Teksten i interpellasjonen fra representanten Svein Ludvigsen var klar tale, med bl.a. hovedutfordringene menneskesyn og holdninger i fokus. Interpellasjonen har utgangspunkt i det som skjer i Tana. I et lite, gjennomsiktig samfunn blir problemene og konsekvensene så tydelige. Det er satt ord på den fortvilelse, avmakt, skam og følelse av hjelpeløshet som innbyggerne opplever. I små miljøer møtes man i ulike fora og må forholde seg til hverandre uansett hvis ikke lokalsamfunnet skal gå helt i stå. Det må være ufattelig tøft! Men prostitusjon er ikke et ensidig Tana-problem. Det har spredd seg til hele Finnmark. Likevel er det så avgjort en nasjonal sak. Interpellasjonsdebatten er nyttig, en debatt som trengs både i og utenfor Finnmark og stortingssalen. Den er viktig for hele samfunnet, og den er både en justisdebatt og en verdi- og moraldebatt. Grenser blir flyttet litt etter litt, og vi mister lett den nødvendige helhetstenkning – deriblant konsekvensene. For å nevne noen eksempler: Porno og prostitusjon har blitt mer stuerent, sexindustrien har stadig flere kvinner som bakmenn, kvinnelige redaktører i pornoblad og strippere som frynsegode på jobben. Hvilket menneskesyn ligger til grunn? Hvilken verdi har kvinner når de skal kunne kjøpes, brukes – og ferdig med det? Og hva gjør det med kvinnen? De forteller at de kan bli kyniske. Mange synes det er bortkastet å innlede forhold til menn. De føler de har gjennomskuet menn, og de liker ikke det de ser. Sexindustrien vokser og tar nye veier. For hver selger finnes kanskje ti kjøpere. Det er penger å tjene, mange og raske penger, og for noen muligens en måte å tjene til livets opphold på for seg og sin familie eller for å få litt ekstra til mer materielle goder. Andre alternativer å tjene penger på kan være ett viktig bidrag. Å samarbeide med de russiske myndighetene blir viktig, også for å avdekke om prostitusjonen er organisert og med den hovedhensikt for kriminelle grupper å få fotfeste i Norge. Justissektoren må ta sin del av oppgaven, noe statsråden har gjort rede for i denne saken. Ingen kan stille seg likegyldig, for det kreves en bred mobilisering både sentralt og lokalt for å sette tingene på plass. Seksuallovbrudd får vi en sak om i Stortinget senere, da med en bred gjennomgang også i forhold til straffeloven. Debatten er viktig – et oppgjør med holdninger – for den har en langsiktig og avgjørende betydning. Vi vet at kvinner ofte får et avstumpet følelsesliv som følge av prostitusjon. Det har ikke vært like lett å få kundene i tale. Hvilke tanker og følelser bærer de på? Skal vi komme etterspørselen til livs, må menns holdninger og syn på kvinner generelt, og prostituerte spesielt, også ses på. Derfor er det viktig at så mange menn etter hvert tar opp dette tema og gjør det til en likestilling med mannevinkling.
Interpellanten og flere her har beskrevet den alvorlige situasjonen som har utviklet seg i flere lokalsamfunn i Finnmark på grunn av prostitusjon. Det hele er ganske tragisk! Finnmark og Russland har en lang tradisjon for samkvem og har felles interesse av å ha gode naboforhold. Derfor er det mer enn trist at forholdene mellom de to folk ikke lenger er preget av samarbeid og respekt, men av kjøp og salg av seksuelle tjenester. På prostitusjonsområdet handler kjønn om makt. Menn misbruker kvinner, og kvinner lar seg misbruke. Vi har mye kunnskap om hva overgrep gjør med ofrene. Vi vet hvorfor kvinnene er på kjønnsmarkedet. Vi vet hva som leder til prostitusjon og hva som gjør at kvinner holder fast ved det. Den diskusjon som stort sett foregår i samfunnet, er en diskusjon om kvinner på kjønnsmarkedet. Og jeg spør: Hvor er tiltakene og fagfolkene som burde vært satt inn mot den langt større gruppen i kjønnshandelen, nemlig kundene? Hva om vi like grundig som vi beskriver forkomne prostituerte, kunne begynne å kartlegge, beskrive og forklare kundene? Og jeg mener forklare, ikke forstå og forsvare. Da ville vi ikke få en diskusjon om kvinners avmakt, men en diskusjon om menns makt og maktmisbruk. Har justisministeren noen tanker om dette? Kriminalisering av horekundene og de prostituerte tror jeg ikke vil løse noe problem. Det vil først og fremst ramme kvinnene fordi de må operere i det skjulte. De vil dermed bli mer avhengige av halliker og bakmenn, og det vil bli vanskeligere å ta de virkelige forbryterne. Prostitusjon er et samfunnsproblem som angår oss alle, og derfor er det også et samfunnsansvar å gjøre noe med det. Ingen kan leve upåvirket av at kvinner og barn er til salgs. Det er betryggende at Regjeringen nå griper fatt i problemene. Etter å ha lyttet til justisministeren må jeg si at jeg har tillit til at Regjeringen vil gjøre noe, og at de tiltak og virkemidler som ble skissert, blir fulgt opp. Situasjonen krever at det handles nå.
Prostitusjon er et sykdomstegn i flere lokalsamfunn i Finnmark. Den stadig økende prostitusjonen vil sprer seg som ild i tørt gress hvis det ikke blir iverksatt mottiltak for å bekjempe den. Det er Tana som har fått søkelyset rettet mot seg, men gjennom medieoppslag vet vi at flere steder i Finnmark er under sterkt press. Mitt bestemte inntrykk er at en økende del av lokalbefolkningen, politikere og interesseorganisasjoner i Finnmark forsøker å bidra til å få bukt med problemene. Denne store oppgaven klarer de ikke alene, og jeg er derfor svært glad for at statsråden og Regjeringen nå tar tak i problemet med det alvor og den tyngde det fortjener: styrket politi med flere uroaksjoner i prostitusjonsmiljøet, strengere visumkontroll på grensen, nøye oppfølging på helsesektoren og holdningsskapende arbeid, og dessuten kan flere etablissementer som huser horetrafikk, bli stengt. Det er Regjeringens oppskrift på å bekjempe prostitusjonen i Finnmark. Denne brede satsingen kan ikke representanten Ludvigsen ha fått med seg når han nærmest beskylder Regjeringen for å være passiv i forhold til å iverksette tiltak. Da er det betryggende å konstatere at fylkesordføreren i Finnmark, Evy-Ann Midttun, i et intervju i avisen Nordlys sier seg godt fornøyd med Regjeringens klare tilsagn om prioriterte tiltak mot russerprostitusjonen i Finnmark. Det er også en annen dimensjon i dette som jeg ønsker å legge vekt på, og det er de gode relasjoner til vårt broderfolk i øst som ikke minst har utviklet seg gjennom Barentssamarbeidet. Selv om problemene i Skippagurra, Alta og Kirkenes er alvorlige og må behandles alvorlig, kan vi ikke skylle ut vårt forhold til russerne med badevannet. Etter at vi har fått trukket jernteppet til side, har vi gjenopprettet et gammelt naboskap. Det har vi ikke råd til å tape igjen, i alle fall ikke som et resultat av at noen få kyniske nordmenn og russisk mafia skal sko seg på de mest primitive av våre lyster. Det skal reageres kraftig mot en kriminalitet og en samfunnsødeleggende virksomhet som er i ferd med å kvele enkelte lokalsamfunn i Finnmark. Men det må ikke føre til så rigide regler for visum at vi kan ende opp med å sette vår oppbygging av tillit til den jevne russer i fare. Tana er en perle med mange kvaliteter. Befolkningen lever i et flerkulturelt miljø, med en fantastisk natur rett utenfor stuedøren. Imidlertid er mange i Tana etter hvert begynt å bli lei prostitusjonen, og de andre tingene som følger med en slik trafikk. Er det noen som må dra derfra, skal det ikke være lovlydige tanaværinger, men de som kjøper kvinner, og ikke minst de som legger forholdene til rette for at prostitusjonstrafikken opprettholdes. Til halliker og andre kyniske folk som tar seg betalt for andres ulykke, bør budskapet være: Forsvinn fra Tana og Finnmark!
