Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 28. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Matjaž Han od 10. ure dalje, dr. Vinko Gorenak od 13. ure dalje, Zvonko Černač, Alojz Posedel, Marijan Pojbič, Alojz Potočnik, mag. Andreja Rihter, dr. László Göncz, Janja Klasinc, Renata Brunskole, Jakob Presečnik, Roberto Battelli, Joško Godec, mag. Melita Župevc, Matjaž Zanoškar, Tadej Slapnik in Miran Jerič. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O JAVNEM NAROČANJU NA VODNEM, ENERGETSKEM, TRANSPORTNEM PODROČJU IN PODROČJU POŠTNIH STORITEV V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA: Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavnici Vlade za dopolnilo obrazložitev predloga zakona. Besedo ima Mateja Vraničar, državna sekretarka na Ministrstvu za finance.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! V letu 2010 so bila neposredna plačila podizvajalcem, ki nastopajo pri izvedbi javnih naročil, opredeljena kot obveznost naročnika. Na ta način je zakonodajalec želel zmanjšati plačilno nedisciplino, vendar pa je zaradi izigravanja teh določb bilo treba v letošnjem letu pripraviti še dodatne spremembe Zakona o javnem naročanju. Državni zbor jih je sprejel na marčni seji. Zakon, o katerem boste razpravljali danes, pa sledi tem spremembam in uvaja spremembe tudi na področju tako imenovanih infrastrukturnih javnih naročil. Dovolite mi, da ponovno opozorim na najpomembnejše novosti. Po veljavnem zakonu so neposredna plačila obvezna le za prvi krog podizvajalcev. V praksi so ponudniki kot podizvajalce prijavljali svoja hčerinska podjetja oziroma podjetja, s katerimi so kapitalsko povezani. Podizvajalci, ki so dejansko izvajali javno naročilo, pa so bili zaradi tega izključeni iz neposrednih plačil. Z namenom odprave te anomalije se zakon popravlja, in sicer tako, da se iz pravice neposrednih plačil izključijo osebe, ki so z glavnim izvajalcem neposredno povezane. Z namenom zagotovitve učinkovitega pravnega varstva se natančneje ureja vpogled neizbranega ponudnika v ponudbe, predložene v postopku oddaje javnega naročila, in sicer tako, da se mu omogoči vpogled najmanj tri dni pred iztekom roka za uveljavljanje pravnega varstva. Zaradi sprememb zakonodaje o pravnem varstvu v postopkih javnega naročanja, o katerih ste razpravljali v sredo, se spreminja in natančneje ureja tudi obveznost upoštevanja obdobja mirovanja. Z namenom racionalizacije postopka javnega naročanja se z zakonom ponovno uvaja možnost spremembe naročnikove odločitve o oddaji naročila. Naročnik lahko namreč po sprejemu odločitve ugotovi, da je pri preverjanju najugodnejše ponudbe spregledal določeno dejstvo ali ga napačno razumel ter posledično sprejel napačno odločitev. Zoper novo odločitev, s katero se nadomesti prejšnja, lahko ponudniki uveljavljajo pravno varstvo. Opredeljujejo se tudi dodatni razlogi, zaradi katerih lahko naročnik, kljub pravnomočni odločitvi o oddaji naročila, odstopi od sklenitve pogodbe. Glede na trenutne gospodarske razmere se z zakonom določajo tudi strožji pogoji za ponudnike. Naročniki ne bodo več smeli oddati javnega naročila ponudniku, ki je v stečaju ali ima neplačane davke ali prispevke za socialno varnost. Iz postopka javnega naročanja bo izločen tudi ponudnik, čigar član poslovodstva, nadzornega organa ali zastopnik je bil v isti funkciji v drugem gospodarskem subjektu oziroma njegov lastnik z deležem, večjim od 25 %, če je šel tak gospodarski subjekt v stečaj, prisilno poravnavo ali je prisilno prenehal poslovati. Te pogoje bodo morali izpolnjevati tudi podizvajalci. Zakon natančneje ureja izpit iz javnega naročanja in želi s tem pripomoči k večji strokovni usposobljenosti uslužbencev, ki odločajo o postopkih javnega naročanja. Če sklenem, Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev prinaša rešitve, ki jih je Državni zbor že potrdil s sprejemom novele Zakona o javnem naročanju marca letos. Nanašajo se predvsem na zagotavljanje večje finančne discipline, zmanjšanje tveganj za neizvedbo javnih naročil. Predlagane rešitve omogočajo tudi učinkovitejše izvajanje postopkov javnega naročanja oziroma okvirnih sporazumov ter z njimi povezanega pravnega varstva. Glede na vse navedeno Vlada predlaga, da Državni zbor potrdi predlog zakona tako v drugi kot tudi v tretji obravnavi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku Bogdanu Čepiču. Prosim.
Hvala za besedo gospod predsednik. Lep pozdrav državni sekretarki. Kolegice in kolegi! Odbor za finance in monetarno politiko je na 27. seji 5. 5. 2011 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo in sprejem po skrajšanem postopku predložila Vlada Republike Slovenije. Kolegij predsednika Državnega zbora je dne 8. 4. 2011 s sklepom potrdil, da se predloženo besedilo obravnava v skrajšanem postopku. Odboru je bilo posredovano mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki posreduje konkretne pripombe k 8., 19., 27., 28., 31., 33., 35., 36., 37. in 38. členu zakonskega predloga. K zakonskemu predlogu v poslovniško določenem roku s strani kvalificiranih predlagateljev ni bilo vloženih amandmajev. V okviru dodatnega delovnega gradiva se je odbor seznanil s predlogi za amandmaje odbora k 19., 28., 31., 35., 36., 37. in k 38. členu zakonskega predloga, ki ga je na podlagi mnenja Zakonodajno-pravne službe pripravilo Ministrstvo za finance in jih je odbor v izvedeni obravnavi v nadaljevanju sprejel. V bistvenih poudarkih besedila so bila med drugim s strani predstavnice predlagateljice izpostavljena neposredna plačila podizvajalcem, vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva s preciziranjem vpogleda v ponudbe drugih ponudnikov, spremenjene obveznosti v zvezi s spoštovanjem obdobja mirovanja, uvedena možnost spremembe odločitve o oddaji javnega naročila v primeru morebitnega spregleda ali napačnega razumevanja s strani naročnika, ki posledično sprejme nepravilne odločitve, opredelitev dodatnih odstopnih razlogov od sklenitve pogodbe in uvedba določenih zahtev, vezanih na osnovno sposobnost ponudnika. Hkrati besedilo tudi omogoča naročniku seznanitev z lastništvom kot tudi s povezavami izbranega ponudnika, in ureja področje izobraževanja oziroma preverjanje usposobljenosti oseb, ki pri naročnikih izvajajo postopke javnega naročanja. Navedeno je še bilo, da je večina pripomb Zakonodajno-pravne službe upoštevana v predlogu za amandmaje odbora, s tem, da posameznih izmed izpostavljenih pomislekov zaradi zagotavljanja potrebne soodvisnosti usklajenosti rešitev z novelo Zakona o javnem naročanju ministrstvo ni akceptiralo. Iz obrazložitve mnenja Zakonodajno-pravne službe med ostalim izhaja, da vztraja pri danih pripombah pri 27. in 33. členu zakonskega predloga, ter da amandmaji, pripravljeni kot delovno gradivo, v celoti sledijo pripombam Zakonodajno-pravne službe. Odbor je na podlagi predhodno sprejetega sklepa po sprejetju prej naštetih amandmajev glasoval o vseh členih zakonskega predloga skupaj in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerem so vključeni vsi sprejeti amandmaji, dopolnjen predlog zakona pa ste prejeli s poročilom odbora.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Dobra dva meseca nazaj smo v Državnem zboru sprejeli spremembe in dopolnitve Zakona o javnih naročilih. V Slovenski ljudski stranki smo predlog zakona takrat podprli in bomo podprli tudi ta predlog zakona, in sicer iz identičnih razlogov, kot smo tudi osnovnega, če mu lahko tako rečem. Z uveljavitvijo zadnjih sprememb in dopolnitev Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev točno pred letom dni so bila z namenom ureditve plačilne discipline pri javnih naročilih, ki se izvajajo s podizvajalci, uvedena obvezna neposredna plačila podizvajalcem. Glede na to, da so na podlagi zakona neposredna plačila obvezna le za prvi krog podizvajalcev, so ponudniki kot podizvajalce prijavljali svoja hčerinska podjetja oziroma podjetja, s katerimi so kapitalsko povezani, podizvajalci, ki so dejansko izvajali javno naročilo, pa so bili posledično izključeni iz neposrednih plačil. Zaradi obida določb zakona, s katerimi je zakonodajalec želel zmanjšati plačilno nedisciplino, tako predlog zakona spreminja definicijo podizvajalca. Verjamemo in upamo in želimo si, da bo s takšno rešitvijo mogoče urediti te anomalije. Naj ponovno poudarim to, kar se nam zdi najpomembneje – nedopustna, nemoralna, vse obsodbe vredna je praksa izigravanja pravil javnih naročil, ki se je do mojstrskih potankosti izoblikovala pri nas v Sloveniji. Podjetje se spravi v stečaj, na kolena, upnike, podizvajalce, delavce se pusti brez vsega, lačne, bose, brez strehe nad glavo, brez kakršnegakoli upanja na poplačilo pošteno in trdo zasluženega in prigaranega plačila. Ustanovimo eno, dve, tri, neskončno mnogo hčerinskih podjetij, novih podjetij, povezanih tako ali drugače, in se smejimo v brk državi, upnikom, delavcem, državljanom in državljankam Republike Slovenije, služimo naprej in nikoli nikomur za nič ne odgovarjamo. Nasprotno; še naprej se hranimo v varnem naročju državnega denarja, državnih podjetij in razpisov. Zanimivo, da je tak krog ljudi vedno en in isti, vedno enak in na koncu nikomur nič. To prakso je treba korak za korakom odpraviti, brezkompromisno, brutalno, kakorkoli že hočete. Tega norčevanja je bilo najbrž že zadosti. Če že organi pregona ne ukrepajo oziroma njihovi ukrepi niso učinkoviti, mora vsaj država na področjih, kjer ima v rokah škarje in platno, takšne anomalije iztrebiti. Tako z veseljem ugotavljamo, da rešitev, ki je bila na naš predlog vpeljana v osnovni zakon, velja tudi za ta zakon, ki zaradi področja, za katero velja, s seboj nosi še večje finančne posledice. In sicer gre za rešitev, da je iz javnega naročila nujno treba izločiti kandidata, ponudnika in podizvajalca, katerega član poslovodstva ali nadzornega organa je bil kadarkoli v dveh letih pred iztekom roka za oddajo ponudb v postopku javnega naročanja družbenik ali član poslovodstva ali nadzornega organa ali zastopnik subjekta, nad katerim je bil začet stečajni postopek ali postopek prisilne poravnave ali postopek prisilnega prenehanja. Kot sem dejal, predlagani zakon bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Franc Jurša.
Hvala lepa, gospod predsednik. Lep pozdrav tudi državni sekretarki. Kolegice in kolegi! V Poslanski skupini DeSUS bomo podprli predlog novele zakona, ki ureja javno naročanje določenih sektorjev, z njim pa se ukrepa zoper plačilno nedisciplino. Z novelo Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev se, podobno kot pri Zakonu o javnem naročanju, ki smo ga sprejeli 4. marca, spreminja definicija podizvajalca. S tem naj bi se izognili izigravanju veljavne ureditve, po kateri je naročnik dolžan plačevati podizvajalce neposredno. Izvajalčeva hčerinska oziroma kapitalska povezana družba po novem ne bo več veljala za podizvajalca glavnega izvajalca, temveč bo neposredno plačilo od naročnika prejel naslednji podizvajalec. Podobno kot v osnovnem Zakonu o javnem naročanju se poleg tega nekoliko onemogoča zavlačevanje postopkov, povečuje se možnost vpogleda različnih konkurenčnih ponudnikov v ostale ponudbe, naročniku pa se daje možnost, da pod določenimi pogoji odstopijo od že sprejete odločitve o oddaji naročila. Natančneje se ureja tudi izpit iz javnega naročanja. Kot sem že poudaril v začetku, novelo zakona bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Bogdan Barovič. Prosim.
Dober dan, kolegice in kolegi. Hvala za besedo, gospod predsednik. Gospa državna sekretarka, vesel sem, da se pogosto videvamo; očitno so področja gospodarstva, financ najpogostejša delovna področja tudi na matičnih delovnih telesih. Glede na to, da bodo najbrž že kolegi predstavljali v svojih stališčih tudi osnovna načela, cilje in namen tega zakona, mi dovolite, da v imenu Slovenske nacionalne stranke izpostavim dve vsebini, o katerih smo razmišljali pri naši odločitvi glede sprejema ali nesprejema Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Prvič. Predlog novele v 67.a členu, torej v 27. po tem zakonu, daje široko pooblastilo – po našem mnenju mogoče celo preširoko, tako meni tudi Zakonodajno-pravna služba – ministru za finance, da predpiše tehnične pogoje za sodelovanje v elektronskem javnem naročanju, pri tem pa smo opazili, da predlog zakona ne določa nobenih vsebinskih usmeritev, kaj naj bi vseboval predpis ministra in kakšne zahteve naj bi bile. Ustavno sodišče Republike Slovenije je večkrat že poudarilo, da mora zakon, ki pooblašča ministra za izdajo podzakonskega predpisa, jasno določiti okvir urejanja. Iz pojasnil predstavnice predlagatelja izhaja, to je bilo slišano na seji matičnega delovnega telesa, da je ministrstvo ob proučitvi zadevne pripombe k 27. členu ocenilo, da tovrstna zakonska določba omogoča ministru za finance določitev izključno tehničnih pogojev ponudnikov za sodelovanje v elektronskih javnih naročilih, kar pa v bistvu ne predstavlja preširokega pooblastila Ministrstvu za finance oziroma ministru. Ker pa je sama omejitev tudi sicer del določenih tehničnih navodil, je na ta način predvideno pooblastilo ministru po mnenju Vlade ustrezno. Po priporočilih zakonodajno-pravne službe naj bi v zakonu povzeli vsebino priloge določene evropske direktive, vendar tovrstno zapisano in omenjeno kot prepodrobno določanje po izraženem mnenju sodi v podzakonski akt in je na tak način tudi urejeno. Drugo vprašanje, ki se nam odpira, je vprašanje, da naročnik lahko po sprejemu odločitve o oddaji javnega naročila, vendar pred sklenitvijo pogodbe, odstopa od izvedbe javnega naročila. Gre torej za dva razloga – da se pri naročniku pojavi utemeljen sum, da je bila ali bi lahko bila vsebina pogodbe posledica storjenega kaznivega dejanja, in da so nastale druge izredne okoliščine, na katere naročnik ni mogel vplivati in jih predvideti ter zaradi katerih je postala izvedba javnega naročila z izbranim ponudnikom nemogoča. V zvezi z drugim razlogom, torej izrednimi okoliščinami, na katere naročnik ni mogel vplivati in jih predvideti ter zaradi katerih je postala izvedba javnega naročila z izbranim ponudnikom nemogoča, pa nastane pravni problem – njihova neopredeljenost v zakonu in s tem neopredeljenost celotne določbe. Predlog zakona bi moral, po našem mnenju, te okoliščine vsaj okvirno opredeliti, in sicer, pravno rečeno, na osnovi načela določnosti predpisov. Tudi o tem smo razpravljali na odboru, vendar so bili argumenti manj prepričljivi, kot bi si želeli. Torej, to sta dva razloga, o katerih smo v Slovenski nacionalni stranki razpravljali, in se bomo o tem, ali bomo potrdili oziroma se bomo strinjali s predlogom zakona, odločali vsak zase po lastni presoji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Ljubo Germič.
Hvala lepa, gospod predsednik za besedo. Spoštovana gospa državna sekretarka, kolegice in kolegi! Zakon o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev je pravzaprav zakon dvojček Zakona o javnem naročanju. Vsebinsko sta si zakona namreč podobna oziroma enaka, pri čemer ima pričujoči določene specifike. Ker pa je bila pred časom sprejeta novela Zakona o javnem naročanju, ki je urejala določena javnonaročniška razmerja, je Vlada pripravila tudi posodobitev tega zakona. Bistvena novost je, tako kot pri Zakonu o javnem naročanju, da se prepreči glavnim izvajalcem, da prek ustanavljanja hčerinskih družb nominirajo njih za podizvajalce, le-ti pa svoje podizvajalce, s čimer se onemogoča neposredna plačila. Kot smo že večkrat izpostavili v Poslanskem klubu LDS, to rešitev podpiramo in jo tudi pozdravljamo, čeprav tudi mi, kot že večkrat poprej, ugotavljamo, da je samo z zakonodajo tovrstna početja težko preprečiti, saj se nam vedno znova dogajajo različna izigravanja zakonodaje. Glavni problem se namreč nahaja v poslovni kulturi ter primernem nadzoru in sankcioniranju. Vsekakor pa se v Poslanskem klubu LDS nadejamo, da smo s tem dejanjem zaprli vsaj eno – očitno zelo popularno – pot izigravanja zakonodaje in s tem tudi posledičnega oškodovanja resničnih podizvajalcev, ki so kot zadnji v verigi tudi tisti, ki so najbolj ranljivi. Z novelo se omogoča tudi možnost spremembe odločitev o oddaji javnega naročila, kadar naročnik spregleda kakšen podatek in zaradi tega sprejme nepravilno odločitev. Dodatno se opredeljujejo tudi razlogi za odstop od sklenitve pogodbe. V Poslanskem klubu LDS prav tako pozdravljamo posodobitev določbe o možnosti odstopa od sklenitve pogodbe, kjer se določa, da se to lahko stori v primeru, ko se ugotovi, da obstaja možnost, da je vsebina pogodbe posledica kaznivega dejanja, ali če so po sprejemu odločitve o oddaji naročila nastale izredne okoliščine, ki jih naročnik ni mogel predvideti ali nanje vplivati, in je sklenitev pogodbe z izbranim ponudnikom nesmiselna, ker le-ta ne bo mogel izpolniti pogodbenih obveznosti. Tako se iz javnega naročila izloči ponudnik, ki je v stečaju, pri katerem je bil njegov član upravnega odbora, nadzornega sveta ali zastopnik v zadnjih dveh letih član upravnega odbora, nadzornega sveta, zastopnik ali lastnik s 25 % deležem v podjetju, ki je šlo v teh dveh letih v stečaj, prisilno poravnavo ali prisilno likvidacijo. Med drugimi rešitvami se tudi bolj natančno ureja postopek in možnost vpogleda neizbranih ponudnikov v ostale ponudbe. Ker v Poslanskem klubu LDS ocenjujemo, da so rešitve v zakonu ustrezne in primerne, bomo predlog novele zakona tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Bogdan Čepič. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Državna sekretarka, kolegice in kolegi! Glede na obseg posledic plačilne nediscipline in stanja v slovenskem gospodarstvu je na tem področju potrebno hitro ukrepanje za preprečitev težko popravljivih posledic za delovanje države in financ. Zaradi tega je Državni zbor že sprejel Zakon o javnem naročanju, v katerem se je omejil dostop do javnih sredstev podjetjem in lastnikom ter menedžerjem podjetij, ki so v prisilni poravnavi ali v stečaju. To prenašamo tudi v sedanji zakon, ki ga obravnavamo. Področje javnega naročanja je regulirano dejansko s tremi zakoni, in sicer: Zakon o javnem naročanju, ki smo ga že sprejeli, zakon o pravnem varstvu v postopkih javnega naročanja, ki je v postopku sprejemanja, in sedaj spreminjamo še dvojček zakona o javnem naročanju, to je Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Najpomembnejše spremembe zakona se nanašajo na določanje poplačil za podizvajalce, ki so v resnici podizvajalci in ne hčerinska podjetja izvajalcev, in uvaja se strožji kriterij, kdo lahko vodi postopke javnega naročanja. Z uveljavitvijo zadnjih sprememb in dopolnitev obeh zakonov o javnem naročanju so bila z namenom ureditve plačilne discipline pri javnih naročilih, ki se izvajajo s podizvajalci, uvedena obvezna neposredna plačila podizvajalcem. Vendar pa je bilo treba odpraviti pomanjkljivosti, ki so se pokazale pri izvajalcih teh določb. Zaradi možnosti, da se zlorablja Zakon o javnem naročanju, se bistveno spreminja definicija podizvajalca. Namreč, podizvajalci so dejansko žrtve plačilne nediscipline pri delih, ki so oddana na podlagi javnih naročil in plačana iz javnih sredstev. Glavni izvajalec praviloma dobi plačano storitev, podizvajalci v drugi ali tretji vrsti pa so izigrani. Kot bistveno spremembo tega zakona je torej treba poudariti spremembo ureditve definicije podizvajalca; na podlagi te spremembe bo onemogočeno izigravanje določb Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Zagotovljena pa bo tudi večja finančna disciplina pri izvajanju javnih naročil, pri tem pa pričakujemo, da bo to imelo pozitivne učinke na gospodarske subjekte, ki z javnim naročnikom niso v obligacijskopravnem razmerju, vendar kljub temu sodelujejo pri izvedbi javnih naročil. Z namenom zagotovitve učinkovitega pravnega varstva se natančneje ureja vpogled neizbranega ponudnika v ponudbe v predloženem postopku oddaje javnega naročila, in sicer tako, da se mu omogoči vpogled najmanj 3 dni pred iztekom roka za uveljavljanje pravnega varstva. Zaradi sprememb zakonodaje o pravnem varstvu v postopkih javnega naročanja se spreminja in natančneje ureja tudi obveznost upoštevanja obdobja mirovanja. Naročnika ne bo več treba upoštevati v obdobju mirovanja v primeru oddaje posameznega naročila na podlagi okvirnega sporazuma ali v dinamičnem nabavnem sistemu, kar pomeni, da se bodo ta naročila oddajala hitreje in bolj učinkovito. Z namenom racionalizacije postopkov javnega naročanja se z zakonom ponovno uvaja možnost spremembe naročnikove odločitve o oddaji naročila. Naročnik lahko namreč po sprejemu odločitve o oddaji naročila ugotovi, da je pri preverjanju najugodnejše ponudbe spregledal določeno dejstvo ali ga napačno razumel, ter posledično sprejel napačno odločitev. Zoper novo odločitev, s katero se nadomesti prejšnja, lahko ponudniki uveljavljajo pravno varstvo. Opredeljujejo se tudi dodatni razlogi, zaradi katerih lahko naročnik, kljub pravnomočni odločitvi o oddaji naročila odstopi od sklenitve pogodbe, in sicer, če ugotovi, da obstaja možnost, da je vsebina pogodbe posledica kaznivega dejanja, ali če so po sprejemu odločitve o oddaji naročila nastale izredne okoliščine, ki jih naročnik ni mogel predvideti ali nanje vplivati, in je sklenitev pogodbe z izbranim ponudnikom nesmiselna, ker le-ta ne bo mogel izpolniti pogodbenih obveznosti. Zaradi navedenega bo Poslanska skupina Socialnih demokratov podprla Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Rado Likar.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Za to novelo Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev bi lahko rekli, da je brat dvojček Zakona o javnem naročanju, ki se je oziroma se še bo rodil, nekaj kasneje, kar seveda ni čisto običajno. V Slovenski demokratski stranki smo takrat pričakovali, da bo v parlamentarni postopek vložen hkrati z novelo Zakona o javnem naročanju, tako kot je bila praska tudi do sedaj. Vendar pa predlagane rešitve naj bi spadale v paket interventnih zakonov za zmanjšanje plačilne nediscipline, zato jih je, po našem mnenju, smiselno podpreti in jih je treba uveljaviti na celotnem področju javnih naročil, saj so največja javna naročila ravno na področjih, ki jih obravnava ta novela zakona. V Slovenski demokratski stranki smo že pred sprejemom novele Zakona o javnem naročanju, in tudi že te novele, opozarjali na možnost zlorab in na neučinkovito reševanje problemov, ki se tičejo podizvajalcev. Kljub dobremu namenu predlagatelja, ki ga verjetno želi z novelo zakona doseči, pa se v SDS bojimo, da ne bo prinesel tistega, kar je njegov osnovni namen – preprečiti zlorabe, ki smo jim priča v zadnjem obdobju. To pa zato, ker povzročitelji teh zlorab ne trpijo nobenih sankcij, niti materialnih, kaj šele moralnih. Predvčerajšnjim smo, recimo, obravnavali točko, ki je obravnavala problematiko neplačila podizvajalcev pri gradnji posameznih odsekov avtocest v Republiki Sloveniji. Evidentno je, da je v Sloveniji nekaj hudo narobe, saj kljub relativno dobri zakonodaji, ali pa, recimo temu naporom na zakonodajnem področju, smo ves čas priča kršitvam, posebno še v primerih, ko so v igri velike firme, tudi v stoodstotni državni lasti, in vplivneži, ki jim ne pride do živega noben državni organ, niti parlament. V mislih imam državno podjetje Dars, v katerem je Računsko sodišče ugotovilo hude kršitve obveznosti dobrega poslovanja, pozvalo, da se začne s postopkom za razrešitev dveh odgovornih oseb Darsa, zgodilo pa se ni popolnoma nič. Nasprotno, državljani bi jim morali biti hvaležni, saj bojda nihče drug ne zna tako uspešno upravljati takih sistemov, in so kakopak nenadomestljivi. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da dokler v državi ne bodo začele delovati formalne inštitucije, dokler ne bomo presekali s klientelističnimi povezavami, kot smo jim priča v omenjenih podjetjih, velikih gradbenih sistemih, in še koga iz političnih vrst, toliko časa tudi pisanje novel zakonov ne bo k temu pripomoglo. Sicer pa menimo, da je namen predlagatelja novele zakona dober in vredno je poskusiti, zato bomo zakon podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Vili Trofenik.
Lep pozdrav vsem prisotnim. Hvala za besedo. Obravnava predloženih sprememb in dopolnitev Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev bi bila smiselna sočasno s spremembami in dopolnitvami Zakona o javnem naročanju, ki smo ga obravnavali oziroma sprejeli v mesecu marcu. Zadnje spremembe tega zakona so bile posvečene predvsem namenu ureditve plačilne discipline pri javnih naročilih oziroma so bila uvedena obvezna neposredna plačila podizvajalcem, ki so se pa očitno zaradi premalo domišljenih rešitev začela izigravati prek hčerinskih oziroma kapitalsko povezanih podjetij glavnega izvajalca. Kot neustrezna se je v praksi izkazala tudi veljavna pravna ureditev glede vpogleda neizbranih ponudnikov v ponudbe konkurentov, ki ne omogoča vpogleda oziroma preverbe, ali konkurenčne ponudbe izpolnjujejo razpisne pogoje. Predložene spremembe zakona preprečujejo nadaljnje izigravanje neposrednih plačil podizvajalcem in nalagajo podizvajalcem aktivno sodelovanje pri odpravi plačilne nediscipline s tem, da so dolžni kopijo pogodbe z glavnim izvajalcem pravočasno dostaviti naročniku. Za odpravo pomanjkljivosti obstoječe zakonodaje glede pravice do vpogleda neizbranega ponudnika v ponudbe se uvaja pravica do vpogleda najmanj tri dni pred iztekom roka za uveljavljanje pravnega varstva, hkrati pa se javnost dokumentacije o postopku javnega naročanja zagotavlja šele od pravnomočnosti odločitve naročnika o oddaji naročila. Predlagane spremembe Zakona o javnem naročanju na vodnem energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev pa prenašajo v naš pravni red tudi del direktive Evropskega parlamenta iz Sveta iz leta 2006, številka 66., ki se nanaša na spremembi dveh direktiv Sveta iz leta 1989 in leta 1992 glede vprašanja izboljšav učinkovitosti revizijskih postopkov oddaje javnih naročil v delu, ki se nanaša na zagotavljanje obdobja mirovanj pri javnih naročilih na podlagi okvirnega sporazuma. V praksi se je namreč pokazalo, da to onemogoča tekoče oddajanje posameznih naročil. Zaradi tega se s predlagano spremembo ukinja obdobje mirovanja, namesto tega pa se z že sprejetim novim Zakonom o pravnem varstvu v postopkih javnega naročanja zagotavlja ničnost posameznih naročil v primeru večjih kršitev zakona. V poslanski skupini bomo predložene spremembe zakona, vključno s sprejetimi amandmaji matičnega delovnega telesa, ki izboljšujejo zakonski predlog v smislu pripomb Zakonodajno-pravne službe podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona ni bilo vloženih amandmajev, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili v torek, 24. maja 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG ZAKONA O JAVNOFINANČNI ODGOVORNOSTI V DRUGI OBRAVNAVI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev. Besedo ima mag. Andrej Vizjak.
Spoštovani predsednik, državna sekretarka, spoštovani kolegice in kolegi! Ni le mnenje opozicije, temveč to mnenje delijo praktično vsi ekonomski strokovnjaki, kakor tudi Fiskalni svet, da je Slovenija v izjemni poziciji javnofinančne nestabilnosti. Imamo izjemno neuravnotežen proračun že nekaj let, tako da pridelamo zadnja leta po dve milijardi evrov primanjkljaja, proračunskega primanjkljaja, vsako leto. To pomeni, da smo samo v mandatu te vlade pridelali približno skupaj 4 do 5 milijard javnofinančnega primanjkljaja in posledično smo seveda se zadolževali, da smo lahko pokrivali ta javnofinančni primanjkljaj. Če pogledamo strukturo prihodkov in odhodkov državnega proračuna, in sicer tudi javnih financ, lahko ugotovimo, da so po letu 2008 izjemno upadli prihodki proračuna, in da so seveda ostali odhodki na višji ravni, kot so bili pa odhodki takrat, ko smo imeli uravnotežen proračun oziroma celo presežek – v letu 2007. Torej želim povedati, da se škarje odpirajo, trošimo, pri čemer pa država ustvarja in davkoplačevalci ustvarjajo bistveno manj. Stvar je kritična tudi zaradi tega, ker ni videti konca, še posebej zaradi tega, ker ni videti učinkovitih ukrepov Vlade, ki bi zajezili in začeli zapirati te škarje, zajezili torej ta primanjkljaj. Vlada nenehno s številnimi strateškimi dokumenti obljublja, da bo zniževala primanjkljaj, stabilizirala javne finance. To se je zgodilo že v izhodni strategiji pred letom in pol. To se dogaja v paktu za evro in tudi v reformnem programu, medtem ko pa so dejstva druga in se pravzaprav s približevanjem primanjkljaja 3 % BDP odmikamo iz leta v leto. Torej, eno je to, da seveda govorimo, da je treba stabilizirati javne finance, drugo so pa ukrepi za dosego tega, in primanjkljaj kakor tudi zadolževanje se enormno povečuje. Zakaj? Zaradi tega, ker nam vlada Vlada, ki nima niti malo sinhronizma in deluje totalno razglašeno na področju javnih financ. Lahko smo zasledili, recimo, pred nedavnim dejstva, ko ministrica za javno upravo se zavzema za zniževanje stroškov in zniževanje števila zaposlenih v javni upravi, medtem ko se drugi minister, ki je kompetenten za, recimo, šolstvo in šport, požvižga na to in zaposluje veselo, in seveda posledice so pritisk na javni denar in več denarja za plače in seveda, tudi širše gledano, ta nova delovna mesta. Podobno imamo tudi na drugih področjih, naj samo omenim enega izmed primerov – predšolsko vzgojo, ko minister Lukšič ne vidi nikakršne potrebe, da bi pravzaprav pretehtal kriterije, merila na tem področju in videl, ali ima tukaj kakšen prostor. Takih primerov je še vrsta in vsi ti primeri rezultirajo ti dve milijardi letnega primanjkljaja. Torej, v Slovenski demokratski stranki smo seveda predlagali zakon, s katerim bi omejili javno porabo ter zadolževanje države. Želimo omejiti odhodke širšega sektorja države na 45 % BDP v letošnjem letu in potem vsako leto za eno odstotno točko manj, do ciljnih 43 % v letu 2013. S tem želimo, ker Vlada ni sposobna na prihodkovni strani vsaj malo priti k uravnoteženju proračuna, na odhodkovni strani zarezati v odhodke in seveda s tem zmanjšati primanjkljaje in omejiti porabo države. Spoštovani. To prvo branje tega predloga zakona je tudi priložnost, da Vladi parlament da javno sporočilo, da tako več ne gre naprej. Vlada mora pripraviti učinkovit program za stabilizacijo javnih financ in učinkovit program za zmanjševanje proračunskega primanjkljaja, sicer bomo v prihodnjih letih iz sedanjih pol milijarde evrov odplačevali tudi že do milijarde evrov obresti za neto posojila, kar bo zažrlo ves razvojni del proračuna in bog nam pomagaj v takem scenariju!
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade. Besedo ima Mateja Vraničar, državna sekretarka na Ministrstvu za finance.
Spoštovani gospod predsednik, hvala za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! S tem predlogom zakona ponovno odpiramo splošno razpravo o javni porabi, vendar tudi tokrat na podlagi nepopolnega zakonskega predloga, ki predstavlja oziroma postavlja določena pravila glede omejevanja javne porabe, vendar ta pravila niso postavljena v ustrezen kontekst celotne zakonodaje s področja javnih financ. V zadnjih dveh letih se je pristop k vodenju politike na področju javnih financ, tudi zaradi preprečevanja še hujših posledic ekonomske in finančne krize, v primerjavi s preteklim obdobjem precejšnje ekonomske ekspanzije dodobra spremenil. Vlada se močno zaveda razsežnosti gospodarske in finančne krize, zato je v preteklem obdobju predlagala vrsto ukrepov za omilitev njenih negativnih posledic. Tem usmeritvam je sledila tudi politika na področju javnih financ, zato ocenjujemo, da navedbe predlagatelja, da sedanje vodenje finančne politike države predstavlja nevarnost za stabilnost javnih financ, niso utemeljene. Zavedamo se pomena srednjeročne konsolidacije javnih financ, prav tako pa se zavedamo nujnosti vse večjega usmerjanja javnih financ v razvoj. V zvezi s konsolidacijo je Vlada javnosti in tudi pristojnim odborom DZ pred kratkim predstavila temeljne dokumente, ki so in bodo vodilo za oblikovanje konkretne politike na področju javnih financ tudi v prihodnje. Govorim seveda o programu stabilnosti, nacionalnem programu reform in srednjeročnem fiskalnem okviru. Tudi na področju sistemskih sprememb je pomembno poudariti, da je Vlada že v juniju preteklega leta sprejela Uredbo o dokumentih razvojnega načrtovanja in postopkih za pripravo predloga državnega proračuna, v kateri je poudarek na razvojno usmerjenem programskem proračunu. V navedeni uredbi je določeno tudi fiskalno pravilo, ki določa zgornjo mejo javnofinančnih odhodkov. V skladu s to uredbo se zgornja meja določa s posebno formulo. Fiskalno pravilo upošteva sedanjo makroekonomsko in fiskalno pozicijo. Prav tako pa tudi ciljno, ki mora biti usklajena s Paktom stabilnosti in rasti. Predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, predvideva, da se s fiskalnim pravilom omeji obseg odhodkov širšega sektorja države. Pri tem je treba upoštevati, da med odhodke širšega sektorja države med drugim sodijo tudi odhodki iz evropskih namenskih sredstev, odhodki iz namenskih prejemkov državnega in občinskih proračunov, ter tudi vsi odhodki iz sredstev, ki jih v skladu z veljavnimi predpisi prej navedeni subjekti pridobivajo na trgu. Ker so načeloma evropska namenska sredstva namenjena razvoju, je mogoče razumeti, da ta sredstva niso predmet omejitve po predlogu zakona. Problem pa predstavljajo namenski odhodki, za katere ni nujno, da so obravnavani kot razvojni, pa jih kljub temu ni dovoljeno porabiti za drug namen. Pripravljavec zakona tudi ni upošteval, da je občinam z ustavo in zakonom podeljena avtonomija in da občine razpolagajo tudi z lastnimi javnofinančnimi viri. Občine za svoje potrebe ustanavljajo posredne uporabnike občinskih proračunov, katerih obseg odhodkov se v skladu z metodologijo ESA 95 upošteva v odhodkih širšega sektorja države. Upoštevaje vse navedeno predlagane omejitve odhodkov ni mogoče doseči z rebalansom državnega proračuna in novelo zakona o izvrševanju proračunov države, kot predlaga predlagatelj. Glede na dejstvo, da vpliv države na določitev obsega odhodkov občin in odhodkov subjektov, ki opravljajo poleg redne dejavnosti tudi dejavnost, ki se ne financira iz javnofinančnih virov, ni mogoč, tudi ni mogoče pripraviti rebalansa proračuna v skladu s predlaganim zakonom. Nenazadnje je treba poudariti tudi, da je Ministrstvo za finance v javno obravnavo že posredovalo nov Zakon o javnih financah, ki določa pravila fiskalne discipline in vprašanje fiskalnega pravila ureja na celovit način. V predlogu zakona so določena fiskalna pravila tako, da k dolgoročni vzdržnosti javnih financ zavezujejo vse štiri blagajne javnega financiranja in ne samo državni proračun. Upoštevaje vse navedeno Vlada ocenjuje, da predlagani zakon, iztrgan iz konteksta in neusklajen z ostalo javnofinančno zakonodajo, ne bo imel pričakovanih učinkov, ne bo dosegel zastavljenih ciljev na področju omejevanja javne porabe in zadolževanja, zato predlaganega zakona Vlada ne podpira. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Franc Jurša. Prosim, mir v dvorani.
Še enkrat lep pozdrav. Dobil sem nekaj nasvetov na poti do govornice, ampak vseeno bom povedal to, kar je zapisano. Ključni cilj predlaganega Zakona o javnofinančni odgovornosti je omejiti javno porabo in omejiti zadolževanje države. Predlagatelji namreč menijo, da je, sicer že s strani Vlade določeno zmanjševanje javne porabe v fiskalnem pravilu preohlapno in da je zgornjo mejo odhodkov primerneje postaviti v odstotku BDP. Naj najprej povem, da se poslanci DeSUS popolnoma strinjamo s trditvijo predlagateljev, da gospodarska in finančna negotovost v svetu še vedno obstaja. Ne moremo pa se strinjati s trditvijo, da se v Sloveniji finančna in socialna negotovost še povečuje. Priznavamo, da ta negotovost dejansko v naši državi obstoji, ne moremo pa kar pavšalno trditi, da se slednje povečuje. Sploh pa ne moremo mimo očitka predlagatelja, da je razlog za takšno gospodarsko, finančno in socialno stanje podcenjevanje krize, neodgovornost, samozaverovanost in ošabnost ključnih ljudi v Vladi. Tega res ne moremo trditi. Že res, da bi Vlada lahko določene ukrepe hitreje spreminjala in morebiti določene ukrepe drugače oblikovala. Lahko pritrdimo tudi trditvi predlagateljev, da se res sama sooča s proračunskim primanjkljajem in povečevanjem javnega dolga. Vendar tudi Vlada ni čisto pasivna in ne stoji čisto ob strani. Vlada je oblikovala instrument oziroma fiskalno pravilo, s katerim določa zgornjo mejo javnofinančnih odhodkov za tekoče leto in za naslednja tri leta, s tem da sta prvi dve leti fiksni, drugi dve pa sta indikativni. Prav tako oblikovana strategija fiskalne konsolidacije temelji na postopnem zniževanju javnofinančnih odhodkov, njihovi racionalizaciji in povečevanju učinkovitosti. Bojimo pa se za njeno učinkovitost. Za zmanjšanje primanjkljaja države pod 3 % BDP do leta 2013 v skladu s priporočili Sveta Evropske unije, je dana prednost konsolidaciji z ukrepi s strani odhodkov. Nedvomno bo slednje zahtevalo precejšen fiskalni napor. Prav tako ne gre dvomiti, da so vladni ukrepi zategovanja pasu nevšečni, boleči, vendar so določeni. Naj zaključim, poslanci Poslanske skupine DeSUS bomo odločali po svoji vesti.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Bogdan Barovič.
Še enkrat hvala za besedo, gospod predsednik. Kolegice, kolegi, spoštovani predstavnici Ministrstva za finance! Gospa državna sekretarka je dejala, da je predlog zakona, o katerem govorimo, iztrgan iz konteksta drugega zakona in kot takšnega naj ga ne bi sprejeli. Seveda moramo reči, da je temu tako, ampak ni edini, niti slučajno. Takšnih smo imeli v zadnjem mesecu kar nekaj, ko smo pisali zakone na posamezne primere in smo jih trgali iz kontekstov drugih zakonov. Bolj pomembno je, kaj ta zakon želi doseči. Slovenija si je v tem letu ponovno izposodila 3 milijarde evrov, od tega naj bi milijardo vrnila in ostala z dolgom 2 milijard evrov. V Sloveniji vsako leto namenimo skoraj 4 milijarde evrov za pokojnine, 4 milijarde evrov za plače javnih uslužbencev in 2 milijardi, bom omenil samo socialne transferje. Dolg Slovenije je v tem trenutku 45 % bruto družbenega produkta, to je tudi zaveza Strateškega sveta in to je podatek, za katerega bi lahko rekel, da je še znosen in zmeren v tem trenutku. In hvala bogu, da je temu tako. Vsak Slovenec je zadolžen v znesku 6700 evrov. Že res, da so, na primer, Avstrijci zadolženi – 22 tisoč evrov je dolg na enega Avstrijca –, seveda pa je to neprimerljivo glede na rezultate in glede na druge parametre. V Sloveniji bi morali v prihodnjih letih, vsako leto, na področju pokojnin, plač in transferjev privarčevati 220 milijonov evrov. Vsako leto. Tudi naslednji podatek je zaskrbljujoč, da – govorim zato, da boste vedeli, da tudi opozicija upošteva vsa dejstva, ki bremenijo državo in ki vem, da kar povzroča težko delo Vladi – 26 % je več starostnih pokojnin, tistih, ki pa vplačujejo, pa samo 5 %, tudi to je zelo krut podatek. Vendar po oceni Slovenske nacionalne stranke – mi tudi gledamo in poslušamo in beremo mnenja priznanih strokovnjakov ekonomistov –, mi v Slovenski nacionalni stranki se strinjamo z mnenjem dr. Mencingerja, da je problem Slovenije ne toliko v zunanji zadolženosti kot v neto zadolženosti bank, prebivalcev in podjetij do tujine. Slišali smo primerjalni podatek, da je bil ta leta 2005 0 milijard evrov, leta 2008, po treh letih, pa je bil neto dolg 10 milijard – v treh letih iz 0 na 10 milijard. In kako je do tega prišlo, to je pa rak rana, tukaj smo pa mrtvi. Nakup vrednostnih papirjev z vseh strani – od velikih gospodarstvenikov, menedžerjev novodobnih tako imenovanih, nakup vrednostnih papirjev, virtualno bogastvo, realnost vrednostnega trga, padec vrednosti in zdaj smo tam kjer smo – 10 milijard neto izgube. Razlika med terjatvami in obveznostmi, tako imenovana neto zadolženost, je najbolj zaskrbljujoč podatek. Po domače povedano, v Sloveniji zapravimo 2 milijardi preveč, torej več, kot zmoremo, in ti dve milijardi nas tepeta in nas bosta tepli še vnaprej. Naš proračunski primanjkljaj je 5,5 % in težko dvomimo oziroma težko upamo, da se bo popravil, težko upamo, želimo si, ampak težka bo. Mnenja strokovnjakov so si različna – ali je problem na strani ponudbe oziroma na strani varčevanja ali na strani povpraševanja. Jaz se strinjam s trditvijo, že spet dr. Mencingerja, ki je realnost v življenju – bolj varčuješ na slabšem si. Torej, problem je na strani povpraševanja, povpraševanje naj bi po ekonomski teoriji povzročilo zagon nove proizvodnje in tudi uskladitev cenovnih razmerij dobičkov in tako naprej, če ne, pridemo spet do trenutka nakupa vrednostnih papirjev, oblikovanja virtualnega bogastva, padca vrednosti. in potem smo spet tam, kjer smo bili. To je najbolj nevaren cikel za nas. Pri nas na žalost se problemi rešujejo samodejno, rešujejo jih tisti gospodarstveniki, ki imajo srečo in ustvarjajo neke številke, podatke statistične, ki so dobri za Slovenijo. Vlada pri tem žal nima nobenih zaslug, rečem žal, vendar jih nima, zasluge so zgolj na gospodarski aktivnosti podjetij, ki imajo srečo. Vse to so podatki, ki nas moramo skrbeti. Res, da lahko rečemo, da smo po nekaterih podatkih še zelo dobri, imamo povprečno zadolženost 60 % v Evropi, in še več, mi imamo 45 % bruto družbenega produkta, ampak ne smemo se tolažiti s tem. Mi moramo to narediti tako, kot je zapisano v predlogu tega zakona! Jaz vem, da so ti podatki zapisani v različnih strategijah, te podatke in priporočila je dal Fiskalni svet, ki ga imamo v tej Sloveniji in je prav, da ga spoštujemo, ampak to so podatki, ki so zapisani v poročilu Fiskalnega sveta, v strategiji eni, v strategiji drugi, v strategiji tretji, upošteva pa jih nihče, ker očitno niso zavezujoči. In zato, da bodo zavezujoči, je po mnenju Slovenske nacionalne stranke predlagatelj oblikoval ta zakon v šestih členih, ki v svojem 2. členu zavezuje državo, da bi odhodki ne smeli preseči 43 % bruto domačega proizvoda, ki v 4. členu zavezuje, da bi lahko bili največ 45 % bruto družbenega produkta v letu 2012 in potem za odstotek manj; to so pač neke številke zapisane v obliki nekega zakona zgolj in samo zato, da bi mi vendarle imeli neko zavezo in to zavezo seveda spoštujemo – mi vsi, govorim, mi vsi. Iz tega razloga, iz te moralne podpore in iz želje, da bi ta zaveza postala legalna in legitimna in da bi se morali potem po njej ravnati, da bomo vendarle zlezli na prvo zeleno vejo, ki nas bo zdržala, bomo v Slovenski nacionalni stranki predlog tega zakona podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Ljubo Germič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Še enkrat vsem lep pozdrav! V Poslanskem klubu LDS smo že pred časom, ko je bil prvotno vložen, proučili zakon o javnofinančni odgovornosti, ki je danes znova predmet obravnave, ker ponovno ugotavljamo, da ima sicer z javnofinančnega vidika dobro zastavljene cilje, vendar pa ga v praksi ni mogoče izvajati. Največja hiba zakona je namreč v tem, da glede na bruto družbeni proizvod določa odhodke širšega sektorja države, vendar ne ponuja učinkovitih rešitev, kako to izvesti v praksi. Kot tudi že sami predlagatelji zakona dobro vedo, je velik del proračuna pogojen z zakonskimi obvezami in ni mogoče neposredno, samo z rebalansom, v tem in prihodnjem letu izvesti ukrepov, ki bi dosegali zakonsko določene cilje, to je, da bi odhodki širše države dosegali oziroma ne presegali 45 % oziroma 44 % BDP. Sploh velja omeniti dejstvo, da so širši odhodki sektorja države v letu 2009 in 2010 znašali okoli 49 % BDP, enak odstotek pa je predviden tudi za leto 2011. Tudi s tega gledišča in z vidika, koliko pravic je omogočenih, koliko odhodkov je zakonsko pogojenih, je ta zakon prej kot ne le slepilni manever. Sicer je treba povedati, da so predlagatelji v prejšnjem poskusu sprejetja tega zakona zapisali, da je nujna reforma transferov na socialnem področju. V tokratnem besedilu so to izpustili, kljub temu pa implicitno navajajo, kje je problem. Seveda to, če se spomnimo razprave izpred nekaj dni v zvezi z obravnavo uveljavljanja pravic iz javnih sredstev, tudi kaže, da se zavedajo predlagatelji problema, seveda, pa ne nakazujejo rešitev. Tudi v Poslanskem klubu LDS sicer soglašamo, da je treba poseči na področje ureditve dodeljevanja določenih sredstev, a to je treba narediti skrbno in natančno. Nekateri ukrepi na tem področju, za katere gre zasluga ministru Svetliku, se že izvajajo in pomenijo, da bo sistem socialne varnosti postal bolj pregleden in pravičen. Ob tem je treba poudariti, da si Vlada prizadeva zmanjšati odhodke državnega proračuna s tem, da vpeljuje strukturne reforme, ki bodo lahko na dolgi rok stabilizirali javne finance. A za podporo tem ukrepom ni podpore večjega dela opozicije. Podobno kot smo opozarjali že zadnjič, v Poslanskem klubu LDS želimo ponovno izpostaviti, da bi bilo treba logiko priprave proračunov še temeljiteje spremeniti oziroma pospešiti razvoj metodologije za pripravo ciljno oziroma razvojno usmerjenih proračunov. V samem proračunu, še posebej ob slabših prihodkih, imamo zelo malo manevrskega prostora za izvajanje resničnih prioritet države. Zato menimo, da je v naslednjih letih treba hitreje pristopiti k temu, da bo lahko tudi priprava proračunov bolj fleksibilna in bolj odzivna glede na razmere v domačem in svetovnem gospodarstvu. Na tak način bi tudi hitreje lahko določali, kaj je razvojno in kaj nerazvojno in s tem tudi določali prioritete. Že prej smo omenili to, da je treba ob predvidenih ciljih povedati, kako bomo zakon izvedli v praksi in kje bomo vzeli sredstva, da dosežemo zakonsko zapisane cilje. Vemo, kje se lahko vzame, če ne želimo ustaviti že tako okrnjenega razvojnega oziroma investicijskega potenciala. To so plače v javnem sektorju, socialni transferi in pokojnine. Če bi predlagatelji želeli korektno in sistemsko pristopiti k taki izvedbi predlaganega zakona, bi morali v proceduro tudi vložiti paketno zakonodajo ali pa vsaj povedati, katere tako imenovane nerazvojne postavke imajo v mislih in kje bodo rezali, ter hkrati povedati, kako se bodo uskladili s socialnimi partnerji. Seveda teh odgovorov v predlogu predlagateljev ni. V Poslanskem klubu LDS se zavedamo, da bo slej ko prej treba zarezati v javno porabo, saj življenje preko lastnih zmožnosti ne deluje niti na srednji rok, kaj šele na dolgi rok. In seveda, zadolževanje v nedogled ne more biti perspektiva te države, saj ne moremo bremena sedanjih generacij prenašati na generacije v prihodnje. Po eni strani je najlažje v šestih členih zapisati, kakšni so cilji, in zavezati Vlado, da to izpelje. Po drugi strani pa je iluzorno pričakovati, če bi bil zakon sprejet, da se Vladi naloži, da mora v tridesetih dneh sprejeti ukrepe, ki se morajo usklajevati tudi med socialnimi partnerji, potem pa zopet v Državnem zboru s strani predlagateljev poslušati, kako zakonski predlogi niso usklajeni med socialnimi partnerji in da zato zakoni ne bodo deležni podpore. Kot smo povedali že zadnjič, to je čista hipokrizija, da ne rečemo neresnost. V Poslanskem klubu LDS se še kako dobro zavedamo, da je javnofinančna stabilnost temelj dolgoročnega, uspešnega razvoja države, zato se s predlagatelji strinjamo, da je na tem področju potrebna močna disciplina. Ker pa menimo, da zakon ni ustrezno pripravljen oziroma ne predvideva izvedljivih rešitev in ni usklajen s preostalo javnofinančno zakonodajo, smo mnenja, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Ko bodo predlagatelji naslednjič vložili isti zakon, pa jih pozivamo, da dodajo člen in navedejo, na točno katerih postavkah predvidevajo tako radikalna zmanjšanja – po lastnih izračunih za več kot milijardo evrov v letu 2011, kar pomeni 10 % trenutnega proračuna. Le tako bomo lahko rekli bobu bob in se začeli resno pogovarjati. Hkrati pa tudi ocenili resnost predlaganih zakonskih pobud. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Andrej Magajna. Prosim.
