Representanten Per Ove Width, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Den innkalte vararepresentant for Rogaland fylke, Ingrid Fiskaa, har tatt sete. Fra representanten Gunnar Skaug foreligger søknad om permisjon fredag 18. juni for etter invitasjon å delta ved Kieler Woche. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknaden behandles straks og innvilges.2. Vararepresentanten Morten Olsen innkalles for å møte i permisjonstiden.
Presidenten vil foreslå at det velges to settepresidenter for Stortingets møter torsdag og fredag – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresidenter.
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen og Bjarne Håkon Hanssen.
Asmund Kristoffersen og Bjarne Håkon Hanssen er foreslått som settepresidenter. – Andre forslag foreligger ikke, og Asmund Kristoffersen og Bjarne Håkon Hanssen anses enstemmig valgt som settepresidenter for dagens og morgendagens møter. Representanten Gunhild Øyangen vil fremsette et privat forslag.
Jeg vil fremme forslag fra Sylvia Brustad og meg selv om at omsorgstrengende mennesker som flytter til en kommune, sikres samme adgang til sykehjemsplass eller omsorgsbolig som kommunens øvrige innbyggere.
Representanten Thore Aksel Nistad vil fremsette et privat forslag.
Jeg vil på vegne av Christopher Stensaker og meg selv få lov til å levere inn et Dokument nr. 8-forslag om å åpne Jernbaneverkets skinnegang for andre aktører.
Representanten Grete Knudsen vil fremsette et privat forslag.
På vegne av Sylvia Brustad og meg selv vil jeg fremsette et forslag om å sikre likeverdig skoletilbud når det gjelder bl.a. spesialundervisning, undervisningstimetall og delingstimer.
De fremsatte forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra utenrikskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 10 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte med inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Arbeiderpartiets utgangspunkt er at vi ønsker en fri verdenshandel basert på en regulering som sikrer et felles sett av internasjonale kjøreregler, i en verdensøkonomi som blir stadig mer globalisert. Internasjonale regler vil alltid være bedre enn ingen regler – for da er det de sterkeste som vinner. Eller sagt på en annen måte: Internasjonalt forpliktende avtaler er bedre enn internasjonalt anarki. Norge har også sterkt tatt til orde for multilaterale handelsavtaler framfor bilaterale. Bilaterale avtaler om handel eller investeringer har ofte vært avtaler mellom tidligere kolonimakter og kolonier, og er vel neppe særlig gunstige for kvalitative aspekter som faglige rettigheter eller det å sikre miljø og naturressurser i utviklingsland. Arbeiderpartiet slutter seg i hovedsak til konklusjonene i utenriksministerens redegjørelse om de kommende WTO-forhandlingene, herunder at vi får en bred forhandlingsrunde. Verdens handelsorganisasjon arbeider for en liberalisert verdenshandel, men med klare felles og like kjøreregler mellom landene. Man kan si at WTO bygger på de samme prinsippene som EØS-avtalen i Europa og det indre marked: Statlig regulering er ok, men kjørereglene skal være slik at de sikrer like betingelser over landegrensene. For arbeiderbevegelsen er det viktig at handelsavtaler ikke favoriserer land som skaffer seg konkurransefortrinn ved brudd på faglige rettigheter eller ved rovdrift på ressurser og uakseptable arbeidsmiljøforhold. Et utvidet internasjonalt regelverk bidrar til mer like og forutsigbare konkurransevilkår, og styrker eksportmulighetene til det enkelte land. Men dette må komme flere enn de nåværende industrilandene til gode. En svært viktig side ved internasjonale handelsregler er å sikre markedsadgang for de minst utviklede landene, de såkalte MUL-landene, gjerne ved positiv forskjellsbehandling. EU har innført en generell tollpreferanseordning, GSP, som innebærer at MUL-landene får særlig lempelige handelsvilkår ved at det innføres differensierte tollsatser på en skala fra og med totalt fritak for de aller fattigste landene. Ordningen inneholder også spesielle sosial- og miljøklausuler, som skal hjelpe preferanselandene til å oppnå bedre vilkår på disse feltene. Kan jeg også få understreke betydningen av den dialogen som særlig de nordiske land har hatt med utviklingsland om nettopp minstekrav til arbeidsforhold, forbud mot barnearbeid osv. Jeg tror en slik dialog er viktig også i de prosessene som ligger foran oss. Landsorganisasjonen har sagt i sin høringsuttalelse at frihandel må også innebære at varer er produsert i frihet. Altså: Begrepet frihandel blir meningsløst dersom det kan baseres på brudd på faglige rettigheter. De rettighetene som er nedfelt i ILOs syv kjernekonvensjoner, må være grunnsteinen i en fri verdenshandel. Norge har for øvrig helt siden 1996 arbeidet for at WTO bør opprette en egen arbeidsgruppe for å drøfte spørsmålene rundt arbeidsstandarder. Det vil sikre at sekretariatet i WTO er forpliktet til å arbeide videre med saksfeltet også etter at ministermøtet er over. Vi forutsetter fra Arbeiderpartiets side at Norge også denne gangen arbeider for at det blir etablert en arbeidsgruppe. Et viktig utviklingstrekk i dag er regionale samarbeidsstrukturer, inkludert et omfattende nettverk av regionale handelsavtaler av ulik karakter. Jeg er enig med utenriksministeren i at vi må sikre oss at utviklingen av de regionale avtalene foregår på en slik måte at det bygger opp om og ikke strider mot det multilaterale handelssystemet. Til slutt: Det er vanskelig å snakke om politiske kjøreregler i det internasjonale samfunnet uten å ta med en så vesentlig del av den globale økonomien som investeringene utgjør. Vi har tatt til etterretning at forhandlingene om MAI-avtalen har strandet. Men vi mener det er viktig og nødvendig å komme i gang igjen med et arbeid for å få til et multilateralt regelverk for investeringer, basert på de samme kriteriene som jeg nå har gjennomgått: hensyn til arbeidsstandarder, miljø, de fattigste landene osv. Jeg vil be om at utenriksministeren tar det nødvendige initiativ til å få denne prosessen på beina igjen.