Det er gledelig med et så bredt tverrpolitisk engasjement i denne saken. De fire stortingsrepresentantene fra Finnmark har tatt et initiativ overfor justisministeren, knyttet til den samme problemstillingen som interpellanten her tar opp. Jeg er veldig glad for at det synes som om alle politiske partier i Stortinget er opptatt av at noe må gjøres i denne saken. Det er viktig å peke på spesielt fire forhold som dette gir som ringvirkninger i Finnmark. Prostitusjonsvirksomheten bidrar til oppløsning av sosiale og familiære relasjoner i lokalmiljøene og preger barn og unges oppvekstvilkår i disse samfunnene med negative ringvirkninger. Dette er ikke et rent Tana-fenomen, man ser det i alle fylkeskommuner, også i min egen hjemkommune. Virksomhetens organiserte karakter vil også kunne ha ringvirkninger for kriminaliteten i fylket. Forekomstene av smittefarlige sykdommer er høyere i Russland enn i Norge, og prostitusjonen øker i betydelig grad faren for smittespredning i befolkningen, spesielt med relasjon til seksuelt overførbare sykdommer. Dette vil ikke bare være et problem på norsk side, men et problem på russisk side også, f.eks. når det gjelder forekomsten av klamydia, som relativt sett er høyere i Norge enn i Russland. Det er åpenbart i begge nasjonenes interesse å bekjempe den utviklingen som her skjer. Det må dessuten være et mål å oppnå mest mulig normaliserte forbindelser mellom Russland og Norge som ledd i å utvikle samarbeidet i Barentsregionen og som ledd i å bidra til en positiv utvikling for befolkningen i Russland. Men prostitusjonen bidrar til at det samarbeidet vanskeliggjøres gjennom en generelt voksende skepsis i Finnmarks befolkning til russiske besøkende, og da særlig russiske kvinner. Det er derfor veldig bra at man retter søkelyset mot det som nå skjer i Finnmark, og forhåpentligvis også får virkemidler til å stanse prostitusjonen. Jeg vil legge til at jeg synes det er bra at såpass mange menn har engasjert seg i denne saken, at den ikke gjøres til et rent kvinnespørsmål og at det er kvinner som spesielt skal engasjere seg for å få slutt på prostitusjonen. Jeg vil i den forbindelse også nevne at Barne- og familiedepartementet opprinnelig hadde foreslått midler til et forskningsprosjekt omkring prostitusjon i Finnmark, men at midlene er holdt tilbake. Jeg håper at man i departementet på nytt ser på frigjøring av disse midlene, slik at man kan komme i gang med et slikt forskningsprosjekt, og at man kan se på de årsaksforhold som her ligger til grunn, og hva som eventuelt kan gjøres med dem.
Det er et interessant og omdiskutert emne representanten Ludvigsen her har tatt opp, men jeg er redd for at han overspiller litt når det gjelder ordbruken. Det er blitt fokusert for det meste på prostitusjon, mens smugling av sigaretter, alkohol og andre ting nærmest er kommet i annen rekke. Nå skal man ha klart for seg at prostitusjon ikke er forbudt i Norge, og man kan spørre om det er verre med prostitusjon i Finnmark enn det er i Oslo, Bergen eller eventuelt Trondheim. Ønsker man å gjøre noe med det, må det en lovendring til. Jeg er enig i intensjonen i interpellasjonen, men jeg tror at man på denne måten bidrar til å sverte store deler av Finnmark, for moralen i Finnmark kan vel ikke være dårligere enn i landet for øvrig? Det som gjør forholdet i Finnmark litt spesielt, er at det er små samfunn hvor alle kjenner alle, og alt er oversiktlig. Jeg tror også at man gjør urett mot de russerne som kommer til Norge via Storskog. De er allerede i starten kriminalisert. Etter det jeg forstår, vil det bli satt i gang en strengere grensepasseringsordning i Finnmark enn det som gjelder for andre steder i Norge, og jeg må spørre om det er meningen at man skal ha særtiltak for nettopp Finnmark. Man må ikke gjøre denne saken til en parodi. Jeg ser at Rune Gerhardsen er satt på denne saken for å rydde opp. Jeg tror nok han skal få bryne seg før han er ferdig med den. Skal han greie det, tror jeg han må stå tidligere opp om morgenen enn det han gjorde i Oslo kommune.
Jeg synes det har vært en interessant debatt i den forstand at man kan konstatere at et bredt sammensatt storting støtter opp om de tiltak som statsråden redegjorde for i sitt første innlegg, og at det er et bredt ønske om at prostitusjonen i Finnmark, som har fått et omfang som ikke har sin like uansett hvor man beveger seg i kongeriket, må bringes til opphør. La meg si at det siste innlegget blir noe underlig når man nærmest fremstiller det som denne saken er i ferd med å bli en parodi, og at det å drøfte disse tingene og sette inn tiltak skal være synonymt med at man stigmatiserer og beskylder finnmarkinger generelt for å delta i denne trafikken. Det er en misforståelse, og det er heldigvis bare ett medlem av Stortinget som har gitt utrykk for et slikt syn. La meg også, når jeg gjør visitt til enkeltrepresentanter, si at den eneste som har gitt uttrykk for at denne interpellasjonsdebatten nærmest var unødvendig, er representanten Tor Nymo, som hadde fått det for seg at jeg ikke hadde fulgt med når jeg kritiserte Regjeringen for manglende tiltak. Jeg registrerer da at det var flere enn statsråden som ikke var til stede, for i mitt innlegg understreket jeg faktisk at jeg roser Regjeringen for det som er gjort den siste måneden. Jeg understreket sterkt at Regjeringen har gjort en del tiltak, og bakgrunnen for at jeg ikke så det nødvendig å fremme forslag, var at dette er godt i gang. Men det er viktig at man i det videre arbeidet tar med seg at dette er et spørsmål som er et nasjonalt anliggende. Dette er et spørsmål som gjelder hele nasjonen og derfor er jeg – i likhet med representanten Ballo – glad for at så mange menn har deltatt i denne debatten. Dette handler om kvinnesyn, men dette er ikke kvinnesak. Dette handler om menneskeverd og menneskesyn, og det synes jeg er kommet klart frem i de innleggene som er holdt i dag. La meg bare helt til slutt si følgende: Jeg synes i hvert fall det er én positiv ting som er kommet frem i den debatten som har pågått den senere tid, og det er at ungdommen i Tana og finnmarksungdommen sterkt har gitt uttrykk for at dette vil man ikke være med på, dette vil man ha en slutt på. De reiser seg i kamp mot prostitusjon og viser positive holdninger. Det synes jeg vi på Stortinget skal være glade for. Når statsråden nå drar til Finnmark, håper jeg og regner med at han kommer i god dialog med ungdommen i disse områdene som nå lider under den aktiviteten som pågår der oppe. Jeg ønsker statsråden god tur til Finnmark, og jeg er sikker på at han kommer tilbake med en større innlevelse i hva som foregår der, og at han på den måten kan få i gang enda bedre tiltak.
