Før vi starter behandlingen av sakene på dagens kart, vil presidenten mildt oppmode alle om å sørge for at salen ved voteringene i Odelstinget kan gi uttrykk for hva Odelstinget egentlig mener. Dette er det siste møtet før sommeren, og dermed denne lille oppfordring til alle innpiskere om å sørge for at alle er til stede.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 562]]
Først vil jeg ta opp forslagene nr. 1 og 2 i innstillingen, som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til. Videre vil jeg rette opp en feil i innstillingen på side 4 første spalte øverst, der det står: «Tilsvarende gjelder etter komiteens oppfatning …». Det skal ikke stå «etter komiteens oppfatning» der, men «etter disse medlemmers oppfatning». Denne innstillingen om endringer i skatte- og avgiftslovgivningen inneholder fem kapitler om endringer. Fire av disse endringene er av mer teknisk karakter, så som endringer av forslag om opphevelse av reglene om oppskrivningsfond for oljeselskapene, forslag om endring i merverdiavgiftsloven for tjenester som gjelder opplysninger om rutegående persontransport, forslag om endringer i spritloven og forslag om oppretting av lovtekst i skatteloven og dekningsloven. Finanskomiteen slutter seg enstemmig til alle disse nevnte endringer i skatte- og avgiftsopplegget. Punktet hvor innstillingen er delt i et mindretall og et flertall, gjelder fritak fra arveavgift for visse samboere. Hovedregelen i dag er at det skal svares avgift av all arv. Arv og gave til ektefelle, under dette til registrert partner, har fritak. Avgiftsfritaket for ektefelle og registrerte partnere gjelder i dag ikke for samboere. Arv og gave til samboere er avgiftspliktig etter den høyeste avgiftsklassen. Uenigheten i komiteen gjelder definisjonen av samboere. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet slutter seg til Regjeringens definisjon av samboere som innebærer at de to ugifte som lever sammen, enten må ha eller ha hatt felles barn, eller tidligere må ha vært gift med hverandre. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet mener at den foreslåtte avgrensningen ikke innebærer noe i nærheten av likestilling av ektefeller og samboere i arveavgiftsmessig sammenheng. I proposisjonen og innstillingen fremgår det ikke på ett eneste punkt en saklig begrunnelse for en slik forskjellsbehandling av samboere i arveavgiftsmessig sammenheng. Vi må også i vår lovgivning kunne konstatere at over halvparten av barna som fødes i Norge i dag, fødes utenfor det tradisjonelle ekteskapet. Rundt 15 pst. av befolkningen i alderen 20–79 år lever i samboerskap, de fleste i de yngste aldersgruppene. Lovverket må tilpasses de nye samlivsformene. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi tar konsekvensene av samfunnsutviklingen og utviklingen av nye samlivsformer. Moralsk motstand mot disse samlivsformene må ikke styre vår politikk på dette området. Manglende lovgivning vil uansett ikke holde tilbake samfunnsutviklingen, hvor flere og flere velger andre samlivsformer enn ekteskapet. Barn har rett til økonomisk trygghet etter mors eller fars død, uavhengig av den samlivsformen som er valgt. Riktignok har Regjeringen forespeilet oss å komme tilbake med en bredere gjennomgang av forholdene i forbindelse med familiemeldingen, som skal presenteres i løpet av 2002, med en samlet gjennomgang av samboeres rettigheter og plikter. Men flertallet vil nå avvente situasjonen, og vi vil dessverre få nye tilfeller der barn og familier vil møte store praktiske og økonomiske vanskeligheter som følge av dagens lovverk. Avgiftsfritaket bør omfatte samboere som lever i ekteskapslignende forhold, men av praktiske hensyn, bl.a. til avgiftsmyndighetenes kontroll, bør det stilles krav om en viss varighet i samboerskapet. Arv og gave som ytes etter to års sammenhengende samboerskap, bør omfattes av samboerskapet. Toårsregelen er i samsvar med Samboerutvalgets anbefaling.
Tore Nordtun har tatt opp de forslag han refererte til.
Saksordfører Tore Nordtun har som sedvanlig redegjort godt for komiteens innstilling, som på svært mange punkter er enstemmig. Bare et par merknader fra min side: For det første finner jeg grunn til å understreke både overfor representanten Nordtun og andre at det ikke er noen som helst moralsk motstand mot samlivsformer fra flertallets side når det gjelder vår definisjon av samboerskap i denne sammenheng. Vi har holdt oss til det som er folketrygdlovens definisjon. Den skaper ingen tvil om avgrensningsproblemer, og vi synes det er naturlig at en eventuell utvidelse kommer i forbindelse med familiemeldingen. La meg også legge til at det nå er et flertall for å fjerne all skatt på kjøregodtgjørelse. Det er et resultat av forhandlingene mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet at vi nå fjerner all skatt på kjøregodtgjørelse. Det gjelder både på personsiden og på arbeidsgiversiden.
Denne innstillingen omhandler en lang rekke ulike saker, og ikke alle er like viktige. Jeg skal nøye meg med å kommentere noen av dem. Fremskrittspartiet ser på arveavgiften som en urimelig dobbeltbeskatning som vi ønsker å fjerne over tid. Den rammer hardt ved f.eks. generasjonsskifte i familieeide bedrifter. Den vil også være urimelig tyngende i en rekke andre situasjoner. Jeg har lyst til å nevne et eksempel. Jeg fikk for en tid tilbake telefon fra en trygdet kvinne som hadde bodd sammen med og stelt sin sengeliggende gamle mor i en OBOS-leilighet de siste ti årene. Nå var moren død, og arven etter moren bestod nettopp av denne OBOS-leiligheten. På grunn av den voldsomme prisstigningen særlig på leiligheter de siste årene var taksten på denne leiligheten 1,6 mill. kr, og hun hadde nå fått et krav på arveavgift som var langt høyere enn det moren i sin tid hadde betalt for leiligheten. Hun hadde ingen mulighet til å betale denne avgiften uten å selge leiligheten, som hadde vært hennes hjem de siste ti årene. Hun syntes dette var veldig urimelig, særlig fordi hun mente at hun i disse årene hadde spart det offentlige for flere millioner kroner i utgifter til sykehjemsplass ved å pleie sin sengeliggende mor. Jeg må innrømme at jeg ikke hadde problemer med å være enig, men måtte bare fortelle at slik har Stortinget bestemt at det skal være. Jeg går ut fra at det er flere enn meg som har fått henvendelser fra fortvilte mennesker som har kommet i en vanskelig situasjon på grunn av krav om arveavgift, som de har store problemer med å betale fordi de ikke har arvet penger, men en bolig som de har hatt felles med avdøde. Særlig dramatisk og urimelig synes jeg dette er når det er barn inne i bildet. Nå foreslår Regjeringen å komme en del av disse etterlatte samboere i møte ved å innrømme dem arveavgiftsfritak på visse betingelser. Regjeringen har valgt å avgrense fritak til dem som defineres som samboere etter folketrygdloven § 1-5, men åpner også for å vurdere avgiftsfritak for andre grupper. Dette er etter Fremskrittspartiets syn et skritt i riktig retning som vil bety mye for dem det gjelder. Regjeringen foreslår at endringene skal ha virkning for arv og gave der råderetten er vunnet 1. januar 2002 eller senere. Når det gjelder gave, er dette uproblematisk for Fremskrittspartiet, men når det gjelder arv, ønsker vi at regelendringen skal ha virkning fra 1. januar 2001. Begrunnelsen for dette er det etterslepet som eksisterer ved innkreving av arveavgift. Fristen for innsendelse av arvemelding er seks måneder etter dødsfallet, slik at det kan gå ett år eller mer før avgiften forfaller til betaling. Vi ønsker å være sikre på at alle de som ikke har betalt avgiften, skal omfattes av fritaket. Det vil riktignok bety at noen avsluttede saker må gjenopptas, men dette vil være en engangsforeteelse og vil omfatte et svært begrenset antall saker. Dette merarbeidet for skatteetaten og skifteretten kan ikke veie tyngre enn hensynet til de etterlatte. Fremskrittspartiet beklager at vi heller ikke denne gang har lyktes med å få på plass en nettolønnsordning for fergerederiene som er like god som ordningen de har innført i Danmark og Sverige. Riktignok har vi kommet et stykke på vei, men den norske ordningen har fremdeles store svakheter. Dette vil Fremskrittspartiet komme tilbake til ved neste korsvei. Målet er at hele den norske internasjonale flåten skal ha rammebetingelser som er minst like gode som konkurrentenes. Til slutt til noe som nærmest kan kalles en kuriositet. Regjeringen foreslår at opplysninger om rutegående persontransport skal unntas fra merverdiavgiftsplikten. Det er ganske sikkert et fornuftig forslag, men det viser etter min mening to ting: For det første at merverdiavgiftsreformen var altfor dårlig forberedt da den ble gjennomført, og for det andre at Regjeringen har ganske spesielle prioriteringer når det gjelder å rydde opp i en reform som så absolutt trenger en grundig gjennomgang. Akkurat dette kan neppe være det som det haster mest med å få ryddet opp i. I alle fall: Vi forventer en skikkelig opprydding i nær fremtid. Jeg vil ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til.
Per Erik Monsen har tatt opp de forslagene han refererte til.
Som saksordføraren har vore inne på, har det ikkje vore mange kontroversar knytte til denne proposisjonen. Mine kommentarar gjeld det same forholdet som dei andre har vore inne på allereie, nemlig sambuarar. SV har vore oppteke av denne saka i fleire år. Vi er difor veldig glade for at vi i dag i alle fall har kome så langt at vi får lovfesta eit fritak for arveavgift for visse sambuarar. Saksordføraren har vore inne på at folk forandrar seg i høve til korleis dei bur i lag. Ein stor del av Noregs befolkning har valt å leve i parforhold utan å gifte seg. Ein del av desse forholda er kortvarige forhold, men mange er stabile, ekteskapsliknande forhold, og i mange tilfelle med felles ungar. 15 pst. av befolkninga i alderen 20–79 år er sambuarar, dei klart fleste i den yngste delen av befolkninga. I 1999 vart 49 pst. av ungane fødde utanfor ekteskapet. Trass i dette har det vore ein ganske lang veg å gå for å få på plass eit lovverk som kan gi gruppa ei grundig nok behandling, spesielt i forhold til økonomi og i forhold til felles ungar. I dag vert det som sagt gjort noko med det gjennom det lovforslaget komiteen har til behandling, men dessverre går ikkje forslaget langt nok. Regjeringa avgrensar i forslaget sitt retten til fritak for arveavgift til berre å gjelde sambuarar som har eller har hatt felles ungar, eller som tidlegare har vore gifte med kvarandre. Dette er ikkje i nærleiken av ei likestilling mellom ektefellar og sambuarar i forhold til arveavgift. Eit fleirtal i Sambuarutvalet la fram tilråding, i NOU 1999:25, om at sambuarar som har levd i lag i minst to år før fyrsteavlidnes bortgang, eller har felles barn med den avlidne, skal verte gitt fritak for arveavgift og gåveavgift på lik linje med ektefelle. Dette er det SV, Arbeidarpartiet, Senterpartiet og Kystpartiet legg til grunn i forslaget vårt i dag. Vi sluttar oss heilt og fullt til det både Sambuarutvalet og Arveavgiftsutvalet har uttalt om saka. Dei slår fast at sambuarar som vert åleine etter fleire års samliv, opplever ei ikkje ubetydeleg avgiftsbelastning ved at dei vert sitjande med den felles formuen etter fyrsteavlidnes bortgang. Den delen av formuen som den lengstlevande overtek, vil ofte vere opparbeidd i fellesskap og knytt til felles bustad og innbu, bil og eventuelt hytte. Ervervsgrunnlaget for etablering av formue for sambuarar er omtrent likt som for ektefellar. Eg merka meg at Regjeringa seier at dei skal vurdere ei likestilling av visse andre sambuarar, men at det vil krevje ei utgreiing. Vi meiner, på bakgrunn av desse to NOU-ane som har vore lagde fram, at dette punktet ikkje treng meir utgreiing, og vi håper at representantane vil stø vårt forslag på dette punktet. Til slutt vil eg ta opp forslaget frå SV.
Heidi Grande Røys har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Jeg vil bare vise til Senterpartiets merknader i innstillingen, og tar opp forslaget fra Senterpartiet.
Morten Lund har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg vil vise til merknaden i innstillingen om dette med fondsavsetninger for fiskefartøy. Jeg skal ikke gå videre inn på det, men jeg tar opp forslagene fra Kystpartiet i denne saken.
Karl-Anton Swensen har tatt opp de forslagene han refererte til.
Jeg er glad for at Regjeringen har fått tilslutning til så godt som alle forslagene i proposisjonen. Jeg har bare et par kommentarer. En av representantene sa at det var pussig at vi har fremmet forslag om momsfritak for trafikkinformasjon. Jeg forstod det slik at det ikke var noe galt å gjøre det, men at det er prioriteringen man undrer seg litt over. Bak dette ligger det i og for seg to enkle forhold. Det ene er at Stortinget tidligere har gått inn for at kollektivtransport skal unntas moms, og da synes vi at det å ringe for å høre når bussen går, også hører inn under kollektivtrafikkens tilbud. Når man kjøper slike tjenester, vel å merke når man gjør det i egen regi, er det fritatt. Det synes vi er naturlig. Dessuten er det en enkel endring som ikke krever noen ytterligere utredninger. Det kommer til å bli, som det er varslet, noen vanskeligere avgrensningsforhold i forhold til helsesektoren når det gjelder alternative helsetjenester. Problemet der er rett og slett at fagfolkene er dypt uenige om hva som kan defineres som alternative helsetjenester, og hvor langt et slikt momsfritak skal gå. Men det er varslet at man vil komme med en konklusjon i budsjettet til høsten. Så til debatten om hvor langt fritak for arveavgift for visse samboere skal gå. Jeg må generelt si, når man hører på debatten, at det finnes større tragedier i livet enn å arve. Jeg minnes en boligdebatt i Stortinget for ikke så mange dager siden. For å si det slik: Det er ikke alle som er så heldige å arve bolig, selv om det kan føre til visse belastninger hva gjelder å måtte betale en avgift for det. Men man er i den situasjon at man tross alt har en mindre gjeldsbelastning, basert på arveavgiften, enn de fleste sammenlignbare grupper. Jeg er enig i at det likevel er behov for opprydding i lovverket. Derfor har Regjeringen foreslått å inkludere samboere på linje med familier når det gjelder samboere etter folketrygdlovens definisjon. Så stiller arbeiderpartirepresentanter spørsmål om hvorfor vi ikke går lenger. Det syns jeg er et relativt dristig spørsmål å stille, for en kan meget raskt gå tilbake, og da stille følgende spørsmål: Hvorfor fulgte arbeiderpartiregjeringen aldri opp Samboerutvalgets innstilling til tross for utallige purringer fra Stortinget, enkeltrepresentanter, partier og i komitemerknader? Den lå vel forvart i barne- og familieministerens skuff i mange år. Hvorfor har man da valgt den definisjonen som ligger i folketrygdloven som, som Nordtun sa, ikke har noen saklig begrunnelse? Det er da også en ganske «grausam» selvkritikk, for den begrunnelsen som ligger der, har Arbeiderpartiet regjert på i flere tiår uten å gjøre noe med det. Så definisjonen av samboerskap i denne sammenheng baserer seg på den definisjon som er i henhold til folketrygdloven, og som Arbeiderpartiet har latt være urørt i flere tiår. Jeg er enig i at det er gode grunner for å ta en seriøs debatt på basis av Samboerutvalgets innstilling. Det skal Regjeringen gjøre, og Regjeringen har lovet å komme med en melding om dette i første omgang, hvor man eventuelt går inn på endringer, men det er klart at de da vil ha virkninger for andre ting enn bare arv. Så jeg må nok si at hvis man skal gjennomføre endringer f.eks. og registrere samboerpar, og godkjenne dem etter loven dersom samboerskapet har vart i mer enn to år sammenhengende, som mindretallet fremmer forslag om, så vil det måtte ha virkninger også for andre lovverk enn bare det som gjelder arveavgift. Jeg syns den ryddigste måten å gjøre det på er først å drøfte hvor langt man skal trekke begrepet «samboere», om det skal være adgang til å være bokstavelig talt papirløst samboende, om man skal ha en registreringsordning, eller om man skal ha en automatisk virkende ordning etter en viss periode. Alt dette er det mulig å gjøre. Men da er det viktig at Stortinget først får drøfte det, og det vil måtte få virkninger for hele lovverket, ikke bare en utvalgt del. Og, med all respekt, det som gjelder arveavgift, hører inn under Finansdepartementet, men det er vel naturlig at det er andre departementer som fremmer melding om eventuelt utvidelse av definisjonen. Det var iallfall slik den foregående regjering muligens hadde tenkt å gjøre det, og at det ikke var Finansdepartementet som skulle være familiedepartement i denne sammenheng.