Spoštovana predstavnica Vlade, kolegice in kolegi! Cilj predlaganega zakona je omejiti javno porabo ter zadolževanje države. To je pozitivno. Zaradi nerealiziranih oziroma realiziranih oziroma napovedanih proračunskih primanjkljajev v letu 2009, 2010, 2011, 2012, je do neke mere ogrožena stabilnost javnih financ, predlagatelj pravi resno ogrožena. S tem zakonom naj bi omejili odhodke iz širšega sektorja države, in sicer na 45 % bruto družbenega produkta v letu 2011, z vsakim prihodnjem letom pa se bodo odhodki, bi se znižali za eno odstotkovno točko, tako da bi leta 2013 in v nadaljnjih letih dosegli odhodke širšega sektorja države v višini največ 43 % bruto družbenega produkta. Cilji so pozitivni, vendar koliko so realni, uresničljivi na nekaterih postavkah, bo povedalo ministrstvo – je že odgovorilo in ta zakon ne podpira – poslanski skupini. Smo tudi skeptični, da se da s tako administrativnimi omejitvami to tudi doseči. Pridružujem se pa, bomo se pa odločili tudi po nadaljnji razpravi in pri glasovanju. Pozitivno pa so opozorila, pravzaprav v pravi smeri gredo opozorila dr. Franja Štiblarja, Žana Oplotnika in večkrat omenjenega Jožeta Mencingerja, ki govorijo o notranjem zadolževanju – govorimo o neto desetih milijardah – s strani posameznikov, podjetij, bank. Ta notranja zadolženost v korelaciji z zunanjo zadolženostjo ni zadosti analizirana in utemeljena in mislim, da bi bilo treba ti dve postavki gledati sočasno in na osnovi tega pravzaprav oceniti zadolženost države. Še bolj zaskrbljujoče je stalno upadanje realnega sektorja, industrijske proizvodnje. Zelo koncizno o tem piše v svojem prispevku Vladimir Markovčič. Govori, ga citiram: "Vlada zagotavlja, da sta v vsoti rast proizvodnje in izvoz dosegla že skoraj 2 %, kar ob realno vsaj 3,6 % inflaciji oziroma razvrednotenju evra pomeni nadaljnje upadanje, v bistvu, industrijske proizvodnje." Država, ki za svoje preživetje pobira davke, ima prihodke tudi od davkov iz trgovine, toda treba je poudariti, da trgovina ne izvaja ustvarjanja nove vrednosti – gre za ustvarjanje nove vrednosti in upad, kot sem rekel, realnega sektorja, to so ključni problemi Slovenije –, temveč trgovina le obstoječemu blagu zvišuje ceno in s tem povzroča prihodek izvajalcu trgovske dejavnosti, saj količina in vrednost blaga ostaja nespremenjena, njegova cena pa se zviša. Denarja seveda ne moremo tiskati, kar je prav, vendar zaradi izgube monetarne samostojnosti smo ob nenehnem povečanju uvoza in nenazadnje padanju lastne proizvodnje in stalnem zmanjševanju prišli v situacijo, da je iz države za pogosto nepotreben uvoz dokončno odhajalo vse več in več denarne mase, sočasno pa je prihod denarja na podlagi našega izvoza bil vsako leto manjši. Če se to ne bo spremenilo ne moremo pričakovati, da bomo lahko omejevali proračunsko porabo. Skratka – če pozabimo na enormno zadolževanje v tujini, kar sedanja vlada počne že dve leti izključno zaradi preživetja državnega proračuna, imamo danes na celotnem območju Slovenije enormno velik primanjkljaj blaga, ki se mu reče denar. Ta primanjkljaj je po nekaterih ocenah minimalen v znesku 16 milijard evrov, po drugih ocenah pa veliko bolj verjetnih 24 milijard evrov. Nastal je zaradi abnormno visokega uvoza pogosto popolnoma nepotrebnih prehrambnih, tekstilnih in PVC izdelkov, kar je, mimogrede, pripeljalo tudi do uničenja velikega dela domače kmetijske proizvodnje – o tem smo že govorili na prejšnjih sejah. O uničenju industrijske proizvodnje, ki ji ni bila dana možnost prilagoditve zahtevnim trgom, pa sploh ni vredno izgubljati besed. Še enkrat poudarim. Če bomo še naprej, če bo v Sloveniji obstajal trend izgube realnega sektorja, ne vem, kako bomo krpali, s čim bomo polnili proračun. Tudi malo se zamislimo. Politika Mednarodnega denarnega sklada in Svetovne trgovinske organizacije je usmerjena v pomoč, vendar ta dolgoročno pomeni odvisnost in slabitev realnega sektorja držav, ki jim nudi pomoč. Slovenska samostojnost se bo vzpostavljala in ohranjala le s tem, da bomo ohranjali svoj realnih sektor.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Matevž Frangež. Prosim.
Spoštovane in spoštovani! Ponovno se srečujemo z Zakonom o javnofinančni odgovornosti, s katerim Slovenska demokratska stranka predlaga, da višino javnega dolga zamejimo na 45 % bruto domačega proizvoda. To je cilj, ki ga delimo. In če je predlagatelj v uvodu pospremil ta zakon z besedami, da o zdravju javnih financ, obvladovanju javnofinančne situacije ni dovolj samo govoriti, ampak je treba kaj narediti, je pravzaprav ta zakon samo izraz govorjenja o restriktivnejši javnofinančni politiki. Stvar namreč ni tako preprosta. Če bi šlo samo za to, kaj zapišemo v neki zakon, s katerim želimo demonstrirati svojo javnofinančno odgovornost, potem smo mi prvi za to, da to številko postavimo še nekoliko nižje – pa ne gre tako enostavno. Uvodoma je bilo izpostavljeno, kaj je pravzaprav vodilo predlagatelje k temu, da so predlagali ta zakon. Pri tem so omenjali povečanje primanjkljaja, povečanje zadolženosti širšega sektorja države v času mandata te vlade. Tem številkam, če jih strogo izoliramo, seveda ni mogoče ugovarjati, a vendar je treba pogledati vzroke, ki so pripeljali do tega, da se je to zgodilo. Najprej je to zmanjšanje prihodkov. Zmanjšanje prihodkov državnega proračuna je sprejela prejšnja vlada, ne da bi ustrezno zagotovila tudi zmanjšanje odhodkov. Zmanjšala je prihodke, poraba pa je na sistemski ravni ostala enaka. Spomnite se, da smo zato že pri sprejemanju rebalansa proračuna za leto 2009 morali krpati državni proračun zato, da smo uravnotežili izpad prihodkov, ki so ga povzročili ukrepi prejšnje vlade. Nenazadnje je ob tej razliki, ki je nastala zaradi povečanja odhodkov zaradi predvolilnih obljub prejšnje vlade, na drugi strani zmanjšanja prihodkov zaradi nove davčne politike, treba opozoriti na to, da so bili tako temelji za rast zadolženosti države, povečanje primanjkljaja, kot tudi temelji za to, da se je radikalno povečal celoten bruto zunanji dolg naše države, betonirani in v glavnem izvedeni v nekem drugem obdobju, ne po novembru leta 2008. Če Socialni demokrati za kaj z veseljem prevzamemo odgovornost, je to za to, da po tem, ko je Slovenija padla v gospodarsko krizo, da smo tudi z javnofinančnimi ukrepi poskušali in uspešno ublažili socialno stisko, ki bi lahko rezultirala, če bi država sedela križem rok in ne bi ustrezno povečala socialnih transferjev. Kako je mogoče realizirati naše javnofinančne cilje? Naj najprej povem, da je zdravje javnih financ za nas izjemno pomembno; o tem govorimo in v obliki konkretnih ukrepov ob različnih priložnostih poudarjamo v tem državnem zboru v celotnem času, ne samo tega mandata, ampak tudi sicer. Zagotavljajo stabilnost makroekonomskega okolja in ni res, da javne finance niso nekaj, za kar je treba skrbeti vsakega in vsake izmed nas, ne samo v tem državnem zboru, ampak tudi v državi. Zdravje in stabilnost javnih financ ima namreč neposredni učinek na to, kako, kakšne možnosti za okrevanje ima naše gospodarstvo, kakšne možnosti za financiranje svojih potreb ima naše prebivalstvo. Javne finance so torej naša temeljna skupna infrastruktura, za katero smo vsi skupaj soodgovorni. Fiskalni svet je z opozorili ob svojem letnem poročilu – če mi jih je mogoče strniti v treh točkah –, zasledoval dolgoročne vidike zdravja naših javnih financ in pri tem opozoril na potrebo po povečanju bruto domačega proizvoda, povečanju prihodkov in zmanjšanju odhodkov. Ta sila enostavna matematika pa se seveda ustavi že pri točki, zakaj ti signali gospodarskega okrevanja, ki jim je Slovenija priča, danes niso močnejši, če naši ključni zunanjetrgovinski trgi beležijo višje rasti. Morda je odgovor tudi v tem, da je danes slovensko gospodarstvo prezadolženo in ne zmore financirati tega okrevanja, ne zmore financirati tega, da bi aktivneje in ambiciozneje stopilo na pot rasti. In mimogrede, kdaj je nastal ta bruto zunanji dolg? Ta država je potrebovala 15 let svoje samostojnosti, da je pridelala bruto zunanji dolg v vrednosti 15 milijard evrov, in nato samo čas 4 let, enega mandata – uganite katere vlade –, da je bruto zunanji dolg povečala na 40 milijard evrov. In zaradi te velike zadolženosti daje danes gospodarstvo toliko šibkejše znake svojega okrevanja. Kaj ni javnofinančna odgovornost – pa lahko Slovenska demokratska stranka še 15-krat pride v ta državni zbor s tem predlogom zakona? Javnofinančna odgovornost denimo ni, da v času, ko ti gre dobro, ne misliš na čas, ko ti utegne iti slabše, in da v času, ko imaš več kot dovolj prihodkov, ne daš nekaj teh prihodkov na stran za to, da lahko preživiš slabe čase. Javnofinančna odgovornost ni to, da ob zmanjševanju, načrtnem zmanjševanju javno finančnih prihodkov ne poskrbiš za ustrezno uravnoteženje na odhodkovni strani. Javnofinančna odgovornost nenazadnje tudi ni to, da se pri planiranju plačne reforme v javnem sektorju zmotiš za 400 milijonov in učinki plačne reforme niso 400 milijonov evrov, kolikor je bilo predvideno, ampak podvojeni – 800 milijonov. Javna finančna odgovornost končno tudi niso številni dobrohotni predlogi, s katerimi je največja opozicijska stranka, bolj v ambiciji, da dokaže nesposobnost sedanje vlade, redno obremenjevala ta državni zbor. In kakšni so bili ti alternativni predlogi? Predlogi so temeljiti predvsem na dodatnem znižanju davkov. Sam po sebi je to cilj, ki ga sam takoj podpišem, če ima realne osnove za to, da uresničimo tudi druge cilje naše javnofinančne politike: da damo ljudem varnost, da damo tistim, ki so med nami šibki, ustrezne socialne transferje, da pokrijemo luknjo v pokojninski blagajni, da zagotavljamo dostopno zdravstvo, šolstvo in druge javne storitve. V manjši meri pa so ti predlogi seveda temeljili na znižanju izdatkov. Skupni učinek povečanja primanjkljaja samo po tretjem paketu protikriznih ukrepov SDS so zmerili na 1,7 milijardo evrov. Skupni učinek SDS-ovih ukrepov s predlogi zakonov, ki niso upoštevani v tretjem paketu ukrepov, 1,9 milijarde evrov. Pri tem pa se naj upoštevajo potrebna sredstva za velike infrastrukturne projekte in učinke uvedbe pokrajin, kot jih je predlagala SDS. Na ta način bi Slovenija podvojila primanjkljaj. Iz 6 % bruto domačega proizvoda v letu 2009 na 11,6% bruto domačega proizvoda, kar pomeni, da bi imeli primanjkljaj višji kot Portugalska ter nekaj nižji od Grčije. Zaradi tega bi se nenazadnje tudi raven financiranja oziroma zadolževanja Slovenije za 10-letne obveznice povečala na raven Portugalske, to pa bi imelo bistveno višje, če ne uničujoče posledice za javne finance. Kaj pa je javnofinančna odgovornost? Javnofinančna odgovornost je to, da podpiraš in predlagaš ukrepe, ki urejajo red v tej državi. Recimo ukrepe, ki so namenjeni temu, da večji delež naše sive ekonomije zajamemo v uradnih podatkih – ne samo zaradi zdravja javnih financ, ampak zato, da tudi okrepimo red in konkurenčnost na trgu. In da tistim, ki delajo "po regelcih", ne bo več treba zardevati zato, ker so nekonkurenčni v primerjavi s tistimi, ki "švinglajo". Javnofinančna odgovornost je to, da upoštevaš širše makroekonomsko okolje, v katerem se Slovenija nahaja, in poskušaš razumeti težave partnerjev, s katerimi si skupaj v dobrem in slabem, in jim pomagaš pri tem, da se izvijejo iz svojih težav, ker bi poglabljanje njihovih težav v temelju ogrožalo tudi našo stabilnost. In končno, javnofinančno odgovorno je iti 5. junija na referendum in glasovati za pokojninsko reformo. Neuveljavitev pokojninske reforme bi po podatkih Vlade od Slovenije zahtevala, poleg vseh predvidenih varčevalnih ukrepov, dodatna znižanja javnofinančnih odhodkov v višini okoli 300 milijonov evrov na leto. Od tega 220 milijonov evrov letno ali 0,6 % BDP odpade na potrebni vsakoletni prihranek za doseganje srednjeročnega javnofinančnega cilja. To je nujni prihranek za to, da bi lahko v prihodnosti izplačevali pokojnine po veljavni zakonodaji. To ni enkratni zahtevani prihranek, ampak to pomeni vsakoletni potrebni dodatni prihranek. Najmanj 50 milijonov evrov letno odpade na potrebne prihranke v drugih javnofinančnih odhodkih, ki bi bili posledice višje rasti števila upokojencev ob neuveljavitvi novega pokojninskega sistema. In končno, najmanj 30 milijonov evrov letno ali desetinko odstotka BDP predstavljajo višji stroški servisiranja dolga države zaradi slabše bonitetne ocene, na kar nas že dve leti zapored opozarjajo mednarodne institucije, ki pripravljajo bonitetne ocene za Slovenijo. Fiksiranje višine javnega dolga brez zakonskega omejevanja porabe je nesmiselno glede na dejstvo, da je proračun 80 % fiksiran z zakonskimi obveznostmi. Skupaj se za plače javnih uslužbencev, pokojnine in socialne transferje nameni že 61 % konsolidirane bilance javnega financiranja. Zato je od všečnih številk, ki so vsebovane tudi v Predlogu zakona o javnih financah, ki je že predmet javne razprave in ki prav tako višino javnega dolga omejuje na 45 % bruto domačega proizvoda, pomembneje, da se je Vlada že pred časom odločila in določila srednjeročni javnofinančni okvir za Slovenijo, po katerem se konsolidacija javnih financ opravi v času trajanja enega gospodarskega cikla, torej v času šestih do osmih let, in sicer tako, da se do konca leta 2013 dejanski javnofinančni primanjkljaj zniža pod 3 % bruto domačega proizvoda, do konca leta 2015 ciklično prilagojeni javnofinančni primanjkljaj pod 1 % bruto domačega proizvoda, uravnotežen strukturni javnofinančni položaj pa doseže v času celotnega gospodarskega cikla. Pri tem je treba opozoriti, da je Slovenija že v letu 2010 uvedla fiskalno pravilo, s katerimi je Vlada določila zgornjo mejo javnofinančnih odhodkov za tekoče leto kot tudi za naslednja tri leta. Socialni demokrati tudi tokrat ob temeljnem cilju zakona o javnofinančni odgovornosti, ki mu je mogoče pritegniti, ki pa realizira ta cilj na zgrešenih predpostavkah, med drugim izoliranem upoštevanju makroekonomskih danosti brez sposobnosti, da pogledamo te dejavnike in okoliščine širše – pa jih je treba upoštevati, ker je pri zdravljenju vendarle ključna pravilna diagnoza –, nenazadnje pa tudi zato, ker zakon metodološko neustrezno rešuje in uresničuje ta cilj, Socialni demokrati zato tudi v novem poizkusu Predloga zakona o javnofinančni odgovornosti, kot izraz naše javnofinančne odgovornosti ne bomo podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Zvonko Černač. Prosim.
Hvala lepa in lep pozdrav vsem prisotnim! V Slovenski demokratski stranki smo že lani vložili podoben zakon. Takrat je bil, takrat sta bila ob obravnavi 29. septembra na vladni strani, je bila prisotna bistveno širša sestava, in danes ob pogledu, z vsem dolžnim spoštovanjem do prisotnih, sem pogrešal dva profesorja, ki sedita v Vladi, in sem računal, da bomo danes prikrajšani za profesorsko predavanje z veliko praznih besed, ki nimajo nobenih učinkov, z veliko tistega, ki v praksi ne pomeni ničesar. Pa vidim, da sem po tem, kar smo ravnokar slišali, lahko pomirjen. Profesorja sta bila ustrezen substitut v klopeh tega Državnega zbora, veliko besed, tudi zgrešenih, malo dejanj, občutek je, da nekateri živite v nekem virtualnem svetu in da nimate občutka za realnost. "Zakona ni mogoče izvajati", je bilo slišati s strani enega izmed vaših predstavnikov. Seveda ne, ta vlada ga gotovo ni sposobna izvajati, ta vlada pač ne. In treba bo se vprašati, dokler še bomo v tej državi pristajali na tezo, da ni mogoče storiti ničesar samo zaradi tega, ker so nekateri prepričani oziroma zaverovani v svoj prav in v svojo lastno neučinkovitost, ki jo želijo zamegliti s prodajanjem praznih puhlic. O čem pravzaprav govori ta zakon? Govori o zdravi kmečki pameti in mislim, da je prav, da se pogovarjamo na tak način, da boste vsi razumeli, o čem govori. Vsak kmet ve, da lahko porabiš samo toliko, kot ustvariš. In če se začne zadolževati, se ne moreš zadolžiti za več, kot so vredne krave v hlevu, kajti one dajejo mleko. Od tam prihodki. Če ni več krav, če jih je treba prodati za poplačilo dolga, potem ni več mleka in ni več prihodkov. Tako enostavno, spoštovane gospe in gospodje, je to in tukaj bi lahko naše stališče danes zaključili in rekli: Skrajni čas je že, da se streznite in da vendar sprejmete ta zakon, in ker vladate, naredite tisto kar ta zakon zahteva – zmanjšajte javno porabo in zadolževanje, ki posledično izvira iz tega, tega ne more narediti opozicija." Mi bi to naredili z veseljem, ampak tega ne moremo narediti, ker nimamo instrumentov vladanja v rokah. Že drugič ali ne vem kolikič že pa vam dajemo na mizo zakon, s katerim boste imeli mehanizem, prek katerega boste lahko prišli do cilja, ki ste si ga, kot pravite tudi sami, zastavili. Tega cilja, spoštovani, ne morete doseči s tako imenovano pokojninsko reformo. Učinke nje ste v lastnih dokumentih zapisali na 0,1 BDP, kar pomeni v številkah približno 35 milijonov evrov letno, ob tem, da ste Kadu naložili, da je zadosti samo 50 milijonov, da da v to pokojninsko blagajno – vsa leta prej je dajal 100 milijonov, zdaj pa samo 50. Zakaj? Ko je bil ta zakon na mizi v lanskem letu, smo poslušali nekaj podobnega, kot poslušamo danes, oziroma če zanemarim nekajurna predavanja s strani dveh ministrov, smo slišali nekako, "saj vlada že nekako to počne to, kar vi predlagate, mogoče bi še bilo o.k., vendar ni ustreznih mehanizmov za izvršitev tega zakona", in tako naprej, in istočasno po tistem, ko ste vse to zavrnili, skoraj ne mine dan, da ne poslušamo vašega predsednika gospoda Pahorja, kako nas poziva, pa naj vendar mi predlagamo rešitve, pa naj kaj damo na mizo, pa kako bi, vendar ta razkorak, ki nastaja, mi rešili. Jaz ne vem, ali nekdo je v tej zgodbi gluh ali živi v nekem virtualnem svetu in ne sliši tistega in ne vidi, kar se okoli njega dogaja. To ni edini zakon, ki ga je Slovenska demokratska stranka predlagala v luči javnofinančne stabilnosti in zmanjševanja zadolženosti Republike Slovenije. Je tudi nek vrh vseh tistih ukrepov, ki jih je treba sprejeti zato, da bi do tega cilja in do tega rezultata vsi skupaj prišli. Na nek način je ta zakon tisti, ki rešuje problem pokojninske blagajne, ta zakon je tisti. Tako imenovana pokojninska reforma ne bo rešila ničesar, sploh ne na tak način, kot je zastavljena zdaj. Poleg zajezitve javne porabe in racionalizacije pa je treba storiti še kaj tudi na drugih področjih. Samo omejevati izdatke tam, kjer niso potrebni, ni dovolj, verjetno je treba kaj narediti tudi na povečanju prihodkov, to ve tudi vsak preprost kmet. In teh ukrepov tudi v vsem tem obdobju, skoraj triletnem, do zdaj ni bilo – ukrepov za spodbujanje gospodarstva, za ustvarjanje novih delovnih mest. Dovolj bi bila že poenostavitev, debirokratizacija države. Zadnjič ste poslušali, kakšni problemi so samo zaradi tega, ker se številna podjetja in posamezniki soočajo z enormno birokracijo in postopki, ki bi prinašali nove prilive in nova delovna mesta, zaradi te silne birokracije in prepletenosti stojijo in ne morejo uresničevati tistega, kar bi prinašalo nove prihodke in nov, svež denar, ustvarjali nova delovna mesta. To so ukrepi, ki so relativno preprosti in za katere ne potrebujemo profesorjev z visokim znanjem. Pri njihovem načrtovanju in izvedbi potrebujemo ljudi, ki vsak dan delajo na trgu in vedo, kaj je treba storiti, in jih je treba poslušati, in tisto kar pričakujejo, tudi postoriti. Kakšno pa je stanje danes, kar se tiče javnih financ? Od leta 2008 vsako leto približno 2 milijardi evrov zmanjka za delovanje države. Govorili ste, kako je bilo vse hiper, leta 2008, da je bilo preveč investicij, preveč vsega pregrevanja, ampak država je takrat porabila okoli 8 milijard, približno toliko je bilo tudi prilivov. Sedaj pa porabi približno 10 milijard, prilivi pa so manjši kot takrat, niti 8 milijard jih ni. Nekaj je narobe s to logiko. Bi bil že čas, da se po treh letih, ko se je ta primanjkljaj skoraj podvojil oziroma več kot podvojil, kdo vprašal, doklej še je mogoče vzdrževati tako stanje. Poroštva so se povečala za več kot četrtino v obdobju te vlade. Stroški za obresti so v obdobju te vlade narasli za skoraj sto odstotkov, skoraj so se podvojili. Podvojilo se je število stečajev. Več kot podvojilo se je število pravnih oseb, ki so nelikvidne, ki imajo težave s plačili. Več kot podvojilo se je število nezaposlenih, izničila se je konkurenčnost podjetij. Povečala se je negotovost bančnega sistema. Ta vlada negospodarno ravna z lastnino, kar najbolj nazorno kažejo številne dubioze v največji državni banki, kjer verjetno le redki vedo, kako globoka je luknja. Iz teh razlogov izgovarjanje samo na gospodarsko-finančno krizo, ki se je dogajala v letih 2008-2009, seveda ni utemeljeno, ker je padec gospodarske rasti v naši državi še enkrat večji od povprečja držav Evropske unije, ki so se soočala z enakimi vplivi krize na gospodarstvo, kot jih je bila deležna Slovenija. Vendar so seveda številne države sprejele pravočasne in ustrezne ukrepe in rezultati to tu. In hvala bogu, nekateri učinkujejo tudi na naše gospodarstvo, predvsem na tisti del, ki je izvozno usmerjen. Zaradi tega Slovenija nima še večjih težav, ko bi jih sicer imela, če bi bila odvisna samo od ukrepov sedanje vlade. Hvala bogu, da so nekaj postorili za nas tudi naši sosedje. Tako, da je temeljni razlog za takšno stanje podcenjevanje gospodarske in finančne krize, neodgovornost, samozaverovanost in ošabnost ključnih ljudi v Vladi. Protikrizni ukrepi, kar jih je bilo, so bili sprejeti iz teh razlogov prepozno. Večina je bila napačno usmerjena in zaradi tega tudi ni dala pozitivnih učinkov. Najhujše stanje je na področju državnih financ, še posebej na področju zadolževanja in trošenja proračunskega denarja, ki je nenadzorovano, kaotično. Tudi o tem smo že veliko slišali v tem državnem zboru in bili soočeni s shemami, ki kažejo na to, da se še vedno ne troši, kolikor se rabi, pač pa kolikor se planira. In če je treba plan izpolniti, se zadnje mesece troši – ali se rabi, ali ne. To je kaos. Sploh v takih razmerah, s katerimi se sooča Slovenija zadnja tri leta. Finančna politika države ne temelji na vnaprej načrtovanih ukrepih, ki bi zagotavljali stabilnost, ampak na ad hoc dnevnih ukrepih, ki povečujejo finančna tveganja. Takšno vodenje finančne politike države predstavlja nevarnost za stabilnost javnih oziroma državnih financ, je neodgovorno do državljank in državljanov kot tudi do Evropske unije, katere članica je Slovenija. Žal pa tudi po skoraj treh letih delovanja te vlade na področju javnih oziroma državnih financ ni ukrepov, ki bi ta kaos ustavili in ustvarili red. Iz tega razloga je nujno, da se najprej omeji nebrzdano in nekritično zadolževanje, ki ga izvaja Pahorjeva vlada, in da se poskrbi za racionalizacijo v državni upravi in v celotnem javnem sektorju. Ob takem ravnanju aktualne vlade se seveda tudi upravičeno postavlja vprašanje, kako bo Vlada sploh izpolnila zaveze iz pakta za stabilnost evra, kjer so se evropski voditelji formalno zavezali k uresničevanju štirih temeljnih ciljev: spodbujanju konkurenčnosti, spodbujanju zaposlovanja, nadaljnjemu prispevku k vzdržnosti javnih financ in okrepitvi finančne stabilnosti. In ne banaliziram, glejte, vendar od vsega tega je edina stvar, ki jo želi ta vlada prodati kot čarobno paličico za rešitev vseh problemov, tako imenovana pokojninska reforma, katere efekt kratkoročno je praktično ničen – v smislu zagotavljanja stabilnosti javnih financ. Predlogi in vse, kar je bilo v tej zvezi s strani sedanje vlade pripravljeno, pa so dokaj ohlapni, medli, večinoma gre za ponavljanje po copy-paste metodi iz prejšnjih dokumentov, brez ustreznih ukrepov s cilji, nosilci in roki za njihovo uresničevanje. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo zaradi tega v okviru naših predlogov Vladi doslej že večkrat predlagali, naj to javno porabo končno veže na ustvarjeno, torej na bruto domači proizvod, in s tem prepreči erozijo javnih financ, ki smo ji priča, izrazito priča v zadnjih treh letih. Vlada se je seveda doslej vedno – in tudi danes se temu ni izneverila – do teh predlogov opredelila negativno, odklonilno, z izgovorom, da ta predlog ni dober, da ni dodelan, da je pomanjkljiv in da zaradi tega zakona, tudi če bi bil sprejet, ni mogoče uresničevati, kar seveda ne drži. Sprejem tega zakona bi Vlado prisilil v njegovo izvrševanje in prisilil bi jo v sprejem pravih ukrepov za obvladovanje proračunskega primanjkljaja in za zmanjševanje nepotrebne, hipernormirane državne porabe. Znano je, da se je v tem kriznem obdobju bruto domači proizvod zmanjšal skoraj za desetino, kar je velik upad in potrebnih bo kar nekaj let, da bomo nekoč, kar se tega tiče, prišli tja, kjer smo pred leti že bili. Zakon torej iz tega naslova in zaradi stanja, v katerem smo, ki je zaskrbljujoče, določa omejitev javne porabe in omejitev zadolževanja države, in sicer na tak način, da odhodki širšega sektorja države, ki se že približujejo 50 procentom, da se omejijo na največ 43 % postopno do leta 2013. In seveda, v zakonu je predvidena varovalka, da se pri teh postopkih ne posega na razvojne postavke, ne na investicijski in razvojni del, pač pa samo na nerazvojne projekte. Če povem preprosto, omejiti je treba stroške in neproduktivni del porabe. Seveda smo bili deležni očitkov, da nekaj predlagamo, ne povemo pa, kako to storiti, da gre bolj za populističen zakon – to vse skupaj seveda ne drži. Povedal sem že, da smo doslej že večkrat povedali, kako, na kakšen način, s katerim ukrepi in v katerih rokih je mogoče to porabo omejiti, vendar tega opozicija storiti ne more, to lahko stori samo Vlada oziroma oblast. Povedali smo tudi, kako vidimo povečanje prihodkov, na kakšen način, ni pa neznanka, da se konceptualno ne strinjamo v točki, kjer mi menimo, da se to da doseči z razbremenjevanjem gospodarstva in znižanjem obremenitev, vi pa te poti ne vidite in menite, da je pot do uresničitve tega cilja v povečanju davkov. Očitno je torej, da nas Vlada ne posluša, nas ne želi poslušati. Namesto racionalizacije se javna poraba povečuje in bohoti, povečuje se število zaposlenih v državni upravi, kar je absurd brez primere. Statistika govori o tem, da se ta administrativno-birokratski del, od katerega ni nobene dodane vrednosti, nobenega učinka, krepi. Vsak državljan je zadolžen že za skoraj 8 tisoč evrov, država, slovenska država, pa bo ob koncu tega mandata zadolžena približno za toliko, kot je bila bivša država, kar pomeni, da bo vsak med nami zadolžen 10-krat toliko, kot je bil zadolžen v bivši državi. Če to niso številke, ki bi nas morale zresniti in strezniti, potem ne vem, kaj bi še bilo v tej smeri mogoče povedati in mislim, da je skrajni čas, da se Vlada pri svojem ravnanju neha obnašati neodgovorno – namesto da bi omejevala te stroške in prenehala ustanavljati številne nove urade, številne nove agencije, skratka, številne institucije, ki ne dajejo nobene dodane vrednosti, povečujejo pa odhodke, počne ravno nasprotno. Vse te institucije povečuje stroške, od njih ni nobenega učinka, povečuje se zmeda, nered in zmanjša se učinkovitost. Veliko bi seveda Pahorjeva vlada privarčevala že s tem, če bi se obnašala bolj gospodarno. Bolj gospodarno, če bi upoštevala zdravo kmečko pamet in zdravo kmečko logiko in odgovorno ravnala s premoženjem, ki ga ima. In ne zamerite, ponovno bom izpostavil ta famozni primer falcona, ker je nekako simboličen primer tega, da kaže na to neučinkovitost sedanje vlade. Več kot dve leti to letalo že stoji. Stroški, ki gredo v milijone evrov, se krijejo iz državnega proračuna, iz javnih financ. Da ne govorim o gospodarjenju z našim skupnim premoženjem, o boljšem gospodarjenju s tistim, kar ima ta država naloženo v številnih podjetjih in bankah. Ta vlada bi ogromno privarčevala, če bi maksimirala obseg stroškov po posameznih proračunskih porabnikih. Namesto tega se najemajo novi prostori, ker je uradnikov vse več, v enem primeru pa je Vlada celo tako dobra, da odplačuje prek najemnine lizing zasebniku. Veliko bi ta vlada privarčevala, če bi sanirala oziroma poskrbela za sanacijo dubioz v največji Novi LB; namesto tega jo je iz javnih financ dokapitalizirala s skoraj 250 milijoni evrov. Veliko bi ta vlada privarčevala, če bi poskrbela za učinkovitejše upravljanje sistema, ki se mu reče Slovenske železnice; namesto tega bomo priča temu, da bomo te železnice sanirali iz davkoplačevalskega denarja. Prek 100 milijonov evrov bodo davkoplačevalci plačali za ukrepe, ki ob drugačnem gospodarjenju in ob drugačnem pristopu v zadnjih dveh letih ne bi bili potrebni, ker je obstajala pot, po kateri bi dosegli učinek, ki je bil zastavljen na začetku, vendar je bila preprečena zaradi amaterskega pristopa k urejanju tega projekta. Torej, spoštovane gospe in gospodje, Vlada pri svojem ravnanju ne upošteva bistvenega, in to je, da je tisto, kar lahko v javnem sektorju in državni upravi porabimo, odvisno od tega, kar gospodarstvo ustvari. In to je vsebina našega zakona. Zaradi tega je njegovo zavračanje s strani vlade nelogično, neutemeljeno, še posebej v razmerah, ko bi morala Vlada pokazati resen namen pri varčevanju, in najprej bi morala z mize pospraviti razne klientelistične najeme prostorov, ki jih ne potrebuje, ker ni šlo za interes države, pač pa za interes posameznikov, in vse ostale rabote, ki ne pripomorejo k učinkovitejšemu in gospodarnejšemu upravljanju države. Z mize bi morala ta vlada pospraviti razne falcone in ustanavljanje novih nepotrebnih agencij in paradržavnih institucij, ter zagotoviti odgovorno upravljanje države. Danes pa se ta vlada obnaša približno tako, kot tisti "ekonomist" iz resnične anekdote, ko so ga vprašali, ko so bile izdane obveznice v veliki višini milijonov: "Od kje se bodo vendar plačevale obresti za te obveznice, kje je vir za odplačilo teh obresti?" In je prostodušno odgovoril: "Ni problema, za odplačilo obresti bomo izdali nove obveznice." V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke želimo s tem zakonom Vladi pomagati pri obvladovanju javne porabe in sanaciji javnih financ. Sprejem tega zakona bi bil jasen pokazatelj, da se je Vlada omejevanja prekomerne potrošnje lotila na pravem koncu in da bo najprej zarezala pri sebi, in to pri nepotrebnih in prekomernih izdatkih. Signal, ki bi ga Vlada spustila v javnost prek učinkovitejšega dela in ob boljšem gospodarjenju z javnimi sredstvi, bi omogočil lažje usklajevanje s socialnimi partnerji, vitkejša in cenejša država bi razbremenila gospodarstvo, skratka, učinki bi bili za vse pozitivni. Zavračanje tega zakona pa pomeni, da se Vlada še vedno ne zaveda resnosti razmer, da za njihovo sanacijo in stabilizacijo ni pripravljena storiti ničesar in da želi breme odgovornosti za nastale razmere prevaliti na druge. Zato je odgovornost te vlade še toliko večja, kajti za nastale razmere je kriva ravno ta vlada in nihče drug, ker se ni pravočasno in odgovorno soočila s spremenjenimi razmerami v naši državi. Namesto da bi te razmere izkoristila za racionalizacijo preoblikovanja javnega sektorja v učinkovit in racionalen servis za občane, je na eni strani v najbolj težkih razmerah dopustila dodatna zaposlovanja, ustanavlja nove paradržavne institucije, nič ni naredila za gospodarnejše in bolj racionalno delovanje javnih služb, nič ni naredila za sanacijo bančnega sistema, na drugi strani pa je tudi na nek način izključila socialni dialog pri razreševanju pomembnih strateških vprašanj, od katerih je odvisen nadaljnji razvoj naše države. Ključ do stabilizacije javnih financ je omejitev javne porabe in omejitev zadolževanja ob istočasnem povečanju prilivov v državni proračun, zato je ta zakon tudi garant za stabilnost pokojninske blagajne. Ne rabimo nobene kvazi pokojninske reforme, pač pa odgovorno gospodarjenje z našim skupnim premoženjem in odgovorno gospodarjenje z državo. Ta zakon bi morali sprejeti že lani. V poslanski skupini bomo ta zakon podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav.
Hvala za besedo. Slovenski dolg je leta 2007 znašal skoraj 8 milijard evrov, ocena za letošnji konec leta pa je, da bo poskočil na 13,7 milijarde evrov. V ta dolg seveda niso všteta državna poroštva, ki lahko vsak trenutek ta dolg še povečajo. Res je, v svetu in v Sloveniji že od konca leta 2008 obstajata gospodarska in finančna negotovost in kriza. Države so se na krizo odzivale različno, a vsi ukrepi so zasledovali predvsem dva cilja: ohranjanje socialnega miru po eni strani in spodbujanje gospodarstva, povečevanje konkurenčnosti v gospodarstvu po drugi strani. Slovenija je na tem zrelostnem izpitu žal padla. V zadnjih treh letih smo sicer sprejeli veliko, lahko rečemo tudi učinkovitih ukrepov za gašenje socialnega požara, kar je v Sloveniji ohranilo socialno blaginjo in mir, vendar se je treba v tem trenutku vprašati, na čigav račun oziroma kdo bo plačeval ceno tega gašenja. Poglejmo najprej račun, ki je že izstavljen. V letih 2009, 2010 in 2011 smo se za omenjeni namen zadolžili za dobrih pet milijard evrov. Žal je večina tega denarja bila porabljena za socialne transfere, skoraj nič pa ni bilo investiranega v našo prihodnost. Dolga leta bomo plačevali račun za dobrohotna tri leta sedanje vlade. Kaj smo storili na področju spodbujanja gospodarstva? Brez pretiravanja lahko rečem, bore malo – pa smo kričali vsi: opozicija, gospodarstveniki, njihova reprezentativna združenja, strokovnjaki, ekonomisti in še kdo, zato smo žal tam, kjer smo. Na lestvici konkurenčnosti so zrasli za eno mesto. Od 59 držav smo z 52. mesta zrasli na 51. mesto. S tem se ne moremo posebej pohvaliti. Tuja podjetja se nam izogibajo, domača pa bežijo v tujino. Konkurenčnost držav se namreč meri po tem, kakšne razmere države nudijo gospodarstvu, zaposlovanju, kakšno je poslovno okolje v teh državah. Za podjetnike je seveda čas izjemno in izredno pomemben. Pri nas imamo pri državnem organu, od katerega je odvisna vsaka gospodarstva investicija in vsak zagon gospodarski za dejavnosti, čez 2 tisoč nerešenih zapadlih vlog. Glede na pripad zadev to pomeni, da 30 % vlog po preteku roka, v katerem bi že moralo biti odločeno, ostaja nerešenih; pa je to samo vzorčen primer odnosa države in državnega aparata, birokracije do naše prihodnosti. Pretirane volje po izboljšanju razmer v gospodarstvu ta vlada ne kaže. Drugače si vsega skupaj, žal, ne moremo razložiti. Tudi očitno nima želje, volje ali pa moči, da bi omejila trošenje. Seveda je najlažje ohranjevati socialni mir na račun prihodnih generacij in vlad. Država se je pravzaprav specializirala v tem, da z veliko lahkoto porablja, toliko kot misli, da potrebuje. Ni omejitev, še manj pa, odgovornosti, da bi preprečevala to neizmerno norijo vsakodnevnega zadolževanja. Dnevno se slovenska država zadolžuje v višini 5,5 milijona evrov. Kam to vodi, ne vem. V pravo smer zagotovo ne. Zato v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podpiramo ta predlog zakona, ker menimo, da je potrebno, da se državi in vsakokratni vladi, ne glede na to, kakšne barve je, postavijo jasne in odgovorne omejitve zadolževanja naše države. Ker torej sami nismo toliko odgovorni do naše prihodnosti, naših otrok in vnukov, mislimo, da je treba, da takšne omejitve zapišemo v obvezujoči obliki, da bo za njihovo kršitev lahko nekdo tudi, konec koncev, odgovarjal. V tej vsebini predloga zakona vsaj politično, žal tudi ne kako drugače. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima Cvetka Zalokar Oražem. [[Je ni.]] Besedo ima Andrej Magajna, pripravi naj se Franco Juri in za njim Breda Pečan. Gospod Magajna.
Po eni strani imamo željo po omejitvi javne porabe. To se verjetno ne da administrativno predpisati v točno odstotkih, cilj pa je pozitiven, vsekakor. Zaskrbljujoče, kot je bilo že večkrat poudarjeno danes, pa je upad proizvodnje realnega sektorja, zmanjševanje BDP, upad za desetino v zadnjem času. Drugi podatki, ki so tudi zelo zaskrbljujoči: zadolževanje, že kar izračunano na dan, 5,5 milijona evrov. Seveda, rešitvi sta dve, dve strategiji: ali povečati proizvodnjo, povečati izvoz in iz tega naslova pridobiti nujna sredstva za gospodarstvo in posredno za proračun, ali pa krčiti stroške proračuna. Oboje bo treba. Krčenje stroškov pa seveda ima tudi lahko neslutene posledice za družbeni standard. Linearno lahko rečemo: šolstvo, zdravstvo, pokojninsko blagajno bomo zmanjšali za toliko in toliko odstotkov. Vendar, kaj to pomeni za življenje državljanov? To ni odvisno samo od neto plače, ki jo vsak dobi, ali oblike pomoči, ampak od družbenega standarda. Pozabljamo, da je tudi to del kvalitete našega življenja. Zmanjšanje stroškov ja, če gre za neracionalne stroške, za racionalizacijo javnih služb. Če gre pa za krčenje programov, za slabše zdravstvo, za slabše šolstvo, za slabši transport, pa si verjetno tega ne želimo. Že pri predstavitvi stališča poslanske skupine sem opozoril na drastično padanje realnega sektorja. Država v teh letih ni bila sposobna, kljub temu, da je zadržala relativni standard, zadržala je tudi socialne transferje, ni pa uspela pomagati gospodarstvu v tem smislu, da bi se proizvodnja dvignila, da bi realni sektor obstal in bi se razvijal. Že Zvonko Černač je predhodno opozoril, plastično, "če ne bomo proizvajali, če ne bomo prodajali, ne bo proračunskih prilivov". Tu je pravzaprav izvor vsega. Samo zadolževanje – ja, če gre samo za ohranjanje socialnega miru, ne bo pomagalo gospodarstvu. Če bi bilo to zadolževanje namenjeno rasti gospodarstva, pa bi bilo nekaj drugega. Vendar statistika govori drugače. Kljub dvema odstotkovnima točkama gospodarske rasti in proizvodnje je ta na nek način izničena, že s samo inflacijo. Kako naprej? Ne vemo. Dejansko smo v situaciji, ko pravzaprav rešujemo s tem, da bomo samo zniževali stroške, prihodkovna stran pa iz leta v leto slabi. In to je usoda vseh teh malih gospodarstev, ki se potem naslonijo na velikodušno pomoč Mednarodnega denarnega sklada in Svetovne trgovinske organizacije, vendar ta pomoč, kot sem že rekel, dolgoročno pomeni odvisnost in posledično še nadaljnje upadanje realnega sektorja in nenehen krog zadolževanja. Sami smo videli, kaj se dogaja s temi državami. Tudi nenehni prilivi denarja niso rešili Grčije. Scenarij, pravijo, do Grčije je še daleč, pa vprašanje, koliko je daleč. Če ne bomo ohranili realnega sektorja, če ne bo država vodila drugačne gospodarske politike.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Vizjak kot predlagatelj. Prosim.
Spoštovani predsednik! Kot predlagatelj le moram pojasniti nekaj navedb oziroma dati nekaj odgovorov glede na uvodne prestavitve v imenu poslanskih skupin, kajti očitno nekateri pravzaprav ne razumejo te iniciative Slovenske demokratske stranke oziroma tega Zakona o javnofinančni odgovornosti. Parlament ni Vlada in parlament nima pristojnosti konkretnih ukrepov in izvajanja le teh, lahko pa postavi določene meje, določene okvirje, in naš predlog glede omejevanja odhodkov države bi dal vzporedno s predlogom, ki sedaj kroži po vladnih hodnikih oziroma je v zraku, in to je, da bi z zakonom omejili višino javnega dolga na 45 % bruto domačega proizvoda. Tudi to je okvir. Tudi to je meja in tudi ta je seveda hvale vredna meja, če jo lahko dosežemo oziroma če je nismo že presegli. Namreč, mi opažamo, da je Vlada izjemno neučinkovita, ko govorimo o prihodkih državnega proračuna oziroma drugih javnofinančnih prihodkih. Pravzaprav ti stagnirajo oziroma so, tako bi rekel, nespodbudni in ne predstavljajo možnosti, da bi s prihodki lahko uravnotežili proračun v prihodnje ali se pa tej uravnotežitvi približali. Ni zaslediti občutnega porasta gospodarske aktivnosti, davčni prihodki so pravzaprav po podatkih, ki jih imamo, na ravni lanskih, če ne celo nižji, in ta del, torej bilance države, je bolj ali manj neperspektiven, da bi lahko na njega računali pri uravnotežitvi oziroma pri zniževanju primanjkljaja in posledično javnega dolga. To je tudi zaradi tega, kot sta že predhodnika ugotovila, ker pravzaprav Vlada nima ustreznih odgovorov na gospodarsko stagnacijo, ni novih delovnih mest, še posebej ne v proizvodnji, čeprav se nekatera prav ponujajo, pa nič državo ne bi stala, nič ne bi stala proračun. Še enkrat bom omenil eno investicijo, ki bi se lahko odvijala, pa se ne odvija, pa nobeden ne ve, zakaj. Nobeden ne ve, zakaj. Pa bi verjetno spodbudila nacionalno ekonomijo. Govorim o izgradnji odlagališča nizko in srednje radioaktivnih odpadkov. Sprejeli smo, Vlada je sprejela uredbo in določila lokacijo, to se pravi, imamo državni prostorski načrt. Investicija je vredna 150 milijonov evrov. Ne gre za drobiž, torej gre za pomembno investicijo. V zakonu, ki ga je sprejel ta parlament, smo določili, da mora biti odlagališče zgrajeno do leta 2013. Vse imamo. Imamo denar v skladu, ki ni proračunski denar, in imamo lokacijo in imamo nenazadnje zelo močno potrebo tudi samega objekta jedrske elektrarne, da se znebi na svojem dvorišču začasnega odlagališča. Investicija se pa ne začne. In čakamo že dve leti, nobeden ne ve, zakaj. Nobeden v tej državi mi ne zna pojasniti, zakaj se ta investicija ni izvaja. Pa gre za dela in za opremo, ki bi znatno lahko nadgradila gospodarsko aktivnost v tej državi. Marsikoga bi zaposlila, še posebej v gradbenem sektorju, ki je zdaj v krču. Spoštovani, torej nekateri odgovori so na dlani, tudi kar se tiče te prihodkovne strani, ampak jih ne vidite. Ampak pustimo ta del, jaz se z vami strinjam, rešitev tega primanjkljaja in tega pospešenega zadolževanja je na obeh straneh – na prihodkovni strani z ustvarjanjem novih delovnih mest in z varčevanjem države, in seveda, ko govorimo o varčevanju, je seveda tudi ta odhodkovni del. In ker vidimo, da je Vlada izjemno neučinkovita, kar se tiče prihodkovnega dela, tudi ne namerava povečevati davkov, kot pravi, je seveda treba to narediti pri odhodkih, je treba te znižati, enostavno povedano. Ne vem, kako to ni jasno. Primerjajte svoje, recimo, družinske proračune ali pa družinske proračune povprečne družine, tričlanske družine – če ima ta družina za 10 tisoč evrov letnih odhodkov in 8 tisoč evrov letnih prihodkov, mora teh 2 tisoč evrov nekje vzeti. En čas se lahko še zadolži, zastavi stanovanje, ki ga ima, ali jaz ne vem kaj, ampak čez nekaj časa tudi banke ne dajo več posojila, ker ni kaj za zastaviti. Nekaj je treba narediti in če ni moč dobiti druge službe, boljše službe, novega dela, kakršnegakoli, malega ali kakšnega, je pač treba nekaj narediti na odhodkih. Tudi na krčenju oziroma na nepopularnih področjih, kot so, recimo, krčenje kakšnih počitnic ali pa kakšnih izletov ali pa kakšnih priboljškov in tako najprej. To je pač čisto preprosta logika ekonomije, ne vem, ali ni jasna vam tu, spoštovani, ki nasprotujete temu. Torej mi nič drugega ne predlagamo; mi predlagamo, ker nismo v stanju tri leta zapored nič narediti na odhodkih, da nekaj končno le začnemo. Nič nismo v stanju narediti tudi na prihodkih in ne vem, kako ni logično, da moramo uravnotežiti javne finance. In če pogledamo kronologijo nastajanja tega javnega dolga [[...]]In mimogrede, tu v odgovor nekaterim, ki so govorili, češ da mi pravzaprav niti nismo veliko zadolženi – ja seveda, ker bi težko v dvajsetih letih, sploh našega obstoja, pridelali javni dolg, primerljiv recimo z Avstrijo, Nemčijo in drugimi tradicionalnimi evropskimi tržnimi ekonomijami, ki eksistirajo že od pamtiveka oziroma najmanj, kar je, od druge svetovne vojne dalje –, torej te so v osemdesetih letih pridelale recimo 100 % GDP javnega dolga, mi smo pa uspeli to v dvajsetih letih na 45 % spraviti. In mi naj nekdo reče, da je to malo. To je ogromno, to je preveč! Še posebej če gledamo, kdaj smo ga ustvarili, da smo ga veliko večino ustvarili v zadnjih treh letih, da smo ga imeli na koncu prejšnjega mandata, to je leta 2008, za 22 %, sedaj jih imamo 45 okoli, konec leta pravijo, da bo toliko. Torej, mi smo v izjemno kratkem času izjemno povečali javni dolg na račun številnih razlogov, tudi financiranja proračunskega primanjkljaja. Torej, mi moramo, spoštovani, omejiti te odhodke, še posebej zaradi tega, ker sedaj ne financiramo skoraj več razvojnih stvari, temveč gre denar iz rok v usta, torej gre za transferje, gre za, kako bi rekel, lizanje recesijskih ran. Če bi se mi zadolževali v teh treh letih za neke močne razvojne projekte, ki bodo čez, ne vem, pet, deset let dali rezultate nazaj, potem bi bilo to smiselno, bi rekli v redu, sedaj smo šli v investicijo in želi bomo čez leta. Ampak mi nismo šli v nič takšnega v teh treh letih, temveč smo samo lizali rane in ohranjali nek standard, ki je očitno previsok za našo ekonomijo. Očitno, spoštovani. Mi se bomo morali vprašati enkrat v tej državi, ali je naše gospodarstvo, ki ustvarja – ne mi v tem parlamentu, ki smo tudi davkoplačevalski porabnik –, ali naše gospodarstvo lahko krije takšen standard v predšolski vzgoji, takšen standard v osnovnošolski vzgoji, takšen standard v srednješolski vzgoji, takšen standard v visokošolskem izobraževanju, da ne govorim o zdravstvu in ostalih socialnih, bi rekel, področjih. To se bomo morali enkrat v tej državi vprašati, spoštovani. Ta vlada se tega ne sprašuje in jaz ne morem več, spoštovani, dve leti in pol po prevzemu mandata te vlade poslušati, prejšnja Vlada je zmanjševala odhodke, odhodkovni del, ker je pač državo razbremenila davkov, da se je bolj ustvarjalo, in ni nič naredila oziroma še povečala dohodkovni del. Spoštovani, takrat smo si to lahko privoščili in smo kljub temu, da smo to naredili, zmanjševali javni dolg v odstotkih bruto domačega proizvoda in smo uravnotežili proračun v letu 2007. Verjetno bi bilo tako tudi v letu 2008, če ne bi prišlo do sprememb. Torej, želim samo povedati, da bi bilo treba tudi v sedanji vladi prilagoditi ene in druge parametre situaciji, ki je nastala, ne pa danes dve leti in pol kasneje tarnati in kazati s prstom nazaj na prejšnjo vlado, češ, da je povzročila to, kar smo mi sedaj pravzaprav v zagati. Rezultati prejšnje vlade na koncu mandata so več kot jasni – 22 %, padel za 2 odstotni točki, javni dolg v bruto domačem proizvodu, ko smo prevzeli leta 2004, je bil okoli 24 %, ko smo pustili, je bilo 22 %, se pravi, smo znižali javni dolg v procentih bruto domačega proizvoda. Res je, da smo ga nominalno povečali za eno milijardo, vendar vedno, po vseh metodologijah, se meri javni dolg v ustvarjenem bruto domačem proizvodu, vedno se meri, koliko si dolžan, glede na to, koliko zaslužiš, ne glede na to, koliko zasluži sosed. To je ena stvar. Kaj smo drugega naredili? Uravnotežili smo proračun, prvič menda v zgodovini Republike Slovenije, da smo porabili toliko oziroma še celo malo manj, kot smo ustvarili. To je bilo leta 2007 in v tem parlamentu je bil cel cirkus, da so to priznali. Kaj smo še naredili? Zmanjšali smo število brezposelnih na rekordno nizko raven 60 tisoč na koncu oziroma v jeseni leta 2008. Da ne govorim o gospodarski aktivnosti, ki je takrat bila. In sedaj mi eni tu kažejo s prstom nazaj, da je to takrat bilo krivo. Res je, takrat smo sprejeli tudi zakone, s katerimi smo dvignili standard ljudi, dvignili smo ga. In vsaka odgovorna vlada bi v primeru krize, ko bi se enkrat izkazalo, da tega več ne zmoremo, zadeve vrnila, vi pa ne, vi ste pa s prsti kazali na nas, češ, "vi ste dvignili, mi pa zdaj nič ne moremo". Ni res, imate isto večino in lahko bi izglasovali, kar bi hoteli in omejevali odhodke, pa jih niste, ampak ste kazali s prstom nazaj, "poglejte tiste neodgovorneže za nazaj". Torej, ta vlada očitno ni v stanju obvladovati odhodkov te države, še posebej zaradi tega, ker tudi ministri ne gledajo na iste stvari enako. Včeraj smo lahko v Pogledih Slovenije gledali generalno sekretarko, ki je bila bivša državna sekretarka na Ministrstvu za finance, ko je tarnala, pa pravi, da se je tam en minister ne drži omejitev pri zaposlovanju v javnem sektorju, da lahko minister dela vsak vse po svoje v isti vladi. Torej, zato spoštovani, ta vlada tega ni v stanju narediti, zato moramo v tem parlamentu postaviti limit glede odhodkov širšega sektorja države, ker ne vem, kdo jih bo sicer postavil; če ne, bomo trošili preveč. In Vlada mora napeti ukrepe, da bo dosegla to merilo. Če tudi parlament tega ne bo naredil bomo trošili naprej in vsaki ukrepi, ki bodo sledili, bodo težji, bodo manj popularni ali pa bolj nepopularni, bolje je tako reči, in bodo bolj prizadeli ljudi. In pojdite končno enkrat v parlament, pa testiraje opozicijo glede varčevanja, bomo videli. Ali ste prišli sploh s kakšnim ukrepom varčevanja kdaj sem? Niste. Tu večkrat poslušamo, da smo davke znižali, pravzaprav smo pa ukinili en davek na izplačilno listo, ki je prizadel razvojno delovno silo. Prav isti učinek je imel ali pa podoben učinek kot socialna kapica, o kateri govorite, o kateri se razvojni minister strinja, medtem ko minister za finance kot socialdemokrat temu nasprotuje. Tako, da to so težave in danes kazati s prstom na prejšnjo vlado, dve leti in pol, ko imate vajeti – tudi če je prejšnja vlada naredila kaj narobe, bi lahko 100-krat že popravili, pa niste niti probali popraviti. Seveda, ker ni bilo narobe, ampak je pa to priročni izgovor, da se kaže nazaj. In tu je bilo s strani mladega socialnega demokrata vprašanje, ali je bila javnofinančno odgovorna prejšnja vlada in ali je javnofinančno odgovorna ta vlada in kaj je prejšnja vlada glede javnih financ naredila. Zmanjšala javni dolg GDP, zmanjšala število brezposelnih na rekordno nizko raven, tudi z ukrepi zagotovila tako visoko gospodarsko rast, uravnotežila proračun, to je naredila prejšnja vlada. Kaj pa je sedanja vlada naredila? Javni dolg je povečala za dvakrat, proračunski primanjkljaj je že niz let okoli 2 milijardi oziroma 25 % prihodkov državnega proračuna, imamo rekordno visoko brezposelnost in imamo skoraj nično gospodarsko rast. Zdaj pa primerjajte, kaj je javnofinančna odgovornost na eni in na drugi strani. To so številke, sicer zoprne za vas, ampak so fakti, to ni izmišljotina in neka subjektivna ocena. Zato vas prosim za eno streznitev, da začnete malo razmišljati in verjemite mi, ob takšnih trendih, kot jih imamo mi zdaj, da nismo imeli 22 % GDP javnega dolga leta 2008, temveč 100%, kje bi mi bili zdaj. Kje bi mi bili? Da smo slučajno državo dobili 50 let prej, ker bi imeli potem čas ta javni dolg nabirmati v tem času. Torej, mi bi bili, verjetno, pred Grčijo po reševanju. Za nas bi se delale te sheme ob teh trendih. In še čisto na koncu, spoštovani, ne, prosim vas, kriviti gospodarske in finančne krize za nastale razmere. Res je, to je bil sprožilec. Javnofinančna kriza je povzročila nestabilnost, pahnila gospodarstvo in finančne sisteme v izjemno previdnost in negotovost, vse je v krču. In takrat, ko si v krču, rabiš signale kredibilne vlade, da ta krč mine. Marsikje po Evropi so ti signali prišli s strani vlad, so si ekonomije opomogle, pri nas pa ne. Seveda ne, ker imamo razglašen orkester, kjer se ne moreta o ukrepih poenotiti dva ministra, minister za razvoj in minister za finance, zato ukrepov ni, če pa so, so pa zbirokratizirani do te mere, da so neuporabni in neučinkoviti. In rezultat je tu kjer smo, in opozicija kliče s takšnim predlogom: "Dajte, za božjo voljo, obvladovati odhodke, ker če ne, bo kolaps javnih financ." In vam se verjetno sladko fučka za to, ker veste, da vas čaka še eno leto mandata, v tem letu lahko nabijete ta javni dolg še za kakšnih 5 do 10 odstotnih točk gor, potem pa se vam fučka za tiste, ki pridejo za nami. To je grobo, grdo, po domače rečeno, kar sem zdaj povedal, vendar je žal resnično. In prosim vas, dajte malo enkrat vzeti več te javnofinančne odgovornosti tudi v svoje roke in mogoče malo kakšnega "špegla" kdaj ne bi škodilo.