Statsråden tilhører dem som først i godt voksen alder ble klar over hvordan man i Sør-Norge kunne skjevvinkle og skjevforstå utfordringene i Finnmark. Men når jeg først har fått den ballasten jeg fikk gjennom Alta-saken og senere ved en rekke andre spørsmål, ligger den der som et filter. Det jeg er glad for, når vi først har hatt diskusjonen i dag, er at den viser denne bredden og viljen til å se på forskjellige årsakssammenhenger. Jeg synes bl.a. det som er pekt på når det gjelder helsesituasjonen, er tankevekkende. Det er i forlengelsen av representanten Ballos innlegg rundt det å observere, så langt jeg kan konstatere, en del norske menn som også besøker steder på Kolahalvøya. Trafikken er ikke bare ensidig fra Russland inn i Norge, men den går også fra Norge inn i Russland. Så på mange måter får man gå inn i det. Og jeg tror at svaret på representanten Sjølis spørsmål til meg antakelig ligger i at jeg prøver å undersøke med min kollega, barne- og familieministeren, hva vi kan gjøre for å gå bak og se på årsaksforholdene. Jeg skal ikke forsøke å synse, det kan lett bli galt å forsøke seg på det. Jeg kan for øvrig si til Stortinget at jeg i grunnen oppfatter debatten som at vi har en norsk situasjon hvor folk er villige til å mobilisere bredt uten å prøve å score noen billige poenger på det, men tvert imot bygge en så sterk allianse at man ikke ønsker at innsatsen fort skal gå over. Man ønsker altså å holde et vedvarende trykk. Jeg kan også si, som et konkret supplement til debatten i dag, at jeg har mottatt de første politirapportene, og de kan tyde på at godt, gammeldags politiarbeid har effekt. Det er ofte slik at når man konsentrerer ressursene, har det effekt, og jeg tror at det er summen av godt, gammeldags politiarbeid og det lokale engasjementet blant ungdom, som bl.a. representanten Ludvigsen pekte på, som teller. Jeg skal ikke gå inn på debatten om kriminalisering annet enn å si at hvis man skal gå inn i enkeltstående hjem og sjekke hva slags relasjoner som er etablert når noen møtes i et hjem, da tror jeg man fort, uten at jeg skal konkludere i saken, kan komme til å stå overfor utfordringer som overskrider det man nå står overfor. Nå får vi konsentrere oss om den brede samfunnsmessige mobiliseringen som det er enighet om, vi får bruke de tradisjonelle politimetodene og for øvrig også prøve å bore i de dypereliggende forhold som utløser dette. Jeg legger også vekt på at Stortinget så sterkt har understreket at de ikke ønsker at prostitusjonstrafikken skal virke negativt når det gjelder det samkvem som er utviklet på tvers av grensen, og jeg registrerer også med glede at man ikke ønsker å stigmatisere de relasjoner som er skapt normalt, med ekteskap og med barn, slik at disse barna skal risikere å lide for den debatten som er oppstått. Jeg synes at nyansene i debatten har vært en inspirasjon for meg å ta med som statsråd, og til representanten Ludvigsen vil jeg få si at overalt hvor jeg reiser i Norge, lærer jeg noe nytt; det kommer jeg helt sikkert også til å gjøre i møte med finnmarkspolitikerne. Jeg har gjort det tidligere da vi diskuterte samferdsel, jeg kommer sikkert til å gjøre det på dette området, og de praktiske bitene ved det skal jeg bruke for å føre videre den grunnholdningen representanten hadde i sin interpellasjon, og for øvrig det som har kommet til uttrykk i debatten i dag.
Dermed er debatten om sak nr. 4 omme.
Verdens handelsorganisasjon – WTO – står foran en ny forhandlingsrunde. Jeg ønsker med denne redegjørelsen å gi Stortinget en oversikt over status for forberedelsene og Regjeringens syn på hvordan vi best ivaretar norske interesser i forhandlingene. Resultatene av forhandlingene vil få konsekvenser for rammevilkårene for vesentlige norske næringsinteresser. I tillegg til næringsinteressene vil ivaretakelsen av de kvalitative aspektene ved handelen, som helse-, miljø-, forbruker- og distriktshensyn, bli vektlagt fra norsk side. Vi vil også legge vekt på utviklingslandenes situasjon. La meg innlede redegjørelsen med et kort historisk tilbakeblikk. Generalavtalen om tolltariffer og handel – GATT – trådte i kraft 1. januar 1948. 23 land var med fra begynnelsen, blant dem Norge. Gjennom åtte forhandlingsrunder er verdenshandelen blitt gradvis liberalisert, og omfattende, bindende kjøreregler er utviklet for internasjonal handel. Avtaleverket foreskriver ikke frihandel, men handel basert på et globalt regelverk som stiller alle land, store som små, på like fot. Regelverket er basert på prinsippene om ikke-diskriminering og innsyn. Norge har deltatt aktivt i alle forhandlingsrundene. Dette viser den betydningen vi fra norske side har tillagt – og fortsatt tillegger – det multilaterale handelssystemet som et sentralt rammeverk for norsk utenrikshandel. For et land som Norge, med en relativt liten og meget åpen økonomi, er eksistensen av et bindende regelverk for internasjonal handel av stor betydning. Det gir bl.a. trygghet for at norske produkter ikke blir diskriminert i utenlandske markeder, og at den «sterkestes rett» ikke blir rådende. WTO ble opprettet 1. januar 1995 som et resultat av den såkalte Uruguay-runden. Den forhandlingsrunden – den åttende i rekken – pågikk fra 1986 til 1993. Med WTO som selvstendig organisasjon fikk det multilaterale handelssystemet en ny og permanent struktur. Avtaleverket er rettslig bindende for medlemmene. WTO-avtalen omfatter regler for handel med varer og tjenester og de handelsmessige sidene ved immaterielle rettigheter samt et mer effektivt system for løsning av handelstvister mellom medlemmene. Regelverket for handel med landbruksvarer, tjenester og immaterielle rettigheter utgjorde de viktigste nyvinningene i forhold til GATT-regelverket. Stortinget sluttet seg til avtalen i november 1994. Tvisteløsningssystemet har vist seg å være effektivt. I løpet av de fire årene WTO har eksistert, har man behandlet 168 tvistesaker. Noen av dem har selvsagt fått større oppmerksomhet enn andre. Dette gjelder f.eks. den meget omtalte banansaken mellom EU og USA, som for øvrig har vist at systemet tåler selv kraftige handelspolitiske belastninger. Tvisteløsningssystemet utgjør på mange måter garantien for at verdenshandelen ikke åpner for ensidige tiltak og vilkårlighet. Dette gjør at vi har en spesiell interesse av å støtte opp under systemet. Utviklingen har vist at stadig flere utviklingsland benytter seg av – og ser seg tjent med – et sterkt tvisteløsningssystem. Flere avgjørelser er gått i utviklingslandenes favør. For at utviklingslandene skal kunne ivareta sine rettigheter best mulig, har Norge og enkelte andre WTO-medlemmer gått sammen om opprettelsen av et rådgivningssenter for tvisteløsning spesielt beregnet på utviklingslandenes behov. I dag har WTO 134 medlemmer, mens 32 land fortsatt forhandler om medlemskap. Dette gjelder bl.a. betydelige handelsnasjoner som Kina og Russland. Langt de fleste av WTOs medlemmer er utviklingsland. Mange av de minst utviklede landene er medlemmer eller søker om medlemskap. Når organisasjonen nå har utviklet seg fra GATTs 23 opprinnelige kontraherende parter til WTOs 134 medlemmer og 32 søkerland, er organisasjonen i dag tilnærmet global, på linje med FN-systemet og Bretton Woods-institusjonene. Regjeringen går inn for at bl.a. Kina og Russland bør bli medlemmer av organisasjonen, og at tiltredelsesforhandlingene for søkerlandene sluttføres snarest mulig. I Voksenåserklæringen heter det at Regjeringen vil «arbeide for å videreutvikle og forbedre WTO-avtalen, slik at den i større grad tar sosiale» … «miljøpolitiske- og helse- og forbrukerhensyn». WTO må ta ansvar innenfor sitt virkefelt for å bidra