Eg vil seie nokre ord om firmabilskattlegginga. Framstegspartiet er oppteke av bilskattlegging generelt, og uheldigvis blei det innført skjerpa skattlegging i samband med budsjettet for 2002 både når det gjeld kilometergodtgjersle og når det gjeld firmabil. Heldigvis har vi fått retta opp skatteskjerpinga når det gjeld kilometergodtgjersle, noko også Jan Tore Sanner var inne på, og det er sjølvsagt positivt. Men framleis er det ei svært urimeleg skattlegging når det gjeld firmabil. Denne urimelege skattlegginga skuldast spesielt to ting. Det skuldast at sjablongen med omsyn til privat bruk av firmabil har auka til 13 000 kilometer pr. år, medan ein har faktiske tal som viser at firmabilbilistar kjører privat 8 500 kilometer i gjennomsnitt pr. år. Med andre ord blir ein altså skattlagd for privatkjøring som er 4 500 kilometer meir enn gjennomsnittet. Dette er urimeleg, og eg vil også seie at det er i strid med allmenne prinsipp i skatteretten. Vidare blir også firmabilbilistar skattlagde pr. kilometer for ein sats som gjennomsnittleg er langt høgare enn det ein får i godtgjersle ved å stille sin private bil til disposisjon for arbeidsgjevar. Dersom ein kjøper ein bil til i overkant av 250 000 kr på grunn av at ein er avhengig av den i jobbsamanheng, t.d. som heimehjelp eller heimesjukepleiar, så får ein ei godtgjersle pr. kilometer på 3 kr, og dersom ein får meir godtgjersle, må ein skatte av det. Dersom ein bruker den same bilen som firmabil og ein nyttar den privat som ein då blir sjablongberekna for, så er kostnaden pr. kilometer 6,40 kr, som ein blir skattlagd for. Kostnaden pr. kilometer er 3 kr dersom ein eig den privat. Dersom det er arbeidsgjevar som eig den, er, som sagt, kostnaden pr. kilometer 6,40 kr. Dette er mishøve som Framstegspartiet er oppteke av og ønskjer å gjere noko med. Førebels er det berre Framstegspartiet og Kystpartiet som er opptekne av desse mishøva. Og sidan Framstegspartiet ikkje har fleirtal, heller ikkje saman med Kystpartiet, må vi vel innsjå at slaget for å få retta opp skattlegginga for firmabilbilistane er tapt i denne omgang. Då får vi ta dette til etterretning og heller kome sterkare tilbake ved neste budsjettbehandling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 562]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er eksempler på at ulik finansiering av terapeutisk sammenlignbare legemidler direkte kan påvirke valget av legemiddel, uavhengig av hva som medisinsk sett er det beste valget for den enkelte pasient. Legemidler for pasienter med alvorlige reumatiske lidelser har tydeliggjort behovet for en mer fleksibel finansieringsordning for visse legemidler som benyttes både i og utenfor sykehus. Et beskrivende eksempel er at legemiddelet Remicade utelukkende benyttes i sykehus og finansieres fullt ut over sykehusets eget budsjett, mens legemiddelet Enbrel brukes etter oppstart på sykehus, senere utenfor sykehus, og finansieres fullt ut over blåreseptordningen – og belaster derfor ikke sykehusets budsjett. Dette kan selvsagt påvirke sykehusenes valg av legemiddel, uavhengig av hva som ville være den beste behandling for pasienten. Disse legemidlene er meget effektive for reumatiske pasienter med de mest alvorlige leddgiktplager. Det hevdes fra pasientforeningshold at disse nye legemidlene har gitt mange mennesker et helt nytt liv og redusert behovet for kirurgiske inngrep, noe som sparer pasientene for lidelse, og det offentlige for utgifter. Det er derfor nødvendig at den offentlige finansieringen innrettes slik at en kan ta i bruk de beste behandlingsformene. I de tilfeller hvor en har med terapeutisk sammenlignbare legemidler å gjøre, slik jeg har beskrevet, er det nødvendig at også slike legemidler som må brukes i sykehus, finansieres over folketrygdens blåreseptordning, noe også Stortinget i forbindelse med budsjettet for 2002 vedtok var nødvendig for legemiddelet Remicade. For å kunne gjøre dette må folketrygdloven endres slik at det åpnes for refusjon fra folketrygden for bruk av slike legemidler i sykehus. Departementet følger opp dette i den foreliggende saken og foreslår nødvendig lovhjemmel for dette, noe også en samlet komite slutter seg til. Komiteen slutter seg imidlertid ikke til departementets forslag om at sykehusene bare skal få refundert 70 pst. av legemiddelets veiledende utsalgspris. Flertallet går inn for 80 pst. refusjon ut inneværende år og satser på at det vil være mulig å forhandle fram vesentlige rabatter fra leverandør. Med en slik finansiering er det etter mitt og flere andres syn meget stor sannsynlighet for at en er like langt som før denne lovendringen. Sykehusene har ikke budsjetter til å dekke en eventuell egenandel, og pasientene med de alvorligste reumatiske sykdommene står da i fare for ikke å få den behandling de ellers kunne ha fått. Et mindretall i komiteen, men trolig et flertall i Stortinget, dvs. medlemmene fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, hevder at en høyere refusjonssats ville frata sykehusene forhandlingsincentiver på pris fra leverandør. Arbeiderpartiet går inn for at det gis en refusjonssats på 95 pst. ut dette året. Jeg og komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, mener at vi må legge opp til et system der en oppnår minst to ting: For det første må vi ha et system som gir sykehusene full og reell utgiftsdekning for blåreseptmedisinen brukt i sykehus, for ellers er en like langt som i dag. For det andre må vi prøve å unngå å få ethvert slikt terapeutisk sammenlignbart legemiddel til vurdering i Stortinget. Dette kan oppnås ved at folketrygden gjennom blåreseptordningen dekker de faktiske utgiftene gjennom en refusjonsordning, slik at sykehusene ikke påføres utgifter ved bruk av legemidler som medisinsk sett er det beste for pasienten. En slik ordning mener vi må tre i kraft fra 1. januar 2003. I dette ligger det at setningen i ny § 5-15 annet ledd, «Trygdens maksimale dekning for den enkelte behandling fastsettes særskilt», tas ut av lovteksten. Vi forutsetter et nært innkjøpssamarbeid mellom LIS, Legemiddelinnkjøpssamarbeidet, og Rikstrygdeverket også i forhandlingene om rabatt, slik at en innenfor det systemet som flertallet beskriver, kan ta ut den rabatt som det er mulig å oppnå. Jeg vil for øvrig ta opp det forslaget som Arbeiderpartiet har fremsatt i innstillingen.
Asmund Kristoffersen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Bruk av legemidler er ofte en svært viktig del av arbeidet med forebygging og behandling av sykdommer. I denne saka dreier det seg om legemidlene Enbrel og Remicade, som begge brukes på pasienter med alvorlige reumatiske sykdommer. De to medikamentene har sannsynliggjort et behov for en mer fleksibel finansieringsordning for visse legemidler som benyttes både i og utenfor sykehus. Legemidler som f.eks. Enbrel finansieres over blåreseptordninga og framstår som gratis for sykehusene, sjøl om de i utgangspunktet kan være vesentlig dyrere enn sammenlignbare legemidler som finansieres av sykehus. Remicade, som finansieres over folketrygden ved bruk utenfor sykehus, er egentlig et rimeligere legemiddel, men må kostes fullt ut av det enkelte sykehus ved bruk i sykehuset. Denne type gråsonemedikamenter fører til at sykehusene av økonomiske grunner vil velge legemiddelet Enbrel, til tross for at pasientene ofte kan ha større nytte av legemiddelet Remicade. Dette er svært uheldig, da det hevdes at ca. 50 pst. av dem som har behov for behandling med disse legemidlene, kan bruke Enbrel, mens 50 pst. får bedre effekt med Remicade. Som man sikkert forstår, er dette en komplisert og litt uheldig sak, en sak som har vært viktig for Høyre over lang tid. Vi er derfor glad for at Regjeringa nå legger fram et forslag som vil løse problemene. Løsningen går ut på – enkelt sagt – at sykehusene nå vil få refundert sine utgifter til Remicade over folketrygden. Uenigheten i komiteen går på om 80 pst. refusjon av dagens veiledende pris er tilstrekkelig for å dekke sykehusenes utgifter. Flertallet mener at det er tilstrekkelig, og viser til at sykehusenes innkjøpssamarbeid i gjennomsnitt oppnår 30 pst. rabatt på sine innkjøp. Med dette vil jeg ta opp mindretallsforslaget fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, forslag nr. 1, som er tatt inn i innstillinga. Jeg vil samtidig få vise til at helseministeren har sendt ut på høring et forslag til nye retningslinjer for hvordan medisin på blå resept skal tas opp. Vi har store forventninger om at disse retningslinjene vil føre til at Stortinget i ettertid vil kunne slippe å behandle enkeltsaker som gjelder medisiner.
Elisabeth Røbekk Nørve har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Innledningsvis vil jeg få knytte et par kommentarer til representanten Røbekk Nørves innlegg her. Representanten Røbekk Nørve var glad for at Remicade nå nær sagt hadde kommet i denne sal, og at vi nå i hvert fall har fått en midlertidig avklaring. Så vidt jeg kan huske – hun kan jo ta ordet etterpå og si om jeg tar feil – stemte Høyre mot at denne saken om finansiering av visse legemidler skulle komme hit på denne måten. Høyre var faktisk mot den biten i budsjettet. Det var flertallet som tvang denne saken igjennom. Jeg er i hvert fall glad for at representanten fra Høyre synes det er positivt at de nå er tvunget til en løsning i denne saken. Jeg tror alle i denne salen skulle ønske at vi slapp å ta opp enkeltlegemidler til behandling. Det gjør faktisk jeg også, selv om Fremskrittspartiet og jeg ved en rekke anledninger har tatt opp saker om legemidler i denne salen. Og det har jo vist seg at det har vært nødvendig. Det var nødvendig når det gjaldt saken om medisinen Aricept mot Alzheimers sykdom, som nå har funnet sin løsning. Det var nødvendig når det gjaldt det kortisonfrie preparatet Singulair for astmatikere. Det har vist seg å være nødvendig nå også når det gjelder Remicade. Fremskrittspartiet har i denne saken inntatt det samme standpunkt som saksordføreren har gjort rede for. Vi står bak den flertallsinnstillingen som ligger her i dag. Men på ett punkt skiller vi oss fra Arbeiderpartiet. Vi godtar at sykehusene fram til 1. januar skal få en refusjonspris på 80 pst. når det gjelder Remicade. Det skyldes noen forhandlinger som har funnet sted, slik at man har kommet til enighet om at man står på en refusjonspris på 80 pst. av veiledende, gjeldende utsalgspris. Så vi snakker ikke om den fremforhandlede prisen i sykehusene. Vi snakker om en refusjonspris på 80 pst. i forhold til den veiledende, gjeldende utsalgspris. Det er det verdt å merke seg. Det har også regjeringspartiene gått inn for. Det må man også legge seg på minne. Det er også et annet signal som står i innstillingen. Det er at denne taksten skal gjøres gjeldende fram til 1. januar, for det er et stort flertall i komiteen som viser til at denne ordningen med en refusjonspris på 80 pst. – eller 95 pst. som Arbeiderpartiet ønsker – skal gjøres gjeldende ut 2002. Alle, unntatt regjeringspartiene, gir uttrykk for det, på to forskjellige plasser i innstillingen. Jeg håper – i motsetning til det som representanten Kristoffersen var inne på – at det i hvert fall vil bli en viss forbedring når det gjelder legemiddelet Remicade. Det var Fremskrittspartiet som i sin tid tok initiativet for å få løst denne saken. Men jeg tror nok dessverre at vi fremdeles har en lang vei å gå for å få disse tingene på plass. Fremskrittspartiet mener at når det gjelder disse gråsonepreparatene her, så bør de totale utgiftene dekkes av folketrygden også for pasienter innlagt i sykehus, slik at man slipper denne problemstillingen som vi har i dag, der faktisk flesteparten av pasientene skrives ut med preparatet Enbrel, som er det dyreste preparatet, fordi det gis pasienter utenfor sykehus som dekkes av blåreseptordningen § 10a, mens faktisk det rimeligste preparatet, som man må inn i sykehus for å få, det har sykehusene ikke råd til å gi pasientene. Dette kan ikke være en ønskelig ordning. Selv om det går over to forskjellige budsjett, er det tross alt offentlige midler begge deler. Når det er incentiver til å kunne forhandle ned prisen ytterligere som er bakgrunnen for forslaget om 80 pst. – eller 70 pst., som var det opprinnelige forslaget – så må jeg bare si det at dersom man i utgangspunktet levde i den tro at man skulle klare å få forhandlet prisen ned med 30 pst. i sykehusene, på et legemiddel der vi allerede i gjennomsnittet har den tredje laveste prisen i Europa, da tror jeg at vi har misforstått litt. Jeg håper dette vedtaket i dag kan bedre situasjonen for reumatikere som er avhengige av Remicade. Og så ser jeg fram til at vi får løst denne saken i forbindelse med statsbudsjettet for 2003, for det er helt tydelig at her må noe gjøres også i den sammenheng.
