ilmselt on see eriti relevantne toimuva üldhariduskoolide reformi taustal, mille tõttu meie arvates selgelt suureneb (aga see on ainult tunne, uuring peab näitama, et suureneb) osa õpetajate ümberõppe vajadus. Mis on toimunud ja mida planeeritakse? Viitasin sellele, et juba selleks aastaks on eraldatud sihtsummad, käesolevaks eelarveaastaks 609 000 eurot teadustöö taseme tõstmiseks ja üle 200 000 euro õppekvaliteedi parandamiseks. Need ei lähe küll täiesti õpetajakoolitusse, aga märkimisväärne osa sellest siiski läheb, sest ülikool peab seda prioriteetseks suunaks. On olemas ühine kutseõpingute ainemoodul (16 ainepunkti), mis hakkab olema kõigis õpetajakoolituse õppekavades, ükskõik mis teaduskonnas või mis erialal õpe toimub. Siiani on selline ühine moodul puudunud. Õppekavades on suurendatud praktika osakaalu 15 ainepunktist 24 punktini. Mitte küll päris kahekordseks, aga siiski. Siin me ootame koostööd koolidega, 14–15-st harjutus- või baaskoolist peaks selle aasta lõpuks tekkima võrgustik. Me katsetame seda praegu Tartu Kivilinna Gümnaasiumi baasil. Sealt saadud kogemuste põhjal teeme lepingud ülejäänud koolidega, kellega eelläbirääkimised on juba toimunud. Meil on kavas korraldada ülikooli ainedidaktikute õppereis välisülikoolidesse. Ilmselt sõidetakse Soome, võimalik et ka Sloveeniasse. Need on suhteliselt väikesed kõrgharidussüsteemid, mida me tahame vaadata ja mille kogemustest õppida. Kindlasti ei tähenda see aga nende töökorralduse ja meetodite üksühest ülevõtmist. Teen taas viite sõlmitavale halduslepingule. Me oleme ministeeriumiga kokku leppinud, et me erinevalt muudest õppekavadest jätkame tasuta osakoormusega õppe pakkumist töötavatele õpetajatele. Ma kordan veel kord, et see on erand, sest üldiselt on osakoormusega õpe kõrgkoolides tasuline või vähemalt on ülikoolidel õigus tasu võtta. Aga õpetajatele on siin tehtud erand. Koostöö Tallinna Ülikooliga tegelikult juba toimub. Me finantseerime sotsiaalfondi toel ühist haridus- ja kasvatusteaduste doktorikooli. Meil on ka mitmed ühised teadusprojektid, mis puudutavad hariduskorraldust. Viimaseks räägin sellest, millised on ülikooli ootused riigile ja ühiskonnale. Palju on räägitud õpetajakutse või -ameti väärtustamisest ühiskonnas. See on asi, mida ülikool saab sõnades igalt tribüünilt toetada, küll aga ei saa me teha kõike seda, mis jääb väljapoole ülikooli. Ülikoolis on väga selgelt näha korrelatsioon: mida suuremad küsimused on tekkinud õpetaja elukutse väärtustamisel, seda nõrgem on nende sisseastujate tase, kes õpetajakoolitusse tulevad. Me loodame siin riigilt tuge. Teen ühe vihje algul väljaöeldud õpetajakoolituse lõpetanute arvule. Viimane uuring, milles süstemaatiliselt käsitleti õpetajaskonda, on pärit aastast 2008. Selle järgi saab aastatel 2008–2016 pensioniealiseks umbes 185 õpetajat aastas, kes põhimõtteliselt võiksid töölt ära minna. Nagu ma enne mainisin, meil on 420 lõpetajat. Viimase viie aasta jooksul on õpetajakoolituses olnud riigi koolitustellimus, kusjuures ülikoolidele on kogu aeg vihjatud, et riigi tellimus on tegelikult väike, ülikoolid võiksid veel rohkem üliõpilasi vastu võtta ja harida. Minu küsimus, mis praegu küll natuke retooriliseks jääb, on pigem see, et võib-olla me koolitame hoopis liiga paljusid inimesi, selle asemel et võtta vastu natuke vähem üliõpilasi, uurida täpsemalt, keda meil vaja on, ja siis oleksime võimelised ehk tõstma ka n-ö sissesaamise lävendit. Kui me praegustes tingimustes tõstaksime sissesaamise lävendit, siis tuleks õppima palju vähem üliõpilasi. Tänan!
Suur tänu teile, austatud rektor! Teile on küsimusi. Mihhail Stalnuhhin, palun!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud härra rektor! Tänavu õpib Eesti koolides 131 000 last. Peaaegu iga viies neist õpib venekeelses koolis, kusjuures neile on kindlustatud õpe emakeeles vähemalt põhikoolitasemel ja gümnaasiumiastmes on emakeelset õpet 40%. Seega on vaja õpetajaid, kes ei valda mitte ainult õppeainet, vaid kes suudavad töötada, arvestades keelelisi iseärasusi ja üldse vene kooli spetsiifikat. Kuidas teie hindate, milline on venekeelsete koolide jaoks õpetajate ettevalmistamise olukord? Millised on põhilised probleemid? Mis meid tulevikus seoses sellega ootab? Mida te soovitaksite riigil selles valdkonnas teha?
Aitäh selle küsimuse eest! Tartu Ülikool õpetab õpetajaid mitmekeelse kooli jaoks põhiliselt Narva kolledžis. Seal õpetatakse nii humanitaar- kui ka loodusaineid. Kui võrrelda, milline on sisseastujate tase ja kui suur on konkurss, et saada õpetajaks, kes suudab õpetada mitmekeelses koolis ehk on võimeline õpetama sama asja ka vene keeles, siis pean tunnistama, et tihti on tung sinna suurem kui näiteks eestikeelsete õpetajakoolituse õppekavade puhul Tartu Ülikoolis. See osa Tartu Ülikooli korraldatavast õpetajakoolitusest, kus õpetatakse ka vene koolide õpetajaid, paistab üldtaustal suhteliselt positiivselt välja.
Tiina Lokk-Tramberg, palun!
Hea küsija, teie aeg!
Aitäh, hea eesistuja! Lugupeetud rektor! Kui ma oma küsimust formuleerisin, pidasin ma rohkem silmas eelkõnelejat, aga ma saan aru, et seda küsimust on võimalik esitada ka teile. Ma tulen tagasi täiendusõppe juurde. Ma ei taha sugugi vähendada baasõppe tähtsust ning kõiki neid reforme ja uuendusi, mida te kavandate ühiselt või eraldi, õpetamaks ülikoolis tulevasi õpetajaid. Kuid mul jäi kõrvus helisema üks fraas eelmise kõneleja ettekandest. Ma tundsin rõõmu, kui ta ütles, et õpetaja elukutse tähendab elupõlist õpet. Täiendusõppe võimalus, selle kvaliteet ja ka motivatsioon, et õppimist jätkata, on, mulle tundub, pärast ülikooli lõpetamist äärmiselt oluline. Ma olen ise sellega kokku puutunud.
Palun küsimust!
Kuidas on teie arvates tulevikus kõigi reformide taustal organiseeritud täiendusõppe finantseerimine, kvaliteet ja õppimise jätkamise motivatsioon?
Aitäh selle küsimuse eest! Nagu ma mainisin, täienduskoolitust saanud inimeste arv on märkimisväärne: ainuüksi Tartu Ülikoolis on täienduskoolitust saanud 12 000 inimest. Me kindlasti ei näe põhjust seda koolitust vähendada, kui jätkub soovi ja turgu. Natuke teine küsimus on finantseerimine. Selle me lepime kokku haridusministeeriumiga. Me ei ole näinud ega kuulnud ministeeriumi soovi vähendada selle tegevuse finantseerimist. Ma olen samal meelel, et täiendusõpe on vajalik. Seda sõltumata sellest, et viidatud 2008. aasta õpetajaskonna uuringu põhjal võib öelda, et õpetajaid, kellel ei ole spetsiifilist haridust selle aine õpetamiseks, mida nad parasjagu koolis õpetavad, on väga vähe, sellist õppetööd on vist ainult 5% kogu õppetöö mahust. Täienduskoolitust vajavad kõik, sest aeg, haridus ja teadmised muutuvad nii kiiresti, et see vajadus on pidev. Me jätkame seda koolitust kindlasti.
Meelis Mälberg, palun!
Aitäh! Austatud rektor! Ka mina oleksin tahtnud esitada küsimuse oma pinginaabrile ja koolivennale, aga küsin nüüd teie arvamust. Õpilaste arv on kahjuks aastakümnetetagusega võrreldes drastiliselt vähenenud, aga õpetajate arv on suurtes piirides jäänud endisele tasemele. Paljudes koolides on õpetajakohad täidetud. Mäletan oma kooliaega, kui 1. septembril koolipere ees alati esitleti ka paari uut noort õpetajat. Te küll põgusalt peatusite sellel, aga ma siiski küsin, mida tuleks teha ja millised võiksid olla mehhanismid, et tagada koolis normaalne verevahetus, aga et säiliks kompetentsus ja järjepidevus. Mida teha, et koolides õpetaksid parimad võimalikud õpetajad?
Aitäh! Kui ma vastan ülikooli rektorina ülikooli nimel, siis ütlen, et ülikool ei saa peaaegu midagi teha. Kui ma panen siia kõrvale selle teadmise, et on plaanis kaotada ka õpetajate atesteerimine (see vist oli selle toimingu nimetus), siis ilmselt jääb üle loota lihtsalt kooli juhi või nõukogu (või kuidas seda nimetataksegi) ja omavalitsuste tarkusele. Tuleb loota, et need otsused ära tehakse. Tegelikult on see üks punkt õige paljudest, kus minu meelest joonistub välja järgmine asjaolu. Meie hariduse korraldamise süsteem on selline, et üldhariduskoolide pidamine on omavalitsuste käes. Seetõttu tuleb leppida selle tarkusega, mille alusel omavalitsus just parajasti kooli peab. Kui seda tarkust ja koolipidamist ei taheta riigi kätte võtta, mis iganes põhjusel, siis on ainus võimalus leppida sellega, kuidas omavalitsused koole peavad. Ma ei näe siin muud võimalust. Ülikoolil on siin samasugused võimalused nagu õpetaja staatuse tõstmisel: me saame igalt tribüünilt ja igal pool rääkida, et see on oluline ja tähtis. Meie poolt vaadates sellega meie tegevus lõpebki.
Urmas Klaas, palun!
Austatud rektor, aitäh ettekande eest! Minu küsimus on konkreetselt Tartu Ülikooli rektorile. Meie ühest kuulamisest koorus välja järgmine mõte. Mõistes õpetajakoolituse õppejõudude töö spetsiifikat, võiks selle töö väärtustamiseks arvestada teadustöö osana nii kõrgkooliõpikute, aga ka üldhariduskooli õpikute koostamist-kirjutamist. Kui õppejõud taas oma ametikohale konkureerivad, võiksid need n-ö publikatsioonidena arvesse minna. Mis te sellest arvate?
Aitäh! See on valdkond, mida me kõigi muude asjade kõrval parasjagu ülikoolis natukene muudame. Ma ütlen alustuseks, et ma ei näe vajadust pidada näiteks üldhariduskooli õpikut teadustööks. Tegelikult see vajadus ka puudub. Küsimus on laiemalt selles, kui palju tunnustatakse sellelaadset tööd õppejõu põhitööna ning arvestatakse näiteks tema tagasivalimisel ja talle palga määramisel. Me vaatame selles kontekstis üle kõigisse akadeemilistesse ametitesse kandideerimise või tagasivalimise tingimusi. Me ei suurenda mitte ainult eestikeelsete õpikute ja õppevahendite osakaalu, vaid teadustöö kõrval suureneb ka õppetöö tähtsus. Tuleb tunnistada, et teadustöö osatähtsus on praegu ilmselt ebaproportsionaalselt suur. Me ei kavatse seda vähendada, aga me kavatseme õppetöö, sh raamatute kirjutamise tõsta samale pulgale, kus on teadustöö. Teise sammu tegelikult oleme juba astunud, aga see hakkab kehtima 1. märtsist, kui ma ei eksi. Me oleme tõstnud kõige madalamate akadeemiliste ametikohtade astmepalku. Nendel ametikohtadel töötab paraku suur osa õpetajakoolituse õppejõududest. Me püüame hoida seda joont, et nende palk, kes alustavad ülikoolis õpetajakoolituse valdkonna õppejõududena, ei jääks alla üldhariduskooli pedagoogi keskmisele palgale, vaid oleks sellest natuke kõrgem.
Priit Sibul, palun!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Austatud rektor! Mil määral käsitlevad Tartu Ülikooli õpetajakoolituse õppekavad erinevaid pedagoogilisi ideoloogiaid või metoodikaid, näiteks Waldorfi pedagoogikat?
Neeme Suur, palun!
Aitäh! See on suhteliselt spetsiifiline küsimus. Ma tunnistan ausalt, et ma täpselt neid mahtusid ei tea. Küll aga sisaldab eespool viidatud kõigi õpetajakoolituse õppekavade ühine alus, pedagoogiline moodul, erinevate pedagoogikakoolkondade teoreetilisi aluseid ja meetodeid. Aga ma ei oska neid proportsioone täpselt öelda. Palun vabandust!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud ettekandja, tänan hea ettekande eest! Nagu me teame, hariduslikud erivajadused on üks väga suur märksõna tänapäeva õpetajatöös. Ka ühiskonna sotsiaalsed pinged tungivad kooli palju rohkem kui seni. Mida te arvate, kui hästi suudab õpetajakoolitus kohaneda selliste tingimustega, kui aina rohkem tuleb tähelepanu pöörata hariduslike erivajadustega lastele ja lahendada sotsiaalseid küsimusi? Kas õppekavad vastavad uutele tingimustele? Kas te suudate neid kohendada? Kas te suudate koolitada õpetajaid, kes saavad hakkama nende uute ülesannetega, mis meie koolides on?