Utenriksministeren tok i sin redegjørelse fatt i to svært viktige utgangspunkter: 1. Å ivareta Norges interesser best mulig i forhandlingene.2. Norge er et lite land med en relativt liten og åpen økonomi. Derfor er bindende internasjonale regelverk som stiller alle land likt, viktig å få på plass. Naturligvis ønsker alle i denne sal å ivareta norske interesser på best mulig måte. Likevel vil en nok se at definisjonen av hva som er i Norges interesse, spriker. Fremskrittspartiet vil ta utgangspunkt i ønsket om å gi norske bedrifter og forbrukere stabilitet og markedsadgang på best mulig måte. For å få dette til er det viktig at vi er oss vår status som et lite land med sårbar utadvendt økonomi bevisst. Ut fra dette enkle faktum sier vi oss enig med Regjeringen i at en bør legge til grunn en forhandlingsrunde hvor det også vektlegges spørsmål om markedsadgang og regelverk for offentlige anskaffelser. Når det gjelder spørsmålet om offentlige anskaffelser, er Fremskrittspartiet enig med Regjeringen i at større åpenhet vil kunne bidra til redusert korrupsjon og økt effektivitet. Det er derfor interessant at u-landene, som mottar store summer i gaver for å få orden på egen økonomi og utvikling, er de som er mest skeptisk til en slik åpenhet. Det kan i denne sammenheng være fristende å dra konklusjoner ut fra disse fakta, men jeg skal la det ligge. Uansett utgjøres 15 pst. av verdensmarkedet av offentlige anskaffelser. Dette i seg selv gir grunnlag for at det er ønskelig med markedstilgang og klart ikke-diskriminerende handel. Det vil fra Norges ståsted være ønskelig at alle varer og tjenester omfattes av gjensidig markedstilgang. Tollsatser er som kjent ikke et uvesentlig spørsmål i denne sammenheng. Derfor er Fremskrittspartiet på ingen måte imot at Regjeringen legger opp til at de forventede tollforhandlingene skal omfatte alle industrivarer. Men det vil være på sin plass å påpeke at det ikke kan være i overensstemmelse med Norges interesser å avgrense tollforhandlingene til dette. Norge vil være best tjent med at alle varer inngår i disse forhandlingene. For et lite land med åpen økonomi er det svært risikabelt å legitimere restriksjoner og unntak basert på forhold som ikke har som mål en friere verdenshandel. En slik legitimering vil fort kunne slå kontra og ramme Norge og norske interesser på en lite hyggelig måte. Utenriksministeren synliggjorde på en god måte dette problemet. Det er viktig med forenkling av grensekontroller og handelsrelaterte prosedyrer, dette for å unngå unødvendige forsinkelser og fordyring av varer som krysser landegrenser. Samtidig er tollnedtrapping viktig for norsk tekstils og for fisk og fiskeprodukters markedsandeler. På den annen side ønsker Regjeringen restriksjoner på internasjonal handel med landbruksvarer ut fra ønsket om å verne norsk landbruk og etter sigende bosettingsmønsteret. Dette er i høyeste grad handelshindringer utelukkende basert på proteksjonistiske argumenter. Det er på bakgrunn av dette ikke til å undres over at mange land mistenker ønsket om miljøstandarder og lignende for kun å være handelsrestriksjoner med tilsvarende utgangspunkt. Den beste løsning vil nok være et frivillig merkesystem som er egnet til å gi sluttbruker den nødvendige informasjon om varens innhold og tilblivelse. Tilsvarende har jeg stor forståelse for at mange land, deriblant verdens fattigste, anser såkalte arbeidsstandarder for å være handelshindringer pakket inn og presentert under påskudd av ivaretakelse av de fattigste og de svakeste. Det vil jo nettopp være de svakeste som taper mest dersom de fratas markedsandeler og muligheten for videre utvikling og vekst, en vekst som er avgjørende for disse fattige lands befolkning. En skal være seg bevisst arbeidsforhold osv., men det kan neppe oppnås nevneverdig gode resultater av at fattige lands produkter boikottes, og dette på bakgrunn av enkelte andre lands vurdering av hva som er hensiktsmessige arbeids- og lønnsforhold. U-landene må også få mulighet til å nyttiggjøre seg sine komparative fordeler. Dersom Norge legitimerer slike handelshindringer, kan jeg vanskelig se hvordan de norske forhandlerne med troverdighet skal kunne hevde at andre land ikke skal kunne legge til grunn andre vikarierende momenter som årsak til handelshindringer. På samme måte som negative stengsler vil føre til ressurssløsing, vil preferansehandel raskt kunne gjøre det samme. Å legge til grunn et regelverk som favoriserer enkelte, vil måtte medføre at andre holdes utenfor. Derfor eksisterer intet som kan betegnes som positiv forskjellsbehandling. Det vil alltid være minst én part dette ikke er positivt for. Og da står vi igjen med ren forskjellsbehandling. Fremskrittspartiet vil ikke være med på å forhandle frem at f.eks. skip registrert i u-land skal ha gunstigere rammevilkår enn skip registrert i Norge. Kanskje like problematisk er det at de land vi etter sigende hjelper, vil tilpasse seg det faktum at de nyter godt av privilegier og dermed får alle problemene på nytt den dagen privilegiene eventuelt forsvinner. Den norske forhandlingsstrategien må ta utgangspunkt i Norges totale avhengighet av en liberal, godt fungerende verdenshandel. Regjeringen må derfor ikke foreta disposisjoner som på noen måte truer en liberal verdenshandel med god markedsadgang for alle varer og tjenester med et nedbygd tollregime. Det går med andre ord ikke an å slåss for frihandel der det passer Norge på nåværende tidspunkt, for deretter å slåss for handelshindringer på andre områder. Som kjent anser Fremskrittspartiet frihandel for å bety mer enn effektivt varebytte mellom land. En fri handel er avhengig av gjensidig kontakt, forståelse og tilpassing. Derfor har frihandel kanskje en meget stor betydning som bidragsyter til et fredelig verdenssamfunn. Et gammelt ord sier at der varer ikke krysser grenser, gjør stridsvogner det. Det sier seg for øvrig selv at oppegående eksportører ikke ønsker å skyte på potensielle kunder. Kanskje like viktig som dette er at frihandel og markedsøkonomi har en demoraliserende virkning. Det vil være sluttbrukers valg mellom flere alternativer som til slutt vil bli det avgjørende. Gis det mulighet for frie valg med tanke på varer og tjenester, vil også kravet om frie valg med tanke på stat og styring måtte tvinge seg frem. Erfaring viser også at en reell, fri privat økonomi fører til nettopp krav om politisk frihet. Det må være et mål at flest mulig land blir med og danner en fri og liberal verdenshandel. Derfor ønsker Fremskrittspartiet at alle land som kan følge opp vilkårene for medlemskap, tas opp i WTO. Fremskrittspartiet er også av den oppfatning at det er ønskelig at den forestående forhandlingsrunden ikke varer lenger enn tre-fire år. Som også Regjeringen legger til grunn, er det viktig at handelssystemet holder tritt med verdenshandelen. Nå er det en kjensgjerning at det er lettere å praktisere samt vedlikeholde et ikke-diskriminerende regelverk som bygger på stor grad av frihandel og nedbygde tollmurer, enn det er å hanskes med et handelsregime basert på særreguleringer, med dertil medfølgende unntak og gråsoner. Norges posisjon vil på både kort og lang sikt være best tjent med en så liberal frihandel som overhodet mulig, ikke bare ut fra vår eksport og vår kostnadseffektivitet, men også ut fra mangfoldet av det tilbud vi da kan skape internt i Norge.