Vi ser stadig vekk at sosialkomiteen debatterer saker som omhandler enkelte legemidler, og at de gjerne er knyttet til refusjonsordninger eller mangel på sådanne. Det er absolutt grunn til å diskutere hvor heldig det er i forhold til at det krever faglig innsikt, og at det derfor burde vært fagorganer som burde tatt stilling til det. Likevel er denne saken et godt eksempel på hvordan refusjonsordninger slår ut på en uheldig måte, som skaper vridningseffekter, og som gjør at man må gjennomgå også det overordnede regelverket. I denne saken er det altså slik at to legemidler brukt ved reumatisk sykdom refunderes på en slik måte, og har en ulik måte å gis på, at det ene naturlig gis utenfor sykehus, og det andre gis i sykehus. Så kan man få vridningseffekter som en konsekvens av det, fordi folketrygden refunderer via blåreseptordningen utenfor sykehus, og så må sykehusene dekke kostnadene når man er innlagt på sykehus. SV har i en årrekke vært opptatt av at den ordningen bør endres. Man bør få til en ordning der blåreseptordningen virker uansett om man ligger i et sykehus eller om man får forskrevet medikamentene når man ikke er i et sykehus. Et annet eksempel på hensiktsmessigheten av det er cellegiftpasienter, altså pasienter som har en kreftlidelse. De står på et cellegiftpreparat, og så blir det en faglig vurdering av om preparatet skal gis i en sykehusseng eller om man skal gi det poliklinisk utenfor sykehus – kanskje i begge tilfeller intravenøst, men begge deler vil kunne være mulig. Med dagens ordning får man altså den effekten at sykehuset ved å la behandlingen skje utenfor sykehus, poliklinisk, unngår utgiften til medikamentet fordi man kan skrive det ut på blå resept, mens man får en ikke ubetydelig utgift hvis vedkommende ligger i sykehus. Det er klart at slik kan vi ikke ha det. Vi kan ikke bidra til å skape ordninger som har konsekvenser for den enkelte pasient fordi refusjonsordningen slår slik ut. Derfor har SV vært veldig opptatt av at hadde man innført blåreseptordningen generelt, også når pasienten lå i sykehus, ville man unngått dette. Da må man selvfølgelig regulere både den innsatsstyrte finansieringen og DRG-satsene generelt, slik at det ikke inkluderer medikamentutgiftene for sykehus, annet enn det som skulle være på hvit resept. I påvente av at man får til en slik ordning – for det ser ut som om flere og flere partier argumenterer i retning av en slik ordning – mener vi at det er rimelig å få til en inndekning også i sykehus når det gjelder preparatet Remicade, som gjør at pasienter kan få det forskrevet der. Men det kan ikke være riktig å gi en inndekning tilsvarende nesten 100 pst., for det betyr at sykehuset både vil få en finansiering i bunnen via rammer, via den innsatsstyrte finansieringen, og på toppen vil få en refusjon, altså en form for dobbeltfinansiering, som er uheldig. Så kan man diskutere hva som er et riktig innslagspunkt, men vi har funnet at fra 1. juli og ut året kan 80 pst. være en grei mellomløsning. Vi noterer at Arbeiderpartiet foreslår 95 pst., men de foreslår samtidig et innføringstidspunkt fra 1. oktober. Etter SVs syn må det være langt bedre at man da heller går for en lavere sats og så dekker opp for hele den resterende delen av året. Ellers vil man ha det samme problemet løpende helt fram til 1. oktober. Hvis jeg har oppfattet både Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet riktig, er de i ferd med å gå for den modellen vi skisserer, nemlig at blåreseptordningen bør ha generell gyldighet. I så fall bør det kunne være mulig å få dette på plass – i hvert fall utredet – med tanke på en virkning fra et eller annet tidspunkt i 2003. Dette håper vi blir den endelige modellen, slik at man unngår de uverdige forholdene for en rekke pasientgrupper i dag, ved at det kan bli tilfeldig om preparatet blir forskrevet eller ikke, avhengig av hva slags inndekning man vil kunne ha for det.
Stortinget vedtok onsdag den 12. desember i fjor at utgifter til legemiddelet Remicade skulle omfattes av blåreseptordningen. Jeg gjorde oppmerksom på at stortingsvedtaket ville kreve en lovendring, og at jeg derfor ville komme tilbake med det spørsmålet før en slik refusjon kunne iverksettes. Derfor har jeg lagt fram den proposisjonen som behandles i dag. Proposisjonen er foranlediget av at ulik finansieringsordning for Enbrel og Remicade gir sykehusene uheldige incentiver i valget mellom legemidlene. Begge preparatene gis til dem som er alvorligst rammet av reumatoid artritt. Enbrel refunderes etter blåreseptforskriften, mens Remicade finansieres av sykehusene fordi preparatet kun brukes i sykehus. Eksisterende lovgivning avskjærer trygderefusjon for preparater brukt i sykehus. I dagens situasjon fremstår bruk av Enbrel som gratis for sykehuset, mens bruk av Remicade er en utgift, dette til tross for at prisen på Remicade er lavere enn prisen på Enbrel. Det er naturlig å anta at det fremover kan oppstå flere tilfeller der forskjeller i finansieringsordninger påvirker terapivalget på en uheldig måte. Jeg har derfor sett det som viktig å utforme en løsning som ikke bare håndterer denne saken, men som også senere kan få anvendelse i parallelle tilfeller, altså en generell løsning. Jeg mener at det er lite tjenlig at Stortinget tar opp og diskuterer enkeltmedikamenter på denne måten. Det er også noe av grunnen til at jeg har forsøkt å finne fram til en generell ordning som håndterer spørsmålet i sin alminnelighet. Det mener jeg er godt ivaretatt på den måten saken er løst i proposisjonen. Ethvert preparat brukt i sykehus som anses å være et terapeutisk sammenlignbart alternativ til et preparat finansiert over blåreseptordningen, vil kunne omfattes av denne nye ordningen. Ordningen vil således være en av flere mulige måter å refundere legemiddelutgifter på. Den er skreddersydd for legemidler som særlig benyttes i sykehus. Løsningen som er foreslått i denne proposisjonen, gir gode muligheter for kostnadskontroll. Enhver beslutning om refusjon for et spesifikt legemiddel vil kreve forskriftsendring. Forskriftsendringer som medfører økte utgifter, kan ikke gjennomføres før Stortinget har vedtatt nødvendige budsjettendringer. Dermed burde risikoen for ukontrollert vekst være redusert til et minimum. Jeg vil også legge til at denne proposisjonen legger til rette for en større grad av konkurranseutsetting for preparater som finansieres av folketrygden. Sykehusene vil ha incentiver til å nyttiggjøre seg denne konkurranseutsettingen ved at refusjon i denne saken gis som et fast kronebeløp lik 80 pst. av den pris Remicade omsettes for i dag. Dette gir sykehusene sterke incentiver til å forhandle ned prisen, ettersom preparatet vil fremstå som gratis for sykehuset dersom 20 pst. rabatt oppnås. Forslaget vil ikke medføre økt egenbetaling for pasienten. Jeg legger til grunn at konkurranseutsettingen vil gi det samme tilbudet som tidligere, men til en lavere pris. Det vil kunne muliggjøre økt innsats i denne eller i andre deler av helsesektoren, til beste for pasientene. I budsjettforslaget knyttet til dette forslaget, som er presentert i St.prp. nr. 63 for 2001–2002, er det forutsatt at sykehusene vil behandle flere pasienter som følge av denne lovendringen. Når Stortinget har fattet sitt vedtak, vil jeg utforme et forskriftsutkast, slik at refusjon for Remicade kan gis. Arbeidsplanen legges opp slik at refusjonen kan gis fra 1. oktober i år.
Det blir replikkordskifte.
Helseministeren var helt avslutningsvis i sitt innlegg inne på at han tar sikte på at dette skulle gjøres gjeldende fra 1. oktober. Da er spørsmålet mitt til helseministeren: Skal det gjøres gjeldende fra 1. juli, eller skal det gjøres gjeldende fra 1. oktober? Så vidt undertegnede har forstått saken, skulle ordningen opprinnelig gjøres gjeldende fra 1. juli. Det vil jeg be om en bekreftelse på. Så er det en annen problemstilling som har dukket opp i forbindelse med arbeidet med proposisjonen. Det har vært litt uklart hva som nå skjer med hensyn til finansieringsordningen for legemiddelet Enbrel. Det har vært stilt en del spørsmål rundt dette. Kan helseministeren her bekrefte, i hvert fall har flertallet forstått proposisjonen slik, at det ikke er noen endring av finansieringssystemet når det gjelder Enbrel, at en fortsetter slik som i dag via blåreseptforskriften? Jeg håper at helseministeren kan bekrefte dette. Det er viktig at vi får en avklaring når det gjelder datoen for ikrafttredelse av denne ordningen. Er det 1. juli, eller er det 1. oktober?
Det er slik at lovvedtaket som fattes i Odelstinget i dag, forutsetter at det fastsettes en forskrift knyttet til denne konkrete saken, dette konkrete legemiddelet. Den forskriften vil bli utformet straks. Den må sendes på en høring på vanlig måte, og så fort det har skjedd, vil forskriften kunne tre i kraft. Jeg vil sørge for at det skjer så raskt som overhodet mulig. Mitt arbeidsopplegg har vært 1. oktober. Er det mulig å gjøre det raskere, vil jeg sørge for at det skjer raskere.
Jeg vil tro at det må bero på en misforståelse når datoen 1. oktober her ble nevnt fra statsrådens side. Når SV går inn og støtter en refusjon på 80 pst., er det ikke minst fordi vi ser at man vil kunne få til en refusjon tidligere, nemlig fra 1. juli. Jeg ser at Arbeiderpartiet i revidert nasjonalbudsjett har lagt inn akkurat det samme beløpet som oss, men da til en sats på 95 pst. Det er jo nettopp fordi man vil få ulike utgifter avhengig av når virketidspunktet blir, at Arbeiderpartiet kan gjøre det. Det er klart at hvis vi, med bare 80 pst. refusjon, skulle stå på at det også skulle være fra 1. oktober, hadde man kunnet bruke en refusjon på 95 pst. Jeg vil være rimelig klar fra SVs side med hensyn til at det er nettopp med utgangspunkt i at virketidspunktet skal være 1. juli, vi her går inn og støtter regjeringspartiene slik at man oppnår et flertall for forslaget. Jeg vil be om at statsråden klargjør at tidspunktet skal være 1. juli, ikke 1. oktober.
Det er i Regjeringens opplegg i revidert nasjonalbudsjett og den proposisjonen som er fremmet i den forbindelse, sagt klart fra at det endringsforslaget som man der fremmer, vil kunne tre i kraft fra 1. oktober 2002. Det står i proposisjonen. Når det gjelder ikrafttredelse av forskriften, vil jeg måtte følge de prosedyrer som gjelder i forhold til det lovvedtaket som Odelstinget i dag vedtar. Jeg vil fastholde at arbeidsopplegget er 1. oktober. Hvis det er praktisk mulig med en ikrafttredelse tidligere, vil jeg sørge for det.
Det er tydelig at noen hver av oss kanskje må se på ikrafttredelsesdatoen. Men jeg håper i hvert fall at helseministeren vil gjøre sitt ytterste for at dette kan tre i kraft så raskt som overhodet mulig, og da før 1. oktober. Jeg sitter også med den samme fornemmelsen som representanten Ballo hadde når det gjelder summene som man opererer med. Hva utgjør, når vi snakker om den samme summen, en refusjon på 95 pst. og en refusjon på 80 pst., hvis man tar utgangspunkt i samme dato? Det kunne det vært interessant å få vite. Grunnen til at jeg tok replikk igjen, er at jeg ikke har fått svar når det gjelder Enbrel. Jeg spurte helseministeren i min første replikk om det er slik som flertallet har forstått det, at det ikke er noen endring når det gjelder finansieringsmåten for Enbrel.
Først til spørsmålet om proveny. Jeg må svare for det forslaget som Regjeringen har lagt fram. Den provenyberegningen som Regjeringen har lagt til grunn i budsjettproposisjonen i forbindelse med revidert, er knyttet til en gjennomføring fra 1. oktober. Det fremgår klart av proposisjonen. Når det gjelder spørsmålet om blåreseptrefusjon for medikamenter som i dag er på blå resept utenfor sykehus, er det ikke i dette opplegget lagt opp til noen endring i forhold til det.
Replikkordskiftet er omme.
Mye er sagt i denne saken nå. Det er, som andre har vært inne på, heller tvilsomt om vi bør ha til behandling enkeltmedisiner og prisfastsettelse på dem i Stortinget. Nå har det nå engang blitt slik, og det er da å håpe at bl.a. vedtaket om ny § 5-15 i folketrygdloven kanskje kan gjøre det slik at vi får noe klarere forhold og mindre enkeltsaksbehandling her i Stortinget. Ulike finansieringer av relativt like terapeutiske legemidler som Remicade og Enbrel har synliggjort at det er behov for en mer fleksibel finansieringsordning enn den vi har, slik at man kan få det beste og mest optimale legemiddelet, uavhengig av om en er på sykehus eller ikke. Er det slik at dette finansieres av sykehuset for pasienter som er inneliggende? Eller er det slik at pasientene finansierer det selv og får det finansiert over blåreseptordningen? Det er et stortingsvedtak som ligger til grunn for at Remicade skal finansieres fullt ut, slik at reumatismepasienter skal få den beste behandlingen på sykehus. Det var et vedtak som ble fattet i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 2002. I Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2001-2002 heter det: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at kostnadene ved bruk av legemiddelet Remicade dekkes over blåreseptordningen.» Hensikten var at sykehusene ikke skulle ha noen økonomiske ulemper ved å velge det for pasienten beste legemiddelet. Når Regjeringen nå i revidert kommer med et forslag på en dekningsprosent på 70, mener vi det er for lavt. Vi mener også at ordningen heller ikke er fullgod ennå, og derfor forutsetter et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, at departementet legger til rette for at ordningen blir ordentlig, og at det fra 1. januar 2003 blir et oppgjør mellom sykehusene og folketrygden som dekker de reelle kostnadene og ikke gir noen slagside eller ulemper i forhold til det ene eller det andre medikamentet. Vi har også her i Stortinget vært klar over at dette kunne gjøres ved at det ble foretatt et oppgjør med sykehusene. Det er det ingen i komiteen som har gått inn for. Vi mener at dette bør ordnes gjennom folketrygden og blåreseptordningen. Det er kanskje litt forunderlig at enkelte partier i dag snakker om en helt ny ordning for å finansiere legemidler på sykehusene når en samlet komite faktisk slutter seg til at det må være ulike ordninger for sykehusene og for kjøp av medisiner utenfor sykehus gjennom blåreseptordningen. Jeg er enig med representanten Ballo i at det er et forbedringspotensial i dette systemet, og jeg håper at Regjeringen nå – bl.a. etter oppfordring fra flertallet – kommer med en ordning som er langsiktig, og som gir det beste resultatet for pasientene. Det er det som teller her, og i dette tilfellet at reumatismepasientene får den optimale medisinske behandling enten de er på sykehus eller ikke, og om medisinen finansieres av det ene eller det andre. Så litt om dette med ikrafttredelsesdato for refusjon: Helseministeren svarte delvis på det, og sa at Regjeringen hadde lagt til rette for at dette skulle gjelde fra 1. oktober i år, men da må det være feil i noen regnestykker her. Provenyet har vi heller ikke fått spesifisert helt, og hvis et proveny på 2 mill. kr skal dekke 80 pst. refusjon fra 1. juli, må det helt klart være for liten bevilgning for en inndekning på 95 pst. fra 1. oktober i år. Det kunne ha vært ønskelig å få dette mer spesifisert. Til slutt: Jeg håper at dette er en av de siste slike medisinbehandlinger vi har i Stortinget, og at vi nå klarer å få til en ordning som fungerer både for helseforetakene, for folketrygden og for staten, men ikke minst for pasientene.