Besedo ima gospa Breda Pečan, naslednji bi bil gospod Franc Bogovič.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Jaz bi najprej nekaj rekla okoli izhodišč, ki jih je Slovenska demokratska stranka predlagala v tem svojem zakonu, ki povzema nekatera določila, ki jih vsebuje Zakon o javnih financah, ki ga na Ministrstvu za finance pripravljajo in je tudi že v javni obravnavi. Na primer, tudi zgornja meja javnega dolga v bruto domačem proizvodu, v primerjavi z bruto domačim proizvodom, ki je tako kot v tem zakonu predlagana tudi v spremembah Zakona o javnih financah na 45 %. Razlika med enim in drugim je v tem, da je lokacija omejitve javnega dolga v Zakonu o javnih financah bistveno bolj primerna, prava v primerjavi s tem, da si izmislimo nek zakon, ki mu rečemo zakon o javnofinančni odgovornosti, ki kaže na to, da v tej državi so samo nekateri odgovorni in vedo, kaj pomeni javnofinančna odgovornost, istočasno pa v svojem zakonu govorijo o tem, da naj bi se ta javni dolg določal na podlagi metodologije ESA 95, ki meji na obračunskem načelu, to je na načelu nastanka dogodkov, medtem, ko v Sloveniji in tudi praktično celotni Evropski uniji, skoraj cela Evropska unija ne uporablja obračunskega načela, temveč načelo po denarnem toku, kar pomeni, da se pač obveznosti v proračunu izvršujejo šele, ko se ustvari denarni tok. Prav tako je zanimivo pri tem zakonu to, da med odhodke državnega sektorja sodijo tudi odhodki iz evropskih namenskih sredstev, to so odhodki, namenjeni za vse investicije, ki jih pridobivamo iz evropskih virov. Pozabljamo pa tudi, da je fiksiranje višine javnega dolga brez zakonskega omejevanja porabe nesmiselno, glede na dejstvo, da je proračun z 80 % fiksiran z zakonskimi obveznostmi. Dejansko največji delež konsolidirane bilance javnega financiranja, javnih obveznosti in financiranja, ki vključujejo državni proračun, proračune lokalnih skupnosti ter pokojninske in zdravstvene blagajne, sestavljajo odhodki za pokojnine s 24 % deležem, stroški dela zaposlenim s 23 % deležem ter 14 % sredstev za socialne transfere. Skupaj se torej za plače javnih uslužbencev, pokojnine in socialne transferje nameni že 61 % konsolidirane bilance javnega financiranja. Mi moramo vedeti, da imamo obveznosti, ki se jim ne moremo odreči, ne moremo z levo roko reči, da je treba začeti, po domače povedano "šparati", da imamo previsok standard glede na to, kakšne so naše finančne, javnofinančne razmere, da je treba razmišljati o tem, kaj bomo, kako bomo omejili porabo zaradi visokega standarda v vrtcih, v osnovnih šolah, v srednjih šolah, v visokih šolah. Jaz upam, jaz resno upam, da je tole, kar je gospod Vizjak zdajle govoril, poslušala vsa slovenska volilna moč! Zakaj? Zaradi tega, ker je napovedal, da če bo – jaz ne verjamem, da bo, zaradi tega, ker pri takih načrtih noben pameten volivec ne bo dal glasu njemu in njegovi stranki, zmagal na volitvah, znižal standarde v otroških vrtcih, v osnovnih šolah, srednjih šolah, visokih šolah. Zanimivo, da ob tem pa ne napoveduje zniževanja oziroma podaljševanja delovne dobe zaradi tega, da si bomo zagotovili dovolj sredstev za ohranjanje višine pokojnin. Ne, raje napoveduje skupaj s svojimi kolegi, kako bo razvil nov sistem pokojninskega zavarovanja, ki se mu bo reklo "odpiranje osebnega pokojninskega računa", kar pomeni, bom zelo, na grd način in kruto povedala, če bo katerakoli stranka, ki bo dobila oblast v tej državi, uvedla osebni pokojninski račun, potem pomeni, da bo treba upokojence enostavno pokončati. To je edini način, da lahko obrnemo sistem medgeneracijske solidarnosti, ki je za moje pojme edina prava stvar, pa ne zato, ker sem jaz tih pred upokojitvijo, ampak zaradi tega, ker je 500, skoraj 600 tisoč upokojencev tukaj, ki iz medgeneracijske solidarnosti in iz državnega proračuna dobivajo sredstva za svoje pokojnine. Ne, zdaj bomo seveda kot mladoekonomisti, ki mislijo, da so edino oni vredni življenja in spodobnih razmer za življenje, bomo šli in bomo rekli, "ne, ne, zdaj pa ne bomo več zbirali denarja v skupno blagajno in iz aktivno zaposlenih, iz njihovih dohodkov plačevali pokojnine, ne, zdaj bomo to ukinili in bomo odprli osebne pokojninske račune". Jaz opozarjam vse tiste, ki na tak način fantazirajo, da je treba, da se poučijo, kakšna je bila reakcija nemških volivcev, ko je eden tak mladoekonomist pred približno desetimi leti začel širiti tezo, da tak sistem medgeneracijske solidarnosti pri pokojninah ne zdrži in da je treba uvesti osebne pokojninske račune. In ko so ga vprašali, kaj je pa s tistimi, ki sedaj dobivajo pokojnino na taki osnovi, je pa rekel: "Saj jih ne rabimo, oni ne ustvarjajo." Krasno. In potem je njegova politična pot bila v sekundi končana. Upam, da bo tudi vaša na tak način, če boste s takimi idejami prihajali, da boste tisto, kar smo v preteklih 60 letih uspeli ustvariti, in več, da boste tisto enostavno ljudem odrezali in rekli, sedaj bo pa v vrtcih znova 40 otrok v skupini in 50 otrok v osnovni šoli, pa 30 otrok v srednjih šolah, ne bomo več zagotavljali brezplačne računalniške opreme, pa učbeniškega fonda in ne vem kaj še vse. Tisti, ki ste delili bonbončke leta 2008, pred jesenjo 2008, tisti sedaj napovedujete, kako boste zagotovili javnofinančno odgovornost na ta način, da boste ljudem jemali tisto, kar so si ne priborili, ampak tudi pridelali s trdim delom v preteklih desetletjih. Če se vrnem še na to, da je primanjkljaj možno zmanjševati s kvalitetno pokojninsko reformo, tako, ki ni treba, da se jo dela na vrat na nos, tako, ki si vzame za obdobje uveljavljanja 20 let, ne pa 5 ali 3 leta, kolikor se bo zgodilo, če pokojninski zakon 5. junija ne bo potrjen. Zaradi tega, ker je dejstvo, da tu ne more nobeno varčevanje in nobena fiskalna disciplina uničiti ali razveljaviti dejstva, da imamo že sedaj 550 tisoč upokojencev in da jih bomo imeli čez 10 let 650 tisoč ali še kaj več. Pa ne zaradi tega, ker si ljudje želijo iti hitro v pokoj, ampak tudi ob sedanji starostni meji za starostno upokojitev bo v 10 letih zraslo število upokojencev tako, da tisti, ki delajo, ki bodo delali takrat, enostavno ne bodo več zmogli plačevati tako visokih prispevkov, da bi lahko pokrili potrebna sredstva za pokojnine. Mislim, da je tukaj prilika, da bi ravno predlagatelji tega zakona v njem tudi upoštevali taka dejstva: dejstvo, da se naše prebivalstvo stara, da je vedno manj in manj, pa ne zaradi brezposelnih, ampak zaradi tega, ker je vedno manj in manj mladih ljudi, ali pa ljudi srednjih let, ki bi bili sposobni za delo, in da enostavno, ker pač ni bilo dovolj rojstev v preteklih 20 letih. To je žalostno dejstvo, da smo tisti, ki imamo tri otroke ali več, izjema in redkost v tej državi. Treba se je vprašati, kaj narediti, da ne bomo več izjema in redkost v tej državi. Da je treba ljudem namesto groženj in žuganja, da imamo previsok standard, ponuditi nekaj več optimizma in sreče. Tega pa, kot vse kaže, tisti, ki take zakone predlagajo, ki delno kopirajo vladne projekte sedanje vlade, ki so v času, ko je bila zelo visoka konjunktura, povečali javni dolg, ne pa zmanjšali, kakor se sliši sedajle govoriti [[...]]To, da se trdi, da ta vlada ni nič naredila za to, da bi se javnofinančna slika uredila in da bi se postopoma vrnili v normalne meje javnega dolga in proračunskih primanjkljajev – seveda, na tak način ne bomo nikamor prišli. Z idejami, da bi s takimi grozečimi in celo na napačnih predpostavkah, na popolnoma na glavo obrnjenem sistemu vodenja proračunov [[...]]Seveda, ne moremo reči, da je zakon trezno pripravljen in da je pripravljen strokovno. Tukaj vse kaže na to, da so zakon pripravljali ljudje, ki se v resnici ne razumejo na javne finance.
Besedo ima gospod Jožef Jerovšek, naslednji bi bil Franc Jurša oziroma Marjan Bezjak.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi!. Sedaj, ko smo poslušali nastope tudi vladnih strank in posameznikov, že vemo, da bodo vladne koalicijske stranke zavrnile zakon o javnofinančni odgovornosti. Glasovale bodo za javnofinančno neodgovornost. To je izjemno dobro sporočilo z vaše strani. Javnofinančna odgovornost za vladne stranke ni pomembna. Sporočajo, da bodo delali tako kot v preteklih dveh in pol letih tudi še naprej, ko se je državni dolg enormno povečal. Milijarde in milijarde novega dolga. In to bodo potrdili in nagradili z zavrnitvijo Zakona o javnofinančni odgovornosti. Ne izuči niti dejstvo, da je Slovenija padla na rep konkurenčnosti držav glede indeksa konkurenčnosti. Ta pošastni podatek smo slišali včeraj. Zakaj se je to zgodilo? Zaradi drage države, zaradi zbirokratizirane države, zaradi tajkunskih kreditov, ki so bili nezavarovani in v času privatizacije tajkunov niso njihova podjetja v razvoj vlagala in imajo danes nekonkurenčne izdelke, ne morejo več konkurirati, in zaradi tega, ker je šel denar ven za naknadno privatizacijo. Prepričan sem, da pri SCT toliko govorijo o nekih rešiteljih sedaj, da je to poskus, kako bi na legalni način vrnili denar, ki je bil poslan v tujino, ki ga je država plačala preveč, 30 % preveč in tako naprej. In seveda javnofinančna neodgovornost je očitno moto te vlade in te koalicije. Nobenega opomina ne sprejmejo in tako je moja prehodnica gospa Pečanova govorila, da če bo ta zakon, te zadolžitve vladi naložene, da potem je treba pokončati upokojence. Ne. Ravno zaradi tega, da bodo pokojnine trajne, ravno zaradi tega, da se bo v tej državi obrnilo, je treba nekaj narediti in pokončali boste to državo vi in upokojence in vse druge strukture, kajti drvi v prepad in to je pokončanje. Glejte, ampak seveda verjamem, da zagovarjate vse, kar vaša vlada počne in tudi načrtno počne, načrtno se "šafla" denar v privatne žepe in razsipništvo. Včeraj sem prebral, da je prenehalo delovati podjetje Vest.si, to vemo, spletna zadeva, kjer je bil gospod Sarkić predstavnik največje vladne stranke prej. Še pred tem so dobili od ministrice kulturne finančna sredstva, lepa finančna sredstva za programe. Torej, že takrat so načrtovali ukinitev tega podjetja, gospod Sever bo šel za nekega urednika, pravijo, Sarkić je že prej šel na stranko in to je po bypassu kraja državnega denarja. Podjetje Primorska.info – njen denar za gospoda Jurija – je bila po istem sistemu. In takih primerov je še in še. In to je finančna neodgovornost, to so kazniva dejanja sicer, ampak seveda ne boste potrdili, da je treba sprejeti zakon o odgovornosti, ker veste, da se bo delalo neodgovorno naprej. In glejte, ne more v tej državi, vemo, kakšne ljudi je finančno ministrstva nastavilo za nadzornike, nekatere. Tu mi nekdo – predsednik Nadzornega Sveta Nove kreditne Banke Maribor – pošilja vabilo za odkritje spomenika Borisa Kidriča pred Talumom v Kidričevem danes ob 14.30 – na državne stroške, seveda, Talum je državno podjetje in vse je plačano. On ni dal pred svojimi podjetji, kjer je tihi družabnik, pa iz tistega denarja, kjer je tudi tihi družabnik nastal na podlagi državnega denarja, in kljub temu, da je kršil Zakon o prevzemih in ne vem kaj vse, ga finančni minister ne umakne kot glavnega nadzornika. In neokusno je ta spomenik, ker je v tovarni, kjer sem jaz bil, itak doprsni kip Borisa Kidriča. Ampak, sedaj za državni denar Borisu Kidriču – kdor je bral Torkarjevo umiranje na obroke, ve, da se tam skriva Boris Kidrič, ki je dal pogubiti svoje sošolce kemike, Diehla, Stepišnika in tako naprej, zaradi kompleksov, ker je bil faliran študent kemije, oni so pa bili uspešni kemiki; šel je cvet slovenske kemije! In sedaj se tu en doktor, kemik podpiše pod takšno vabilo. Neokusno, več kot neetično. Danes, se tu pravi, »ponosni smo na našo zgodovino«. Na dachauske procese biti ponosen danes – pa ljudje božji, kam smo prišli, na dachauske procese biti danes ponosni in jim postavljati, snovalcem dachavskih procesov, spomenike v današnjem času, za državni denar seveda, to je razmetavanje državnega denarja. Kdo je to potrdil? In država ne ukrepa in to je finančna neodgovornost. Seveda so naredili ob takšni uri, da bodo dve izmeni delavcev skupaj nagnali pa bodo prikazovali, kot da mu je ljudstvo ploskalo, zapeljano ljudstvo. In ko sem govoril Vest.si, pa drugo – jaz vem, da novinarji, ki so pod stalnim pritiskom, o današnji razpravi ali pa vsebini današnje razprave ne bodo smeli poročati, ne bodo, jutri si poglejte časopise. Edino tisti, ki so dobili kakšno finančno injekcijo na takšen način kot Vest.si, bodo pa zapisali, da je vlada povedala, da je opozicija nestvarna, to pa bo verjetno pisalo. In še enkrat poudarjam, če bo šlo tako naprej, potem dejansko pošiljate vse skupaj v prepad, če zavračate odgovornost. Po eni strani sicer tisti, ki nas poslušajo, bodo danes vedeli, da zavračate javnofinančno odgovornost in govorite, da se ne da čisto nič narediti. Ja kdo bo pa ukrepal, ko bo država v bankrotu, ko ne bo pokojnin, pa ničesar? In da ni treba danes začeti misliti na jutri. Žal se vaši ukrepi in vaša silna finančna luknja – dodatno zadolževanje – ni odrazila v zaustavitvi teh procesov. Slovenija pada v konkurenčnosti, je manj konkurenčno gospodarstvo zaradi takšne države, ki jo imate, ki jo pospešujete, in zadnji čas je za streznitev. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Marjan Bezjak.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lepo pozdravljeni državna sekretarka s sodelavko, kolegice in kolegi poslanci in poslanke! Današnji odraz tukaj v parlamentu je pokazatelj tega, da vam je mar za to našo državo, kam jo peljete ali pa kam jo vsi skupaj peljemo v sedanjosti. Moramo se zavedati, da dejansko dve milijardi dolga na letni bazi, ki ga ustvarjate, je več kot zaskrbljujoče, zato se v Slovenski demokratski stranki zavedamo tega in že drugič v tem mandatu vam predlagamo Predlog zakona o javnofinančni odgovornosti države, vlade do financ Republike Slovenije. Sedanja vlada je v zadnjih dveh letih izničila razvoj slovenskih dejansko prihodkov, še več, ustvarja vsako leto, kot sem dejal, dve milijardi dolga. V preteklosti je bil javni dolg Slovenije ob prevzemu vlade 6,7 milijarde, sedaj je že prek 14 milijard. Ne vem, če je to dobra popotnica za razvoj ali za obstoj Slovenije. Žal mi, v Slovenski demokratski stranki, razmišljamo drugače in ne razmišljamo o konfederaciji še naprej, kot vi, bivše Jugoslavije, mi razmišljamo o skupni Evropi, o razcvetu in pogojih delovanja v skupni Evropi. Seveda z državami bivše Jugoslavije pa zelo dobro gospodarstvo sodelovanje in pomoč – mi njim in oni nam v gospodarskem smislu. Moramo vedeti, zakaj nastaja javni dolg države iz dneva v dan ali iz leto v leto, tako velik – zaradi iz dneva v dan povečevanja javnega sektorja. V teh slabih dveh letih in pol ali treh letih se je v javnem sektorju dodatno zaposlilo preko 5 tisoč ljudi. Ustanavljanja raznoraznih agencij in podobnih stvari z dobrimi plačami, več kot enkrat večjimi plačami kot pa v realnem sektorju v gospodarstvu, zato država beži v takšno finančno konstrukcijo, ki jo dejansko ima. Mi se srečujemo – sam osebno zelo veliko – z gospodarstveniki v celotni Sloveniji in verjemite, da ne samo gospodarstveniki, vsi državljanke in državljani govorijo, kam nas pelje ta polomija. To je res polomija. To ni razvojna naravnanost, to ni prihodnost. Morate vedeti, da je edino gospodarstvo, ki zmanjšuje plače, ki dejansko živi na realnih tleh, vsaj tisto, katero še dela danes. In da dejansko ministrica, gospa Irma, pove, da ne more zajeziti in da neposlušna so ministrstva ali ministri glede zajezitve pač ali glede učinka dela in dodane vrednosti dela v javnem sektorju – to je največji problem. Vsi ptiči čivkajo, televizija iz dneva v dan prikazuje te stvari, ukrepa pa, žal, nobenega. Hvala bogu, da ste v Mariboru ali pa, da so v Mariboru, kakor imenujemo, v žargonu povedano, "kanglice namestili kamero, kako kanglica se sprehaja ali pa, kaj počne", ja, samo, da bo nekaj iz tega, ne pa da bo spet mlatenje ali pa prikazovanje prazne slame. To je največji problem, to je zastrašujoče. Rad bi poudaril, da dokler bo v Sloveniji tako slabo cenjeno gospodarstvo, kar je pač dokaz sedanjosti, tako dolgo, žal, bodo razmišljala slovenska podjetja, da preselijo podjetja v tujino. Ali ni to zaskrbljujoče? Ali se zavedate sprostitve 1. maja trga delovne sile z Avstrijo? Ne vem, če se zavedate ali pa, če ste se sploh vprašali, kdo še bo ustvarjal javne prihodke v državno blagajno. To so velika vprašanja, ki se jih jaz osebno zelo močno zavedam in vas sprašujem, kdaj se boste vi zavedali teh stvari. Res je, da so vsi ministri v tej vladi še dodatno poučujejo na fakultetah, predavajo na fakultetah. Vsi akademiki, noben pa se ne srečuje ali nobeden pa ne pozna realnega pojma, kaj je gospodarstvo. Veste, s svinčnikom na papir tudi lahko napišeš 1 + 1 = 3, ampak pri nas v Sloveniji niti več ni 1 + 1 = 2, to je realnost. Stvari, ki jih govorim, so žal resnične. Rad bi še poudaril, da smo Slovenci bili na zavidljivem mestu, spoštovani v Evropi in da smo zdaj padli na 51. mesto od 59 držav, to pa je veliko vprašanje sploh obstoja, pa ne govorim pesimistično, želim govoriti optimistično. Žal, takšna je realnost. Veste, lahko bi še govoril o zelo veliko stvareh, resničnih stvareh, ampak vidim, da tako ali tako ni posluha. Že v začetku je bilo predstavljeno, da ta zakon, ki je predlagan, spet ni pravi, da ima dejansko veliko pomanjkljivosti. Če ima pomanjkljivosti, potem dopolnimo stvari. Nekje moramo začeti z zajezitvijo problema zadolževanja države. Rešitev zajezitve finančnega dolga, verjemite, da ne bo s 13 mesecev na 12 mesecev letnih, kot je že bilo včasih prikazano. Žal, to ne bo. Upam, da razmišljate ali da boste razmišljali o tem zakonu res realno, da bi res začeli Slovenijo peljati v boljši luči in boljši kondiciji naprej, kajti če je razmišljanje, »eh, bodo pa drugi«, potem jaz ne vem, mislim da to ni prava pot. Potem je pot do Grčije, Portugalske ali kamorkoli. Potem je vprašanje, kdaj smo lahko mi tu. Dajmo že enkrat, ljudje tukaj v parlamentu, stopiti skupaj, ne se deliti na leve, bele, kakršnekoli hočete, dajmo že razmišljati o naši prihodnosti, naše države. Hvala.
Besedo ima gospod Bogdan Čepič, naslednji bi bil Franci Kek oziroma Alenka Jeraj.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Ni tako enostavna razprava o javnem dolgu, kot si predlagatelji zakona to predstavljajo. Kolega Bezjak, ne govoriti o zainteresiranosti do tega zakona, poglej malo okrog sebe in boš videl, koliko je tvojih poslancev, ki predlagajo ta zakon, tukaj v klopi. Verjamem, da niti ti ne verjamejo, da je ta zakon dober, in zato jih seveda pravzaprav ni tukaj. In to je odraz, in ko kritiziraš, zakaj nekateri drugi niso tukaj notri, je treba pogledati okrog sebe. Ampak, gremo k zakonu. Jaz mislim, da je nesprejetje tega zakona odgovornost do javnih financ. Vlada se tega absolutno zaveda in zato je v Zakonu o javnih financah, ki je trenutno v razpravi, povedala, koliko naj bo ta bruto dolg in na kakšen način naj se ta cilj doseže. Ampak ko govorimo o bruto dolgu in ko govorimo o nekaterih stvareh in primerjavah, ki jih je tukaj bilo slišati, je treba opozoriti, kdaj je to nastalo, zakaj je to nastalo, kakšni so vzroki in kako od tega. In se povrnimo v leto 2004 in igro številk, ko govorimo, kako smo zmanjšali bruto zunanji dolg procentualno napram BDP. Ja, res se je zmanjšalo. Ali se je nominalno tudi zmanjšalo?! Nominalno ne, nominalno se je povečalo za 600 milijonov, v tistem obdobju, ko je bilo seveda vsega v izobilju, ko je bila visoka gospodarska rast, ko je bil skorajda uravnotežen, pa ni bil uravnotežen proračun, imel je primanjkljaj in to je ta dolg, ki nastaja. Dolg nastaja zaradi tega, ker je seveda primanjkljaj v proračunu. Zaradi tega, ker niso bili usklajeni proračuni na nulo ali pa v plus. In ko je prej nekdo govoril o kmetu, ki točno ve, da porabi toliko, kolikor ima, ne drži čisto. Kmet v dobri letini napravi zalogo in pravzaprav uporablja zalogo, ker ve, da bodo prišla tudi slaba leta, lahko toča, povodenj, požar in ne vem kaj še vse, in dela si zalogo. In kolikšno zalogo je imela ta vlada v proračunu leta 2008? Minus. Minus 2 %. To je seveda in ne samo to, da je bil že minus takrat, imeli smo sprejete zakone, ki so začeli veljati ali koncem leta 2008 ali v začetku leta 2009, ki so davčne prihodke zmanjševali na leto za približno milijardo in pol ali pa milijardo 250. To je bil odraz. Kar, kolega Bizjak, težko je poslušati nekatere resnice. To je seveda možnost in to je treba izpopolniti, treba je zagotoviti ta denar. Imamo dve možnosti: vrnemo davke nazaj in napravimo gospodarstvo še manj konkurenčno. To je možno. Lahko seveda zmanjšamo stroške javne porabe. Tudi to je možno. Znižamo plače za 20, 30 %. Tega ne predlagate. Včeraj, ko smo vprašali enega od vaših finančnih strokovnjakov, kakšen je vaš predlog, če pridete jutri na oblast, ali boste zmanjšali javno porabo na javnem sektorju, je njegov odgovor bil, »nisem rekel ne ja ne ne«. Torej tega ne boste napravili, zaradi tega, ker je seveda vprašanje 150 tisoč volivcev, ki bi lahko tako ali drugače se obrnili. To je odgovor. Jaz sem ponosen, da imamo zdaj v tem času socialdemokratsko vlado, ki je upoštevala težave ljudi in delavcev [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] Edini smo, ja. Edini smo, ki smo obdržali, da so bile pokojnine vsak mesec izplačane v roku, da se niso zniževale, razen za usklajevanje z inflacijo in v tem delu in na srečo je v tem obdobju ena nižjih inflacij, ne višjih. Prej, v času visoke gospodarske rasti je bila tudi inflacija največja. Zadovoljen sem zato, da so izpolnjene več ali manj vse obljube, ki smo jih dali kar se tiče tega, da smo delavcem, 90 tisočim delavcem z interventnimi ukrepi pomagali, da so lahko preživeli najhujše obdobje, ko ni bilo možno v delovnih organizacijah zagotavljati plač, z dvema ukrepoma, kjer je seveda ta država vložila 165 milijonov, in da je samo 2500 delavcev izgubilo trajno zaposlitev. Vse ostalo je na nek način ostalo in to omogoča danes gospodarstvu, da je lahko izvozno usmerjeno, da je lahko zopet nov zagon in da so ostali ljudje, delavci, na delovnih mestih zaradi tega, ker znajo delati, zaradi tega, ker se sedaj odpirajo tržišča in zaradi tega, ker se seveda sedaj dviguje proizvodnja. To je pomembno. Mogoče to za koga ni, ampak jaz mislim, da za vsakega tistega, ki je ostal na svojem delovnem mestu, v svoji delovni organizaciji, je to izjemno pomembno in jaz mislim, da je to velik uspeh, premalo ga poudarjamo. Kar se tiče dolga. Ta je velik, absolutno. Ampak ta mora biti vedno v neki primerjavi, v nekem sorazmerju. Ta je še znosen, če gledamo primerjavo v Evropi. Je manjši, kot je v novih primerljivih državah, vezano na dolg na občana oziroma na državljana napram bruto družbenem proizvodu na prebivalca v teh delih. Ta razmerja so pomembna. Zaradi tega, ker ni nepomembno ali imaš 8 tisoč ali pa 9 tisoč evrov dolga ali pa 31 tisoč evrov dolga po prebivalcu, zaradi tega, ker je to vezano na to, ali je to možno izplačati ali ne. Zato je seveda ta primerjava in mi smo pri vseh teh primerjavah še vedno na srečo na dnu. Lahko bi bili že nižje, če bi v prejšnjem obdobju, za katero vsi govorimo, da je bilo izjemno uspešno in ne vem kaj še vse, tudi ta dolg nekoliko zmanjševali, če bi bil uravnotežen proračun in bi ustvarjali dobiček. In kdaj bomo zmanjševali dolg? Takrat, ko bo proračun prikazoval presežke. Zato so potrebne strukturne spremembe, ne samo pokojninska, ta je ena od teh. Potrebne bodo seveda v javnem sektorju prav tako, in tudi na državnem. Mi mešamo ti dve stvari. Javni sektor moramo razdeliti na dva dela. Eno je državna uprava z vojsko, policijo in carino. Drugo je javni sektor. Ampak v javnem sektorju se nam povečuje število zaposlenih, ne v državnem sektorju, da smo si na jasnem. V državnem sektorju je ta vlada zmanjšala število zaposlenih. Premalo, po mojem mnenju. Bi bilo treba več. Verjetno je še nekaj ljudi, kar je neproduktivno, ampak je treba izpeljati nek ukrep. Kar pa se tiče javnega sektorja, kar je področje vrtcev, bolnišnic, domov za starostnike, pa moramo vedeti, da se je število otrok povečalo, da so normativi in da je treba zaposlovati. Da smo zgradili na srečo kar nekaj domov za starostnike v vašem času in v našem času. Da je te domove starostnikov treba opremiti tudi z ljudmi, ki skrbijo za njih. Odprli smo tudi nekaj vrtcev in v šolah se, na srečo, povečuje tudi število otrok. To so ukrepi. Ali se lahko spreminjajo normativi? Lahko se. Lahko gremo nazaj, kot je bilo, ne vem, katerega leta, 30 otrok, in s tem ogrozimo varstvo v otroškem varstvu in ogrozimo varstvo otrok ali varnost teh otrok, ali pa zmanjšamo standard. Slovenija ima na področju družbenih dejavnosti sorazmerno visok standard in prav je tako. Treba bo narediti vse, da poskušamo ta standard obdržati, zmanjšati stroške in na ta način seveda zmanjšati tudi ta javni dolg. To so nekatere stvari, ki jih bo treba narediti zato, da bomo lahko dolgoročno zmanjšali ta naš javni dolg. Jaz podpiram osnovno idejo, da se ta javni dolg ne sme povečevati. Ali je to nad 45 ali 50 % je zelo relativna stvar. Treba bo seveda ugotoviti, koliko bo rasel BDP, hitreje bo rasel, hitreje bo to razmerje padalo. Pomembno je, da ta dolg nominalno ne bo naraščal, to je pomembno. Zakaj? Zaradi tega, ker če imam jaz kredit, je čisto vseeno, ali je 20 ali 40 % od moje plače, tistih tisoč evrov je treba vrniti, to je pomembno. Tako je treba seveda nekoč vrniti tudi teh 16 milijard, ali kolikor jih bo potrebno za to, da ta država ne bi imela tako velikega dolga. Hvala lepa.
Gospod mag.? Se odpovedujete? Gospa Alenka Jeraj ima besedo. Naslednji bi bil Ivan Grill.
Hvala za besedo. Moj predhodnik je rekel, da je zelo zadovoljen, da SD vlada Sloveniji. Ga moram razsvetliti, da je eden redkih, ki je s tem zadovoljen. Večina v tej državi s tem ni zadovoljna. Kot je bilo danes že nekajkrat povedano, smo včeraj slišali v oddaji Pogledi Slovenije s strani Kamnikarjeve, da se dodatno zaposluje v državni upravi, kljub temu, da ste rekli, da ne, in da ministri pač ne ubogajo in bomo morali to z zakonom prepovedati. Človek ne ve, ali bi se jokal, ali bi se temu smejal. Nekaj korakov smo naredili, da bi kaj privarčevali, tudi plače poslancev znižali, pa še kaj. Ampak seveda je to vse premalo, če se pa drugje na veliko razmetava in meče denar skozi okno. Ni nobenega problema najti denar za najemnino za na NPU še za kaj drugega, za polno novih agencij, uradov. Z vsakim novim zakonom predvidevate nove potrošnike. Zakon o štipendiranju bo uvedel 14 fundacij, direktorje in tako naprej in bomo spet to plačevali in se čudili, zakaj ni denarja za štipendije in zakaj moramo zmanjševati socialne pravice. Kar nekaj predhodnikov je govorilo o trošenju, koliko smo trošili v času naše vlade, koliko trošimo sedaj. Takrat smo zaslužili 8 milijard, 8 porabili. 1 milijardo smo res povečali dolg, ampak zaradi tega smo imeli kakšne solidne rezultate, s katerimi se ta vlada ne more pohvaliti. Rezultat tega je bilo 40 tisoč novih delovnih mest, zmanjšanje javnega dolga, uravnotežen proračun, najvišja gospodarska rast in tako naprej. Ni se problem zadolžiti, če od tega potem nekaj je. Problem je, če se zadolžujemo v nedogled, pa od tega ni nobenega učinka, ampak čedalje več novih brezposelnih in cel kup samih negativnih rezultatov na koncu. Kolegica Pečanova je govorila o nizki rodnosti – malo manj, kot da smo za to mi krivi. Rodnost se je povečala v prejšnjem mandatu, tudi zaradi spodbud in pozitivne družinske politike. Ta vlada dela stvari drugače, samo zaostruje, uvaja nove davke in zmanjšuje pravice, ki so bile uveljavljene. Nekje drugje, kot sem rekla, se pa troši na veliko. Očitala nam je tudi, da ne smemo ljudem groziti. Ja toliko kot jim ta vlada grozi, jim pa res še do zdaj nobeden ni grozil. Pred letom 2004 smo non stop poslušali, da je prazna pokojninska blagajna, prazna zdravstvena blagajna, da pokojnin ne bo, če zmaga Janša, seveda da cel kup stvari ne bo. Zdaj imamo SD vlado in ponovno poslušamo samo grožnje, »če ne bo sprejeta pokojninska reforma, bomo morali sprejeti take in drugačne ukrepe, vse bomo morali znižati, vse pravice črtati«, in tako naprej. Kdo pa grozi? Vi grozite kar naprej, ne nam govoriti. Predlog, ki je vložen, Predlog zakona o javnofinančni odgovornosti bom podprla, bi ga pa najbrž morali že kdaj prej sprejeti, da bi tudi že beležili kakšne rezultate.
Besedo ima gospod mag. Vizjak kot predlagatelj.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, dolžan sem se odzvati na nekatere netočnosti in zavajajoče podatke, kajti namen zakona, ki smo ga vložili, je pravzaprav ta, da se končno zavedamo, koliko je naša rjuha dolga, da se pokrijemo samo toliko, kolikor ustvarimo, in da ne živimo v sanjah in v oblakih. Ampak vidim, da to sanjarjenje in to izkrivljanje dejstev pravzaprav je nekatere toliko preplavilo, toliko okupiralo, da pravzaprav sploh več ne vejo, kaj je racionalno in kaj ne. Poglejte, gospod Čepič, Socialni demokrati, stranka, ki ji vi pripadate je vladala tej državi ves mandat, vseh dvajset let, tako ali drugače je sestavljala vladno koalicijo, razen v mandatu prejšnje vlade in šest mesecev Bajukove vlade. Torej najmanj tri četrtine celotnega obdobja ste bili na poziciji, se odločali, ste imeli škarje in platno in Slovenija je v tem obdobju pridelala približno 16 milijard evrov dolga; 15 takrat, ko ste bili vi vladajoči, in enega v obdobju prejšnje vlade. In vi nam zdaj govorite, da je treba zalogo narediti! Vi nam govorite, da bi morali pa v mandatu prejšnje vlade popraviti vseh 15, 16 milijard – pravzaprav ste jih 6, 7 ali 8 celo ustvarili že v tem sedaj triletnem oziroma dveinpolletnem mandatu. Torej, če je kdo kdaj ustvaril zalogo, je bila ta ustvarjena takrat, ko smo izravnali državni proračun, to je bilo leta 2007, smo imeli presežek. Nismo ga imeli zaradi tega, ker smo tu razpravljali, da smo porabili več, kot pa smo ustvarili, in da je bila to neka fikcija. Ne. Šlo je za delnice Telekoma, ki so bile še zmeraj v Sodu, ne v državnem proračunu, in to je bila tista razlika. Torej, premoženje je bilo v državi in šlo je bolj ali manj za računovodske trike, finte in ne vem kaj še vse. Torej, dejstvo je, da je država takrat ustvarila presežek in na dobri poti, če se seveda ne bi dogodki zgodili v septembru leta 2008, bi verjetno šli tudi naprej v letu 2008. Torej, takrat smo naredili zalogo, takrat smo začeli pravzaprav stabilizirati javne finance, ki so bile do takrat podrte. Poglejte si grafe, primerjave javnega dolga v primerjavi z ustvarjenim bruto domačim proizvodom in boste videli, da je takrat začela javna krivulja padati. Delež javnega dolga v bruto domačem proizvodu je začel padati na 22,5 % konec leta 2007. Saj pravim, spoštovani gospod Čepič, vi ste v treh četrtinah dvajsetletne vladavine in samostojnosti te države ustvarili 15 milijard evrov javnega dolga, v eni četrtini pa eno, to se pravi 15:1. Ali če še delimo tistih 15 s 3, ker je to trikrat daljše obdobje, pridemo na 1:5, 5-krat bolj v povprečju od osamosvojitve Slovenije ste državo zadolžili kot prejšnja vlada in vi se zdaj čutite odgovornega in poklicanega to nam očitati. Malo, minimalno neke samokritike, racionalnosti in realnosti bi pa le lahko zmogli. In ne morete iz svoje kože, da ne bi se vedno ozirali na tisti en mandat, vedno se ozirate na tisti en mandat. Četudi, spoštovani, četudi bi naredili recimo v prejšnjem mandatu napako in privoščili našim državljanom več kot jim gre, z brezplačnimi vrtci, z brezplačnimi obroki za srednješolce in tako naprej – ker smo živeli v času, ko je gospodarstvo ustvarjalo in ko smo lahko uravnotežili proračun, kljub temu –, četudi bi se to zgodilo in četudi je to nek utemeljen vaš očitek, ste imeli od takrat dve in pol leti časa, da bi to popravili. Ne, vi niste tega popravili, ampak nam to očitate dve in pol leti. Očitate, da smo davke znižali, ker smo razbremenili gospodarstvo, in očitate nam, da smo obremenili javnofinančne oziroma proračunske izdatke dodatno s temi pravicami, ki gredo ljudem. Spoštovani, če bi karkoli vi verjeli, da je narobe, da ne bi bile to samo vaše besede na ustnicah, bi lahko to popravili. Vi ste imeli od takrat do danes dve in pol leti časa. Imeli ste večino, koalicijo, ki je imela večino, in bi to naredili. Niste naredili ne tega ne ničesar drugega, pravzaprav ste naredili, tolerirali ste tako naraščajočo javno porabo oziroma proračunske odhodke, to ni v redu, in ste glede na zlate čase te odhodke še povečali za neke neučinkovite ukrepe, ki so nas drago koštali – pravili ste, da ohranjamo delovna mesta, rezultat je pa bil bore klavrn ob tej armadi brezposelnih. Še eno stvar, gospod Čepič – vi ste povedali, da je še znosen primanjkljaj v primerjavi z Evropo oziroma primanjkljaj, govorim o dolgu, javni dolg. Ampak gospod Čepič, vi govorite v 20 letih, mi smo ta javni dolg, ki ga vi primerjate z drugimi državami Evropske unije, pridelali v 20 letih, v razmeroma kratkem obdobju od leta 1991 do leta 2011. Države, s katerimi vi ta dolg primerjate, ta dolg beležijo že od pamtiveka, ker niso imele takšnih specialnih razmer kot mi, ker smo mi novonastala država. In vi zdaj to primerjate in pravite, da imamo še znosen dolg, da smo mi v 20 letih še znosno, bi rekel. Pa kje živite? Ali ste primerjali trend naraščanja javnega dolga v zadnjih letih, treh, dveh letih v Sloveniji in drugod? To primerjajte, pa boste videli, da smo prvaki v Evropi. Nič ni več še znosnega. Smo najbolj povečevali javni dolg med vsemi državami evro območja, najbolj, največji gradient imamo, drugi odvod, – kolega bi gotovo vedel, Trofenik, kaj to pomeni. Največji gradient, to je problem te države. In problem je še večji, ker ne vidimo jutri, da bo bolje, ampak kažejo na iste trende, saj ni ukrepov, ki bi zajezili odhodke in ni ukrepov, ki bi povečali prihodke, ni, jaz jih ne vidim. In ne samo, da jih jaz ne vidim, tudi vlada priznava to v svojih scenarijih, ne za naslednjo leto, za leto 2013 napoveduje, da bo bolje. Oprostite, tako smo brali tudi leta 2009, ko je napovedovala, da bo že 2011 bolje, pa ni. In zdaj beremo v 2011, da bo 2013 bolje. Gospod Senjur je bil včeraj, zraven vas je sedel, in je govoril isto kot jaz zdaj govorim, »ni scenarija«, morebiti je na papirju, ni pa z ukrepi scenarija za obvladovanje primanjkljaja in posledično zadolževanja, ni ga, papir vse prenese, na papir napišete kar hočete, jaz sem te papirje prebral, iz teh papirjev se ne vidi, kako boste vi konsolidirali to. Potem je gospa Irma Pavlinič Krebs govorila, da ne bo tretje oziroma četrte odprave nesorazmerij plač v javnem sektorju, ali res ne bo? Kako boste pri upokojencih privarčevali, ko hkrati v tej predreferendumski evforiji govorite, da bodo pokojnine narasle. Da bodo pokojnine naraščale. Vi pa govorite, da boste 200 ali 300 milijonov privarčevali pri pokojninah. Mislim, zdaj pa [[...]]Ne vem kako gre to skupaj. Tako da malo, prosim, ene, kako bi rekel, realnosti in racionalnosti pri oceni sedanje situacije in tudi ne nazadnje dobronamernosti tega predloga.
Besedo ima gospod Ivan Grill, prosim. Naslednji bi bil gospod Rado Likar, verjetno gospod Kres.
Spoštovane predstavnice Vlade! Poglejte, če bi ta zakon, ki smo ga dobronamerno pripravili, seveda tudi vložili, tudi vi tako razumeli ali ga želeli razumeti, bi se verjetno bolj pogosto vključevali v razpravo in ne nazadnje tudi tukaj dajali neke konstruktivne predloge, kako pa lahko naredimo tak zakon uresničljiv. In tudi s strani koalicije bi bilo bistveno bolj koristno in tudi učinkovito, če bi skozi to razpravo rekli, »glejte, tukaj lahko varčujemo, tukaj lahko varčujemo, tukaj se nepotrebno zapravlja«, pa bi bil ta zakon zagotovo uresničljiv. Glejte, mi bomo morali ta dolg enkrat vrniti. Predstavnice vlade, povejte mi, in tudi s strani koalicije, kdo bo ta dolg vrnil. Že danes ga imamo 5 milijard, čez eno leto bo še toliko več, ja, s tistim, kar je bilo še od prej, je tega dolga skupaj že 16 milijard. Kdo bo to vrnil?! In tukaj zdaj govoriti, da tega zakona ni moč izvajati, da je neuresničljiv, mislim da ni odgovorno. To je lahko v pomoč vladi. Trdno sem prepričan, da bi vam bilo bistveno lažje postavljati ali pa takrat pripravljati proračun, kajti vsako ministrstvo ali vsak resor bi se zavedal, da ima tukaj zakonsko omejitev. Zdaj pa vemo, kako se ta proračun sprejema. Glejte tipičen primer, da se vedno načrtuje na podlagi nekih želja, ko se v zadnjih treh mesecih neracionalno porablja denar na posameznih resorjih. Zakaj? Zato ker ministrstva ali resorji vedo, »če ne bom letos vse porabil, ne bom v naslednjem letu toliko dobil«. In tukaj je možno takoj doseči velik prihranek. Mi ne očitamo, mi ne predlagamo, da je treba zniževati standarde v vrtcih, šolah v tistem smislu, kjer bi bilo to nesmiselno ali neučinkovito, ampak bi se pa na področju zaposlovanja in tudi neracionalne rabe marsikaj dalo prihraniti. No, zdaj nimam več časa, se bom pa še potem v nadaljevanju, ko bo preostanek časa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Gvido Kres – ga ni. Gospod Vili Trofenik – tudi ni. Gospod Ljubo Germič, gospod mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa za besedo. Ničesar novega ne bom povedal, če bom povedal, da je stanje javnih financ izredno kritično, in to zdaj govorijo pravzaprav že vsi strokovnjaki, vsi ekonomisti in opozarjajo na globino javnega dolga. Ob dejstvu, da imamo na letnem nivoju 8 milijard prihodkov in 10 milijard odhodkov, da se na ta način ne pride daleč, je seveda jasno vsem. To je jasno tudi vsaki gospodinji, da z 800 evri plače pač ne moreš mesečno potrošiti tisoč evrov, da tako preprosto ne gre, gre morda en čas, na dolgi rok pa se seveda zadeva zlomi. In brez izravnave tega proračuna ne bomo prišli daleč. Stanje je očitno celo tako hudo, kot opozarjajo nekateri ekonomisti, da brez dvigovanja davkov sanacija ne bo možna. Brez dvigovanja davkov sanacija ne bo možna, je bilo rečeno včeraj in preteklih dneh in mene ta zadeva zelo skrbi, ker očitno bomo spet morali vsi skupaj zatisniti pasove in plačati za zadolževanje, ki se vrši v zadnjih letih. V štirih letih, kot izgleda, nas bo vlada zadolžila oziroma bo ustvarila za 7 milijard primanjkljaja. V štirih letih. Če primerjamo zadevo z avtocestnim križem, o katerem se toliko govori, je država v 15 letih za približno enako vsoto zgradila avtocestni križ z vsemi problemi, z vsemi takšnimi in drugačnimi zadevami, pa vendarle ima ta država za sedem milijard evrov avtocestni križ, ki ga vsi uporabljamo, ki pomeni gospodarsko rast, ki pomeni marsikaj, da ne bom našteval. V štirih letih pa bomo porabili 7 milijard, pa ne bomo imeli avtocestnega križa. Pa ne bomo imeli pravzaprav ničesar, nič, kar bi lahko prijeli v roke. In to je tisti ključni problem, da se zadolžujemo oziroma da se primanjkljaj uporablja za tekočo porabo. Ja, zmanjšati bo treba porabo. In tam, kjer ta poraba ne daje dodane vrednosti. V zadnjem času smo slišali veliko takih zadev, ki zagotovo ne dajejo dodane vrednosti; od različnih pogodb, ki so namenjene razvojni pomoči Pomurju z urnimi postavkami od tisoč do tisoč 500 evrov na uro, do raznih garažnih podjetnikov, ki pomagajo Službi Vlade za lokalno samoupravo in ne nazadnje tudi zgradbe za Nacionalni preiskovalni urad. To so vse zelo, tako bom rekel, skrbno izbrane, na varčevanju temelječe postavke. Trošenje pa se vedno znova očita prejšnji vladi, kar zagotovo nikoli ni bilo zanikano. Ampak takrat je bilo na 8 milijard prihodkov porabljenih 8 milijard odhodkov, in se govori, da so takrat bile debele krave in da se je trošilo vse počez in po dolgem, brez kakršnega koli koncepta. Danes ob istih prihodkih porabljamo 10 milijard. Torej še 2 milijardi več, kot se je trošilo takrat, ko se je trošilo preko vseh meja. Pričakoval bi, če se že tako trdi, da se vrnejo odhodki na tisto leto, ko se je tako po dolgem in počez trošilo, vsaj na tistih postavkah, ki niso povezane s finančno in gospodarsko krizo. Teh postavk je veliko. Ne nazadnje, tudi v Državnem zboru smo letos dobili izredno lepe nove monitorje za računalnike. Tako veliki so kot televizija. Ne vem, čemu. Tisti prejšnji so bili še čisto dobri in smo čisto normalno lahko delali, za to, kar poslanci potrebujemo, ta računalniški ali informacijski sistem. Pa smo dobili nove, velike. Potrošniška birokratska logika, večkrat sem jo omenil. Ko prihodke prirejamo načrtovanim odhodkom, ne pa obratno, nas pelje direktno v Grčijo, nikamor drugam. Najprej v proračunu napišemo vse, kar bomo potrošili, potem bomo pa videli, kakšni bodo prihodki. Kar bo zmanjkalo, se bomo zadolžili, proračun je izravnan. Tako ne delajo v gospodarstvu. Ker če bi tako delali, bi bilo stanje bistveno drugačno. Po drugi strani, glede na to, da sam velikokrat govorim o varčevanju, o varčevanju v tistem segmentu, ki ne daje dodane vrednosti, na drugi strani pa so investicije, ki so na mizi, ki so pripravljene, »ready to go«, pa se ne premaknejo. Človek ne ve, zakaj. Denimo, prejšnji teden sem se peljal na Bled na kongres in videl nezgrajeni odsek avtoceste tukaj na Gorenjskem. Zadeva izgleda približno tako, kot je izgledala takrat, ko sem zapustil ministrski stolček, od tega je že dve leti in pol. Nihče, nikdar in še takrat ne, me ne bo prepričal, da v teh dveh in pol letih ta krak oziroma ta del – polovica vozišča – ni mogel biti dokončan. Zakaj ni bil dokončan? Imamo težave v gradbeništvu, ki potrebuje investicije, in tam sta se sprehajala dva delavca gor in dol po tistem gradbišču, ko sem se peljal mimo. Ne razumem. Dve in pol leti je minilo od tega, pa ni končano. Pred tem je v štirih letih bilo moč končati pomursko avtocesto, tu pa v dveh in pol letih ni moč zgraditi 3,5 ali 4 kilometre, polovice avtoceste. Je že res, da je vmes viadukt in predor, ampak ne vem. Druga zadeva. Hidroelektrarne na spodnji Savi. Kolega Vizjak je omenil odlagališče nizko in srednje radioaktivnih odpadkov, Medicinska fakulteta v Mariboru, ne nazadnje tretja razvojna os. Še en takšen primer. Tik pred koncem mojega mandata so lokalne skupnosti, vse tri občine v Beli krajini, akceptirale predlagano varianto trase južnega dela tretje razvojne osi. Dve in pol leti je od tedaj, več. In? Torej, tudi tu je ena od takšnih možnosti. Seveda se strinjam, na srednjem delu in na severnem delu te tretje razvojne osi so problemi zaradi umeščanja v prostor, zaradi tega, ker lokalne skupnosti ne soglašajo s predlaganimi variantami. Ampak na južnem delu ni tega. Na južnem delu so lokalne skupnosti sprejele predlagano varianto. Torej, v dveh in pol letih od takrat bi najbrž bilo moč kaj narediti na tem južnem delu in to smo se pogovarjali tukaj v Državnem zboru, ko sem sam predlagal, »dajmo se skoncentrirati na južni del tretje razvojne osi, ker je tam neko soglasje, in pokazati drugim, da tam, kjer je soglasje, da se tam nekaj premika hitreje«. In še enkrat bom omenil ARSO. Več ko 2 tisoč 200 zadev, katerim je zapadel rok. Niso vsi povezani z investicijami, je pa takih veliko. In so seveda gospodarski subjekti, ki imajo pripravljene investicije, ki imajo pripravljen denar, odvisni od dobre volje nekoga v Ljubljani, da jim bo pravočasno ali pa nepravočasno ali ne vem s kakšnim razlogom napisal tisto dovoljenje, soglasje ali kar koli že potrebujejo za realizacijo investicije. Ne vem. Zdi se mi, da vendarle nekatere zadeve ne tečejo tako, kot bi morale in bi se dalo marsikaj spremeniti in zadeve popraviti, tako da bom ta predlog zakona podprl, zato ker, tako kot sami spremljamo in raziskujemo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke [[…]]Veste, nekatere države so omejitev porabe vnesle v ustavo. Države v Evropski uniji in Švica, tudi Švica ima omejitev porabe zapisano v ustavi. In če imam pravo informacijo, je to storila Nemčija, raziskujemo te zadeve. Tudi Francija razmišlja v tej smeri, najbrž ne kar tako, najbrž je vendarle tu nekaj tistega modrega če hočete. Ker namreč tudi doma se tako obnašamo; če nimamo, pač nimamo in ne moremo trošiti več, kot imamo, in to vsi razumejo. Samo, dokler bo takšna potrošniška birokratska logika pri nas, tako dolgo spremembe ne bo. Dokler ne bo prišel pravi menedžer na čelo vlade, ki bo znal postaviti okvire, ki bo znal to logiko spremeniti v neko drugo logiko, mislim da se nam ne piše nič dobrega. Hvala lepa.