Det har stått diskusjon om både WTO og dens forløper GATT, men det er vel liten tvil om at i de årene som GATT og WTO har regulert det internasjonale handelssystem, har den åpne internasjonale handelen bidratt både til økonomisk vekst og velstand og til en viktig internasjonal nettverksbygging. Liberalisering av handelen basert på et globalt regelverk som er likt for alle land, har sammen med reduksjoner i kostnader i internasjonal transport og kommunikasjon hatt stor betydning for å skape gjensidig avhengighet mellom nasjonale økonomier. Men denne utviklingen har heller ikke vært uten utfordringer og også bekymringer, særlig når det gjelder viktige problemstillinger og forhold knyttet til de fattigste landene. For Norge, som har en liten og åpen økonomi, er det svært viktig at vi har rammebetingelser som gjør norsk næringsliv konkurransedyktig. WTO-regelverket har stor innflytelse på de norske rammevilkårene, og det er viktig at vi jobber aktivt i WTO og tilstøtende organisasjoner for å følge opp rammevilkårene på en måte som kommer norske interesser og norsk næringsliv til gode. Kristelig Folkeparti vektlegger betydningen av at de neste WTO-forhandlingene i større grad tar sosiale, miljøpolitiske og helsepolitiske hensyn og forbrukerhensyn. Når det gjelder landbruket, legger vi vekt på at vi får en landbruksavtale som sikrer fortsatt nasjonalt handlerom for utformingen av landbrukspolitikken. Det er også av stor betydning å sikre tollnedtrapping utenfor Europa og i forhold til enkelte markeder og varegrupper der norske eksportører i dag møter tollbarrierer. En bedring av disse forhold vil være viktig ikke bare i forhold til økt verdiskaping, men også for å sikre arbeidsplasser og skape nye. Jeg er glad for at Regjeringen understreker betydningen av å videreutvikle WTO-avtalen, slik at dette kan tilgodese de fattige utviklingslandenes særlige behov. For u-landene vil det være viktig å kunne bedre markedsadgangen for eksportprodukter. Dette er en vesentlig forutsetning for å bidra til velferd og vekst i disse landene. Samtidig må u-landene settes i stand til å delta i WTO-arbeidet, og implementeringen må skje i et tempo som er avpasset disse landenes særlige begrensninger, men også muligheter og ressurser. Det er flere nye forhandlingsområder hvor u-landene er skeptisk til at disse skal implementeres i WTO-regelverket, fordi en er redd for at disse nye reglene vil utgjøre en skjult form for proteksjonisme til fordel for de rike landene. Jeg skjønner godt denne skepsis. Et bindende regelverk for internasjonal handel er av stor betydning for Norge. Utfordringen for WTO framover vil i stor grad avhenge av hvordan denne organisasjonen skal klare å skape en felles forståelse og et felles utgangspunkt hos medlemmene for de forhandlingsområdene som står for tur. Fra Norges side ønsker vi et bredest mulig utgangspunkt for forhandlingene, men vi ser jo at dette kan skape vanskelige avveininger og utfordringer særlig når det gjelder norske interesser, som må veies opp mot vårt ønske om å legge forholdene i de kommende rundene bedre til rette for utviklingslandene. Det det her er snakk om, er f.eks. hensynet til miljø, til arbeidsstandarder, til investeringer og til de såkalte MUL-landene, de minst utviklede landene. Det blir en viktig utfordring for Regjeringen å finne løsninger som balanserer disse landenes hensyn på en god måte. Også når det gjelder globalisering, netthandel, patentering og konkurransepolitikk, er dette områder som åpenbart setter organisasjonen på en stor prøve i forhold til å finne en balansert løsning mellom industrilandenes fortsatte behov for nettverksbygging og utvikling og – som jeg i mitt innlegg særlig har understreket – hensynet til de minst utviklede landene, de fattigste landene, som mer målrettet må bli trukket inn i neste forhandlingsrunde i WTO.
Utenriksministerens redegjørelse om de kommende WTO-forhandlingene er uklar, og bærer preg av den indre uenighet mellom regjeringspartiene som vi vet eksisterer. Det er særlig to forhold i redegjørelsen som Høyre vil gripe fatt i. Det første gjelder landbruk. Her er Regjeringen i beste fall uklar, i verste fall urealistisk, når det gjelder hva vi kan forvente oss av gjennomslag på landbruksområdet. Som Regjeringen i redegjørelsen slår fast, ønsker «en rekke utviklingsland økt markedsadgang for sine jordbruksvarer». At «dette vil gjøre landbruksforhandlingene vanskelige», tror jeg Regjeringen har rett i. Høyre ser det som en sentral målsetting for landbruket å produsere kollektive goder som matvaresikkerhet, kulturlandskap og spredt bosetting. Spørsmålet er imidlertid om vi med dagens norske landbrukspolitikk vil være i stand til å ivareta dette hensynet samtidig som vi ivaretar hensynet til utviklingslandene. Artikkel 20 i WTOs landbruksavtale slår fast at vi har en forpliktelse til gradvis å redusere støtte- og vernetiltakene, samtidig som det skal tas hensyn til ikke-handelsmessige forhold. Det er – som statssekretærutvalget også slo fast – liten tvil om at partene i denne forhandlingsrunden må forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelser. Regjeringen foretar imidlertid ingen analyse av hvilke konsekvenser en ytterligere liberalisering av handelen med landbruksvarer vil få. EU har fremmet et forslag foran WTOs ministermøte i Seattle i november/desember om at man innenfor WTOs rammeverk vedtar en ordning som forplikter industrilandene til å gi de minst utviklede landene utvidet – ja, endog tollfri – markedsadgang for alle eksportprodukter innen forhandlingsrundens slutt, dvs innen tre-fire år. EU foreslår at en slik frihandelsadgang blir implementert enten gjennom spesielle avtaler under tollpreferanseordningen eller ved innføring av bilaterale eller multilaterale arrangementer. 60 pst. av MUL-landenes eksport går til EU, Japan og USA. Hovedansvaret ligger derfor på industrilandene, selv om også de mest utviklede av utviklingslandene er bedt om å bidra til bedre markedsadgang for de minst utviklede landene. Høyre mener det vil stille Norge, som et av verdens rikeste industriland, i et underlig lys dersom vi skulle motarbeide et slikt forpliktende forslag. Jeg er imidlertid redd for at den forhandlingsposisjon Regjeringen legger opp til, forhindrer oss fra å være med på et slikt løft for MUL-landene. Jeg vil derfor be utenriksministeren redegjøre for hvordan Norge vil forholde seg til forslaget fra EU. Det andre gjelder investeringer. Statssekretærutvalget for WTO, som ble ledet av Senterpartiets Åslaug M. Haga, anbefalte at Norge bidrog til at man innenfor WTO startet arbeidet med å utvikle regler for internasjonale investeringer. Utvalget mente endog at dersom det skulle vise seg umulig å igangsette forhandlinger om et regelverk i WTO, burde Norge være åpen for å delta i en flernasjonal forhandlingsprosess, gitt at både industriland og utviklingsland deltok på bred basis. Med andre ord: Utvalget slo fast at Norge, som et land med vekst i sine utenlandske investeringer, vil være tjent med et slikt felles regelverk. Reaksjonene på statssekretærutvalgets konklusjon lot ikke vente på seg, og det var særlig fra Senterpartiet at reaksjonene kom. Regjeringen har derfor kommet til en annen konklusjon enn statssekretærutvalget. Økningen i utenlandske direkte investeringer er faktisk større enn økningen i den internasjonale handelen. Disse investeringene skjer på grunnlag av et svært uoversiktlig og omfattende avtalekonglomerat – det eksisterer om lag 1800 bilaterale investeringsavtaler som ikke etablerer noen felles grunnregler som skal gjelde i denne voksende delen av den internasjonale økonomien. Høyre mener derfor det er viktig å få i gang forhandlinger om et internasjonalt regelverk for investeringer. Erfaringene fra MAI-forhandlingene sa oss at utviklingslandene må sikres bred deltakelse i prosessen. Derfor var OECD sannsynligvis en for snever ramme for slike forhandlinger. WTO er bedre egnet. En rekke utviklingsland har riktignok uttrykt sin skepsis, men en rekke utviklingsland ser også behovet for å kunne stille krav til investorer med bakgrunn i et multilateralt forpliktende avtaleverk. Derfor mener Høyre at Regjeringen må medvirke til at dette må bli en del av mandatet for de kommende WTO-forhandlingene. Jeg viser til at også Arbeiderpartiet uttrykte noenlunde det samme i sitt innlegg, og jeg regner derfor med at utenriksministeren vil bekrefte i sitt innlegg at han har merket seg hva et flertall i Stortinget her mener.