Aitäh! Ma olen kindel, et praegu töös olevad õpetajakoolituse õppekavad vastavad nendele tingimustele, mis erinevad normatiivaktid meile seavad. Need on õpetajakutset ja õpetajakoolitust reguleerivad dokumendid. Õpetajakoolitus hõlmab koolipsühholoogiat, eripedagoogikat ja erivajadustega laste kohtlemist käsitlevaid kursusi. Meil on eripedagoogika osakond, mis seda kureerib. Kui otsida, mis võiks selles valdkonnas olla probleem ja mis võiks paremini olla, siis ma pigem arvan, et probleem seisneb selles, et meil on vähe koole, kus kas eripedagoog, logopeed või erivajadustega lastega tegelemiseks spetsiaalselt koolitatud õpetaja täiskoormuse saaksid. Küsimus on selles, et me peame rohkem koolitama spetsialiste, kellel on mingi aineõpetaja pädevus ja lisaks pädevus töötada kas koolipsühholoogina, logopeedina või erivajadustega laste õpetajana, et kokku täiskoormus saada.
Kadri Simson, palun!
Aitäh, lugupeetud rektor, väga sisuka ettekande eest! Teie ettekandest jäi vähemalt minu arvates kõlama mõte, et õpetajakoolitus on suhteliselt populaarne. Samas olen kuulnud, et mitte kõik, kes riikliku koolitustellimuse abil hariduse kätte saavad, ei lähe õpetajana tööle. See on päris tõsine probleem näiteks maakoolides. Kui maakooli saadakse kooliaasta alguseks noor õpetaja, siis võiks see olla väärt aasta teo nimetust. Ma tean, et on olemas mingid stipendiumiprogrammid noortele õpetajatele, et nad läheksid tööle näiteks Ida-Virumaale. Ma ei ole kuulnud, et oleks selliseid programme, mis soodustaksid seda, et nad läheksid tööle maale. Kas Tartu Ülikoolil on midagi pakkuda, mis võiks õpetaja vähemalt mõneks aastaks maale tööle meelitada? Ma ei pea silmas kohustusliku suunamise taastamist, vaid pigem mingit preemia- või toetusprogrammi.
Aitäh! Tartu Ülikooli nimel võin ma seda küll pakkuda, aga täiesti kindlasti võin öelda, et Tartu Ülikool ise ei hakka panema välja stipendiume, et mõni meie lõpetaja mõnda omavalitsusse tööle läheks. Ma arvan, et probleemi lahendamise ainus võimalus on n-ö präänikumeetod, mitte jõuga suunamine, sundimine jne. Ma arvan, et võimalusi on rohkem. Näiteks võiks siduda maal töötamist õppelaenu kustutamisega või kustutamise tingimustega. Minu arvates võiks eriti just maakohtadesse ja väikestesse koolidesse tööleminekut soodustada see, kui omavalitsus või ministeerium suudaks noorele inimesele näidata karjäärivõimalusi. Kindlasti on karjäär väikeses kohas, maakoolis, lihtsam ja kiirem kui näiteks suures linnakoolis. Võiks kombineerida erinevaid boonuseid. Lisaks tuleb muidugi arvestada palka, mis on ju omavalitsuse poolt vaadates vaba ja võiks olla kehtestatud viisil, mis motiveerib noori sinna tööle minema. Taas, mida ülikool teha saab? Me saame olukorda monitoorida ja me oleme seda alustanud. Me oleme vaadanud, mis lõpetajatega juhtub. Tõsi on see, et suur osa neist ei asu tööle õpetajana või haridussektorisse, on ka muid töökohti. Jah, me vaatame lihtsalt kõrvalt ja jälgime, mis juhtub. Paraku on meie käed suhteliselt lühikesed, muutmaks või koordineerimaks seda, mis toimub omavalitsuste hallatavates koolides.
Urve Tiidus, palun!
Lugupeetud istungi juhataja! Austatud rektor! Kuivõrd on teie arvates probleem see, et koolides on siiski liiga vähe meesõpetajaid? Kui te näete siin mingit probleemi, siis ma küsin, mis on teie isiklik arvamus, kuidas saaks seda olukorda muuta.
Aitäh! Ma arvan, et see on probleem. Naljatamisi öeldakse, et iga kooli tööle läinud mees, kelle eriala on kehakultuur, on kahe aasta pärast kooli direktor. Ma arvan, et on isegi hästi, kui nii juhtub. Mida olukorra parandamiseks ette võtta? Ma arvan, et me käsitleme taas ühte lõigukest suletud ringist. Me saame õpetajakoolitusse rohkem ja paremaid noori meesterahvaid siis, kui õpetajaamet on rohkem väärtustatud. Ükskõik siis, milles see tunnustamine seisneb, kas palgas või mingis muus tunnustuses. Senikaua, kui üle 80% õpetajakoolitusse astujatest on tütarlapsed ja sisseastujad on enamasti eksamitulemuste pingereas tagapool (on ka erandeid, ma ei taha neid solvata, aga keskmine üliõpilane on oma tulemuste poolest selgelt pingerea tagumises otsas), siis niisugune see tulemus ongi. Aga loomulikult peaks koolis olema rohkem mehi, sest õpilastest on ju ligi pooled poisid ja nad vajaksid mehe eeskuju.
Lauri Luik, palun!
Aitäh! Lugupeetud rektor! Mul on küsimus praktika kohta. Ma küll natuke utreerin, aga olen kuulnud noortest õpetajatest, kes on ülikooli lõpetanud ja lähevad klassi ette esimesse tundi ilma igasuguste praktiliste kogemusteta. Nende esimene praktika ongi esimene koolitund. Mis te arvate, kas oleks praktiline viia ülikoolides sisse nõue, et iga pedagoogiks õppiv tudeng õpetaks mingi aja koolis kas või abiõpetajana, näiteks hariduslike erivajadustega laste klassis?
Aitäh! Alustan küsimuse lõpust: me ei saa seada tingimusi, kellena ta töötab, kas just abiõpetajana, või mis klassis. Kui aga teie näitest rääkida, siis minu arusaama järgi ei saa see olla õpetajakoolituse lõpetanud tudeng, sest kõigil neil, kes lähevad põhikooli- või gümnaasiumiõpetajaks, on kohustuslik praktika, mille nad teevad ära ülikoolis. Praktika teise osa, mis tähendab tunniandmist, teevad nad ära koolis. Enamasti on need ülikooliga kokku lepitud harjutuskoolid, kus üliõpilasele on koolist määratud juhendaja, kellele ülikool maksab juhendamise eest tasu. Ma mainisin enne, et me suurendame seda tasu, et meil oleks õigus juhendajalt küsida adekvaatset hinnangut. Ma tunnistan, et ma ei kujuta ette, et see noor inimene võiks olla läbi teinud õpetajakoolituse. Aga ma tean, et koolid võtavad hea meelega tööle näiteks matemaatikuid, kes ei ole õpetajakoolitust saanud. Ma pakun, et teie näites võis olla tegemist mõne noore inimesega, kes läks küll tööle õpetajana, aga minu teadmist mööda ei saa ta olla läbi teinud õpetajakoolituse õppekava.
Austatud rektor, ma tänan teid väga ettekande ja vastuste eest! Palju edu Tartu Ülikoolile! Ma palun ettekandeks Riigikogu kõnetooli Tallinna Ülikooli rektori Tiit Landi!
Lugupeetud istungi juhataja! Head rahvaesindajad! Ma tänan kultuurikomisjoni kutse eest esineda Riigikogu täiskogu ees ja rääkida Tallinna Ülikooli õpetajakoolitusest! See on hea ülesanne. Ma teen seda hea meelega. Tallinna Ülikooli arengukava üks peamisi sihte on tugevdada õpetajate ettevalmistust. Selleks rakendame õpetajakoolituses lisaks kasvatusteaduslikule kompetentsusele ka ülikooli potentsiaali psühholoogias, informaatikas, sotsiaal- ja terviseteadustes. Tallinna Ülikoolil on õpetajakoolituses teatavasti väga pikad traditsioonid. See aga ei tähenda, et meie õpetajakoolitus oleks traditsiooniline, kui mitte öelda arhailine, ega lähtuks tänapäevastest õppimisteadustest. Me teame, et ka kolhoosikord lagunes üle 20 aasta tagasi, ja on nüüdseks saanud ajalooks. Meie traditsioon on see, et meil on õpetajakoolituse valdkonnas suurim kompetentsus. See on meie soov – olla nii tudengite koolitamises kui ka teaduses eesliinil. Me lähtume õpetajakoolituse arendamisel tänapäevastest õppimisteaduste (learning sciences) põhimõtetest. Need on interdistsiplinaarsed ja märksa laiemad, kui me traditsioonilise pedagoogika all oleme harjunud mõtlema. Selleks et ülikoolis oleks võimalik julgemalt ja kiiremini järele proovida uusi, innovaatilisi ja võib-olla natuke teistsuguseid ideid, moodustasime Tallinna Ülikooli selle aasta alguses uue akadeemilise üksuse – haridusinnovatsiooni keskuse. Sellele keskusele seatud eesmärke võib iseloomustada märksõnadega koostöö, interdistsiplinaarsus ja uudsus. Oluline on koostöö üksuste ja inimeste vahel, interdistsiplinaarsus õppe- ja teadustegevuses ning uudsus kõiges, alates tehnoloogiate kasutamisest ning lõpetades katsetatavate õppekavamudelitega. Ma räägin sellest haridusinnovatsiooni keskusest natuke hiljem lähemalt. Kuid mis toimub praegu Tallinna Ülikooli õpetajakoolituses? Tallinna Ülikool valmistab ette õpetajaid kõikidel tasemetel: alushariduse õpetaja, klassiõpetaja, aineõpetaja põhikoolis ja gümnaasiumis, kutseõpetaja ja täiskasvanukoolitaja. Ülikoolis on kolmekümneaastane traditsioon ka koolijuhtide koolitamisel. Me pakume koolijuhtidele võimalust osaleda kvalifikatsioonikursustel. Koolijuhid ja haridusametnikud, kellel on enam soovi õppida, saavad seda teha, valides hariduse juhtimise magistriõppekava. Õpetajaharidus toimub Tallinna Ülikoolis kolmel tasandil. Need on esmaõpe, mis toimub bakalaureuse- ja magistritasemel, teiseks on kutseaasta tugiprogramm algajatele õpetajatele ja kolmandaks täiendusõpe kogu õpetajakarjääri vältel. Esmaõppe lõpetajad alustavad kutseaastat koolis. See on aasta, mida eriliselt toetavad nii ülikool kui ka kool. Mul on hea meel, et Tallinna Ülikooli väljaarendatud kutseaastasüsteem on leidnud palju tähelepanu ja kiidusõnu ka mujalt maailmast, sh meie põhjanaabritelt soomlastelt, keda tuuakse esile kui üht n-ö eduriiki õpetajakoolituses. Viimastel aegadel on saanud populaarseks rahvusvahelised haridusalased võrdlusuuringud. Nende põhjal on välja toodud kolm haridussüsteemide edukriteeriumi. Need riigid, kes saavad siin edulugusid rääkida, on näiteks Singapur, Uus-Meremaa, Soome, Korea (muidugi see Korea, mis asub poolsaare lõunaosas) ning Kanada. Need edukriteeriumid on järgmised. Esiteks, õpetaja. See tähendab õigete inimeste leidmist õpetajaametisse ja tingimuste loomist nende kujunemiseks headeks õpetajateks-juhendajateks. Teiseks, tugispetsialistide süsteemi loomine. Ma pean siin silmas eripedagooge, psühholooge jt. See tähendab suutlikkust tagada iga õpilase õpetamine parimal võimalikul viisil. Kolmandaks, kooli juhtimine professionaalsel tasemel. Seega, siin on kolm tegurit: õpetaja, tugisüsteemid ja koolijuht. Ma keskendun natuke lähemalt neist kahele: õpetajale ja koolijuhile. Samas annan ülevaate, mis toimub nendes valdkondades Tallinna Ülikoolis. Õpetajast rääkides alustame õpetajakoolitusse sisseastujatest. Kui 1990. aastatel oli mure, et õpetajakoolituse lõpetanud üliõpilased ei läinud õpetajana tööle, siis nüüd on mure, et aineõpetajakoolitusse ei ole sisseastujaid. Olukorras, kus õpetajakoolitus ei ole Eestis noorte hulgas populaarne, ongi põhiküsimus see, kuidas leida uusi võimalusi õpetajate järelkasvu koolitamiseks. Ka kõrgharidusreformi kontekstis tekib noortele veelgi enam valikuvabadusi. Seetõttu võib õpetajakoolitusse sisseastujate arv veelgi väheneda. Me teame väga hästi, et ka seni ei ole olnud konkurssi, et õppida õpetajakoolituse tasuta õppekohtadel. Õpetajate palga tõus on loomulikult üks eeldus selleks, et meil oleks õpetajakoolitusse astuvaid noori, kuid õpetaja väga pingeline töö hirmutab ka juba õpetajaks õppijaid koolist eemale. Sel aastal, me teame, tõstis valitsus õpetajate miinimumpalka, kuid ma usun, et see on alles esimene samm õpetaja töö väärtustamisel ning Riigikogu ja valitsuse heaks tavaks ka järgnevatel aastatel saab see, et tõstetakse haridustöötajate palka. Kas tõstetakse 10% aastas või natuke rohkem või natuke vähem, see on eraldi küsimus. Loomulikult otsib ka Tallinna Ülikool võimalusi, et muuta õpetajaks õppimine atraktiivsemaks. Me otsime teid, et õpetajakoolitusse astuksid näiteks majandushariduse, tehnoloogia, sotsioloogia, meedia jne bakalaureuseõppe läbi teinud andekad noored. Näiteks loome uut õppekava mudelit, kus rõhuasetus on just haridustehnoloogial. Selles mudelis on tudengid ise loojad. Koostöös informaatikat õppivate ning Balti Filmi- ja Meediakooli tudengitega õpivad nad õpetajaks uue meedia sisu loomise käigus. Õpetajaamet on üks nendest, kus elukogemus ja sotsiaalne küpsus kindlasti kasuks tulevad. Ka uuringud näitavad, et kuni kolmekümneaastased õpetajad tajuvad õpilasi tihti pahatahtlike ja kiuslikena. Samuti ei taju nad õpilaste käitumise tegelikke motiive. Ka noorte õpetajate töölt lahkumine on suurel määral