til bærekraftig utvikling. Norge skal være en pådriver i denne sammenheng. Økonomisk utvikling og sosial velferd må gå hånd i hånd med beskyttelse av miljøet og en bærekraftig bruk av naturressursene. Forholdet mellom det multilaterale handelssystemet og miljøet har i lengre tid vært drøftet i en rekke fora, og står nå på WTOs dagsorden. Det er viktig å presisere at utformingen av den konkrete miljøpolitikken, dvs. mål og virkemidler, gjøres i de respektive internasjonale miljøavtalene og på nasjonalt plan. I forhold til WTO er man opptatt av å sikre at handelens utvikling og hensynet til miljøet trekker i samme retning. WTO har gjort et omfattende analysearbeid om sammenhengen mellom handel og miljø. I midten av mars ble det holdt et internasjonalt symposium over temaet i regi av WTO. Temaet er imidlertid ikke ukontroversielt. Blant annet er de fleste utviklingslandene, men også en del industriland, motstandere av å endre WTO-reglene for bedre å ivareta miljøhensyn. Dette skyldes frykt for at reglene skal brukes i proteksjonistisk øyemed. Det vil være av sentral betydning at miljøhensyn vurderes og integreres på alle områder som gjøres til gjenstand for forhandlinger i WTO, hva enten det gjelder liberalisering eller utvikling av nytt regelverk. Regjeringen vil dessuten arbeide for at hensynet til sentrale miljøprinsipper som det såkalte føre var-prinsippet og forurenser betaler-prinsippet legges til grunn i de kommende forhandlingene. Regjeringen ønsker videre å sikre at handelssystemet gir nødvendig fleksibilitet for beslutningstakere på miljøsiden og forutsigbarhet for alle aktører når det gjelder bruk av handelstiltak i internasjonale miljøavtaler. Det er dessuten viktig at man innenfor WTO utvikler insentiver for produksjon og bruk av miljøvennlige varer og tjenester. Fremforhandling av veiledende kjøreregler for frivillige miljømerkeordninger vil være et viktig bidrag i så henseende. Hensynet til helse og forbrukere ivaretas primært gjennom utvikling av internasjonalt anerkjente standarder for produkter, produksjonsmetoder og tjenesteyting. Det multilaterale handelssystemet baserer seg i stor grad på at medlemmene benytter slike standarder, men står ikke selv for utviklingen av disse. Landene kan også, på visse vilkår, benytte et regelverk som gir et høyere beskyttelsesnivå enn det som oppnås gjennom tiltak basert på internasjonale standarder. Regjeringen anser en aktiv norsk deltakelse i de ulike internasjonale standardiseringsorganene som viktig for å ivareta hensynet til helse, miljø og forbrukerbeskyttelse. I Voksenåserklæringen har Regjeringen også slått fast at det i en videreutvikling av WTO-avtalen vil være av sentral betydning å tilgodese de fattige utviklingslandenes særlige behov. Selv om en rekke utviklingsland har opplevd en sterk velstandsøkning i løpet av de siste 15 årene, er velstandsgapet mellom industrilandene og mange utviklingsland, særlig da de minst utviklede, økende. Hensynet til disse landenes behov innenfor handelssystemet vil være en viktig ledetråd ved valg av norske standpunkter. Mulige tiltak kunne være en bedret markedsadgang for eksportprodukter fra utviklingslandene, en effektiv og koordinert faglig bistand rettet mot ressursutvikling og kapasitetsbygging, bistand for å sikre utviklingslandenes mulighet til å benytte seg av tvisteløsningssystemet og en positiv forskjellsbehandling av utviklingslandene, spesielt da de minst utviklede, i det multilaterale handelssystemet. Fra norsk side tillegger vi det vesentlig vekt at de fattigste landene settes i stand til å delta i det arbeidet som foregår innenfor WTO. Det multilaterale handelssystemet står også overfor andre utfordringer. Globaliseringen kjennetegnes ved at kapital, varer og tjenester krysser grenser i stadig større omfang og med stadig større hastighet. Handel over elektroniske nett, som Internett, er ett synlig eksempel på disse utviklingstrekkene. Det multilaterale handelssystemet må møte de utfordringene denne utviklingen byr på. Den nærhet globaliseringen innebærer, har også medført økt sårbarhet. Finanskrisen i Asia fikk gjennom de verdensomfattende kapital- og valutamarkedene raskt ringvirkninger i øvrige deler av verden. Utviklingen av et omfattende nettverk av regionale handelsavtaler er en annen vesentlig utfordring. Vi må sikre oss at utviklingen av de regionale handelsavtalene – enten det dreier seg om tollunioner eller frihandelsavtaler – foregår på en måte som bygger opp om og ikke strider mot det multilaterale handelssystemet. For å drøfte hvordan vi kan få en bedre politisk styring av globaliseringsprosessen og hindre videre marginalisering av utviklingslandene, har statsministeren tatt initiativ til et høynivåmøte om globalisering. Dette finner sted i Oslo i begynnelsen av juli i år og vil samle ledende politikere fra utvalgte land, foruten ledere av internasjonale organisasjoner og finansinstitusjoner og sentrale representanter for internasjonalt næringsliv. Den nye forhandlingsrunden i WTO innledes ved årsskiftet. Formell beslutning om mandatet for forhandlingene vil bli fattet under WTOs tredje ministerkonferanse i Seattle i dagene 30. november til 3. desember i år. Forberedelsene til de forestående forhandlingene er innledet i Genève. Ingen temaer er i utgangspunktet utelukket. Marrakesh-avtalen om opprettelse av WTO forplikter oss til å videreføre forhandlinger om landbruk, tjenester og visse aspekter ved handelsrelaterte immaterielle rettigheter. Dette er WTOs såkalte innebygde dagsorden. I tillegg drøftes det i WTO hvilke ytterligere forhandlingstemaer som bør inkluderes i forhandlingene. De mest aktuelle forhandlingsområdene synes å være markedsadgang for industrivarer, multilateralt regelverk for åpenhet om offentlige anskaffelser, felles kjøreregler for elektronisk handel, multilateral konkurransepolitisk disiplin, handel og miljø, handel og investeringer, samt diverse justeringer i det eksisterende regelverket. Medlemmenes syn på hvilket omfang forhandlingene skal anta og de ulike forhandlingstemaene, spriker. Mange utviklingsland er skeptiske til en forhandlingsagenda som går utover den innebygde dagsorden og en justering av eksisterende regler. Særlig de minst utviklede landene argumenterer med at de har problemer nok med å implementere resultatene etter Uruguay-runden. De viser til at en justering av det eksisterende regelverket er nødvendig for å gjenopprette balansen og gi utviklingslandene muligheten til fullt ut å dra fordel av det multilaterale handelssystemet. Utviklingslandene er imidlertid heller ingen ensartet gruppe, og interessene knyttet til de forestående forhandlingene spriker dermed også vesentlig blant disse landene. OECD-landene går inn for en såkalt bred dagsorden for de kommende forhandlingene, selv om vektleggingen av de ulike sektorene varierer noe fra land til land også der. Regjeringen innledet i fjor en bredt anlagt kartlegging av norske interesser i tilknytning til de kommende forhandlingene. Kartleggingen, i form av en gjennomgang av aktuelle enkeltområder, fant sted i interdepartementale arbeidsgrupper med representanter fra berørte departementer, og ble ledet av en statssekretærgruppe. Resultatet av kartleggingen er gjengitt i en rapport som er gjort offentlig tilgjengelig og bl.a. er lagt ut på Internett. I forbindelse med kartleggingsarbeidet har det vært holdt kontakt med partene i arbeidslivet og andre berørte organisasjoner. Innspill fra disse har utgjort viktige og nyttige bidrag i prosessen. La meg så si noen ord om de enkelte forhandlingsområdene. Jeg innleder med de områdene vi er forpliktet til å forhandle om: Landbrukssektoren ble