Et forpliktende regelverk for internasjonal handel er viktig for Norge, som har en liten, men samtidig meget åpen økonomi. Og selv om det kan være grunn til å sette et kritisk lys på deler av WTO-prosessen, ville alternativet, nemlig å stå utenfor prosessen, representere en uakseptabel usikkerhetsfaktor for norsk næringsliv og for norsk økonomi. At verdens handelsorganisasjon, WTO, i dag har 134 medlemmer, innebærer at de fleste industriland ser seg tjent med et internasjonalt regelverk som har som mål å sikre mest mulig likeverdige handelsvilkår. At de fleste WTO-land er utviklingsland, viser at ikke minst de fattige landene ser betydningen av en slik organisasjon. De 134 WTO-land representerer samtidig et mangfold av kryssende interesser. De forestående forhandlinger vil derfor bli preget av tautrekking og kamp for å ivareta interessene til enkeltland og grupper av land. Derfor blir det viktig for Norge å knytte allianser som kan gi det beste utgangspunkt for å ivareta våre nasjonale interesser og øke mulighetene for gjennomslag for de mer kvalitative sider ved handelen, i første rekke helse-, miljø-, forbruker- og distriktshensyn, I Voksenåserklæringen sier sentrumspartiene at de vil «arbeide for å videreutvikle og forbedre WTO-avtalen, slik at den i større grad tar sosiale …, miljøpolitiske- og helse- og forbrukerhensyn.» Forpostfektningene i forkant av den forestående forhandlingsrunden viser at dette er en ambisiøs og krevende strategi. Hovedutfordringen for Norge, som ønsker å være en pådriver i denne sammenheng, er at de fleste utviklingsland er motstandere av en regelendring og en regelutvikling som bedre kan ivareta hensynet til miljø, arbeidsstandarder og menneskerettigheter. Selv om en må ha forståelse for at utviklingslandene frykter at et skjerpet regelverk på disse områdene kan bli brukt i proteksjonistisk øyemed og dermed vil svekke de fattige landenes konkurranseevne, er det viktig at Norge her har en langsiktig strategi, hvor bl.a. sentrale miljøprinsipper, som «føre var» og «forurenser betaler», gradvis kan bli akseptert som grunnleggende prinsipper også for WTO. Forhandlingene om de såkalte immaterielle rettigheter vil også omfatte patenter. Også patentering av bioteknologiske oppfinnelser er et kontroversielt område hvor interessene spriker. Også her må Norge søke allianser med land som går imot patent på liv. Et annet stridstema er de avbrutte forhandlingene om en multinasjonal investeringsavtale, de såkalte MAI-forhandlingene. Jeg deler Regjeringens oppfatning om at erfaringene fra MAI-forhandlingene i OECD og den betydelige skepsis en rekke utviklingsland har gitt uttrykk for, bør ha som konsekvens at en søker å unngå at investeringer blir et eget forhandlingstema i den forestående forhandlingsrunden i WTO. Hensynet til norske næringsinteresser og hensynet til å fremme de kvalitative sidene ved handelen gjør at Regjeringen, i tråd med de øvrige OECD-land og sentrale utviklingsland, går inn for en bred forhandlingsrunde. Men Regjeringen presiserer også: «Bredden og omfanget av norske interesser vil kunne medføre vanskelige utfordringer og avveininger.» Dette gjelder bl.a. i forhold til å sikre handlingsrom for en nasjonal landbrukspolitikk, hvor en fortsatt kan legge vekt på bl.a. matvareberedskap, biologisk mangfold, bosetting, kulturlandskap og en god folke- og dyrehelse. Det er grunn til å understreke at Norge ikke står alene om å understreke landbrukets såkalte multifunksjonelle karakter. Også på landbrukssektoren blir det derfor viktig for Norge å knytte tette allianser med land som Japan, Korea, Sveits og Island, og med EU, som også vektlegger disse hensyn. I lys av dagens landbrukspolitiske debatt kan det være grunn til å minne om at Regjeringens strategi på dette området er en videreføring av Harlem Brundtland-regjeringens linje i Uruguay-runden. I en egen stemmeforklaring understreket den daværende regjering «den betydningen vi tillegger de ikke-handelsmessige eller ikke-økonomiske faktorene. Dette er viktige elementer i vår jordbrukspolitikk og omfatter ikke bare matvaresikkerhet, men også elementer som miljø, distriktspolitikk og sosiale hensyn. I den videre sammenheng er de av vital betydning for oss.» Det må være grunn til å spørre, på bakgrunn av de siste ferske landbrukspolitiske signaler fra Arbeiderpartiet om stordrift og ytterligere raske omstillinger, om regjeringen Harlem Brundtland fortsatt ville hatt støtte for sitt syn hos dagens landbrukspolitiske talsmenn for Arbeiderpartiet.