seotud just emotsionaalse pingega, sh raskustega klassis töörahu hoida ning vanemate kolleegide ja lastevanematega kontakti saada. Eestis on hakanud tekkima trend, kus inimene töötab ühes eluvaldkonnas 10–15 aastat, kuid siis soovitakse elus veel midagi teha, valitakse teine valdkond ja õpitakse uus amet. Miks ei võiks see olla just õpetajaamet? Me arendame selleks ettevalmistusprogramme, kus õpe on praktikaga tihedalt seotud ja võimaldab õpinguid kujundada rohkem individuaalsetest vajadustest lähtuvalt. See tähendab, et õpitakse vaid seda, mis vajaka on, kohustuslik menüü ei ole vajalik. Põhirõhk on siin õppimisel praktika kaudu. Järgnevalt räägin lühidalt muudatustest õpetajate ettevalmistamise protsessis. Selles, et õpetaja roll on muutunud, ei kahtle meist keegi. Me tahame, et õpetaja kujundaks õpilaste üldpädevusi ja sotsiaalseid oskusi ning valmistaks neid eluks ette. See tähendab, et õpetajate ettevalmistuse sisu ja protsess on muutunud ning on ka edaspidi pidevas muutumises. Õpetajate ettevalmistuses on oluline muudatus see, et me siin nagu ka üldhariduses pöörame põhitähelepanu protsessile ja õppija vajadustele, mitte ei püüa kõikehõlmavalt õpetada kõike, mida arvame tulevasel õpetajal töös vaja minevat. Tegelikult on palju olulisem muuta juba väljakujunenud arusaamu õpetajatööst. Tulevane õpetaja, erinevalt väga paljudel teistel erialadel töötavatest inimestest, on juba vähemalt 12 aasta jooksul vaadelnud oma õpetajaid ja nende tööd ning saanud sellega ka ettekujutuse õpetamisest. Neid arusaamu muuta on raske. Lisaks tekib õpetajahariduses pidevalt vajadus lisada õppekavasse uusi teemasid seoses teadusavastustega, muutustega ühiskonnas, digimaailma ja tehnoloogiate arengutega. Eeltoodust lähtuvalt on õpetajate ettevalmistuses esmatähtis protsessi kvaliteet. Õpetajakoolituse põhimärksõnad on kogemine ja katsetamine, analüüsimine ja seostamine, uurimine ja arendamine. Nii tekib tulevasel õpetajal soov ise uurida ja katsetada mitmeid meetodeid õpilaste õpimotivatsiooni hoidmisel ning arendada oma õpetamisoskusi. Nüüd tulen lühidalt tagasi Tallinna Ülikooli haridusinnovatsiooni keskuse juurde, mille me lõime sel aastal. See on just uute ideede genereerimise ja katsetamise koht. Me kasutame selleks ka Euroopa Sotsiaalfondi vahendeid, et varustada keskust kõige tänapäevasemate tehnoloogiliste vahenditega, kaasame välisspetsialiste, koondame noort järelkasvu, kes julgeb mõelda piirideta ja katsetada ka hulle ideid heas mõttes (nimetame neid nii). Haridusinnovatsiooni keskus loob tingimused akadeemiliste üksuste koostööks, mis on üks igipõline probleem õpetajakoolitust pakkuvates ülikoolides. Nüüd aga praktika juurde, mis on õpetajakoolituse üks võtmeküsimus. Kui teoorias kuuldut ei ole võimalik praktikas rakendada või kogeda, siis on selge, et need teadmised tulevikus praktikasse ei rakendu. Mitmed üldhariduskoolid on mõistnud, et nende panus on hädavajalik, ja nad kohandavad oma õppetegevust vastavalt üliõpilaste praktikale. Kuid tihe praktika ja teooria sidumine eeldab veelgi laiemat vastutuse jagamist. Tegevõpetajatest saavad õpetajakoolituse õppejõud, sest just nemad peavad olema tudengite juhendajad, kui need omandavad esmaseid oskusi. See ei tähenda ilmtingimata ülikoolide harjutuskoole, mis olid meil 1970. aastatel, vaid iseseisvaid ja parima juhtimispraktikaga koole, kus on loodud tingimused ka üliõpilaste ja õppejõudude koostööks. Näiteks on mitmes riigis rakendatud mudelit, et ülikoolide õppejõud käivad abiks koolides, kus õpib rohkem õpiraskustega õpilasi. Seal proovitakse uusi õpetamisvõtteid ja luuakse õppematerjale. Tihe koolide ja ülikoolide koostöö eeldab laiemat vastutuse jagamist ja ka lisaressursse. Partnerkoolides peaksid õpetajad kogema parimat juhtimispraktikat ning peaksid olema loodud tingimused ka üliõpilaste ja õppejõudude koostööks. Praktikasüsteemide arendamisel on Tallinna Ülikoolil hea koostöö Tartu Ülikooliga, seda lisaks mitmesugustele koostöövormidele, millest rääkis minu kolleeg rektor Volli Kalm. Edasi natuke koolijuhist või keskkonnast, kus algaja õpetaja tööle asub. Koolikeskkond sõltub teatavasti juhist. Ülikooli poolt vaadatuna on igati tervitatavad muudatused, mida PGS-i raames kavandatakse: koolide suurem vastutus, autonoomia õpetajate motivatsioonisüsteemide loomisel ja tunnustamisel, nende arengu toetamisel. Kui aga anname koolijuhtidele suurema vastutuse, peame tagama ka nende pädevuse. Koolijuhtide kvalifikatsiooninõuded peavad olema rangemad. Usume, et lühiajalistest täienduskoolitustest ei piisa. Näiteks, miks mitte kaaluda juhtimiskompetentsuse omandamist magistritasemel? Magistriõppesse võiksid astuda varem mõnes teises valdkonnas kõrghariduse saanud ja ka juhtimiskogemusi saanud inimesed. Koolijuht vastutab ka tegevõpetaja täiendus- ja ümberõppe vajaduste kindlaksmääramise eest. Alates sellest aastast pakuvad ülikoolid õpetajatele kas riigi või Euroopa Liidu vahendite toel tasuta täiendusõpet. Siin on oluline, et koolid oleksid ülikoolide teadlikud partnerid täienduskoolituse kavandamisel. Kokkuvõtvalt ütlen, et Tallinna Ülikool näeb õpetajaharidust järjepidevana. See ei lõpe kindlasti koos ülikooli lõpetamisega. Lõpetuseks, mida me ootame Riigikogult ja valitsuselt? Esiteks, PGS-i, kutseõppeasutuse seaduse ja teiste regulatsioonide muutmisel ei tohi lubada õpetaja professiooni devalveerumist. Õpetaja peab olema pedagoogilise kõrgharidusega spetsialist, kes mõistab õppija arengut ja õppimise olemust, kes on kompetentne uurimistöös ja on valmis oma töösse suhtuma uurivalt, õppimismeetodeid ja vahendeid arendavalt. Lühiajalise pedagoogilise täienduskoolituse lõpetanud õpetajad võiksid õpetada mõnda valikainet näiteks gümnaasiumis. Teiseks, koolijuhtide kvalifikatsiooninõuete rangemaks muutmine, koolijuhtide pikemaajaline koolitus, miks mitte atesteerimine. Kolmandaks, õpetajakoolituse seadmine üheks prioriteediks ülikoolide rahastamisel. Näiteks võiks lisarahastada õpetajakoolitust kui riiklikult olulist valdkonda, võimaldada stipendiume õpetajakoolituse üliõpilastele, samuti võimaldada tegevõpetajatele välisstažeerimist, mis on väga oluline. Neljandaks, partnerkoolide staatuse reguleerimine ja lisarahastuse tagamine, kuna üliõpilaste kaasamine õppeprotsessi nõuab lisavahendeid ja on koolidele täiendav rahaline kulutus. Samuti on rangemad nõuded praktikat juhendavatele tegevõpetajatele, millest tuleneb ootus, et saadakse kõrgemat töötasu. Ka kooli juhtimine peaks partnerkoolis olema kõrgel tasemel, kuna üliõpilast mõjutab kogu organisatsiooni kultuur. Viiendaks, õpetaja positsiooni ja maine paranemise toetamine, sh jätkuv palgatõus. Mida teeme meie, Tallinna Ülikool? Me esiteks loome paindlikke võimalusi õpetajahariduse omandamiseks, sh saab iga õpetajakoolituse lõpetanu ühe kõrvalaine õpetamise oskuse. Teiseks loome atraktiivsemaid õppekavasid, et uusi sihtrühmi õpetajakoolitusse tuua. Kolmandaks arendame haridusinnovatsiooni keskust, kus katsetame uusi õpetamismeetodeid, õppematerjale ja tehnoloogiaid. Neljandaks tähtsustame ning teeme teadus- ja uurimistööd. Nii nagu me ootame tegevõpetajalt, et ta uuriks ja katsetaks uusi meetodeid, on ka ülikooli jaoks ülimalt oluline teadustöö ja doktoriõpe. Lõpetuseks ütlen, et Tallinna Ülikool teadvustab oma vastutust ja me oleme valmis seda kandma. Aitäh!
Austatud rektor, suur tänu teile ettekande eest! Teile on küsimusi. Kaja Kallas, palun!
Aitäh! Austatud rektor! Te rääkisite üliõpilaste liikumisest ülikoolist koolidesse ja peatusite põgusalt sellel, kuidas kaasata sellesse õppeprotsessi praktikuid või kuidas võiks toimuda teisesuunaline liikumine, et praktikud läheksid õpetama ülikooli. Kas te saate natuke täpsemalt rääkida, kuidas see süsteem toimib, et koolide parimaid praktikuid ülikooli õpetajaõppes ära kasutada? Kas sellel süsteemil on mingeid vajakajäämisi ja kuidas on korraldatud selle rahastamine?
Aitäh küsimuse eest! See on väga oluline küsimus. Tuleme nüüd praktika juurde, mis, nagu me oleme korduvalt siin saalis kuulnud, on üks võtmeküsimus. Ma mainisin, et 1990. aastatel või isegi veel varem, 1970. aastatel olid olemas nn harjutuskoolid. Ka praegu on sellised koolid olemas, näiteks Tallinna Ülikoolil on üle 20 lepingulise partnerkooli. Ma viitasin sellele, et kui ülikooli lõpetanud algaja õpetaja läheb kooli, siis ülikoolid ootavad, et mõni õpetaja hakkab vastset lõpetanut toetama ja juhendama. See süsteem praegu toimib. Aga me ootame riigilt, et partnerkoolide staatust reguleeritaks. Siin on oluline ka lisarahastus, sest see on koolidele täiendav rahaline kulutus, nad vajavad selleks lisaressursse. Kujutame näiteks ette, et me saadame õpetaja maakooli, kus kõigil õpetajatel on suur koormus. See vajab eraldi reguleerimist ja lisaressursse.
Ülo Tulik, palun!
Aitäh, lugupeetud istungi juhataja! Lugupeetud rektor! Minu hea kolleeg Tõnis Lukas andis mulle kätte pedagoogikakandidaat Peep Leppiku töö 1999. aastast, kus räägitakse ka koolide elujõulisusest Kagu-Eestis. Lubage, et ma tsiteerin siit ühte lõiku: "Ka õpetajate ettevalmistus peaks hakkama tunduvalt rohkem arvestama regionaalset aspekti. Õpetajatöö iseärasused suures Tallinna kesklinna koolis ja näiteks Pikasillas või Pikakannul on täiesti erinevad. Kahjuks pole tänapäeva kitsalt spetsialiseerunud õpetajad taoliseks tööks ääremaadel valmis." Minu küsimus on see: kas täna, 13 aastat hiljem, võime öelda, et õpetajate ettevalmistamisel arvestatakse regionaalset aspekti? Teiseks, te rääkisite koolijuhtide tähtsusest. Me kaotasime mitte väga ammu koolijuhtide tähtajalised lepingud. Kas see oli õigustatud samm?
Aitäh küsimuse eest! Kõigepealt, kas me arvestame regionaalset aspekti? Ma kardan, et me ei arvesta seda. Kas tuleks arvestada? Tõenäoliselt tuleks. Ka ma ise olen pärit Kagu-Eestist ja alustasin oma haridusteed Võrus. See oli küll eelmise riigikorra ajal. Aga jah, ma usun, et kindlasti tuleks regionaalset aspekti arvestada. Kuidas me seda teeme, see on väga spetsiifiline küsimus. Ma ei hakka praegu sel teemal filosofeerima. Ma usaldan spetsialiste. Teine küsimus oli koolijuhtide atesteerimise kohta. Kas tähtajaliste töölepingute kaotamine oli mõistlik? See on minu isiklik arvamus, aga ma arvan, et oli. Nagu ma viitasin, me peaksime tulevikus seadma koolijuhtidele rangemaid nõudeid, näiteks neid atesteerima. Kuigi ma ei oska öelda, kas tööseaduste kohaselt on mõistlik tähtajaline või tähtajatu tööleping. Tähtajaline tööleping ei ole vist Euroopa Liidu seadustega kooskõlas.
Paul-Eerik Rummo, palun!
Suur tänu! Lugupeetud rektor! Te nimetasite oma ettekandes põgusalt informaatikat kui õpetajakoolituse üht komponenti. Kas te räägiksite selle punkti natuke pikemalt lahti? Kui oluliseks te peate õpetajate infotehnoloogilist pädevust? Kas te peate oluliseks õpetajate valmisolekut teha kaasa internetipõhises õppes? Kui te peate seda oluliseks, kas siis teie ülikoolil on sellel pinnal mingisugust koostööd näiteks infotehnoloogia kolledžiga?
Aitäh! Loomulikult pean mina isiklikult (ma arvan, et enamik meist peab) väga tähtsaks, et õpetajatel oleks infotehnoloogilisi oskusi. Me elame maailmas, kus valdav osa infost saadakse internetist. Info saamiseks on olulised mitmesugused infotehnoloogilised vahendid. Haridustehnoloogia, just nimelt informaatika ja laiemalt ka infotehnoloogiliste vahendite kasutamine õpetajakoolituses on väga oluline. Ma mainisin, et Tallinna Ülikool teeb koostööd Balti Filmi- ja Meediakooliga. Infotehnoloogia kolledži kohta võib öelda, et meil on küll koostöö olemas, aga see võiks olla natuke parem. Mina isiklikult arvan, et informaatikat, näiteks natuke pehmemas vormis, või laiemalt võttes arvutiteadusi peaks õpetama kõikides ülikoolides, mitte ainult tulevastele õpetajatele, vaid ka kõikidele teistele üliõpilastele.