Gospa državna sekretarka, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Dovolite mi, da se odzovem na par navedb, ki so bile podane v tej dokaj obširni razpravi. Navedbe so se dotikale najrazličnejših področij, zato bom tudi v svojem odgovoru oziroma v svojem komentarju skakala z različnih tem na druge teme, ampak naj začnem s splošno ugotovitvijo. Predlog zakona predlaga omejitev javnofinančnih odhodkov na 45 % BDP, merjeno po ESA metodologiji. Merjeno po tej metodologiji smo imeli v lanskem letu realiziranih 49 % BDP javne porabe oziroma porabe širšega sektorja države in enako porabo načrtujemo v letošnjem letu. To pomeni, da ta predlog zakona predlaga, glede na obseg bruto družbenega proizvoda iz lanskega leta, da se poraba širšega sektorja države zniža za milijardo 440 tisoč evrov. V letošnjem letu in v naslednjem letu še za dodatnih 360 milijonov evrov. Glede na to, da predlagatelji predlagajo, da naj se ta obseg porabe zniža oziroma pripravi s spremembo državnega proračuna, se očitno pričakuje, da bo celotno to zmanjšanje porabe pokril državni proračun. Vendar pa državni proračun ima približno 85 % odhodkov preddefiniranih, določenih s predpisi, z zakonodajo, in ko govorimo o porabi ali pa o potrošnji v okviru državnega proračuna, ne govorimo o tem, da je to denar, ki je namenjen nekemu šopirjenju ali pa nekim neproduktivnim aktivnostim, ampak je za potrebe javnih zavodov, ki opravljajo dejavnosti splošnega družbenega pomena, namenjenega skoraj 20 % tega denarja. Tekočim transferom v sklade socialnega zavarovanja je namenjenih nadaljnjih 15 %. Transferom posameznikom in gospodinjstvom je namenjenih 14,5 %. Če gledamo v bistvu zahtevo, ki jo pred nas predstavlja ta predlog zakona, to pomeni poseg v te odhodke, ki sem jih sedaj omenjala. Govora je bilo o potratnosti države in o tem, kako trošimo v izdatkih za blago in storitve oziroma za materialne stroške. Če gledamo samo državni proračun, smo nominalno v letu 2008 za te namene porabili 864 milijonov evrov, v letu 2010 pa 823 milijonov evrov. Torej, beležimo znatno znižanje teh odhodkov že nominalno, če pa gledamo v bistvu te odhodke v masi oziroma v deležu vseh dohodkov državnega proračuna, se je pa v bistvu situacija oziroma se je obseg odhodkov na tem področju v tem zadnjem kriznem dvoletnem obdobju še dodatno zmanjšal. Tudi če gledamo konsolidirano bilanco javnih financ, so se od leta 2008 do 2010 nominalno ti stroški zniževali, in sicer za okrog 15 milijonov evrov. Ne gre pritrditi torej trditvi nekaterih razpravljavcev, da se nenormalno oziroma nekontrolirano troši za neproduktivne namene, da se nenadzorovano porabljajo sredstva za take in drugačne namene. Se strinjam, dalo bi se marsikatero stvar racionalizirati in v lanskem letu, če samo kot primer navedem, je prvi del racionalizacije prinesel rebalans državnega proračuna in drugi del racionalizacije tudi omejevanje porabe v drugi polovici lanskega leta, ko nismo dovoljevali prakse, ki jo je bilo mogoče zaslediti v preteklih letih, da se je proti koncu leta poraba strašno povečala, ker so posamezni proračunski uporabniki želeli porabiti tisto, kar do takrat še niso porabili, ampak smo z neko kontrolirano porabo in nadzorovano porabo tudi v drugi polovici lanskega leta ustvarili dodatne prihranke v višini približno 600 milijonov evrov. Zavrniti moram tudi očitek o nekontroliranem povečevanju stroškov za plače javnih uslužbencev in o nekontroliranem povečevanju števila zaposlenih v državni upravi. Če navedem povsem konkretne podatke. V civilnem delu organov državne uprave se je v obdobju od 1. januarja 2006 do 1. aprila 2011 število zaposlenih znižalo za 1074 ljudi, od tega za 330 ljudi v obdobju od 1. januarja 2006 do 1. januarja 2009 in za 650 ljudi od 1. januarja 2009 dalje. Res je, da se je v tem obdobju nekoliko povečalo število zaposlenih v Slovenski vojski in pa v Upravi za izvrševanje kazenskih sankcij, vendar skupne številke še vedno kažejo upad števila zaposlenih v organih državne uprave iz 34 tisoč 387 na 33 tisoč 817 zaposlenih na dan 1. april 2011. Večkrat je bila v današnjih razpravah omenjena pokojninska reforma in različne številke so bile uporabljene, koliko pokojninska reforma dejansko prinese prihranka in koliko ga ne. Če bo pokojninska reforma potrjena na referendumu, bo v kratkoročnem obdobju dejansko prihranek pri izplačilih pokojnin 0,1 % bruto družbenega proizvoda, torej 35 milijonov evrov. Če pa pokojninska reforma ni sprejeta, pa strošek oziroma dodaten obseg varčevanja, ki ga moramo zagotoviti, ne zadeva samo poplačilo teh 35 milijonov evrov, ampak je treba upoštevati tudi druge stroške. In o teh stroških Vlada govori, ko govori o tem, da padec pokojninske reforme pomeni potrebo po dodatnem varčevanju v višini 300 milijonov evrov. In teh 300 milijonov evrov pomeni v enem delu – v največjem delu 220 milijonov evrov – dodaten varčevalni napor za stabilizacijo javnih financ zaradi upoštevanja implicitnega stroška staranja slovenskega prebivalstva. Zaradi tega ne smemo mešati hrušk in jabolk in primerjati v bistvu teh dveh številk, ker sta med seboj v bistvu neprimerljivi. V primeru sprejetja pokojninske reforme je torej dodaten prihranek, takojšen dodaten prihranek 35 milijonov, v primeru padca pa je treba zagotoviti dodatno varčevanje v višini 300 milijonov, zaradi posrednih stroškov, ki jih padec pokojninske reforme s seboj prinese. Tudi o učinkih protikriznih ukrepov je bilo veliko govora. Upam, da bo Državni zbor opravil oziroma si želel opraviti tudi razpravo o oceni učinkov ukrepov, ki jih je pripravilo ministrstvo za delo v zvezi z učinki ukrepov v povezavi s trgom dela. Ti podatki namreč kažejo, da se je ohranilo veliko število delovnih mest. Primerjave o tem, kakšna je bila zaposlenost oziroma kolikšno je bilo število nezaposlenih v času gospodarske konjunkture, močne gospodarske konjunkture, in kakšni so podatki o brezposelnosti v časih ekonomske krize, verjetno medsebojno niso primerljivi. Tudi na področju spodbujanja gospodarstva je bilo narejenega nekaj, bilo je narejeno tisto, kar je mogoče narediti bodisi na prihodkovni strani proračuna, kjer so bile v zadnjem obdobju – v lanskem in predlanskem letu – uvedene določene davčne olajšave, pač skladno z možnostmi, predvsem pa je bilo prispevano k izboljšanju stanja v gospodarstvu z direktnimi spodbudami, z direktnimi ukrepi, tako na področju podjetništva, konkurenčnosti kot tudi na področju vlaganj v tehnologijo in informacijsko družbo. Tudi izjave o tem, da se zadolžujemo za tekočo porabo in za neproduktivne namene, so do določene mere zavajajoče. Prihodki od zadolževanja so prihodki; če ne gre za predfinanciranje prihodnjih proračunov, so prihodki integralnega proračuna in se porabijo za odhodke integralnega proračuna, ki vključujejo tako investicijske kot tudi tekoče odhodke. Ko se primerjamo z evropskimi državami, moramo še vedno ugotoviti, da je delež prihodkov v širšem sektorju država v Sloveniji, v primerjavi z evropskimi državami, v okviru evropskega povprečja. Tudi delež odhodkov državnega proračuna širšega sektorja države – prej omenjenih 49 % bruto družbenega proizvoda – je v okviru povprečja evropskih držav. Po drugi strani pa je obseg javnega dolga v Sloveniji v primerjavi z evropskimi državami daleč pod povprečjem. Ne govorim tega zato, ker bi želela poudariti, da smo lahko z obstoječim stanjem zadovoljni. Nikakor ne. Zaradi tega sem tudi že v uvodu napovedala, da pripravljamo zakon o javnih financah, ki je bil posredovan v javno obravnavo in predložen tudi vsem poslanskim skupinam Državnega zbora v predhoden pregled, v katerem določamo natančna fiskalna pravila in določamo tudi način, kako jih je in pod kakšnimi pogoji, v katerih primerih je mogoče preseči v bistvu ta fiskalna pravilna. Ocenjujemo, da je to tista pravilna in primerna pot za nadaljevanje razprave o javnofinančni disciplini in odgovornosti v tej državi in predlagamo, da se razprava v to smer nadaljuje v okviru razprave o zakonu o javnih financah. Hvala lepa.
Besedo ima gospod mag. Andrej Vizjak, kot predlagatelj.
Hvala lepa za besedo. Jaz sem pravzaprav vesel javno izrečenih nekaj dejstev, ki demantirajo objavljene napovedi raznih ministrstev, glede na to, kar je danes državna sekretarka povedala. Jaz sem vesel, da je povedala, da uveljavitev pokojninske reforme prinese prihranka na letni osnovi v prvem letu 0,1 odstotek bruto domačega proizvoda, kar znaša 35 milijonov evrov. Pred dvema, tremi dnevi smo lahko brali v vseh medijih, koliko višje penzije bodo, če bo uveljavljena pokojninska reforma, tukaj pa vidimo, da bo na letni ravni manj denarja porabljenega za pokojnine, ker bo ta prihranek na račun pokojnin. Torej, uveljavitev bo prinesla prihranek zaradi manjših oziroma zaradi seveda manj pri pokojninah. To je ena stvar. Druga stvar je, spoštovana, če je problem doseči znižanje javnofinančnih odhodkov oziroma odhodkov širšega sektorja države v letošnjem letu, kot pravite, zaradi vnaprej zabetoniranih transferjev vsem živim – od zavodov, posameznikov in tako naprej –, pa spustimo zakon v drugo obravnavo, ga amandmirajmo, napravimo ta cilj za leto 2012, pa sprejmimo sistemske ukrepe za dosego tega cilja v letu 2011, je še dovolj časa, da bomo to dosegli v 2012. Tudi ta kompromis je z opozicijo možen, možno je to narediti, možno je, vendar je treba začeti, treba je začeti klestiti, lahko se dogovorimo tudi o kateri drugi številki, ne o 46, lahko o 47 v prvem letu, pa potem navzdol do te ciljne ravni. Ampak za božjo voljo, začeti moramo obvladovati odhodke v tej državi. In če bi ta vlada imela resno ambicijo to narediti, potem bi končno enkrat naredila revizijo pravic in transferjev v tej državi. Bi pravzaprav videli in v tem Državnem zboru govorili o tem in se odločili, kje bomo posegli v kakšno pravico in kje ne bomo posegli v nobeno pravico. Vendar je to diskusijo treba začeti. Zakaj? Zaradi tega, ker prihodki, ki jih plačuje v državno blagajno gospodarstvo, ne zadostujejo več za vse naše odhodke, čisto preprosto povedano. Mi imamo prevelik primanjkljaj in ta se nam konstantno pojavlja; če ste bili še prepričljivi leta 2009, pa tudi še 2010 – češ kriza je, to je trenutno »bum bum« –, ne moremo, ta zadeva se nam bo vlekla. In jaz se spomnim poročil in napovedi države oziroma ministrstva, češ ja, leto, dve, pa bomo že splavali, pa ne bo več primanjkljaja, da bomo že 2011 prišli pod 3 odstotke primanjkljaja. Pa smo ga povečali v letošnjem letu, napovedi so celo večji primanjkljaj kot za leto 2010. Ja, 5,8 odstotka, bomo videli na koncu leta, kaj bo, ker tukaj zdaj govorimo o desetinkah. Torej, želim samo poudariti, da jaz vas razumem, da se govori oziroma razumem, da to delate z vaše pozicije, da se ne da, ne da se tukaj, ne da se tukaj, imamo 85 procentov zabetoniranih obveznosti, zakonsko določenih [[…]]Ja, seveda, če se samo s te pozicije statično gleda, se nič ne da. Samo, še enkrat vam povem, imamo problem, imamo dve milijardi minusa letos, pa lani tudi smo imeli dve milijardi, jaz ne vem, kako dolgo lahko še to gledamo. In namen tega zakona je, da končno to spoznate, da se zavedate te situacije. In tudi vi ste ponovili tisto napako, ki jo je ponovil prej gospod Čepič. Da smo relativno malo zadolženi. Ampak spoštovana, to je v 20 letih naše zgodovine smo se toliko že zadolžili. Primerjajte, kje smo prvaki, prvaki pa smo v povečanju dolga v mandatu te vlade na prebivalca. Tu smo pa res daleč spredaj. Trend zadolževanja je pravzaprav katastrofalen in vodi v pogubo. Jaz ne vem, ali bomo se res morali vsi sesuti, da boste to ugotovili.
Gospa državna sekretarka, izvolite.
Hvala lepa, samo dve opazki. Kar se tiče pokojninske reforme je verjetno, ko govorimo o globalni številki, poleg višine pokojnine treba upoštevati tudi število upokojencev, ki pokojnino prejemajo, in v primeru podaljševanja delovne dobe se število upokojencev ne povečuje tako hitro, kot se povečuje zdaj, v tem trenutku, pod pogoji obstoječega pokojninskega zakona. Kar pa se tiče te zadnje navedbe, pa naj omenim: ja, res je, v zadnjem obdobju se je Slovenija zadolževala več kot v preteklem obdobju. Če pa pogledamo v bistvu, kako so zadolžene posamezne države ali pa kakšni so povprečni podatki za evroobmočje glede stanja dolga sektorja država v zadnjem obdobju – recimo od leta 2007 do 2010 imam podatke –, se je v evroobmočju ta zadolžitev povišala za 19 odstotnih točk, v Sloveniji s 23,1 % na 38, torej za 15 odstotnih točk. Če posamezne države pogledamo, recimo Nemčija, ravno tako za 19 odstotnih točk – dobro, z Grčijo se ne bi ravno primerjali –, potem Francija s 63 na 81,7 %, torej za 18 odstotnih točk. Se pravi, glede na odstotek oziroma na odstotne točke povečanja javnega dolga v zadnjih treh letih je Slovenija res se precej zadolžila, vendar še vedno v okviru podobne situacije, kot je v drugih evropskih državah.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika še kdo razpravljati? Vidim dve roki. Še kdo? Tri. Izvolite, gospod Grill. Vsak 5 minut.
Hvala lepa. Prej mi je zmanjkalo časa. Poglejte, tipično tudi v nastopu državne sekretarke pa tudi koalicijskih poslancev, da se ne da dejansko tukaj nič narediti, in to vedno, ko se soočamo s problemi, ki jih bo treba enkrat zagotovo rešiti, pa se vedno ugotavlja, ja to se pa ne da. In zdaj zopet, če se bomo mi tudi v prihodnjih letih zadolževali, kdo bo ta dolg vrnil? Enkrat bo treba, resnično enkrat bo treba tako močno, drastično stisniti pas, da se bo ta dolg, ki postaja resnično zaskrbljujoč, začel tudi odplačevati. Po podatkih ki jih imamo, smo v Evropski uniji dosegli rekord v povečanju javnega dolga. Samo v mandatu te vlade za 5 milijard evrov. To je velik denar. In tudi glede na podatek, da plačujemo samo za obresti 1,54 % bruto družbenega proizvoda, pomeni, da glavnice s tem še nič ne odplačujemo. Kaže, da bomo vedno težje lahko ta dolg, ki ga v bistvu kopičimo, odplačevali. In zdaj, če pogledamo ostale države, ki imajo zagotovo v tem času te krize boljše rezultate, nek optimizem v svojih gospodarskih gibanjih – pomeni, da se BDP povečuje–, so postopale povsem drugače. Konkretno recimo poglejmo, vsaj tukaj v samem predlogu zakona je obrazložena Avstrija, kako so oni stisnili pas in začeli odhodke tudi drastično zmanjševati. V letu 2009 so porabili 77 milijard evrov, v letu 2010 so znižali na 70 milijard. To pomeni, za 10 % so znižali odhodke. V letu 2011 so pa nekoliko že povišali odhodke v primerjavi z 2010, ampak še vedno bistveno manj kot 2009. Ampak oni so povišali te odhodke na podlagi pozitivne gospodarske rasti. Pri nas je pa zadeva povsem drugačna. In zdaj govoriti, tudi ta podatek, da smo še vedno v nekem povprečju, da ni zaskrbljujoče, kar se tiče javnega dolga [[…]]Poglejte, to je slaba tolažba. Če se spomnimo leta 2008, smo bili med najmanj zadolženimi, mislim, da je bil samo Luksemburg nekoliko manj zadolžen od vseh članic EU, sedaj pa smo krepko, krepko to nadoknadili in seveda povečevali ta sam dolg. Kot sem povedal, varčevati bo treba tam, kjer se varčevati da. Tukaj sedaj govoriti, vsaj v razpravah koalicijskih poslancev, da v SDS volivce strašimo, da grozimo z nekimi drastičnimi znižanji standardov [[…]]Ni res. Ni res, gospa Pečan. Vi ste bili tisti, ki ste navajali, da grozimo, da bomo nižali standarde v vrtcih, v šolah [[…]]To niti najmanj nismo nikoli niti razpravljali, še manj v svojih programih zapisali. Je pa res, da se da tudi v vrtcih, tudi v šolah zadeve racionalizirati. Marsikakšen evro gre po nepotrebnem, ampak več je treba prihraniti. Tam, kjer so pa izdatki nesmiselni in nepotrebni oziroma se celo povečujejo, tam se, žal, ne naredi v bistvu popolnoma nič. Tudi ta podatek, da je Vlada naredila nekaj ukrepov za spodbujanje gospodarske rasti. Poglejte, težko bi se s tem strinjal, da so bili ti ukrepi učinkoviti, dajte vprašati podjetnike, dajte vprašati podjetja, vsi so s temi ukrepi, kakršnekoli so že bili, nezadovoljni. Večinoma, poglejte. Gospodarska zbornica ali pa Obrtna zbornica, oni so pripravili njihove predloge, pa se jih seveda ne upošteva. Tukaj je tudi tisti podatek, koliko delovnih mest se je ohranilo ali pa prihranilo, ko se je subvencioniralo, odsotnost delovnega časa. V veliki večini primerov so tisti denar pospravila podjetja, pa ne delavci. Tukaj so bile zlorabe, gospa državna sekretarka. So, ampak se o tem verjetno ne želi govoriti. To je prineslo verjetno manj pozitivnega kot sicer. In še vedno, poglejte, velja pregovor, mislim, da je japonski: "Bolje je lačnemu, da se ga nauči ribo ujeti, kot pa mu ribo dati."
Gospod Rado Likar, imate besedo. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Za mojih 5 minut. Lepo pozdravljeni, vsi prisotni! Zadeva mislim, da ni tako huda, v resnici bo lahko še hujša, če bika ne bomo pravočasno zgrabili za roke. Ravnokar sem tudi na spletni strani bral poročilo Fiskalnega sveta oziroma izjavo njegovega predsednika Senjurja, da je tudi sam zaskrbljen nad javnofinančnim stanjem v Sloveniji, in sicer prav iz naslednjih razlogov: zaradi visokega primanjkljaja in pa zaradi kopičenja javnega dolga. Lahko se še tako omalovažujoče govori o tem predlogu, češ da rešitve v njem niso realne in da je bojazen za javne finance v Sloveniji odveč, da je to le nabiranje političnih točk, itd. Dejstvo je, da je zakon o javnofinančni odgovornosti še eden poskus Slovenske demokratske stranke, da pomaga, poskuša zaustaviti ta voz, ki z vse večjo hitrostjo drvi po klancu navzdol, ima delno pokvarjen krmilni mehanizem, zavore pa tudi niso v najboljši kondiciji. V Slovenski demokratski stranki smo z namenom, da se vendarle nekako izvijemo iz tega primeža krize, že drugič pripravili ta zakon, in sicer iz razloga, da bi preprečili najhujše, kar se nam lahko tudi zgodi, to je finančni kolaps, v katerem se je znašla Grčija, sledila so ji Irska, Portugalska, pa tudi nekatere druge so na tej poti. Dolg države se je povečeval vse od leta 2008 in se je z nekaj več kot 8 milijard povečal že na 13, 14 milijard, povečuje se poroštvo države, povečujejo se obresti, nezaposlenost in stečaji. Po zadnjih podatkih se BDP glede na kupno moč prebivalstva v primerjavi s povprečjem EU zmanjšal in znaša le še 88 % povprečja Evropske unije. V Umarjevem poročilu o razvoju 2011 piše, da se blaginja prebivalstva v Sloveniji v zadnjih dveh letih ni povečevala. Torej, v Sloveniji je še vedno blaginja, le da se v teh zadnjih dveh letih ni povečala. In v resnici se kriza večinsko še ne občuti tako zelo, razen tistih, ki so izgubili službo in so brezposelni, vendar pa nas to stane 2 milijardi letno in ta zapitek bo treba enkrat plačati. Kljub temu, da nekatere Evropske države – Nemčija, Avstrija, Francija, Češka in tako naprej – beležijo že znatno rast nacionalnega dohodka, je Slovenija še vedno v tem krču in nekako ne moremo prek izvoza, nikakor ne moremo prodreti na tuje trge, in tudi povpraševanje na domačem trgu se ne povečuje. Ekonomija enostavno stoji, saj vladni ukrepi, kot rečeno, ne primejo. In prav zaradi tega je dobro, da se ta zakon podpre. Lahko se govori tudi o kakšnem drugačnem procentu, kot je povedal predlagatelj Vizjak, vendar dejstvo je, da je treba nekje začeti. Tako, kot doma ko se zgubi en vir financiranja [[...]] [[znak za konec razprave]] [[...]]ne vzame kredita za počitnice, kvečjemu mogoče za kakšno odprtje nove dejavnosti, kot s. p. [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Gospod Janko Veber, izvolite.
Hvala za besedo. Če je eden od ciljev predlagateljev, da opozori na resnost stanja v javnih financah in na omejevanje javne porabe, potem je to zagotovo dobrodošla razprava, in mislim, da ni nobenega dvoma, da če se kdo zaveda te resnosti in odgovornosti, se je zagotovo zaveda Vlada, še posebej Ministrstvo za finance, in lahko rečem, da tudi koalicija ali še posebej Socialni demokrati. Vendar moram predlagateljem vrniti žogico – ko odprejo razpravo o javni porabi, jo želijo seveda zmanjševati. Ko pa se srečamo s problematiko cest, se vloži zakon, v katerem predlagate, da se v izjemno kratkem času uredijo vse državne ceste. Vložili ste tudi zakon, s katerim želite v pol leta porušiti vse cestninske postaje, ki jih imamo kot čelne postaje oziroma ki so bile postavljene za odprt cestninski sistem. Od kod? S katerimi viri? In če se vrnemo v zgodovino in ko se dela primerjava teh 15 let, pa vas sprašujem: Ali ste za to, da zmanjšamo obveznosti iz naslova denacionalizacije? Ali ste za to?! Rad bi zelo jasen odgovor, če so predlagatelji za to, da se te obveznosti zmanjšajo. V vsej tej zgodovini samostojnosti Slovenije so iz tega naslova obveznosti samo naraščale, niso se zmanjševale. Če pogledamo obrambni proračun – ko ste bili odgovorni za to področje, so tam obveznosti izjemno naraščale, po tem obdobju smo zmanjšali porabo na tem sektorju na, lahko rečemo, zelo kritično mejo, ampak smo jo zmanjšali, konkretno, zelo konkreten primer. In če se vrnemo za hip tudi k prodaji premoženja, ki ga je Slovenija prodajala, pa bom mogoče dal primer, ki so ga vsi lahko spremljali in tudi velika večina občutili. Po kakšni vrednosti smo prodajali stanovanja, stanovanjski fond, ki je bil zgrajen? Po zelo nizki ceni, in to je bilo prodano. Seveda, v državni proračun je zaradi tega, ker je bila to izjemno ugodna prodaja, prišlo zelo malo sredstev. Ko se danes pogovarjamo o obdavčitvi premoženja, bo zagotovo predlagatelj nasprotoval temu, da se takšno premoženje obdavči. Torej, če se pogovarjamo o resnosti razprave, potem predlagam, da je ta razprava resna in odgovorna, ne pa populistična. Samo na teh primerih mislim, da se lahko zelo hitro pokaže, kakšna dvoličnost je pri teh razpravah. Če se vrnem za hip še k tem odločitvam, ki so bile sprejete in omenjene, kaj bi danes potrebovali. Investicije. Potrebujemo investicije za razvojne osi, za 3., 3.a, 4. potrebujemo 4 milijarde. Kje jih lahko vzamemo? V obdobju, ko se ni bilo treba zadolževati za izgradnjo avtocest, se je zadolževalo za avtoceste. Spremenil se je cestninski sistem, in s tem se je bistveno zmanjšal prihodek za poravnavo tekočih obveznosti pri avtocestah, in ne nazadnje je bil del virov planiran v prihodnosti, če bi šlo tudi za zaprt cestninski sistem, seveda, tudi za izgradnjo razvojnih osi. To je bilo zapravljeno. Nihče več ne more vrniti teh sredstev v državni proračun in danes ni vira za to, da bi se lahko intenzivneje začela gradnja pri razvojnih oseh, ker je ta vir bil enostavno zapravljen. Nihče več ga ne more vrniti. Ampak tega nismo naredili Socialni demokrati. Področje prometa nikoli v zgodovini Slovenije do tega mandata nismo dobili Socialni demokrati. To so konkretni primeri, ki kažejo na to, da danes plačujemo zgolj račune za tisto, kar se je dogajalo v preteklosti. In ti računi niso majhni. Zato se je bilo treba tudi zadolžiti v tem obdobju. Mislim, da je treba povedati, da mnoga podjetja, če se ne bi zadolževalo za to, da se jim je pomagalo, ne bi preživela te krize. In mnoga delovna mesta ne bi bila ohranjena, če ne bi šli v zadolževanje. Torej, namesto da bi vlagali denar v razvoj, se je moralo pomagati gospodarstvu in blažiti socialno stisko. Ko se sedaj pogovarjamo o tem, da se pokojninska reforma uveljavi, ker jo bo treba uveljaviti v vsakem primeru, je seveda z vaše strani populistično, rajši je ne zagovarjati. To ni potrebno, bomo to že nekako rešili. Kdaj in kako, pa nihče ne pove. Mi predlagamo [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Zaključujem razpravo in ugotavljam, da bomo glasovanje o tej točki dnevnega reda opravili v torek, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 24. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU VISOKEGA ŠOLSTVA. Predlog resolucije je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavniku Vlade, ministru za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo gospodu Gregorju Golobiču.
Spoštovani predsedujoči, podpredsednik Državnega zbora, spoštovane poslanke, poslanci, drugi gostje! Drzni si uporabiti glavo, sapere aude, je možaku, ki je obstal pred deročo reko, odločen odložiti prečkanje, dokler voda na usahne, v eni od svojih poučnih poslanic vzkliknil Horac v zadnjih letih pred našim štetjem. Da so pamet, znanje in ustvarjalna moč odlikovane lastnosti človeka, če jih le ima možnost razviti in drznost uporabiti, se je pesnik, ki ga je oče kot osvobojeni suženj poslal na najboljše šole v Atenah in Rimu, očitno predobro zavedal. Zavest o tem se je v kasnejši zgodovini izgubljala in vračala. Ni naključje, da isti poziv – sapere aude – izpostavil Kant kot vodilo novodobnega razsvetljenstva, dobe, ki je na podlagi takšnega navdiha prinesla razmah znanost in množičnega javnega izobraževanja. Zato ne more biti presenečenje, če se po postmoderni spozabi oziramo tudi nazaj, v rojstni čas moderne, k izzivom razsvetljenstva. K temu nas po eni strani navajajo zunanji razlogi. Kot država, kot nacija, kot skupnost rešujemo probleme s premalo pameti in njenega upoštevanja, pa najsi gre za vprašanja strpnosti, solidarnosti, sobivanja, za reševanje družbenih konfliktov ali političnih sporov, ali pa za izgubljeno tekmo tistega ne majhnega dela gospodarstva, ki je prepogosto želelo in pogosto še vedno želi težave nizke produktivnosti in nekonkurenčnosti reševati predvsem s krčenjem stroškov in zbijanjem cene dela. Po drugi strani so sledovi predrazsvetljenske mentalitete žal prisotni tudi znotraj akademskih krogov. Od glasnih opozoril tako študentov kot visokošolskih učiteljev in raziskovalcev, da za, citiram: "polno avtonomijo še ni čas, ker da nismo zreli zanjo", da je torej treba ohraniti vlogo države kot varuha pred ekscesi akademske svobode tudi na področjih, kjer država nima kaj iskati, pa do drugih kazalcev neakademskosti samega akademskega okolja. Lov na ure in temu prilagojeno kreiranje množice študijskih programov, zgrešena ideja, da lahko konkurenčnost slovenskega visokošolskega prostora povečujemo s številom fakultet in univerz, ne pa z rastjo imanentne akademske kvalitete, prednost podeljevanja listin in pridobivanja listin pred znanjem in tako naprej. Res je, država je takšno stanje hote ali nehote spodbujala, od trivialnih prijemov, to je preko načina in nezadostnosti financiranja, pa do bolj sublimnih preobrazb z razvrednotenjem znanja kot vrednote po sebi in kot merila družbene promocije. In s takšnega brezpotja zamujenih desetletij ne vodi nobena bližnjica. Zato smo obe strategiji zastavili v razponu 10 let, da bi lahko naslovili temeljne probleme, in upoštevaje raznotere možnosti razporedili prioritete in opredelili konkretne ukrepe skozi zaporedje let. Da bi skozi diverzifikacijo v svet in svetu odprtega visokošolskega prostora ohranili socialno razsežnost dostopnosti do znanja kot javnega dobra in uveljavili kriterije visoke kakovosti. Da bi okrepili avtonomijo univerz, ki pod pogojem odgovornega samoupravljanja lahko zavarujejo nujno akademsko svobodo in gotovo ne nazadnje, da bi z realnim povečevanjem javnih sredstev, namenjenih terciarnemu izobraževanju in znanosti, vzpostavljali pogoje, ki vse to učinkovito omogočajo. Tisto, zaradi česar lahko danes še vedno z nekim zaupanjem zremo na slovensko visoko šolstvo in znanost, je v sistemskem smislu predvsem posledica pomembnih reform, spodbud in investicij ter pozornosti, ki je je bila sfera deležna pred 30 in celo 40 leti. Na tem je temeljil slovenski vzpon v preteklosti in poosamosvojitvena odpornost na krize, a vsak vztrajnik se sam po sebi enkrat neizprosno ustavi. Naš se ustavlja, saj smo ga v zadnjih desetletjih zapostavljali. Strategiji, ki sta pred vami, sta na tem ozadju nastajali sorazmerno dolgo časa. Ocenjujem, da je bila priprava in delo ter široka javna razprava s prav vsemi zainteresiranimi javnostmi temeljita in strokovna. Dosegli smo več, kot so si mnogi upali upati na začetku, tako v smislu celovitosti vsebine kot tudi in ne nazadnje v smislu visoke stopnje sprejemljivosti in strinjanja s strani domala vseh ključnih ustanov, deležnikov ter strokovne javnosti.
Hvala lepa. Predlog resolucije je obravnaval Odbor za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj kot matično delovno telo. Za poročilo odbora prosim predsednika mag. Branka Grimsa. Izvolite.
Spoštovani! Vsem prav lep pozdrav tudi v imenu Odbora za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj, ki je Predlog resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva in seveda skupaj s drugo resolucijo, resolucijo o raziskovalni inovacijski strategiji, obravnaval na svoji 16. seji, 5. maja letošnjega leta. Poleg običajnih gradiv so vsi udeleženci seje prejeli na klop tudi magnetogram javne predstavitve mnenj, ki jo je odbor pred tem organiziral še v mesecu aprilu in ki je bila izjemno uspešna, zelo argumentirana pa tudi sorazmerno kritična, tako da so se lahko vsi seznanili s stališči, ki so bila tam dana. Prav tako pa tudi z ostalimi gradivi ter z mnenjem Državnega sveta, katerega predstavnik se je seje prav tako udeležil. Po obravnavi je odbor sprejel k tej resoluciji, torej k resoluciji o Nacionalnem programu visokega šolstva, skupaj 8 amandmajev vladajoče koalicije, dva amandmaja SDS in štiri amandmaje, ki jih je vložil poslanec Tadej Slapnik, ti pa so zajeti skupaj kot amandmaji odbora v samem besedilu. Tako oblikovano resolucijo je večina članov iz vrst koalicije na glasovanju podprla in s tem je odbor to besedilo v drugi fazi obravnave na svoji seji tudi potrdil.
Hvala lepa. V zvezi s predlogom resolucije je skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. V zvezi s splošno razpravo sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvi ima besedo, v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, gospod Miran Györek. Izvolite.
Dober dan vsem prisotnim. Spoštovani predsedujoči, gospod minister! Pred sprejetjem dokončne verzije resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva na parlamentarnem oboru za visoko šolstvo so potekale dokaj široke, tudi kakovostne in dokaj polemične in kritične razprave. Vloženo je bilo na desetine dopolnil, predlogov dopolnil, nekaj vsebinskih je bilo upoštevanih, mnogo pa tudi ne, tako da deklarativno izražena želja in pripravljenost ali odprtost na in za sugestije in širše soglasje še vedno ostajajo pod vprašajem. Dejstvo je, da je dokončni predlog resolucije tukaj, pred nami v Državnem zboru, in čaka na sprejem. Predlagano je kar nekaj pozitivnih rešitev, predvsem tiste, ki predstavljajo usmeritev k večji avtonomiji univerz, recimo financiranje znanstvenoraziskovalnega dela univerz, kadrovska avtonomija, odločanje o notranji organizacijski strukturi in tako naprej. Nekatere usmeritve so dobro zastavljene in kar odgovarjajo potrebam časa in naše družbe. Žal pa vsebuje predlog resolucije tudi usmeritve in stališča, ki s svojimi restriktivnimi značilnostmi in vsebinami niso sprejemljive za Slovensko nacionalno stranko, kot na primer določitev maksimalnega števila univerz, kar dejansko predstavlja zagovarjanja statusa quo in izogibanje konkurenčnosti v tej tako pomembni sferi in posledično vprašanje kvalitativnega razvoja visokega šolstva v Republiki Sloveniji. V Slovenski nacionalni stranki imamo tudi zadržke in pomisleke glede stališča po možnosti izstopa zaposlenih na visoškošolskih inštitucijah iz sistema javnih uslužbencev in plačnega sistema za javne uslužbence. Pomanjkanje izdelanih natančnejših projekcij in predvidevanj posledic nas, predvsem pa bi moralo zanimati zaposlene na visokošolskih institucijah, kajti bo to ne nazadnje v prvi vrsti zadevalo njih. V strokovni javnosti kot tudi v političnih krogih so tudi odprta vprašanja glede nove opredelitve binarnosti, torej glede ločitve univerzitetnih in strokovnih študijskih programov. Kot rečeno vsebuje pa predlog tudi kar nekaj pozitivnih usmeritev in ukrepov, če jih izpostavim samo nekaj: izboljšanje sodelovanja visokošolskih institucij z gospodarstvom in negospodarstvom – zelo pomemben ukrep –, posodobitev sistema habilitacij, kajti dejstvo je, da obstoječi sistem ne omogoča oziroma ne zagotavlja v želeni potrebni meri izbora akademskega razvoja najboljših kadrov. V zvezi s strukturo študija in visokošolskimi kvalifikacijami gre izpostaviti izjeme v dolžini študija in opredelitev enovitega magistrskega študija in njegovega izvajanja samo na področju reguliranih poklicev znotraj Evropske unije. Opredeljeni so tudi vstopni pogoji za vpis, tako da bodo lahko visokošolske institucije poleg splošnih določil postavile tudi dodatne vpisne pogoje. Tudi glede vpisnih mest bodo lahko univerze avtonomno odločale o številu vpisnih mest in preverjalo se bo zmogljivosti za določanje števila vpisnih mest za študijske programe za izobraževanje za regulirane poklice v Evropski uniji Za izobraževanje za učitelje in za poklice, pomembne za življenje, zdravje ljudi, pa bodo morale pridobiti soglasje Vlade oziroma pristojnih ministrstev. Polemizirali bi pa sicer lahko z usmeritvami v zvezi z izvajanjem doktorskih študijev, kjer resolucija predvideva izvajanje samo v okviru univerze, medtem ko se lahko danes to izvaja tudi prek institucij, ki niso v sklopu univerze, kar bi lahko interpretirali kot tudi neke vrste restriktivno usmeritev in na nek način korak nazaj. Če pa bo takšna usmeritev prispevala k večji konkurenčnosti, tudi mednarodni, izobraževalnih vodilnih kadrov, ki so se v glavnem šolali na univerzah in visokih šolah po Sloveniji, pa bi lahko tako restrikcijo označil tudi kot pozitivno, saj se vsi zavedamo medsebojne povezanosti in odvisnosti kadrovske konkurenčnosti oziroma kakovosti in konkurenčnosti in učinkovitosti realnega sektorja, torej gospodarstva. Dejstvo je, da je čedalje slabša konkurenčnost slovenskega gospodarstva tudi med drugim posledica nekonkurenčnosti izobraženih naših vladnih kadrov. Poudarjam pa, da ne samo zaradi tega, ne bi pa sedaj odpiral tudi drugih aktualnih vprašanj, vezanih predvsem na zelo problematično politično in tudi sicer klientelistično kadrovanje v Republiki Sloveniji. In prav vprašanje zagotavljanja učinkovite konkurenčnosti v izobraževalnih dejavnostih zahteva učinkovito ukrepanje in prav tukaj menimo v Slovenski nacionalni stranki, da bi lahko predmetna resolucija vsebovala obsežnejšo vsebino in natančne opredelitve s tem v zvezi. Nekonkurenčno visoko šolstvo in raziskovalne inovativne dejavnosti vsekakor ne bodo in tudi danes ne dajejo spodbud in pomoči nekonkurenčnemu slovenskemu gospodarstvu. In prav takšne, v tej resoluciji premalo razdelane usmeritve za doseganje konkurenčnega delovanja slovenskega visokega šolstva, univerz in tudi raziskovalnih dejavnosti, ki so ločeno in tudi povezano opredeljene v dokumentu, ki ga bomo obdelovali pod naslednjo točko današnjega dnevnega reda, je tisto, kar nas v Slovenski nacionalni stranki najbolj moti in imamo zato upravičene pomisleke in zadržke do vsebine resolucije kot celote. Skratka, to vprašanje je za našo družbo izredno pomembno. Ne nazadnje je povezano z vprašanjem financiranja in stroškovne učinkovitosti, časovne študijske učinkovitosti in same kakovosti generalno. Morda se ne zavedamo dovolj, kako pomemben element predstavlja stroškovna učinkovitost za doseganje čim boljših rezultatov izobraževanja ob seveda čim nižji ceni. Vsi se zavedamo dejstva, da je izobraževanje, predvsem pa izobraževanje inovativnih, mednarodno konkurenčnih kadrov, izjemno drago, če ne najdražja stvar, ki se lahko vrne zelo pozitivno in učinkovito za blaginjo slovenske družbe, lahko pa pomeni tudi stran vržen denar, ko prihaja do bega možganov v tujino. To se namreč dogaja, pa ne samo nam, to postaja namreč že kar globalni fenomen. Marsikatere razvite države so namreč že zdavnaj spoznale dejstvo, da je mnogo ceneje včasih uvoziti možgane iz tujine kot pa investirati v nekaj, kar ne zagotavlja zanesljivega vračanja investiranih stroškov. Čisto konkretno vzemimo Združene države Amerike ali zadnja leta tudi Zvezna Republika Nemčija. Prva že stoletje izvaja tako politiko, praktično uspeva ustvarjati pogoje, da ji ni treba niti krasti možganov iz tujine, le-ti prihajajo kar sami, s svojo inovativnostjo ustvarjajo največjo dodano vrednost za investitorja, ki potem drago prodaja njihove proizvode nazaj tistim, ki so dejansko investirali visoka sredstva za razvoj takih možganov. Morda bi bila to lahko sicer tudi tema, povezana z današnjim dokumentom, torej z resolucijo o raziskovanju in inovacijski strategiji RS, kar sem pa tudi že uvodoma povedal, da gre jemati oba dokumenta v tem segmentu vsebine dokaj povezano. Skratka, vsi vemo, koliko je, recimo generalno, na splošno govorim, vreden ameriški šolski sistem, ampak Američani, kot rečeno, si s tem ne belijo kaj preveč glave. Uvoz možganov, top možganov, jih praktično ne stane nič, to počenjajo že stoletje, kot sem rekel, rezultati pa so evidentni v globalni konkurenčnosti njihovega gospodarstva kot tudi v uspešni blaginji. Za to so tudi skozi stoletje poskrbeli tisoči ruskih, vzhodnoevropskih znanstvenikov, top strokovnjakov, našel bi še tudi kakšnega – pa ne samo enega – Slovenca med njimi. Mojo trditev lahko potrdim, okrepim z dejstvom, ko so se tudi Nemci poslužili takšne strategije in politike in kot primer: pred desetletjem vzpostavili ustrezne pogoje za uvoz kar 40 tisoč računalniških strokovnjakov, tako za hardver kot softver, v glavnem iz Indije in vzhodnoevropskih dežel. Tudi oni so seveda predhodno temeljito razdelali in analizirali pravo, kot pravijo, cost efficiency na tem področju, in kot gre zaslediti, je bila njihova odločitev pravilna in današnji rezultati njihove konkurenčnosti to vsekakor tudi potrjujejo. Torej, kaj storiti sedaj? Skorajda hamletovsko vprašanje; pričakovali bi v Slovenski nacionalni stranki, da bi bila primerna izhodišča obeh dokumentov oziroma resolucij in glavni cilji doseganje mednarodne konkurenčnosti in stroškovna učinkovitost visokega šolstva in tudi v drugem dokumentu predstavljenih usmeritev raziskovalne inovativne dejavnosti v RS, kar pa, žal, vsebina ne zagotavlja v zadovoljivi meri in zato tudi naši opravičeni zadržki in pomisleki glede dokončnega sprejema le-te kot tudi druge resolucije. Če zaključim. Tudi v smislu stališča Slovenske nacionalne stranke do resolucije o raziskovalni in inovacijski strategiji RS lahko kritično ocenimo, da je poleg vseh omenjenih pomanjkljivosti kronični problem naših resolucij in programov ta, da se ne realizirajo v praksi, pogosto ne realizirajo, da gre bolj za deklarativni projekt, bolj za spisek nekih želja in neuresničljivih ukrepov in ciljev. Sindrom večine slovenskih vlad doslej je namreč njihovo kratkoročno delovanje, praviloma za eden mandat, prav malo pa jih zanima dolgoročna blaginja in prihodnost slovenskega naroda. V zraku visi prepričanje, da ni neke analitično nepolitično izdelane strategije in posledično tudi kakšne zanesljive vizije na tem področju, pa ne samo na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil gospod Ljubo Germič. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Tako nacionalni program visokega šolstva kot program, ki ga bomo obravnavali v nadaljevanju, torej, gre za resolucijo o raziskovalni in inovacijski strategiji, sta dva pomembna programa. Razprava o njiju je bila zelo dobrodošla, predvsem pa usmeritve, ki jih oba programa oziroma obe strategiji prinašata, izredno pomembni, kajti želimo si, da Slovenija uresničuje – ne samo na deklarativni ravni, ampak tudi na izvedbeni ravni – temeljni cilj, torej da Slovenija želi stopati v prihodnost kot družba znanja in da bo sposobna na dinamičen in fleksibilen način odgovarjati na zelo hitre izzive, ki jih prinaša dinamični družbeni razvoj. Tako je že od začetka leta 2010 potekala javna razprava o razvoju slovenskega visokega šolstva. Do nastanka prvega osnutka nacionalnega programa visokega šolstva 2011–2020, ki je danes predmet te razprave, je prek spletne strani in razprav na različnih forumih svoje pomisleke prispevalo več ekspertov in številni posamezniki, in kar je še posebej pomembno in je treba izpostaviti, tudi Rektorska konferenca Republike Slovenije, Univerza v Ljubljani, Univerza v Mariboru, Univerza na Primorskem, Študentska organizacije Slovenije, nekateri samostojni visokošolski zavodi in drugi. O razvoju visokega šolstva in znanosti so razpravljale tudi institucije, kot so Svet Republike Slovenije za visoko šolstvo, Svet Vlade Republike Slovenije za študentska vprašanja, Svet za znanost in tehnologijo Republike Slovenije, Slovenska akademija znanosti in umetnosti in Inženirska akademija Slovenije. Pripravljena je bila vrsta analiz in podatkov o visokem šolstvu ter analizi preteklih nacionalnih programov na področju visokega šolstva ter raziskovanja in razvoja. Pri oblikovanju osnutka nacionalnega programa visokega šolstva so bile konceptualno upoštevane omenjene razprave in dokumenti, podatki in dejstva o stanju in trendih ter celovito zaobjete izpostavljene težave in vprašanja. Takšno razumevanje teh dveh dokumentov je bilo odraženo tudi na matičnem delovnem odboru, kjer so pravzaprav bile večinsko tudi potrjene vsebinske usmeritve tega programa. V Poslanskem klubu LDS se zavedamo pomena nacionalnega programa razvoja visokega šolstva, zato smo s pobudami in predlogi aktivno sodelovali v nastajanju dokumenta, ki je pred nami. V skladu z našimi stališči do problemov, ki se jih omenjeni program dotika, smo skozi vse faze postopka poudarjali pomen spodbujanja kakovosti in doseganja odličnosti, ki sta edini garant stabilne prihodnosti Slovenije. V Poslanskem klubu LDS se zavedamo, da majhno in odprto gospodarstvo, kot je slovensko, lahko preživi zgolj z spodbujanjem odličnosti in inovativnosti. Cilj mora biti ustvarjanje delovnih mest z visoko dodano vrednostjo, oblikovanje visokošolskega in inovacijskega sistema, ki je ustrezno finančno podprt, racionalen in učinkovit pri porabi finančnih virov, aplikativno naravnan ter povezan z gospodarstvom, s sistemom izobraževanja, ki je odprt in konkurenčen navzven in se ne zapira zgolj v slovenske okvire. Ob pričakovanih premikih, ki naj bi jih prinesel v slovenski visoko-šolski prostor program, ki je pred nami, in ga v LDS podpiramo, pa želimo opozoriti tudi na nekatera opozorila, ki prihajajo v luči sprejemanja tega dokumenta. Razumeti in prisluhniti moramo pomislekom nekaterih, ki niso prepričani v smiselnost izstopa delavcev v visokošolskih zavodih iz sistema javnih uslužbencev, hkrati moramo ta strah tehtati v primerjavi s koristmi, ki jih taka odločitev prinaša – z višjo stopnjo avtonomnosti, ki bi jih te institucije in njihovi zaposleni s takšno odločitvijo dosegli. V Poslanskem klubu LDS smo mnenja, da je vsekakor nujna optimizacija razpolaganja s človeškimi in drugimi viri s strani visokošolskih zavodov, vendar se ta optimizacija ne more zgoditi mimo volje tistih, ki v teh inštitucijah delujejo. V Poslanskem klubu LDS nacionalni program razvoja visokega šolstva, ki je pred nami, beremo tako, da je ta varovalka v programu tudi vsebovana. Hkrati Ministrstvo za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo opozarjamo, da naj bo v pripravi prihodnjih zakonskih aktov, ki bodo izvirali iz te resolucije, premišljeni, saj morajo biti tovrstni posegi plod celovitega premisleka in analize. Po mnenju LDS so v slovenskem visokošolskem prostoru ključne naslednje usmeritve, ki so utemeljene na za LDS pomembnem stališču, torej, da je znanje vrednota. Pri tem naj izpostavim le nekatere. Prvič – financiranje. Financiranje sistema mora biti na ustrezni ravni za orodje, ki predstavlja edino dolgoročno možnost, da Slovenija vstopi v skupino tako imenovanih družb konsenza, katerih temeljne značilnosti so visoka stopnja dodane vrednosti, posledično visoka stopnja kvalitete življenja in s tem povezanega zadovoljstva državljanov, zadostna količina varnih delovnih mest, visoka stopnja demokratičnosti in funkcionalnost državnih institucij. Te cilje, h katerim stremimo tudi v LDS, se da doseči zgolj z modernim, odprtim visokošolskim sistemom, ki je tesno povezan z gospodarstvom, in z inovacijskim sistemom, ki je konkurenčen ter odprt navzven v mednarodni prostor. Hkrati morajo finančni viri zagotavljati ustrezno razmerje med študenti in pedagogi, kajti le tako bo slovenski visokošolski sistem sposoben ustvariti konkurenčen preboj, ki ga Slovenija potrebuje. Visokošolski sistem mora biti ob spoštovanju akademske svobode usmerjen v produciranje kakovosti kot drugi pomembni sestavini tega programa, oziroma odličnosti, za katero morajo biti vzpostavljeni merljivi kazalci. V LDS smo prepričani, da mora biti to sistem, ki se zaveda potreb okolja, v katerega je umeščen, in ki je sposoben interakcije z zunanjim svetom, sistem, ki je usmerjen v globalno konkurenčnost tako na strani ponudnikov kot tudi uporabnikov. V tej usmeritvi seveda pričakujemo tudi bistveno večanje angažiranosti nacionalne agencije za zagotavljanje kakovosti visokega šolstva. In ne nazadnje, to mora biti sistem, ki omogoča pretočnost, tako zunanjo kot notranjo, sistem, ki finančne vire uporablja racionalno, brez nepotrebnega podvajanja porabe. V Poslanskem klubu LDS sicer podpiramo idejo binarnosti visokošolskega sistema na organizacijski ravni, vendar bi v kontekstu racionalnosti, ki sem jo ravnokar omenil, želel opozoriti, da bi se bilo ob podpori tej ideji dobro izogniti podvajanju uporabe na področju infrastrukture. Ob tem navedenem v LDS poudarjamo, da mora visokošolski sistem spodbujati odgovornost do študija in hkrati sanirati problem visokega osipa v začetni fazi študija. Le tako bo postal sistem, ki bo odziven in naravnan v smer, ki Sloveniji omogoča strateški preboj med najbolj konkurenčna gospodarstva, kamor – smo v LDS prepričani – Slovenija tudi sodi. Ko smo v Poslanskem klubu LDS resolucijo o Nacionalnem programu visokega šolstva analizirali v luči zgornjih predpostavk in usmeritev, smo prišli do ugotovitve, da je to dokument, ki Slovenijo pelje v pravo smer in si zasluži podporo naše poslanske skupine. Seveda si želimo, da bodo izhodišča, usmeritve in cilji uresničeni skozi zakonodajo, ki bo sledila iz te resolucije, predvsem pa si seveda želimo dejanske finančne podpore v dokumentih, kot so proračuni v prihodnjih letih, seveda pa pri povečani porabi sredstev za to področje pričakujemo tudi njeno učinkovito uporabo in seveda nadzor nad njihovo porabo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil gospod Andrej Magajna.