De talere som fra nå av får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg har bare en kort merknad og en kort presisering. Jeg har ikke behov for å bemerke noe til representanten Olav Gunnar Ballos innlegg, bortsett fra at Arbeiderpartiet ikke har vurdert spørsmålet om å innføre en generell blåreseptordning for legemiddelbruk på sykehus. Men Arbeiderpartiet og resten av komiteen mener at de såkalte gråsonelegemidlene, dvs. terapeutisk sammenliknbare legemidler, må inn på en blåreseptordning for å sikre at pasientene får den optimale behandling, dvs. at de medikamenter som gir den beste effekten for pasientene, blir brukt. Det er dette man har lagt opp til i lovforslaget, og som komiteen, og nå forhåpentligvis også Odelstinget, slutter seg enstemmig til.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 567]]
I den proposisjonen vi nå skal behandle, fremmes det forslag om endring i havne- og farvannsloven § 23. Forslaget vil innebære en endring i dagens bestemmelser om at havnekassens midler ikke kan brukes til andre formål enn til havneformål. Lovforslaget var opprinnelig tenkt som en særlov for Oslo havn, men i løpet av prosessen viste det seg at en slik begrensning ble problematisk. Lovforslaget vil derfor få samme betydning for alle de 15 havnene som har et havnestyre oppnevnt av staten. Det er imidlertid fortsatt viktig å vektlegge forslagets betydning for den aktuelle situasjonen for Oslo havn. Oslo havn har som alle andre havner rundt om i verden, opplevd forandringer som har endret kravene til havnearealer. Det er denne utviklingen som gav grunnlag for at Oslo kommune og Oslo havnestyre i sin tid vedtok nye retningslinjer for Oslos havn. Disse vedtakene innebar en utflytting av containerhavnen fra deler av dagens havneområder. En slik utflytting ville frigjøre havnearealer som Oslo kommune ønsket konvertert til byutviklingsarealer i Bjørvika. Problemet på det tidspunktet disse vedtakene ble gjort, var lovteksten i någjeldende § 23 og hvilken juridisk partsrolle Oslo havn ville få i forhold til de arealer som ble avgitt, og som skulle kunne gå inn i et byutviklingsprosjekt. Med forslaget til endring i § 23 i havne- og farvannsloven vil Oslo kommune få de muligheter til byutvikling som frigjorte havnearealer har skapt på grunnlag av vedtakene som er fattet. Likeledes vil Oslo havn på en tilfredsstillende måte få ivaretatt sine interesser både økonomisk og juridisk. Det heter i lovforslaget at departementet kan «i særlige tilfelle og på nærmere vilkår gi tillatelse til at eiendommer og andre midler som inngår i havnekassen som nevnt i fjerde ledd, blir investert i prosjekter eller virksomhet med andre formål enn havneformål». I høringsuttalelsen fra Oslos havnedirektør foreslås det at det i lovforslaget blir presisert at havnekassens midler kan brukes til annet enn havneformål kun når det anses å være til havnens beste. Det er grunn til å understreke at forslaget til tillegg i lovens § 23 forutsetter et initiativ fra et havnestyre, dernest at det i departementets forslag forutsetter særskilt tillatelse dersom investeringer av havnekassens midler skal gå til annet enn havneformål. Med dette anses forslaget fra havnedirektøren i Oslo å være ivaretatt. Et flertall i samferdselskomiteen har tilsluttet seg Regjeringens forslag. Det er fra flertallet i komiteen understreket at lovendringen ikke skal bringe havnene inn i forhold hvor havnekassene kan utsettes for tapping eller bli involvert i spekulative eiendomsprosjekter med fare for havnekassens økonomi. Det er flertallets forutsetning at havnekassene fortsatt skal ha kontroll og sikre at verdiene i havnearealene blir brukt til havnerelevante formål i framtiden. Det er dette faktum som etter min oppfatning er grunnlaget for den konstruktive og pragmatiske rollen Oslo havnestyre har spilt i prosessen fram til denne dag. En viktig forutsetning for at vi har klart å forsere de hindringer vi har møtt på veien, har vært at staten skal ha en tydelig rolle som samordner. Det er min oppfatning at staten fortsatt må ha en slik rolle. Vi vil fortsatt risikere hindringer i den videre prosessen. Da vil det være avgjørende at staten gjennom sin autoritet sørger for at alle involverte parter fortsatt skal kunne spille en konstruktiv rolle og få muligheter til å ivareta sine interesser gjennom det eiendomsselskapet for Bjørvika som nå vil bli etablert. Det gjelder altså ikke minst Oslo havn. Med dette tar jeg opp forslaget fra komiteens flertall.
Representanten Froyn har tatt opp det forslag han refererte til.
Det er klart at drivkrafta bak denne lovendringa fins under andre saksnummer enn dette, og det fikk vi til fulle bekrefta da vi overhørte debatten i går kveld. I sannhet er det slik at det kommer an på øynene som ser når endringsforslaget til § 23 i havne- og farvannsloven skal leses. Bakgrunnen for lovendringa er selvfølgelig, som det har vært sagt her, byutviklinga i Bjørvika. Men den nye lovteksten handler utelukkende om nye muligheter til deltakelse og nå i andre prosjekter enn reine havneformål. Disse mulighetene skal heretter foreligge for havnestyret oppnevnt av Fiskeridepartementet etter spesiell heimel. Risikoaspektet er til en viss grad til stede, men det er begrensa bl.a. av strenge godkjenningsregler og godkjenning av departementet. Tappingsmulighetene, som det har vært vist til her, fra havnekasse mot kommunekasse er fortsatt avstengt, slik loven også tidligere har vært utformet. Formålet med loven, slik vi ser det, er at havnens beste også nå skal legges til grunn. Høringsrunden har belyst at havnens beste kan betraktes også i et mer regionalt perspektiv. Dagens lovendring dreier seg altså om en ekstra mulighet til engasjement for spesielle havner. Det er ett parti som har omdefinert mulighetene til engasjement til rett og slett å handle om tyveri. Her kan vi vel trygt si at motstanderne av lovendringa ikke tilkjennegir særlig tillit til de instanser som er beskrevet i lovteksten. En mer øyeblikkelig utsalgsmulighet, som en alternativ løsning til forslaget, blir påpekt av motdebattantene. Dette vil kanskje mange være enig i. Disse mulighetene er imidlertid uforandret. Poenget her må være at havnemyndighetene får bestemme mer selv når tidspunktet er riktig og best for å gå i markedet en eller annen gang.
Flertallet foreslår en endring slik at midlene fra havnekassen kan investeres i prosjekter eller virksomhet som har andre formål enn havneformål. For meg betyr det at flertallet tydeligvis ikke eier begrensninger når det gjelder opera. Her skal pengene hentes inn uansett, koste hva det koste vil. Jeg hadde håpet at samferdselskomiteen hadde vist samme engasjement når det gjaldt å få penger til å redde liv i trafikken, men det har den altså ikke. I havnelovens nåværende § 23 slås det fast: «Avgifter som kommunen oppebærer etter loven her, skal bare benyttes til havneformål.» I lovens forskrift gis en definisjon av havnekassen som at alle eiendommer, bygninger, havneanlegg, havneinnretninger og andre verdier som er bygd eller anskaffet over en offentlig havns regnskap, tilhører havnekassen. Årsaken til denne begrensningen er at havnekassens midler er opparbeidet ved brukerbetaling for havnetjenester. Brukernes betaling for dette er en del av sluttprisen til kunden for varer som transporteres gjennom en havn, og for produksjon av persontransporttjenester, som ferjedrift. Brukerbetalingen går ikke bare til drift og administrasjon av havnen, men også til kjøp, opparbeidelse og vedlikehold av havneareal og -innretninger. Å ta ut verdier slik at de går tapt for havnekassen, betyr at det vil bli dyrere å transportere varer og passasjerer gjennom en havn. Konsekvensene av dette er begrensninger i havnens evne til å foreta investeringer i nye anlegg, eller at andre transportformer, først og fremst veitrafikk, blir mer konkurransedyktig overfor sjøtransport. Det siste bidrar til at de økte utgiftene blir fordelt på færre brukere, og dermed blir avgiftene enda høyere. I St.meld. nr. 28 foreslås det at store verdier tilhørende havnekassen til Oslo havn investeres i byutviklingsprosjektet i Bjørvika. Lovendringen i Ot.prp. nr. 90 må ses på som en spesiallaget lovendring for å få ut verdier av Oslo havn, slik at disse kan anvendes til virksomhet som ikke har noe med havnetrafikk å gjøre, og som Oslo havn ikke ønsker å delta i. Flertallets forslag kan derfor bli en ekstraskatt på varer som omsettes til forbrukerne i Oslo, og Fremskrittspartiet vil motsette seg en lovendring som kan gi en slik ekstraskatt. Dette er også forunderlig når flertallet ved flere anledninger har uttrykt at mer gods skal over fra vei til sjø. Årsaken til Oslo havns skepsis til utviklingsselskapet er først og fremst prinsippet om at havnebrukernes midler ikke skal brukes til annet enn havneformål. I tillegg står havnen overfor store investeringer og flytteprosjekter for tiden. Foruten i bulk- og passasjertrafikk er Oslo havn tungt inne i godstrafikken med store anlegg for containertrafikk. Det er både roro-anlegg, «roll-on-roll-off», der containerne losses og lastes med kjøretøyer, og lolo-anlegg, «load-on-load-off», der containerne blir losset og lastet med containerkraner. Containerhavnene på Filipstad og Ormsund er under ombygging/modernisering. Containerhavnen på Sørgenga skal legges ned. Nytt kombianlegg for disse to anleggene er planlagt på Sjursøya. Bystyret i Oslo sluttet seg i november 2001 til disse planene. Alt er forutsatt finansiert av havnekassens midler. Fremskrittspartiet mener at planer for flytting av containertrafikken til Sjursøya er svært viktig, og bør gis høyeste prioritet. Det er også på tale å flytte eller samle passasjerferjeterminalene, som i dag befinner seg på Revierhavna ved Akershus og på Hjortnes. Hvordan dette skal gjøres, er imidlertid langt fra avklart. Jeg frykter at Regjeringens opplegg kan true det økonomiske grunnlaget for de lokale flytte- og moderniseringsplanene for Oslo havn, og at de verdiene som er blitt tilført Oslo havn fra brukerne, ved tvang skal bli investert i et svært risikabelt byutviklingsprosjekt. Med den erfaringen jeg har fra denne salen, går man fort vekk fra det at havneavgiften har vært og skal være en brukerbetaling for bruken av havn, til at det skal bli en ny fiskal avgift. Det rimer i så fall veldig dårlig med det som er uttrykt fra flertallet gang på gang om at man skal ha transport vekk fra vei og over på sjø. Men det er vel som vanlig også her, at det er i festtaler dette blir nevnt. Fremskrittspartiet kommer til å stemme imot komiteens innstilling.
Jeg viser til saksordførers grundige gjennomgang av sakens realiteter. Kristelig Folkeparti slutter seg til flertallets konklusjoner i saken. Samtidig er det grunn til å understreke at en prosess er i gang for en mer grunnleggende revisjon av havne- og farvannsloven. Den lovendring som vi i dag behandler, er, som det er sagt, fremkalt av den spesielle situasjonen som er oppstått i Oslo havn etter vedtaket om opera i Bjørvika. Men samtidig viser dette hvor viktig det er nå å få fram en sak om revidering av havne- og farvannsloven, slik at vi kan få sett på helheten. Jeg forutsetter at Fremskrittspartiets stillingtaken i denne saken er situasjonsbetinget på grunn av deres nei til opera i Bjørvika, og ikke prinsipiell i forhold til en framtidig revisjon av loven. Det vil etter Kristelig Folkepartis syn bremse all framtidig utvikling i norske havner.
Senterpartiet er med i fleirtalet som stør lovendringa i hamne- og farvasslova. Saksordføraren hadde ei grei framstilling, og eg skal ikkje gjenta det som saksordførar sa. Men som fleire har vore inne på, er utgangspunktet for å ta opp lovendringa Oslo og Bjørvika. Det er noko som vi alle veit. Men lovendringa er generell, og likevel avgrensa til større hamner med eigne hamnestyre som er oppnemnde av Fiskeridepartementet etter hamne- og farvasslova. For Senterpartiet har dei presiseringane som er blitt lagde inn, vore avgjerande for at vi skulle stø lovendringa. Når lovendringa opnar for at eigedomar og andre eigedelar som er ein del av hamnekassa, i spesielle tilfelle og på nærare fastsette vilkår kan disponerast til andre føremål enn hamneføremål, er det viktig at presiseringane klårt seier ifrå at dette ikkje skal kunne føre til ei tapping av hamnekassa. Det må framleis vere slik at lova sikrar at hamneføremål skal vere det viktigaste, men når eigedomar og eigedelar ikkje er nødvendige for direkte hamneføremål, så meiner Senterpartiet at det då må kunne finnast ei opning slik at vi kan bruke dei til andre føremål. Senterpartiet vil altså stø forslaget med dei nærare presiseringane. Eg vil òg gi uttrykk for at vi ser det som positivt å få ein meir generell gjennomgang av hamne- og farvasslova, og ikkje berre den vesle biten som no er lagd fram.