Palun, kolleeg Urmas Klaas, teine küsimus!
Suur aitäh! Austatud rektor, suur tänu väga põhjaliku ettekande eest! Mul on väga hea meel kiita Tallinna Ülikooli nende algatuste eest, mida te õpetajahariduses teete. On mainitud haridusinnovatsiooni keskust ja reaalainete õpetajate õppekava mudelit RÕÕM. Need on väga head ja olulised uuendused. Kui ma teid kiidan, siis ei saa keegi mind milleski süüdistada. Kui ma kiidaksin Tartu Ülikooli, siis öeldaks, et ma eelistan oma kunagist ülikooli. Aga Tallinna Ülikoolile võin ma jagada siirast kiitust. Te olete väga õige teemana toonud selgelt välja koolijuhi vastutuse. Tõepoolest, koolijuhi vastutus selle eest, et õpetaja tahaks koolis töötada ja koolikeskkond oleks motiveeriv, üha suureneb. Aga minu küsimus on järgmine. Kas te valgustate natuke, kuidas käib ja on käinud vastutusvaldkondade jagamine uue kõrgharidusreformi valguses Tartu ja Tallinna Ülikooli vahel just õpetajahariduse valdkonnas?
Palun, kolleeg Kaia Iva!
Kõigepealt tänan kiituse eest! Kiitust on alati hea kuulda, küll aga tähendab kiitus ka loomulikult vastutust. Nüüd vastutusvaldkondadest. Nagu kolleeg Volli Kalm mainis, praeguste plaanide järgi natuke rohkem kui nädala pärast kirjutavad ülikoolide esindajad ning haridus- ja teadusminister alla uutele tulemus- ja halduslepingutele. Halduslepingutes on sätestatud jagatud vastutusvaldkonnad. Praegu näiteks õpetajakoolituses ja kasvatusteadustes Tallinna Ülikool ja Tartu Ülikool seda vastutust jagavad. Kuidas see hakkab tulevikus täpselt olema, see on järgneva aasta teema. Halduslepingus on kirjas, et ülikoolid (see ei puuduta ainult kasvatusteaduste või õpetajakoolituse valdkonda, vaid ka teisi valdkondi, mida ülikoolid jagavad) räägivad läbi ja lepivad 1. märtsiks 2014 kokku tööjaotuse. Me oleme Tartu Ülikooliga neid vestlusi juba alustanud, aga need arutelud peaksid toimuma mitmel tasandil. See, et rektorid omavahel räägivad, on loomulik ja tore, aga kõigepealt võiksid läbi rääkida tegevõppejõud ja praktikud. Mul on hea meel tunnistada, et Tallinna Ülikooli ja Tartu Ülikooli kasvatusteadlastel on tihe koostöö, mis väljendub mitmetes projektides. Volli Kalm nimetas doktorikooli, mina nimetasin ka teisi projekte. Me räägime läbi eri tasemetel ja hiljemalt järgmise aasta 1. märtsiks peame ministeeriumile esitama konkreetse tööjaotuse. Aga ma ei tahaks sündmustest ette rutata.
Aitäh! Austatud rektor, suur tänu põhjaliku ettekande eest! Mul on hea meel märkida, et ma ise olen lõpetanud Eduard Vilde nimelise Tallinna Pedagoogilise Instituudi. Otsuse asuda just sellesse kõrgkooli õppima ja saada õpetajaks tegin ma põhikooli lõpus. Ma arvan, et see oli üks väga hea otsus. Küll aga oli mul võrdlemisi kurb näha seda, kui ühel hetkel sai pedagoogikaülikoolist lihtsalt Tallinna Ülikool. Ma arvan, et just pedagoogikapool on selle kõrgkooli au, uhkus ja tuum. Kas te olete selle peale mõelnud või millised on teie ülikooli kavad selles osas, et tuua rohkem nähtavale seda poolt, mis minu arvates võiks olla lipulaev? Kuigi see sõna "pedagoogika" on ülikooli nimest kadunud, siis kuidas tuua seda teemat rohkem nähtavale, et ka ühiskond mõistaks, et see on oluline ja väga tähtis?
Aitäh! See on oluline küsimus. Mina isiklikult ei tähtsustaks üle lihtsalt nime, seda, kas nimes on sees sõna "pedagoogiline" või ei. Kui me vaatame sisu, siis Tallinna Ülikoolis õpetatakse ka palju muud, seal ei toimu ainult õpetajakoolitus, ja seal tehakse ka muid teaduslikke uurimistöid, mitte ainult kasvatusteaduslikke uurimusi. Ma arvan, et see ongi tänapäeva trend. Me teame, et ka Helsingi ülikoolis toimub õpetajakoolitus. Minu eelmise alma mater"iga, Stockholmi ülikooliga, liideti 2008. aastal Stockholmi nn lärarhogskolan ehk õpetajate kõrgkool, et tuua kokku õpetajakoolituse spetsialistid ja didaktikud ning siduda neid ainete õpetamisega. Nimes ei näe ma probleemi, küll aga olen nõus, et Tallinna Ülikool on tõesti pärast nimemuutust võib-olla rohkem arendanud teisi alasid ning kasvatusteadused ja õpetajakoolitus on natuke tagaplaanile jäänud. Kuid ma ütlesin oma ettekande alguses, et Tallinna Ülikooli arengukava üks strateegiline eesmärk on õpetajakoolituse arendamine. Me teadvustame Tallinna Ülikoolis oma vastutust ja oleme valmis seda kandma. Ma loodan, et lähiaastatel me kõik seda tunnetame.
Palun, kolleeg Neeme Suur, teine küsimus!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud rektor, tänan minagi teid hea ettekande eest! Te rääkisite palju praktika ja pedagoogilise hariduse omavahelisest suhestamisest, ülikooli ja koolide koostööst, praktika toomisest ülikooli ning ülikooli viimisest koolidesse. Millist rolli te näete selle jutu valguses ülikoolide regionaalsete kolledžite võrgustikul?
Aitäh küsimuse eest! Ma näen ülikoolide regionaalsetel kolledžitel olulist rolli. Tuleme tagasi regionaalaspekti juurde. Oluline on üksteisele füüsiliselt lähemale viia ülikool, kus antakse õpetajakoolitust, ja koolid. Ma pean regionaalseid kolledžeid siin väga oluliseks. Tartu Ülikooli Narva Kolledž on väga oluline ka venekeelse õppe seisukohalt. Teatavasti on Tallinna Ülikoolil kaks regionaalset kolledžit, üks Haapsalus ja teine Rakveres. Kuna tegemist on eraldi üksustega, mis asuvad Tallinnast eemal, siis kuulub küsimus pigem haridusökonoomika valdkonda. Ka Tallinna Ülikooli peamajas töötavad õppejõud käivad õpetamas regionaalsetes kolledžites. See on väga oluline. Ma pean kolledžeid väga vajalikuks.
Palun, kolleeg Laine Randjärv!
Aitäh! Austatud rektor! Ma laiendan natuke kolleeg Kaia Iva küsimust, teise nurga alt küll. Eelmisel sajandil ja eelmise riigikorra ajal oli praegune Tallinna Ülikool pedagoogilise suunitlusega. Tol ajal oli ta selles nišis kõige olulisem kõrgkool. Nüüd öeldakse, et väikesesse Eestisse ei mahu ära liiga palju sarnase suunitlusega kõrgkoole. Õpetajakoolituse nišš on Tallinna Ülikoolis ilmselgelt väga tugev. Võib-olla ei olekski vaja seda koolitust Tartu Ülikoolis dubleerida, sest Tartu Ülikool on pigem klassikaline ja teadussuunaga ülikool. Aga kunagi õpetati Tallinna Ülikoolis kultuurharidust. Ma tean, et ka praegu õpetatakse seal dirigeerimist. Siin on ka dubleerimist Eesti Muusika- ja Teatriakadeemiaga. Missugune võiks olla selles valdkonnas koostöö muusikaakadeemiaga, et see tegevus oleks rohkem koondatud?
Aitäh! Ma tulen tagasi jagatud vastutusvaldkondade juurde ehk peagi allkirjastatavate halduslepingute juurde. Halduslepingu projektis on kirjas, et Tallinna Ülikool ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lepivad samamoodi 1. märtsiks 2014 omavahel kokku tööjaotuse, kuidas me näeme tulevikus muusika õpetamist (dirigeerimine, klaverimäng, samuti muusikapedagoogika). Kindlasti toimuvad lähema aasta jooksul nendes valdkondades läbirääkimised. Ma ei taha ajas ette rutata, aga kindlasti on igati mõistlik, et me räägime läbi ja lepime kokku nii Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kui ka Eesti Kunstiakadeemiaga.
Palun, kolleeg Priit Sibul, teine küsimus!
Aitäh! Austatud rektor! Minu meelest tekkis siin väikene vastuolu. Ma kuulasin teie ettekannet. Te rääkisite ootustest õpetajakoolitusega seoses ja seal tehtavatest muudatustest ning rõhutasite üldoskuste olulisust. Kui me käisime komisjoniga teie ülikoolis, siis jäi mulle pigem mulje, et ülikoolis peetakse olulisemaks ikkagi ainealast ettevalmistust. Kas te saate täpsustada, kummal puhul ma eksisin? Kas mulle jäi vale mulje ülikoolis või praegu teid kuulates?
Aitäh küsimuse eest! Ma vastan niimoodi, et loomulikult on mõlemad olulised. Me ei saa öelda, et me vajame ainult pedagoogilisi oskusi, mitte ainetundmist, või me peame oluliseks ainult ainealaseid teadmisi ega tähtsusta pedagoogilisi oskusi. Ma pidasin silmas seda, et mõlemad on olulised. Kuidas me selle saavutame, et tulevane õpetaja valdaks mõlemat? Ennekõike praktika abil. Me võime teoorias olla tugevad, aga kui me ei ole üritanud rakendada seda teooriat praktikas, siis see jääbki ainult teooriaks.
Palun, kolleeg Kaja Kallas, teine küsimus!
Aitäh! Austatud rektor! Võib-olla on see võhiku küsimus, aga ma ikkagi küsin. Kuna me oleme Euroopa Liidu liikmesriik, siis huvitab mind, kas õpetajaks õppijate praktika toimub ainult Eestis. Kas on võimalik, et muudest Euroopa Liidu riikidest tulevad õpetajad praktiseerima Eesti koolidesse? Kui on, siis kui suur probleem on sellisel juhul keeleoskus?
Aitäh küsimuse eest! Pean tunnistama, et ma ei tea, millist arvu võiks siin nimetada. Ma mainisin mitmesuguseid uuringuid. Me oleme võrrelnud end teiste riikidega. Näiteks võivad Lõuna-Korea, Uus-Meremaa, Singapur, Soome ja Jaapan rääkida edulugusid. Me kindlasti õpime nendelt. Kui me räägime praktikast, siis me vaatame, kuidas see nendel on korraldatud. Me peame kindlasti, ka kolleeg Volli Kalm nimetas seda, tooma teistest Euroopa Liidu riikidest meile õpetamisprotsessis osalevaid õppejõude. Näiteks õpetavad kaks Soome professorit Euroopa Liidu DoRa programmi toel Tallinna Ülikooli Kasvatusteaduste Instituudis. Selline parimate kogemuste vahetamine on väga oluline. Mis puudutab tudengite vahetust, siis küsimus on õppekeeles, selles, mis keeles me õpetame. Kuna me valdavalt valmistame eesti keeles ette õpetajaid, kes õpetavad meie emakeeles, siis tekib siin keelebarjäär.
Suur tänu, härra rektor, ettekande ja küsimustele vastamise eest! Ma palun ettekandeks kõnepulti haridus- ja teadusminister Jaak Aaviksoo!