Spoštovani minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Beremo in slišimo, da je dosedanja zasnova strateškega dokumenta v sodobnih globalnih gospodarskih družbenopolitičnih razmerah, da ta ni več optimalna, saj ne zagotavlja ustreznih ciljih opredelitev in jasnih usmeritev, kot tudi horizontalne povezanosti politik in institucij, ki bi skrbele za celostno vlogo visokega šolstva v družbi znanja. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev podpiramo resolucijo, saj je usmerjena v prvo smer. Seveda pa, tudi ko beremo pripombe zainteresiranih in dejavnikov, institucij, pa je verjetno, tudi tukaj najdemo lahko celo vrsto vprašanj in dilem, ki ne bodo še nekaj časa rešene. Nekateri pravijo, da je resolucija pretirano usmerjena v gospodarstvo, spet drugi pravijo, da je premalo aplikativna, ko gre za povezavo univerze in gospodarstva. Karierna pot, habilitacijski sistem je ustrezen ali ne. Tudi tukaj bodo ostale dileme odprte za naprej. Asistenti, vemo, da po treh letih morajo se dokazovati, učitelji pet let, spet je malo drugače za redne profesorje. Ta sistem je po svoje potreben, je pa tudi včasih birokratski in stresen za vse te, ki morajo pravzaprav oddati v roku in dokazati nekaj, kar je včasih samo sebi namenjeno, in tu bi bilo treba, v tem sistemu habilitacije, zadevo proučevati in iskati nove metode. Skrčenje 15 področij – zdaj je 85, če se ne motim, na 15 –, ne vem, če je to dobra rešitev. Na primer, učitelj bo imel ustrezen naziv, pa vprašanje, če bo ta naziv povezan z njegovim delom. Tako da to krčenje je tudi lahko vprašljivo. Še ena zadeva, ki je pa tudi mene zelo zbodla. Izstop raziskovalcev iz sistema javnih uslužbencev. Kaj bodo? Vendar ta dilema ni dilema te resolucije, ampak je dilema sploh transformacija javnih zavodov, ki je pravzaprav nastala že z zakonom iz 2006 o javno-zasebnem partnerstvu, kjer pravzaprav status javnih delavcev zelo postane vprašljiv. In javni uslužbenci, kaj bi bili, po novem je to tudi za pravnike velika uganka in posledično, kaj to pomeni. Poglejte, eno področje, ki pa verjetno tudi ne bomo rešili ga na tej seji, je pa racionalizacija in preglednost javne mreže. Tu naletimo pa na drugo dilemo – razmejitev med zasebnim in javnim sektorjem. Že prej sem omenil Zakon o javno-zasebnem partnerstvu. V praksi dobivamo zanimive hibride, ki pa povzročajo tudi na tem področju univerze nered, nepreglednost, neracionalnost, in vprašanje, koliko lahko javni sektor financira zasebni sektor v sistemu, kjer imamo na določenem teritoriju javno ustanovo. To so take načelne dileme, ki pa jih verjetno tudi danes oziroma s to resolucijo ne bomo rešili. Sicer pa, kot rečeno, podpiramo usmeritev.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcem, poslanke in poslanci! Nacionalni program visokega šolstva 2011–2020 in raziskovalna in inovacijska strategija Slovenije 2011–2020 sta izjemno pomembna dokumenta, ki dolgoročno opredeljujeta smeri razvoja Slovenije, zato tudi ni presenetljivo, da sta sprožila številne in polemične odzive v javnosti. Naravnanost na leto 2020 bi morala delovati kot spodbuda za preseganje obstoječega stanja, saj nas tudi projekcije Evropske unije in OECD opozarjajo na neizogibne spremembe v visokem šolstvu. Žal v slovenskih razpravah to nima ustreznega odmeva, kar je verjetno tudi posledica dolgoletnega zanemarjanja raziskav in strokovnega razpravljanja o visokem šolstvu in raziskovalni dejavnosti. Pri tem je zaskrbljujoče, da prevladuje težnja po ohranitvi statusa quo, ko je jasno, da so spremembe več kot nujne. Oba nacionalna programa sta soočena z veliko težavo, da Slovenija nima relevantnega dolgoročnega načrta, po katerem bi se lahko ravnale raziskovalne prioritete, in tudi ne sprejetega nacionalnega ogrodja kvalifikacij, na katerega bi lahko bil oprt bodoči visokošolski sistem. Dodatno k temu ali prav zato je v javni razpravi izostal pogled gospodarstva, ki bi moralo biti najbolj zainteresirano za takšen razvoj visokega šolstva in znanosti, ki bi najučinkoviteje podprl izhod iz kriznih razmer. Načelna podpora Gospodarske zbornice Slovenije, zapisana v stališču in ponovljena na seji matičnega delovnega telesa je sicer pomembna, ker pravi takole, navajam: "Gospodarska zbornica Slovenije oba dokumenta ocenjuje kot izjemno pozitivna in pomembna za razvoj Slovenije, saj primerno umeščata vlogo visokega šolstva in znanosti, tako pri socialnem razvoju Slovenije kot ustvarjanju dodane vrednosti in prispevka h konkurenčnosti gospodarstva. Potrebno je sprejetje obeh dokumentov kot temelja za nujne zakonske spremembe, za nadaljevanje že začetih in tudi novih ukrepov na področju pametnega vlaganja v razvoj." Ta navedek uporabim tudi za opozorilo na to, da je ob takih spodbudnih izjavah v podporo obema dokumentoma bilo mogoče zaslediti tudi spodbude ali pozive k temu, da dokumenta ne bi podprli. Evropski visokošolski prostor se radikalno spreminja v smeri popolne odprtosti in mednarodne konkurenčnosti. Ni dovolj, da se porazdelijo pozicije znotraj države, ampak je veliko pomembnejše, kaj predstavljata naše visoko šolstvo in raziskovalna dejavnost v mednarodnem prostoru. Temu morajo slediti tako sistemske spremembe in vladna politika, še z večjo intenzivnostjo pa poslovna politika visokošolskih inštitucij. Potreben je usklajen nastop, zato bi morala oba programa izražati vsaj relativni konsenz o bistvenih spremembah, o katerem pa tudi po javni razpravi in javni predstavitvi mnenj ni sledu. Če izhajamo iz večinske podpore dokumentoma na seji matičnega odbora in to primerjamo s posameznimi pozivi k zaustavitvi obeh resolucij, je končno le prevladalo spoznanje, da je pa na predlagateljih velika odgovornost za učinkovito pripravo zakonov, ki bodo temeljili na, celostno gledano, dobrih izhodiščih, zapisanih v nacionalnem programu visokega šolstva, pri čemer je treba zagotoviti učinkovito polnjenje razvojnega stebra, ker veliko ukrepov predvideva financiranje prav iz tega vira. Če povzamem sklepno misel iz pisma rektorja mariborske univerze. Sprva skoraj uglašeno nasprotovanje visokošolskih in raziskovalnih inštitucij obema programoma je ustvarjalo varljiv vtis, da so si vsi enotni glede perspektive do leta 2020. Le predlagatelji obeh dokumentov hočejo nekaj drugega. V resnici je stopnja konsistentnosti v obeh sferah boleče nezadostna in na dnevnem redu so stalni in škodljivi notranji konflikti. Lahko imamo tudi različne poglede na neizogibnost vseh predlaganih ciljev in ukrepov in vidimo potrebo po odprti izmenjavi mnenj o tem. Zato je bil dodaten čas za razpravo potreben, vendar je potrebna tudi jasno izražena volja za zbliževanje stališč o najnujnejših spremembah, namesto splošnega zavračanja vsakršnega odmika od obstoječih razmer. Zato v Poslanski skupini Socialnih demokratov štejemo za pomembno zbližanje stališč sprejetje amandmajev, ki ustrezneje umeščajo umetnost v nacionalni program visokega šolstva, opredeljujejo študij prava in vnašajo še nekatere druge popravke prvotnega besedila, tudi opozicijske. Seveda ne omenjam pred tem vseh tistih pripomb, ki so bile vključene v prvotni besedili v javni razpravi ali po javni razpravi. In zdaj dovolite, da povem še nekaj stališč oziroma pogledov na dokument, o katerem je govora, do katerih smo se dokopali v Poslanski skupini Socialnih demokratov po tem, ko smo se sestali, večkrat sestali z deležniki visokega šolstva. In bi rekla takole – da se je, kot prvo, utrdilo močno prepričanje, da je znanje treba definirati kot skupno javno dobro – poudarjam, javno dobro, ne samo kot vrednoto –, četudi se vse bolj pretaka v privatno sfero, širi se komercializacija, razen v humanistiki, ki znanje lokalizira; na primer zgodovina se med državami razlikuje, da ne govorimo o literaturi. Drugič. Univerze so od nekdaj bile, razen v zadnjih letih, sfera globalnega, zato se sedaj zopet postavlja vprašanje, kako vzpostaviti ravnovesje. V Sloveniji nimamo centra, ki bi se ukvarjal z razvojem univerzitetnega izobraževanja, kar se kaže tudi v nadnacionalnih strukturah, ki snujejo prihodnjo visokošolsko politiko, kjer je danes vključen le redko kateri Slovenec – kolikor mi je znano, je eden redkih dr. Pavle Zgaga. Tretjič. V OECD, kjer je ciljno leto visokošolskega programa 2030, poznajo štiri sklope scenarija za razvoj visokega šolstva: odprta mreža – to so vse oblike po drugi stopnji izobraževanja –, lokalni visokošolski sistemi – vsa dejavnost poteka le v relaciji do lokalnega okolja –, orientiranost na trg – gre za sklepanje pogodb z državo in podjetji, in podjetje – visoko šolstvo le kot posel. Univerze lahko tako delujejo v tradicionalni ali podjetniški obliki na odprtem trgu kot globalna institucija, recimo MBA, in kot tehnološke oziroma certifikacijske institucije. Pri tem naj opozorim, da ne moremo zanemariti dejstva, kako je s ciljem o tem, da bi imeli diplomanti možnost vstopa na trg dela. Več brezposelnih diplomantov od Slovenije, kjer je ta stopnja 9-odstotna, ima le še Grčija, 14-odstotno. Nekaj zvezi z obstoječimi razmerami v Sloveniji. Imamo 4 univerze, od tega eno zasebno, 30 samostojnih fakultet oziroma visokih šol, 70 višjih šol in prek 700 programov, in to brez opredeljenih kriterijev, ki bi upravičevali te nazive. Zato je seveda treba dodati še, da se bosta do leta 2020, ko se bo iztekla veljavnost novega nacionalnega programa, pojavila dva evropska tipa: raziskovalni tip in tip, ki upošteva moderne komunikacijske možnosti in sredstva, se pravi odprta univerza. Za Socialne demokrate je v okviru visokošolskega sistema zelo pomembno – in to pripombo smo vložili in menimo, da je tudi upoštevana –, da je treba zagotoviti primeren pravni okvir delovanja visokošolskih institucij ter varovanja avtonomije; pri spremembah statusne in pravne oblike bi v okviru veljavne zakonodaje morali zagotoviti pogoje za kakovostno, odzivno in avtonomno delovanje visokošolskih institucij. Kar zadeva financiranje, poudarjamo Socialni demokrati, da država naj financira tudi študij na visokošolskih institucijah, vendar iz javnih sredstev naj bodo financirani le tisti programi zasebnih visokošolskih institucij, za katere bo izkazana potreba okolja oziroma bo njihovo izvajanje potekalo na bistveno višji ravni kot v javnih visokošolskih institucijah. Kriterij za sofinanciranje zasebnih visokošolskih programov in institucij bi morali biti opredeljeni z zakonom. No, nemalo pripomb smo imeli tudi na umeščenost vprašanja jezika v resolucijo. Menimo, da bi moral biti ta dokument, kar zadeva jezik, usklajen z resolucijo o Nacionalnem programu za jezikovno politiko. Seveda se tu zastavlja vprašanje izvajanja študijskega procesa v tujem jeziku, za katerega menimo, da bi smel biti dovoljen le pod pogojem, da vzporedno poteka izvajanje istih programov v slovenščini. Zakaj? Politike sledijo utrjevanju angleščine kot znanstvenega jezika, predvsem pod kuliso izrazov, kot je internacionalen, mednarodno primerljiv in konkurenčen. A znanost mora priti do ljudi; kot Slovenci lahko dognanja reflektiramo le v svojem jeziku. Skepso do popolnega odprtja visokošolskega prostora za poučevanje v tujem jeziku je nenazadnje izrazila tudi rektorska konferenca. Sklenila bom pa z že omenjenim problemom ali napovedjo možnosti izstopa zaposlenih iz sistema javnih uslužbencev. Pri tem se Socialni demokrati še spominjamo, kolikšnega odpora je bila deležna vključitev zaposlenih na univerzah v sistem javnih uslužbencev. Sedaj, ko se odpira možnost za izstop visokošolskih učiteljev in raziskovalcev iz sistema javnih uslužbencev, je mnenje ravno obratno. Seveda je pa na to mogoče gledati z dveh vzornih kotov: izstop iz sistema javnih uslužbencev po mnenju enih zagotavlja večjo avtonomnost, po drugih, zlasti tistih, ki nasprotujejo izstopu, pa ni mogoče preslišati opozoril na prekarne zaposlitve, ki so v visokem šolstvu že sedaj zaznavne, bi jih pa utegnilo pri tem izstopu biti še več. Moj namen v predstavitvi stališča poslanske skupine ni bil opozoriti na vse, kar se nam je pri obravnavi tega programa v poslanski skupini odpiralo. Opozoriti želimo samo na to, da je pred nami pomemben dokument, za katerega pa pričakujemo, da bo implementiran v zakonodaji in da bo implementiran v smeri, ki sem jo omenjala zlasti v nekaterih naših načelnih opredelitvah. Seveda pa bo Poslanska skupina Socialnih demokratov besedilo nacionalnega programa visokega šolstva podprla. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil mag. Branko Grims.
Spoštovani, vsem prav lep pozdrav tudi v imenu Slovenske demokratske stranke! Sedaj, ko govorimo o resoluciji o Nacionalnem programu visokega šolstva za naslednje desetletje, bi bilo verjetno pričakovati veliko udeležbo, velik interes, ampak danes je nekoliko drugače. Zakaj je tako? Mislim, da je zelo enostavno mogoče analizirati. Najprej poglejmo pravno, kaj pravzaprav resolucija je. Resolucija je akt, s katerim Državni zbor definira neko svojo politiko za daljše obdobje. Sprejema ga na predlog Vlade in logično je, da Vlada torej resolucije pošilja v parlament na začetku svojega mandata, ko je pač še dovolj časa za to, da potem tisto, kar sprejme tudi preoblikuje v zakone in kasneje še izvrši v praksi. To je pač logično. Ta akt je prišel v parlament praktično na koncu te vlade. Če že ni formalno konec mandata, je dejstvo, da se v tem trenutku zelo veliko govori o predčasnih volitvah in je samo vprašanje časa – ali gre za obdobje meseca, dveh, malo več –, pa tudi, če bo do konca mandata, je to obdobje še leta dni, ko bo, kot vse kaže, tudi aktualno razpadanje koalicije, zelo turbulentno, zato se seveda postavlja vprašanje, ali res resolucija kot tak akt sodi v to obdobje. Pričakovali bi neki zakon kvečjemu, resolucija pa je nekaj drugega. Najbrž je zaradi tega potem tudi taka reakcija. Da ne govorim samo o času, ki ostaja do konca mandata, gre prav v danem primeru še za eno čisto posebno okoliščino, ki pa jo je že treba prikazati z nekaj humorja, ker je tako posebna, da brez humorja jo je težko razumeti. V časih Varšavskega pakta je na Češkem obstajal vic, ki se je glasil: "Kaj je najboljša novica? Rusi odhajajo, vsi naenkrat. In kaj je najdaljša najboljša novica? Rusi odhajajo, eden, po eden, po eden." Če to parafraziramo: »Kaj je najboljša novica za Slovenijo? Vlada odhaja, eden, po eden, po eden.« In minister, ki je predlagal resolucijo, torej dolgoročen akt za celo desetletje, je hkrati napovedal, da bo konec tega meseca odstopil kot minister – pa naj kdo to res resno vzame, in zato so najbrž tu pred mano tako številni prazni sedeži. Zaradi tega to področje, ki je zagotovo ekstremno pomembno, izjemno pomembno za nadaljnji razvoj Slovenije, danes ne doživi tiste udeležbe, tiste pozornosti, ki si jo brez dvoma zasluži, ker se preprosto vsi v tej dvorani kot politiki zavedamo aktualnega trenutka in dejanskega dometa te vlade. Rečeno je bilo, »resolucija doživlja vsesplošno podporo«. Moram reči, da sem vodil javno predstavitev mnenj, točno v tej dvorani, in takrat, gospe in gospodje, je pa bila ustrezna udeležba, bili so dekani številnih fakultet, bili so rektorji univerze, bili so številni direktorji znanstvenih inštitutov, drugi strokovni sodelavci, številni samostojni raziskovalci, pa tudi ljudje iz širšega kroga politike in znanosti. Izjemno dobra udeležba je bila, ampak bila je tudi prisotna izjemna kritičnost, predvsem do tega dokumenta, do dokumenta o nacionalnem programu visokega šolstva. Če greste gledat magnetogram te javne predstavitve mnenj – imam ga tukaj, to je ta debel pok, je pa tudi na spletu, tako da si ga vsak lahko ogleda –, boste videli, da je bila velikanska večina udeležencev kritičnih do dokumenta, popolnoma brezrezervno ga razen predlagatelja pravzaprav ni podprl čisto nihče, predlagatelj je seveda Vlada oziroma minister. Mnogi pa so izrecno se zavzeli za to, da bi ta [[...]]
Gospod Grims, brez zamere, predstavljali naj bi stališča poslanske skupine, dajte se malo v to usmeriti, prosim.
Spoštovani gospod Potrč, jaz verjamem, da vas moti, če govorim o bistvu zgodbe, ampak govorim natanko o resoluciji o Nacionalnem programu visokega šolstva in o stvareh, ki so bistvene za odločitev posameznika v tem parlamentu kot poslanca, stranke kot celote in parlamenta kot celote. Tudi vaše, gospod predsedujoči, tako da predlagam, da me pozorno poslušate in da vodite skladno s Poslovnikom in mi ne posegate v besedo. Tistih nekaj redkih poslank in poslancev iz koalicije, ki zdaj vehementno klepetajo, pa lahko opomnite, da naj poslušajo tudi oni. Mi, kot veste, tej resoluciji nasprotujemo, vendar, da pridemo do argumentov zakaj, pa dovolite, da nadaljujem z uvodno predstavitvijo. Ko je bilo rečeno, da gre za posamezne glasove proti, ravnokar tudi za tem pultom, bi vas opozoril, da smo samo v zadnjih 24 urah vsi prejeli dve pomembni izjavi proti, tudi v tem trenutku, poleg tistih, ki so bile v desetinah izražene tu, v tej dvorani, na javni predstaviti mnenj. In sicer, ena je s strani Odbora za obrambo visokošolskega in znanstvenega dela glede načrtovanih reform, druga, ki se mi zdi osebno še mnogo pomembnejša, pa je podpisana s strani dr. Janeza Posedija in gre za pogajalsko skupino sindikatov javnega sektorja, torej govori nekdo v imenu velike večine tistih, ki jih ta predlog resolucije tudi dejansko zadeva. In kaj on pove, ko govori v imenu sindikatov javnega sektorja kot daleč najpomembnejših sindikatov, ki pokrivajo to področje? "Predlogoma obeh resolucij nasprotujemo, ker se v njih kaže politična volja za razbitje enotnega plačnega sistema javnih uslužbencev. Po naši oceni gre samo za uvod v skrajno škodljivo dezintegracijo sistema javnih uslužbencev. Predlagatelj resolucije je namerno preslišal stališča pogajalske skupine sindikatov javnega sektorja, ki smo tovrstnemu početju nasprotovali že takrat, ko so se lansko poletje pripravljala izhodišča za pripravo resolucije.« Sindikati so torej pravočasno opozorili Vlado na svoje pripombe, Vlada je, kot je zdaj že običaj v tem mandatu, ko ima sicer večina strank, ki sestavlja vladajočo koalicijo, izjemno veliko za govoriti o socialnem dialogu, socialni dialog ponovno poteptala in se na stališča sindikatov preprosto požvižga. Melje pač naprej svojo politiko za zadovoljevanje določenih političnih interesov, najbrž v tem trenutku glede na ankete javnega mnenja in razpadanje koalicije in Vlade pač po načelu, da ko si enkrat na tleh, vsaj pasti na moreš nikamor več. Ampak taka politika ne vodi te države nikamor več, vodi samo v nadaljnje nazadovanje in žal mi je, da je tako. Kakšna je pravzaprav vsebina te resolucije, če povzamem tiste pripombe, ki so bile tako jasno povedane na tej javni predstavitvi mnenj? Spustil bom nekatere, ki so se dotikale ureditve posameznih področij, pa so bile potem do neke mere popravljene z amandmaji, ki so bili sprejeti na odboru, ki ga vodim v Državnem zboru. Ključna in temeljna pripomba, ki se dotika celotne resolucije, je glede tega, kaj pravzaprav pomeni za Slovenijo. Vsako področje družbenega življenja, vsa zgodovina to uči, razvije svoj celotni razvojni potencial samo v primeru da je izpostavljena vetru konkurence. Ta resolucija pa je zelo zanimiva z vidika vprašanja konservativnosti, ampak konservativnosti v pravem pomenu besede. Namreč, kaj pravzaprav beseda konservativizem ali pa konservativističen pomeni v pravem pomenu besede. To je poskus, da se ohrani neko obstoječe stanje ali pa stori kvečjemu še kakšen korak nazaj. To je tisti skrajno konservativističen pristop. Recimo, po prvih demokratičnih volitvah – v teh dneh praznujemo ravno dvajseto obletnico slovenske osamosvojitve –, je bila zagotovo najbolj konservativistična stranka v Sloveniji takratna Zveza komunistov, ki je skupaj s svojimi kolegi iz nekdanjih družbenopolitičnih organizacij hotela čim bolj uveljavljati to, da se ja ne bi nič bistvenega spremenilo. To je pač skrajno konservativističen pristop. In v danem primeru lahko ocenimo, da je največja vsebinska pomanjkljivost resolucije o nacionalnem programu visokega šolstva, da je skrajno konservativistična, zaradi tega, ker je očitno namenjena temu, da ohranja že pridobljene položaje bodisi posameznikov bodisi nekaterih etabliranih institucij ali skupin v obstoječem sistemu. Pa je to res v slovenskem nacionalnem interesu? Z vso odgovornostjo in v imenu SDS trdim, da ne. Ravno nasprotno, Slovenija bi prav na področju znanosti in visokega šolstva se morala čim bolj odpreti konkurenci navznoter in navzven. Konkurenci mlajših profesorjev proti starejšim, konkurenci tistih, ki se šele oblikujejo kot profesorji proti tistim, ki že dolga leta, nekateri celo že dolga desetletja zasedajo te položaje. In potem je potrebna konkurenčnost med institucijami, popolnoma nevzdržna je določba v tej resoluciji, da so tri univerze točno tisto, kar Slovenija potrebuje, več od tega pač ni potrebno. Ja, po kateri logiki in na kakšen način je mogoče to kar tako trditi? Prek palca, zato da pač zaščitiš nekomu tisto, kar ima. Za primerjavo sem pred časom navedel, kako veliko število univerz ima recimo, katera od držav, ki so razvojno mnogo uspešnejše, na primer Tajvan – tam gre v desetine, celo stotine to število, pa nihče ne oporeka in mnoge med njimi so zelo visoko na lestvicah konkurenčnosti univerz, ki se javno objavljajo –, da ne govorim že o naši prvi pa drugi sosedi Avstriji, Nemčiji itn. Skratka, primerov, da so konkurenčnost znotraj države in navzven, odprtost v znanosti in visokem šolstvu navzven bistvene za dolgoročni razvoj, teh primerov je, kolikor hočete. Zakaj se zdaj tukaj poskuša tako, na nek umeten način, preprečevati vzpostavljanje dejanske konkurence? Očitno gre za ta skrajno konservativističen pristop, ki je po volji sedanjim vladajočim, vendar ti vladajoči odhajajo. Kakšen je potem smisel sprejemanja take resolucije danes in tukaj? Očitno gre za en poizkus piara, dejanje vtisa, »no, za konec smo pa vendarle še nekaj naredili«, ampak kakšna je vrednost tega akta? Tudi, če se potem na horuk sprejme še nek zakon, se očitno mandat tej sedanji oblasti izteka. In katerakoli naslednja bo že – trdno sem prepričan, da bo to SDS, ampak odločili bodo volivci, morda se motim –, ampak katera koli bo, bo zagotovo imela kot temeljni in osnovni interes hitrejši razvoj. Hitrejšega razvoja pa brez polnega angažiranja znanosti, razvoja, inteligence, univerz, visokega šolstva preprosto ni mogoče doseči, tega pa ne bo mogoče doseči, ne da se odpro vrata konkurenčnosti navznoter med institucijami in seveda tudi navzven. Brez tega hitrejšega razvoja ne bo in to je eden od temeljnih pogojev, ki bi jih Slovenija morala doseči. Iz vseh teh razlogov seveda v SDS tej resoluciji o Nacionalnem programu visokega šolstva 2011–2020 nasprotujemo in bomo glasovali proti.
Hvala lepa. Ob opozorilu na prisotnost v dvorani samo obvestilo. V času ko je mag. Grims na to opozoril, je bilo prisotnih v dvorani 7 poslank in poslancev Socialnih demokratov, 5 Slovenske demokratske stranke in po eden iz Zaresa, iz Slovenske ljudske stranke in iz DeSUS. Mislim, da je to korektno povedati. Gospod Grims, nimate nobenega proceduralnega možnega vprašanja, ker imamo predstavitve stališč poslank in poslancev. Moji točni ugotovitvi pa najbrž ne boste ugovarjali. Gospod Franco Juri ima besedo.
Gospod Potrč, čas ko je avantgarda brala misli in odločala v imenu drugih je minil. Vi očitno berete misli. Tudi vas čas je minil.
Gospod Franco Juri ima besedo. Izvolite.
Hvala za besedo. Težko je nastopati po tako virtuoznem nagovoru, Jaz ne bi tej strategiji, resoluciji pripisal nobene posebne vloge zaradi tako množične prisotnosti poslancev, ampak dejstvo je, da je petek, da je popoldan in da danes ni glasovanja; tovrstnih slik, podob smo sicer navajeni. Resolucija o nacionalnem programu visokega šolstva prihaja v pravem trenutku. Prvič zato, ker smo v Sloveniji zamujali v razvoju visokega šolstva in znanosti, drugič pa zato, ker smo doživljali pomanjkanje celovite vizije in strategije, tretjič zato, ker je znanje osrednji temelj, na katerem je treba načrtovati razvoj, četrtič zato, ker je treba oblikovati prave prioritete v današnjem stanju ekonomske krize. In prava prioriteta je zagotovo znanje ter vlaganje v visoko šolstvo, ki je gonilo duhovnega socialnega, kulturnega, umetniškega in ekonomskega razvoja naše celotne družbe. Nacionalni program je vsekakor dobro strukturiran, ponuja jasne cilje in smernice razvoja visokega šolstva in tudi odgovornosti za izvedbo. Če želimo, da ne ostane le mrtva črka na papirju, je potreben angažma vseh visokošolskih deležnikov in družbenih akterjev. Prav to resolucija ponuja, akterji pa ponudbo sprejemajo. Na nedavni seji matičnega odbora so resolucijo podprli vsi ključni partnerji: univerze, Rektorska konferenca, študenti, delodajalci, raziskovalni inštituti. Pravzaprav ne pomnimo, da bi bil kdajkoli tovrsten predlog deležen takšne podpore. Pomeni, da akterji sprejemajo svojo vlogo, ki jo izpostavlja program, in se zavezujejo k izvedbi nalog in ciljev programa. Roko na srce in zato, da bomo odkriti, je treba priznati, da je en segment zainteresirane civilne družbe do tega dokumenta tudi kritičen. Vse poslanske skupine smo imele tudi priložnost prisluhniti nekaterim predstavnikom – tako sindikata, gospod Posedi obiskal včeraj tudi Poslansko skupino Zares –, kot tudi ugovorom gibanja Univerza smo mi. In kljub dejstvu, da so vsi ugovori, vse kritike in vsa pričakovanja vsekakor legitimna, je treba še enkrat pozvati sogovornike in predstavnike kritične civilne družbe, naj si dobro preberejo ta dokument in bodo našli nekatere odgovore, ki so jih očitno spregledali. Bi lahko nanizali kar nekaj takih zanimivih kritičnih pripomb in vprašanj, na katere bi lahko danes tudi odgovarjali. Eno je bilo prej že izpostavljeno – vprašanje izstopa oziroma izločitev visokošolskih učiteljev iz sistema javnih uslužbencev. Po mnenju enega dela sindikata seveda to lahko pomeni odstopanje od tiste zagotovljene socialne varnosti. Po mnenju drugih, tudi iz vrst sindikata, pa ni tako, kajti je podana samo možnost take rešitve. Resolucija, prvič, kot je bilo že povedano, ni zakon, je dokument, kjer je nanizana strategija in so zapisani nameni, in možnost izhoda pomeni prav nasprotno od tistega, kar nekateri trdijo, da je konzervativno. Konzervativno bi bilo, če bi obdržali zaprt sistem in ne bi omogočili univerzi, da bi se, izhajajoč iz lastne avtonomije, opredeljevala tudi do vseh možnosti, ki jih resolucija mora, je dolžna zagotoviti. V spominu imam razprave o statusu novinarjev. Nekaj podobnega se lahko zgodi tudi pri statusu univerzitetnih delavcev. Ampak pri tem bi citiral drugega sindikalista, ki ga predhodnik seveda ni želel citirati, gospoda Branimirja Štruklja, ki pa pravi tako: "Stavek ali dva želim spregovoriti o tistem ukrepu predlagatelja, ki predlaga oziroma ki dopušča možnost, da bi zaposleni v visokošolskih zavodih izstopili iz plačnega sistema javnih uslužbencev. Predpostavka, torej to ni nek kategoričen imperativ, je pač možnost za razmislek in tako jo tudi jemljem." In to je to. Drugi ugovori, ki so prav tako legitimni in ki imajo že odgovore tudi v tem dokumentu, se nanašajo na nekatere druge vidike. Recimo, ko kritiki tega dokumenta govorijo in strašijo z možnostjo uvedbe odloženih šolnin – ta skrb nima nobenega temelja. Ali navedbe, da bodo morali študentje, ki bi radi študirali vzporedno na dveh programih, sami plačati za študij na drugem programu. To preprosto ni res. To je treba demantirati in pomiriti zainteresirano javnost. Največ kritike leti tudi na izpostavljeno uporabnost visokošolskega študija, znanja, torej tudi raziskovanja, inovacij. Bojazen obstaja, da bi se preveč univerza, znanje in raziskovanje prepletali z gospodarstvom. Iz tega izhaja bojazen, da bi bila univerza vse bolj odvisna od gospodarstva. Tudi ta bojazen ni utemeljena. Prvič, ker ta dokument zagotavlja polno avtonomijo visokošolskemu študiju, pa univerzitetnemu študiju, raziskovalcem, in v okviru tega ni nič hudega, če je končni izdelek ali končna ustvarjalnost univerze tudi inovacija, ki je lahko uporabna, zakaj pa ne, tudi za gospodarstvo. Torej, jaz pozivam kritike in zlasti predstavnike gibanja Univerza smo mi, naj dobro premislijo, naj sprejmejo dialog o vlogi znanja, o vlogi inovacij, kjer ni nujno prostor samo za črno-belo sliko, ali je univerza podrejena gospodarstvu ali je povsem distancirana od gospodarstva in z gospodarstvom nima ničesar. Najbrž obstaja tudi vmesna pot, ki je edino pravilna v današnjem času, tako da je avtonomija univerze zagotovljena, da je znanje že po defaultu avtonomno. Ko pa postane uporabno, je to samo dobrodošlo, kajti najboljše prakse v Evropi, začenši s socialnim podjetništvom, s kooperativno organiziranim podjetništvom dokazujejo, da je naložba v znanje najbolj učinkovita prav v tistih primerih, in da tam, kjer nastajajo korporacije ali kooperative, ki temeljijo na socialnem modelu gospodarskega ampak tudi znanstvenega organiziranja, postane univerza prostor, kjer se uveljavlja znanje, kjer se uveljavljajo inovacije in kjer te postanejo javno dobro. Javno dobro pomeni, da postanejo prav tako smiselne in funkcionalne za izboljšanje gospodarskih pogojev. Torej, socialni moment tega razumevanja znanja mislim, da je izjemnega pomena. Še bi našli odgovore na vsa odprta vprašanja, in jaz upam, da se bo ta razprava konstruktivno tudi nadaljevala, kajti resolucija je pravzaprav podlaga za razpravo, podlaga za nastajajočo zakonodajo, ki bo vse te namene implementirala. Nacionalni program za prioriteto postavlja visoko kakovost visokega šolstva, raznolikost in različnost, široko dostopnost in, kar je tudi pomembno, inovacijo in – ni konservatizem – internacionalizacijo. Posodobitev strukture študija in financiranja sistema pa nudita podporo štirim prioritetam. Da bodo univerze lahko izpolnjevale svojo vlogo v družbi, bodo pridobile še več avtonomije in tako odgovorile na vprašanja, ki jih mora akademska skupnost rešiti sama znotraj sebe. Pri tem pa bomo zahtevali rezultate in doseganje konkretnih ciljev; večja prilagodljivost, kakovost, učinkovitost, prenos znanja, sodelovanje, mednarodna privlačnost so le nekatere od ključnih usmeritev, ki jih prinaša program. S sledenjem tem usmeritvam bomo lahko postavili visoko šolstvo na pravo mesto znotraj naše družbe in mu zagotovili primerno podporo in zavezo. Zato izpostavljam, da bomo resolucijo o Nacionalnem programu visokega šolstva v Poslanski skupini Zares podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva je seveda ključni strateški dokument na področju visokega šolstva, ki predstavlja osnovo za oblikovanje in posodobitev slovenskega visokošolskega sistema v tem desetletju. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo, da predlog resolucije prinaša določene izboljšave pri izvrševanju bolonjske reforme, implementacija katere je po našem mnenju prinesla veliko zmedo v sistem visokega šolstva pri nas. Znižal se je namreč nivo kakovosti diplomantov, njeni učinki pa so ravno nasprotni od načrtovanih, saj se je čas študija podaljšal, namesto da bi se skrajšal. To je posledica predvsem slabo pripravljenih izobraževalnih programov na prvi bolonjski stopnji, ki so razvrednotili univerzitetni študij, in siljenje študentov s strani fakultet na drugo bolonjsko stopnjo, ki je po stopnji v nacionalnem ogrodju kvalifikacij izenačena s starimi univerzitetnimi programi. Posledica tega je razvrednotenje prvostopenjske bolonjske diplome, ki predstavlja zgolj pogoje za vpis na drugostopenjski magistrski študij in je velikokrat neprimerljiva s staro diplomo. Treba se je zavedati, da študent v tako kratkem času in ob neustreznih študijskih programih ne more pridobiti vsega znanja, ki ga potrebuje za suveren nastop na trgu dela. Zato je sprememba programov nujna. Po našem mnenju se ta problematika delno rešuje s programsko in institucionalno binarnostjo, ki je ena ključnih rešitev obravnavane resolucije. Vsi subjekti s področja visokega šolstva ugotavljajo, da obstaja velik problem pri hkratnemu izvajanju visokošolskih in univerzitetnih študijskih programov, saj se programi na marsikateri fakulteti med sabo praktično ne razlikujejo, izvajajo jih isti profesorji, z istim kriterijem ocenjevanja in v istih prostorih. To po našem mnenju postavlja študente visokošolskih in univerzitetnih programov v neenakopraven položaj, poleg tega pa tovrstna ureditev marsikje znižuje kvaliteto univerzitetnega študija. Zato je vsekakor treba razmejiti obe vrsti študija, kar predlog resolucije tudi prinaša, vendar pa se postavlja vprašanje, kako to zagotoviti, ne da bi bilo ogroženo prepletanje med strokovnim in znanstvenoraziskovalnim delom, ki je predvsem na področju razvoja in inovativnosti izjemnega pomena. Ocenjujemo, da je treba zagotoviti tudi formalno povezavo gospodarstva in univerzitetnega študija, ki je prvotno sicer namenjen znanstvenoraziskovalnemu delu, in ne zgolj povezavo gospodarstva in visokošolskega strokovnega študija, za katerega bodo po predlogu resolucije v največji meri zadolžene tako imenovane politehnike. Znanstvenoraziskovalno delo ne sme biti namenjeno samo sebi, zabito v nek kokon, ki nima veze z realnim življenjem, pač pa morajo biti rezultati raziskovalnega dela namenjeni hitrejšemu razvoju gospodarstva in naše družbe na splošno. Po našem mnenju je treba raziskovalcem iz visokega šolstva zagotoviti neposreden prehod v gospodarstvo, saj je število raziskovalcev v gospodarstvu dokazano povezano z višino dodane vrednosti, čemur se bom podrobneje posvetil pri naslednji točki dnevnega reda. Opozoriti pa bi želel še na naslednjo stvar, ki se nam v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke zdi zelo pomembna in vredna temeljite razprave. To je razmerje med diplomanti naravoslovnih oziroma tehniških ved ter diplomanti družbenih ved, prava in ekonomije. Ni si treba zatiskati oči, da je država zadnjih 20 let načrtno spodbujala vpis na ta področja, saj se je število vpisnih mest na področju družboslovja vsako leto povečevalo, prav tako pa zadnja leta kot gobe po dežju rastejo razni samostojni visokošolski zavodi, predvsem s področja družbenih ved in ekonomije, ki ponujajo precej hitrejšo in hitro pot do diplome. Mladi pa po končani diplomi ne dobijo, normalno, zaposlitve. V Sloveniji je bilo v letu 2008 namreč kar 50 odstotkov diplomantov s področij družbenih ved, ekonomije in prava. Istočasno je bil v državah, po katerih se tako radi zgledujemo, odstotek bistveno nižji – na Finskem le 26 odstotkov, v Avstriji 27 odstotkov in v Nemčiji zgolj 23 odstotkov. Poslanci Slovenske ljudske stranke se zavedamo, da vsaka družba potrebuje izobražene ljudi v vseh panogah znanosti, tako v družboslovju kot naravoslovju, vendar je nekje treba postaviti mejo in racionalno razmisliti, ali se nam splača nenehno povečevati javne izdatke za določene kategorije izobraževanja, v katerih posamezniki na koncu izobraževalnega procesa nimajo prihodnosti. Nedopustno pa je, da ravno sistem financiranja visokega šolstva, ki deluje po preprosti logiki – več študentov oziroma diplomantov je enako več denarja –, to nesorazmerje najbolj spodbuja. Seveda je težko posegati v avtonomijo univerz, vendar je dejstvo, da bo naša država morala razmišljati tako, kot so razvite države začele že pred več desetletji, in sicer bo morala regulirati študijska mesta glede na pričakovane potrebe trga, saj bo v nasprotnem primeru že tako visoko število brezposelnih diplomantov zraslo v višave. To nedoumno ne bo pripomoglo k večji konkurenčnosti in višjemu nivoju kvalitete življenja v Sloveniji bi pa to med mladimi povzročilo še večjo apatijo, pospešil pa bi se tudi beg možganov. Naj počasi zaključim. V Poslanski skupini SLS se načeloma strinjamo s predlagano resolucijo, saj ocenjujemo, da so spremembe v slovenskem visokošolskem sistemu nujne, če želimo izboljšati konkurenčnost našega visokošolskega sistema in ustvariti družbo znanja, ki bo našo državo popeljala iz krize med najrazvitejše države na svetu. Vendar poudarjamo, da je načelne želje iz resolucije mogoče uresničiti le z ustrezno zakonodajo in trdim delom vseh akterjev na področju visokega šolstva pri nas, tako zaposlenih v visokem šolstvu, študentk in študentov, kot tudi države. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Anton Urh.
Hvala za besedo, spoštovani, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Pred nami je obravnava dveh pomembnih strateških resolucij za obdobje naslednjih 10 let. Prva je resolucija v nacionalnem programu visokega šolstva, druga pa je resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije. Ker sta oba dokumenta povezana, bomo v Poslanski skupini DeSUS predstavili skupno stališče do obeh dokumentov. Obema predlogoma resolucije je skupna predvsem ena stvar in sicer, da obe določata dvig deleža BDP za obe področji. Tako naj bi delež sredstev za visoko šolstvo s sedanjih 1,2 % BDP do leta 2020 povečali na 2 % BDP, delež sredstev za raziskave in razvoj pa bi se dvignil s sedanjih skoraj 0,9 na 1 % BDP. Tako povečanje je po oceni Poslanske skupine DeSUS nujno, če želimo spodbuditi kakovost, povečati mobilnost, internacionalno vpetost ter mednarodno privlačnost slovenskega visokošolskega in raziskovalnega prostora. V primerjavi z razvitejšimi državami EU ali z državami OECD pa sicer v RS zaostajamo v izdatkih za visoko šolstvo in za znanstveno raziskovanje. Druga stvar, ki je skupna obema dokumentoma, je, da obe resoluciji zajemata dolgo obdobje in v ospredje postavljate ključni resurs države, torej ljudi. Prav tako se z obema resolucijama želi predvsem okrepiti avtonomijo javnih zavodov in hkrati povečati stopnjo njihove odgovornosti ter povečati učinkovitost porabe sredstev. Na tem mestu se nam v Poslanski skupini DeSUS pojavlja pomislek, in sicer, kaj bo ta avtonomnost v resnici pomenila. Ali bo to pomenilo, kot opozarjajo nasprotniki resolucije, da bo vzpostavljen piramidni sistem hierarhije, kjer bo peščica vodilnih odločala o delovnih pogojih, o načinu in vsebini dela, plačilnem sistemu za zaposlene, sploh če vemo, da gre težnja v smeri izločitve univerz iz sistema javnih uslužbencev. Javna razprava glede obeh dokumentov poteka že več kot pol leta, vanjo pa se je vključil večji del strokovne in zainteresirane javnosti. Med predlogi je na največje nasprotovanje naletela institucionalna binarnost, s katero bi se univerzitetne študijske programe izvajalo samo na univerzah, za visokošolski strokovni študij pa bi šli v ustanovitev tako imenovane politehnike. S tem je želelo ministrstvo tudi zajeziti pritiske v smeri ustanavljanja vse več univerzitetnih središč. To je po eni strani pravi ukrep, po drugi strani pa daje monopol obstoječim trem javnim univerzam, kar priznavajo celo v univerzitetnih krogih. Nacionalni program visokega šolstva 2011–2020 temelji na Strategiji razvoja Slovenije in dokumentu Evropa 2020. Ukrepi za nadaljnji razvoj visokošolskega prostora se obravnavajo v dolgoročni perspektivi ter skupaj s strategijo raziskovalne in inovativne dejavnosti in resolucijo o Nacionalnem programu za kulturo, saj so petletni programi prekratki za doseganje strateških ciljev. To se je izkazalo v izkušnjah s preteklimi nacionalnimi programi, tako na področju visokega šolstva kot tudi raziskovalne dejavnosti. Nacionalni program se smiselno navezuje na celotno področje terciarnega izobraževanja, ki ga poleg visokošolskih institucij tvorijo tudi višje strokovne šole. Program prav tako vključuje povezovanje z gospodarstvom, znanostjo ter znanstveno in kulturno politiko. V slednjem pogledu je komplementaren s predlagano raziskovalno in inovacijsko strategijo Slovenije 2011–2020. Na tem mestu se poraja pomislek, ali se ne bodo fakultete nemara spremenile zgolj v nekakšne razvojne oddelke gospodarstva. Prav tako se težko strinjamo s stališčem, ki ga je bilo slišati v času trajanja javne razprave, da bi na ta način javna uprava izrazila hvaležnost gospodarstvu, da ji le-to zagotavlja denar za plače. Število študentov v Sloveniji je v zadnjih desetletjih stalno naraščalo, z izjemo zadnjih treh let, ko se je že začel odražati generacijski upad. Vključenost "tipične generacije" v visoko šolstvo je visoka – vključenost devetnajstletnikov v visoko šolstvo je 50,3 % v letu 2008 – in primerjalno z drugimi državami Evrope nadpovprečna. Obenem pa imamo visok delež študentov, ki študija ne zaključijo. Podatki OECD kažejo, da 35 odstotkov vpisanih študentov ne zaključi študija. Prav tako študij v naši državi traja dlje kot v drugih evropskih državah. V predlogu nacionalnega programa visokega šolstva je predvideno vračilo šolnine, če študent ne zaključi študija na drugi stopnji. V poslanski skupini DeSUS nas zanima, ali bo šlo to za univerzalen ukrep ali se bo vendarle pogledalo od primera do primera, kje tičijo vzroki, da študent študija ni zaključil. V Sloveniji je število visoko izobraženih ljudi naraščalo. Tako je bilo leta 1991 11,7 % odraslih z višješolsko in visokošolsko izobrazbo, leta 2008 pa 22,6 %. Klub temu pa izobraženost slovenske populacije na terciarni ravni ne zadošča ambicioznim projekcijam potreb naše družbe. Leta 2020 bo tako potreba po visoko izobraženih kadrih 31,1 % med delovno aktivnim prebivalstvom. Prav tako ni primerljiva z najboljšimi državami v EU. V letu 2007 je denimo Francija imela okoli 26 % visoko izobraženih delovno aktivnih prebivalcev, Nizozemska okoli 30 %, Belgija in Danska pa 31 %. Poleg tega demografski trendi za Slovenijo kažejo pomemben upad prebivalstva do leta 2060. Že leta 2020 se bo število devetnajstletnikov, torej generacije, ki se po navadi vpisuje na visokošolske institucije, zmanjšalo za 20 % glede na leto 2010. Tudi na ravni najbolje izobraženih zaostajamo, saj imamo v primerjavi z razvitimi državami Evropske unije majhen delež doktorjev znanosti na število prebivalcev. Prav tako pa imamo tudi bistveno manj zaposlenih doktorjev znanosti v gospodarstvu kot v drugih državah Evropske unije. Zato je na tem mestu še manj smiselna uvedba šolnin. Na koncu želimo samo še izraziti skrb za obstoj slovenskega jezika na slovenskih javnih univerzah. Iz akademskih krogov smo bili namreč opozorjeni, da se v obeh dokumentih preveč favorizirajo predavanja v tujem jeziku. Angleščina naj bi tako postala praktično glavni jezik slovenskih javnih univerz. Slovenski znanstveniki se že dandanes srečujejo z izginjanjem slovenske strokovno literature. Večina strokovnih člankov pa se itak piše v angleščini. V Poslanski skupini DeSUS upamo, da je naša skrb za slovenski jezik odveč in da bo slovenski strokovni jezik ostal prioriteta slovenskih univerz. V Poslanski skupini DeSUS bomo oba predloga resolucij podprli, kljub nekaterim izraženim pomislekom in opozorilom strokovne javnosti. Resolucija konec koncev ni zavezujoča, temveč predstavlja izhodišče za pripravo ustrezne zakonodaje, zanjo pa upamo, da bo čim bolj kvalitetno pripravljena, seveda v sodelovanju z zainteresirano strokovno in laično javnostjo, v izogib očitkom, da se njihovi pomisleki in zahteve vztrajno ignorirajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava o predlogu resolucije. Prvi naj bi razpravljal gospod Franco Juri. Ne bo razpravljal. Razpravljal bo gospod Ivan Grill, pripravi naj se gospa Silva Črnugelj. Gospod Grill, izvolite.
Hvala lepa. Ta resolucija oziroma obe resoluciji sta, vsaj za mene, izredno pomembna strateška dokumenta. To nekako začrta pot za veliko let vnaprej in bi bila to neka rdeča nit, na podlagi česar bi se potem razvoj visokega šolstva in tudi inovacijska dejavnost skušala razvijati in temu slediti. Ampak da je temu tako, očitno ta slika ne kaže. Prvič, da je obravnava tako pomembne točke uvrščena v petek popoldan, to je nenavadno, resnično, še na dan brez glasovanja, zato je tudi udeležba poslancev relativno skromna. In ne nazadnje, poglejte, jaz sem prepričan, da bi tudi ljudje, ki bi gledali, spremljali to razpravo, lahko marsikaj slišali, zdaj sem pa prepričan, da v tem času je tudi publike bistveno manj. Ampak poglejte, ne nazadnje bi bilo najbolj smiselno, da bi to resolucijo oziroma obe resoluciji, govorim zdaj za obe, seveda zavrnili. Zakaj? Prvič, to ni resolucija ali pa to ni dokument, ki bo veljal za čas tega mandata, ampak je to dokument, ki bi bil, kot sem rekel, za nekaj let vnaprej. In bi bilo prav, da bi bil to akt, ki bi bil sestavljen ali pa pripravljen na podlagi večjega konsenza, tako strokovne javnosti, ne nazadnje tudi politične, tudi nas, poslancev. Tukaj pa vidimo, da je tega razhajanja ogromno. In zelo simptomatično ali pa nenavadno se mi zdi tudi to, da minister, ki je napovedal svoj odstop, to resolucijo sedaj še zagovarja. To ni najbolj verodostojno, da nekdo, ki se umika s tega položaja, ta dokument tukaj predstavlja, ga zagovarja. In kaj to pomeni – da se njemu s temi problemi, ki jih ta resolucija, če bi se seveda izvajala, ne bo treba več ukvarjati. Problemi pa so. Najbolj bom mogoče lahko ponazoril, da preberem par stavkov dokumenta, ki smo ga dobili vsi poslanci, vsaj mislim tako. To pomeni s strani strokovne javnosti, poglejte, kaj je napisal; »Predlagatelj –pomeni ministrstvo – je v času priprave obeh dokumentov priredil veliko predstavo demokracije, v končnih besedilih pa prezrl večino pripomb posameznikov in institucij, ki delujejo na obeh področjih. [[…]] S predlogoma je predlagatelj ukanil študente, učitelje in raziskovalce, nameravava pa tudi izigrati odločitev zakonodajalca, ki je [[…]] v zakonu o raziskovalnih in razvojnih dejavnostih določil namen in okvir obeh dokumentov.« Poglejte, ti stavki, ki niso prišli iz vrst politične stranke, mislim, da lahko veliko povedo. Potem, še to je tudi zanimivo: »Oba programa napovedujeta tudi ovire pri usposabljanju najboljših študentov na doktorski ravni. Omejitev doktorskega študija na tri leta, prilagoditev študijskega programa za pridobivanje podjetniških veščin in pogojevanje financiranja za doktorske kandidate z zunanjimi mentorji, zlasti iz gospodarstva...« Potem to: »Spremembe pri usposabljanju mladih znanstvenikov bodo povzročile, da znanstvene vede v prihodnosti ne bodo mogle več zagotoviti ustreznega prenosa znanja na mlajše generacije.« In na koncu, to je pa poziv vsem nam: »Če bo Državni zbor dokumenta potrdil, se bo Slovenija prostovoljno odločila za kolonialno odvisnost s tem, da se bo odpovedala samostojnemu razvoju in kritični družbeni refleksiji.« Zato seveda vsem nam predlagajo, da takšen dokument zavrnemo. Jaz seveda bom ta dokument zavrnil, in to ne samo zaradi tega dopisa, tudi na splošno. Ta dokument, tak kot je, je zagotovo korak nazaj. Gospa Potrata, točno tako je, pa če se vi še tako sladko ali pa cinično smejete. Ne, meni se smeje [[...]] [[oglašanje iz dvorane]]
Prenehajte z razpravo iz klopi! Besedo ima gospod Ivan Grill.