Denne saken er fremstilt av enkelte dit hen at det er Oslo Havnevesen som ønsker en endring i loven, slik at de i realiteten kan engasjere seg i byutvikling i Bjørvika. Det er en 100 pst. feilaktig fremstilling. Det er ikke noe ønske fra Oslo Havnevesen om å få til noen endring i denne loven som åpner for at Havnevesenets midler kan investeres i andre prosjekter enn det som er til havnens egen virksomhet. Tvert om, og det er det som er det rare, som for så vidt også Bjørgulv Froyn refererte til, at når man spør hva den berørte havnen og havnestyret mener om dette lovforslaget, så er det avgitt en enstemmig uttalelse fra havnestyret i Oslo, som lyder slik: Havnestyret slutter seg til havnedirektørens vurdering og understreker at et slikt tiltak bare bør gjennomføres dersom det anses som et nødvendig tiltak for å kunne forvalte havnekassens verdier til havnens beste. Punkt 2: Havnestyret ber om at departementets foreslåtte nytt siste ledd i havneloven § 23 endres til å lyde: Departementet kan i særlige tilfelle når det anses å være til havnens beste, og på nærmere vilkår gi tillatelse til at eiendommer … Oslo havnestyre har altså bedt om at det i loven tas inn en begrensning om at når midlene skal brukes, skal det være når det anses å være «til havnens beste». Mitt spørsmål til fiskeriministeren er: Hvorfor har ikke Fiskeridepartementet tatt til følge et enstemmig vedtak i Oslo havnestyre om en begrensning, at det skal være «til havnens beste»? Så vidt jeg forstår på saksordfører, så sier man at dette er vel ivaretatt, og omtrent samtlige talsmenn, inkludert siste taler, Jorunn Ringstad, sier at vi må jo sørge for at det ikke fører til tapping av havnekassen. Så vidt jeg skjønner, er den eneste sikkerheten for det som flertallet påstår, at det er departementet som skal styre. Det er etter departementets avgjørelser, og, som det står i lovforslaget til vedtak, «kan departementet i særlige tilfelle og på nærmere vilkår gi tillatelse til at eiendommer og andre midler som inngår i havnekassen som nevnt i fjerde ledd, blir investert i prosjekter eller virksomhet med andre formål enn havneformål». Det skulle liksom være slik at det er departementet som er garantien for dette. Men også her er jo de faktiske forhold helt omvendt. Det er altså ikke havnestyret som ønsker lovendringen, det er det departementet som gjør, og Regjeringen. Det er Regjeringen som ønsker at Havnevesenets midler og eiendommer skal inngå i Bjørvika byutvikling med stor risiko – det er ikke Oslo Havnevesen. Da er departementet egentlig fienden, for departementet er jo sekretariat for sin statsråd, og statsråden er medlem av en regjering, og Regjeringen har en enorm prestisje i at koste hva det koste vil, så skal det byutvikles i Bjørvika, og helst for havnekassens midler. Så når Jorunn Ringstad og andre sier at man må prøve å hindre at det fører til tapping av havnekassen, så er det bare det forslaget – som altså ikke her foreligger til votering, fordi ingen har tatt det opp – som Oslo havnestyre selv bad om, som inneholder en begrensning, nemlig begrensningen at det skal være «til havnens beste». Og når nettopp den biten er strøket, må det jo være fordi departementet vil ha mulighet, sin egen mulighet, til skjønnsmessig å kunne gi tillatelse til at Oslo Havnevesen deltar i et spekulativt eiendomsprosjekt. Det er også fremstilt slik at dette skulle være noe som man gjerne vil ha i Oslo. La meg da minne om at havnedirektøren for et par styremøter siden – og det er havneadministrasjonen og havnedirektøren som har utredet dette og virkelig jobbet med saken – i tilleggsinnstillingen til denne saken hadde følgende forslag til vedtak: På grunnlag av de dokumenter som pr. 23. april 2002 er kjent for havnestyret, og som det er referert til i saken, finner havnestyret det ikke forsvarlig å engasjere Havnevesenet, havnekassen, i byutviklingsprosjektet i Bjørvika og Bispevika som foreslått. Dette begrunnes først og fremst ved den uoversiktlige risiko for kostnadene til infrastruktur som det er foreslått at Havnevesenet skal ta, samt det faktum at det pr. dato ikke finnes grunnlag for å anslå hvilken inntekt som i fremtiden kan forventes fra prosjektet. Etter havnestyrets vurdering har det foreslåtte engasjementet et potensiale for tap for havnekassen som kan true så vel utbygging av havnen i henhold til havnestyrets handlingsplan i følge realisering av bystyrets fjordbyvedtak, som utvikling av en eventuell sentral containerhavn i Oslofjorden. En kan heller ikke se at engasjementet er i samsvar med gjeldende regler for forvaltning av havnekassens midler. Havnestyret finner det dessuten uhensiktsmessig å utvikle havnens administrasjon med et element til å ivareta bedriftens engasjement i byutviklingssaker i tillegg til de oppgaver havnen tradisjonelt har. Havnestyret er på den annen side innstillet på å medvirke til utvikling av Bjørvika og Bispevika[[inkludert Sørenga og Grønlia]] Det var forslaget. Det ble ikke tatt opp til votering, fordi en såkalt viljeserklæring til å arbeide videre med saken i stedet ble enstemmig vedtatt av havnestyret. Heller ikke der er det noen godkjennelse av prosjektet fra havnestyret, heller ikke der er det sagt noe om at man ønsker en mulighet som ikke er «til havnens beste». Det er altså slik man ser på det i den administrasjonen som da var. Vi kan gå også til dagens avis, Dagens Næringsliv, som nettopp skriver om noe som var oppe i debatten i går fra min side, nemlig: Hvem skal ta den økonomiske risiko for Havnevesenets administrasjon? Altså, i det jeg nettopp har lest opp, viser det seg at de mener at det er meget, meget risikabelt. Statsråd Norman var skråsikker på at dette var et meget bedriftsøkonomisk lønnsomt prosjekt, uten at noen har foretatt en grundig analyse av hvilke inntektsmuligheter som foreligger med hensyn til kvadratmeterpris og eiendomsmasse som skal selges og finansiere kostnadene som kommer først. Det står også i Dagens Næringsliv: «Fallende eiendomsmarked truer opera.» Dette står under et bilde av styreleder Bernt Stilluf Karlsen i Oslo Havnevesen, som ikke fikk havnestyret med seg på sine ønsker på torsdag, da han fikk inn statsråden, statssekretæren og byrådslederen til å overtale havnestyret til igjen bare å vedta en viljeserklæring. Det er altså fattet et advarende vedtak som fortsatt er gjeldende i havnestyret. Men det kan jo hende at det er litt manglende interesse for dette prosjektet ettersom hvilken posisjon man har. Det er vel grunn til å anta at når Havnevesens styreleder har vært så interessert i at Bjørvika byutvikling, som blir et kjempeselskap med en milliardomsetning, skal ha en styreleder fra Havnevesenet, er det ikke unaturlig at kanskje den nåværende styreleder i havnestyret har sett seg selv i en posisjon også som styreleder og en meget viktig person når det gjelder et gigantisk byutviklingsprosjekt i Bjørvika. Han har da kanskje en helt annen interesse enn andre styremedlemmer, som først og fremst ser det som sin jobb å ivareta havnens interesser. I dag sier nåværende, fungerende, havnedirektør Magne Løvhaug: «Havnevesenet har sagt seg villig til å medvirke aktivt til utviklingen i Bjørvika, men vi er opptatt av å begrense risikoen ved vårt engasjement. Investeringene i dette digre området medfører mange usikkerhetsmomenter. Vi ønsker at Oslo kommune skal stille seg bak prosjektet økonomisk». Man sier også at når Bernt Stilluf Karlsen, som er styreleder i havnestyret, har imøtekommet statsråd Normans ønsker, har det skapt bitter strid internt i Havnevesenet, som i realiteten skal være den hovedansvarlige for dette enorme prosjektet, uten at de har en administrasjon som overhodet har kompetanse på dette området. Så her går flertallet både i Stortinget og Odelstinget – når de gjør denne lovendringen – inn i et meget potensielt skandalesprosjekt, som vel ikke skulle ha vært fremlagt så dårlig gjennomarbeidet som denne totaliteten er. Men jeg avventer i hvert fall svar fra fiskeriministeren på følgende spørsmål: Hvilken garanti har man for at man ikke tapper havnekassen til Oslo havnestyre, når man ikke har etterkommet det ønsket om begrensning i lovteksten som Oslo havnestyre enstemmig selv bad om?
Jeg er tilfreds med at flertallet her i Odelstinget i dag er enig i Regjeringens forslag som åpner for at havnene skal få hjemmel til at eiendommer og andre eiendeler som inngår som en del av en havnekassse, i særlige tilfeller og på nærmere fastsatte vilkår skal kunne disponeres eller for øvrig benyttes til investeringer til andre formål enn havneformål. De verdier som slik bruk eller investeringer fører til, skal fortsatt inngå i havnekassen, og all avkastning – jeg understreker at man forutsetter avkastning – skal tilføres havnekassen. Bestemmelsen vil bl.a. gjøre det mulig å omdisponere eiendommer fra havneformål til andre formål uten at transaksjonene har direkte økonomiske konsekvenser for havnekassen. Bestemmelsens virkeområde er avgrenset til de større havnene med egne havnestyrer som er oppnevnt av departementet, etter havne- og farvannsloven § 12. Jeg registrerer Fremskrittspartiets bekymringer slik de framgår av innstillingen, og slik de framkom i to innlegg her. Jeg understreker at en avgjørende forutsetning for forslaget er at disposisjon til annet enn havneformål skal kunne gjennomføres uten at dette går ut over øvrig havnevirksomhet. Det vil ikke være adgang til å gi tillatelse til disposisjoner som etter nærmere vurderinger framstår som egnet til å tappe havnekassen for midler. Forslaget, slik det foreligger, vil derfor etter mitt skjønn ivareta både de bekymringer som ble fremmet av næringsorganisasjonene i forbindelse med eksterne høringer, og av Oslo havnevesens styres uttalelse. Forslaget vil langt på vei også ivareta Fremskrittspartiets bekymringer, slik de kommer fram her, og det vil ivareta Oslo havns interesser som grunneier i Bjørvika, slik at de skal kunne delta i utviklingen av arealer som ikke lenger anvendes til havneformål. Representanten Carl I. Hagen refererer Oslo havnevesens vedtak, og understreker at dette først og fremst er initiert av Regjeringen, i denne omgangen også konfirmert av Stortinget, og at det ikke er Havnevesenets primære ønsker. Men etter Regjeringens klare oppfatning er uttalelsen fra havnestyret, som sier «til havnens beste», ivaretatt slik det er formulert i nytt forslag til paragraf, som sier «i særlige tilfelle og på nærmere vilkår gir tillatelse». Så etter mitt og Regjeringens skjønn er havnenes interesser ivaretatt på en tilfredsstillende og god måte. Jeg understreker at bestemmelsen forutsettes bare brukt i «særlige tilfelle», og det vil fremdeles være et grunnleggende krav om en forsvarlig forvaltning av havnekassens midler, slik at havnekassen ikke påføres ekstraordinære utgifter. Ut fra denne forutsetningen forventes ikke lovforslaget å få negative konsekvenser for havnenes mulighet til å utøve effektiv havnedrift. For å sikre klare skillelinjer mellom havnedriften og relaterte aktiviteter på den ene siden og havnekassens disposisjoner til annet enn havneformål på den andre siden, er det hensiktsmessig at havnen gis anledning til å opprette selskap hvorfra de ulike aktivitetene kan drives. Det er det lovforslaget også åpner for. Det er også hensiktsmessig for å gardere havnekassen mot ekstraordinære tap dersom investeringen til noe annet enn havneformål ikke slår til som forventet. I tilfeller som dette vil altså risikoen kunne begrenses til innskuddet i selskapet, og lovforslaget antas derfor ikke å ha negativ betydning for kostnadene i havnene. For øvrig kan selvfølgelig forvaltningen av eiendommer gi større avkastning for havnene enn om de samme arealene ligger ubenyttet, og i så måte kan dette faktisk bety lavere kostnader for de tradisjonelle havnebrukerne. Flere av representantene har i sine innlegg vært inne på behovet for en revisjon av havne- og farvannsloven, og til det er å opplyse at den prosessen er i gang. Et utvalg har levert sin innstilling og høringer forestår. Men slik jeg ser det, kan saken tidligst være ferdig til å bli oversendt Stortinget i 2004.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden sier at her har man en tilfredsstillende begrensning, for her skal departementet kun kunne gi tillatelse i spesielle situasjoner og etter nærmere vurderinger. Av hvem? Vurderinger i departementet? – Ja! Det er altså departementet som skal være den bedreviter som avgjør om et gigantisk eiendomsutviklingsprosjekt kan anses for å være en sunn og forsvarlig bedriftsøkonomisk investering. Hvilken garanti har man for at akkurat departementets funksjonærer – og særlig med en statsråd i en regjering som har så mye prestisje knyttet til at Havnevesenet skal være deltaker, enten de vil det eller ikke – har en objektiv og nøytral vurdering? De eneste vurderinger som meg bekjent er gjort hittil, er av Havnevesenets administrasjon, og de er meget, meget negative. Statsråden sier også at risikoen begrenses til innskuddet i selskapet hvis man lager et datterselskap/aksjeselskap, som det her er snakk om, som hittil ikke er behandlet av Oslo Havnevesens styre. Og det er riktig. Men i tilfelle man taper fordi det blir en ulønnsom byutvikling, betyr det at Oslo Havnevesen mister den eiendom de kunne og burde ha solgt til høystbydende, til profesjonelle, kvalifiserte bedrifter med kompetanse i byutvikling, hva Havnevesenet ikke har. De verdier man kunne ha fått solgt tomtene for, vil man altså miste, og det var det som bl.a. skulle finansiere deler av den videre containerhavnutbyggingen. Det er riktig at midlene kan gi en bedre avkastning. Men er det ikke mer rimelig at Oslo Havnevesen selv får lov til å fatte de avgjørende beslutninger om hva man mener tjener havnen og Havnevesenets eget beste? Er det rimelig at departementets byråkrati og politiske ledelse skal få lov til å gjøre det og risikere Havnevesenets penger?
La meg nå først igjen understreke at premissene for lovforslaget legger klare føringer for når det kan være aktuelt å tillate havnekassens midler brukt til noe annet enn havneformål. Det vil ikke bli tillatt i medhold av lovforslaget dersom et engasjement til noe annet enn havneformål på vedtakstidspunktet medfører risiko for tapping av havnekassen. Det ligger fast at risikoen må være analysert og minimalisert når man går inn i dette. Og for å forhindre slike situasjoner vil det stilles krav til en grundig saksbehandling. Det vil stilles krav til dialog med Havnevesenet som er involvert i det. Men til sjuende og sist er det slik, slik som lovforslaget lyder, at det er opp til departementet å ta avgjørelsen, og da legge til grunn at det er i særlige tilfeller og på nærmere vilkår at man kan tillate dette. Det er begrensningen som ligger der. Så har jeg lyst til å si at når Havnevesenets eiendommer ligger ubenyttet, er også det en dårlig investering. Så må man i hvert enkelt tilfelle vurdere om det er et marked for å selge eiendommene, og om det salget vil gi en bedre avkastning enn den forventede avkastning av de disposisjoner som gjøres i kraft av det nye lovvedtaket.
Situasjonen for Oslo havn har en lengre historie, og det kan være en fordel at man har et rimelig grep om historien, slik at man ikke lar seg forvirre av argumentasjon som er oppstått i de siste dager, men prøver å se ting i sammenheng. I 2000, i 2001 og inn i 2002 har jeg vært engasjert i situasjonen for Oslo havn og muligheten for at Oslo havn skal kunne spille en rolle som ivaretar havnens interesser på basis av de vedtak som er fattet politisk i Oslo bystyre, som senere Oslo havnestyre har tatt opp som grunnlag for de vedtak de selv har fattet, og som innebar at flytting av containerhavnen foreløpig til Sjursøya fram til ca. 2011, var en imøtekommelse av vedtaket om Oslo kommunes fjordbyprosjekt. Så var det daværende og fortsatt gjeldene § 23 i havne- og farvannsloven som gjorde at det ble vanskelig for Oslo havn å få en partsrolle som var synlig med tanke på å ivareta havnekassens interesser. Det var grunnlaget for de initiativ vi tok i 2000, i 2001 og i 2002 for å finne løsninger på det. Havnevesenet har ikke gitt uttrykk for et ønske om endring i lov, men Havnevesenet har gitt uttrykk for at någjeldende lov, altså någjeldende § 23, har stått i veien for å sikre deres partsrolle. Derfor har vi vært med på å fremme forslag om endring av lov for å sikre Havnevesenet den rollen vi mener Havnevesenet skal ha. Ligger det så deretter med denne tekst til departementet å avgjøre? Ja, det ligger til departementet å avgjøre, men initiativretten ligger ikke i departementet. Initiativet til bruk av midler i havnekassen til andre formål enn havneformål ligger faktisk i havnestyret. Og her må man se det samspillet som er en forutsetning for hva som eventuelt skal kunne skje, og hvordan man skal kunne bruke midler i havnekassen. I havnestyret er brukerne representert, der er staten representert, og der er kommunen representert. Alle parter er involvert i den debatten, og alle parter vil under behandlingen bli ivaretatt. Et viktig forhold som gjør seg gjeldende når vi nå diskuterer disse havnearealene, er at det også med stor grad av sikkerhet er Oslo Havnevesens oppfatning at nåværende tomter slik de ligger langsmed sjøen, har liten verdi dersom de ikke settes inn i en sammenheng. Og det er i den sammenhengen Fjordbyen som vedtak og prosjektet Bjørvika som vedtak er viktige. Selger man tomtene i dag uten at de er knyttet opp til den type prosjekt, er jeg redd for at havnekassen kaster bort potensielle verdier av en størrelse som kanskje ville være en større skandale enn om man la eiendommene inn som aksjekapital i et utbyggingsselskap som da senere ville kunne gi avkastninger, med en betydelig verdiøkning som vil finne sted. Kan man si det rimelig trygt? Ja, rimelig trygt tror jeg man kan si det, fordi man ser at alle andre havnebyer som har gjort noe liknende, faktisk har opplevd dette. Det eneste problemet som jeg ser, som vi får komme tilbake til i en annen politisk diskusjon, er om hele området skal bli så dyrt at det er umulig for vanlige folk med vanlige inntekter å bo der. Det syns jeg er et mer alvorlig problem å tenke på. Det får vi da ta opp når vi kommer dit hen. Men selve grunnlaget for en byutvikling som er knyttet til Bjørvika, vil vi sørge for kommer på plass. Oslo Havn/Oslo havnestyre kunne aldri fatte et vedtak om at de ville etablere et eget eiendomsselskap. Ikke har de formell kompetanse som virksomhet til å være et eiendomsselskap, og i tillegg foreligger det ingen lovmessig hjemmel for at de skal kunne gjøre det. Derfor skriver komiteen i sine merknader: «Etter lovforslaget vil Oslo Havn få muligheter til å etablere et eget eiendomsselskap eiet av Oslo Havn og undergitt havnestyrets forvaltning som en del av havnekassen. Havnestyret vil bli det nye selskapets generalforsamling og vil innenfor rammen av Fiskeridepartementets vedtak om bruk av havnekassens midler til annet enn havneformål få en juridisk partsrolle i den framtidige utviklingen i Bjørvikaområdet.» Vi har altså gitt et veldig klart uttrykk for vår forståelse av grunnlaget for forslaget til lovendring som nå er fremmet fra Fiskeridepartementets side. Da gjenstår det bare å legge grunnlaget godt nok for at disse tingene skal kunne realiseres. Jeg vil avslutte med følgende: Viljeserklæringen er ikke noe uviktig dokument. Den har aldri vært oppfattet som uviktig, verken av havnestyret eller av Oslo kommune eller av departementet. Viljeserklæringen har vært det politiske grunnlaget for at man skulle holde en prosess i gang, og det er det jeg har kalt havnestyrets konstruktive rolle i prosessen. Den har vært knyttet opp til viljeserklæringen, og den er tung nok til at alle parter som har vært involvert, har forstått at det har vært grunnlaget for samarbeidet.