Lugupeetud eesistuja! Head kolleegid, poliitilised ja akadeemilised! Mulle valmistab heameelt see tähelepanu, mida sellele olulise tähtsusega riiklikule küsimusele on osutanud nii siin Riigikogu saalis viibijad kui ka tuhanded inimesed, kes jälgivad selle istungi ülekannet interneti teel. Usun, et õpetajaameti ja institutsiooni sisustamine on tõepoolest strateegilise tähendusega kogu riigi ja rahva kestmisele. Sellega ma üldise sissejuhatuse lõpetan ja lähen küsimuse juurde, mida minu meelest küll servapidi puudutati, aga mille tuumani võib-olla päriselt ei jõutud. Sellest suurejoonelisest sissejuhatusest hoolimata arvan ma, et tasuks pingutada selle nimel, et leitaks üles tõelised kitsaskohad, mis õpetajakoolituses on, ja tehtaks selgeks, kuidas nendest üle saada. Targad inimesed ütlevad, et 80% edust tagab 20% vastuvõetud otsustest. Meie tarkus võikski seisneda selles, et nendest kümnetest kui mitte sadadest headest ettepanekutest, mis õpetajakoolituse kohta on tehtud juba varem, aga ka siin saalis, sõeluda välja need sammud, mis asja oluliselt muudavad. Enne kui midagi muutma asuda, on minu arvates alati mõistlik olla kindel selles, kus me oleme. Ma kutsun kõiki asjaosalisi üles pigem uhkust tundma selle olukorra üle, mis Eesti hariduses valitseb, ja kohatise halaga mitte liiga tegema ei Eesti koolile, õpetajatele ega õpilastele. Vähegi eemalt ja erapooletumalt vaadates on Eesti hariduses asjad päris hästi. Ka need etteheited, mis siin saalis kõlasid nii mõnegi kolleegi suust, olid ilmselt poliitiliselt motiveeritud, mitte sedavõrd pedagoogikat ja haridust puudutavalt lõpuni läbi mõeldud. Aga ka see on osa meie igapäevasest poliitilisest kultuurist. Ometigi loodan ma, et me oskame hinnata seda, mis on tehtud ja mida ka praegu tehakse. Õpetajakoolitusest rääkides meenutati uuringut, mis tehti 2008. aastal ja millele tuginedes võeti vastu "Eesti õpetajahariduse strateegia 2009–2013". Enamik siin saalis seni kõlanud ettepanekutest on selles dokumendis kirjas ja olulises osas neid ka realiseeritakse või on nad juba realiseeritud, nii hästi või halvasti, kui osapooled on seda osanud. Selles mõttes ei ole me täna põhimõtteliselt teistsuguses olukorras kui 2008. aastal, kui õpetajahariduse strateegia vastu võeti. Hea kolleeg Urmas Klaas osutas vajadusele Riigikogu tasemel kokku leppida hariduspoliitika alused kui raamdokument hariduspoliitika kujundamiseks. Seda mõtet võib mõelda, aga mõtlema peaks kiiresti ning üsna laialdasel poliitilisel ja ühiskondlikul baasil, sest me oleme praegu olukorras, kus üsna suure konsensusega on kokku lepitud vajadus koostada elukestva õppe strateegia. Valitsus on vastava otsuse vastu võtnud, haridusministeerium selle otsuse alusel tööle asunud ja juba jooksva aasta sügiseks peaks see strateegia valmis saama. Nii et kui otsustada kiiresti, et me vajame strateegia asemel poliitika aluseid, ja asendada strateegia mõne muu, oluliselt täidesaatvama iseloomuga dokumendiga, siis on seda võimalik teha, võib-olla ka juba Riigikogu menetluses oleva põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse menetlemise käigus. Tahan kindlasti peatuda veel ühel asjaolul, millele viitas Volli Kalm ja mille peale tasuks mõelda. Tartu Ülikooli, nagu ma kuulsin, lõpetas 420 õpetajakoolituse või õpetajahariduse saanud inimest. Ülikoolides õpib õpetajaks 5000 noort. Meil on 15 000 õpetajat. Seega on meil ainult kolm korda vähem õpetajaameti õppijaid kui õpetaja ametikohti. Õpetaja ametikohti on meil üks iga kümne õpilase kohta. Igal aastal pensioneerub 1200 õpetajat. Mul on raske mõista väidet, et meil ei ole õpetajaamet populaarne, vähemasti õppimise mõttes. Me valmistame ette rohkem õpetajaid, kui me de facto vajame. Ei ole välistatud, et me sisuliselt vajaksime muidugi rohkem õpetajaid. Aga miks nõudlus noorte või uute õpetajate järele ei ole tegelikkuses nii suur, nagu see olla võiks, on väga sisuline küsimus. Meil ei ole täitmata õpetaja ametikohti või kui on, siis väga vähe. Osutan ühele probleemile, millest me minu arvates kahjuks oleme mööda vaadanud. Heas usus oleme määratlenud õpetaja ettevalmistuse nii kitsalt, et meie väikesed koolid ei suuda paljudele õpetajatele pakkuda täiskoormust. Osaline koormus ei meelita tõepoolest inimesi ametis jätkama. Seetõttu on mõistetav, miks osalise koormusega õpetajakohti tihti täidavad pensionile jäänud õpetajad, kes osalise sissetuleku kompenseerivad pensioniga ja sellisel moel teenivad piisavalt elatist, et seda ametit edasi pidada. Hoolimata kriitikast ja rahulolematusest ei näe me massilist lahkumist õpetajaametist. Ka selle tõsiasja üle peaks mõtlema. Kindlasti ei tasu alahinnata või kahe silma vahele jätta seda, et need, kes on õpetajaameti valinud, hindavad seda ametit kõrgelt. Järelikult ei ole meil ka õpetajate ettevalmistusega mitte kõige halvemad lood. Ehkki on ka pettunuid, aga missuguses ametis ei oleks. Õpetajaametis pettunuid on vähem kui enamikul erialadel, mida me oma ülikoolides õpetame. Nii et see, kui suur on tegelik vajadus õpetajate järele ja miks noori läheb koolidesse vähem, kui me sooviksime, on keerulisem küsimus kui ainult õpetajaameti staatuse ja ebapopulaarsusega seonduv. Ka täienduskoolitusega on meil tegelikult olukord ju palju-palju parem kui enamikul erialadel. Andku head kolleegid siin saalis andeks, aga kes teist saab rõõmustada meid selle teatamisega, et eelmise aasta jooksul käis ta kahel ametlikul täienduskoolitusel? Aga Eesti õpetajad käivad igal aastal statistiliselt võttes kahel täienduskoolitusel. Jah, meie täienduskoolituse süsteem ei ole rahuldav, ka sisuga ollakse kohati rahulolematud. Aga sellestki hoolimata võib öelda, et kõikide ametialade hulgas on õpetajate täienduskoolituse süsteem üks terviklikumaid, süsteemsemaid, kõige laiema katvusega. Ehkki, tunnistan ausalt, ka mina arvan, et see on kaugel ideaalsest, isegi lubamatult kaugel. Nüüd õpetajahariduse kvaliteedist. Uurides õpetaja staatust rahvusvahelises võrdluses juba meenutatud TALIS-e uuringu kaudu, on jõutud järeldusele, et Eesti õpetaja teab, kuidas võiks ja peaks. Kas ta seda ka teha oskab, selle kohta me midagi kindlat väita ei saa. Küll aga teame, et praktikas ei rakenda ta neid oskusi, mida ta on omandanud, olgu siis alusettevalmistuses või täienduskoolituses. Mis on selle põhjus? Kas motivatsioon või koolikultuur? Kui nii, siis ei ole probleem mitte õpetajate ettevalmistuses, vaid hoopis milleski muus – haridus- ja koolikorralduses. Üks kesksemaid küsimusi, millel paraku puudub hea, usaldusväärne ja tõendipõhine analüüs, on see, kas õpetajate erialase ja ametialase ettevalmistuse tasakaal on mõistlik. Tundub, et erialasele ettevalmistusele on pandud suuremat rõhku kui ametialasele. Vähemasti on niisugune häälekas seisukoht. Kas seda kinnitaksid ka uuringud, selle kohta on mul raske midagi öelda. Usun, et selles selgusele jõuda on kindlasti vajalik. See aitaks meie õpetajaharidust edasi laiemas plaanis. Seda kõike kokku võttes olen vähemasti mina jõudnud arusaamale, et enne kui asuda otsima võluvõtmekest õpetajakoolituse jaoks, tasuks ikkagi pühendada tähelepanu hariduskorralduse ja koolikorralduse tänapäevastamisele ning selle sees toimivate motivatsioonimehhanismide mõistmisele ja ümberkujundamisele. Oleme püüdnud seda haridusministeeriumi initsiatiivil teha ning mõndagi sellest oleme põhikooli- ja gümnaasiumiseadusesse sisse kirjutanud: koolijuhi rolli suurendamine, koolijuhile vastutuse panemine tervikliku kooli kujundamise eest ja õpetajaameti muutmine nii, et kitsalt tunniandmisel põhinevast motivatsioonisüsteemist arendataks välja terviklik ametivastutuse süsteem. Midagi tahan ma veel sõnastada, enne kui lõpetan. Usun, et võiksime õpetajate baasettevalmistuses usaldada ülikoole ka siis, kui me oleme kriitilised nende tegevuse mõningate väljundite suhtes. Hoolimata kriitikast ei ole kuskil suuremat pädevust kui Tallinna Ülikoolis ja Tartu Ülikoolis. Võiksime rohkem usaldada ka koole, kasvatades nende vastutust tervikliku koolikultuuri eest. Paljud otsused, mis puudutavad õpetajate praktilist tegevust, on eelkõige koolijuhi langetada. Usaldus koos nõudlikkusega koolijuhi vastu parandab kindlasti meie koolide igapäevast pedagoogilist tegelikkust. Nüüd ühest kesksest küsimusest, mille kohta Riigikogul tuleb ilmselt langetada oma otsus ja mida siin on käsitletud veidi vastandlikest seisukohtadest lähtudes. Hea kolleeg Tiit Land väitis, et me peaksime olema seisukohal, et õpetajaamet eeldab pedagoogilist kõrgharidust. Ometi teame, et viimase aja kooliuuenduses ja õpetajaskonna uuendamisel on kõige edukam projekt olnud "Noored kooli!", mis lähtub põhimõtteliselt teistsugusest lähenemisest. Olen ise seda meelt, et me võiksime sellest kogemusest õppida ja suunduda rohkem kutsesüsteemi usaldamise suunas, eemale formaalharidusliku komponendi ületähtsustamisest. Moodsas ühiskonnas ei valda õpetaja teadmiste monopoli. Tähtsad on õpetaja isikuomadused: oskus vaimustada, pakkuda motivatsiooni mitmete ainete õppimiseks ning võimalust jälgida teda ka kui isiksust. See on kindlasti laiendanud nende inimeste hulka, kes võiksid meie koolides õpetajana edukalt hakkama saada. Nii et arutelu, kas avada õpetajaamet ka ilma pedagoogilise kõrghariduseta spetsialistidele, võiks jätkuda PGS-i raamides. Viimase kahe sekundi jooksul tahan tänada kõiki, kes tänase päeva teokssaamisesse on oma panuse andnud, eriti neid, kes siin saalis on arutelust aktiivselt osa võtnud. Aitäh!
Suur tänu, härra minister! Alustame küsimuste esitamist. Palun, kolleeg Laine Randjärv, teine küsimus!
Suur tänu! Austatud minister! Ma jätkan teie viimast mõtet. Haridus- ja Teadusministeeriumi valdkonda kuuluvad lisaks põhi- ja gümnaasiumiharidusele ka kutseharidus ja huviharidus. Üldiselt on täna kõike seda arutatud traditsioonilises, justkui tavalise kooliõpetaja kontekstis. Toon näite muusikaakadeemiast, sest tunnen seda valdkonda kõige paremini. Seal koolitatakse palju interpreete. Samal ajal on Eesti Muusikakoolide Liit mitu korda kurtnud, et ollakse hädas pedagoogilise suunaga just huvihariduse kontekstis. Kelle vastutusala see on? Kes seda peaks koordineerima? Kui see on ainult muusikaakadeemia pädevuses ja nad ei ole kümnete aastate jooksul suutnud sellega hakkama saada, siis kuidas sellele tähelepanu pöörata, et kutseharidus või huviharidus saaks ka siiski oma pedagoogilise suuna ja jõu?
Huvijuhte valmistatakse ette mitmes kõrgkoolis. Mis puudutab muusikapedagooge, kes õpetavad muusikakoolides, treenereid, kes töötavad spordikoolides, või kunstiõpetajaid, kes töötavad kunstikoolides, siis see mehhanism iseenesest on olemas, neid inimesi valmistatakse ette. Küsimus on pigem selles, kas neid on piisavalt. Teine küsimus on see, kas see kvaliteet, mida me suudame tagada, on vastuvõetav. Ma saan aru, et siin on põhjendatud kriitikat nii kvantiteedi kui ka kvaliteedi pärast. Mis puudutab kvantiteeti, siis paljudel juhtudel tehakse lihtsustatud järeldus, et kui meil on midagi puudu, siis järelikult haridussüsteem seda piisavalt ei paku. Mina kuulun nende inimeste hulka, kes usuvad, et kui millestki on tegelikult puudus ehk kuskil on tühi koht, siis probleem ei ole selles, et inimesi ei valmistata ette, vaid probleem on selles, et puudub motivatsioon. Alustada tuleks motivatsioonist. Huvikoolide pedagoogide motivatsiooni tagamine on kitsaskoht. Enamik kohalikest omavalitsustest kas ei väärtusta seda tööd piisavalt või puuduvad neil objektiivsed võimalused selliste tingimuste loomiseks, mis motiveeriksid inimesi seda ametit valima. Kindlasti, kui on olemas motivatsioon ja kui inimesed tahavad seal töötada, kui me oleme suutnud sellise olukorra luua, siis on järgmine küsimus, kas meil on küllalt ettevalmistusega inimesi. Praegu ei ole ma valmis sellele küsimusele ühest vastust andma, sest ma lihtsalt ei tea, kust king kõige rohkem pigistab. Aga kindlasti on huvihariduses probleemid kohati tõsisemad kui üldhariduses. Sellise üldise hinnanguga olen ma nõus.
Palun, kolleeg Kaia Iva, teine küsimus!
Aitäh! Täna on mõnel juhul põgusalt peatutud palgaprobleemil. Töötasu on kahtlemata üks oluline põhjus nii selle eriala valimisel kui ka sellesse ametisse jäämisel. Austatud minister, mina tahan teid tänada eelkõige selle eest, et te olete väga sihikindlalt ja järjekindlalt seisnud selle eest, et õpetajate palk tõuseks, et see ei oleks mitte ühekordne rahasüst, vaid haridussüsteem oleks nii üles ehitatud, et palgatõus oleks jätkusuutlik. Seda üllatavam oli mul täna hommikul ühest raadiointervjuust kuulda väidet, et riik on lubanud panustada sel aastal 11% rohkem palgaraha, aga tegelikult on pigem olukord, kus õpetaja saab juurde mõnikümmend senti. Kas te olete nõus selgitama, milline oli see lisapanus, mida riik õpetajate töötasule sel aastal lisas?
Ma piirdun vastamisel munitsipaalkoolidega, sest need on üldjuhul tähelepanu keskmes olnud. Ma pean kõigile meelde tuletama, et munitsipaalkoolide töötajatele, sh õpetajatele, maksab palka kohalik omavalitsus oma õppeasutuse või tema peetava kooli kaudu. Raha õpetajate palkadeks on 11,6% rohkem. Kui me võtame arvesse selle, et haridusministeerium püüab sihikindlalt seista selle eest, kasutades ka seaduses võimaldatud järelevalvesamme, et kogu raha jõuaks õpetajate kätte, siis peaks palgatõus olema suurem kui 11,6%. Õpetajad peaksid saama 14,2% rohkem raha. Kuidas see kõik õpetajate vahel jaotatakse, sellesse Haridus- ja Teadusministeerium sekkuda ei saa ega soovi. Need otsused tuleb langetada kohapeal. Me teame, et kõikides asutustes, kus on mõistlikult korraldatud motivatsioonisüsteem, ei ole palgatõus kunagi kõikidele täpselt ühesugune. Palgatõus on suurem nendel, kelle panus on suurem, ja nii see peakski olema. Koolijuhile lisavahenditega antud võimalus määrata palka mitte lähtudes ainult formaalsetest pügalatest, vaid ka töö tulemuslikkusest, on mõistlik suund. See motiveerib paremini õpetama ja paremaid tulemusi saavutama. Kui sellisel juhul on õpetajate palgatõus erinev, tuleb seda võtta mõistliku töökorraldusena. Keskmiselt, nagu juba öeldud, tõusevad palgad vähemasti 11,6%. Teen siinkohal küll ühe möönduse. Kohalikel omavalitsustel lasub kohustus korraldada koolielu nii, et see vastaks tegelikule vajadusele. Kui lapsi on kaks korda vähem kui kümme aastat tagasi, siis tuleb teha ka koolikorralduslikke otsuseid. Ei ole mõeldav, et sõltumata laste olemasolust või nende arvu vähenemisest riiklikult eraldatavad palgavahendid pidevalt kasvaksid. Nii on see olnud kogu aeg varem, nii on see ka sel aastal. Kui mõne kohaliku omavalitsuse rahastamine ei kasvanud 11,6%, vaid kasvas vähem või isegi kahanes, siis tuleb arvestada, et õpilaste arv on seal kahanenud palju suuremal määral. Otstarbekas oleks läbi vaadata ka need koolikorralduslikud sammud, mis võimaldaksid õpetajate palka tõsta sõltumata sellest, et riiklik rahastamine ei kasvanud seal niisama palju kui riigis keskmiselt.