Tako je, gospod predsedujoči. Tako malo jih je pa še ti so nemirni. Komu se pa zdaj smeje spet? Drugače pa poglejte, kot sem povedal, ta dokument zagotovo ne predstavlja nekega boljšega in učinkovitega razvoja visokega šolstva, na katero vsi stavimo. Vsi se zavedamo, vsi se širokoustimo, da samo visoko šolstvo, znanje, razvoj nas lahko potegne iz takšne situacije, v kateri smo, in sploh naredimo neko oazo v tem delu Evrope. Ampak poglejte, s takim dokumentom ne. Zakaj ne spodbujamo konkurenčnosti? Zakaj zapiramo visokošolski prostor ali pa univerzitetni, zakaj omejujemo število univerz? Nisem pristaš načela univerza v vsako vas ali v vsak kraj, ampak tam, kjer pa pogoji obstajajo ali pa bodo nastali, zakaj to omejevati? Konkretno, Novo mesto. Zdavnaj bi lahko že imelo in tudi zaslužilo svojo univerzo, ima vse pogoje. Še več bi jih seveda imelo, če bi politika in država k temu pristopili. Vsi si tam prizadevajo, močno gospodarstvo, veliko akademskega potenciala, ki bi zagotovo lahko v tiste institucije, fakultete, inštitute, veliko novega znanja prispevali, nimajo teh možnosti. Poglejte, koliko si prizadeva tisto okolje. Od gospodarskih subjektov do ne nazadnje občinskih svetov, tudi poslanci, vsaj nekateri se trudimo, pa žal, poglejte, žal v tem mandatu nismo zadeve premaknili niti za milimeter. V prejšnjem mandatu nam je uspelo, pa prepričan sem, da bomo tudi v naslednjem letu, pa če bo ta resolucija sprejeta ali ne. Doktorski študij. Zakaj ga, kot ta resolucija navaja, zapirati oziroma omogočati ali pa sploh, da se ga izvaja samo na univerzah? Zakaj na ta način degradirati številne institucije, ki zelo uspešno omogočajo tudi doktorski študij in so prišli dokazano odlični znanstveniki iz tega ven, pa se tukaj zadeva zopet zapira. Tako, da, poglejte, porabil bi verjetno ves čas, če bi hotel vse te zadeve tukaj razlagati, komentirati vse te slabe rešitve, ki so, ampak tukaj je najbolj zgovorna bila sama javna predstavitev mnenj, kjer smo lahko predvsem s strani strokovne javnosti poslušali več ali manj zelo kritične ocene, misli, in tu se tega ni upoštevalo. Tako, da sam, kot sem rekel, tega dokumenta ne bom podprl, kljub temu, da ga koalicija bo, vsaj po napovedih stališč poslanskih skupin – koalicija tista formalna in neformalna, tudi DeSUS je očitno še zmeraj del te zgodbe. Če boste podprli, se zavedajte, da delate levjo uslugo našim mladim, predvsem pa našemu visokošolskemu prostoru. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Silva Črnugelj. Pripravi naj se gospod Franc Jurša, za njim pa Milenko Ziherl. Izvolite, gospa Črnugelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Lepo pozdravljen, minister in sodelavci, dragi kolegi in kolegice! Moram priznati, da – ne, nisem tako šokirana oziroma kljub dejstvu, da smo v tem državnem zboru resda navajeni vsega, tako kot je rekel naš kolega Franco Juri ravno v svoji razpravi –, takega zavajanja, perfidnega zavajanja in manipuliranja, ne nazadnje tudi s kolegi in potem nadalje tudi javnosti, še dolgo nisem videla. Najprej, poročilo odbora, ki je bilo zelo skopo prebrano s strani predsednika Odbora za visoko šolstvo, je napisano, bi človek rekel, zelo pomanjkljivo. Tukaj se nekateri o resoluciji [[…]]Po Poslovniku DZ oziroma 109. členu,z resolucijo DZ ocenjuje stanje, določa politiko in sprejema nacionalne programa na posameznih področij, to se pravi, da je to čisto običajni način in postopek sprejemanja. Na odboru smo poslanci in poslanke, seveda v proporcionalnem številu, resolucijo podprli in številne amandmaje! To pomeni ne samo amandmaje s strani koalicije, ampak tudi amandmaje s strani opozicije. Bilo jih je res veliko. To se pravi, manipulacija je v taki smeri, da bi človek rekel, da se o tej resoluciji, o tem nacionalnem programu ni razpravljalo, pa lahko ugotovimo, da smo mesece o tem razpravljali, imeli javno razgrnitev in da je vsak posameznik – čisto po domače da povem, tisti, ki je imel 5 minut časa, ki je šel mimo DZ –, lahko posredoval svoje mnenje vsakemu izmed poslancev in nenazadnje tudi članom ministrstva in ministru samemu. Jaz seveda moram pohvaliti na tem mestu delo uredniškega odbora in obeh urednic, ki so izdale knjigo, in delu kompletnega DZ, ki je izdelalo čistopis tega nacionalnega programa. Zakaj imajo nekateri tako veselje, da zavajajo in manipulirajo z javnostjo in nenazadnje tudi s kolegi in kolegicami, ki niso bili na odboru in niso pač utrpeli vsega tistega, kar smo imeli možnost na odboru slišati in razpravljati, o tudi številnih amandmajih? Ne vem, jaz priznam, da osebno tega ne razumem, ker v tem DZ smo razpravljali o številnih nacionalnih programih, resolucijah, strategijah, pa dejansko vemo, koliko časa je bilo namenjeno temu. Žal nimam minutaže oziroma časovnice, koliko je o tem nacionalnem programu bilo ur namenjeno v samem DZ, samo sigurno veliko. Kritična javnost, ki je zelo izobražena, zelo kritična, ekstremno kritična – to so številni profesorji, doktorji znanosti, ki seveda poznajo komparativne študije z vseh področij in vseh kontinentov, ne le iz Evrope, ampak tudi iz Amerike –, so znali povedati, kaj in kako pričakujejo v Sloveniji, na kakšen način se bo pač razvijalo to visoko šolstvo, ki je seveda utrpelo neke spremembe v preteklih 20 letih. Predlagani nacionalni program je seveda kompromis vseh možnih predlogov, rešitev, pobud, ki so bile podane v Državnem zboru in na številnih javnih razpravah po celi Sloveniji in na univerzah. Res je, da se v nekaterih segmentih nekatere visoke šole niso videle, pa vendarle z amandmaji se je to nekoliko dalo omiliti oziroma so se seveda tisti najbolj glasni, med njimi tudi GEA College, Doba in tudi primorska univerza oziroma novogoriška, le prepoznali tudi v tekstu in videli dejansko nekatere izboljšave dosedanjih tokov v temu nacionalnemu programu. Ampak dobro, situacija je takšna, da nimamo možnosti v enofazni obravnavi videti, kako in na kakšen način je potekala razprava, da je bila kakovostna, kvalitetna, z veliko strpnosti, z veliko enega strpnega dialoga – ki bi človek rekel – pokaže, da so vsi tisti, ki so sodelovali, vendarle šli čez eno mejo, novo mejo kulturnega dialoga. In pohvale vsem tistim, ki so sodelovali pri izdelavi tega nacionalnega programa, ker to je dejansko težaško in garaško delo; mislim, kljub temu, da mogoče tisti delavci iz rudnika ne bodo čutili tega na en način težaškega dela, ampak dejansko ni bilo lahko delo. In jaz seveda vsem tistim, ki so sodelovali pri tem, še enkrat čestitam in mislim, da kljub temu, da je petek, petek je delovni dan, da vendarle lahko o temu razpravljamo danes, seveda tisti, ki imajo željo in ki menijo, da je vredno o tem programu razpravljati, pa mislim, da je. Pa naj preberem, da je resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva upoštevala naslednja načelna izhodišča – kar je seveda pomembno za resolucijo, da upošteva načelna izhodišča –: enakopravnost subjektov pred zakonom – institucij, ki izvajajo visokošolski program in uporabnikov ter študentov –, javnost in transparentnost razpisov za državne koncesije ter enake možnosti institucij pri financiranju in izvajanju visokega šolstva, pospeševanje kvalitete visokošolskih zavodov kot skrb vsakega posameznega zavoda ter skupna skrb, da se spodbuja tudi evalvacijo in varuje pred pastmi komercializacije. Pričakuje se racionalizacija financiranja visokega šolstva, kar predpostavlja tudi konkurenčnost izvajalcev visokošolskih programov, transparentnost razpisov, financiranja, policentrizem, dualizem, deficitarnost programov, upoštevanje specialnih potreb kadrov v Sloveniji in posameznih regijah. Doslednost spoštovanje principov evropskega visokošolskega prostora, bolonjskega procesa, mednarodnega prava, akademskega prava ter domačih zakonov glede avtonomije visokošolskih institucij ter akademske svobode univerzitetnih učiteljev. Lahko bi še naštevala in seveda prebirala dosti tega, ampak ker bodo še nekateri kolegi razpravljati, bi pa samo kolegu Miranu, ki je govoril o tem, da v Ameriki imajo seveda toliko možnosti na en način uvoza visokošolskih učiteljev in da je to enostaven način pridobivanja kadrov in zakaj se mi v Sloveniji tega ne bi zgledovali [[…]]Amerika je država, ki ima milijone prebivalcev, Slovenija je omejena na te resurse, ki jih ima. Žal so tisti najboljši naši strokovnjaki nekateri tudi odšli v Ameriko, ampak to ne more biti seveda zgled za našo perspektivo, naš program in naš nacionalni zgled. Mi moramo seveda na en način temeljiti tudi na našem nacionalnem temeljnem znanju in jaz mislim, da resurse imamo in tisti, ki so nadarjeni – skozi seveda implementacijo, ki je daleč bolj pomembna kot sam akt – bodo verjetno imeli možnost in glede na sodobne trende v Sloveniji tudi ostajali tukaj na naših univerzah. Hvala lepa.
Hvala lepa. Samo da ne bo nesporazuma, kolega Miran, ki ga gospa Silva Črnugelj omenila, je Miran Györek, ki je predstavljal stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Besedo ima gospod Franc Jurša. Ne bo razpravljal. Za njim gospod Milenko Ziherl. Pripravi naj se Mirko Brulc. Gospod Ziherl, izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Lep pozdrav ministru, kolegicam in kolegom! Sam bi se osredotočil na potrebo po resoluciji v visokem šolstvu, kajti razmere v Sloveniji kličejo po njej, pa na žalost to ni to, ker v resoluciji so že kolegi pred mano našteli cel kup pomanjkljivosti, nevarnosti, ki pretijo. Začel bi pri tem, da je Evropa nekoč lansirala lizbonsko strategijo, po kateri naj bi postala najbolj konkurenčno gospodarstvo. Seveda je ta strategija obstala nekje na sredi poti in danes se o njej ne govori več. V Sloveniji, v slovenskem gospodarstvu je ena velika težava tudi v tem, da vedno bolj prevladujejo predelovalni posli z nizko dodano vrednostjo in tako imenovanih hi-tech izdelkov, predvsem v izvozu, sploh ni več oziroma jih je vedno manj. To potem sili Slovenke in Slovence v poseben preživitveni model, torej potreben je vsaj vrt, pomoč na kmetijah, delo na črno, siva ekonomija in tako naprej. Torej, Slovenec mora narediti dva šihta, da enkrat preživi. Najlepši primer te slike je recimo na področju lesarstva. Hlode prodajamo po 80 evrov in nazaj dobimo iz Avstrije žagane profile po 200 evrov. To je vse narejeno na super moderni žagi s štirimi zaposlenimi. Predvidevam, da so listi na tej žagi kar iz našega podjetja Mebor, ki dela nekje visoko v škofjeloških hribih in ima slabe povezave s svetom, torej lahko samo sanjajo o širokopasovnem internetu, ki spada seveda pod isto ministrstvo. In v taki situaciji študirati lesarstvo je izguba časa, ker ne bo zaposlitev. Torej je situacija kompleksnejša in je vprašanje, kaj je bilo prej, jajce ali kokoš v taki sliki. Če so zaposlitvene možnosti diplomantov izredno majhne na nekaterih področjih, zaradi tega prihaja do bega možganov. Seveda slovenska ekonomija niti zdaleč ni tako močna, da bi lahko uvažala strokovnjake, kot recimo ekonomija Združenih držav Amerike in hitro razvijajočih se gospodarstev. Pri nas ni zanimanja, da bi prišli. Hkrati smo seveda tudi desetkrat zaklenili vsa vrata za tuje investicije, s katerimi bi prišlo tudi tuje znanje, tuja filozofija ravnanja v podjetjih in zato [[...]]Razen tega ugotavljamo nekatere degradacije znanja na fakultetah, saj se lahko pridobi diploma z že preprosto anketo; pa to ne desetstranska anketa, ki bi potem dala 50 strani gradiva za diplomo, tristranska anketa je že zadosti. Dogajajo se tudi plagiati, na katere nihče ne odreagira. Jih omenjamo tu, pa kaj več kot malo posmeha ni nihče deležen. Seveda, preiskava se stokrat založi in izgubi. Tisti, ki jim pa plagiati so očitani, pa gredo na visoka delovna mesta. Bi se vrnil zopet na raziskovalno okolje. Mislim, da ni tako privlačno, da bi tujci hodili k nam, razen v tej izmenjavi študentov. Raje bodo naši šli ven in že spet je nevarnost bega možganov. Odprtje trga z Avstrijo bo cele profile višje in visoko izobraženih ljudi lahko [[…]]Predvsem mlajših, kajti mlajši se še odločajo, ko imaš enkrat družino, se verjetno ne boš selil s trebuhom za kruhom. Ampak cel kup poklicev s področja sociale, zdravstva se odpira zdaj v Avstriji, in je velika nevarnost. Pri nas pa že zdaj pokrivamo recimo medicinske delavce iz Slovaške pa iz držav nekdanje Jugoslavije. Za konec bi povedal še to, da beg možganov ni nekaj novega. Včasih se je, recimo, absolventski izlet Fakultete za naravoslovje in tehnologijo, oddelek za kemijo v firmo Bayer – kjer so že vedeli, zakaj so jih nosili na rokah gor in dol –, končal na tak način, da jih je pol ostalo kar tam, ker so dobili dobre službe. In to niti ni tako slabo, če bi jih znali mi po desetih ali več letih pritegniti nazaj. Torej, prepotrebna resolucija, pa na žalost z nekaterimi napakami, zato moje podpore ne bo dobila. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mirko Brulc, pripravi naj se gospa Eva Irgl.
Lepo pozdravljeni. Mojo podporo bo pa imela ta resolucija. Sem pa seveda pod vtisom še prejšnje točke dnevnega reda. Ekipa se je sicer menjala. Zakaj pod vtisom? Zato, ker je bilo v želji po omejevanju stroškov javne porabe rečeno, »je treba zmanjšati stroške, ki so vezani na otroške vrtce, šole in tako dalje«, pridemo tudi do univerz in še česa. Mi pa vemo, kakšno je gledanje, tudi mnogih županov v tej državi, da so krožišča več vredna kot pamet, tehnološki park in še kaj, in da se zadolževati za neko infrastrukturo, ki danes ni nujna, ni problem, da bi se pa zadolževali v smeri, da bomo imeli več znanja, ki ga nujno, nujno potrebujemo [[…]]Danes berem v časopisu, kako se je včeraj odprla ena firma, reciklaža, zelena, kaj že, pomagajte mi [[...]]Torej čisto nekaj novega, nova znanja v svetu, nekaj novega, ampak za to je potrebna pamet. [[oglašanje iz dvorane]] Tako, zeleni poliamid. Se zahvaljujem. To je samo kot intermezzo, zato ker danes se pravzaprav pogovarjamo o marsičem že cel dan, tudi o vicih, ki jih potem tisti, ki jih pripoveduje, ne zna povedati, da bi se potem zasmejali. Ampak jaz sem vesel, da je danes toliko bodočih maturantov zaplesalo in zapelo Gaudeamus, in jim seveda želim tudi uspešno opravljeno maturo in potem, da jim mi omogočimo, da bodo študirali naprej. To je pa današnja tema, zelo pomembna, kajti mi vemo, da je znanje vrlina, ki ti je nihče ne more vzeti in da brez znanja ni napredka. Lahko rečemo, da bo treba zlesti iz te gospodarske krize; ljudje dragi, brez žalitev kogar koli – z gnetenjem gline in delanje opeke ali pa lopatanjem in podobnim, ta 2 milijona ljudi ne bosta mogla preživeti. In ko toliko govorimo o tem, kako je pred prejšnjo vlado bilo vse dobro – ja, lon posli v Muri so takrat še nekako živeli. Danes mi ne moremo delati za prgišče riža, ne v tovarni, ne na polju in še kje ne. Zato brez znanja, brez takih resolucij [[…]]In jaz upam, da bo ta resolucija pripeljala do tega, da bomo imeli zakonodajo na tem področju tako, ki bo sodobna in ustrezna za razvoj, in očitno izgleda, da nova vlada 50 plus 1, če bo prišlo do te vlade, bomo začeli zopet vse znova. V okolju kjer sem, v Novi Gorici, sem se pozanimal – ker veste, da imamo eno kvazi privatno univerzo, ki ni čisto privatna, da imamo neke fakultete in podobno, da smo v to vlagali, vsaj v mojih dveh mandatih, vsako leto milijon in pol evrov in podobno, in da je bil nek strah, da bo ta resolucija onemogočila razvoj in razpršenost nekaterih vsebin po Sloveniji, vendar ob pogojih, ki so jasno zapisani, se pravi najprej, da okolje potrebuje taka znanja, da je garancija za kvaliteto, da je brez podvajanj nekaterih vsebin, ki so že razpršene, ne bom govoril zdaj o programih, ki so skoraj v vsaki vasi in jih je preveč in potem ostajajo ljudje brez službe, ko doštudirajo, –, da so take možnosti razvoja za to resolucijo tudi omogočeni in to so potrdili tudi mnogi tisti, ki so bili takrat na javni tribuni in na odboru, kjer je bilo kar nekaj eminentnih predstavnikov univerz in tako dalje in so se s to resolucijo strinjali. Amandmaji, ki so bili podani, so pa res mnogi to zadevo še izboljšali in mislim, da je primeren temelj za to, da bo iz tega izšel nek zakon, ki bo to, da bo iz tega izšel nek zakon, ki bo omogočil tej družbi več znanja, več kvalitetnih kasneje delovnih mest in višjo dodano vrednost in s tem izhod iz krize. Jaz bom seveda podprl, kot sem rekel, to resolucijo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Eva Irgl, pripravi naj se dr. Pavel Gantar. Izvolite, gospa Irgl.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsedujoči, spoštovani minister, poslanke in poslanci! Pred sabo imamo torej resolucijo o Nacionalnem programu visokega šolstva. Gre zagotovo za izjemno pomemben dokument, saj daje smernice za razvoj visokega šolstva vse tja do leta 2020. Se pravi, prek tega dokumenta se orisujejo tiste bistvene poteze, ki bodo pokazale, v kakšno smer bo šel razvoj visokega šolstva v teh nadaljnjih 10 letih. Vendar, jaz se želim nasloniti še malce na javno razgrnitev mnenj, ki se je zgodila, še preden smo ta tekst obravnavali tudi na Odboru za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj. Zakaj se želim vrniti nazaj? Predvsem zaradi tega, ker danes poslanci iz koalicije, pa verjetno tudi minister, pozabljate, da je na javni razgrnitvi mnenj ta dokument doživel zelo intenzivno nasprotovanje. In to ne samo nekaterih, ampak pravzaprav ni bilo strokovnjaka z visokošolskega področja, ki bi se strinjal s to predlagano resolucijo. Skratka, imeli smo kar precejšen problem, kako vzpostaviti, napraviti takšen dokument, ki bi ga podpiralo vsaj nekaj strokovnjakov, ki se ukvarjajo s tem področjem. Praktično vse razprave pri tej javni razgrnitvi mnenj so bile izjemno ostre in uperjene v ministra Golobiča, da naj vendarle morda doživi neke vrste razodetje in pripravi takšno resolucijo, s katero se bo seveda strinjala tudi strokovna javnost. Ampak ne, spoštovani minister Golobič je v Državni zbor poslal resolucijo, ki je ni nihče podpiral, seveda vse do pred kratkim, ko so strokovnjaki in predstavniki univerz kar naenkrat, čez noč ugotovili, da pa resolucija je vendarle dobra, še celo več, da je resolucija kar naenkrat perfekten dokument. In tukaj moram vam, spoštovani minister, pravzaprav čestitati, ker ste opravili izjemno, fantastično delo. Uspelo vam je nekaj, kar po mojem mnenju ni uspelo še nobenemu od ministrov, sploh ne tistim, ki so v odhajanju. Ampak, da ste spremenili to mnenje vseh strokovnjakov za kar 100 procentov, pa ste bojda morali nekaj tem univerzam tudi obljubiti, kot se govori. Se pravi, govorimo o finančnih sredstvih. Ampak očitno ste v tem trenutku, ko ste to obljubljali, delali tudi račune brez krčmarja, kajti minister Križanič na finančnem ministrstvu pa bojda o teh stvareh ne ve nič. In kaj nam to pove? To nam pove, da je seveda najlažje tik pred odhodom z ministrskega položaja nekaj obljubiti, zato da se potem reče, »ta minister je bil pa res dober« in se ga treplja po ramenih, potem pa naj seveda to breme in to odgovornost prevzamejo pač drugi. Kolikor imam sama informacije, se tudi dekani fakultet ne strinjajo s to predlagano resolucijo, vendar morajo biti tiho. Z rešitvami znotraj resolucije se ne strinjajo tudi v pogajalski skupini sindikatov javnega sektorja; mi smo včeraj dobili, poslanke in poslanci, na naše naslove tudi dopis, ki je bil tukaj že predstavljen – pa čeprav se v prvih vrstah koalicijske Poslanske skupine Socialnih demokratov pridno nasmihajo, ko govorim, ampak to so dejstva. In absolutno držijo. Proti resoluciji so tudi študentje, profesorji in raziskovalci, zbrani v gibanju Mi smo univerza. Še danes so poslali dopis, s katerim naprošajo poslanske skupine, da naj zberejo toliko poguma in pač zavrnejo to resolucijo. In čisto za konec, spoštovani minister: prej je bila omenjena s strani kolegice Silve Črnugelj knjiga Drzna Slovenija, kakšen dober projekt je to. V tej knjigi sta objavljeni obe resoluciji, ki ju danes obravnavamo, torej resolucija nacionalnega programa visokega šolstva 2011–2020 ter raziskovalne in inovacijske strategije Slovenije 2011–2020. Ampak veste, kaj je zanimivo? Da smo trošili denar brez zveze za to knjigo. Sploh v stanju, v kakršnem je trenutno država. Zakaj smo trošili denar brez zveze? Zaradi tega, ker smo objavili dokument, ki ne vsebuje še vseh 180 amandmajev, o katerih smo govorili na Odboru za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj. Se pravi, imamo nepopoln dokument, za katerega pa smo potrošili precej denarja. In zato me, spoštovani minister, tukaj zanima, ali nameravate po tem, ko bo resolucija sprejeta oziroma obe resoluciji sprejeti z vsemi dopolnili – ki jih je skupaj okrog 400 –, ali boste potem izdali novo Drzno Slovenijo, se pravi Drzno Slovenijo 2, ali kako? Ne vem, ker to bo pač nepopoln dokument, to bo ostalo, ta knjiga bo ostala, zato me resno zanima, kako ste si vi to predstavljali. Ker jaz se strinjam s to vašo knjigo, da je dobro, da se jo prebere in da je izšla, ampak bolje bi bilo, če bi počakali, da bi mi sprejeli popoln dokument in potem bi to objavili. Drugače lahko rečem, da gre samo za poceni piar. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Pavel Gantar, pripravi naj se Breda Pečan.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Jaz predlagam ministru, če bo še utegnil, da izda naslednjo knjigo z naslovom Predrzna Slovenija, in mislim, da bo lahko poleg teh amandmajev dodal še kaj drugega zraven. Ampak, kakorkoli. Če govorimo o resoluciji, bi jaz rekel predvsem to, da jo pozdravljam, jo bom podprl in upam, da bodo tej resoluciji sledili tudi določeni implementacijski ukrepi na osnovi zakonov ali drugih dokumentov, ki bodo temeljne usmeritve iz te resolucije prevedli tudi v dejanskost. Več kot potrebna je bila ta resolucija, pa tudi če se ne bi imenovala resolucija, če bi se imenovala kakorkoli drugače, dejstva so neizbežna. Leta 2002, 2003, beremo v uvodu, je bilo v Sloveniji 12 visokošolskih zavodov in dve univerzi. Leta 2010 je bilo 50 samostojnih visokošolskih zavodov in 5 univerz, v osmih letih. V osmih letih! Kolegice in kolegi, ali verjamete, da se je znanje, kvaliteta in ekspertiza toliko povečala, da smo lahko prišli in da lahko na isti ravni kvalitete imamo in vzdržujemo takšno povečanje? Seveda, ne misliti, da se je to zgodilo. Tisto, kar se je v tem času zgodilo in kar smo tisti, ki smo še imeli ali imamo določen stik z univerzo in šolstvom, nedvoumno opazovali, je bilo poplitvenje univerze in visokošolskega izobraževanja. In temu je bilo treba narediti konec, ker v tem poplitvenju, temu zniževanju tega povprečnega, lahko bi rekli kvalitetnega, so se uničili in prišli na suho, ne utopili, tudi tisti vrhovi so postali ogroženi, ki so prej obstajali in nemara nekateri obstajajo še danes. Zato je bilo treba ta radikalen korak, ta zasuk storiti. In dejstvo je, da danes študira večina mlade populacije, in dejstvo je, da moramo ob tem nujno izpeljati, ne samo normativno načelo binarnosti, o kateri je bilo govora, in načelo, da se študij diferencira na način, ki omogoča, lahko bi rekli, da univerzitetni študij ostane tisto, kar je nekoč bil in mora ponovno postati, in da so druge oblike visokošolskega izobraževanja, ki izobražujejo za specifične, danes značilne potrebe, ki jih oblikuje postindustrijska družba s prevladujočo informacijsko in drugo tehnologijo, ki prodira oziroma je že prodrla tudi v tradicionalne poklice. Predvsem je treba konsolidirati bolonjsko reformo. Sam sem imel še to priložnost, da sem v njej sodeloval, da sem tudi pisal programe za neko specifično usmeritev zanjo, in v tem trenutku je bolonjska reforma v določeni meri še vedno banalizacija študija, ne pa diverzifikacija študija, kar bi lahko dosegla in kar tudi mora doseči. Mislim, da se to da predvsem s tem, da se poskuša res poenotiti prvo stopnjo in natančno definirati, tudi zmanjšati število teh študijskih usmeritev na drugi stopnji. Po mojem mnenju je treba tudi dvigniti delež bruto družbenega produkta v visokošolskem izobraževanju, ki se mora kazati predvsem v izboljševanju tehnične laboratorijske opreme in vseh drugih zadev in v povečevanju števila, predvsem tudi asistentov in drugih, ki jih bolonjski način študija nujno potrebuje – brez tega bolonjskega načina študija ni. In hkrati tudi menim, da je treba posredno in neposredno poskušati glede na možnosti spodbujati predvsem naravoslovno in tehnično izobraževanje. Ne mislim, da je družboslovno – ker sem sam družboslovec –, da je nekaj takšnega, kar je drugorazredno. Nasprotno, izjemno je pomembno, vendar menim, da moramo vsaj posredno in neposredno poskušati vplivati na to, da se bo delež tistih, ki so vpisani na naravoslovne in tehnične študije, povečal. Mi imamo tukaj, že v prejšnjih razpravah in tudi danes, opravka z idejo in največjim očitkom tej resoluciji, ki je pač preprosto v tem, da ta resolucija postavlja kar resne in ostre meje ustanavljanju univerz, še posebej pa tudi visokošolskih zavodov. Mi smo večkrat, ne samo danes, ampak že prej slišali ideje o tako imenovanih nacionalnih univerzah in regionalnih univerzah. Gospodje, regionalnih univerz ni! Lahko je univerza v majhnem kraju, ampak sama beseda univerza, "universitas" pomeni, da meri na globalno, na univerzalno, in univerze, ki si ne bi prizadevala, da postane najboljša ali pa med najboljšimi, ni. Lahko je v Spodnjem Dupleku locirana, tudi Oxford ni največje angleško mesto. To ni pomembno, pomembno je, da ne more biti regionalna, ampak da mora biti univerzalna in globalna in globalizirajoča, danes posebej. Globalne, univerzalne so bile v obdobju srednjega veka, ki seveda, kot vemo, ni bil nikakršna mračna doba – so bile tedanje univerze globalne, univerzalne bolj, kot je verjetno danes še ljubljanska ali katerakoli slovenska univerza. In s tega vidika je ta ideja že sama po sebi nevarna, bolna in nedomišljena in škodljiva. Ne gre za to, koliko je velik kraj v katerem je univerza; gre za to, ali je univerza tam globalna in univerzalna in ali meri na kvaliteto, na odličnost, in ali ima za cilj, da postane najboljša. Vsakdo, ki trenira atletiko, poskuša postati najboljši, drugače ne bi treniral. Zakaj bi treniral? Univerza ne more biti brez tega cilja, da je med najboljšimi, če že ne najboljša, itn. In to je osnovni cilj. Zato je ta ideja o regionalni [[...]]– »Imejmo dve, tri nacionalne univerze, pa majhne, pa regionalne univerze, ki bodo pokrivale regionalne trge, regionalno znanje« –, neveljavna, ne velja. Seveda to velja za visokošolski zavod, če je nekje neka tradicija nekega dela, izobraževanja, stroke, je prav dobro, da imaš visokošolsko izobraževanje in vse te stvari. To je se v redu in prav. Ampak tudi tukaj je treba stremeti k čim večjemu, k nadregionalnemu itn., zato je ta ideja in bi prosil, da jo pokopljemo, in da se ne blamiramo z njo. Vsako leto bo tudi manj študentov glede na demografske trende, ki se kažejo. Jaz mislim, da je izjemno pomemben, mogoče v resoluciji celo premalo poudarjen, ta globalni vidik, da bodo morale slovenske univerze, če bodo hotele obdržati število študentov in tudi potrebno kvaliteto učiteljev, raziskovalcev, da bodo morale privabiti tuje študente. Jaz moram reči, da sem v zadnjem času tudi srečeval ljudi, ki so me spraševali, tukaj v Državnem zboru na obiskih, kako je z univerzo, kako je z vpisovanjem itn. Mislim, da moramo storiti mogoče v naslednji rundi pri zakonu o tujcih ali kjerkoli drugje, da bomo omogočili, da ljudje, ki želijo študirati, prihajajo v to državo in da jim ne postavljamo omejitev, in tako naprej. in veliko takšnih ljudi potem lahko ostane pri nas in obogati naše znanje, naše vedenje in tako naprej. Zato mislim, da je zelo pomembno, da razumemo, da mora univerza ciljati na to, kar smo rekli, in ne se zadovoljiti ali iti celo v to, da bi bila »regionalna«. Univerza in gospodarstvo, tema, ki se veže na to in naslednjo temo je seveda ta, da [[...]]Številni raziskovalci so jasno v zadnjih 20 letih – to je cela nepregledna vrsta študij – raziskovali lokacijsko logiko visokotehnoloških podjetij. Lokacijska logika klasične industrije, železarske, predelovalne je že zdavnaj znana. Ta klasična industrija je locirana ob zalogah surovin, prometnicah, rekah, pristaniščih, zalogah v večjih mestih, številu ljudi in tako naprej. Ta lokacijski faktor je seveda zelo rigiden. Lokacijska logika visoke tehnološke industrije je: glavni dejavnik lokacije ni le dostopnost do premoga, ne le dostopnost do vode, ne dostopnost do velikega števila ljudi, ampak bližina univerz – Stanford, Barclay –, in enako je tudi na vzhodni obali in enako je v dveh najpomembnejših regionalnih, v svetovnem smislu, središčih, to sta München in tudi Milano, da ne govorim zdaj o drugih. In to je tisto, kar je po mojem mnenju največja priložnost te povezave z gospodarstvom. Seveda je treba univerzam omogočati in spodbujati skupno sodelovanje z industrijo, pretok kadrov, in to so že, bi rekel, zdravorazumske banalnosti. Tisto, kar je treba, posebej bi opozoril na to, da obstaja in še vedno velja eno staro pravilo: Ni nič bolj uporabno, kot je dobra teorija. Če gremo pogledat po nekaterih pomembnih dosežkih, ki oblikujejo naš današnji vsakdan, – recimo, med drugim tudi izum interneta – boste videli, da je večina izumov nastala kot nehotena posledica raziskovanja, pri katerem so poskušali razviti ali raziskovati ali dobiti nekaj drugega. da so rezultati znanstvenega raziskovanja nepredvidljivi, in da se večkrat neko raziskovanje, ki je v osnovi bilo neuspešno, izkaže kot uspešno v njegovih nehotenih posledicah, ker proizvede neke produkte, ki jih izvorno niso mogli proizvesti; tipičen problem je bil odkritje in razvoj laserskega žarka, brez katerega danes, kot veste, ne bi mogla nobena od naprav, tudi mi ne bi mogli tu govoriti več. In zato je treba spodbujati to svobodo v tem smislu in tudi celovitost vsega tega. Zdaj bi še rekel, in mislim, da resolucija dosti dobro odgovarja na ta vprašanja. Univerza – plačni sistem. Res je, večkrat je bilo rečeno, če boste šli na univerzo in boste vprašali profesorja, kakšnega mojega kolega, ali je javni uslužbenec, se bo spomnil, da je, in če mu boste rekli, ali je tudi uradnik, bo seveda z gnusom zavrnil, in rekel, da je to [[…]]Sicer ne vem, zakaj, pa vendarle bo to storil, večina od teh. In res je da Posedijeva pogajalska skupina poziva k zavrnitvi resolucije, ker uničuje enotni plačni sistem. Spoštovane kolegice in kolegi! To je dodatni razlog, da jo sprejmemo. Nikoli nisem verjel, ne verjamem in ne bom verjel v enotni plačni sistem v javnem sektorju in celo tudi v javni upravi. Nikoli. In to je bila diskusija, ki sem jo vodil že v letih 2000-2004 s tedanjim državnim sekretarjem, ki je pozneje postal minister, ki ga je uvedel. Nikoli ne bom kot sociolog verjel, da je možna raznovrstnost poklicev, pri katerih je na spodnji vrsti, na spodnjem robu poklic, recimo, priučenega manipulanta, kaj jaz vem, v bolnišnici, recimo v kurilnici, da ga je mogoče uvrstiti v isto lestvico linearno, po stopnjah, če je on na točki 1, in da je akademik na točki, ne vem, 65, predsednik republike ali pa ne vem kaj, 67, itd. Ni mogoče tega narediti. To je iluzija. Raznovrstnosti poklicev, pravila odgovornosti ni mogoče razporediti po tej linearni lestvici in ni mogoče narediti take linearne lestvice in mimogrede, zaradi tega imamo tudi plačne sisteme take, kot jih imamo. Jaz mislim, da bo razvoj postopoma šel v diferenciranje plačnih sistemov v posameznih kategorijah, da bo šel v smeri, verjetno ohranitve nočnega sistema v javni upravi, v državni upravi, da bo šel verjetno, da bo bolnišnični sistem šel v drugačni smeri, univerzitetni, itd., in da je to edina pot. In, da je nemogoče pravzaprav, če se to ne bo na univerzi na tak ali na drugačen način zgodilo je jasno, da ne bomo mogli plačati nadarjenega raziskovalca, nobene šanse ne bi imel, da bi ostal tukaj, saj ni neumen. Ker ga ni mogoče plačati v javnem sistemu, kjer je na lestvici, ne vem, 36, ali pa 39, ga ni mogoče plačati, konec, gremo. Ta sistem je škodljiv. Jaz mislim, da je ta sistem pa nevarno spreminjati kar tako. Treba ga bo spreminjati počasi – gre za usode ljudi, gre za njihovo varnost, gre za dogovore – in konsenzualno, če se le da dogovarjanje, kako posamezne kategorije speljati. Torej, ostaja na ministru, ki prihaja, na poslancu, ki prihaja, pa, da to gleda tudi z druge strani. Tako da, nasprotno mislim, da če bomo vztrajali na tem sistemu na univerzi, jo bomo pokopali. Jaz mislim, da je prav, da damo tukaj glavno besedo sami univerzi in ljudem in da poskušamo voditi to diskusijo, opraviti neko razpravo v celoti in podobno. Da ne gremo, bi rekel, mimo njih, ampak da pa je to treba spremeniti, pa vam jaz povem, stoprocentno. Današnji dan, ko se to dogaja, petek – kaj je narobe z njim? Delovni dan je, gospe in gospodje, če še ne veste. Ker, so govorili, da ne bi radi imeli razprave v petek, in vas opozarjam, da je petek enako dober kot katerikoli drugi dan. Druga zadeva, ki me je motila v teh diskusijah, je personifikacija resolucije z Gregorjem Golobičem. Gregor Golobič je človek, ki je seveda vodil pripravo te resolucije. Mislim pa, da je najmanj stavkov, ki jih je on napisal tukaj notri, če je sploh kakšnega. Da je usmerjal, da je koordiniral, da je postavil vse zadeve kot minister, to je seveda gotovo. Te resolucije ni pisal, je ni napisal, za to resolucijo stoji neko kolektivno znanje, uradniško in ne uradniško. In vi ocenjujete to znanje in tiste temeljne opredelitve, ki jih je ta minister Golobič tu dal in ne drugega, zato je personifikacija te resolucije z Golobičem popolnoma nekoristna. Marsikateri ministri bodo prišli in odhajali, dobra ali slaba dela, resolucije in dejanja, realna bodo ostala in ne ostala in po njih se bo sodilo. Obsojati resolucijo samo za to, ker jo je prinesel od vas zloglasni Golobič, je popolnoma neresno. To, da je doživela ostre napade [[…]]Jaz sem bil v tej javni razgrnitvi. Doživela je nekaj zelo ostrih lobističnih napadov, kajti nekateri so s to usmeritvijo prizadeti, to je treba vedeti. So. Prav tistih, katerih pisma ste citirali, so prizadeti. Bog pomagaj, bi lahko rekli, vendar ni mogoče vseh strasti in interesov v tej zgodbi uskladiti tako, da bi bili vsi zadovoljni in koza bi crknila. Če bi bili vsi zadovoljni, bi ta koza visokošolska zanesljivo crknila. Nekateri bodo nezadovoljni in za to gre. In ob tem je treba ostati. Sicer pa je kritična manira sploh način razprave v akademskem krogu. Akademikom se ne da razpravljati, če nimajo za povedati kaj kritičnega, in to je edino prav. Mislim, da se je ta resolucija s tem, ko so razpravljali o njej – in drugače kot kritično v akademskih krogih pravzaprav nima smisla niti razpravljati –, so ji dali tudi neko, lahko bi rekli počastitev in tudi neko digniteto. Ni naključje, da je prinesla neko treznost v tem prostoru. Upamo, da ta resolucija ne bo ostala samo pri sprejetju in upam, da ne bo samo od naključij odvisno, da bodo izpeljani tudi tisti implementacijski mehanizmi, ki omogočajo, da se najboljše stvari tukaj notri vendarle uresničijo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Pečan.
Hvala lepa. Kljub temu, da je gostota poselitve te dvorane tako majhna, kot je, je bilo danes izrečenih toliko nenavadnih trditev in toliko čudnih kombinacij v razmišljanju povedanih, da bi človek, če bi se želel malo poglobiti kot psihoanalitik, recimo – na vso srečo to nisem, ker pravijo, da vsi tisti, ki so psihologi imajo sami s seboj probleme, zato se tudi tega ne bom lotila. Bom pa vendarle nekaj stvari povedala; med drugim to, na primer, da tisti, ki najbolj zvesto ponavljajo to, da oni niso za to, da bi v vsaki vasi bila univerza, »ampak v moji vasi pa mora biti«, tisti so značilni predstavniki slovenskega naroda. Ena znana novinarka bi napisala da so Slovenceljni. In moram reči, da ugotovitev te resolucije, da imamo – jaz vsaj tako razumem, če pogledaš celoto –, da imamo pravzaprav preveč visokošolskih študijskih programov in da je toliko univerz, kot jih imamo, polna kapa, po domače povedano. In zato še nove univerze odpirati bi bilo dejansko nesmiselno. Da pa – in tukaj se strinjam z našim predsednikom –, da pa je koristno imeti razpršeno postavljene fakultete in višješolske organizacije, je pa verjetno dobro tudi zaradi tega, da se na takšen način po slovenskem prostoru dispergira tudi znanje. Ker namreč ljudje, ki predavajo na teh univerzah in mladi, ki končujejo na teh fakultetah ali višjih šolah in ljudje, ki te višje šole zaključujejo in visoke šole, seveda pogosto ostajajo v okolju, v katerem so študirali. Samo poglejmo, jaz sem enkrat, zdaj bo tega že kakšnih osemnajst let, rekla in sem prepričana v to, da to drži [[...]]Takrat je bila diskusija okoli tega, ali je treba mestu Ljubljana kot glavnemu mestu posvetiti poseben zakon in je bila seveda debata zelo vroča. In sem rekla, dajmo narediti statistično raziskavo, koliko v Ljubljani stalnih prebivalcev izvira dejansko iz Ljubljane. Jaz sem danes prepričana, da večina Ljubljančank in Ljubljančanov niso po rodu, pa celo niti ne niso niti druga generacija Ljubljančanov, ampak so prišli sem študirati in so tukaj ostali, ker je v Ljubljani največ razpoložljivih delovnih mest. Istočasno sem pa videla nekaj drugega; ko smo pri nas odprli nove fakultete in visoke strokovne šole, se je naenkrat povečalo število mladih ljudi z diplomo, ki so ostali pri nas, se poročili, ustvarili družine in delajo pri nas. Se pravi, da smo uvozili, lahko rečem, znanje iz drugih regij v našo. Ko sem vozila avtoštoparje iz Ljubljane dol in nazaj, so zelo pogosto ti avtoštoparji bili tisti, ki so se vozili na študij v Koper, Izolo in Piran. In potem se vračali domov proti Štajerski, Dolenjski, Gorenjski ali kamor koli že. In mnogi med njimi so rekli, da je to zelo prijetno življenjsko okolje in mnogi med njimi so si želeli pri nas ostati. To pomeni, da je razpršenost visokošolskih zavodov, ne univerz, ampak fakultet in višjih šol, je pogoj za to, da bomo dosegli tudi mešanje, dajmo reči po domače genskega poola v Sloveniji. Mislim, da ni dobro, da smo preveč trdo locirani, kar kaže tudi na to, ko gledamo podatke o analizi stanja v resoluciji, da imamo izjemno majhen delež študentov, Slovencev in Slovenk, ki gredo študirat v tujino, da imamo izredno majhen odstotek tujih študentov pri nas, 0,9 % komajda, in da imamo tudi zelo majhen odstotek visokošolskih učiteljev iz tujine, pa še ti so večinoma lektorji. Torej, da bi vsaj bili kakšni doktorji znanosti s področja tehničnih strok. Jaz moram reči, da meni je ta resolucija všeč zaradi tega, ker zelo jasno povzema tiste zamisli, ki smo jih v preteklem mandatu poslušali tudi na Odboru za visoko šolstvo, ko smo v prisotnosti študentov, predstavnikov študentske organizacije in še posebej iz njihovih ust poslušali poudarke, ki so v bistvu se zdaj znašli tukaj v tej resoluciji, da moramo resnično zagotoviti avtonomnost univerzitetnega študija, da se morajo univerze in visokošolske institucije na sploh povezovati z javnimi raziskovalnimi zavodi in da se morajo povezovati z gospodarstvom. Tukaj bi se pridružila kolegi Brulcu, ki pravi, da, in tukaj je še celo ta primer, ko govori o bio, kako smo že rekli, zdaj sem tudi jaz pozabila kako se reče, zeleni poliamid, se pravi plastika, ki je izdelana 100 % iz reciklirane plastike, to se pravi, da je to res lahko ideal. Ampak, v čem je poanta te zgodbe Julonove? Poanta te Julonove zgodbe je, prvič, da je raziskovalno delo bilo opravljeno pri nas, da je bilo aplicirano pri nas, ampak najpomembnejše je to, da je lastnik tega podjetja tujec. Se pravi, da so vsi momenti, ki ves čas jih naštevamo – da kako nacionalni interes to, pa nacionalni interes tisto –, kadar gre za lastnika kapitala, ki se zaveda svoje družbene odgovornosti, potem ni važno, od kod prihaja. To je pogoj za pravega lastnika, podjetja, tovarne ali česarkoli že drugega. In ta družbena odgovornost je ena od bistvenih stvari tudi v resoluciji o razvoju visokega šolstva oziroma nacionalnem programu visokega šolstva. In jaz upam, da to, da nas je danes malo tukaj, ne pomeni, da je to nekaj slabega, nismo muslimani, da bi bili v petek doma, to je sicer res, ampak istočasno je pa res še nekaj drugega: da tisti, ki smo ostali, si verjetno želimo aktivno sodelovati pri tem, da bi lansirali, spravili v stvarnost to resolucijo, da bi visoko šolstvo imelo pred seboj nek dokument, na osnovi katerega bo lahko od točke do točke, od ciljev do akterjev, do odgovornosti, do dolžnosti, ki so navedene notri, kdo mora kaj narediti, to ni tako nepomembno, bodo lahko oni avtonomno potem tudi udejanjali svoj razvoj. Jaz sem prepričana, da se resolucij ne dela v enem mandatu in v eni osebi, ampak da se jo dela za več mandatov, saj če pogledamo letnice notri, govori celo o letih po letu 2019, se pravi, da so to obdobja – ker namreč šolstvo nasploh, visoko šolstvo pa še toliko bolj je področje, kjer eno leto ne pomeni nič –, visoko šolstvo je področje, kjer se načrtuje, razvoj oblikuje in tudi usmerja za 10, 20 in več let. Zaradi tega, ker ljudje, ki delajo v visokem šolstvu, ljudje ki delajo v visokem šolstvu v povezavi z raziskavami, pa naj bodo to temeljne ali aplikativne, tisti ljudje pač delajo za bodočnost, ne pa za ta trenutek, za danes, za jutri, za včeraj. Še nazadnje bi rada komentirala večkrat ponovljene citate iz dveh pisem, ki smo jih res vsi dobili, te skupine, ki se imenuje Mi smo univerza in gospoda Posedija, ki se predstavlja kot zastopnik sindikata delavcev na področju visokega šolstva. Torej, to je sindikat, ki je izredno množičen in zaradi tega mislim, da ima res vse kvalitete, ki so potrebne za reprezentativni sindikat. Jaz bi svetovala tistim, ki tako zelo suvereno navajajo, berejo in citirajo izjave gospoda Posedija, da se vendarle pozanimajo, koliko članov ima sindikat, ki ga vodi gospod Posedi. Sicer je zelo glasen in zelo oster, mislim pa, da njegovo ozadje kaže na to, da ne zastopa interesov tistih ljudi v imenu katerih se baje oglaša. Za drugo bi pa rekla tako. Jaz sicer nisem članica Odbora za visoko šolstvo, sem pa slišala, kdo so bili, kateri zunanji gostje so bili prisotni in mene čudi to, da se v skupini Mi smo univerza pojavljajo visokošolski učitelji in študentje, istočasno je pa na tem odboru bilo jasno izraženo stališče študentske organizacije, ki pa po mojem ob vseh sporih, ki smo jih imeli z njimi, vendarle predstavlja študentsko populacijo v celoti, ne samo 35 članov sindikata. In zaradi tega bi tukaj predlagala, da ko govorite o tem, kako vsi nasprotujejo in kako nihče ne podpira nečesa, da se vendarle pozanimate, kakšne so bile izjave in poglejte morda tudi malo magnetograme, kdo je kaj rekel, v imenu koga, ne pa zmeraj znova, tako kot se reče, »nikjer na svetu tega ni«, potem pa greš pogledat v sosednjo Avstrijo pa vidiš, da je točno tako kot recimo za neko imaginarno stvar se dogaja pri nas v Sloveniji. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Zorn. Pripravi naj se Rožej, Urh oziroma Kek, Tanko.