i Uruguay-runden integrert i det internasjonale handelsregelverket i form av en egen landbruksavtale. Artikkel 20 i denne avtalen viser på den ene siden til den langsiktige målsettingen om å oppnå betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak. På den annen side sier artikkelen at det i de videre forhandlingene også skal tas hensyn til bl.a. erfaringer som er gjort med gjennomføringen av den eksisterende avtalen og såkalte ikke-handelsmessige forhold. Dette omfatter bl.a. matvaresikkerhet og behovet for å verne om miljøet. Den langsiktige målsettingen kreves ikke nådd allerede ved den kommende forhandlingsrunden. Partene pålegges heller ingen konkrete forpliktelser med hensyn til resultatet av forhandlingene, eller når forhandlingene skal være avsluttet. Partene må allikevel forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene. Norge har i forberedelsesprosessen i Genève spesielt vist til at landbruket har funksjoner utover det å produsere mat. Gjennom aktiv deltakelse har vi lagt vekt på å belyse landbrukets multifunksjonelle karakter, som leverandør av kollektive goder knyttet til distriktsbosetting, matvareberedskap, levende bygder og miljøkvalitet som biologisk mangfold, levende kulturlandskap og en god helse for folk, dyr og planter. Japan, Korea, Sveits, Island og EU legger også stor vekt på landbrukets multifunksjonelle rolle. Denne aktive linjen fra Regjeringen er en videreføring av de prioriteringene som Harlem Brundtland-regjeringen stod for i forrige forhandlingsrunde. Ved «Midtvegsevalueringen» av Uruguay-runden i 1989 uttalte Norge i et forklarende innlegg: «Når det gjelder den langsiktige delen, må vi fra norsk side igjen understreke den betydningen vi tillegger de ikke-handelsmessige eller ikke-økonomiske faktorene. Dette er viktige elementer i vår jordbrukspolitikk og omfatter ikke bare matvaresikkerhet, men også elementer som miljø, distriktspolitikk og sosiale hensyn. I den videre sammenheng er de av vital betydning for oss.» USA og andre landbrukseksporterende land som Australia, New Zealand, Brasil, Argentina, Canada og Sør-Afrika har store forventninger til at denne runden skal lede til betydelig liberalisering av landbrukshandelen. I tillegg ønsker en rekke utviklingsland økt markedsadgang for sine jordbruksvarer. Dette vil gjøre landbruksforhandlingene vanskelige. Regjeringen vil arbeide aktivt for at neste forhandlingsrunde munner ut i en landbruksavtale som sikrer fortsatt nasjonalt handlingsrom for utforming av landbrukspolitikken, med de virkemidlene som anses nødvendige for å nå målsettingene som er knyttet til en fortsatt aktiv landbruksproduksjon. Uruguay-runden ledet frem til en rammeavtale for handel med og investeringer i tjenester, basert på prinsippet om ikke-diskriminering. Avtalen innebar forpliktelser innenfor enkeltområder knyttet til markedsadgang og nasjonal behandling. Det viktigste reelle resultatet bestod i at medlemmene forpliktet seg til ikke å gjøre sitt regelverk mer restriktivt. Senere er det gjennomført sektorforhandlinger om reell liberalisering, nemlig på bevegelse av personer, handel med finansielle tjenester og handel med grunnleggende teletjenester. Det fant også sted sektorforhandlinger om handel med skipsfartstjenester etter Uruguay-runden. Disse gav ikke de ønskede resultater. Forpliktelsene på skipsfart under tjenesteavtalen er derfor ganske beskjedne, til tross for at alle land stort sett fører en liberal politikk for internasjonal skipsfart. Motstand fra amerikansk side mot å forplikte seg er trolig den viktigste årsaken til dette utfallet. Det vil derfor være en viktig målsetting i de nye forhandlingene at flest mulig medlemsland påtar seg forpliktelser på en mest mulig omfattende måte. Tjenesteavtalen forutsetter at forhandlinger gjenopptas på bred basis fra kommende årsskifte. Kartleggingsarbeidet har vist offensive norske interesser innenfor en rekke tjenestesektorer, herunder spesielt skipsfartstjenester og relaterte offshoretjenester, teletjenester og IT-relaterte tjenester, samt miljøtjenester. Norge har også en bredere interesse av at andre land gir like gode konkurransevilkår for norske tjenesteleverandører som utlendinger får i Norge. Regjeringen anser at den har best mulighet til å nå norske målsettinger om en videre liberalisering innenfor tjenester dersom forhandlingene iverksettes på en bredest mulig basis. Regjeringen går derfor inn for at ingen tjenestesektor i utgangspunktet utelukkes fra forhandlingene. Avtalen om immaterielle rettigheter – TRIPS – ble fremforhandlet under Uruguay-runden og representerte et nytt område i det multilaterale handelssystemet. Den etablerer et globalt minstenivå av beskyttelse for de fleste typer immaterielle rettigheter, som f.eks. opphavsrettigheter, varemerker, geografiske varebetegnelser og patenter. Industrilandene har anvendt avtalen siden 1996. Hittil har avtalen bare hatt begrenset virkning, idet en rekke land, bl.a. land med overgangsøkonomier og utviklingsland, har overgangsordninger frem til henholdsvis 2000 og 2005/2006. TRIPS-avtalen forutsetter at det ved årsskiftet innledes forhandlinger knyttet til geografiske varebetegnelser, partenes adgang til å forby patent på bioteknologiske oppfinnelser, samt utvidet adgang til tvisteløsning. I forberedelsene til de kommende forhandlingene vurderes det også om ytterligere områder bør dekkes under TRIPS-forhandlingene. Regjeringen ser det som en prioritert målsetting å arbeide aktivt for en bredest mulig implementering av WTO-avtaleverket på dette punktet. Patentering av bioteknologiske oppfinnelser er et kontroversielt område hvor interessene spriker blant WTOs medlemmer. Fra norsk side tilsier en samlet vurdering at vi går inn for å opprettholde status quo, dvs. at vi opprettholder adgangen til å unnta dyr, planter og fremgangsmåter for fremstilling av disse, fra patentering. Dette er også et viktig krav fra utviklingslandenes side. Disse landene vektlegger også behovet for fleksibilitet ved plantesortsbeskyttelse under TRIPS, noe Norge støtter. Tollforhandlinger om liberalisering av handel med industrivarer har vært den viktigste bestanddelen i tidligere GATT-runder. Til forskjell fra landbruks-, tjeneste- og TRIPS-området foreligger det ingen formell forpliktelse til å inngå i markedsadgangsforhandlinger. Ingen WTO-medlemmer har imidlertid hittil motsatt seg at slike forhandlinger gjennomføres. Det synes derfor overveiende sannsynlig at slike forhandlinger vil bli innledet fra årsskiftet. Norge har over tid bygd ned tollsatsene for handel med varer unilateralt, eller som følge av bilaterale, regionale eller multilaterale avtaler. En videre reduksjon av tollsatsene vil derfor ha en relativt liten betydning for norske bedrifters konkurransesituasjon på det norske markedet. Tollnedtrapping i regi av det multilaterale handelssystemet vil derimot være av spesiell interesse hva angår markeder utenfor Europa og i forhold til enkelte varegrupper der norsk eksport møter tollbarrierer i de fleste markeder. Fisk, fiskeprodukter og tekstiler inntar en spesiell stilling i så henseende. Fisk og fiskeprodukter er underlagt en rekke handelsrestriksjoner i svært mange land. Denne næringen vil fra norsk side stå sentralt under utformingen av posisjoner til WTO-forhandlingene. En utvikling i retning av reduserte tollbarrierer vil være viktig for å gi norsk næringsliv gode rammebetingelser på internasjonale markeder. Dette vil igjen kunne bidra til verdiskaping i Norge, sikre eksisterende norske arbeidsplasser og skape nye. I tillegg til tollforhandlingene vil det imidlertid være viktig å se nærmere på de ikke-tariffmessige