Palun, kolleeg Rein Randver!
Lugupeetud istungi juhataja! Austatud minister! Riigi haridussüsteemis on meil kindlalt jaotatud ülesanded ja vastutus. Üks kindel hariduspoliitika suunaja on riik. Minu küsimus puudutab õpetajahariduse või õpetajakoolituse teravikku: lugupeetud Tartu Ülikool ja Tallinna Ülikool, aga ka meie põhikoolid ja kohalikud omavalitsused oma liitudega. Kas te näete probleeme nende koostöö parandamisel? Kui need probleemid on väga suured, siis peab neid lahendama. Kui kaua on meil aega neid probleeme lahendada?
Alustan filosoofiliselt. Kui te usute, et saab nimetada tähtaja, pärast mida on kõik haridusprobleemid lahendatud ja edasi saabub igavene rahu või kommunism, siis seda kindlasti ei sünni. Aga paraku ei ole muidugi riigi ja kohalike omavalitsuste koostöö üldharidusvallas niisuguses seisus, et sellega võiks rahul olla. Muidugi, siin on alati objektiivseid põhjuseid. Aga üks asi siiski: meie ja teie. Ma mõtlen "meie" all riiki ja "teie" all kohalikke omavalitsusi. Kui me oma õigused ja kohustused selgemini ära jagame, kirjutame täpselt lahti, mille eest täpselt vastutab üks ja mille eest teine, siis on tüli põhjuseid vähem. Tugipersonaliga seotud kahetsusväärne vastasseis on üks hea näide. Seadus ütleb ühte, suulisi lubadusi on andnud teised, madalama taseme õigusaktid on öelnud kolmandat. Sellest on sugenenud täiesti tarbetu tüli, olukorras, kus me tegelikult peaksime ajama ühist asja. Selguse loomine on meie kõigi ühistes huvides. Mida selgemad on reeglid ja mida põhimõttekindlamad me oleme nendest kinnipidamisel, seda vähem on ka tüli. Teine samm, mis on mõistlik ja millele ma loodan toetust ka Riigikogus PGS-i menetlemise käigus, on gümnaasiume puudutava vastutuse selgem kindlaksmääramine. Me teame, et paljud gümnaasiumiastmed käivad mitmele kohalikule omavalitsusele siiski de facto üle jõu nii korralduslikult kui ka finantsiliselt. Paraku kannatab selle all õpetamise kvaliteet ja sugeneb tarbetu tüli. Usun, et me ka gümnaasiumi- või üldkeskhariduses leiame tasapisi lahendused, mis kutsehariduses on juba leitud. Mis puudutab ülikoole ja õpetajate ettevalmistust, siis ma juba rõhutasin, et meil ei ole õpetajate ettevalmistuses selliseid vastasseise nagu ministeerium vs. koolid, ministeerium vs. õpetajad, ministeerium vs. ülikoolid või ülikoolid vs. õpetajad. On probleeme, mida me püüame ühiselt lahendada. Kesksed on need kolm asja, mis ma välja tõin: eri- ja ametialase ettevalmistuse tasakaal, praktika osakaal ja õpetajaameti avatus ka teistele tasemeõppe programmidele, mitte ainult õpetajakoolituse programmidele. Aga ma usun, et siin on kokkulepe võimalik. Kui sellele kokkuleppele jõutakse, siis oleks mõistlik see ka seaduses selgemini sõnastada.
Palun, kolleeg Jevgeni Ossinovski!
Aitäh! Lugupeetud minister! Ma küsin õpetajakoolituse tellimuse kohta. Teie ja Tartu Ülikooli rektor viitasite asjaolule, et me koolitame õpetajaid rohkem, kui meil vaja on, Volli Kalmu andmetel üle kahe korra rohkem, kui meil igal aastal vaja on. Miks on haridusministeerium ülikoolidelt tellinud nii palju õpetajaid ja kulutanud raha nende inimeste koolitamiseks, keda meil vaja ei ole? Kas põhjus võib olla selles, et paljud lõpetanutest ei suundu pärast diplomi saamist mitte kooli, vaid paremini tasustatud tööle? Või on sellel mingisuguseid teisi põhjusi?
Ma püüdsin sellel natuke peatuda. Tõepoolest, lubamatult väike hulk nendest, kes on õpetaja ettevalmistuse saanud, läheb kooli tööle. Aga miks nad sinna ei lähe? Vastata sellele lihtsustatult, et palk on väike, oleks pealiskaudne. Vabu täiskoormusega töökohti ei ole nii palju, kui on lõpetajaid. Kui vabu töökohti ei ole, siis ei tasu lõpetanutele ette heita, kui nad valivad mingisuguse teise eriala. Nagu juba öeldud, õpetajakoolituse üks suund peaks olema paindlikkuse kasvatamine koolikorralduses, ka õppekavasid puudutavalt, et õpetajad oleksid võimelised õpetama kolme ainet põhikoolis või vähemalt kahte ainet gümnaasiumis, sest ainult nii on võimalik tagada neile täiskoormus. See on probleem, aga sellele ei ole lihtsat, sildistavat lahendust. See on komplekssem probleem, mis puudutab koolikorraldust ja motivatsiooni, mitte ainult õpetajate ettevalmistust.
Palun, kolleeg Tarmo Tamm, teine küsimus!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud minister! Rääkisite palju õpetajate täienduskoolitusest ja selle vajalikkusest. Olen teiega täiesti nõus, et see on vajalik. Mul on hea meel, et riik leidis 2% lisaraha, mis oli täienduskoolituselt ära võetud. See on minu meelest positiivne samm. Aga samas on mul küsimus. Milline on õpetajate motivatsioon end täiendada ja koolitada, kui sellega ei kaasne palgatõus? Ma pean silmas näiteks vanemõpetajaid ja metoodikpedagooge. Selle aasta palga arvestamise metoodika ei soosi rohkem koolitatud õpetajaid. Mis peaks olema nende motivatsioon?
Oh jah! Miks mina juurde õpin? Kui kohe kolme eurot juurde ei saa, kas siis lõpetame ära? Või kas nii teevad Riigikogu liikmed, arstid, tuletõrjujad või kraavikaevajad? Me läheneme põhimõtteliselt valesti, kui me arvame, et elukestva õppe liikumapanev jõud on formaalne palgatõus, mis seondub läbivõetud kursustega. Motivatsioon peab olema palju sisulisem. Alles siis saame loota, et õpetaja on huvitatud sisulisest kvalifikatsioonist, mille kaudu kasvab tema tööviljakus ja paranevad töötulemused, mida oskab mõistlikult hinnata samuti elukestvas õppes osalev koolijuht. Olulised ei ole linnukesed lihtsalt selleks, et siis saab paberi raamatupidamisse üle anda ja hakkab saama rohkem palka. Usun, et õpetajaid ei maksa alahinnata. Olen veendunud, et enamik õpetajaid, nagu ka kõikide teiste erialade esindajaid, arendab oma professionaalseid võimeid, lähtudes eneseteostuse soovist. Olen veendunud, et meie koolides osatakse eneseteostust ja selle põhjal paranenud töötulemusi vääriliselt hinnata, sh palga määramisel.
Palun, kolleeg Helmen Kütt!
Tänan, proua eesistuja! Lugupeetud minister! Mina palun teie kommentaari ja võib-olla arvamust selle kohta, kas haridusreformil ja haldusreformil on olemas side. Kui on, kas seal võiks olla ka üks ressursside leiukoht? Ma pean silmas nii rahalisi kui ka inimressursse. Kui neil aga side puudub, siis palun ka selle kohta arvamust!
Otsest seost iseenesest ei ole. Pealegi need ümberkorraldused, mida me teeme hariduskorralduse tänapäevastamise raamides, ei ole kindlasti mõeldud selleks, et halduskorraldust muuta. Aga me teame, et need on loomulikult kaudselt seotud, ehkki kaugeltki mitte ühemõtteliselt. On veel üks teema, millele mul on võimalik esitatud küsimusega seoses tähelepanu juhtida. Ma kuulsin ka tänase arutelu käigus viiteid sellele, et meie õpetajad on väsinud reformidest ja muutustest. Ma arvan, et meil tasuks selle väite üle natukene mõelda. Kas me saame tõepoolest väita, et muutunud keskkond, nii poliitiline kui ka majanduslik, rääkimata tehnoloogilisest edenemisest, ei kutsu esile või ei nõua ümberkorraldusi koolielus või et me oleme ümberkorraldustega hariduselus kuidagi liiale läinud? Olen ise veidi teist meelt. Vaatame lähemalt hariduses toimivaid mehhanisme, motivatsiooniskeeme, sh õpetajate töötasustamist. Õpetajate töötasustamise kord, rõhutan seda sellest kõnepuldist kolmandat korda, viidi sisse aastal 1985. Need põhimõtted, kuidas me praegu õpetajaid tasustame, juurutati 1985. aastal NLKP Keskkomitee, NSV Liidu Ministrite Nõukogu ja Üleliidulise Ametiühingute Kesknõukogu ühismäärusega. Selle muutmine võib olla mõningatel juhtudel keeruline või ebamugav, aga nimetada seda tarbetuks hariduskorralduse tänapäevastamiseks oleks veidi üle pingutatud ja nostalgiline.
Head kolleegid, küsimuste aeg on läbi saanud. Ma tänan härra haridusministrit küsimustele vastamise ja ettekande eest! Avan läbirääkimised. Palun, Kaia Iva!
Aitäh! Minule teadaolevalt oli kavas ka istungit pikendada. Kas see on nii?
On küll, aga me alustame praegu läbirääkimisi. Kui on suur hulk kõnesoovijaid, siis ma panen istungi pikendamise ettepaneku hääletusele. Aga praegu on meil pool tundi aega. Kõigepealt tuleb kõnepulti kolleeg Aadu Must Keskerakonna fraktsiooni esindajana.
Lugupeetud juhataja! Head kolleegid! Täna me arutame õpetajakoolituse täiendamist ja arendamist. Me oleme seda oma fraktsioonis mitmel korral arutanud, küll otse, küll erinevate teemadega seoses. Üldmulje on, et olukord on lootustandev. Muidugi, eesti keeles on see sõna "lootustandev" üsna huvitav. Õpetajatena teame, et mõni kunagi noor ja andekas olnud inimene võib ka pensionile minna, ilma et ta oleks andnud midagi peale lootuste. Siiski, minu mõõdukalt positiivsel mõtisklusel on päris tugev alus. Vaadates ringi elus, koolides ja ka ülikoolides, näeme, et me oleme madalseisust välja tulnud. Mõni aasta tagasi oli olukord vaieldamatult tunduvalt lootusetum kui praegu. Ma ei hakka kordama neid sügavaid analüüse, mis eelnevatest ettekannetest läbi käisid. Minu esinemise formaat ja ajakava seda ei võimalda. Kuid siiski tahan rõhutada, et olen jälginud muutusi, mis on toimunud näiteks Tartu Ülikoolis. Seal suhtuti mõni aasta tagasi õpetajakoolitusse üsna halvustavalt. Leiti, et ainult need, kes mujale ei sobi, lähevad kooliõpetajaks. Ma tahan rõhutada seda suurt muutust, mida me ka kultuurikomisjonis oleme näinud. Tulevad noored energilised inimesed ja näitavad, et nad suudavad õpetajakoolitusse entusiasmiga suhtuda ja rääkida, et see on tähtis. On olemas liidrid, kes räägivad optimistlikku keelt. See on ise juba hea eeldus. Ma pean siin silmas näiteks Margus Pedaste esinemist, millest me komisjonis olime väga heal arvamusel ja leidsime, et tema ideid tuleb toetada. Täpselt samuti on toimunud oluline nihe Tallinna Ülikoolis, kus veel mõni aasta tagasi häbeneti seda, et ollakse koolmeistrite koolitaja, ja püüti ülijõuliselt rõhutada ainult seda teist poolt, unustades, et õpetajakoolitus on ühiskonnale ülimalt tähtis. Igas asjas on, nagu Urmas Klaas oma ettekandes ütles, ka isiklik dimensioon. Ma ise olen jälginud Tallinna Ülikooli positiivseid arenguid. Mis seal salata, mulle oli küll vapustus, kui minu kõige noorem tütar, Tartu Ülikooli professori tütar, teatas, et tema läheb Tallinna Ülikooli õpetajaks õppima. Hingasin kolm korda sügavalt sisse, välja ei hinganud, vaid ütlesin, et targa inimesena peab ta ise oma valikud tegema. Ma loodan, et need on head valikud. Veel tahan positiivse poole pealt rõhutada seda, et mulle väga meeldis kultuurikomisjoni arutelu. Mul on õigus seda opositsiooni esindajana öelda. Opositsioon peab alati ütlema, kui midagi halvasti on, ja ometi tahan ma öelda, et selle küsimuse arutelul nägin ma sümpaatset konsensust ja püüdlust asja paremaks teha. Opositsiooni liikmele antakse andeks, kui ta teeb komplimendi ka Urmas Klaasile, kes ise oma varasemas töös on raskustega võideldes, per aspera ad astra, üritanud paremale järjele viia ajalooõpetajate õpetamise taset. Veel üks hästi positiivne näide. Aga enne, kui ma selle juurde lähen, palun ma ...