Det kanskje viktigste som har skjedd utviklingspolitisk i verden de siste tiårene, er at en del østasiatiske land har hatt en kolossal økonomisk, sosial og annen framgang, mens en rekke afrikanske land ikke har hatt den samme framgangen. Ghana og Sør-Korea var like rike i 1960. I dag er Sør-Korea 12 ganger rikere enn Ghana målt i bruttonasjonalprodukt pr. innbygger. Hvis man skal trekke én lærdom av disse erfaringene, er det etter min mening den at det som fungerer best, er at man klarer å få til en sterk stat i en åpen økonomi. I Norge bør vi komme ut av debatten om for eller mot WTO, men erkjenne at det vi skal bidra til, er at utviklingsland klarer å bygge en sterk statsdannelse, men i en åpen markedsøkonomi. I kortform: Det må være mulig å se det sånn at høyresiden i hovedsak har hatt rett når det gjaldt markedet, mens venstresiden i hovedsak har hatt rett når det gjaldt staten, i den stat/marked-debatt som har vært ført opp gjennom tiårene. I dag vil, som sagt, de fleste være enige om at en sterk stat i en åpen økonomi er det som fungerer. Fri handel er i utgangspunktet bra. Investeringer på tvers av landegrensene er også i utgangspunktet bra. Kortsiktig kapitalbevegelse over landegrensene uten annet formål enn å tjene noen kroner fra den ene dagen til den andre er i utgangspunktet skadelig, fordi det destabiliserer regjeringer og undergraver demokratiet. Men selv om handel har bidratt til økonomisk velstand de fleste steder, er det problemer med det, og dem må vi forsøke å håndtere gjennom WTO. Det er etter min mening fire hovedproblemer. Kort oppsummert: En milliard mennesker står utenom dette internasjonale frihandelsregimet. Dernest er det ikke åpenbart at de fattige i vår del av verden tjener på en slik frihandel, fordi arbeidsplasser kan flyttes til andre deler av verden. Det er negative miljøkonsekvenser fordi den økonomiske veksten er så sterk at det forurenser naturen og legger press på naturens tålegrense, og vi har ikke funnet demokratiske institusjoner som kan håndtere det at penger og varer flyttes over landegrensene. Det vi nå trenger, er en debatt i Norge om hvordan vi kan videreutvikle WTO til et redskap til å håndtere en del av disse problemene. De forslagene SV har fremmet i debatten, har et slikt siktemål. For å starte med miljø: Det er åpenbart at det er altfor billig å flytte varer over landegrensene og flytte varer over store avstander, at det legger et unødig press på miljøet, og at det i seg selv hindrer den grad av lokal selvberging som er ønskelig. Den letteste måten å håndtere dette problemet på ville være å få internasjonale drivstoffavgifter eller få opp prisen på drivstoff. Vi mener at Regjeringen bør arbeide for det – ikke nødvendigvis bare i WTO-sammenheng, men også i andre internasjonale sammenhenger. Vi må også få inn føre var-prinsippet. Vi må få inn tanken om at selve prosessen ved produksjonen av en vare er et miljøanliggende, ikke bare eventuelle miljøkostnader ved sluttproduktet. Dette må inn i WTO. Så må man, selv om en del tredje verden-land av naturlige grunner er skeptiske, arbeide for at internasjonale faglige standarder og minstekrav når det gjelder lønn og arbeidsmiljø kommer inn, også for å gi arbeidstakere som er lavt nede på den sosiale rangstige, og ukvalifiserte i vår del av verden, den beskyttelse som slike standarder vil gi. Så må vi arbeide for å demokratisere WTO etter to linjer. Den ene er at WTO antakelig er den mest lukkede av alle internasjonale institusjoner. Den er veldig lukket for frivillige organisasjoner. De har ikke den plassen der som de har i mange andre internasjonale sammenhenger, og vi i Norge bør være en drivkraft for å få dem inn. Dernest bør vi bidra til å få WTO inn under FN-systemet, eller iallfall et mye tettere samarbeid med FN for å unngå at WTO-avtaler undergraver miljøavtaler som er sluttet i FN-regi. Demokratisering av WTO, åpenhet i denne institusjonen bør være et hovedanliggende for Regjeringen. Det vil i det lange løp også bidra til at vi når de andre målene vi har. La meg til slutt ta opp to helt konkrete ting som utenriksministeren har sagt, som jeg vil understreke at vi er enig i og syns er viktig. Det ene er at Norge arbeider aktivt og sterkt for at Kina, Russland og andre land som ønsker å komme inn i WTO, kommer inn i WTO. Det kan ikke være riktig at USA alene så å si skal ha vetorett og avgjøre hvem som kommer inn der. Norge bør være en pressgruppe for å få dem inn. Vi er også glad for at Regjeringen har sagt klart at Norge støtter Thailands kandidat Supachai som generalsekretær i WTO. Det bør Norge fortsette å gjøre. Det kan virke som om den newzealandske motkandidaten er en slags ideologisk ekstremist på dette området som ikke bør få norsk støtte. Til slutt vil jeg ta opp de forslag SV har innlevert.
Erik Solheim har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg vil innledningsvis vise til utenriksministerens redegjørelse, som jeg oppfatter som god og grundig, og som jeg i all hovedsak vil gi min tilslutning til. Venstres landsmøte understreket i en uttalelse om internasjonale spørsmål viktigheten av å ta fatt på globaliseringens utfordringer i større grad. Det vil være spørsmål om gapet mellom nord og sør, om å sikre at privat næringsliv tar større ansvar for sosiale og miljømessige forhold i den tredje verden, om bedre internasjonale ordninger knyttet til valutaspekulasjoner og investeringer, og om å styrke nasjonale institusjoners evne til å overvåke og regulere sin utenriksøkonomi. Særlig viktig i denne sammenheng er å hjelpe utviklingslandene til å styrke sine muligheter. Etter vår oppfatning må WTO ses i en slik større sammenheng. WTO-forhandlingene og WTO-avtalen er en del av et større internasjonalt system for å få bedre økonomiske og handelsmessige systemer basert på bindende avtaler, og dermed en best mulig ordnet markedsøkonomi. Som flere talere har vært inne på tidligere, har GATT og WTO vært viktige for Norge på grunn av vår åpne økonomi, og fordi vi har en liten økonomi. En slik økonomi krever et sikkert internasjonalt handelssystem, og det er også viktig å ha fått til ordninger for tvisteløsninger, knyttet til ulik oppfatning av avtalene. Flere har i debatten i dag vært inne på, og det vil Venstre gi støtte til, at WTO i større grad også skal kunne ta innover seg å sikre en utvikling i forhold til sosiale spørsmål og standarder og miljøspørsmål. I denne sammenheng, ikke minst fordi det å gå inn og skulle sikre disse forhold bedre, i utgangspunktet vil kunne være negativt for utviklingslandene, er det viktig at det i avtaleverket skapes muligheter for en positiv diskriminering av handel fra utviklingsland til den rike del av verden. Jeg vil også understreke at jeg er enig med Erik Solheim i at WTOs prosesser må bli mer åpne, og jeg oppfatter for så vidt utenriksministerens redegjørelse i forhold til norske forhandlingsopplegg og innspill som å være et bidrag i en slik prosess. Det Venstre oppfatter som særlig viktig, er at man gjennom WTO-systemet prøver å gi stimulans til mer miljøvennlig produksjon av varer og tjenester. Vi bør ta sikte på å fjerne all toll på miljøvennlige varer og tjenester og sikre bruk av miljøvennlig teknologi. I denne sammenheng er det også viktig med nulltoll for varer fra de minst utviklede land. Så langt det gjelder landbruksspørsmål og handel med landbruksvarer, viser jeg til utenriksministerens redegjørelse. Et forhold som kanskje ikke har vært nevnt særlig i debatten i dag, og som jeg kanskje heller ikke vil gi spesielt tunge bidrag til for min del, er at det ligger en betydelig utfordring for WTO i at Russland og Kina ikke er knyttet til systemet, samtidig som det vil være ønskelig å arbeide for at også disse landene blir knyttet til WTO-avtalen. Men det er vel riktig å ha det utgangspunkt at nettopp disse to landene, kanskje spesielt Kina, hvis Kina blir knyttet til avtalen, vil stille WTO overfor nye utfordringer.