handelshindringene som rammer handelen med varer. I denne forbindelse vil også arbeidet med forenkling av grensekontroller og andre handelsrelaterte prosedyrer være av betydning. For å sikre et balansert utfall har Regjeringen i forberedelsene av mandatet gått inn for at tollforhandlingene i utgangspunktet skal omfatte alle typer industrivarer. Handel over elektroniske nett har hatt en eksplosjonsartet utvikling de seneste årene, og vil på mange måter revolusjonere tradisjonell handel og forretningsdrift. Denne utviklingen kan gi norske bedrifter store nye konkurransemuligheter, ettersom bruken av elektroniske nett, som Internett, er stor i norsk næringsliv. Regjeringen legger til grunn at handel over elektroniske nett må underlegges felles og ikke-diskriminerende kjøreregler i WTO. Det pågår nå et omfattende kartleggingsarbeid i WTO for å vurdere om handel over elektroniske nett dekkes av eksisterende regler, eller om det kreves utvikling av nye bestemmelser. Fra norsk side deltar vi aktivt i dette arbeidet. En ytterligere utvikling av regelverket for offentlige anskaffelser av varer og tjenester står på dagsordenen for WTO. Den eksisterende WTO-avtalen for offentlige anskaffelser har kun en begrenset medlemskrets, og er ikke bindende for alle WTO-medlemmene. Utviklingslandene er generelt sett mer skeptiske enn øvrige medlemmer til å utvikle et felles og bindende regelverk på dette området. WTO kartlegger nå muligheten for en ny avtale om åpenhet om offentlige anskaffelser som vil forplikte alle WTOs medlemsland. Markedene internasjonalt for offentlige anskaffelser er betydelige og utgjør ca. 15 pst. av BNP på verdensbasis. Norsk næringsliv har vist seg konkurransedyktig internasjonalt bl.a. når det gjelder konsulenttjenester, teknisk planlegging, vannkraftutbygging og informasjonsteknologi. Samtidig er de norske offentlige innkjøpsregimene åpne som følge av EØS-avtalen. En videre åpning av markedene for offentlige innkjøp innenfor det multilaterale handelssystemet er til fordel for norsk næringsliv. Større åpenhet om offentlige anskaffelser vil dessuten kunne bidra til redusert korrupsjon og økt effektivitet, noe som kan gi store samfunnsøkonomiske besparelser. Regjeringen går derfor inn for at de kommende forhandlingene også må bidra til å styrke WTOs regelverk på dette området gjennom bindende multilaterale løsninger. Samtidig må det i utformingen av et eventuelt multilateralt regelverk legges vekt på miljøhensyn og at utviklingslandenes særlige behov ivaretas. Regjeringen ønsker at de kommende forhandlinger skal omfatte utviklingen av multilaterale rammebetingelser på det konkurransepolitiske området. Her har vi en klar norsk interesse. Det er spesielt innenfor de bransjene der Norge konkurrerer med industri i land uten et godt utviklet konkurranseregime, f.eks. når det gjelder gjødsel og kjemikalier, at det vil være i norsk interesse at disse landene etablerer klarere nasjonale konkurranseregler for å sikre godt fungerende markeder. Et WTO-rammeverk på konkurranseområdet vil etter hvert kunne føre til at næringslivet arbeider ut fra mer likeverdige forutsetninger i internasjonale markeder. Det er vårt mål at dette kan bidra til å gjøre det mindre aktuelt for andre land å benytte antidumpingtiltak for å beskytte seg mot det de oppfatter som urimelig konkurranse. Norge har lang tradisjon som aktiv forkjemper for menneskerettigheter, inkludert grunnleggende arbeidsstandarder. Norge deltar aktivt i ILO og har ratifisert alle sentrale konvensjoner om arbeidsstandarder. Arbeidsstandarder står også sentralt i bilateralt og multilateralt bistandssamarbeid. WTO slo under ministerkonferansen i Singapore i 1996 fast at ILO er det rette forum for å fastsette og håndtere grunnleggende arbeidsstandarder. Norge har i de senere år søkt å fremme en dialog i WTO om grunnleggende arbeidsstandarder. Hensikten har vært å oppnå forståelse for at WTO-medlemmenes handelsregimer i større grad må baseres på hensynet til nettopp slike grunnleggende rettigheter. Norge har her meningsfeller i bl.a. USA, Danmark, Sverige, Belgia og Frankrike. Forsøket på å innlede en dialog i WTO om arbeidsstandarder er blitt møtt med betydelig motstand. Alle utviklingslandene og langt de fleste industrialiserte land motsetter seg utvikling av et regelverk for grunnleggende arbeidsstandarder innen WTO. Det vises bl.a. til at WTO er et regelbasert system med handelssanksjoner som såkalt ris bak speilet, og at handelssanksjoner ikke er måten å fremme grunnleggende arbeidstakerrettigheter på. Utviklingslandene er redde for at et regelverk for arbeidsstandarder vil utgjøre en skjult form for proteksjonisme der en del WTO-medlemmer vil søke å komme til livs det komparative fortrinnet mange utviklingsland har i form av billig arbeidskraft. Regjeringen vil – i likhet med regjeringen Jagland – videreføre arbeidet med å søke å få satt grunnleggende arbeidsstandarder på dagsordenen i WTO. I denne sammenheng vil Regjeringen holde nær kontakt med partene i arbeidslivet og andre likesinnede land. Regjeringen har også stilt seg positiv til LOs arbeid for faglige rettigheter i utviklingsland og støttet dette økonomisk. Handel og investeringer henger sammen. I dag reguleres de internasjonale investeringsstrømmene av ca. 1 800 bilaterale avtaler, og det finnes ikke noe multilateralt avtaleverk på området. Det multilaterale handelssystemet inneholder allerede bestemmelser som har betydning for investeringer. WTO omfatter imidlertid ikke noe helhetlig regelverk for investeringer. Det ble i 1996 innledet et omfattende analysearbeid i regi av WTO for å klargjøre sammenhengen mellom investeringer og handel. Analysen vil danne utgangspunktet for medlemmenes vurdering av behovet for et multilateralt investeringsregime i WTO. Etter at forhandlingene i OECD om en multilateral investeringsavtale, de såkalte MAI-forhandlingene, ikke førte frem, er oppmerksomheten i større grad rettet mot WTO som et mulig forum for forhandlinger om en slik avtale. WTO-medlemmene er imidlertid splittet i synet på ønskeligheten av multilaterale regler. Flere utviklingsland, i første rekke land som India, Pakistan og Egypt, stiller seg skeptiske – enkelte sågar helt avvisende – til utviklingen av slike regler. Andre utviklingsland, som Mexico, Brasil, Costa Rica og Sør-Afrika, er positive til utviklingen av multilaterale investeringsregler innen WTO. OECD-landene er splittet i synet på hvilket forum slike forhandlinger eventuelt bør føres i. Erfaringene fra MAI-forhandlingene og den betydelige skepsis en rekke utviklingsland har gitt uttrykk for, samt kompleksiteten i å få til en høystandardavtale som ivaretar næringspolitiske hensyn og samtidig tar tilstrekkelig hensyn til miljø, helse, arbeidsstandarder og de fattige utviklingslandenes behov, vil måtte tillegges betydning. Regjeringen vil derfor i utgangspunktet ikke aktivt gå inn for investeringer som eget forhandlingstema. Dersom det skal være aktuelt med en multilateral investeringsavtale i WTO, må ovennevnte hensyn ivaretas på en adekvat måte. Også andre områder kan oppstå som aktuelle forhandlingsspørsmål. Dette omfatter spørsmål som regler for forenkling av handelsprosedyrer, antidumping, tvisteløsning, tekniske handelshindringer, subsidier, opprinnelsesregler og forholdet mellom regionale handelsavtaler og det multilaterale handelssystemet. Norske interesser innenfor disse regelverksområdene vil bli vurdert løpende. Ivaretakelsen av omfattende norske interesser og hensynet til å fremme kvalitative aspekter ved handelen er grunnlaget for at Regjeringen på basis av kartleggingsarbeidet nå går inn for at WTO innleder en bred