Det blir replikkordskifte.
La meg først kommentere til Bjørgulv Froyn når det gjelder viljeserklæringen. Den er en helt uforpliktende erklæring om at man er villig til å se på situasjonen. Det står intet der om at man ønsker en partsrolle, som Bjørgulv Froyn nå gir inntrykk av. Det står i et havnestyrevedtak angående Bjørvika: «En aktiv partsrolle i Bjørvika krever at Oslo havnevesen ikke eksponerer andre verdier enn de eiendomsverdier som ligger i Bjørvika/Bispevika.» Det kreves. Det sies ikke at man ønsker en partsrolle. Det sies ingen ting om at man ønsker en partsrolle. Men jeg har et spørsmål som stortingsrepresentant Bjørgulv Froyn får vurdere om han vil svare på eller ikke, siden han jo også er leder av Oslo Arbeiderparti. Fungerende havnedirektør sier at han ønsker seg en garanti av Oslo kommune. I går kveld ble det klart at så lenge Victor D. Norman er statsråd blir det ikke noen statsgaranti for de lånene som Bjørvika Utvikling AS må ta opp for å kunne finansiere infrastrukturen og utbyggingsprosjektet sitt. Den andre som eventuelt kan gi en garanti, er Oslo kommune. Kan man forvente at Arbeiderpartiet i Oslo kommune vil gå inn for at kommunen skal ta risikoen for dette ved en garanti utstedt av Oslo kommune for låneopptakene til Bjørvika Utvikling AS? Eller vil det være slik at hvis Bjørvika Utvikling AS ikke får de nødvendige lån i det ordinære finansmarkedet på sikkerhet om fremtidig inntjening i utviklingsprosjektet, så blir det ikke noe av? Mitt spørsmål er: Mener Bjørgulv Froyn at det er naturlig at hvis Bjørvika Utvikling AS kommer i gang med sitt prosjekt og ikke får lån i det ordinære finansmarkedet på lik linje med Gardermobanen AS, gir Oslo kommune eller for den saks skyld staten, for han tilhører jo et annet parti enn statsråden, Bjørvika Utvikling enten en statsgaranti eller en kommunal garanti? For Gardermobanen kostet garantien 7 milliarder kr.
Jeg prøvde på vennlig måte å bringe inn forståelsen av dagens situasjon og dens sammenheng med historien. Formuleringen som ble referert fra viljeserklæringen, gir nettopp uttrykk for det jeg har sagt: Man måtte få definert betydningen av at Oslo Havnevesen får en partsrolle, fordi det skapte uklarhet mellom Oslo kommunes rolle, statens rolle og midt imellom der Oslo havns rolle. Alle involverte parter har oppfattet formuleringen i denne viljeserklæringen som en formulering, som har gitt uttrykk for det som var forutsetningen for deltakelse i prosessen. Og fram til denne dato har man tross ulike uenigheter likevel vært innstilt på at et samarbeid måtte til for at man skulle kunne komme fram til en enighet og en plattform for hvordan man videre skulle kunne gjennomføre prosjektet Bjørvika og senere større deler av Fjordbyprosjektet. Nei, jeg kan i likhet med statsråd Norman ikke gi noen garanti for prosjektet som sådant. Det er litt vanskelig å forutsi alle detaljene i hvordan dette vil kunne skje, men det Oslo kommune allerede har gjort, er å garantere for 300 mill. kr til utviklingsselskapet som skal etableres i Bjørvika. Jeg er helt overbevist om at de potensielle verdiene som ligger i området, er så tydelige for investorer, at mitt eneste problem er det jeg nevnte i sted, at jeg er redd for at kostnadene ved å bo i området kanskje kan bli for høye for vanlige folk med vanlige inntekter. Det blir et annet politisk problem, men jeg tror det er der problemet vil ligge, mer enn et spørsmål om å få økonomiske garantier fra enten kommune eller stat. Og jeg er i stand til å se forskjellen på prosjektene Gardermobanen og Bjørvika.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 568]]
Før presidenten gjennomgår debattopplegget, får Hallgeir H. Langeland ordet.
SV og Senterpartiet tek opp eit forslag om å senda saka tilbake til komiteen for vidare behandling, slik komiteen tidlegare har vore innforstått med. Energi- og miljøkomiteen ønskte å behandla Ot.prp. nr. 81, som me no snakkar om, og gassmarknadsdirektivet i vår. Me ønskte å ha ei behandling i samsvar med det som EØS-utvalet hadde vedteke under føresetnad av at Regjeringa følgde sin tidsplan, men det gjorde Regjeringa altså ikkje. Lovforslaget kom ikkje før ca. ein månad etter fristen og blei referert i Odelstinget den 21. mai. I brev frå Presidentskapet datert den 13. juni peikte ein på denne problemstillinga og retta eit skriftleg spørsmål om kva årsaka var til at dette kom for seint. Og det er absolutt grunnlag for å venta på det svaret, for i svarbrev i samband med gassmarknadsdirektivet er Regjeringa oppteken av å opptre i rett tid, dvs. heile vegen å syta for at ein held dei tidsfristane som ein har i forhold til direktiva. Men i denne saka følgjer altså ikkje Regjeringa opp dette sjølv. Energi- og miljøkomiteen har til eit visst punkt opptredd ryddig i denne saka. Når Regjeringa kom for seint med odelstingsproposisjonen, og ein kikka på dei saksmengdene ein hadde til behandling, og tenkte på alle nattmøta ein skulle gjennom, såg ein at dette ville bli problematisk. Ein samrøystes komite utsette derfor saka, for at det skulle bli ei seriøs og demokratisk behandling. Så startar rotet og overkøyringa av den demokratiske prosessen som ein samrøystes energi- og miljøkomite hadde lagt opp til. Fleirtalet snur etter press frå Utanriksdepartementet. Gassmarknadsdirektivet skal behandlast i vår. Grunngjevinga er visstnok frykt for fiskeriforhandlingar, og at det skulle bli trøbbel med den saka som EU-kommisjonen har retta mot GFU, Gassforhandlingsutvalet, til ein pris av ca. 30–50 milliardar kr. Komiteen ber dermed saksordføraren, som for denne saka er meg sjølv, om å laga eit opplegg i samsvar med det fleirtalet ønskjer seg, noko eg som saksordførar gjer. Det betyr at ein set i gang med å ha høyringar. På høyringane seier alle høyringsinstansane som er til stades, at dei anbefaler å bruka meir tid så vel på direktiv som på lovverk, fordi ein ikkje har oversikt over den heilskaplege politikken og det kanskje kan bli økonomiske tap i vente dersom ein ikkje går grundig inn i dette. Så kjem det endå ei overkøyring. Ein har funne ut at lova må behandlast før direktivet. Og fleirtalet i komiteen stiller opp på nytt – for å seia det med dei orda som står i ein av merknadene frå SV – som «et virvelløst sandpåstrøingsorgan», gjer det som Utanriksdepartementet ber om, og set til side dei demokratiske prosessane som det var lagt opp til. Då eg var saksordførar for denne odelstingsproposisjonen, hadde eg lagt opp til ei demokratisk behandling til hausten, som komiteen på eit tidspunkt ønskte seg. Eg hadde sagt til høyringsinstansane – m.a. Senter for Europarett og dei norske gasselskapa – at dei skulle få koma tilbake til hausten og kommentera lovforslaget. Så får ein altså beskjed frå Regjeringa om at denne saka må behandlast i vår, og eit fleirtal, beståande av regjeringspartia, Framstegspartiet og Arbeidarpartiet, trumfar dette gjennom på tvers av det ein har meint før. Dette er noko av bakgrunnen for at Stortinget brukar 24 timar på å behandla ei lov som ein hadde tenkt å behandla til hausten. Eg ber derfor om at Stortinget følgjer den prosedyren som det i utgangspunktet var lagt opp til frå komiteen si side.
Hallgeir H. Langeland har på vegne av Senterpartiet og SV fremmet et forslag om å sende saken tilbake til komiteen. Jeg gir komiteens leder Bror Yngve Rahm ordet i inntil 5 minutter for å argumentere for behandling av saken.
Jeg har i og for seg ikke behov for å bruke 5 minutter. Jeg tror det er viktig at vi prøver å begrense innleggene litt, i og med at vi ellers kan risikere å få en likelydende debatt to, ja kanskje tre ganger i løpet av dagen, og det tror jeg vi kan prøve å unngå. La meg først innledningsvis si at jeg på et mer prinsipielt og generelt grunnlag vil gi Langeland rett i forhold til tidsaspektet for behandling av saker i både komite og storting, som selvfølgelig under vanlige omstendigheter bør være lengre. Det er ingen grunn til å være uenige om det. Det som imidlertid lå til grunn for komiteen både når det gjaldt direktivet og odelstingsproposisjonen, var jo arbeidspresset i komiteen. Det var den eneste begrunnelsen vi på det tidspunktet hadde, og komiteen var også samstemt. Imidlertid viste det seg i etterkant at de politiske sidene ved det, bl.a. relatert til Regjeringens behov for å meddele at godkjenningsprosedyrene var gjennomført i parlamentet i henhold til de frister som var lagt opp, og som er bestemt for denne type saker, nok var større enn det komiteen kanskje i utgangspunktet var innforstått med. Det får selvfølgelig komiteen og kanskje også jeg selv ta på vår kappe. Det er den ene biten av det. Hvis ikke odelstingsproposisjonen behandles i dag, betyr det i realiteten at den formelle meddelelse til EU ikke kan skje, med de usikkerhetsfaktorer som dermed kan skapes i EU i en tid hvor vi faktisk trenger å være i en god dialog med EU. Det er etter flertallets oppfatning i og for seg ikke noe grunnlag for å utsette en sak der resultatet allerede er gitt. Vi vet alle hva som kommer til å bli resultatet. Når det gjelder spørsmålet om odelstingsproposisjonen og forsvarlig behandling, tror jeg vi generelt er enige om at det ikke er noe politisk nytt i odelstingsproposisjonen i forhold til selve direktivet og St.prp. nr. 42 for 2001-2002. Det er der politikken ligger. Som jeg kanskje kommer inn på litt senere i dag, bærer også innstillingen preg av det, fordi mindretallet, bestående av SV og Senterpartiet, ikke har et ord politikk i det hele tatt i sine merknader. Man har bare formalia. Det betyr at debatten – det essensielle i selve saken – kommer i forbindelse med gassmarkedsdirektivet, St.prp. nr. 42. Min oppfatning er at det er lite – eller ingenting – å hente ved å utsette behandlingen av odelstingsproposisjonen. Det som er av politikk, tar vi ut i en senere debatt i dag. La meg også få lov til å si at representanten Langeland og SV selv – det får stå for min egen regning, men det er min vurdering av det – på sett og vis har bidratt til nødvendigheten av å få denne saken på plass nå, gjennom at man i og for seg har brukt mediene til å fokusere på en kobling mellom direktivet og GFU-problematikken i EU, som man i utgangspunktet fra norsk side ikke ønsket, og som ikke var tiltenkt. Det skapte en unødig situasjon i forhold til EU, som forsterket behovet for avklaringer. Det er også noe vi antakelig vil komme tilbake til. I sum vil jeg si at selv om Hallgeir Langeland på et prinsipielt og mer generelt grunnlag har rett når det gjelder generelle saksbehandlingsprosedyrer, har altså denne saken vært av en slik karakter at komiteens flertall har vært nødt til å vurdere den annerledes og fremskynde den. På det grunnlaget vil jeg anbefale at odelstingsproposisjonen blir behandlet i tråd med det oppsatte program for Odelstinget i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til forslaget fra SV og Senterpartiet.
Odelstinget skal votere over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i sak nr. 5. Forslaget lyder: «Innst. O. nr. 84[[2001-2002]] om lov om felles regler for det indre marked for naturgass mv., sendes tilbake til energi- og miljøkomiteen for videre behandling.»