Kolm minutit.
Aitäh! Ma olen suhtunud kriitiliselt meie kirjastustesse ja olen öelnud ka sellised kurjad sõnad, et ega nad peale raha midagi taga ei aja. Need sõnad pean ma tagasi võtma, sest mõned päevad tagasi palusin ma, et mulle demonstreeritaks kirjastuse Avita elektroonilisi õpetuspakette. Mulle jäi nendest, eriti just geograafiapaketist, ülimalt hea mulje. Ka sellepärast, et see pakett ei olnud "liiga hea". Me teame Urmasega, et juba Forseliuse koolmeistrite seminar oli sellepärast väga hea, et ta ei olnud "liiga hea", ei teinud lapsi sakslasteks, siis nad oleksid oma rahvale kadunud olnud. Ka see pakett, mida me nägime, väärtustab õpetajat, annab talle, kui natuke parafraseerida, tiivad, kuid jätab ta siiski õppeprotsessi juhiks. Niipalju siis lootustest. Loomulikult tuleb meil analüüsida kõiki neid kriitilisi ja konstruktiivseid märkusi, mis on öeldud. Mulle väga meeldib, et kuigi me arutame õpetajakoolitust, on meile selge, et haridusvankril on vähemalt neli ratast. Tsirkuses pidavat hakkama saama ka ühega. Meie ühega hakkama ei saa, ainult õpetajakoolituse peal kaugele ei sõida. On muresid. Komisjoni töökogemusest ma mäletan, et üks suur mure on läbi aegade olnud see, mida me nimetame teki rebimiseks. Kui ikka ühe aine õpetajate esindajad tulevad ütlema, et nende ainele tehakse liiga, nüüd tuleb teise aine tundide arvu kärpida ja kaalukauss nende poole lükata, siis on see tühikargamine. Sedasama oleme näinud ka parlamendis, kus vahel jääb mulje, et näiteks lennukompanii juhi palga tõstmine peaks olema tähtsam kui õpetajate palga tõstmine. Loomulikult on palk üks tähtis motiveerija, seda on kõik siin esinejad rõhutanud. Kui ma käisin eelmisel nädalal juhuslikult Sindi keskkoolis, siis kuulsin, et õpetajate palka on võimalik tõsta 38 eurosenti. Ma arvutasin kiiresti, et õnneks ei ole see 11%. Sest mis see kogupalk siis oleks? Kolme ja nelja euro vahel. Loomulikult tuleb selle teema juurde veel tagasi tulla, kui natuke rohkem aega antakse. Tänasel istungil on minu arust päris suur tähtsus. Istungi eesmärk on näidata, et õpetajaharidus ja meie hariduspoliitika on strateegiline, riiklikult tähtis küsimus. Tänu õpetajakoolituse ja hariduse ebaproportsionaalselt suurele rollile meie ühiskonnas on eestlased suutnud statistika ära petta ja luua natuke suurema kui miljonilise rahvaga oma riigi. Tahan öelda, et ühiskond on keeruline asi. Teki rebimine edasi ei vii. Ma väga loodan, et õpetajakoolitus ning kogu haridus- ja teadusproblemaatika on meile, sellele saalile riiklikult tähtis küsimus ka homme, ülehomme ja üleülehomme. Ma olen nõus nendega, kes ütlevad, et kui paned lollile lihtsalt palka juurde, ega ta siis sellest targemaks lähe. See on õige. Aga haridusinimesed on näidanud, et meil arendatakse asja ikka igas suunas ja kõige tähtsamad otsused tulevad meile Riigikokku. Meie peame vaatama, mis kui palju maksab ja milleks rahva raha kulutada. Aitäh teile ja jõudu!
Suur tänu, kolleeg Aadu Must! Palun kõnepulti kolleeg Paul-Eerik Rummo Reformierakonna fraktsiooni esindajana!
Lugupeetud eesistuja! Lugupeetud Riigikogu! Lugupeetud rektorid ja külalised! Mul on kõigepealt Reformierakonna fraktsiooni nimel rõõm tänada kõiki ettekandjaid informatiivsete ja väga inspireerivate ettekannete eest! Nende üsna sagedasti toimuvate olulise tähtsusega riiklike küsimuste arutelude hulgas, mis siin saalis on toimunud, on tänane olnud minu meelest üks informatiivsemaid. On selge, et rahva ja riigi püsimine ja areng sõltuvad esimese asjana sellest, millise hariduse saavad inimesed oma parimas õpieas. Siin on suur hulk muutujaid, mida tuleb arvestada ja silmas pidada. Juba mõnda aega on suur jagu Eesti hariduskorralduslikust energiast olnud fookustatud koolivõrgu mõistuspärastamisele, et saavutada parim võimalik ligipääs kvaliteetsele üld- ja kutseharidusele. Me teame, et see pole olnud hõlbus protsess. Tunnustust väärivad kõik omavalitsused, kes on suutnud jõuda optimaalsele koostööle nii omavahel kui ka riigiga, tehes otsuseid, mis on võib-olla paljudel juhtudel valulikud, aga avavad uusi võimalusi olemasolevate ressursside parimaks kasutamiseks noorte inimeste tuleviku heaks. Aga kuigi see keerukas protsess on alles käimas, on juba ülim aeg koolikorraldusliku logistika kõrval pühenduda senisest põhjalikumalt ja uuenduslikumalt asjade sisule, sellele, mida ja kuidas koolides õpetatakse, milline on koolide õhkkond ja kontakt kooli, kodude ja laiemalt koole ümbritseva keskkonna vahel. See on suuresti pedagoogilise personali ehk õpetajate küsimus. Pole liialdus öelda, et õpetajate ettevalmistus on strateegilise tähtsusega tegur rahva ja riigi kestvuse, toimetuleku ja edu tagamisel. Me tunnustame ülikoole selle eest, et seda vastutust on tajuma hakatud ning õpetajakoolituse asendit teiste õppesuundade hulgas tõsiselt ümber mõtestatakse. Hoolimata kõigest paradoksaalsest, mida lugupeetud minister siin esile tõi, peame siiski ütlema, et õpetajakutse ei kuulu praegu kõige populaarsemate hulka. Need paradoksid, mida minister selles küsimuses mainis ja mis on objektiivsed, nõuavad ilmselt lähemat analüüsi. Kuid igal juhul ohtlikult suur protsent praegu töötavaist õpetajaist kas läheneb pensionieale või on juba pensionärid, kes töötavad osakoormusega. Heade ideede ja valmisolekuga noori ei ole piisavalt peale tulemas. Isegi õpilaste arvu vähenemisest tulenev kahanenud nõudlus õpetajate järele, nagu ka haritud noori puudutav tööpuudus pole eriti ääremaade koolides kaasa toonud märkimisväärset konkurssi vabadele õpetajakohtadele, mis on siiski olemas. Paljudel juhtudel on koolid sunnitud leppima üpris juhuslike kohatäitjatega. Midagi liiga rõõmustavat pole rääkida konkurentsist ülikoolides õpetajaks õppima asumisel ning selle kutse omandanute kutsekindlusest. Milles on siis asi? Palgast on palju räägitud. Palgaolud selles sektoris on paranemas, aga me ei saa unustada, et korduvad küsitlused abiturientide hulgas nende edasiste õpingute ja kutsevaliku motiivide kohta on näidanud, et loodetava hea sissetuleku kõrval on neile oluline – tihti on see sissetulekust isegi olulisem – õppesuuna huvitavus ning loodetav tulevane loovust ergutav töökeskkond ja õhkkond. Õpetajaks õppimist ja õpetajana töötamist tavaliselt ilmselt niisuguses positiivses valguses ei nähta. Siin on selgesti aimatav seos ka asjaoluga, et meie koolide õpilased, saavutades kõrgeid kohti rahvusvahelistes teadmisi kontrollivates testides, paistavad paraku silma ka koolirõõmu puudumise poolest. Niisiis on tõesti põhjust tõsta õpetajate ettevalmistamine nii ülikoolide kui ka riigi prioriteetide hulka. Väärib tähelepanu, et viimastel aastatel sagenevate kodanikualgatuste hulgas on olnud ja on olulisel kohal "Noored kooli!" ja "Tagasi kooli!". Neist saab eeskuju võtta süsteemse õpetajahariduse moderniseerimisel, eriti silmas pidades õpetajakutseks vajalike isikuomaduste äratundmist ja väljaarendamist, õpetaja autoriteedi saavutamist ja paindlikkust reageerimisel tegelikus koolipäevas alati ettetulevatele ettearvamatutele juhtumistele. Palun ajapikendust!
Kolm minutit.
Loodan, et tänane arutelu siin saalis ning selle eeltööd kultuurikomisjonis ja ministeeriumis annavad vajaliku lisatõuke nendele uutele sammudele, et õpetajakutse muutuks noortele ahvatlevaks. Veel mõned kiired mõtted lisaks siin kõlanuile või nende täienduseks. Õppekavaarendus on pidev protsess. Samm-sammult oleme lähenemas sellele, et õppekavade ülesehitus soodustaks õpilastes avastuslikkuse arengut ja lisaks teadmistele kujuneks välja ka teadmistevaheliste seoste loomise ja mõistmise võime, elav ja terviklik maailmapilt. See eeldab ka vastavate hoiakute ja pädevuste kujundamist õpetajais, ülesaamist ainekesksusest selle silmaringi ahendavas tähenduses. Hea ainevaldamine peaks järjest enam tähendama ka head arusaamist inimteadmiste omavahelistest suhetest ja head üldistusvõimet. Tegevõpetajate osavõtt õppekavaarendusest eeldab niisuguste võimete väljaarendamist tudengites, kes on asunud õpetajakutse omandamise teele. Teiseks, õppevahendite, eeskätt õpikute küsimus. Poleks midagi loomulikumat kui see, kui me õpikute ja metoodiliste vahendite autorite hulgas näeksime rohkem praktiliste kogemustega tegevõpetajaid. See eeldab, et vastavale pädevusele pandaks alus juba õpetaja baaskoolituses ja seda arendataks täienduskoolitustel. Traditsiooniliste klassiruumi- ja koolitareõppe kõrval on kogu arenenud maailmas suurenemas internetipõhise õppe osakaal. Selles kätkeb tohutu potentsiaal õpilaste intellektuaalsete eelduste parimaks võimalikuks väljaarendamiseks. Otstarbekas oleks meilgi IT-spetsialistide koolitamisel pidada silmas infotehnoloogilise mõtte ja huvi suunamist selle kasutamisvõimalustele praktilises pedagoogikas ning teiselt poolt tugevdada õpetajakoolituses infotehnoloogia valdamise komponenti. Me peame loomulikuks ja elementaarseks, et koolides on hea ettevalmistusega loodusainete, matemaatika-, ajaloo-, füüsika-, emakeele-, võõrkeele- jne õpetajad. Kuid mõelgem sellele, kui suurt potentsiaali noore inimese kujunemisel tegusaks ühiskonnaliikmeks kätkevad endas sellised mahult marginaalsemad õppeained nagu ühiskonnaõpe, ettevõtlusõpe, miks mitte ka hooti vihaseid vaidlusi põhjustanud usundilugu. Nende koht noore inimese hoiakute ja väärtushinnangute praktiliste pädevuste väljakujunemisel on tegelikult märksa suurem kui nende osakaal tunniplaanis. See omakorda eeldab erivõimetega õpetajaid, kes on huvitatud õpilaste elu siduma ühiskonnaeluga nii kõige laiemas kui ka kodulähedasemas, kooli ümbritseva kogukonna elu mõttes, ning kes on selleks ka suutelised. Viitan siinjuures rahvusvahelistele IB õppekavadele, kus üks kolmest kohustuslikust komponendist on kohustuslik praktiline osalemine kooli ümbritseva kogukonna elus. Reformierakonna fraktsioon soovib jõudu ja head tahet õpetajahariduse edendajatele, et saaksime olla tulevikus kindlad oma rahvale ja riigile. Me analüüsime kindlasti rektorite soovitusi ning soove ja ettepanekuid poliitiliste otsuste tegemiseks, mis võiksid edendada neid konstruktiivseid samme, mida ülikoolid on ette võtnud õpetajakoolituse edendamiseks. Me võtame seda teemat väga tõsiselt. Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Paul-Eerik Rummo! Head kolleegid, palun registreeruda! Palun, kolleeg Liisa-Ly Pakosta Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni esindajana!
Aitäh! Ma palun ka kolm minutit lisaaega!
Kaheksa minutit.