forhandlingsrunde basert på vedtak av forhandlingsresultatet som en samlet forhandlingspakke. Dette er en holdning som er i tråd med den øvrige OECD-land, og en del sentrale utviklingsland, har inntatt. Det er også Regjeringens vurdering at en bred runde vil utgjøre den beste garantien for at handelssystemet holder tritt med utviklingen i verdenshandelen, samtidig som det gir en mulighet for å oppnå et utfall der utviklings- og industrilandenes interesser balanseres. Bredden og omfanget av norske interesser vil kunne medføre vanskelige utfordringer og avveininger. Dette gjelder bl.a. ønsket om å ivareta norske interesser på landbruksområdet og ønsket om å legge forholdene best mulig til rette for bedre markedsadgang for produkter fra utviklingslandene. Vi står også overfor vanskelige utfordringer knyttet til ivaretakelsen av de kvalitative aspektene ved handelen og drøftingen av arbeidsstandarder innenfor det multilaterale handelssystemet. Dette er problemstillinger vi vil komme til å stå overfor i forhandlingene, og som vil kunne innebære viktige avveininger på et senere stadium i prosessen. Forberedelsene i Genève er nå inne i sin andre fase. Denne går fra februar i år frem til slutten av juli. Under denne fasen tas det sikte på at medlemmene fremsetter konkrete forslag til elementer de mener bør inngå i mandatet for forhandlingene som skal vedtas under ministerkonferansen i Seattle. Forslagene skal både omfatte substans med hensyn til hvilke temaer medlemmene mener bør inngå i forhandlingene, og hvordan disse temaene skal håndteres. Samtidig forutsettes det at medlemmene fremsetter forslag om hvordan forhandlingene skal organiseres. En rekke forslag er hittil fremsatt knyttet til substansen. Det ville gå for langt å gå inn på dem i denne redegjørelsen, men det kan antydes at de fleste temaene jeg har nevnt, ventelig vil bli omfattet av forhandlingene. Regjeringen vurderer imidlertid løpende de innkomne forslagene. Hittil er det fra norsk side lagt frem forslag knyttet til handel og miljø og et papir på markedsadgang. Regjeringen vurderer også å fremsette egne forslag knyttet til bl.a. landbruk og tjenester. De konkrete forslagene er offentlig tilgjengelige, bl.a. på Internett, og er i tråd med de synspunktene jeg tilkjennegav ovenfor. Etter min vurdering er vi fra norsk side i rute i denne forberedelsesprosessen. Spørsmålet om organisering av de forestående forhandlingene har ikke vært formelt behandlet så langt, men vil stå på dagsordenen i WTO i juni og juli. Regjeringen merker seg imidlertid at det synes å være en økende oppslutning blant medlemmene om at den forestående runden ikke bør vare stort lenger enn tre til fire år. Denne holdningen støttes av Regjeringen. Regjeringen legger i forberedelsesprosessen vesentlig vekt på å holde nær kontakt med medlemsland vi har felles interesser med. I denne sammenheng er aktiv deltakelse i relevante uformelle fora der premissene for beslutninger i WTO ofte legges, av sentral betydning. Fase III i forberedelsene vil bli innledet i september og gå frem til ministerkonferansen i slutten av november. Under denne siste fasen av forberedelsene vil man forsøke å komme frem til enighet om mandatet for forhandlingene som en del av ministererklæringen fra Seattle. Det kan imidlertid ikke utelukkes at WTO-medlemmene vil søke å oppnå konkrete resultater på enkeltområder i perioden som leder opp til ministerkonferansen. Kinas medlemsskap, produktutvidelse under informasjonsteknologiavtalen og revisjon av tvisteløsningsavtalen er enkelte mulige temaer. Det er også tatt initiativ fra den økonomiske sammenslutningen av stillehavsland for å forsøke å få nulltoll innført for noen produktkategorier. La meg her nevne at det er Regjeringens håp at den pågående debatten omkring generaldirektørspørsmålet i WTO ikke skal få noen innflytelse på forberedelsene til ministerkonferansen i Seattle. Regjeringen vil for øvrig komme tilbake til Stortinget når det gjelder utfallet av forhandlingene om mandatet og opplegget for de fremtidige forhandlingene. For Norge – som et lite land med en relativt liten og åpen økonomi – er eksistensen av et bindende regelverk for internasjonal handel av stor betydning. Regjeringens mål ved de kommende forhandlinger er både å søke å legge rammebetingelsene til rette for vekst og verdiskaping i norsk næringsliv og å arbeide for å videreutvikle et handelssystem som tar hensyn til utviklingslandenes situasjon samt kvalitative aspekter ved handel knyttet til miljø-, helse-, forbruker- og distriktshensyn.
Presidenten vil foreslå at utenriksministerens redegjørelse om de kommende WTO-forhandlinger legges ut for behandling i et senere møte – og anser det som vedtatt.
Den foreliggende sak angår tre nordiske institusjoner som alle tre også deltar i finansieringen av prosjekter utenfor Norden. Det er den økte internasjonale virksomheten til henholdsvis Den nordiske investeringsbanken, Det nordiske miljøfinansieringsselskapet og Nordisk utviklingsfond som har skapt behov for tiltak som kan styrke institusjonenes internasjonale stilling. De nye overenskomstene som er inngått med forbehold om Stortingets tilslutning, vil gi de nordiske institusjonene status, immunitet og privilegier på linje med andre multinasjonale institusjoner, som f.eks. IMF, Verdensbanken og Den europeiske investeringsbanken, EIB, og Den europeiske utviklingsbanken, EBRD. De nye overenskomstene regulerer de nordiske bankers stilling i forhold til långivere og låntakere og til de nordiske lands myndigheter og nasjonale lovgivning. Det inngås også vertslandsavtale mellom disse institusjonene og Finland, hvor alle de tre institusjonene har sitt hovedsete. Nordisk Råds presidium har på vegne av Nordisk Råd sluttet seg til forslagene, og en enstemmig komite har gjort det samme. Jeg vil anbefale den enstemmige innstillingen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 3386]]
Stortinget behandler den årlige meldingen om FNs generalforsamling mot et dystert bakteppe. Både krigen, den etniske rensingen og flyktningkatastrofen i Jugoslavia setter verdensorganisasjonen på prøve. Blodige regionale konflikter og borgerkriger i flere verdensdeler er trolig i dag den største utfordringen for FN i mange, mange år framover. Ifølge utviklingsministerens redegjørelse om humanitær bistand i januar i år har 96 av 101 voldelige konflikter de siste seks årene funnet sted innenfor den enkelte stats territorium eller innenfor regioner der konfliktlinjene ikke nødvendigvis følger landegrensene. FN-pakten ble i sin tid bygd på prinsippet om å håndtere konflikter mellom stater. Men verken FN-pakten eller FNs organisering må være til hinder for at det internasjonale samfunnet griper inn ved interne konflikter, ved krenking av menneskerettigheter, ved humanitære katastrofer eller ved store økonomiske og sosiale problemer. FNs evne til å forebygge voldelige konflikter, reagere raskt på krisesituasjoner og arbeide for økonomisk og sosial utvikling må styrkes. FN-paktens bestemmelser om trusler mot eller brudd på internasjonal fred og sikkerhet gir handlingsrom når det dreier seg om brudd på menneskerettigheter, forbrytelser mot menneskeheten osv. Den videre reformprosessen i FN vil måtte inkludere en debatt om organisering, om beslutningsprosesser, om mandat og om virkemidler – og om FNs rolle i forhold til humanitære intervensjoner og fredsbevarende styrker. Komiteen bad både i fjor og i forfjor om å få en oppdatering av reformprosessen i meldingene om FNs generalforsamling. Dette har Regjeringen fulgt opp på en informativ måte. Det som er bekymringsfullt i hele FN-systemet, er en økende forskjell i holdninger