Hvala lepa. Imam 2 minuti, zato in medias res. Najprej nekoliko o zavajanju. Vendarle je bila ta resolucija sprejeta na nenavaden način in ta nenavaden način, gospod minister, je ostal. To, da so tako rekoč vsi formalni kriteriji pokriti in je na Odboru za visoko šolstvo resolucija bila sprejeta z aklamacijo, pa vendarle osebno zavrnjena od vseh tistih, ki so sedeli tam, kaže na določeno težavo. In ta težava je v tem, da ste seveda v tem času, ko je bilo v javni razpravi še mnogo nesoglasij in po tem, ko se je to na odboru sprejemalo, uspeli z, kako bi temu rekel, prepričevanjem, kaj je v resoluciji takega, kar prinaša vsem fakultetam in univerzam dobro. Temu se reče lobiranje in v tem ne vidim nič slabega, kajti to je delo ministra in bili ste prepričljivi, odlični; ampak hkrati ste skrbnik tega. Vi ste skrbnik med tem, da so tako rekoč mnogi rektorji, ki so javno to zagovarjali, hkrati osebno strokovno proti, vi ste skrbnik tega, da se bo to tudi zgodilo in da bo resolucija obstala. Sicer resolucije z vašim odhodom ne bo več in jo, moram reči, zapuščate. In – žal mi je zmanjkalo časa. Obstajata v resoluciji dve polji nesoglasja, ki bosta ostali in sta premalo razloženi, in to je prehajanje iz javnega v privatni sektor, in seveda še ena navezava z gospodarstvom, se pravi, tista usmeritev v čisto ali uporabno znanost, ki je že dolgo v ospredju, in ki tudi v resoluciji nista dovolj razloženi, bosta pa izbruhnili z vso silo, ko bo [[...]] [[znak za konec razprave]]
Hvala. Besedo ima gospod minister. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Na tej točki sem se vendarle odločil, da pred zaključnim poizkusom rekapitulacije te razprave in izrekanjem o njej, na tej točki nekaj povem. Zdaj se na nek način pojavlja izrekanje nekih, kar je zame razodetje, moram priznati, čestitk z vaše strani za uspešno delo, tako rekoč "posthumno", bi si kdo lahko mislil. Ampak človek, če dosti dolgo živi, očitno tudi to dočaka. Poglejte, nobenega lobiranja ni bilo v tem vmesnem času. Jaz mislim, da če si boste natančno pogledali, kaj je na primer govoril na javni predstavitvi mnenj tukaj, v tej dvorani, za tem odrom rektor prof. dr. Danilo Zavrtanik, ki vodi rektorsko konferenco v tem mandatu – njihovem mandatu – in je istočasno tudi predstojnik zasebne univerze, Univerze v Novi Gorici, ne bo nesporazuma. In če boste primerjali to s tem, kar je povedal potem teden dni kasneje na zasedanju matičnega delovnega telesa, ne boste opazili dramatične razlike. Rektorja ljubljanske univerze na javni prestavitvi ni bilo. Ni bilo nikogar, mimogrede, nikogar, niti enega profesorja iz mariborske univerze na javni predstavni mnenj. Odbor, matični odbor je veliko pozornost mariborski univerzi posvečal v tem mandatu, bolj kot drugim univerzam, žal ne tistemu, tisti črni, temni plati, ki se razkriva v zvezi s to univerzo v zadnjih tednih. Ampak zanimivo, nihče ni opazil, da ni bilo nikogar iz mariborske univerze na javni predstavitvi mnenj, ne starega rektorja ne prihajajočega, niti enega profesorja. Tako da ko govorite o neki dramatični reprezentativnosti tiste sestave, je seveda zavajanje. In dr. Zavrtanik, kot sem že prej omenil, ki je govoril v rektorski konferenci za razliko od večine, ki so legitimno izrekali svoja zasebna mnenja, legitimno poudarjam, temu je namenjena javna predstavitev mnenj. Mimogrede, da ne pozabite – predlagali so ga koalicijski poslanci, ne opozicija. Zato, da bi ravno po vseh številnih javnih razpravah ob različnih priložnostih po vsej Sloveniji, z vsemi javnostmi, z vsemi deležniki, z vsemi zainteresiranimi, ki so potekale, da je še na koncu, potem ko je dokument dobil pečat uradnega predloga, torej ko ga je sprejela Vlada, posredovala v Državni zbor, da je ponovno mogoče o tem se tudi izrekati. Razlika v nastopu prof. Zavrtanika na javni prestavitvi – in mirno ga lahko v tej moji interpretaciji povprašate –, in tem, kar je bilo rečeno na zasedanju matičnega delovnega telesa, je natanko razlika o kateri je prej predsednik Državnega zbora dr. Pavel Gantar govoril. Namreč, ko govorimo o akademikih, ki niso navajeni izrekati pohval, oglasijo se, kadar imajo kaj kritičnega za povedati, vse drugo je pravzaprav za njih neka kurtoazija, ki ji neradi sledijo. In ko je prof. Zavrtanik ugotovil, da se njegove, nedvoumno pozitivne besede, ki jih je izrekel v teh dokumentih, v tej dvorani na javni predstavitvi, razumejo diametralno, je seveda na matičnem delovnem telesu to povedal v neakademskem žargonu, ki je bil potem razumljen, tako kot je bil tudi povedan, in tega nikar interpretirati kot spremembo mnenja ali posledico nekega lobiranja – nič se v tistem tednu ni zgodilo, prav nič. O nobenem denarju ni govora, razen morda, morda pa je v tem bilo razodetje, da sem jim res kaj ponudil. Morda svoj odstop. Morda je pa to tisto, kar je koga prepričalo, da je [[nerazumljivo]] . Žal, bom rekel, je vas to bolj razveselilo kot pa, da bi rekli no, znebili smo se ga, trn v peti nam je že toliko časa, pa podprimo vsaj dokument, ker o njem vendarle je toliko in toliko relevantnih skupin, se izreklo o tem dokumentu, o njegovih rešitvah, ob različnih priložnosti na način, ki je dovolj nedvoumen, lahko vam povem, katere so te institucije, ker to seveda ni bilo povedano. Začenja se s Slovensko akademijo znanosti in umetnosti, Inženirsko akademijo Slovenije, Rektorsko konferenco, že omenjeno, potem s KORIS, združenjem vseh raziskovalnih inštitutov praktično, javnih in še nekaterih zasebnih v Sloveniji, tudi posebej Institut »Jožef Stefan«, ali pa eksplicitno je tukaj podprl dokument direktor drugega največjega inštituta, Kemijskega inštituta. Tudi študentska organizacija je, moram reči, v tej razpravi od vsega začetka sodelovala najbolj pripravljeno. Moram tukaj povedati na glas – to ni dobra novica za slovensko akademsko sfero, za celoto njeno – nihče ne bere dokumentov in ne pozna problematike tako natančno, tudi mednarodno, kot jo poznajo predstavniki študentske organizacije. To je nekaj, kar je razveseljivo samo po sebi, po drugi strani pa tudi narekuje neki premislek o kapaciteti sfere, da misli samo sebe. Ampak vendar, ključne institucije so se, nisem omenil prej Gospodarske zbornice, itd., še koga drugega [[…]] Skratka, omenjeno je bilo prej tudi, problematizirana je bila ta publikacija. Ena od stotin publikacij v takšnem ali še večjem obsegu, ki ministrstva, uradi, vladne službe, tudi Državni zbor producirajo redno. Zakaj ravno v tistem trenutku in ali bo tej sledila še ena? Za mene je bila pomembna bila ta v tem trenutku, ne za mene, za to razpravo, kajti potem, ko so resolucije sprejete, so objavljene v Uradnem listu, vsem znane. To je bila pa faza, ko so se, kot vidite, še v zadnjih 24 urah so se domnevno pomembni subjekti oglasili v zvezi s tem. Mi smo potem, ko sta dokumenta po izčrpni javni razpravi, medresorskem usklajevanju postala vladna dokumenta, ju objavili in na naslovnici ne piše, da sta to resoluciji, piše: predloga. Vsakemu je jasno, da je predlog, ko je enkrat sprejet v Državnem zboru ni več predlog, ampak je, imate kratico zapisano, Resolucija o Nacionalnem programu razvoja visokega šolstva 2011–2020. Tako da dokumenta, ki sta objavljena, določena sporočila predstavnikom pomembnih institucij notri in predvsem kopica relevantnih statističnih podatkov, primerjav, ki so zraven, so prispevali k temu, da so tako na javni predstavitvi kot tudi v teh tednih, še do današnje obravnave, mnogi lahko dodatno, celovito videli celoto. Tudi danes tukaj se je množica razprav dotikala obeh dokumentov, temu se ne da izogniti, to ni očitek, tudi sam v uvodu sem na neki način referiral o obeh, ker sta v resnici tesno povezana, vendar, zakaj ni to en dokument? O tem je bilo govora, na primer, na razpravi na Državnem svetu – zato, ker zakon nalaga pripravo dveh dokumentov. In zakaj sedaj, na koncu mandata ali kakorkoli že je to bilo imenovano? Preprosto zato, ker trenutek priprave takega dokumenta ne izhaja iz samovolje nekega ministra, ampak izhaja iz trenutka, ko poteče prejšnja resolucija. Z lanskim letom je potekla Resolucija o nacionalnem programu visokega šolstva Republike Slovenije 2006–2010. Bila je petletna v maniri – to je morala prejšnja vlada spregledati – znamenitih petletk. Mi smo te petletke spravili v zgodovino in smo rekli, na tem področju pa je vendarle treba pogledati malo bolj oddaljeno in z večje perspektive nasloviti vprašanja, ki terjajo temeljitejšo obravnavo, ki ni vezana na mandat ene vlade in ne sme biti, kaj šele na neko ubogo osebo, nekega ministra ali neke koalicije. Ta resolucija, obe skupaj, zajemata obdobje ne samo od sprejema pa do konca, kadarkoli že bo, mandata te vlade, ampak še najmanj dveh mandatov dveh prihodnjih vlad. V tem smislu smo se trudili skozi leto dni voditi zelo odprto, široko razpravo, pridobiti čim širše soglasje. Da bi lahko dobili popolno soglasje, to je iluzija, s katero se ni nihče lotil tega podjetja, želeli pa smo doseči čim večjo stopnjo sprejemljivosti in strinjanja ključnih akterjev, ustanov, deležnikov, kot se reče, strokovne javnosti in tako naprej, in to smo dosegli. Sklicevanje na nekatere, ki so izrazili na javni predstavitvi mnenj nasprotovanje – ker bodisi dokumenta, in to je bilo najbolj pogosto, sploh niso prebrali, bodisi so tu predstavili svojo, bom rekel zasebno bolečino ob neki izkušnji, ki nima zveze s tem argumentom –, ampak stanje kakršno danes velja, ali pa [[...]]To vse je zelo legitimno, ampak tega ne moremo postaviti ob bok prej naštetim institucijam, ki predstavljajo tisto, kar Slovenija, ne ta vlada ali to ministrstvo ali ta minister, bog ne daj, v tem visokošolskem smislu predstavlja ali na kar se sklicuje. To je to, kar v tej Sloveniji imamo in to bodo morale upoštevati tudi prihodnje vlade. Če ne bodo, se bo ponovila zgodba iz prejšnjega mandata in tudi usoda zavrnitve, ki jo je doživel resorni minister s poskusom posega v visokošolsko sfero brez kakršnega koli dialoga, od zgoraj navzdol, se bo ponovila, in to je dosežek te resolucije, ki mu ni mogoče oporekati. Govora je bilo o mnogočem, o seveda številu univerz. Ta resolucija zaostruje kriterije za ustanavljanje univerz. To drži. V tem mandatu tudi nismo razpisovali novih koncesij za nove visokošolske programe. Zakaj ne? Ne samo zato, ker ni denarja ali je denarja vedno manj. Na tem področju smo ga kljub krizi še povečevali. Ampak zato, ker imamo v Sloveniji podedovano situacijo zelo nepravično, nedomišljeno porazdeljenih koncesij po državi. Za razliko od informacije, s katero je prej gospod Ziherl operiral, na primer proizvajamo, šolamo bistveno več kadra iz naslova medicinskega osebja, kjer je bilo enormno število koncesij podeljeno, kot ga Slovenija bo kadar koli potrebovala, in mi zapolnjujemo kapacitete sosednjih držav z njimi. To je situacija, ki smo jo podedovali. Potrebujemo domišljeno visokošolsko mrežo, ki pa ne pomeni 10 univerz v naslednjih desetih letih. Ki pomeni diverzificirano ponudbo, ki pomeni različne tipe visokošolskih ustanov z različno fokusiranostjo, ne hierarhično vrednotenostjo, zato da bodo lahko tako obširne generacije, tako obširen delež generacije, kot je vključen – prej je bil naštet odstotek, nad 50 % –, vsak izmed njih lahko tudi uspel, pridobil znanje, kompetence, veščine, ki jih bo rabil potem kasneje v življenju na nedvomno neizprosnem trgu dela, in ne na račun tega, da bi morala zaradi tega celotna visokošolska sfera pravzaprav znižati kriterije, se poplitviti, kot je bilo prej rečeno, »upovprečiti«, kot rečejo drugi oziroma postati nekonkurenčna. Namreč, jaz sem v začetku omenil: ideja, da število visokošolskih ustanov in univerz vodi h kakovosti, da je tovrstna konkurenca relevantna, da ima kakršne koli pozitivne učinke v visokošolski sferi, je popolnoma nesmiselna. To se da ilustrirati z mnogimi zgledi. Vam lahko tudi z nekaj temi podatki postrežem, še prej pa vam omenim, mi imamo, prej je bila tudi omenjena, demografsko realnost. Premalo se o njej govori tudi v kontekstu pokojninske reforme in situacija, ko bi morali v naslednjih desetih letih zaposliti 150 tisoč ljudi, ki jih nimamo, da bi bil sedanji pokojninski sistem vzdržen – ampak, da ne bo očitka, da izvajam kampanjo za pokojninski referendum [[…]] Poglejte, Albanija ima 16 univerz. Nekaj samostojnih fakultet zraven. Srbija 19. Makedonija 23. Kosovo jih je imelo 13. Leta 2009 so naredili red, imajo samo še 3. Danska jih je imela 25 – trend v svetu gre v nasprotno smer, namreč govorim zdaj pa o zahodnem svetu –, jih ima še 8. Ne več. Verjetno se ne bomo primerjali s Kitajsko, Tajvanom, ZDA ali Veliko Britanijo ali Francijo po številu univerz. Mislim, da je treba tu govoriti o realnostih, s katerimi se lahko primerjamo, z ambicijami, ki jih lahko imamo. Želimo povečati, to o čemer je prej poslanka Pečanova govorila, da bo več tujih študentov študiralo pri nas in več naših v tujini. Sedaj smo tu na repu Evrope. Po enem in drugem kazalcu. Želimo to povečati, da bo 20 % takšnih, ker zdaj je to odstotek ali dva. To so realnosti, to so realne številke, imamo danes opravka z generacijo devetnajstletnikov, ki obsega okoli 24 tisoč duš, čez nekaj let, ta trend gre v smer 18 tisoč. Nič več kot to. Nekaj jih bo prišlo iz tujine študirati sem, največ iz znamenitega jugovzhodnega Balkana, nad katerim še zmeraj nekateri tako radi vihajo nosove, upamo, da čim več tudi od drugje, ampak to je ta realnost in temu bo treba prilagoditi našo visokošolsko mrežo. Druga velika tema [[...]]In še to, govora je bilo o omejevanju na tri univerze. To ni res, tega v temu dokumentu ne boste našli. In še – Slovenija, ocenjujemo v obdobju, na katero se nanaša ta resolucija 2020, ne razpolaga z resursi, finančnimi, kadrovskimi, prostorskimi, da bi lahko financirala in na kakršen koli drug način zagotavljala pogoje za kvalitetno izvajanje univerzitetnega dela na več kot treh javnih univerzah. Javnih, je poudarjeno, piše zraven javnih. Nobene ovire ni, da nastanejo poleg zasebne univerze v Novi Gorici ali pa morda se bo razvijal EMUNI, ki je peta v Sloveniji v razvid vpisana, še katoliška univerza, o kateri se je govorilo – zdaj se ne govori več –, ali katera druga, kot zasebna. Vendar ta država, ki je po ustavi, po posebnem členu ustave dolžna zagotoviti financiranje državnim univerzam, to je dikcija v ustavi, ne more računati, da bo v temu obdobju, o katerem govori ta resolucija, lahko ravnala tako neodgovorno do javnih sredstev in predvsem do mladine, ki vstopa v visokošolski prostor, kot se je to dogajalo v preteklosti. Trdim odgovorno, da se je ravnalo zelo neodgovorno zato množica programov, ustanov in licenca raznim lovcem na manufakturiranje diplom v Republiki Sloveniji. Tudi vprašanje možnosti konsezualne, kot piše, možnosti v dogovoru s sindikati, izstopa iz enotnega plačnega sistem javnih [[...]]Govorimo o enotnosti plačnega sistema, ne o sistemu javnih uslužbencev. Tukaj piše namreč enotni plačni sistem. Temu kar je dr. Gantar prej govoril, ni veliko kaj dodati. ideja, da je mogoče v enotno piramido in po enaki logiki znotraj urediti napredovanje univerzitetnega profesorja in nekoga, ki je na dnu te piramide, ta profesor je pa samo na sredini ali v začetku zgornje polovice, kot nekoga, ki je popolnoma iz drugega sveta in kvalifikacij in kompetenc in vsega in deluje v povsem drugačnem okolju, ta ideja ni vzdržna v 21. stoletju. Lahko, da je dr. Virant vložil velik napor v to, lahko misli da je to velik dosežek [[...]]Za to sfero je to že srednjeročno uničujoča pot naprej. To ne pomeni, da univerzitetni profesorji, raziskovalci ne bodo več javni uslužbenci, vendar ne bodo, morda, če bo prišlo do pametnega dogovora, vključeni v tej piramidi, vstavljeni kot en kamenček v to piramido enotnega plačnega sistema, ki je rigiden in onemogoča, da bi prišli dobri slovenski profesorji in znanstveniki iz tujine v Slovenijo ali pa, hvala bogu, čim prej tudi tujci, kvalitetni raziskovalci, profesorji kot gostujoči ali kako drugače. Jaz imam tukaj s seboj – morda kasneje, če bo treba, kaj več lahko povem o [[…]]Ali pa vam citiram pogled enega od mladih slovenskih znanstvenikov, ki je zaposlen v tujini na univerzi in je bil v skupini mladih ljudi tovrstnega profila s strani ministra Žekša povabljen, da v času te naše razprave o tej resoluciji povedo kaj, opišejo svoj pogled na stanje stvari v Sloveniji. Verjemite mi, ocene so zelo kritične in meni so dale zelo misliti in vsem, ki smo se s tem seznanili, gre za, tudi na spletu je dostopno, zato ker [[…]]Mimogrede, tukaj je Aljaž Ule predaval tudi v okviru torkovih jutranjih srečanj Znanje žanje, kjer sicer glede na prejšnje zgražanje nad majhno zasedenostjo v tej dvorani [[…]]Praktično nikoli ni videti predsednika matičnega delovnega telesa za znanost. Je pa tam gospod Milenko Ziherl, gospa Pečanova, gospa Potrata, večinoma, tudi gospod Zorn pride včasih, predsednika pa ni. Ampak nič hudega, važno, da je problem petek popoldan. Tudi jaz nisem bil navdušen, moram priznati, [[nerazumljivo]] , morda pa je globlja ideja predsednika parlamenta o tem in Kolegija, ki je kapaciteta posebne vrste, da bo pa resolucija, ki ni namenjena in jo je pravzaprav zločin zlorabljati za dnevnopolitično diskusijo, v petek popoldne deležna neke bolj relaksirane – z vidika dnevnopolitičnega wrestlinga – debate, očitno račun ni bil popolnoma domišljen. Prej sem že poskušal razložiti, zakaj je ta resolucija zdaj, zakaj je ta časovni razpon, zakaj to ni moja resolucija. Jaz sem samo podpisal se, tako rekoč po dolžnosti, na dokument v različnih fazah in na koncu, ko je šel tudi na Vlado, eno in drugo to velja, seveda sodeloval aktivno pri njenem oblikovanju, poskušal misliti različne interese, ki so se tukaj izražali in ki so v tej sferi neizbežni in jih ni mogoče spraviti na skupni imenovalec stoprocentnega konsenza; najbližje temu, kot sem povedal v predstavitvi mnenj tukaj, je status quo, ki je status quo ravno zato, ker se največ ljudi strinja, da je tako najbolje, ampak ta status quo vemo, to vemo prav vsi, je daleč od tistega, s čimer bi bili lahko zadovoljni. Tukaj je bilo citirano nekaj teh izjav, tudi iz zadnjih dni. Jaz sem jih pogledal, v njih mrgoli netočnosti. Tipično pa je, da skozi te različne izjave govorijo ravno ti diametralno nasprotni interesi. Gospod Grill je citiral eno izjavo iz kroga, na primer, prof. Rastka Močnika – ni naključje, da ni prebral, kdo je pravzaprav podpisnik, pa ni Rastko Močnik –, in je, na primer, po vsebini diametralno nasprotna, izključujoča s tistim, o čemer je govoril njegov poslanski kolega gospod Milenko Ziherl in pa prej gospod Radovan Žerjav, o pomembnosti inovacijske komponente, o povezanosti univerze in gospodarstva. To je tisto, pri čemer v prvi izjavi svarijo in zaradi česar želijo, kot so rekli tukaj, na javni predstavitvi mnenj, ta dokument – gospod Grims, se boste spomnili, bilo je rečeno, jaz sem moral žal takrat iti, so mi povedali, da je treba izkopati jamo, te dokumente dati notri, jih zažgati, posoliti in zasuti. To so ti ljudje, ki so se izrekali na ta dokument, ki jih je danes gospod Grill citiral. In seveda za njih je največja groza slišati to, o čemer je govoril tukaj na primer gospod Žerjav ali pa gospod Milenko Ziherl, pa še kdo drug. To so ti različni interesi in politikantsko je, če se to pravzaprav na enak način, kot če se to operira z mojim odstopom, da se na ta način zato, ker vsak, ki je proti, pride prav, ga bomo tukaj servirali, ne zavedajoč se, da pravzaprav vsebina popolnoma v takšnem kontekstu je irelevantna, podobno kot je bilo pri spremembi zakona o raziskovalni dejavnosti. V prejšnjem mandatu je bila ustanovitelju dana absolutna večina v upravnih odborih, ko smo pa to spremenili, so isti ljudje predlagali, da ustanovitelj sploh nima več predstavnika v upravnih odborih. Na tak način ni mogoče pisati resolucij za deset let, ki, mimogrede, niso napisane kot zadnja resnica, ampak so veliko pozornost [[…]]O tem bom, da ne bom tukaj pravzaprav izčrpal tega časa za to področje, ampak še ob drugi resoluciji, ki je na vrsti, kaj več povedal, o vidiku implementacije, ki je popolnoma neodvisen od osebe ministra, in v tem smislu jaz ne bom imel nobene težave in se z ničemer ne odrekam, da bom še naprej menil, da je ta resolucija kvaliteten dokument, ne zato, ker je nastala v času, ko sem bil jaz minister, ampak zato, ker je nastala na način, na katerega je nastala, ob upoštevanju dejstev, pred katerimi si lahko zatiska oči samo nekdo, ki ne ve, kakšna je realnost danes v Sloveniji in kako težavna bo prihodnost.
Hvala. Besedo ima gospa Potrata. Izvolite.
Hvala za besedo gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, tako je naneslo, da po vašem nastopu vendarle moram tudi še jaz povedati svoje mnenje, ker mi je bila prej dana priložnost govoriti v imenu poslanske skupine. Rada bi najprej uvodoma nekaj stvari povedala v zvezi z nastankom dokumenta in vsem tistim, kar po mnenju nekaterih, zlasti tistih, ki pozivajo k zavrnitvi dokumenta [[…]]Moram svoje stališče povedati, ker je bistveno drugačno od njihove izkušnje. Dokument je nastajal več kot leto. Mnenja, ki ne podpirajo resolucije, pa marsikdaj ne upoštevajo tega, da je dokument od prve različice do te, ki smo jo obravnavali na odboru, doživel spremembe. In navajena sem razpravljati o tistem kar je naša naloga. Torej je marsikaj tistega, kar je koga motilo, že dobilo odziv v dokumentu. Zelo nevarno je, kadar kdo uporablja totalne zaimke vse ali pa nihče, ker to ne drži. Sem bila na javni predstavitvi od začetka do konca, z zelo kratkim časom vmes, ko me ni bilo, ampak moja ugotovitev je taka, da po uvodnem rafalu kritičnih misli na resolucijo, pa vmes kasneje še tudi nekaterih radikalnih stališč, je bilo slišati tudi mnenja, ki so se izrekala v prid resoluciji. Po javni predstavitvi, ki je po moje tekla na nek zelo nenavaden način, da jo je predsednik odbora skušal razvleči še na kak drug dan, kar bi bilo nenavadno, ker bi se to prvič zgodilo, je bilo pa določeno razmeroma dolgo obdobje, v katerem so lahko pošiljali mnenja. Rok 3. maj – seja odbora pa 5. maja – je praktično bil nespodoben glede na poslovnik, ker če bi hoteli pripraviti amandmaje na resolucijo, je bilo to že zamujeno. Toliko glede korektnosti. Je pa razumljivo, zaradi tega ker predsednik odbora niti ni skrival tudi na seji odbora namena, da bi resolucijo umaknili iz obravnave. Meni se taka namera ni zdela potrebna in zato so bili dani tudi nekateri taki čudni poudarki, tudi danes sem slišala: 400 amandmajev. Sem šla po magnetogramu prebrat, preštet, kolikokrat smo glasovali – pa veste, da smo glasovali o amandmajih in o amandmajih na amandmaje in tako naprej. 136-krat smo glasovali. Moji strokovni sodelavci so mi prešteli, da je bilo amandmajev, ki jih je koalicija vložila, 78. Potem so bili še neki amandmaji, ki so bili predlagani kot amandmaji odbora. pa so še nekateri posamezniki vlagali amandmaje kot amandmaje odbora, in tudi študentska organizacija je prinesla šop amandmajev, ki jih pa nihče od poslancev ni posvojil. Torej, nagnjeni smo k pretiravanjem, zato da potrjujemo tezo, ki pa nima stvarne osnove. Zdaj še k tistemu. Z nekom, ki bi ga gospod Grims tudi poznal, če bi hodil na Znanje žanje, sem se pred iztekom časa za vlaganje amandmajev v Mariboru pogovarjala 2 uri in pol. Imel je koncizno napisan tekst, številne pripombe na resoluciji, ampak ko sem ga vprašala, »ali to pomeni, da nasprotujete resolucijama?«, je rekel, »nikar tega ne mislite in nikar tega ne storite. Oba dokumenta sta nujno potrebna. Imam pripombe, ampak saj iz resolucije bodo rasli tudi zakonski teksti in se bo dalo tudi še tisto, ker ni morebiti tako do kraja zapisano…« – ker jaz vidim prednost te resolucije ravno v tem, da je cela vrsta stvari zdaj zapisanih bolj odprto, da tako rečem, ali mehko, tako da se dajo brati kot možnost, ki bo uresničena ali pa tudi ne, do leta 2020, ampak bo morebiti kdaj kasneje uresničena. Tako da jaz sem se imela možnost srečevati s tistimi, ki so dokumentu naklonjeni in s tistimi, ki dokumentu niso naklonjeni. Moram pa priznati, da poznam način razmišljanja akademske sfere in da vem, da je intelektualni dvom odlika, ki si je izobraženci ne pustijo vzeti in da ob tem, ko berejo besedilo, se z besedilom pogovarjajo in tudi izrekajo svoje kritične pripombe. Toliko glede tega, kar je mogoče brati in kar ni mogoče brati. Sama sem resoluciji naklonjena zlasti z dveh zornih kotov, pa mi je všeč, da tako mislijo tudi študenti, ker je Petra Kurinčič na seji odbora rekla, da so se študentje nagibali predvsem k dvema točkama, in sicer dostopnost in kvaliteta študija. Tudi to je povedala, da so bili številni njihovi predlogi upoštevani. In študenti so napovedali tudi to, da bodo zakonodajo natančno spremljali in videli kako, se bodo njihove pripombe upoštevale. Ampak zdaj k tistemu. Poglejte, če govorimo o kakovosti visokošolskega študija, sem vesela, da ta zahteva po kakovosti prihaja predvsem iz študentskih vrst, zato, ker se spomnim, s kakšno muko se je rojevala Nacionalna agencija za kakovost, kako smo šli preko obljub, ki so bile dane in se v prejšnjem mandatu ta agencija sploh ni mogla zgoditi. Spomnite se, kaj vse so rektorji hoteli doseči, na kakšen način so morali tudi akreditacije spremljati ali sprejemati in še marsikaj bi se dalo reči na račun preteklega. In ko govorimo o kakovosti se mi zdi v zvezi s to resolucijo treba opozoriti na to, da vidim poudarek na treh javnih univerzah kot pomembno odločitev zato, ker kakovost v visokošolskih krogih raste počasi. Sama sem delovala na akademiji v Mariboru v začetku, leta 1985 je postala fakulteta, ko sem z nje odhajala je večina ljudi o njej še vedno govorila kot o akademiji. 15 let se v zavesti ljudi ni nič spremenilo. Ko so prihajali diplomanti s te fakultete in so se javljali v službe, ne boste verjeli – kakor smo v severovzhodni Sloveniji zelo privrženi svojemu regionalnemu okolju –, ko so se ravnatelji odločali, koga bodo sprejemali v službo, so raje sprejeli v službo diplomanta iz univerze s tradicijo, s fakultete s tradicijo, kot s tiste, ki je dajala diplomante na novo. Dokler niso spoznali, da imajo diplomanti s pedagoške fakultete bistveno več pedagoških znanj, ki jim olajšuje vstop v pedagoški poklic in so dobri po tej plati. To so stvari, kakovost je treba graditi, na kakovost je treba staviti, in zato se mi zdi ta zahteva, ki gradi na odličnosti v resoluciji, silno pomembna. In jaz pričakujem, tako kot sem v mnenju povedala, da bo verjetno do konca leta 2020 ali morebiti tudi kasneje zraslo spoznanje, da bi pa morebiti bilo dobro imeti tudi raziskovalno univerzo, katere zasnutek bi glede na koncentracijo odličnih raziskovalcev v Inštitutu Jožefa Stefana, lahko že videli. Mi smo vajeni razpravljati o popolnih univerzah klasičnega tipa – to doživljam vedno znova ob razmisleku o mariborski univerzi, česa mariborska univerza nima, da bi lahko bila popolna univerza v tistem klasičnem smislu. Ampak poglejte kaj se nam dogaja, in mislim, da to je tudi vredno razmisleka. Mariborska medicinska fakulteta, ki je bila ustanovljena zato, da bi odpravljala primanjkljaj v diplomantih medicinske stroke – pojdite zdaj pogledat, kam prvi diplomanti medicinske fakultete odhajajo, ste morebiti v enem od javnih medijev to že prebrali. Ne ostajajo v Mariboru in v Sloveniji, ampak odhajajo in ne izrabljajo, izkoristili bodo to možnost o prostem pretoku znanja in pretoku ljudi in bodo iskali zaposlitev tam, kjer so zaposlitvene možnosti po njihovi presoji boljše. In tu pa se mi zdi, da bo potreben velik razmislek, temeljit razmislek. Če imamo slovensko visoko šolstvo, če imamo slovenske javne univerze, v katere investiramo, kako bomo zagotovili, da ne bo beg možganov siromašil tega prostora, hkrati pa ne bomo imeli doliva možganov iz drugih držav, ki bi bogatili ta naš miselni svet in visokošolski prostor s svojim vedenjem. Ne me napak razumeti, nisem proti mobilnosti in proti izmenjavam, ta je nujna, ker marsikdaj se kdo zave šele, kakšne možnosti imamo pri nas za študij, ko gre v tujino. Nedavno sem bila na mednarodni razstavi orhidej v botaničnem vrtu in je dekan biotehniške fakultete povedal: pri mednarodni menjavi študentov iz Slovaške in iz Bavarske niso mogli verjeti kakšen standard imajo naši študenti glede opremljenosti laboratorijev in vsega drugega, da ne govorim tudi o bivanjskem standardu in še kakšnih drugih rečeh, ki jih mi zelo kritično obravnavamo. Zame je torej to vprašanje, kako bomo ravnali s tem kapitalom, ki ga vlagamo, da bomo iz tega kapitala tudi posrkali za boljšo kakovost življenja državljank in državljanov Slovenije in tudi tistih, ki tu z nami bivajo pa niso naši državljani. No, to je tisto, kar bi rada rekla, povezano s kakovostjo in z odličnostjo. Jaz se bojim, da so nekatere, ne bojim, prepričana sem, da so nekatera ravnanja in nekatere odločitve v preteklosti bolj šle v ekstenzivnost po principu, če zdaj šaljivo rečem, bolj logike supermarketov kot univerzitetnega prostora, po tej logiki, da so šle bolj v širino, pa manj razmišljale o tem, da je treba zagotavljati tudi odličnost, o kateri govorim že nekaj časa, odličnost nam je nujno potrebna tudi za utrjevanje identitete in samozavesti. Meni Znanje žanje tako pomaga utrjevati nacionalno samozavest, da sem vesela, da je bil ta program sprožen v tem mandatu. Drugo vprašanje je pa dostopnost. Ravno zaradi dostopnosti sem bolj naklonjena javnemu modelu študija in temu, da se mreža preveč ne raztegne, zaradi tega, ker se mi zdi, da morajo imeti tudi študenti iz drugih delov Slovenije zagotovljeno možnost prihajati v tiste programe, ki so najkakovostnejši, ker bodo edino tako v svojem okolju, v katerega pričakujem, da se bodo vračali, lahko to okolje bogatili. Skrbi me namreč to, da bi bili tisti študentje, ki prihajajo iz manj spodbudnega okolja, prisiljeni študirati v programih, za katere se bo kasneje izkazalo, da so do diplome z njimi pri tistem študiju lahko prišli, nimajo pa s tistimi programi zaposlitvenih možnosti ali morebiti celo niso ti programi konkurenčni s kakšnimi podobnimi programi v drugem okolju. Dostopnost torej pa je lahko zagotovljena s premišljenim sistemom štipendiranja, s premišljenim štipendiranjem drugih spodbud, in zato se mi zdi, da bo treba ravno te stvari natančno spremljati tudi prek proračunskih sredstev in prek drugih dokumentov, ki so nam na voljo in ki jih bo parlament v kakšnem drugem sklicu imel možnost obravnavati in zastavljati tako, da bomo iz njih bogatejši vsi. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod minister. Želite še? Izvolite.
Jaz sem dolžan še nekaj odgovorov, čeprav poslancev, ki so pravzaprav jih naslavljali name, tudi zelo eksplicitno, ta hip ni notri, ampak, kot bi rekel predsednik Vlade: for the record, na zapisnik. Pred tem bi morda še tam, ko sem prej končal, tisti sklop sklenil z eno mislijo, mislim, da zelo pretehtano in vredno upoštevanja. Ne vem, koliko med vami je zasledilo članek dr. Franeta Adama v zadnji Sobotni prilogi. Piše o strategijah, o težavah z resolucijami, o njihovem neuresničevanju in razpravlja, tudi nekaj se izreče o teh resolucijah, sicer se mi zdi, da plačuje na tej točki nekaj davka nekemu resentimentu, ampak, kakor koli že, jaz ne glede na to, generalno vzeto, ko on pravi [[…]]Govorjenje o implementacijskem deficitu, kar se pogosto uporablja [[…]]Torej resolucijo se sprejme, črnilo, metaforično, se ne posuši in zadeva je ad acta in potem čakamo 5 ali pa 10 let, da ugotovimo, da se nič ni uresničilo. Te resolucije so, ampak o tem v nadaljevanju, napisane zelo drugače. On pravi, »tisto kar tepe to državo je, da se vedno poskuša začenjati znova, in v tem smislu imamo opravka s kognitivnim in demokratičnim deficitom«. V enem delu mislim, da so današnje razprave temu zelo pritrdile in to je tisto, kar nas ob vsem skupaj lahko dodatno skrbi. Jaz upam, da bo vendarle prihodnost prinesla zmožnost razmisleka o dolgoročnih vprašanjih brez kratkoročnih računic. Ostane vprašanje o tem, kaj bo, če se uresniči, ali bo to imelo zelo škodljive posledice, če se uresniči eno določilo iz nacionalnega programa, ki govori o omejevanju števila habilitacijskih področij. Danes imamo v Sloveniji opravka z več kot 400 habilitacijskimi področji. Resolucija napotuje na omejitev na ISCED 2, drugo stopnjo ISCED kvalifikacije, kar pomeni 85 habilitacijskih področij. Zakaj je to pomembno in zakaj to ne more imeti slabih posledic? Vi veste, da smo v Sloveniji nagnjeni k temu, da vse razparceliramo na zelo majhne vrtičke, zato da je čim več ljudi glavnih v tistem vrtičku, zelo preprosto povedano. To se nam je zgodilo na habilitacijskih področjih in to je nevzdržno – tudi primerjalno, mednarodno primerjalno nevzdržna situacija. Tako da to ne predstavlja omejitev, to predstavlja prevetritev, to predstavlja konkurenco, o kateri se govori, omogočanje konkurence, in seveda predstavlja pomemben korak k temu, da bomo lahko v kontekstu habilitacij govorili o kvaliteti. Gospod Žerjav je opozoril na en velik problem, na več problemov. Nekateri se dotikajo tudi, morda je bolj izrazito, naslednje resolucije, pa bo tam o tem več govora, ampak tudi na problem sistema financiranja, ki je bil doslej takšen, da je deloval, preprosto povedano, po logiki – več študentov, več denarja. V resnici je tako bilo, do letošnjega leta. Mi smo spremenili uredbo o financiranju visokega šolstva. Financiranje visokega šolstva se, mimogrede, v nasprotju s prej navedenim členom Ustave Republike Slovenije, torej že dvajset let praktično, dogaja na sporen način, z vladno uredbo, ne pa z zakonom, ker ustava napotuje na zakon. Z uredbo bilo urejeno po logiki glavarine. Torej več študentov se vpiše, več študentov konča študij, vmes se lahko seveda določeni parametri, ki vplivajo na kakovost in na vhodu in na izhodu, prilagodijo temu lovu na denar, kot temu sam rečem, ki je seveda za visoko šolstvo nevzdržen in izjemno škodljiv. Doslej so uredbe temeljile na tem ključu. Mi smo letos uredbo spremenili. Ta vidik je marginaliziran. Ni nepomemben, ker seveda ne more se ne upoštevati, tudi koliko je študentov, ne more pa to biti vodilni kriterij. Smo zagotovili večjo stabilnost financiranja visokošolskih ustanov, ki so doživele skozi to desetletje tudi nek razvoj, zagotovili ustrezne prehodne režime za univerze in visokošolske ustanove, ki so v rasti, ki so s krajšo tradicijo, ki še niso razvile celotnega portfelja, če lahko tako rečem, visokošolskih programov, v celoti izenačili javne in zasebne, koncesionirane visokošolske ustanove na tej točki. In v letošnjem letu se ta nov model financiranja na nek način testira, preizkuša, se ga bo skorigiralo in konec letošnjega leta naj bi predvidoma v Državnem zboru sprejemali zakon, končno po dvajsetih letih v skladu z ustavno normo, zakon o financiranju visokega šolstva. To mislim da bo uspelo ne samo zato, ker smo vsebinsko pripravili in pripeljali do točke, ko je to mogoče, ampak tudi zato, ker je k temu v nedavni odločbi sredi aprila pozvalo Ustavno sodišče in je naložilo rok šestih oziroma devetih mesecev, v katerih je to treba narediti. Tako da bo na ta način ta moment, ki je moteč in je bilo pravilno opozorjeno nanj, izgubil pravzaprav ta naboj, ki je doslej povzročal škodo. Gospod Urh je zastavil vprašanje, več vprašanj, pomembnih. Vprašal je: »Ali bo določilo, ki govori o tem, da študent, študentka, ki v nekem razumnem roku ne uspe zaključiti drugostopenjskega bolonjskega študija, ali bo to univerzalno določilo, ali se bo od primera do primera ugotavljalo to situacijo?« V zvezi s tem bi povedal, da je to seveda univerzalno pravilo, vendar vključuje, predvideva presojo posebnih okoliščin, v katerih bi lahko takšna obveznost ne bila upoštevana, zdravstveni ali kakšni drugi razlogi višje sile, karkoli že, kar bi presodile relevantne ustanove kot upoštevanja vredno, da ne bi nekdo po krivici – tudi zdaj je bilo nekaj govora o tem –padel v ta mehanizem. pri čemer ta mehanizem eksplicitno govori o tem, da se to vračanje šolnin v taki situaciji realizira samo in izključno pod pogojem, ko in če taka oseba razpolaga z zadostnimi prihodki, ne pa, da bodo pravzaprav nekomu, ki je na neki stopnji, prvi bolonjski stopnji študija recimo ostal, ni mogel dobiti službe, da bi mu potem, ne vem kaj, zarubili osebno premoženje ali pa ga kakorkoli drugače sankcionirali. Tako da ta mehanizem ni mišljen kot sankcija, ampak kot spodbuda, ki jo potrebujemo, če želimo nasloviti tudi problem osipa, ki ni majhen. Prav tako je gospod Urh opozoril, več je bilo teh opozoril na vprašanje uporabe slovenskega jezika. Jaz bi v zvezi s tem rekel, da tu gre za pomembno vprašanje, da smo mu posvetili precejšnjo pozornost, da je veliko vlogo pri debati o tem imela Slovenska akademija znanosti in umetnosti, posebej njen predsednik dr. Trontelj, da smo formirali skupaj pod vodstvom Slovenske akademije znanosti in umetnosti z rektorsko konferenco in s predstavniki ministrstva, dr. Sorčan sodeluje pri delu te komisije, posebno skupino, ki pripravlja konkretne rešitve; dikcije, ki so v NPVŠ zapisane, so že plod tega premisleka, usklajene tudi z Ministrstvom za kulturo, ki veste, da resorno ima posebej dolžnost paziti na ta vidik, in smo opredelili dikcijo tako, da zagotavlja tiste pogoje, v katerih se ne more zgoditi, da bi slovenski jezik izgubil dimenzijo znanstvenega jezika, strokovnega, ekspertnega jezika in vsega tistega, kar je pomembno, da lahko govorimo o kompletnosti in o živosti jezika. Gospod Grill je očital, da omejujemo doktorski študij na tri leta; to eksplicitno ob tistih 400 amandmajih prej ne drži. Eksplicitno je zdaj omejen na tri leta, NPVŠ pa omogoča njegovo podaljšanje na štiri leta. Poleg tega je bilo precej očitkov prej in tudi nekaj danes o tem, da naj bi se doktorski študij po novem smel izvajati samo na univerzah. To ne drži, tudi v dokumentu ne piše tako. Dokument eksplicitno predvideva, da se lahko izvaja tudi v okviru konzorcijev raziskovalnih ustanov, ki imajo ustrezne kapacitete, tako v smislu raziskovalne opreme, prostorov, predvsem znanstvenih referenc, kapacitet [[…]]In mimogrede, ravno včeraj je, morda v duhu ali pač ne tega dokumenta, ki ga danes tu obravnavamo, bilo podpisano pismo o nameri med štirimi največjimi raziskovalnimi inštituti v Sloveniji – morda zametek tega, o čemer je gospa Potrata govorila, raziskovalna univerza nekoč –: Inštitut Jožef Stefan, ki ima svojo mednarodno podiplomsko šolo, z akademikom Blincem na čelu, Kemijski inštitut, Nacionalni inštitut za biologijo in Znanstveno-raziskovalni center Slovenske akademije znanosti in umetnosti. To se je zgodilo včeraj in ima podlago oziroma bo imelo podlago za nadaljnje korake tudi v tem, o čemer govori ta dokument, pri čemer tudi vsi drugi visokošolski zavodi, ki delujejo v Sloveniji in morda danes izvajajo doktorski študij ali pa si želijo izvajati doktorski študij [[…]]Ker volja ni dovolj, pogoj za to je akreditiran program na agenciji za kakovost ali prej na svetu za visoko šolstvo, pogoj za to pa je, da imaš ustrezno verifikacijo s strani agencije za raziskovalno dejavnost, da imaš raziskovalno skupino, da imaš ljudi, ki pravzaprav so kot raziskovalci kvalificirani, da lahko izvajajo doktorski študij, so mentorji in tako naprej. To ni stvar volje, politične odločitve, »v tem kraju bo tudi ta šola imela doktorski študij«. Doktorski študij je preresna zadeva. In želimo z vsemi dikcijami v tem dokumentu vrniti težo. Kdor želi videti, kakšna je trenutno svetovna debata o doktorskem študiju – ker o marsičem, o čemer tu govorimo, teče debata globalno –, torej spremlja dogodke v Veliki Britaniji pred meseci in jih bo lahko tudi v prihodnjih mesecih, ker je stvar še odprta, ve, da so te stvari, ki se dogajajo v visokošolski sferi, izjemno družbeno pomembne in jim posvečajo še bistveno več pozornosti kot mi, ampak morda bomo glede tega tudi vnaprej se bolj zavedali pomena te sfere. V zadnji številki tako rekoč najuglednejše znanstvene revije Nature je celo poglavje posvečeno vprašanjem doktorskega študija in lahko vam zagotovim, tam pa lahko tudi preverite, da gredo razmišljanja najkompetentnejših ljudi na svetu, ki o tem razmišljajo, natanko v to smer, o kateri govorimo tu. Govorijo o interdisciplinarnosti, o povečanju, združevanju kapacitet, natanko to, o čemer tu postavljamo in kar vidimo kot pomembno zaostritev, če želimo, da bodo doktorati na slovenskih visokošolskih ustanovah imeli primerno težo, da bodo manifestirali tisto odličnost, o kateri je prej gospa Potrata govorila in brez katere bodo še naprej tudi doktorji znanosti ostali brez zaposlitve, kot se danes dogaja. Pa ni krivda samo na njihovi strani, ampak vedno sta za neko enačbo potrebni dve strani. Jaz bi za konec tega samo te ključne točke iz prej omenjenega prispevka doktorja Uleta, ki je naštel nekaj dejavnikov, ki so ključna ovira, da v Sloveniji raziskovalci ne dosegajo tako vrhunskih rezultatov, kot bi jih bili zmožni – z redkimi izjemami, ki navkljub vsemu to zmorejo, ne tako zelo redkimi, kot smo na koncu koncev videli tukaj ob številnih priložnostih v okviru predstavitev, tukaj v Državnem zboru, Znanje žanje –, in zaradi katerih se tudi ne moremo nadejati, preden ne bomo spremenili stvari, da bodo prihajali naši ljudje iz tujine nazaj v Slovenijo, najboljši, najuglednejši, najkompetentnejši. In upam si trditi, da ta dokument v veliki meri – in ljudje, ki so se v tem smislu odzvali, znajo v marsičem temu pritrditi – odgovarja oziroma naslavlja probleme, ki so bili tukaj izpostavljeni. Pod prvo točko on pravi, da so v Sloveniji zaposleni na univerzah pojmovani predvsem kot pedagoški delavci, da za raziskovalno delo pravzaprav niti niso plačani niti nagrajeni in da si morajo celotni delež zaposlitve pokriti s pedagoškimi urami, kar seveda ima v konsekvenci, da nimajo pravega časa za raziskovalno delo in da tisti, ki ne zmorejo pridobiti dovolj ur, dovolj predmetov, skušajo nadomestiti izpad teh prihodkov z raziskovalnim delom, namesto da bi v raziskovalnem delu bili prisotni zaradi kakovosti samega raziskovalnega dela. Potem pravi, da je velik problem v tem dokumentu, ga naslavljamo, da se v Sloveniji doktorandi zaposlijo na istem oddelku, kjer so doktorirali, to je tako imenovani inbriding. Tukaj imamo težave tudi zaradi velikosti, zaradi omejenega števila ustanov in tako naprej. Ampak konkurenca [[…]]Meniti, da je mogoče vzpostaviti konkurenco v pravem besede znotraj Slovenije, je iluzija. Imamo evropski skupni visokošolski prostor, v tem je smisel NAKVIS, v tem je smisel akreditacije, v tem je smisel internacionalizacije, bolonjske reforme, vsega. In konkurenca kruta slovenskemu visokošolskemu sistemu obstaja. In jo predstavljajo univerze in visokošolske ustanove Evrope in celega sveta. In naši najboljši, mnogi izmed njih, ne vsi, ampak mnogi izmed njih se vse pogosteje ozirajo tja in tudi tamkajšnje univerze ozirajo po njih, aktivno. Kajti danes pač velja prizadevanje, spodbujeno z različnimi, tudi državnimi mehanizmi – nekateri z vidika države Slovenije so navedeni v tem dokumentu –, kako privabiti pametne ljudi v svoje okolje. Pa tudi če se potem vrnejo, če odidejo, nekaj pustijo, vizije ostanejo. Ta inbreeding, ta notranja reprodukcija povzroča, da ni pravega prehoda in akademske komunikacije med univerzami, da ni sodelovanja pravega med univerzami in s tem je tudi zaprt prostor, zato da bi prihajali iz tujine ljudje nazaj ali pa iz drugih fakultet, tudi seveda takih situacij manjka, tiste elementarne kritičnosti, ki je potrebna, in samokritičnosti. Tretja točka pravi, da v Sloveniji oddelki na fakulteti niso nagrajeni za uspešno raziskovalno delo in da seveda v tem smislu posamezniki za to niso nagrajeni, niso motivirani, fakultete niso motivirane, da bi angažirali tiste, ki so raziskovalno najbolj uspešni. Tu je govora na tej točki tudi o vprašanju enotnega plačnega sistema. Kajti verjetno nekemu najuspešnejšemu univerzitetniku, raziskovalcu je treba dopustiti neko nagrajevanje za posebne dosežke, ki se jim morda nekdo v nekem drugem poklicu v javnem sektorju ali v državni upravi ne more se niti približati, ker je zunaj, bom rekel horizonta. Ampak sistem znamenite piramide, kot je bil vzpostavljen, ne odgovarja na to vprašanje, ker je pač iz drugega časa. In seveda, naslednja točka, ki se s to povezuje – financiranje, napredovanje zaposlenih v Sloveniji je rigidno. Raziskovalna uspešnost ne pomeni višje plače ali pozicije, uspešnemu raziskovalcu v Sloveniji ni mogoče ponuditi pogojev, tudi, če niso boljši, kot jih ima tam v tujini, vsaj ne tako zelo slabši, kot jih ima tam v tujini, da bi prišel nazaj. In, morda zelo pomembno in aktualno tudi za širšo debato, se navezujem na ocene, ki jih na primer tudi ne dajem samo sam, ampak tudi gospod Žerjav pogosto, o drugi sferi. Tukaj govori o tej sferi: »Akademska kultura v Sloveniji mi deluje konfliktno, hierarhično, neprofesionalno, premalo motivirano. Vse, kar poslušam, je to, kdo je s kom skregan, kdo komu zameri, nagaja, ga onemogoča. Ni enakopravnosti med podrejenimi in nadrejenimi. Nekateri zaposleni med delovnim časom delajo za drugega delodajalca ali honorarno. Raziskovalna sredstva poskušajo uporabiti za osebno rabo, niso sami po sebi motivirani za raziskovalno delo.« Pravi, da v tujini tega pojma "biti skregan" ne poznajo v akademski sferi, razen ko gre za spor o velikih rečeh, o principih, o raziskovalnih dosežkih, o stvareh, ki so substancialne narave, in da je sodelovanje pravzaprav generator napredka, ki pa seveda ni mogoče, če se drug drugega poskuša onemogočati. To je eno razmišljanje enega človeka, ki mislim, da je zelo natančno postavil zrcalo. Pritrdil tem izhodiščem, s katerim smo se lotili tega dokumenta, zaradi katerih nismo popuščali nobenemu lobiju, ki se je v tem času oglasil in želel ohraniti privilegij, do katerega je skozi desetletja prišel in je razumljen že kot samoumeven in brez njega se svet podre. Nekaj tega je bilo tukaj v javni razgrnitvi mnenj slišati. Izhodišča ta je potrdil Svet za visoko šolstvo, potrdil jih je Svet za znanost in tehnologijo, in na podlagi tega je nastala ta resolucija, ki poskuša z neko realistično ambicijo, z nekimi mehanizmi, ki predvidevajo sprotno presojo uresničevanja, korigiranja, ažuriranja, zagotoviti, da bomo čez 9, 10 let, torej v letu 2020 lahko govorili z več optimizma in z več utemeljenega optimizma, ne samo o visokošolski sferi, ampak tudi o prihodnosti te države. Hvala lepa.
Hvala. Zaključili smo splošno razpravo o predlogu resolucije. Prehajamo na razpravo o poglavjih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 19. 5. 2011. V razpravo dajem drugo poglavje in 10 amandmajev Poslanske skupine SDS k temu poglavju. Želi kdo razpravljati o vseh 10 amandmajih? Vidim, da ne. Potem zaključujem razpravo. Končali smo torej z razpravo o amandmajih, o katerih bomo v skladu z časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 24. maja 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O RAZISKOVALNI IN INOVACIJSKI STRATEGIJI SLOVENIJE 2011–2020. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije. Gospod Gregor Golobič, minister za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, izvolite, imate besedo.
Spoštovani predsedujoči podpredsednik Državnega zbora, poslanke, poslanci! Ne bom dolg. Mislim, da smo ob razpravi o nacionalnem programu razvoja visokega šolstva, ki je komplementaren, se dopolnjuje [[…]]Nastajala je istočasno, z roko v roki, tako rekoč, tako v okviru ministrstva kot v okviru javnih razprav bila deležna enake in sočasne obravnave. Mislim, da je bilo marsikaj že povedanega, vendar so določene specifike, zato je prav, da določene stvari tudi izpostavimo. Bilo je omenjeno že pri prejšnji resoluciji, da imamo na tem področju opravka z dolgoročnimi vprašanji in sistemi, ki ne prenašajo revolucionarnih obratov. Veste, da se je ta država znašla pred dvema letoma v zelo nezavidljivi situaciji, iz katere še ni zlezla na način, ki bi vzbujal splošno zadovoljstvo. Razlogi so bili seveda zunanji, razlogi so bili notranji, ne bom govoril tistih kratkoročnih ali o tistih, ki so bili pravzaprav generirani zaradi nekih kratkoročno nedomišljenih ukrepov neke politike, ampak bom govoril o globljih razlogih. In ti razlogi so v tem, da smo v zadnjih dvajsetih letih bistveno premajhno pozornost posvečali vprašanjem inovativnosti, ustvarjalnosti, vprašanjem povezovanja raziskovalne sfere in, bom rekel družbe v celoti, ne samo gospodarstva. Da smo vzdrževali nek sistem kot trdnjavo za sebe, da smo na drugi strani dopuščali, da so ambicije gospodarstva, če govorimo o njem, pa tudi o drugih pomembnih družbenih ustanovah, se lahko razvijale in uresničevale mimo in vzporedno tega sveta, ki mu lahko rečemo svet institucij znanja. Morda najočitnejši kazalec takšnega stanja – in po svetu ga seveda skozi to največ gledajo – je količina sredstev, ki jih neka država skozi proračun, različne mehanizme namenja področju raziskav in razvoja. Mi imamo skozi dvajset let naše države praktično opravka s stagnacijo, z višino sredstev, primerljivo iz časov pred osamosvojitvijo. In ta količina sredstev je znašala ob pričetku našega mandata nekaj manj kot 0,6 % bruto domačega proizvoda. V teh dveh najtrših letih pravzaprav doslej smo uspeli ob soglasju Vlade in ob podpori Državnega zbora, ob vsakokratni proračunski razpravi skozi številne protikrizne ukrepe precej povečati izdatke za to področje; z 0,6 smo prišli v temu trenutku na 0,9 %. Cilj 1%, ki je bil tudi zapisan v nekaterih dokumentih, na podlagi katerih deluje Vlada v letu 2012, bo lahko uresničljiv, če bo proračun za prihodnje leto lahko računal na tista evropska sredstva, ki jih mora Vlada s spremembo operativnih programov še določiti. Kakor koli že, presegli smo evropsko povprečje, ko govorimo o vlaganjih, ki jih namenjamo skupaj, tako javni kot zasebni sektor, čeprav je zasebni v temu času upadel. In v temu smislu smo tudi torej s številnimi ukrepi – centri odličnosti, kompetenčnimi centri, razvojnimi centri slovenskega gospodarstva – poskušali narediti, da to povečanje sredstev, kot je bilo prej upravičeno opozorjeno s strani poslanca Germiča, da so učinkovito naložena. Da torej niso namenjena splošnemu zadovoljevanju potreb, ampak da so fokusirana. Želeli smo združiti potenciale, želeli smo – kasneje bom nekaj povedal, odgovoril na vprašanje lesne, na primer, stroke, o čemer je prej gospod Milenko Ziherl govoril – združiti potenciale raziskovalne sfere, gospodarstva, zato, da bi bili ti učinki čim večji. Vendar, to so ukrepi, to so ad hoc protikrizni ukrepi. Tisto, kar potrebujemo, je vztrajnost, vzdržnost, je sistem, in to je resolucija, raziskovalna, inovacijska resolucija, ki jo imate danes pred seboj. Način, kako narediti tovrstna prizadevanja sistemsko in trajno naravnana, sicer bomo v prihodnjih krizah doživeli usodo [[...]] [[opozorilni znak za konec razprave]] [[...]], kot smo jo v tej, in ki nikogar ni pustila neprizadetega. Hvala lepa.
Hvala. Predlog resolucije je obravnaval Odbor za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku odbora, mag. Branku Grimsu. Izvolite, imate besedo.
Spoštovani, Predlog resolucije o raziskovalni in inovativni strategiji Slovenije za naslednje desetletje je obravnaval Odbor za visoko šolstvo, znanost in tehnološki razvoj na isti dan kot prvo od danes obravnavanih resolucij, kar je tudi logično, saj sta obe dejansko vsebinsko zelo povezani. Tudi kar nekaj razpravljavcev, tako na javni predstavitvi mnenj, kot tudi sicer, vmes, je postavilo vprašanje, zakaj se pravzaprav ne sprejema samo ene resolucije. Pač, tudi ta odločitev je možna, tako da smo obravnavali obe. Pri tej je odbor ravno tako razpolagal z magnetogramom javne predstavitve mnenj, saj se je nanašal na obe resoluciji. Tukaj moram reči, da so bili razpravljavci manj kritični kot pri prvi resoluciji, je bilo tudi več izražene podpore. Na sami seji je bilo, tako kot pri prvi, stanje enako. Glede sprejetih amandmajev pa je bilo sprejetih 7 amandmajev s strani predlagateljev, se pravi Vlade, in vrsta amandmajev, ki so bili predlagani za sejo odbora, od tega tudi štirje s strani predlagatelja SDS. S tem je odbor v drugi fazi obravnave potrdil predlagano resolucijo in predlaga Državnem zboru njen sprejem.