Austatud rektorid ja külalised! Head kolleegid! Suur tänu ettekandjatele väga sisukate ja ausate ettekannete eest ka Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni nimel! Lisan ühe aspekti, ühe teema, mis on õpetajakoolituse aruteludel olnud läbiv nii Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsioonis kui ka kultuurikomisjonis. See on väärtuste küsimus, mis sugugi asjata pole tõusetunud peaaegu kõikidel aruteludel. Et õpilased kujuneksid aktiivseteks Eesti kodanikeks ja töökateks ning vastutustundlikeks inimesteks, on lisaks sellele, et õpetajatel peavad olema head aineteadmised, neil üha hädatarvilikum tegelda õpilase kasvamisega inimeseks. Seni on harjutud arvama, et see on perekonna ülesanne. Kahtlemata ongi. Püüdmata siin kuidagi vähendada perekonna vastutust, vaatame, mis on selle perekonnaga juhtunud, sest juhtunud on midagi, mis mõjutab olulisel määral kooli, õpetajate ettevalmistust ja õpetaja tööd koolis. Tänapäevase hariduse kujunemise ajal oli perekond kogu aeg lapse kõrval. Vanavanemad, sugulased, naabrid, vanemad õed-vennad ja kogukond moodustasid tiheda täiskasvanute ringi ümber koolieeliku. Igaüks neist pühendas märkimisväärselt aega lapse väärtuskasvatusele, loodusõppele, käeliste oskuste arendamisele ning töökasvatusele. Koolipapadel ja ka naisõpetajatel, keda Eestis on olnud umbes sada aastat, tuli koolis peamiselt tegelda tõesti aineõppega. Ent nagu väga selgelt näeme kas või Oskar Lutsu "Kevadest", tuli ka siis tegelda väärtuskasvatusega, individuaalselt õpilasele lähenedes, olgu siis ühele õpilasele huvihariduseks vajalikku muusikainstrumenti kinkides (huviharidus pole ju formaalharidusest sugugi vähem tähtis) või teisele lihtsustatud õppekava pakkudes. Küllap mäletate kõik seda lauset, et kui tervet rehkendust ei jõua, tee pool, aga tee ise. Õpetajaharidus on mingil moel jäänud kinni sellesse algsesse mudelisse, kus õpetaja on automaatselt auväärne aineandja. Vahepeal räsis seda arusaama okupatsiooniperiood. Juba vabadussõja ajal tehtud otsused Eesti uueks ja tugevaks saamiseks just hariduse läbi pole saanud nii tugevat riiklikku prioriteetsust, nagu haridusel ja selle kaudu ka õpetajatel oli enne teist maailmasõda. Rõhutan veel kord, et perekonna roll pole vähenenud, aga kooli roll ja tähtsus on aastal 2013 märkimisväärselt suurenenud. Perekonnad ja perede elutingimused on muutunud. Sageli ei teata naabri nimegi, vanavanemad elavad eemal, 40% lastest ei ela isegi koos mõlema bioloogilise vanemaga ning ka vanemate töökoht on enamasti kodust eemal. Laste kokkupuuted erinevate täiskasvanutega koolieelsel perioodil on drastiliselt vähenenud. Drastiliselt on vähenenud ka see täiskasvanulik individuaalne tähelepanu, mida laps saab just väärtuskasvatuse ja inimeseks kasvamise osas. Õpetaja koolis näeb selgelt, et tegelikult tuleb nüüd üha rohkem temal see töö ära teha. Ilmselt on täna juba mitu korda mitte ainult kõnedest, vaid ka saalis istujate südametest läbi käinud küsimus, et mida teha, kui koolipingis istuv laps pole terve, vaikne, õpihimuline tütarlaps. Võib-olla ta ei istugi pingis, vaid jookseb tunni ajal ringi. See pelutab isegi õpetajaks õppinuid liiga sageli reaalsest koolielust eemale, nagu täna mitmest ettekandest ka kuulsime. Kõige selle ühiskondlik hind on väga kõrge. Inimarengu aruande järgi moodustab nn haridusliku lumpeni ehk põhikooli mittelõpetanute või sellega piirdunud noorte hulk sõltuvalt aastast Eestis 10–13% kõikidest noortest. Enamasti on tegu poistega. Soomes on välja arvutatud, et üks ühiskonnale sellisel moel kaduma läinud noor maksab kaks miljonit eurot. Üks noor! Seega on õpetaja tööl reaalne hind nii riigieelarve pluss- kui ka miinuspoolel. Pole midagi mõistlikumat kui see, et ühiskond aitab õpetajal tema tööd teha, teda asjakohaselt selleks ette valmistades ja koolitades, pakkudes kvaliteetset ja süsteemset täiendusõpet, väärilist palka, 35-tunnilist tööaega selgete tööülesannetega, tugipersonali, kes aitab õpetajal koolis oma tööd teha, töökeskkonda, mis väärtustab õpetaja loomingulisust ja usaldab õpetaja enda valikuid ja juhtimiskompetentsust, ning õpetajakoolitust, mis väärtustab õpetaja loomingulisust väärtuskasvatajana, usaldades õpetaja enda valikuid. Muidugi on tarvis, et laps oskaks ruutvõrrandi lahendivalemit, kus x = –b +/– √b2 – 4 ac : 2a. Aga niisama tähtis on, et laps teaks midagi ka hea ja kurja tundmise puust. See nõuab õpetajalt lisaks heale ainetundmisele suurepärast inimesetundmist, häid juhioskusi ja suurt stressitaluvust. Eestis tuleb palju selgemalt välja öelda, et õpetaja roll lapse inimeseks kasvatamisel ja lapse väärtustemaailma arendamisel on õpetajatest endist sõltumatult, ühiskonnas toimunud muutuste tõttu määratult kasvanud. Sellega tuleb arvestada nii õpetajakoolituses kui ka igapäevases koolitöös ja koolitöö juhtimises. Õpetajakoolituse tuumaks meie ülikoolides peab senisest palju rohkem saama juhtimiskoolitus, väärtuskasvataja koolitus ja tugeva stressitaluvusega loomingulise inimese koolitus. Lõpetuseks. 2008. aastal toimus rekordiline õpetajate palkade alammäärade tõus, see tõusis kõikidel õpetajatel 22%. Mart Laari valitsuse ajal, 2001. ja 2002. aastal, tõusis meie tehtud eelarvetes kõikide õpetajate palk kaks aastat järjest 15%. 2013. aastal on eelarvesse lisatud õpetajate palga tõusuks 7,5 miljonit eurot ja 8,2 miljonit eurot hariduse eelarve ümberkorralduste kaudu. Ütlen Kadri Simsonile teadmiseks, et alates aastast 2008 on meil olemas noore õpetaja lähtetoetus, mis tähendab riiklikku kompensatsiooni (12 782 eurot) maapiirkondadesse tööle minevatele õpetajatele. Aastal 2012 sai seda 65 uut noort särasilmset õpetajat. Kui me võtame palgateema ja väärtuskasvatuse teema kokku, siis näeme, et õpetajad on oma kvalifikatsiooninõuete, ühiskondliku ülesande suuruse ja töövastutuse poolest tõepoolest kõige alamakstum ühiskonnagrupp. Meenutan veel kord, et üks kaotatud laps maksab meile kaks miljonit eurot. Me kasutame ju neidsamu eurosid nagu Soome. Et õpetajad ja õpetajate koolitajad on oma senist tööd siiski hästi teinud ja lootust on üha rohkem, selle kohta leiame kinnituse tänase Eesti Ekspressi leheküljelt 22, kus Jakob Westholmi Gümnaasiumi 6a klassi lapsed ütlevad (muide, see on üks selline väike gümnaasium), et nende väärtuste esikolmik on pere, sõbrad ning hinded ja teadmised. Ajakirjaniku küsimuse peale, kas neid väärtusi ka meie ühiskonnas hinnatakse, vastavad lapsed väga kindlalt ei. Soovin Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni nimel jõudu õpetajatele, õpetajate õpetajatele ja õpetajaks õppijatele selles, olgem ausad, väärtuste mõttes veidi ambivalentses olukorras! Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Liisa-Ly Pakosta! Palun kõnepulti kolleeg Helmen Küti Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esindajana!
Lugupeetud eesistuja! Austatud esinejad, Tartu Ülikooli ja Tallinna Ülikooli rektorid, haridus- ja teadusminister! Head kolleegid! Kõik need, kes jälgivad seda ülekannet interneti vahendusel! Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimel ütlen samuti suur tänu kultuurikomisjonile selle olulise teema saalitoomise eest! Veel kord suur tänu tänastele ettekandjatele! Nüüd aga teema juurde. Kui küsida, milline on tänapäeval õpetaja roll, mis on tema õigused ja kohustused, siis võiks vastata, et see roll on suhteliselt ähmane. Kuidas töötab tänapäeva suhtekolmnurk: õpetaja, õpilane, lapsevanem? Kas ikka kolmnurga kõik tipud teavad, mida oodatakse teistelt osapooltelt? Kasutan Õpetajate Lehes avaldatud mõtet ja tsiteerin Hannes Tamjärve, kes on rääkinud õhinapõhisest õppest ja huvipõhisest koolist. See võiks olla unistus ideaalse poole püüdlemisest, kus ühed õpetavad ning teised õpivad õhina ja suure huviga. Praegu on aga olukord selline, kus mõned, õigemini üsna paljud, peavad õpetajat teenindajaks. Pole vahet, kas õpetaja ise nii arvab või mitte, aga ikkagi põleb läbi esimesena õpetaja, seejärel tõenäoliselt ka õpilane. Teenindaja on justkui alam, hoidku selle eest, kui ta veel midagi küsima hakkab. Õpetaja kui rollitäitja ebakindlus kasvab ja sellest kasvab välja üks koolivägivalla vorm, millest avalikult suurt ei räägita, kuid mis pole olematu: õpilase psüühiline tagakiusamine just õpetaja poolt. Praeguse aja tunnus on isiksusekesksuse suurenemine. Noor inimene on autonoomne koos oma suhtlusvõrgustikuga, ta on loomupäraselt uuenduslik ja uudishimulik. Tekib küsimus, kas seda lubatakse tal avaldada või surutakse see maha. Teisisõnu, kas noor on avali või hakkab vimma kiskuma? Muidugi, põhihoiakuid kujundab kodu, aga sotsiaalse praktika annab kool. Kas õpetaja põhimõtteliselt mahub noore inimese suhtlusvõrgustikku? Teenindajana kindlasti mitte. Ta võib mahtuda sinna vaid loomingulise isiksusena, kui suudab kaasa mängida noorele omase innovaatilisuse ja uudishimuga ning, mis veelgi olulisem, kui ta suudab vajaduse korral õpilast lükata õigemasse kanalisse. Õpetaja kui vaimne eestvedaja, mitte kui tükitööline ja letiteenindaja, õpetaja kui mentor, kes suudab toetada, kes suudab olla inspireerija, keda järgitakse ja, miks mitte, kelle eeskujul tehakse ka elukutsevalikuid. Tõsisemalt võib küsida, kuidas tagada, et õpetaja ainetundmine ja tema pedagoogilised oskused oleksid tasakaalus. Ükski superpedagoog ei pane õpilasi armastama kirjandust ega füüsikat, kui ta ise seda valdkonda ei tunne. Tasakaalu saavutamine on ülikoolide õpetajakoolituse põhiküsimus. Selle teemaga haakuvad otseselt õpetajakoolituse tudengite praktikavõimalused. Millegipärast ei ole see mitte just kõige paremini lahendatud. Õppejõududel tihtipeale puudub koolitöökogemus, ka on harjutuskoolide roll ja staatus läbi mõtlemata. Uuringud näitavad, et õpetajakoolituse tudengid saavad pedagoogikas väga hea teoreetilise ettevalmistuse. Kuid kas nad suudavad seda koolis kasutada? Kui ei, siis mis on selle põhjus? Kas kivistunud õppevormid, rutiin või võimuhierarhia? Või võib-olla seesama teenindajamall, mis ei luba noorel õpetajal end avada? Kindlasti tuleb rääkida ka õpetaja täienduskoolitusest, selle võimalikkusest ja elukestva õppe vajadusest, sest kiiresti muutuv ühiskond vajab ka õpetajate muutumist. Nüüd õpetajate järelkasvust. Huvi väheneb ja see pole ime, sest õpetajakutse prestiiži, koormuse, palga ja koolivõrgu küsimused vajavad kindlasti lahendamist. Palju tööd, vähe palka, ebakindlus, põhitöö kõrval palju paberitööd. Kui tsiteerida Margit Timakovi, Eesti Õpetajate Liidu juhatuse esimeest, siis on õpetaja töönädala pikkus uuringu põhjal 56 tundi. Palun lisaaega!
Kolm minutit.
Sellest 8,8 tundi töötatakse väidetavalt nädalavahetusel. Võtame aluseks OECD kõikide riikide uuringu 2010. aasta kohta, sest me tahame ennast ju teistega võrrelda. See uuring keskendus õpetajate palgale karjääri jooksul (15 aastat õpetajana töötamist). Kahjuks on Eesti selles uuringus eelviimane, olles ees vaid Indoneesiast. Selles võrdluses on juba arvestatud erinevat ostujõudu eri riikides. Lausa kurb ja skandaalne on see, et nüüd, kus ülikoolidega on sõlmimisel tulemuslepingud, pole ei Tartu Ülikooli ega Tallinna Ülikooli õpetajaharidus mahtunud nende valdkondade hulka, mille puhul riik kavandab lisarahastamist. Lisaraha saavad loodus- ja täppisteadused ning tehnika, tootmine ja ehitus. Õpetajakoolituse kohta vastas haridus- ja teadusminister eelmisel aastal kultuurikomisjonile nii: "Õpetajakoolituse osas on eelkõige oluline kokku leppida, kes ülikoolidest kannab vastutust, ning ülikoolide võimalikkus seda vastutust realiseerida, muu hulgas olemasolevate ressursside ülikoolisisese ümberarvestamise teel. Samas on konkreetse tööjaotuse selgumisel ning võimaliku lisaväärtuse katmiseks vajalik eraldada õpetajakoolituse valdkonna arendamiseks olulises mahus vahendeid järgmisel Euroopa Liidu vahendite perioodil." Lõpetuseks. Ma tsiteerisin Hannes Tamjärve, kes on küsinud, kas õhinapõhine õpe ja huvipõhine kool on reaalsus või tulevikuunistus. Kas me ei peaks selleks, et tark eestimaalane oleks ka tulevikus Eesti märksõna ja Eesti haridustase tagaks jätkusuutliku kultuuri, hariduse, majandus- ja ettevõtluse kasvu ja arengu, hakkama julgelt rääkima ka sellest, mis puudutab makse? Tsiteerin Kalle Muulit, kes Õpetajate Lehe 21. detsembri numbris tõi välja järgmise mõtte: "Kui me tõesti tahame õpetajatele korralikku palka maksta, siis tuleb uuel aastal hakata koos palgatõusuga rääkima ka maksutõusust. Väikseid makse ja õpetajatele suurt palka – neid kaht asja korraga ei saa." Sotsiaaldemokraatlik Erakond on valmis osalema debatis, andma oma inimeste teadmised, oskused ja kogemused selleks, et hariduspoliitika ei jääks pelgalt valimiseelseks retoorikaks ja palgatõus puudutaks reaalselt ka neid inimesi, kes teevad äärealadel maasoolale kohast tööd. Täna ei saanud ma rääkida ei algharidusest ega ka mitte sellest raskest tööst, mida teeb õpetaja sotsiaalprobleemide lahendajana ja nende varajase märkajana. Tänan teid!
Tänan! Rohkem kõnesoove ei ole, lõpetan läbirääkimised. Ma tänan kõigi nimel põhiesinejaid ettekannete ja küsimustele vastamise eest, samuti kõiki neid, kes sellel arutelul osalesid! Head kolleegid, istungi aeg on läbi. Istung on lõppenud. Istungi lõpp kell 13.02.