Vi går da til behandling av sak nr. 5 Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset slik: 5 minutter til sakens ordfører på vegne av komiteens flertall, 5 minutter til komiteens mindretall og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra flertallets og mindretallets hovedtalspersoner og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg vil bare innledningsvis be om at presidenten klargjør om det er slik man har tenkt å gjennomføre debatten. Ut fra de signalene vi har fått, skulle det ikke være noen replikkordskifter, men hvis det likevel blir gitt anledning til det, må komiteens medlemmer eventuelt være åpne for det iallfall, dersom det skulle være behov for det. – Men jeg følger signalene fra Presidentskapet om at det likevel har blitt slik. Den 26. oktober 2001 besluttet Stortingets EØS-utvalg å innlemme gassmarkedsdirektivet i EØS-avtalens vedlegg IV. Deretter løper det en seks måneders frist for å meddele at interne godkjenningsprosedyrer er fullført. Stortinget inviteres i dag gjennom behandlingen av Ot.prp. nr. 81 til å vedta de nødvendige lovmessige tilpasninger av norsk lovverk i tråd med det vedtak som Stortinget med all sannsynlighet skal vedta senere i dag under debatten om gassmarkedsdirektivet, St.prp. nr. 42. Gassmarkedsdirektivet inneholder regler om organisering av gassektoren og hvordan den skal virke, tilgang til markedet og kriterier og prosedyrer for tildeling av rettigheter til overføring, distribusjon, forsyning og lagring av naturgass inklusiv LNG. Direktivet har regler for hvordan systemene for overføring og distribusjon av gass skal drives, herunder regler om at såkalt utenforstående tredjemann skal sikres adgang til rørledningssystemene for å åpne markedet og for å sikre konkurransen på gassmarkedet. Jeg antar at substansen i gassmarkedsdirektivet vil bli grundig debattert under en debatt senere i dag, og jeg vil derfor komme nærmere tilbake til en mer inngående vurdering av direktivet i mitt innlegg i den anledning. Innstillingen bærer imidlertid preg av sterk fokusering på prosedyrer for behandling av saken både i Regjeringen og i komiteen, og mindretallet påpeker i sine merknader at komiteens flertall har fremtvunget en uforsvarlig behandling ved de korte tidsfrister komiteen har jobbet under i denne saken. Jeg vil gjerne få understreke at jeg opplever at behandlingen ikke er uforsvarlig, i og med at det er gjennomført relativt gode og grundige prosedyrer knyttet opp til selve gassmarkedsdirektivet. Men jeg har samtidig ingen problemer med å se at noen ønsker mer tid ut fra både mer prinsipielle og generelle betraktninger, som jeg var inne på i mitt innlegg i den forrige debatten. Men det er viktig å understreke at behandlingen av selve odelstingsproposisjonen er en naturlig og tilnærmet teknisk konsekvens av at Stortinget da sier ja til selve direktivet gjennom behandlingen av St.prp. nr. 42. Det ligger, etter min meining, lite ny politikk i Ot.prp. nr. 81, noe også komiteinnstillingen bærer preg av. Mindretallets merknader er kun av prosessuell karakter og i realiteten ikke noen invitasjon til noen politisk debatt om selve odelstingsproposisjonen. Utenriksdepartementet blir i innstillingen i relativt sterke ordelag angrepet for sin håndtering av proposisjonen. Det antydes at departementet, dvs. Regjeringen, har hatt et ønske om å hindre en åpen og demokratisk debatt om denne saken, og det vil jeg selvsagt avvise på det mest bestemte. Denne type motiver ligger ikke til grunn, verken for Regjeringen eller for komiteen. Det har jeg også redegjort for i den forrige debatten. Men av hensyn til fastsatte tidsfrister for innlemmelse av direktiver og viktigheten av ikke å skape usikkerhet i EU om Norges vilje til innlemmelse, ble det nødvendig å fremme saken raskere til behandling enn det som både er vanlig og ønskelig. Komiteens utsettelse gikk først og fremst på tids- og arbeidspress. Representanten Langelands avisinnspill forsterket imidlertid behovet for å få fremmet denne saken rimelig raskt, fordi uklarheten gjennom medieinnspillene ble forsterket i EU. Signalene på det var relativt tydelige. Det er viktig å framheve at komiteen har gjennomført en grundig høring av gassmarkedsdirektivet, som det fremkommer av innstillingen til St.prp. nr. 42, og det er ingen grunn til å tro at en tilsvarende prosess omkring odelstingsproposisjonen ville frembrakt noe nytt av betydning. På denne bakgrunn vil jeg si at dagens behandling og det vedtak som skal fattes, er forsvarlig, og anbefaler derfor den foreliggende flertallsinnstillingen.
Lat meg knyta nokre kommentarar til saksordføraren, som Bror Yngve Rahm no er etter at underteikna trekte seg, på dette med ansvarlegheit. Dersom det er ansvarleg saksbehandling å behandla ei lovsak i løpet av 24 timar, der det i det heile ikkje er aktuelt å trekkja inn høringsinstansar og ekspertar, men satsa alt på det forarbeidet som Regjeringa har gjort, kan dette framstå som noko ansvarleg. Men det er ei uansvarleg saksbehandling som fleirtalet har lagt seg på. Det trur eg komiteleiaren sjølv er rimeleg einig i, når han veit grunnlaget for komiteens utsetjing til hausten av begge desse sakene. Eg tør berre minna om det som høyringsinstansane sa til komiteen om ansvarlegheit. Det blir sterkt tilbakevist. Så får eg takka komiteleiaren for at han meiner at SV har så stor innverknad i Brussel at eit oppslag i Nationen eller Klassekampen er nok til å pressa Regjeringa og andre til å snu på prosedyrespørsmål. Eg er takknemleg for at ein gjer det. Men det politiske i det er at kommisjonen går til ei sak mot GFU og kanskje krev erstatning på 30–50 milliardar kr. Det er jo ei uvennleg handling frå EU si side. At me då skal leggja oss flate, sånn som stortingsfleirtalet her gjer, for å tilpassa oss eit direktiv som EU har fremma for å senka gassprisen, og dermed auka inntektene til tyske og franske gasselskap, det må eg seia heng ikkje på greip. Litt til om fristar. Problemet har ikkje vore Stortinget. Problemet har vore Regjeringa. Stortinget har fram til ein begynte å snu i saka opptredd heilt korrekt. Ein har venta på at odelstingsproposisjonen skulle koma, og den skulle koma i april. Den kom ikkje. Regjeringa sat på han. Og eg vil minna om at faktisk har Presidentskapet teke opp dette og spurt kva i alle dagar som har skjedd – litt andre ord enn det eg bruker, men prinsippet er det same. Eg har lyst til å seia, i og med at ein kallar dette for forsvarleg saksbehandling, at eg, som ein jo veit, var saksordførar på dette, men trekte meg på grunn av at eg meiner det ikkje er mogleg å gjennomføra ei forsvarleg saksbehandling. Så vektlegg altså alle høyringsinstansar som var på direktivet, kor viktig det er å bruka meir tid. Spesielt peikte professor Noreng på BI på at implementeringa av direktivet gjekk veldig tregt i EU fordi det var motstand i Tyskland og Frankrike bl.a. Likevel skal Noreg vera flinkast i klassen når det gjeld å tilpassa lov- og regelverk, så lenge biletet altså er motsett i EU, der ein faktisk ikkje har ei deregulering, men ein slags monopolisering. Så dette er ein veldig rar framgangsmåte. Regjeringa og stortingsfleirtalet legg vekt på at det som ein gjer med lovverket i dag, er «uten vesentlig betydning», altså seier ein heilt konkret at EU sin intensjon med direktivet, nemleg å få ned gassprisen, har nokon på ein måte slått beina unna, så heile EU-systemet tek heilt feil; dette kjem ikkje til å verka. Det er iallfall uttrykk for at ein har forhandla seg fram til bra resultat, men me veit altså ikkje dette, for me har ikkje sett oss ned og høyrt kva ekspertar og høyringsinstansar har sagt om dette. Det var det ikkje tid til, for me måtte gjera dette på 24 timar. Me veit heller ikkje kva slags endringsdirektiv EU kjem med i forhold til denne problematikken. Me veit berre at på Barcelona-møtet sette ein opp tempoet på liberalisering, blei det sagt. Det er òg uvisse knytt til norske selskap og korleis dette vil slå ut nedstraums i Noreg. I det heile: Det er ei rekkje spørsmål som stortingsfleirtalet ikkje vel å bruka tid på, fordi ein ønskjer å oppfylla Brussel sitt ønske om å få dette igjennom før sommaren, og då er det UD og Høgre som styrer dette Stortinget. Det beklagar SV.
Når det gjelder de ulike virkningene av implementeringen av gassmarkedsdirektivet i norsk lovgivning, vil jeg for min del vise til behandlingen av den korresponderende St.prp. nr. 42, som skal behandles i Stortinget senere i dag, der jeg også vil komme nærmere inn på de forholdene som allerede for så vidt både saksordføreren og representanten Langeland har berørt. Når det gjelder denne odelstingsproposisjonen, angår den den direkte gjennomføring av gassmarkedsdirektivet i norsk rett. Jeg er selvfølgelig svært godt fornøyd med at Odelstinget tar dette lovforslaget under behandling i vårsemesteret. Jeg har merket meg at det har kommet til uttrykk kritiske merknader på hvordan saksbehandlingen har vært. Jeg har merket meg komiteens behandling, og mener at komiteen har gjort både et godt og grundig arbeid. For øvrig er det opp til Stortinget selv å vurdere sitt eget arbeid, det vil ikke jeg legge meg opp i. Jeg viser til at stortingsproposisjonen passerte statsråd 22. februar i år. Der lå politikken, der lå selve de begrunnelser som Regjeringen hadde for argumentasjonen for en implementering i norsk rett. Men jeg er enig i at odelstingsproposisjonen kom for sent. Det er forhold som også Regjeringen ønsker å forbedre seg på når det gjelder den tekniske oppfølgingen, slik jeg oppfatter odelstingsproposisjonen. Det er på en måte et politisk tvillingdokument, men den er jo et resultat mer av de politiske avklaringene som er knyttet til stortingsproposisjonen, og som altså ble sendt over 22. februar. Jeg vil likevel gjøre det klart overfor Stortinget at jeg vil gjøre hva som er mulig å gjøre for at ikke departementets håndtering og oversendelse av dokumenter på noen måte skulle være årsak til en vanskelig saksbehandling i Stortinget. Det betyr i klartekst at når det gjelder slike dokumenter, som odelstingsproposisjonen i dette tilfellet, skal de oversendes rettidig til Stortingets organer. For øvrig inneholder dette direktivet en rekke viktige forhold. Det viktigste er kanskje, som skjer nå ved implementeringen, at både gassforetak og kvalifiserte kunder skal ha rett til adgang til overførings- og distribusjonsrørledningene. Det blir nå nedfelt i loven. Men ellers er det andre forhold, som gjelder separate regnskaper der selskapene driver med ulike typer virksomhet, både overføring og distribusjon. Direktivet inneholder også bestemmelser om tvistelønnsordningen og andre regulatormekanismer som er viktige for å skape klarhet i et stort, omfattende marked, som transporterer store verdier. Med implementering av odelstingsproposisjonen mener jeg at det ligger godt til rette for at norsk gassalg til kundene i Europa skal foregå på en grei, forutsigbar og trygg måte.
Det blir replikkordskifte.
«Der lå politikken», sa statsråden, og viste til direktivet. Ja, der er det heller ikkje mykje politikk å kunna lesa seg til. Me har forsøkt å få statsråden til å svara på veldig mange spørsmål, men me har eigentleg ikkje fått veldig mange svar. Men det skal me koma tilbake til. Eg må utfordra statsråden på rettidigheit, som òg Presidentskapet har gjort. Kva er grunnen til at ein somlar med dette i Regjeringa og så etterpå forlanger at Stortinget skal opptre med rettidigheit, når ein sjølv lèt det gå ein månad over fristen? Eg oppfattar det slik at for Olje- og energidepartementet var det eigentleg ikkje så farleg om ein venta med denne saka til hausten, men det var andre departement som syntest at dette var farleg, og som ønskjer å gje eit bilete av at ein er flinkast i klassen. Berre for å grunngje dette: Statsråden svarer nemleg 16. mai på spørsmål nr. 1 frå komiteen om ei utsetjing i forhold til GFU, at dette ikkje skal koblast til GFU. Det er hovudpoenget til statsråden. Men for meg verkar det når ein les dette svaret, som om utsetjing ikkje er så farleg. Altså har det sannsynlegvis skjedd ei politisk styring frå andre departement som gjer at Kristeleg Folkeparti må leggja seg flat for eit sterkare parti i regjering. Eg vil gjerne ha ein kommentar til det. Og eit spørsmål i tillegg: Er det slik å forstå at Kristeleg Folkeparti er oppteke av til kvar tid å gjera det som Brussel seier, eller er det slik at Kristeleg Folkeparti framleis kan opptre som eit uavhengig parti, sjølv om ein er bunden til Høgre?
Representanten Langeland klager over at det er ikke mye politikk verken i dokumentet eller i statsrådens svar. Ja, det kommer jo an på øynene som ser. Jeg mener at det er betydelig grad av politikk, kanskje ikke den politikken som Langeland og SV ønsker skulle bli ført akkurat i denne saken, men politiske standpunkter er det der også, med ganske store konsekvenser for en fremtidig trygg og forutsigbar leveranse av norsk gass til det europeiske markedet. Så kom representanten Langeland inn på dette med rettidighet. Der var jeg etter mitt syn meget klar i mitt første innlegg. Jeg tar innover meg kritikk hvis det at dette dokumentet, odelstingsproposisjonen, kom sent, måtte være årsak til en vanskelig behandling i Stortinget. Jeg har likevel lyst til å vise til at det er en korrespondanse i tiden mellom stortingsproposisjonen og odelstingsproposisjonen, og dagen etter at odelstingsproposisjonen passerte statsråd, sendte altså representanten Langeland gjennom komitelederen spørsmålet om en ikke kunne tenke seg at disse to sakene, GFU og implementering av gassmarkedsdirektivet, kunne ses hver for seg, eller at en kunne avvente behandling av gassmarkedsdirektivet til en så hvordan kommisjonen behandlet GFU-saken. Jeg sa, og nå siterer jeg ordrett fra mitt svar til representanten Langeland og komiteen: «På dette grunnlag vil jeg klart fraråde at Stortinget eventuelt utsetter behandlingen av gassmarkedsdirektivet i lys av GFU-saken.» Jeg mener at det var et klart, entydig råd til komiteen, slik at Regjeringens syn og mitt syn i denne saken ikke skulle være til å misforstå.
Jeg vil la det som går på saksbehandlingstid, ligge i denne omgang. Jeg skjønner at man har interesse av å skyve på sakens realiteter til en senere debatt i kveld, men dog. Statsråden sier at «det ligger godt til rette for» at norsk gassalg til Europa skal kunne skje på en grei og sikker måte. Det er det nok ingen tvil om. Men det er heller ingen tvil om at allerede i utgangspunktet er det et fundamentalt motsetningsforhold mellom Norges interesser og EUs interesser i denne saken. Det vil vi komme tilbake til senere i dag. Det er heller ingen tvil om at det gassmarkedsdirektivet som nå blir godtatt av et flertall på Stortinget, vil føre til store inntektstap for nasjonen Norge over tid. Jeg finner det nesten oppsiktsvekkende at den nye lederen i ESA, Einar Bull, sier følgende til Dagbladet i et intervju den 7. mai i år: «Jeg synes Norge kan bli flittigere i sin bruk av domstolen. Det vil gi Norge klarhet om EØS-avtalens innhold.» Han understreker at «avtalen er et dynamisk regelverk, og at ESA tar for seg stadig nye områder, blant annet ser de annerledes på hva som ligger i å forskjellsbehandle nå enn de gjorde ved inngåelsen av EØS». Overskriften lyder: «Norge er redd for å tape. ESA-leder mener Norge er for feige overfor EØS-avtalen.» Jeg skulle gjerne ha hatt statsrådens kommentar på hva slags sak statsråden ser på som stor nok til å bruke domstolen og til å si nei til å implementere direktiv, når man vet at dette er en sak hvor våre kunder på gass ensidig pålegger Norge å redusere sine priser gjennom å implementere et EU-direktiv, som har ett formål, å komme den største kunden av gass til gode.