Jeg skal i dette innlegget i hovedsak konsentrere meg om de landbrukspolitiske utfordringene som er knyttet til den kommende WTO-forhandlingsrunden. Som utenriksministeren påpekte, er landbrukssektoren et område vi er forpliktet til å forhandle om. Gjennom Uruguay-runden fikk vi en egen jordbruksavtale. Artikkel 20 i denne avtalen trekker opp en klar målsetting om å oppnå betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak. Samtidig gjøres det klart at det også skal tas hensyn til såkalte ikke-handelsmessige forhold. Regjeringen viser til at den i stor grad bygger på den forhandlingsstrategi som Harlem Brundtland-regjeringen stod for i forrige forhandlingsrunde. Det innebærer at det fra norsk side vil bli lagt stor vekt på landbrukets mangesidige oppgaver, landbrukets produksjon av kollektive goder – ja, det som i dag får betegnelsen «landbrukets multifunksjonelle rolle». Arbeiderpartiet gir sin tilslutning til denne forhandlingsstrategien. Norsk landbruk har i dag en avgjørende rolle i norsk distriktspolitikk. Dersom landbrukspolitikken utelukkende skulle ha norsk matproduksjon som målsetting, kunne vi ha redusert næringsoverføringene til landbruket med betydelige summer. Det samme ville selvsagt vært gjeldende i forhold til behovet for beskyttelse i form av høye tollsatser. Men det har vært en bred politisk enighet i Norge om å bruke landbrukspolitikken som et aktivt virkemiddel for å nå mål på andre politikkområder. Derfor har vi et småskala, distriktsbasert og miljøvennlig landbruk i vårt land. Gjennom dette landbruket opprettholder vi bosetting og god dyrehelse, vi produserer trygg mat, og vi ivaretar vårt kulturlandskap. Dersom vi skal videreføre en landbrukspolitikk som har som mål å ivareta disse mangesidige oppgavene, vil vi være avhengig av at Norge fortsatt får tilslutning til et nasjonalt handlingsrom i landbrukspolitikken. Men samtidig må vi altså huske den klare målsettingen om en gradvis reduksjon i landbruksoverføringene som ligger i artikkel 20 i WTOs landbruksavtale. Arbeiderpartiet er fullt ut enig i den vurdering utenriksministeren kommer med i redegjørelsen, når han konkluderer med: «Partene må allikevel forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene.» Dette står i sterk kontrast til uttalelser fra – la meg kalle ham Kommunaldepartementets landbrukspolitiske talsmann – Per Olaf Lundteigen, som til avisen Tromsø har uttalt: «Sp avviser helt kategorisk at WTO-runden kan brukes til å kutte i overføringene til landbruket. Regjeringspartiet Senterpartiet kan ikke akseptere at den sittende Bondevik-regjeringen kutter i støtten til norske bønder. – Man kan ikke bruke WTO-begrunnelse for å kutte i overføringene til norsk landbruk.» Arbeiderpartiet forutsetter at det er utenriksministerens virkelighetsforståelse som ligger til grunn. Men det er merkelig at Regjeringen i denne situasjon i forbindelse med landbruksoppgjøret for1999 øker støttenivået til norsk landbruk. I så måte går altså Regjeringen feil vei i forhold til de forventninger utenriksministeren har til resultatet av den kommende WTO-runden. I neste omgang fører i så fall dette til at norsk landbruk må gjennom en brå og vanskelig omstilling, i stedet for den gradvise omlegging som var resultatet av forrige runde. Dette er Arbeiderpartiet svært kritisk til. Med i dette bildet hører også en bekymring knyttet til at Norge i forhold til verdenshandel med mat jo har både en offensiv og en defensiv strategi i den kommende WTO-runden. Når det gjelder fisk og fiskeprodukter, ønsker Norge at handelshindringer bygges ned, men på landbruksprodukter ønsker vi å bevare et høyt skjermingsnivå. Arbeiderpartiet vil understreke at det etter vår mening er viktig at Norge holder fast på ønsket om bedrede handelsbetingelser for fisk og fiskeprodukter.
Dagens debatt om de kommende WTO-forhandlingene viser så vidt jeg kan bedømme, at det er bred enighet om Regjeringens linje. Dette er selvsagt av stor betydning for de videre forberedelser. Vi står overfor store utfordringer i de kommende WTO-forhandlingene. Den største utfordringen blir å ivareta helheten i norske interesser. Ved siden av omfattende næringsinteresser og handelsmessige interesser knyttet spesielt til landbruk, fisk og tjenestesektoren omfatter Norges interesser også ivaretakelse av de kvalitative aspektene ved handelen, som helse, miljø, forbrukerhensyn og arbeidsstandarder. Hensynet til utviklingslandenes interesser i det multilaterale handelssystemet har også en sentral plass i utformingen av Regjeringens politikk på dette området. Representanten Hanssen og representanten Frost Sterri var innom Regjeringens landbrukspolitikk, og Arbeiderpartiet gav uttrykk for støtte til det som var sagt i min redegjørelse. Jeg har lyst til bare å minne om at WTOs landbruksavtale har en langsiktig målsetting om at man skal foreta betydelige, gradvise reduksjoner i støtte og vern for å oppnå en grunnleggende reform av landbrukshandelen. Det er imidlertid ikke satt noen tidsfrist for når målsettingen skal nås. Artikkel 20 representerer på ingen måte et mandat til å forhandle frem fullstendig frihandel for landbruksvarer, men – som jeg også sa i min redegjørelse – partene må forventes å gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene. På norsk side legger vi stor vekt på at man i artikkel 20 i landbruksavtalen har en spesifikk referanse til at det i forhandlingene skal tas hensyn til bl.a. ikke-handelsmessige forhold. Sentralt i denne forbindelse står argumentasjonen om landbrukets multifunksjonelle rolle, bl.a. knyttet til matvaresikkerhet og miljøhensyn. Japan, Korea, Sveits, Island og EU legger i likhet med Norge stor vekt på landbrukets multifunksjonelle rolle, utover rollen som matprodusent. Fra Regjeringens side vil vi videreføre vårt aktive engasjement for å nå frem til enighet om en ny avtale som sikrer oss fortsatt nasjonalt handlingsrom for å nå de sentrale målsettingene som ligger til grunn for norsk landbrukspolitikk. Representanten Nybakk og representanten Frost Sterri reiste også spørsmålet om investeringer. Spørsmålet om hvorvidt det vil bli forhandlet om en investeringsavtale i WTO, er fortsatt ikke avklart. Basert på situasjonen slik den avtegner seg i dag, er det høyst usikkert om dette området vil inngå i forhandlingene. På OECDs ministerrådsmøte i slutten av mai var den forestående WTO-runden et hovedtema. Det viste seg at det ikke var mulig å komme til enighet blant OECD-landene om omtalen av investeringer i kommunikeet fra møtet, slik at investeringsavsnittet ble tatt ut i sin helhet. Jeg vil imidlertid understreke at dersom det etableres en konsensus om å igangsette forhandlinger om et internasjonalt regelverk for investeringer, vil Regjeringen selvsagt delta aktivt i slike forhandlinger. Representanten Solheim har på vegne av Sosialistisk Venstreparti satt frem en rekke forslag, og jeg skal prøve raskt å kommentere dem. Når det gjelder spørsmålet om forholdet til FNs organer, er det visse formelle problemstillinger, som jeg går ut fra at representanten Solheim er kjent med. Når det gjelder spørsmålet om å arbeide for internasjonale drivstoffavgifter, er dette et spørsmål, som også representanten Solheim viste til, som nok snarere hører hjemme i internasjonale særorganisasjoner, som f.eks. ICAO. Når det gjelder spørsmålet om åpenhet, er Regjeringen selvsagt, som også representanten Solheim vil være kjent med, innstilt på og ønsker størst mulig grad av åpenhet. Vi har derfor tatt initiativ på norsk side til et nært samarbeid med arbeidslivets parter. Det er også tatt initiativ til at ikke-statlige, frivillige organisasjoner skal delta i forberedelsesarbeidet foran ministerkonferansen i Seattle. Så vi vil aktivt arbeide for åpenhet her. Når det gjelder spørsmålet som går på matkvalitet, kan jeg vise til at dette også er et spørsmål som vi er opptatt av fra norsk side. Vi vil aktivt delta i de ulike internasjonale standardiseringsorganene med sikte på å få satt en høyere standard. Når det til slutt gjelder spørsmålet om arbeidsstandarder, er dette også et spørsmål som Norge har engasjert seg i. Det er kjent at dette er et vanskelig spørsmål, bl.a. fordi utviklingslandene er skeptisk til det. Vi har derfor ikke minst rettet vår oppmerksomhet mot utviklingslandene og tatt initiativ til seminarer for å skape en større forståelse for betydningen av arbeidsstandarder. Det vil vi fortsette med i WTO, samtidig som vi vil arbeide aktivt med dette spørsmålet innen ILO, som jo er det organet som har dette som sitt hovedarbeidsområde.