u-land imellom og også mellom i-land og u-land, og u-landenes kanskje berettigede frykt for at rasjonalisering og avbyråkratisering også fører til lavere overføringer til verdensorganisasjonen og dermed også lavere overføringer fra nord til sør. Det er viktig etter min oppfatning at Norge bidrar til å opprettholde en konstruktiv dialog med u-landene for å sikre en videreføring av et helt nødvendig reformarbeid i FN. Ikke uventet var finanskrisen i Asia, globaliseringsproblematikken og regionale konflikter blant de hyppigste temaene i debattene under FNs 53. generalforsamling, som naturligvis også var preget av 50-årsmarkeringen av menneskerettighetserklæringen. Likevel var det kanskje kjernevåpenspørsmål og atomnedrustning som preget mye av arbeidet rundt generalforsamlingen i korridorer og i rommene rundt. Fra norsk side var Norges Fredsråd med som observatører. Mest blest var det rundt det såkalte New Agenda Coalition-initiativet, som inneholdt en rekke forslag om atomnedrustning, bl.a. fortgang i Start III-forhandlingene og det å få startet opp en prosess for å fjerne alle atomvåpen og en appell om at flere undertegner ikke-spredningsavtalen. Norge avstod fra å stemme over resolusjonen, men støttet de målsettinger som lå til grunn ifølge meldingen. Norge stemte for – tok sågar initiativet til – flere andre resolusjoner knyttet til spredning av atomvåpen og spaltbart materiale. Et par andre ting knyttet til FN-systemet: Hvis vi tar systemet med såkalt UN resident coordinator, virker det på meg som om dette systemet strever med å finne en form, men likevel ser det ut til at det styrker UNDPs rolle i verdensorganisasjonen. Norge kanaliserer en del gode prosjekter gjennom Utviklingsfondet via multibisystemet – et system som for øvrig godt kan styrkes som bistandsform. UNDP har også et viktig ansvar for å styrke og videreføre globale kvinnenettverk og kvinners deltakelse i demokratiske prosesser, slik noen av oss fikk se det både i Laos og i Vietnam i fjor høst. For øvrig: Når det gjelder kvinners helse, menneskerettigheter for kvinner og tradisjoner som er skadelige eller virker undertrykkende på kvinner, er det mye som gjenstår, og det er mye arbeid som FN kan gripe fatt i på dette feltet. Så til slutt, for ordens skyld: Stortingsmeldingen gir en god oppsummering av FNs generalforsamling, og komiteen slutter seg til Regjeringens vurderinger.
FN har en unik posisjon og rolle gjennom sin målsetting og sine virkemidler. Når vi leser FN-meldingen, ser vi at det ikke er noen enkel oppgave som FN ivaretar. Regionale og etniske konflikter florerer, samtidig som økonomiske og sosiale forhold har stor betydning for lands utvikling og borgernes rettigheter. Menneskerettigheter og miljø er viktige spørsmål det må satses videre på. For at FN skal møte utfordringene slik det kreves innen disse områdene, må alle land erkjenne at FN er det verktøyet vi må støtte opp under, ikke bare ved å dele våre erfaringer, men også ved finansiering av FNs ulike operasjoner og aktiviteter. Menneskerettighetserklæringen var 50 år i fjor, og jubileet var et høydepunkt i FNs generalforsamling siste år. Kristelig Folkeparti ser fortsatt et sterkt behov for å arbeide videre med å fokusere på de problemstillingene denne erklæringen reiser. Det er viktig at vi erkjenner at menneskerettigheter ikke bare dreier seg om sivile og politiske rettigheter. Det må også fokuseres på at økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter i like stor grad spiller en avgjørende rolle i forhold til menneskerettigheter. Det vil bli gitt større prioritet til FNs arbeid for menneskerettigheter. En erklæring om menneskerettighetsforsvarere ble vedtatt siste år. Det ble også gitt uttrykk for norsk støtte til utviklingsland som vil utarbeide nasjonale handlingsplaner for menneskerettighetene. Gjennom det internasjonale samarbeid har det vist seg at motsetningene mellom nord og sør gjør seg gjeldende i drøftingene av globaliseringen og hvordan man institusjonelt skal tilrettelegge og fordele. Rollefordelingen mellom FN og Bretton Woods-institusjonene har ikke vært enkel, og diskusjonen har også rettet seg mot hvordan det er mulig å oppnå større fleksibilitet i ordningen for fattige land med høy gjeldsbyrde, den såkalte HIPC-ordningen, og for gjeldskonverteringstiltak for de fattigste afrikanske land. Igjen viser det seg at overgangen til et nytt millennium er med på å skape bevegelser på dette området. Flere og flere land ser at det er behov for en ny start for landene i sør, og flere og flere land jobber derfor for å redusere gjeldsbyrden for disse. Vår regjering er også aktiv i denne sammenheng. Det viser lanseringen av gjeldsplanen. Samtidig jobber også Regjeringen med å finne fram til en fleksibel HIPC-ordning. Generalsekretær Kofi Annans Afrika-rapport vakte også stor interesse. Den var gjenstand for åpen debatt i Sikkerhetsrådet siste år. Jeg synes det er verdt å legge merke til hans utfordringer når det gjelder konfliktforebyggende og fredsskapende virksomhet og ansvarliggjøring av afrikanske ledere i retning av demokratisering, menneskerettigheter og godt styresett. Han la vekt på at forståelse av de aktuelle konflikter, nødvendige ressurser og politisk vilje i og utenfor Afrika er avgjørende forutsetninger for å lykkes, og videre at alle konflikter er resultat av menneskelig handling, og at mobilisering av den nødvendige vilje til å hindre konflikt utgjør et moralsk imperativ. Rwanda er et av landene hvor situasjonen fremdeles er spent. FN-nærværet er nå redusert til et politisk kontor, men krigsforbrytertribunalet for Rwanda avsa i 1998 for første gang i rettshistorien en dom for folkemord. Kapasiteten ved domstolen er nå utvidet, og bl.a. er en norsk dommer valgt til domstolen. Motsetningsforholdet mellom Etiopia og Eritrea har forsterket seg, og Sikkerhetsrådet har vedtatt en resolusjon der en støtter OAUs rolle for å finne en politisk løsning. Men dessverre pågår det fremdeles omfattende kamphandlinger i området. Den siste generalforsamling i FN viser at dette er et forum hvor viktige spørsmål blir satt på agendaen og behandlet. Vi trenger retningslinjer å jobbe etter, samtidig som det er behov for at solidaritet og sosiale rettigheter går utover det enkelte lands landegrenser. Samtidig som det er viktig å minske gapet mellom nord og sør, er det også viktig at vi skaper forståelse for hvilken rolle og hvilket ansvar den enkelte aktør skal ha i denne sammenheng. I dette arbeid er det viktig at vår regjering vektlegger sterkt og prioriterer samarbeid med andre regjeringer, det sivile samfunn og frivillige organisasjoner. Og sist, men ikke minst, er det viktig at FN er den multilaterale organisasjonen som helt naturlig er gjenstand for vår multilaterale innsats.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 3386]]
Stortinget går da til votering over sakene på dagens kart.
Presidenten vil foreslå at helseministerens redegjørelse om folkehelsen i Stortingets møte 10. mai 1999 vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Under debatten har Inge Myrvoll satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Prosjektet rv 580 Midttun – Hop gjennomgås økonomisk, samt miljørevideres.» Det voteres først over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og deretter over innstillingen.
Under II vil det bli votert punktvis.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Høyre her vil stemme imot.
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti her vil stemme imot.
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti også her vil stemme imot.
Til sak nr. 4 og sak nr. 5 foreligger det ikke noe voteringstema.