Det er altså ikke slik at når instrumentet med gassforhandlingsutvalget ble avviklet, skulle det bare være presset igjennom på grunn av EUs påtrykk og ønske, at det skulle være den eneste begrunnelsen, mens norske interesser taper. Det er slik at GFU-ordningen var et tjenlig og velegnet instrument til avsetning for norsk gass i en initialfase. Men det er også slik at markedene har forandret seg, og at de instrumenter som Norge ønsker å ta i bruk når det gjelder salg av gass, var kommet til et punkt hvor det var andre mekanismer som var like velegnet. Derfor ble GFU-ordningen løst og ordnet før andre saker overhodet var tenkt koblet inn i dette. Det var på et selvstendig grunnlag, også ut fra norske interesser, at dette ble gjort. Det er overhodet ikke dokumentert det som representanten Enoksen nå mener å vite, nemlig at innføringen av gassmarkedsdirektivet vil føre til store inntektstap for Norge. Jeg har sett at slike påstander har kommet til uttrykk. Det er ennå ikke dokumentert. Gassprisene i EU er fremdeles slik at Norge har all grunn til å være fornøyd. Vi har store gassalgsmuligheter til Europa, og det ser ut til at de nye salgsmekanismene som er tatt i bruk, fungerer tilfredsstillende. Jeg viser til den siste avtalen som Statoil har inngått med britiske kjøpere, på over 5 milliarder standard kubikkmeter gass til en tilfredsstillende pris, og som Statoil er godt fornøyd med. Når det gjelder bruk av domstolen, er jeg enig med representanten Enoksen. Den skal brukes i påkommende tilfeller. Jeg vil ikke her forhåndsprosedere hvilke saker som skulle være aktuelle. Men det er klart at EU-domstolen er en del av mekanismen innenfor EØS-avtalen som kan brukes om nødvendig. Men vi bruker jo ikke instituttene i ordningene unødvendig, så der vi kan finne fram til minnelige avtaler, benytter vi selvfølgelig den muligheten. Det satser vi også på når det gjelder GFU-saken.
I innstillinga til lovforslaget som me nå behandlar, skriv fleirtalet i komiteen at dei justeringane ein gjer i lovverket, er «uten vesentlig betydning». Det er noko som går igjen når det gjeld gassmarknadsdirektivet, at det har eigentleg null og niks å seia for Noreg og eventuelle norske interesser. Mitt første spørsmål til statsråden er då: Når ein er kjend med at kommisjonen uttaler som si målsetjing å få ned gassprisen – og hadde det som hovudmålsetjing i forhold til dette gassmarknadsdirektivet og dei justeringane me nå gjer i norsk lov – betyr det då at kommisjonen har tapt for statsråd Steensnæs, at det er Steensnæs, Olje- og energidepartementet og UD som går seirande ut av dette, slik at EU-systemet ikkje vinn fram med direktivets intensjon? Det andre spørsmålet gjeld fordelinga av grunnrenter, med det systemet ein no kan sjå. I og med at ein ikkje har fått den dereguleringa som ein ønskte seg i Tyskland og Frankrike, men faktisk ser ein motsett tendens – at monopola styrkjer seg – betyr ikkje det at Noreg svekkjer sitt lovverk i forhold til EU og på den måten bidreg til å styrkja inntektene til aksjonærane i desse selskapa, og at det først og fremst er det dette direktivet dreier seg om?
Jeg ser ingen dramatiske endringer i forhold til avsetning av norsk gass til Europa gjennom den endring som nå skjer. Det skyldes vesentlig to forhold. Det ene er at også EU anerkjenner og ser fordelene med langsiktige kontrakter, slik som GFU-ordningen har sikret norske gassleveranser. Det andre er at Norge selvfølgelig kan, om Stortinget måtte mene det, unnlate å implementere dette i norsk lov. Det ville jo i så fall ha virkning som et veto, som det heter, eller en ikke-implementering, med de følger det har i forhold til EØS-avtalen. Men det som er viktigere, er at EU uansett vil implementere mekanismene i gassmarkedsdirektivet. Norge har altså begrenset mulighet for å påvirke hvordan gass blir omsatt i EU. Derfor ser jeg heller ingen dramatiske endringer med betydning for norsk gassalg ved at en implementerer dette. Prisene i gassmarkedet indikerer heller ikke at vi nå står overfor en helt annen situasjon med gasspriser som tapper oss for betydelige inntekter, slik det hevdes fra enkelte hold. Det er på ingen måte dokumentert. Har så kommisjonen tapt for det som har vært Norges intensjon? Nei, jeg tror en må erkjenne at her, som i alle andre forhold, vil det være en interessekonflikt mellom selger og kjøper. Det er klart at kommisjonen, som representerer kjøpergruppen – for EU er en nettoimportør av norsk gass – vil arbeide for mest mulig reduserte priser, mens Norge som selger, er interessert i det motsatte. Vi kan bare konstaterer at vi har gasspriser på et nivå som jeg tror er tilfredsstillende både for kjøper og selger. Når det gjelder fordeling av grunnrente, tror jeg det først og fremst vil være knyttet til hvordan EU innretter sin skatt. Det vil være urettferdig og bekymringsfullt dersom skatt på kull f.eks. skulle være lavere enn den skatten som innføres på gass og olje.
Jeg vil minne statsråden om, når han hevder at gassprisene i Europa holder seg på et høyt nivå, at det faktisk er før direktivet blir implementert, før man innfører full konkurranse i EU på dette området, og før liberaliseringen på sektoren. Statsråden sier i sitt forrige svar til meg at det ikke var hold i påstandene om vi ville få et inntektstap. Det må jeg si jeg finner ganske oppsiktsvekkende, for dette er altså en statsråd fra en regjering som framholder konkurranse og liberalisering som det viktigste virkemiddelet for å få ned kostnadene i tjenesteproduksjonen. Da blir mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden: Hva er forskjellen på å innføre fri konkurranse på dette området, som EU gjør i håp om å få redusert kostnadene, og det Regjeringen gjør når man ønsker å innføre fri konkurranse i alt fra tjenesteproduksjon i kommunal sektor til hva det måtte være, med ett eneste formål: prisene, kostnadene, på tjenesteproduksjonen skal ned, og kvaliteten skal opp? Hva slags faglig belegg har statsråden for å si at det ikke vil føre til prispress på førsteledd, på produsenten, når man innfører fri konkurranse og styrker makten til kjøperen på bekostning av selgeren? Kan statsråden gi noe faglig belegg for at det tidligere har vist seg ikke å føre til prisreduksjon? Og hvis han kan framføre en slik statistikk eller en slik argumentasjon, hvorfor tror man at man skal oppnå andre resultater i f.eks. kommunal sektor ved innføring av konkurranse på det området?
Når representanten Enoksen sier at de gassprisene vi nå ser, er et resultat av at direktivet ikke er implementert, vil jeg minne representanten Enoksen om at Norge har avviklet GFU-ordningen, og at det er gjennomført individuelle salgskontrakter, altså selskapsbaserte salgskontrakter. Jeg kan da vise til den kontrakt som Statoil har inngått med britiske kjøpere basert på det nye system, med tilfredsstillende priser. Når det gjelder fri konkurranse og reduserte kostnader, er det klart at vi må være forberedt på at også prisen på gass vil bli forsøkt forhandlet ned fra kjøpers side. Men her er det opp til selskapene å forhandle pris. Og da har altså kjøper, som er interessert i norsk gass – og det er det betydelig interesse for – et godt argument for sin del. Det er faktisk slik at markedet etterspør norsk gass. Det vil antagelig være marked for opp mot det dobbelte av det vi selger i dag. 50 milliarder standard kubikkmeter kan lett bli 100 milliarder standard kubikkmeter, litt avhengig av hva vi måtte finne på norsk sokkel. Det er iallfall ingen grunn til å indikere at prisene vil føre til betydelig inntektstap, for å ta det utsagnet som etter mitt syn ikke er etterrettelig, fram nok engang. En av de viktigste grunnene til det er at kundene også innser at pris selvfølgelig er et viktig element i disse forhandlingene. Men også langsiktighet og leveringsdyktighet er en vesentlig side ved det. Derfor inneholder også den nye mekanismen den samme grad av langsiktige kontrakter, like mye som de mer kortsiktige. Og det tror jeg vil ha stor betydning for prisutviklingen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 568]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–5.
Presidenten vil dessuten gjøre oppmerksom på en tilføyelse i anmerkningen slik: Første til fjerde ledd blir annet til femte ledd. Presidenten antar at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet vil gå imot.
Melding om Odelstingets vedtak vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram åtte forslag. Det er forslag nr. 1, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartietforslag nr. 2, fra Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Kystpartietforslag nr. 3, fra Per Erik Monsen på vegne av Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kystpartietforslag nr. 4, fra Per Erik Monsen på vegne av Fremskrittspartiet og Kystpartietforslag nr. 5, fra Heidi Grande Røys på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 6, fra Morten Lund på vegne av Senterpartietforslagene nr. 7 og 8, fra Karl-Anton Swensen på vegne av Kystpartiet.
Her foreligger det et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: I lov 19. juni 1964 nr. 14 om lov om avgift på arv og visse gaver gjøres følgende endringer: «Ny § 47 A skal lyde:DefinisjonSom samboere regnes i denne lov personer som omfattes av bestemmelsen i folketrygdloven § 1-5 og to ugifte personer som har bodd sammen i ekteskapslignende forhold sammenhengende i to år og fortsatt bor sammen."
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «§ 2 fjerde ledd skal lyde:Det er uten betydning for bestemmelsen foran om ekteskapet eller samboerskapet er opphørt ved dødsfall.»
Presidenten vil her la votere over forslagene nr. 2, 4, 6, 7 og 8 til skatteloven og tar først opp forslagene nr. 7 og 8, fra Kystpartiet. Forslag nr. 7 lyder: «I lov 26 mars 1999 nr. 14 om skatt på formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endring:I§5-15 første ledd ny bokstav m skal lyde:m) fordel vunnet ved arbeid som ikke er virksomhetsinntekt om bord i skip og ved arbeid i form av fiske.IIEndringa under I trer i kraft straks med virkning frå og med 1. juli 2002.Departementet kan gje overgangsreglar, medrekna reglar om avkorting av minstefrådrag og personfrådrag.» Forslag nr. 8 lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endring:I§ 6-60 første ledd skal lyde:[[1]] Skattyter som i minst 130 dager av inntektsåret personlig har drevet eller deltatt i fiske eller fangst på havet eller langs kysten, gis fradrag med inntil 30 prosent av netto arbeidsinntekt av fisket eller fangsten, begrenset til 100 000 kroner.§ 6-61 første ledd skal lyde:[[1]] Sjøfolk gis fradrag med inntil 30 prosent av inntekten ombord, begrenset til 100 000 kroner.§ 7-11 første ledd bokstav d første punktum skal lyde:Ved beregning av nettoinntekt etter bokstav a skal det gjøres et fradrag på 100 000 kroner i ligningsverdien.Ny § 8-7§ 8-7 Fondsavsetning for eiere av fiskefartøy skal lyde:1. Skattyter som driver fiskerivirksomhet med eget fiskefartøy, eller som leier ut slikt fartøy til andre som benytter fartøyet i fiskerivirksomhet, kan kreve fradrag i alminnelig inntekt for avsetning til fond etter reglene i denne bestemmelse.2. Avsetningen er begrenset oppad til 30 pst. av årets alminnelige inntekt av virksomhet som nevnt i foregående ledd.3. Krav om avsetning må fremmes innen utløpet av selvangivelsesfristen.4. Beløp som det er gitt fradrag for etter bestemmelsene foran, skal legges til skattyterens inntekt for det året midlene dispenseres, og senest ved ligningen for det femte året etter at det ble gitt fradrag for beløpet.Departementet gir forskrift til utfylling og gjennomføring av denne bestemmelsen.§ 14-43 annet ledd ny bokstav d skal lyde:d. skip og fiskefartøy som omfattes av første ledd e. Saldo for disse driftsmidlene kan avskrives med inntil 20 prosent. Departementet kan gi forskrift til utfylling og gjennomføring av denne bestemmelse.IIEndringen under I trer i kraft straks og med virkning fra og med inntektsåret 2002.»
Forslag nr. 6, fra Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endring:§ 10-12 annet ledd skal lyde:I følgende tilfeller fastsettes godtgjørelsen til mottatt utbytte multiplisert med aksjonærens skattesats for hele utbyttet:a) Mottaker av utbytte er et selskap m.v. som nevnt i § 2-2 første ledd.b) Mottatt utbytte til aktiv aksjonær, så langt utbyttet ikke overstiger den beregnede personinntekt som tilordnes aksjonæren fra selskapet eller selskap dette direkte eller indirekte har eierandel i, i det inntektsår utbytte utdeles. Likestilt med aktiv aksjonær er skatteyter som den aktive skal identifiseres med etter § 12 11. Ved indirekte eie eller ved identifikasjon etter § 12 11 tas det bare hensyn til personinntekt som ikke har gitt grunnlag for full godtgjørelse for skatteyter som er tilordnet personinntekt for selskapet.»
Forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og Kystpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:I§ 5-13 første ledd første punktum skal lyde:Fordel ved privat bruk av arbeidsgivers bil fastsettes på grunnlag av en antatt årlig privat kjørelengde på 10 000 km med tillegg av kjøring mellom hjem og arbeidssted.§ 6-12 annet ledd første punktum skal lyde:Reduksjon etter første ledd skal ikke overstige 50 prosent av de beregnede samlede kostnadene ved bilholdet.IIEndringene under I trer i kraft straks med virkning fra og med 1. januar 2002.»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «I lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt[[skatteloven]] gjøres følgende endringer:I§ 14-43 annet ledd bokstav d skal lyde:d) personbiler, traktorer, maskiner, redskap, instrumenter, inventar m.v. – 20 prosent.IIEndringen trer i kraft straks med virkning for investeringer foretatt etter 1. juli 2002.»
Til annet ledd foreligger et avvikende forslag, nr. 3, fra Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kystpartiet. Forslaget lyder: «I lov om endringer i skatte- og avgiftslovgivningen skal avsnitt VII annet ledd lyde:Endringene under II trer i kraft straks, med virkning for arv der rådigheten er ervervet 1. januar 2001 eller senere, og med virkning for gave der rådigheten er ervervet 1. januar 2002 eller senere.»
Det voteres over første, tredje, fjerde og femte ledd.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kystpartiet har varslet at de går imot.
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «I lov 21. desember 2000 nr. 114 om opphevelse av lov 19. juni 1969 nr. 67 om avgift på investeringer mv. gjøres følgende endring:IDel II skal lyde:Loven trer i kraft 1. januar2003, med unntak av § 6 og § 7 som oppheves fra det tidspunkt Kongen bestemmer.IIEndringen under I trer i kraft straks.»
Det voteres over lovenes overskrifter og lovene i sin helhet.
Lovvedtakene vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Elisabeth Røbekk Nørve på vegne av Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Asmund Kristoffersen på vegne av Arbeiderpartiet
Til annet ledd foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «I lov om folketrygd skal ny § 5-15 annet ledd lyde:Trygdens maksimale dekning for den enkelte behandling fastsettes særskilt. Medlemmet kan ved behandlingen ikke avkreves egenandel for legemidlet.» Det voteres først alternativt mellom komiteens innstilling til § 5-15 annet ledd og forslaget fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, deretter over første og tredje ledd.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Fremskrittspartiet og Kystpartiet har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Kystpartiet også her vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det er allerede votert over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet også her vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Siden dette er det siste møtet i Odelstinget i denne sesjonen, vil presidenten benytte anledningen til å ønske alle sammen en riktig god ferie.