Det blir replikkordskifte.
La meg først konkludere med at vi registrerer fra Arbeiderpartiets side at utenriksministeren er innstilt på å sette i gang forhandlinger om landbruksmessige reformprosesser som en del av WTO-forhandlingene, og at det er det som utenriksministeren har sagt i sin redegjørelse, som er Regjeringens politikk på dette feltet. Så syns jeg at utenriksministeren var noe lemfeldig i sin omtale av arbeidstakerrettigheter og arbeidsstandarder. Jeg vil understreke det jeg sa i mitt hovedinnlegg, at begrepet «frihandel» blir meningsløst dersom det kan baseres på brudd på faglige rettigheter, og vil minne om at Norge helt siden 1996 har jobbet for at WTO bør opprette en egen arbeidsgruppe for å drøfte spørsmålene rundt arbeidsstandarder. Jeg vil spørre utenriksministeren om han vil følge dette opp helt konkret, slik at man får en arbeidsgruppe som viderefører arbeidet med arbeidsstandarder også etter at runden er over, slik at dette blir en permanent oppgave. Jeg vil også be om at utenriksministeren klargjør at den dialogen som jeg vet de nordiske land har hatt med utviklingslandene nettopp for å få dem til å være med på dette som dreier seg om arbeidstakerrettigheter, forbud mot barnearbeid, miljøhensyn osv., fortsetter, og at Norge og de øvrige nordiske land går videre med dette initiativet.
Det er ikke lett å la være å være lemfeldig når man skal kommentere så mange spørsmål på noen få minutter. Så et kort svar er ja på det representanten Nybakk spør om. Det noe lengre svaret er at det, som representanten Nybakk er kjent med, synes vanskelig i dag å få satt arbeidsstandarder formelt på WTOs dagsorden. Det vi konkret vil gjøre, er i samarbeid med likesinnede land å arbeide for at arbeidsstandarder blir omtalt i erklæringen fra neste ministerkonferanse. Det tror vi er viktig, for da kan man også få et formelt grunnlag for å arbeide videre med dette innenfor WTO. Men vi vil selvsagt også fortsette dialogen som vi har hatt med partene i arbeidslivet. Vi har, som representanten vil være kjent med, støttet LO økonomisk i deres arbeid med disse spørsmål, ikke minst i utviklingslandene, og vi vil fortsette dialogen med utviklingsland både i multilateral og bilateral sammenheng, slik at dette er et spørsmål som vi fra norsk side legger stor vekt på. Men vi har merket at det er vanskelig å få gjennomslag i WTO for disse spørsmålene, og derfor mener vi at vi ikke bare skal kjøre WTO-løpet. Selv om det skal være et viktig arbeid også innad i WTO, skal vi samtidig fortsette arbeidet innenfor ILO, for der har man dette som sitt mandat, og det er viktig at medlemslandene i ILO også forstår sammenhengen mellom arbeidet med handel og arbeidsstandarder.
Jeg forutsetter at Regjeringen legger til grunn den retning flertallet foreviser. En målsetting om å opprettholde en rettferdig og markedsorientert handelsordning for jordbruksprodukter slås fast i artikkel 20 e i WTOs landbruksavtale fra 1994. Statsråden var så vidt innom dette i sitt innlegg i dag, men Regjeringen har i svært liten grad foretatt en klargjøring av sitt ståsted i forhold til dette. Den vekt som redegjørelsen legger på å forsvare handelshindringer med tanke på landbruksvarer, er svært bekymringsfull, fordi vi nå gir signaler om at frihandel utelukkende er et mål dersom dette er en fordel for Norges eksport. Jeg velger å tro at dette ikke er et tilsiktet ønske, for da vil ikke Norges interesser ivaretas. Det er vel slik at Regjeringen føler seg bundet til og vil arbeide konstruktivt for, som det står i avtalen, en målsetting om å opprette en rettferdig og markedsorientert handelsordning for jordbruksprodukter.
Det er riktig som representanten Kvakkestad er inne på, at for et land som Norge, med en relativt liten og svært åpen økonomi, er et bindende regelverk for internasjonal handel av stor betydning, og dette gjelder selvsagt alle områder. Det gir trygghet for at norske produkter ikke blir diskriminert på utenlandske markeder, og det gir også en trygghet mot at den sterkestes rett skal bli rådende. Når det gjelder landbruk, tror jeg jeg må få lov til å gjenta noe av det jeg allerede har sagt, nemlig at WTOs landbruksavtale har en langsiktig målsetting om at man skal foreta betydelige gradvise reduksjoner i støtte og vern for å oppnå en grunnleggende reform av landbrukshandelen. Men det er ikke satt noen tidsfrist for når denne målsettingen skal oppnås, og artikkel 20 representerer således på ingen måte noe mandat til å forhandle frem fullstendig frihandel for landbruksvarer. Partene må, som jeg også har sagt, forventes å kunne gå lenger enn det de har gjort tidligere når det gjelder sine forpliktelser. Arbeidet med mandatet for forhandlingene vil nå fortsette. Jeg vil tro at vi i september/oktober vil kunne se klarere hvordan forhandlingssituasjonen er, og Regjeringen vil selvsagt komme tilbake til Stortinget med disse spørsmålene og den endelige utformingen av mandatet når vi er kommet så langt at det skal klargjøres forut for forhandlingene.