Hvala. V zvezi s tem predlogom resolucije je skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Zato sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Ljubo Germič, ki bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije, prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Še enkrat vsem lep pozdrav! Nastop globalne krize v letu 2008 je v Sloveniji skoraj izničil napredek v gospodarskem in socialnem razvoju v preteklem desetletju. Kriza je razkrila številne strukturne pomanjkljivosti, zlasti, da je rast družbenega bruto proizvoda pri nas preveč odvisna od nizkotehnološke industrije in tradicionalnih storitev, ki omejujejo konkurenčnost gospodarstva. V zaostrenih razmerah se tako mora država pospešeno osredotočiti na doseganje visoke kohezivnosti družbe in dvig konkurenčnosti gospodarstva, ob sočasni konsolidaciji in prestrukturiranju javnih financ. Pri tem moramo graditi na ustvarjalnosti in znanju, ki morata biti temeljni vrednoti in bogastvo Slovenije v prihodnosti. Naše znanje in ustvarjalnost sta edini garant za ohranjanje in dvig življenjskega standarda v Sloveniji, in takšne deklarativna sporočila smo lahko spremljali že več let. Jaz upam in si seveda želim, da bodo takšne deklarativne usmeritve, ki jih je moč slediti tudi skozi resolucijo o raziskovalni in inovacijski strategiji Republike Slovenije, postale tudi konkretna določila v izvršnih dokumentih, kajti vse slabosti našega gospodarskega razvoja in zamujene priložnosti je razgalila gospodarska kriza, in če želimo uresničiti ta deklarativna spoznanja, seveda na ta način morajo slediti temu tudi konkretna dejanja. Za vzpostavitev družbe znanja bo potreben nadaljnji razvoj vseh znanstvenih področij, saj samo odzivanje na aktualne družbene izzive z različnih zornih kotov omogoča celovit pogled in ustrezno delovanje. Na to še posebej opozarjamo, saj smo bili v zadnjem desetletju lahko priča, da je bilo tukaj precej nesorazmerja. Predvsem opozarjamo na to, da naravoslovne in tehnične znanosti pravzaprav niso bile uravnotežene z drugimi znanstvenimi področji. Poleg tega je ključno spodbujati partnerski odnos med znanostjo in njenimi uporabniki, kar omogoča razvoj novih tehnologij, ki so tesno povezane z znanstvenimi spoznanji. V LDS smo prepričani, da je tovrsten korak naprej možen samo z doseganjem znanstvene odličnosti, tako raziskovalcev iz javnih raziskovalnih organizacij, kot iz gospodarstva. In tukaj, posebej opozarjamo, da smo izredno šibki. Spodbujati moramo večje število znanstvenih objav, skupaj s tujimi raziskovalci in seveda posebej še sodelovanje javnih raziskovalnih organizacij in gospodarstva, pri čemer mislimo na skupno oblikovanje patentov, inovacij in izboljšav. Raziskovalna in inovacijska strategija morata spodbujati prenos znanj med javnim raziskovalnim sektorjem in gospodarstvom, saj je le to ob temeljnih raziskavah garant za uspešne aplikativne raziskave, ki bodo zrele za prenos v gospodarstvo, kar nam bo omogočilo preboj med visokotehnološke družbe. Odprtost in povečanje mednarodnega sodelovanja je ključnega pomena, če želimo, da bo ta strategija imela pozitivne učinke na naše gospodarstvo. Izboljšanje javnega sistema financiranja raziskovalne dejavnosti je ključnega pomena. Cilj, ki si ga Slovenija v strategiji zadaja, je 3 % družbenega bruto proizvoda, vloženih v raziskave in razvoj do leta 2020, od tega 1 % iz javnih sredstev. Ambicije Sveta za znanost in tehnologijo so še višje, saj predvideva skupni znesek v višini 3,6 % družbenega bruto proizvoda. Tovrstne alokacije finančnih virov bodo nam končno omogočile povečanje števila razvojnikov, in to ne le v visokošolskih ustanovah in javnih raziskovalnih organizacijah, temveč tudi v gospodarstvu, ki je v Sloveniji trenutno nezadovoljivo nizko. Razvoj raziskovalne infrastrukture in njene učinkovite izrabe je ključnega pomena za prihodnost. Tukaj še posebej opozarjamo na učinkovito izrabo. Ta razvojna infrastruktura pa ne sme biti namenjena zgolj raziskovalcem iz javnega sektorja; mora biti odprta za sodelovanje z gospodarstvom in mednarodnim prostorom. Le to po našem mnenju zagotavlja koristno izrabo sredstev, ki jih nameravamo vložiti v to področje. Predložena raziskovalna in inovacijska strategija Slovenije temelji na strategiji razvoja Slovenije in je zaradi doseganja sinergijskih učinkov v skladu z dokumenti Evropa 2020 in vodilnimi pobudami Evropske unije. Smiselno se navezuje na nacionalni program razvoja visokega šolstva, s katerim se povezuje v tako imenovani trikotnik znanja, ki je v središču strateškega premisleka o nadaljnjem razvoju slovenske in globalne družbe. Pri njegovi pripravi sta bili upoštevani tudi študiji mednarodne skupine strokovnjakov pod okriljem OECD in skupine v okviru odprte metode koordinacije Evropske unije, ki sta v jeseni 2010 proučili slovensko raziskovalno in inovacijsko okolje ter javne politike na teh področjih in na podlagi teh proučitev podali priporočila za njihovo optimizacijo. V Poslanskem klubu LDS pričakujemo, da bo strategija povečala ugled in privlačnost poklica raziskovalcev in raziskovalk, tudi zaradi ugodnih infrastrukturnih in normativnih okoliščin, ki bodo omogočale učinkovito in uspešno izvajanje najzahtevnejših raziskav. V osrčju sistema mora biti človek, saj bomo le z razvojem človeških virov lahko dosegli višjo stopnjo razvitosti. Raziskovalne ustanove bodo imele strateško, finančno in vodstveno avtonomijo, hkrati pa se poveča tudi njihova odgovornost za uresničevanje svojih družbeno pomembnih poslanstev. Država mora postavljati dokončno raziskave in inovacije v središče razvojnih politik in jih ustrezno finančno podpreti. Tako resolucija že v letu 2012 za vlaganje v raziskave in razvoj predvideva 1 % družbenega bruto proizvoda javnih sredstev, do leta 2020 pa 1,5 % družbenega proizvoda. Če seveda bodo ti trendi doseženi, pričakujemo, da lahko doseže Slovenija razvojni preboj. V gospodarskem razvoju pa se mora višja razvitost pokazati v višji tehnološki sestavi gospodarstva v državi in višji dodani vrednosti na zaposlenega zaradi tehnoloških, pa tudi netehnoloških inovacij. Le tako se bo dvignila konkurenčnost gospodarstva, medtem ko bo davčno in podporno okolje spodbudilo nove in višje naložbe podjetij v razvoj ter v nova, zlasti kakovostnejša delovna mesta. V Poslanskem klubu LDS podpiramo večjo avtonomijo raziskovalnih in razvojnih inštitucij pri zaposlovanju in upravljanju človeških virov, saj bodo ob uspešnem dogovoru med udeleženci, raziskovalci posamezne institucije lahko izstopili iz plačnega sistema. Pričakujemo oziroma zahtevamo pa, da vodstva raziskovalnih inštitucij in zaposleni skupaj predlagajo, kako bi lahko v tem primeru uredili plačni sistem in pravice ter dolžnosti zaposlenih, pri čemer je ena od možnosti kolektivna pogodba med javnimi in raziskovalnimi zavodi kot delodajalci in sindikati kot zaposlenimi. Pri tem je lahko sedanja ureditev pravic in odgovornosti izhodišče za nov sistem. V Sloveniji prenos znanja ni urejen celostno. Dejavnosti po večini temeljijo na ad hoc akcijah različnih akterjev. Največ jih je v nekaterih javnih raziskovalnih zavodih in visokošolskih zavodih, medtem ko imajo državne institucije večinoma premalo dejavno vlogo. V Poslanskem klubu LDS od strategije, ki je pred nami, pričakujemo, da bo predstavljala nek okvir, ki bo omogočil takšno ureditev raziskovalno-razvojne dejavnosti v Sloveniji, ki bo optimizirala vse vire, ki jih imamo na voljo. V tej smeri tudi razumemo predlog strategije, ki je pred nami in jo bomo podprli. Ob tem pa moramo opozoriti na kruto realnost, da do sedaj tovrstne strategije v Sloveniji niso dosegale zastavljenih ciljev. Ravno zaradi tega ob podpori te strategije poudarjamo odgovornost Ministrstva za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, da bomo na podlagi danes sprejetih dokumentov zmožni pripraviti tak normativni okvir, ki bo dejansko spodbujalo sodelovanje gospodarstva in javnega sektorja na segmentu razvoja in raziskav, okvir, ki bo stimuliral mednarodno sodelovanje, okvir, ki bo vse pozitivne intence, strategije, o katerih danes govorimo, tudi udejanjil v praksi. Brez tega bo ta dokument zgolj eden v nizu tistih, ki sicer ponujajo pravo strateško usmeritev raziskovalnega in razvojnega sektorja v Sloveniji, ki pa žal nikoli ne zaživi oziroma zaživi le deloma. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bi moral predstaviti, Andrej Magajna, ga ni. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Mirko Brulc. Prosim.
Hvala lepa. Smo še sklepčni, gospod predsednik?
Dokler ne razglasim, da nismo.
Sedaj pa resno. V Poslanski skupini Socialnih demokratov podpiramo Predlog resolucije o raziskovalni in inovacijski strategiji. Prepričani smo namreč, da za njeno udejanjenje, za razliko od prenekaterih drugih dokumentov v preteklosti, obstaja z dejanji podkrepljena politična, predvsem pa proračunska volja. Manko slednje je bil očiten zlasti med leti 2006 in 2008, ko je bil razkorak med deklarativnim in dejanskim največji. Vlaganje javnih sredstev v raziskave in razvoj je namreč v letu 2008 doseglo zgolj polovico vrednosti 1 % BDP, kar je privedlo do opešanja in podhranjenosti znanstvene, inovativne in raziskovalne sfere. A že v letu 2009, pod novo vlado in to v času recesije, je sledilo največje povečanje javnih sredstev za raziskave in razvoj v zadnjih 20 letih. Obseg se je povečal za četrtino odstotka BDP, tako da je ciljani Barcelonski odstotek dosegljiv že v prihodnjem letu. Optimizem je mogoče graditi tudi na drugih izkazih te vlade na področju raziskav in razvoja. V minulih dveh letih je bilo za spodbujanje podjetništva in konkurenčnosti razpisanih skoraj 600 milijonov evrov sredstev. Podprtih je bilo preko 3 tisoč petsto različnih projektov podjetij. Na razpisu za spodbujanje tehnoloških razvojnih projektov je bilo med 191 malih in srednjih podjetij razdeljeno 21 milijonov evrov. Za kompetenčne centre pa je bilo razpisanih 45 milijonov evrov. Jaz pa vsak dan slišim pa berem, pa tudi tukaj v parlamentu, da ta vlada ni nič naredila za razvoj gospodarstva, podjetništva in inovacij. Ta sredstva kažejo, da to ni tako. Predlagana resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji ne predstavlja radikalnega vsebinskega preloma s predhodnico. Potreba po povečanju znanj iz naravoslovja in tehničnih ved, zbliževanje oziroma združevanje raziskovalnih institutov, fleksibilnejše delovanje javnih raziskovalnih zavodov in tesnejša povezanost z gospodarstvom so le nekatere stične točke, ki jih ohranja idejna povezanost obeh dokumentov. To je nenazadnje tudi dokaz, da v Sloveniji v preteklih letih nismo izkoristili normativnih in institucionalnih priložnosti za gospodarsko rast in dvig konkurenčnosti, ki sta sicer rezultat premišljenega vlaganja v raziskave in razvoj. Še več. V prejšnjem mandatu je vlada s spremembami področnega zakona načela temeljni substrat rasti z znanstvenoraziskovalne sfere, to je avtonomijo. S spremembo v sestavi svetov, upravnih odborov, raziskovalnih zavodov je dosegla, da so imeli kot ustanovitelji večino članov sveta ter uveljavila vzvod za politični vpliv. Nedomišljenost smo v tem mandatu odpravili. Drznost strategije pa temelji na nedvoumno izraženih zahtevah po sistemskih spremembah na področju delovnopravne in statusne zakonodaje. Raziskovalcem v javnih raziskovalnih institucijah je namreč treba omogočiti profesionalni napredek, ki naj bo primerljiv z drugimi poklici. To pa je treba doseči z ukrepi, ki ne bodo vodili v destabilizacijo že doseženih ravni pravic. Vzpostavljanje stimulativnega okolja bo tako okrepilo ustvarjalnost in privabilo širši krog domačih in tujih raziskovalcev ter omogočilo dejanski prenos znanja v gospodarstvo. Strategija bolj kot katerikoli dokument do sedaj poudarja tudi druge perspektive, ki so značilne za evropski raziskovalni prostor. Zahteve so: vzpostavitev prvovrstne raziskovalne infrastrukture, dostopne širšemu krogu raziskovalcev, izmenjava znanja med javnim raziskovalnim delom in industrijo in odpiranje slovenskega raziskovalnega prostora v evropski prostor. Na ta način se bo mogoče spopasti s temeljnimi pomanjkljivostmi, na katere nas opozarja OECD in UMAR. To je učinkovitost, ki jo zavirata zlasti administrativna razpršenost in pomanjkanje koordinacije, ter pretirana odvisnost od dejavnosti, temelječih na delovni intenzivnosti. Dodatna vrednost strategije je tudi njena operativnost. Načrt implementacije posameznih ukrepov je podroben, a hkrati dovolj odprt za prilagajanja novim izzivom, ki bodo spremljali resolucijo skozi desetletno obdobje. Socialni demokrati smo prepričani, da resolucija predstavlja ustrezno podlago za kreiranje spodbudnega okolja, ki bo odprto za potrebe gospodarstva in bo močenje integrirano v mednarodni prostor. Dosedanja ravnanja vlade pa nas navdajajo z realnim pričakovanjem, da implementacija ukrepov ne bo zastajala. Kot rečeno, resolucijo bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil mag. Branko Grims. Prosim.
Spoštovani! Pomisleki v zvezi z resolucijo o raziskovalni in inovacijski strategiji so s pravnega vidika enaki kot pri tisti, ki se dotika visokega šolstva in smo jo obravnavali v prejšnji točki. Predlagana je ob koncu mandata, v času očitnega razpadanja koalicije – delno že razpadle –, in vlade, ob napovedanem odhodu ministra, in postavlja se vprašanje, kakšen je dejansko njen namen ali domet. Predgovorniku se je ravnokar tako simpatično zareklo, ko je rekel, »desetletjih obstoja te resolucije«, ampak dejansko bo verjetno šlo za kakšno desetmesečje njenega obstoja v obliki, v kateri bo morda dokončno potrjena, če jo bo koalicija sprejela. Vendar potem se bo zagotovo odprlo vprašanje ureditve celotnega tega področja visokega šolstva in raziskovalne ter inovacijske dejavnosti. Kajti tukaj gre za en zelo med seboj povezan kompleks in iz tega razloga tudi v SDS ocenjujemo, da so tokaj utemeljene tiste pripombe, da bi veljalo ali narediti eno ali pa vsaj resoluciji obravnavati skupaj. Kako zelo sta si v posameznih delih povezani in med seboj soodvisni, bom kasneje predstavil tudi v razpravi. Najprej glede same resolucije. Samo besedilo resolucije je po oceni SDS pripravljeno zagotovo bolje kot resolucija o nacionalnem programu visokega šolstva, predvsem ne vsebuje tistih povsem nesmiselnih – pa ne samo nesmiselnih, za nadaljnji razvoj Slovenije strateško izjemno škodljivih – omejevalnih določb, tako kot jih vsebuje resolucija o nacionalnem programu visokega šolstva, ki jo zaradi tega tudi zavračamo. V primeru resolucije o raziskovalni in inovacijski strategiji pa v SDS ocenjujemo, da v velikem delu bo pravzaprav prav žrtev slabe in politikantske ter za Slovenijo škodljive resolucije o nacionalnem programu visokega šolstva zaradi njenih omejevalnih določb. Poglejte recimo samo en primer, kako sta ti dve resoluciji močno med seboj povezani in kako je ta problematika kompleksna. Resolucija o raziskovalni inovacijski strategiji predvideva sorazmerno velika vlaganja, in sicer tako kadrovska kot finančna v to področje, kar je seveda popolnoma logično in je tudi skladno s slovenskimi nacionalnimi razvojnimi interesi. Toda postavlja se potem vprašanje, od kje bo prišel tisti akademsko izobražen kader, če obenem v resoluciji o nacionalnem programu visokega šolstva vztrajamo pri neživljenjskih omejitvah, ki so za Slovenijo škodljive in so škodljive za raziskovalno inovacijsko dejavnost oziroma sfero v celoti. Zakaj je treba notri vztrajati pri določilu – SDS je predlagala amandma, bil je preglasovan –, da so v Sloveniji natanko tri univerze potrebne? Nobenega racionalnega razloga ni, da bi to vnaprej definirali. Če nekdo želi, če pač se nekje bodisi z javno podporo, s podporo lokalnih skupnosti, kakorkoli že, oblikuje nek nov zametek univerze, naj se dokaže, naj se oblikuje in naj zaživi. Če bo ustrezno deloval, če bo izpolnjeval vse kriterije, ki jih država predpiše – in kriteriji morajo veljati za vse enako, ne glede, ali so javni ali zasebni ali ljubljanski ali nekje regionalni, kakorkoli že –, potem naj pač ta institucija obstaja, ker je njen obstoj zagotovo v interesu. Namreč ko govorimo o raziskovalni inovacijski strategiji, tukaj to težko ločimo povsem spet univerzo recimo od nekih ostalih raziskovalnih inštitucij, ki se ponavadi oblikujejo bodisi v okviru univerze bodisi pri posamezni fakulteti ali v njeni bližini, kajti vsak tak zametek nekje znotraj meja Slovenije pomeni zametek razvoja za tisto področje. Razvoj posameznih fakultet in univerz o tem zelo zelo jasno priča. O tem se lahko prepričate od Ljubljane do Novega mesta, Maribora, do vseh drugih področij, kjer to srečo imajo, da razpolagajo z ustreznimi visokošolskimi institucijami, ki so pomagale soustvarjati razvoj na tistem področju. Ta razvoj je seštevek, je sinergija več učinkov, kajti vsaka taka institucija, bodisi raziskovalna bodisi visokošolska ali še toliko bolj, če sta med seboj povezani, za seboj pripelje visokoizobražene kadre, pripelje kvalitetno znanje in s tem seveda omogoči tudi gospodarstvu na tistem področju novo možnost, novo hitrejši, bolj učinkovit razvoj. S tem pa je seveda omogočen razvoj celotni Sloveniji, vsak del Slovenije je njen sestavni del, razvoj vsakega dela je v interesu Slovenije. Zaradi tega moram reči, da zavračam misel, pravzaprav mislim celo osebno, da je srhljiva, ki je bila prej izrečena ob prejšnji resoluciji s strani enega od razpravljavcev, češ da je treba zavreči misel, kako rabimo tovrstne institucije v vsaki regiji ali pa na vsakem delu Slovenije. Naj zaživijo, naj se dokažejo, naj izpolnjujejo seveda kvalitetne kriterije, ki morajo biti predpisani, dosledno nadzorovani in enaki za vse. Samo to je bistvo, ne pa da se vnaprej mehansko omejuje na neko število ali pa da se piše rešitve, ki so po mojem mnenju z vidika prav v resoluciji o raziskovalni in inovacijski strategiji, pa so zapisane v oni prvi o visokem šolstvu, povsem kontraproduktivne. Naj citiram samo en tovrsten primer. Predvideno je, da lahko doktorski študij izvajajo samo univerze in pa konzorciji raziskovalnih inštitutov. Ja, pa saj bi lahko kar imena notri zapisali; če že pišete točno na določene skupine ljudi, v točno določenih interesih, potem napišite, da gre za ljubljansko in še ve se točno, kateri dve univerzi, in da gre za konzorcij pod vodstvom Inštituta Jožef Stefan. Zakaj pa hudirja ne bi smeli, dajte mi en razumen razlog povedati, če izpolnjujejo vse kvalitetne pogoje, opravljati doktorskega študija tudi posamezni inštituti, tudi če želite sam Inštitut Jožef Stefan ali pa posamezne fakultete, če seveda izpolnjujejo vse tiste kriterije, ki jih država zahteva in morajo biti pač predpisani in ustrezno nadzorovani z njene strani. Kje je racionalen razlog, da se tega ne dovoli? Ga ni. Samo zato, da se zadovoljuje in daje prednost natanko določenim skupinam ljudi in natanko določenim političnim interesom. Ampak to, gospe in gospodje, je v temeljnem nasprotju z interesi države Slovenije. In pade tisti trenutek v pravo luč, ko obravnavamo resolucijo o raziskovalni in inovacijski strategiji. Kajti tisto, kar bo to dejansko povzročilo tako omejevanje, tak skrajno konzervatističen pristop sedanjih vladajočih, ki pomeni celo korak nazaj glede na obstoječe stanje [[…]]Veste, da v anglosaksonskem sistemu tako imenovane schools opravljajo tudi doktorske študije. V Franciji, v frankofonskem sistemu je École nationale, ni nobenega problema, opravlja doktorske študije, pa še bi lahko teh primerov naštevali drugje po svetu. In tudi v Sloveniji so jih že opravljali, uspešno, nobenega primera ni bilo, da bi, vsaj meni ni znan, da bi rekli, da ena inštitucija pa tako slabo zdaj proizvaja te kadre, da je zaradi tega treba ukrepati. In če bi se to izkazalo, ima država že po sedanji ureditvi vse ustrezne podlage, da tudi ustrezno ukrepa. To se pravi, gre zgolj za korak nazaj, ki je izrazito protirazvojno naravnan, je pa seveda tudi izrazito centralistično naravnan in je naravnan v dejansko tisto, kar je po mojem osebnem prepričanju več kot očiten interes, celo ko gre za področje znanosti in inovacij, ko je to najbolj v nasprotju z nacionalnimi interesom države Slovenije, da se vse čim bolj centralizira. Zato se predpiše, da je lahko doktorski študij samo na univerzi ali pa samo v okviru konzorcija raziskovalnih inštitucij in tako dalje. In podobnih neumnosti, ki jih imate v resoluciji o programu visokega šolstva še celo vrsto. Zaradi tega potem seveda ostane v zraku, brez tistih virov, ki bili potrebni za njeno dejansko uresničevanje, resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji. Pri čemer seveda tudi ta ni povsem brez napak. Tisto, kar bi ji bilo mogoče v temelju očitati, je predvsem premalo poguma njenih predlagateljev za posamezne rešitve, da bi si cilje postavili više in seveda potem storili vse kar bi bilo mogoče, da bi jih tudi dosegli. Ampak glede na škodljive rešitve v prvi od predlaganih resolucij je na nek način logično, da so potem tudi pričakovanja in cilji v drugi resoluciji postavljeni nižje kot bi lahko bili ker je prva resolucija ovira za izvajanje druge. S strani SDS opozarjamo, da bi bilo treba pri inovativnih podjetjih kot kriterij postaviti tudi število zaposlenih v visokotehnoloških makro in mikropodjetjih. Zelo zanimivo je, da te rešitve do zdaj ni. In še na nekaj opozarjamo in predlagamo tudi ustrezen amandma; čeprav se zdi, da gre za zgolj področje raziskovalne in inovacijske strategije, zgolj za področje znanosti v tistem najbolj, recimo, akademskem, visokem smislu, pa temu v resnici ni tako. Inovativnost oziroma inovacijska strategija obsega zelo širok spekter, če ga pogledamo v celoti, in en velik problem, ki ga pa nima samo Slovenija, to je žal kar evropski problem, je, da velikokrat dobre ideje nimajo potem ustrezne podjetniške implementacije, če bi temu tako rekli. Enostavno nimajo ljudje privzgojenih podjetniških vrednot niti podjetniških navad, ki bi jih pridobili v šolskem sistemu za to, da bi zmogli bodisi pogum bodisi znanje, da bi posamezne ideje spravili tudi v življenje, pa ne glede na to, na kateri ravni so, ali gre za inovacijo na nekem nižjem nivoju ali pa za najvišji nivo znanosti. Iz tega razloga tudi predlagamo, da bi v to strategijo zapisali kot enega od ciljev tudi uvedbo predmeta osnove podjetništva v srednje šole. Kajti trdno smo prepričani, da je podjetniško treba na organiziran in sistematičen način privzgajati že na nivoju srednješolskega izobraževanja. Gre za to, da je treba tudi na ta način novim generacijam dati tiste vrednote, ki so nujno potrebne za uspeh v današnjem modernem, kompetitivnem svetu, kjer tudi najboljše ideje izkoristi žal nekdo drug, morda tudi povsem nekje na neki drugi celini – praviloma so Američani pri tem izjemno uspešni zaradi tega, ker smo Evropejci, ko gre za podjetniško žilico, nekoliko manj do zdaj bili srečne roke, kot pa drugi konkurenti znotraj globalnega sveta. Pri koncu te obrazložitve pa dovolite še nekaj opomb. Namreč, prej je bilo kar nekaj pripomb, ki se dotikajo dejansko obeh teh resolucij, pa bi veljalo na nek način na to opozoriti. Če govorimo o znanosti, ustvarjalnosti, inovativnosti – kot v danem primeru s to resolucijo pač želimo doseči –, potem je treba vedeti, da je za to nujno ustvariti ustrezne pogoje. In sicer, da ni ravno pretirano dober argument, tako kot je bil prej s strani ministra v enem trenutku predstavljen, ko se reče, »mi šolamo, ti ljudje pa delajo potem nekje v tujini«, pri čemer takrat sploh ni šlo za akademsko raven, ampak je šlo v bistvu za srednješolsko oziroma višješolsko raven izobraževanja. Ampak enako bi lahko veljalo tudi za marsikateri univerzitetni študij. Namreč, v danem primeru je seveda treba biti realen in je treba ljudem dati ustrezne pogoje, pri čemer morda niti plača ni tako zelo na prvem mestu. Gre za to, da je raziskovalna in inovacijska strategija, še enkrat poudarjam, mnogo širši pojem, kot se zdi na prvi pogled. Treba je ustvariti namreč ne samo spremembo družbenih vrednost, ampak tudi s konkretnimi dejanji ustrezne pogoje, ustrezen okvir za to, da se to pospešuje. Kako je s tem v praksi? Joj [[…]]Če pogledamo samo en primer. Če smo bili samo še 3 leta nazaj, še celo 2 leti nazaj povsem na vrhu pri razvoju širokopasovnih povezav znotraj države Slovenije, prosim pojdite pogledat na internet, pa boste videli kako zelo so nas prehitele nekatere druge države. Žal tudi nekatere države, ki smo jih v preteklosti gledali dostikrat malo bolj od zgoraj, češ, mi smo bistveno bolj razviti, bolj uspešni, bolj inovativni. Danes so pred nami po teh kriterijih, recimo elektronskih širokopasovnih povezav, če hočete, Slovaki, pa še mnoge druge države, da jih ne bom vseh našteval. Medtem ko sedanje ministrstvo, ki pokriva prav to področje, se je zapletlo v neke medsebojne tožbe; po eni strani ministrstvo grozi občinam, in to prav tistim v najbolj izpostavljenih, občutljivih in razvoja najbolj potrebnih regijah, kot so obmejne, recimo severno Primorska, Koroška, Bela Krajina, s tožbami, po drugi strani občine grozijo ministrstvu s tožbami nazaj. Skratka zadeva, ki zagotovo ni v razvojnem interesu. Treba je pa opozoriti, ko danes obravnavamo raziskovalno in inovacijsko strategijo – saj očitno glede na nekatere izjave spoštovanih poslank in poslancev iz koalicije niti ne razumejo, za kaj gre –, da je tudi to pogoj za razvoj določenih dejavnosti, za implementacijo, če želite, te resolucije, in seveda za to, da se Slovenija kot celota hitreje razvija. Ob tem je spet enako vprašanje, kot smo ga postavili tudi na začetku. Minister je prej dejal, »ja saj ni potem bistveno kdo bo resolucijo izvajal, to je širše; ko je resolucija sprejeta, minister z njenim uresničevanjem ne bo praktično nič več imel«. Tako je bilo rečeno. To seveda ne drži, še daleč od tega. Prvo kar je treba, je treba resolucijo preliti v zakonodajo, to se pravi, kdo predlaga ustrezne zakone, najprej minister, na njegov predlog jih potem obravnava Vlada, sledijo podzakonski akti in seveda ves čas morajo biti na dnevnem redu ustrezni ukrepi, ki uresničujejo posamezno strategijo. Danes obravnavamo strategijo, ki jo predlaga minister, ki je hkrati napovedal svoj odstop. O resnosti tovrstnega početja najbrž nima smisla kaj preveč nadaljevati. Sam minister je dejal, da zagovarja obe resoluciji danes posthumno, potem bi z nekoliko hudomušnosti lahko rekli, da verjetno je tista iznenadna podpora v znanstveni sferi ali v njenem delu bila iz pietete. Ampak, če se povrnemo k bolj resnim stvarem, je tukaj treba opozoriti še na nekatere pomanjkljivosti, ki jih cela ta zadeva, tako kot je zastavljena, prinaša. Prvo kar je treba poudariti je, da vnaša vsaka tovrstna rešitev pravzaprav en problem. Problem, ker ga je treba v načrtovanju posamezne institucije vgraditi v dolgoročne načrte. Nobena od teh institucij, o katerih danes govorimo, se ne razvije od včeraj na jutri, ampak gre za dolgotrajen proces, ki je na nek način naraven razvoj. Kot primer: ustanovi se nek zametek fakultete, fakulteta zaživi, se dobro oblikuje, opravlja doktorski študij, s tem ustvari neko kritično maso, to lahko razširi še na druge programe, dovolj tega zagona, ko se poveže med seboj več fakultet, omogoči kasneje ustanovitev celotne univerze. To je normalen razvoj, ta normalen razvoj je tu umetno, načrtno, naklepno presekan z resolucijo o nacionalnem programu visokega šolstva, ki to izrecno preprečuje oziroma napoveduje njeno preprečevanje. Kajti treba je ponovno povedati, da gre tukaj za določitev politike. Takšna politika, ki je omejevalna, ki je škodljiva, ne zasluži nobene podpore. Sicer pa njene rezultate opazujemo na lastni koži, zdaj že zelo dolgo. Njeni akterji pa bodo njene rezultate preizkusili na referendumih 5. junija – toliko za tiste, ki zdaj tam veselo klepetajo. Še to – zakaj je, kako je mogoče, da je vse v zvezi s tema dvema resolucijama, ki se dotikata tako pomembnega področja, spravljeno v petek popoldne, na kar so že opozorili posamezni govorci. Predsednik Državnega zbora je prej dejal: »Gre za dan kot vsak drug, je ravno tako dober dan.« Ja, saj, če bi to čisto verjeli, potem bi se samo postavilo vprašanje, zakaj po navadi v petek popoldne obravnavamo natanko tiste predloge, ki jih postavi SDS, ki jih potem zavržete z levo roko. To seveda kakšnega velikega upanja v resnost tovrstnih predlogov, kot sta tudi ti dve resoluciji, ravno ne daje. Tisto, kar pa še manj daje upanje, da bo dejansko kaj koristnega iz teh dveh resolucij, pa je ravnanje celotne koalicije, ki v tem trenutku tudi z veseljem pričakuje odhod ministra, ki pa, to je treba reči, je zagotovo uspel zagotoviti, da so se sredstva za to področje v proračunu v minulih dveh letih povečevala. Iz tega razloga je vprašanje, kaj je pravzaprav dejanski cilj vlade in vladajočih, ko gre za vprašanje razvoja, raziskovalne in inovacijske strategije Slovenije. Znova lahko v SDS opozarjamo samo, da morajo šteti dejanja in ne besede. V danem primeru resolucije pravzaprav ne pomenijo skoraj nič. Gre za potrditev določene politike, o čemer pa bomo lahko sodili šele potem, ko bomo videli, kaj bo na tej osnovi sprejeto v obliki posameznih aktov oziroma konkretnih dejanj. Zaenkrat pa stanje, ko gre za uresničevanje posameznih od teh ciljev, pač ne daje posebno velikega upanja, saj je očitno, da je zelo veliko odpora, tudi strahu, če želite, pred konkurenco na kateremkoli področju. Ob tem pa je treba še enkrat poudariti, da samo konkurenca na kateremkoli področju, tudi področju, ko gre za znanstvenoraziskovalne dejavnosti, če želite inovacije, samo konkurenca na dolgi rok spodbuja in jamči kvaliteto. Vsa zgodovina dokazuje, da je prav odprtost, izpostavljenost konkurenci tisti ključni motivacijski pogoj, ki je potreben za to, da pridejo nove ideje, da se uveljavijo, bodisi znotraj znanosti bodisi znotraj podjetništva, da se uresničijo, da zaživijo in da s tem omogočijo napredek človeštva kot celote. V danem primeru naj recimo omenim, da smo kot poseben kazalnik predlagali tudi bilateralne znanstvene projekte, pa to ni bilo sprejeto, to že zelo težko razumemo, vendar gre za sodelovanje Slovenije znotraj Evrope in tudi znotraj celotnega razvitega demokratičnega sveta, kjer slovenska znanost zagotovo zasluži in ima ustrezno mesto. Toda tisto, kar želimo ustvarjati, in v SDS smo o tem trdno prepričani, je to, da ustvarimo pogoje za to, da pritegnemo najboljše v Sloveniji, in ne zato, da smo predvsem vir za odhod najboljših strokovnjakov na delo v tujino. Prej je bilo omenjeno, »ja, lahko da je kakšen tak primer tudi, da je kdo od uglednih slovenskih strokovnjakov v tujini«. Žal vam moram povedati, da je takšnih primerov zelo veliko in segajo v izjemno širok spekter znanstvene dejavnosti, univerz, raziskovalne pač sfere ali pa, če želite, tudi s področja inovacij. Tega je kolikor želite, sega tja od srčne kirurgije, kjer poznam primere, ko so ljudje že zdavnaj odšli v ZDA, sega do področja epidemiologije, pa drugih področij medicine – tudi osebno poznam primere, nekateri so žal pred pol leta odšli v tujino, nekateri tudi to pripravljajo –, sega pa potem tja, če želite, do podjetništva in inovativne dejavnosti, kamor sam osebno vidim tudi napovedane selitve nekaterih najuspešnejših podjetnikov iz Slovenije v tujino. Ne glede na to, da vsaj eden od teh napoveduje, da bo razvojni del obdržal v Sloveniji, je treba vedeti, da vsak podjetnik sledi zniževanju stroškov in prej ali slej bo zagotovo, če se bo celotno podjetje, celotna proizvodnja preselila nekam v tujino, v danem primeru gre za Italijo, bo verjetno sledila tudi selitev vseh ostalih. In takrat se bomo spraševali, kje je zdaj ta naša silna resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije. Zaradi tega v SDS opozarjamo: gre samo za posamezne rešitve, ne gre za to, da bi posamezno resolucijo lahko obravnavali posebej, ampak je treba to področje in obe resoluciji obravnavati kot celoto. Iz tega razloga tudi pri predlogu resolucije o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije opozarjamo, da je sicer v nekaterih delih dobro zasnovana resolucija vnaprej razvrednotena s slabo pripravljeno in razvojno škodljivo resolucijo nacionalnem programu visokega šolstva za naslednje desetletje. Iz tega razloga se bomo tudi pri glasovanju vzdržali.
Hvala lepa. Stališče poslanske skuine Zares bo predstavil Franco Juri.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegi in kolegice! Vas bom skušal gledati, ko bom govoril, tako da ne bi v prazno stalno predaval. Ne vem še, če je prednost, čast ali božja kazen to, da sledim vedno istemu predgovorniku, ampak dejstvo je, da, seveda je čast, saj to je bilo implicitno rečeno. Dejstvo je, da imamo v Sloveniji veliko univerz, sicer se imenujejo ljudske univerze, kjer bi lahko predavali bolj učinkovito kot v Državnem zboru in bi morda koga še uspeli prepričati. Resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije zagotovo predstavlja korak v pravo smer, saj gre za dokument, ki je za razliko od preteklih tovrstnih petletnih programov dolgoročen, saj se nanaša na naslednje desetletno obdobje 2011-2020. Torej ni stvar, ki bi bila vezana na enega ministra, ne glede na to, ali bo trajal njegov mandat še en mesec ali nekaj dni ali še nekaj let. O tej resoluciji bomo glasovali v Državnem zboru in ko bo dobila večino glasov bo legitimna resolucija tega Državnega zbora, ne samo te vlade in torej je precej nerelevantno in relativno, kdo bo minister, ki bo izvajal tiste ukrepe, ki bodo nastajali v okviru te strategije. Resolucija postavlja merljive cilje ter jih povezuje z uresničljivimi in učinkovitimi ukrepi ter zagotavlja sprotno spremljanje njihovega uresničevanja. Kot osnovni strateški cilj si RRISS postavlja izgradnjo celovitega inovacijskega sistema s konkurenčnim gospodarstvom z visoko dodano vrednostjo. Doseganje tega cilja mora nedvomno predstavljati pomemben izziv za vse nas. Če smo v preteklih letih svoje aktivnosti usmerili predvsem v krepitev razvojne aktivnosti slovenskih podjetij, pa je ključna naloga za naslednja leta krepitev konkurenčnosti poslovnega okolja. Cilj RRISS je ustvariti takšno poslovno okolje, v katerem se bodo dobro počutila tako domača kot tudi tuja inovativna, kreativna, razvojno naravnana in družbeno odgovorna podjetja, ki so in bodo sposobna ustvarjati visoko dodano vrednost in kakovostna delovna mesta. Poslovno jedro za zagotavljanje gospodarske rasti, ki naj bo seveda zanesljivo trajnostno naravnana, torej okolju in zdravju ljudi prijazna, so inovacije. Zato je pomembno, da te dobijo podporo pri njihovi konverziji v konkurenčne produkte ali storitve z visoko dodano vrednostjo. Potrebujemo podjetnika in podjetništvo, ki inovacijo spremeni v komercialno zanimiv proizvod z namenom, da na trgu doseže pravo vrednost. Prav tako RRISS vodi k uravnoteženju vrednotenja bazičnih in aplikativnih raziskav. Pri tem gre za povsem preprosto motivacijsko shemo in sicer, da zdrava in trajnostna ekonomija svoj uspeh meri tudi s prispevkom, ki ga ima posamezni raziskovalni dosežek za gospodarsko uspešnost podjetja ali države. RRISS spodbuja razvojnoraziskovalne aktivnosti v gospodarstvu in spodbuja nastajanje novih inovativnih podjetij. Izpostavlja odprte inovacije in spodbuja povezovanje podjetnikov v mreže, saj zapiranje po posameznih podjetjih ne prinaša učinkovitega izkoriščanja podjetniških in inovacijskih možnosti. To je še posebno pomembno za mala in srednje velika podjetja. Posodobiti je treba sedanjo mrežo podpornih institucij – to so tehnološki parki, inkubatorji, grozdi in tehnološke mreže – in z njihovo celovitostjo omogočiti uporabnikom večjo preglednost in boljši dostop do storitev v podporo uvajanju novih poslovnih modelov in spodbujanju mednarodnega povezovanja. RRISS določa način za uresničevanje teh ciljev. In če gledamo primerjalno, dejansko bomo našli Sloveniji primerljiva okolja, ki že danes namenjajo čez 4,6 % GDP prav inovacijam in raziskovanjem. Pa seveda aplikacij tudi, vsega tega raziskovanja k ustvarjanju boljšega, kvalitetnejšega gospodarstva. Posledica trenutno razdrobljenega sistema upravljanja področja raziskav in inovacij je neusklajenost politik in pristojnosti ter podvajanje instrumentov. Delovanje javnih podpornih in izvajalskih institucij je neučinkovito in neoptimalno, zato med drugim RRISS išče rešitev tudi v reorganizaciji in prestrukturiranju Javne agencije Republike Slovenije za podjetništvo in tuje investicije, tako imenovani JAPTI, in Javne agencije za tehnološki razvoj TIA. Le na ta način bo odpravljeno podvajanje pri pripravi in izvajanju razvojnih politik ter zagotovljena večja učinkovitost delovanja. Učinkovitost in kakovost delovanja vseh podpornih in izvajalskih institucij bo vrednotena na podlagi merljivih kazalnikov, kar bo zagotavljalo transparentnost, strokovnost in etičnost. Učinkovitost izvajanja posameznih javnih nalog bo preverjena tako s strokovnega kot tudi stroškovnega vidika. Danes si ne moremo več privoščiti strategij, ki jih ne bi bili pripravljeni tudi izvesti, zato RRISS zavezuje pristojne institucije k preverjanju uspešnega izvajanja zastavljenih ciljev. Verjamem, da bo resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije pomagala k formulaciji politike, ki bo vodila slovensko družbo dolgoročno in na ta način zagotovila ne samo izhod iz trenutne krize, ampak tudi prehod v novejši, bolj kompleten razvoj. Zato upam in pričakujem, da bomo le-to danes oziroma, ko bomo glasovali, tudi sprejeli in nato jo začeli uspešno izvajati. Poslanska skupina Zares bo resolucijo seveda podprla.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil, mag. Radovan Žerjav. Prosim.
Hvala za besedo. Resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji je strateški dokument, ki ga v naši državi nujno potrebujemo, če želimo v največji meri izkoristiti naš inovativni potencial in izboljšati konkurenčnost našega gospodarstva. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke se zavedamo, da je visoka dodana vrednost eden izmed ključnih elementov blaginje in boljše konkurenčnosti države. Visoko dodano vrednost pa je mogoče doseči le z ustreznim spodbujanjem raziskovalne dejavnosti, ki pa nikakor ne sme biti sama sebi namen, pač pa se mora uspešno integrirati v gospodarstvo. Že na javni predstavitvi mnenj o obravnavi resolucije sem izpostavil problematiko, ki se po mojem mnenju in tudi mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke zdi ključna za oblikovanje učinkovitega razvojno usmerjenega gospodarstva. To je razmerje števila raziskovalcev, zaposlenih v javnih raziskovalnih organizacijah in števila raziskovalcev, zaposlenih v gospodarstvu. Pri nas je to razmerje približno 1 proti 1,3, medtem ko je v državah, po katerih se tako radi zgledujemo, to razmerje bistveno drugačno. Na primer v Avstriji: 1 proti 15 v korist gospodarstva, kar pomeni, da je na vsakega zaposlenega raziskovalca v javnem inštitutu v gospodarstvu zaposlenih 15 raziskovalcev. V Nemčiji je razmerje sicer nižje, približno 1 proti 4, kar pa je kljub vsemu trikrat več kot pri nas. Jasno je tudi dokazano, da je višina dodane vrednosti na zaposlenega v največji meri odvisna od števila zaposlenih raziskovalcev v gospodarstvu. V Avstriji znaša dodana vrednost na zaposlenega približno 76 tisoč evrov, v Nemčiji približno 77 tisoč, posebej pa velja omeniti tudi Švico, ki ima pri dodani vrednosti 86 tisoč evrov na zaposlenega – v gospodarstvu je zaposlenih kar 49-krat več raziskovalcev kot v javnih inštitutih. Žal Slovenija s tovrstno koncentracijo raziskovanja, ki je usmerjena pretežno na javne raziskovalne organizacije, niti približno ne more konkurirati najrazvitejšim, saj dodana vrednost na zaposlenega pri nas znaša le okoli približno 30 tisoč evrov na zaposlenega. Iz tega velja zaključiti, da ni pomembno, koliko raziskovalcev je zaposlenih v javnih raziskovalnih organizacijah, pomembno je število raziskovalcev v gospodarstvu, saj je to edini garant za višjo dodano vrednost, iz katere nato lahko izhaja v višje plače, zmanjšana brezposelnost in višji nivo kvalitete življenja. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pozdravljamo usmeritev resolucije, ki zvišuje delež javnih sredstev, namenjen za raziskave in razvoj v gospodarstvu in predvideva najmanj 60 % javnih sredstev za raziskave in razvoj aplikativnih projektov v gospodarstvu, medtem, ko je sedaj ta odstotek med 30 in 40 odstotki. Zavedamo se namreč, da je za gospodarski razvoj države ključnega pomena vlaganje v raziskave in razvoj v samem gospodarstvu. Država sama pa je dolžna zagotoviti okolje, ki bo spodbujalo podjetje k povečanju izdatkov za raziskave in razvoj. Tukaj imam v mislih predvsem večje davčne olajšave za vlaganje v raziskave in razvoj, saj imajo tovrstni ukrepi dokazano pozitiven multiplikativen vpliv na gospodarstvo. Ni odveč poudariti, da je katastrofalno slaba uvrstitev Slovenije na lestvice konkurenčnosti, ki jo je opravil švicarski inštitut za razvoj menedžmenta, resno opozorilo, da je na področju konkurenčnosti treba nekaj storiti. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke že dolgo opozarjamo na dolgotrajne administrativne postopke, ki potencialne tuje investitorje, tudi tiste, ki so pripravljeni vlagati v visokotehnološke panoge, dobesedno odganja iz Slovenije. To se ne sme dogajati, še najmanj pa ne v trenutni situaciji, ko je vsaka investicija še kako potrebna. Opozarjamo, da zgolj pospešeno vlaganje v raziskave in razvoj ne more izboljšati konkurenčnosti, pač pa je za to potrebno tudi skrajšanje določenih upravnih postopkov in spremembe na področju delovne zakonodaje. Je pa usmerjenost v bolj inovativno gospodarstvo, ki ga prinaša resolucija, eden izmed najpomembnejših korakov k izboljšanju konkurenčnosti, kar pa vsekakor ne sme biti zadnje. V Poslanski skupni Slovenske ljudske stranke nimamo zadržkov, da omenjene resolucije ne bi podprli, saj se zavedamo, da lahko s podporo inovativnosti lahko pomembno pripomoremo k izboljšanju konkurenčnosti in s tem ohranitvi relativne blaginje pri nas. Vendar, kot smo že pri prejšnji točki poudarili, so ključni izvršilni ukrepi, ki bodo prihajali in izhajali iz te resolucije, ter hitrost izvajanja teh ukrepov. Zato je po našem mnenju treba vse sile usmeriti predvsem v njihovo uspešno izvajanje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava o predlogu resolucije. prvi se je javil minister za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, Gregor Golobič.
Res sem se javil, ne bom zelo dolg v temu trenutku. Poglejte, tukaj je bilo govora spet zelo veliko o nacionalnem programu razvoja visokega šolstva. Prej je nekaterim zmanjkalo časa pri prejšnji resoluciji in so tukaj izkoristili priložnost, da ponavljajo nekatere trditve, ki ne držijo. Ne držijo na področju visokega šolstva in ne držijo na tem področju. Rečeno je bilo, da je bil podan s strani poslanca Grimsa amandma, da bi med kazalnike uvrstili tudi na primer število bilateralnih projektov. Sliši se v redu, ni sporno samo po sebi, kar precejšnje število pomembnih kazalnikov je notri navedeno, ampak vsebuje neko sporočilo, ki ga je treba imeti v mislih. Namreč, če govorimo o številu – in amandma se nanaša na število bilateralnih projektov –, smo spet se osredotočili na količino. Na to, koliko jih je, ne pa kako so temeljni, koliko so obsežni, koliko so temeljiti, koliko povezujejo tisto, kar imamo, ne pa drobijo. In to je nekaj, česar gospod Grims seveda noče razumeti in kjer si na primer zlahka očitno predstavlja, da je na primer oseminosemdeset univerz, kot jih deluje v Romuniji, znamenje konkurence in kakovosti. In podobno na temu področju. Jaz sem prej na začetku referiral na izvajanje gospoda Milenka Ziherla ob prejšnji resoluciji, ko je govoril o problemu slovenskega lesarstva, ki ima potencial, imamo surovine, imamo tradicijo, tudi znanje, vendar se dogaja masovno izvažanje surovine in uvažanje, bom rekel, izdelkov z neko dodano vrednostjo iz sosednjih držav nazaj. To pogosto slišimo in nekaj resnice je tudi v tem. Vendar problem je spet v popolni razpršenosti, razdrobljenosti, nepovezanosti. Mi smo z nekaterimi ukrepi--- In kot sem prej rekel, ti ad hoc ukrepi, ki so bili izvedeni v temu mandatu, žal šele v temu mandatu, so naravnani natanko v to smer povezovanja, združevanja kapacitet potencialov, in ta RRISS daje pravzaprav sistemski okvir, da se bo tovrstna politika nadaljevala. Namreč center odličnosti PoliMaT, tukaj se je predstavil v okviru Znanje žanje, vključuje tudi slovensko lesno industrijo. Z zelo naprednimi produkti – Gozdno gospodarstvo Pivka je vključena, edino oni imajo skupaj z institucijami znanja – so razvili, bom rekel prišli do nečesa, kar poimenujejo utekočinjen les, in tako naprej. In druge pomembne inovacije, tudi patentni so že tu, vendar, morali so se povezati in strniti. Ravno tako je na zadnjem razpisu Ministrstva za gospodarstvo, razvojni centri slovenski gospodarstva, kjer je namenjenih sto petinosemdeset milijonov evrov sredstev, eden od teh, ne spet preštevilnih centrov, namenjen ravno integraciji slovenske lesne industrije. To je način. Skratka ne spet število, ne drobiti vsakemu nekaj, nikomur nič, ampak povezovati, integrirati, združiti kapacitete. Ker kot je bilo prej rečeno v enem drugem primeru, ne pa razumljeno s strani gospoda Grimsa, da je treba to misel imeti, ko o vsem govoriš, v glavi: ne živimo v izolirani državi. Ne ustvarjamo konkurenco drug drugemu, naša konkurenca je preko meje v smislu univerz, visokih šol, raziskovalnih institucij in seveda gospodarskih družb. V tem smislu ta dokument namenja veliko pozornost tudi infrastrukturi, raziskovalni infrastrukturi. Tudi je bil po dolgih letih narejen na tem področju pomemben premik že na podlagi javnega poziva vključevanja vseh akterjev zainteresiranih tako iz gospodarstva: iz raziskovalne sfere je bil narejen načrt, nacionalni načrt razvoja vlaganj v raziskovalno infrastrukturo, in spet skozi ta proces, demokratičen, kolikor je le mogoče, in strokovno utemeljen, smo prišli do definicije nekaterih področij, kjer imamo zmogljivosti, da dosežemo preboje, ki bodo šteli v evropskem in globalnem merilu. Vsega si ne moremo več privoščiti na vseh področjih. Dejstvo pa je, in to je pomemben vidik, da ti ukrepi, ki smo jih izvedli, so predstavljali tudi počrpanje vseh evropskih sredstev, ki so bila za ta namen na voljo. Tako na področju razvojnih spodbud Ministrstva za gospodarstvo kot na področju tehnološkega razvoja in posebnih investicij v projekte na področju znanosti, kot so bili centri odličnosti ali pa kompetenčni centri, smo vsa evropska sredstva že uspeli počrpati. Nadaljevanje teh instrumentov bo odvisno od sprememb operativnih programov, ki bodo morali biti dogovorjeni v Sloveniji, in to v kratkem času, potem verificirani ponovno v Bruslju in šele potem bo mogoče ta sredstva črpati. Tudi za izgradnjo prej omenjenih širokopasovnih povezav. In kar je pomembno dodati, razdelitev teh sredstev [[…]]Ko se je za finančno perspektivo 2007- 2013, to, v kateri smo danes, o črpanju znotraj te perspektive govorimo, odrejalo in slovenska vlada, vlada gospoda Janeza Janše je to počela, koliko sredstev bo namenjeno kateri prioriteti, takrat so tudi o znanosti, visokem šolstvu, raziskovanju govorili ne v petek popoldan, ampak v petek od polnoči do dvanajstih, ponoči. Tako malo je bilo to prioritetno. Zato smo tako malo počrpali, ne ker bi bili tako dobri. Ampak zato se je hitro lahko počrpalo, ker je bilo skromno odmerjeno, preskromno. Mi smo imeli nedavno izveden razpis za širokopasovne povezave. Na voljo smo imeli 35 milijonov evrov evropskega denarja, skupno je bilo predvidenih za to 75 oziroma 80 milijonov, v prejšnjem mandatu je bil porabljen preostanek. To je bilo vse, kar je ostalo in je še na voljo bilo do tega razpisa. Prijav, upravičenih, legitimnih – potrebe dejansko so –, je bilo za 130 milijonov evrov in je kriv minister, ministrstvo, ker ne zna 35 milijonov raztegniti na 130. Si prizadevamo za spremembe operativnih programov za dodatna sredstva, da bomo dohiteli najboljše. Nismo nikakor med najslabšimi, ampak nismo tam, kjer bi lahko bili, če bi pravočasno in to je bilo leta 2005 in 2006 mislili [[…]]Mimogrede, ravno takrat se je pisalo tudi prejšnji nacionalni program, tovrstni torej, prej je bil petletka, imenoval se je NRRP, nacionalni raziskovalno-razvojni program, in v njem je bil eden od ciljev tudi, da mora Slovenija do leta, ne vem, 2010, v času tega formirati 8 centrov odličnosti. Ena redkih stvari, ki smo jih uspeli realizirati. In seveda, sredstev je bilo pa samo za to, za nič drugega. Tako da pred katero koli prihodnjo Vlado bo to zelo zahteven zalogaj. Oba dokumenta sta po finančni plati zahtevna. Velik dosežek je, da sta preživela medresorsko usklajevanje, morda, lahko smo odkriti, tudi zato, ker je marsikdo imel pred očmi njuno dolgoročnost. Vendar dokumenta vsebujeta instrumente; ta posebej združuje Svet za znanost in tehnologijo, Svet za konkurenčnost, ki ga je formiral v prejšnjem mandatu Žiga Turk in dlje od besed žal sicer ni prišel pri svojem delovanju kot minister za razvoj, in ju združujemo v nov gremij, ki bo imel nalogo natančno bedeti nad uresničevanjem tega programa in opozarjati vse akterje, vključeval bo najvišje akterje na ravni izvršne veje oblasti, zato, da bodo te besede, te dikcije, ti cilji ne ostali mrtva črka na papirju. Kajti, potrebno zagotavljanje teh sredstev [[…]]Vi veste, da smo na matičnem delovnem odboru sprejeli amandma opozicije, da se delež javnih sredstev za raziskave in razvoj poveča z 1,2 % do leta 2020, kar je bil torej načrt, osnovni predlog, usklajen tudi znotraj Vlade v okviru možnosti, torej v tem mandatu z 0,6 % do 1 %, potem pa do 1,2 naprej, računajoč, da je to samo tretjina v celoti, ker dve tretjini po pravilu prispeva zasebni sektor, tudi ko se bo okrepil. Tudi s to pomočjo, s pomočjo tega vzvoda smo pristali na amandma opozicije, zato, ker očitno je željna v nadaljevanju uresničevati to resolucijo, saj ni skrbeti na 1,5 %, ni se bati za njeno uresničevanje, kajti to res ni odvisno od nekega ministra, njegove osebe. Če bi bilo, to ne bi bilo škoda napora, sploh proizvodnje tovrstnih dokumentov, kaj šele tega častivrednega zbora, da si jemlje čas ob takšni uri na tak dan in si bo ponovno vzel čas v torek zvečer. Tako da govorimo o resnih stvareh resno, in tukaj govorimo o najresnejših stvareh.
Hvala lepa. Gospod Grims, proceduralno. Kaj pa imate? Vi nimate prav nič za proceduralno, prav nobenega razloga nimate za proceduralno. Porabili ste čas, nimate [[...]]Če mislite, da me boste lahko prinesli okoli, da se boste javili proceduralno in potem vsebinsko razpravljali, vam že zdaj povem, da vam ne bom dal niti proceduralno. Nimate proceduralnega, nobenega razloga ni za proceduralno in nobenih možnosti ni, da bi o proceduralnem vsebinsko razpravljali. Naslednji [[...]]
Vaše vodenje je sramota za Državni zbor [[...]] [[izklop mikrofona.]]
Sramota je poskus varanja parlamenta in predsednika na način, kot ste ga vi predstavili. Besedo ima Franco Juri. [[Ne.]] Mag. Majda Potrata ima besedo. Franc Jurša. [[Ga ni.]] Franci Kek. [[Ga ni.]] Silva Črnugelj želi razpravljati? Ne. Breda Pečan, ne želi, Anton Urh, Alojz Posedel, Vili Trofenik, Mirko Brulc. Želi besedo še predlagatelj – Vlada? Želi še kaj zaključno? Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo o predlogu resolucije. Prehajamo na razpravo o poglavjih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 19. 5. 2011. V razpravo dajem tretje poglavje in dva amandmaja poslanske skupine SDS, želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem. Prehajamo k 5. poglavju, v razpravo dajem 5. poglavje in amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam da ne. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 6. poglavje in amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. Končali smo z razpravo o amandmajih, o katerih bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v torek, 24. maja 2011 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam 28. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek 24. maja 2011 ob 9. uri. Hvala lepa.