Jeg åpnet mitt innlegg med å si at redegjørelsen til utenriksministeren var uklar, og utenriksministeren fortsetter å være uklar i dag i sine svar. Jeg forstår nok grunnen til det, nemlig den indre strid i Regjeringen, men det er ikke tilfredsstillende for Høyre i dag at vi skal få så uklare svar fra Regjeringens side når det gjelder det man reiser til forhandlinger om mandat med. Vi er fullstendig klar over når det gjelder investeringer, at det er uavklart hvorvidt dette vil bli omfattet av mandatet for forhandlingene. Men det vi ber om, er at Regjeringen medvirker aktivt til at dette blir omfattet av mandatet, og der er jeg ikke fornøyd så langt med det svaret utenriksministeren gir. Når det gjaldt det andre spørsmålet jeg tok opp, nemlig EUs forslag knyttet til de fattigste utviklingslandene, ble heller ikke det kommentert fra utenriksministerens side, og jeg er veldig klar over at det også her er indre strid i Regjeringen. Jeg viser bare til at Åslaug Haga i sin kronikk i Nationen den 11. mars konkluderer med at det vil være lite rom for ytterligere liberalisering knyttet til de nye landbruksrundene, mens utviklingsminister Frafjord Johnson senest i spontanspørretimen 19. mai uttrykte at en liberalisert verdenshandel er viktig nettopp for u-landene, og det gjelder jo det samme spørsmål. Det vi ber om svar på, er hvordan den norske regjeringen og Norge vil forholde seg til dette forslaget fra EUs side som et innspill til mandatet for WTO-forhandlingene.
Først må jeg si at jeg er fascinert av representanten Frost Sterris kjennskap til de indre forhold i Regjeringen. Men la nå det ligge akkurat nå. Når det gjelder investeringer, er det riktig, som jeg sa, at vi fra norsk side ikke så for oss noen pådriverrolle. Grunnen til det prøvde jeg å si litt om i mitt innlegg i dag. Dette er, som jeg sa, fortsatt uavklart. Det er bl.a. motstand fra sentrale utviklingsland som India og Egypt mot å forhandle et regelverk for investeringer på det nåværende tidspunkt, og også USA har gitt uttrykk for tilbakeholdenhet når det gjelder å forhandle investeringsregler i WTO. De pågående drøftelsene i WTO viser at spørsmålet om multilaterale investeringsregler neppe er modent for forhandlinger nå. Jeg sa også at i den grad det blir konsensus om dette, skal vi selvsagt støtte opp om og delta aktivt i slike forhandlinger, men Norge ser ikke, sett i lys av de store motsetningene som er, at vi skal ha en pådriverrolle der i dag. Når det gjelder landbruk og forholdet til utviklingslandene, er det et dilemma for oss, og hvor det er vanskelige avveininger. Det gjelder ikke minst hva angår ønsket om å ivareta våre defensive interesser på landbruksområdet i forhold til utviklingslandenes ønsker og krav om økt markedsadgang for landbruksprodukter. Dette er et spørsmål som vi skal og ønsker å ha et bevisst forhold til i forberedelsene. Men, som jeg sa, vi arbeider fortsatt med å forberede oss. Det som har vært viktig for meg med redegjørelsen, er å få støtte til det brede forhandlingsgrunnlaget som vi ønsker, at vi ønsker å se på helheten i norsk økonomi. Jeg føler at denne debatten har gitt meg en støtte for å fortsette med det. Derfor vil Regjeringen også se på de ulike elementene i denne helheten og komme tilbake til Stortinget med disse spørsmålene.
Replikkordskiftet er dermed omme.
En rekke selskaper er transnasjonale og verken kan eller vil underlegges nasjonalstatens styring. Derfor trengs internasjonale organisasjoner for å trekke opp nettopp felles retning og kjøreregler. La meg derfor understreke at økonomisk utvikling og økt handel i hovedsak bidrar til å bedre mulighetene for å styrke menneskerettigheter og demokrati. I formålsbestemmelsene til GATT-avtalen i 1947, som Norge var en av initiativtakerne til, heter det bl.a. at målet med handel må være høyere levestandard, full sysselsetting og full utnyttelse av verdens ressurser. Disse målene er ikke nådd, men det var positivt at regjeringen Bondevik la inn i Voksenåserklæringen at WTO-avtalen må forbedres for å fremme målsettinger som faglige rettigheter, miljø og å tilgodese u-landenes behov. Men dette må følges aktivt opp. Vi må alle ta alvorlig innover oss at vi møter en rekke menneskelige, moralske og praktiske utfordringer i internasjonaliseringsprosessen som vi må håndtere. Stilt overfor etiske og menneskerettslige spørsmål i globaliseringens perspektiv er det to nøkkelstrategier som vil ha effekt: utvikling av et felles forpliktende internasjonalt regelverk, spesielt innen WTOutvikling av kvalitetskrav og etiske normer innenfra hos hver enkelt aktør, det være seg privat eller statlig bedrift, myndigheter, arbeidslivets parter og frivillige organisasjoner Da er det også avgjørende at Norge i forhandlingene har som sitt utgangspunkt at vi ikke arbeider for handelsavtaler som favoriserer land som skaffer seg fortrinn ved brudd på faglige rettigheter, rovdrift på ressurser og miljø, eller dårlige arbeidsmiljøforhold. Når det gjelder faglige rettigheter, spilte Norge en aktiv rolle under de forrige ministermøtene, og det er viktig at denne politikken ikke blir stående på stedet hvil. En rekke land har samme syn som oss, og en rekke stormakter, bl.a. USA, har signalisert at de vil sette temaet på dagsordenen i Seattle. Det vil imidlertid være avgjørende at vi legger en strategi som gjør det mulig med dialog med u-landene. Jeg opplevde i den sammenheng at utenriksministeren i første rekke vektla å ha kontakt med likesinnede. Jeg mener at man må legge hovedvekten på dialogen med u-landene. Jeg synes også det er altfor defensivt, slik Statssekretærutvalget foreslår, at arbeidstakerrettighetene kun skal omtales i en erklæring. Jeg regner med at Regjeringen arbeider aktivt for at det parallelt med forhandlingene settes i gang arbeid med disse spørsmålene, og ber om utenriksministerens kommentar på dette punkt, som også Marit Nybakk etterlyste. Et flertall her i salen ønsker at Regjeringen også skal gå videre med en global investeringsavtale. Det er viktig at Regjeringen har en holdning til det, og ikke bare støtter opp om det hvis noen andre tar det opp. Jeg understreker også her at utviklingslandene da må delta aktivt, og at deres innvendinger også tillegges vekt, samtidig som det må tilligge hvert enkelt land frihet til å bestemme omfanget av utenlandsk oppkjøp og også fastlegge betingelser for utnyttelse av egne ressurser. Vår tilnærming til spørsmålene som skal drøftes i WTO til høsten, må være bred, helhetlig, samlet og multinasjonal i den forstand at også forhandlingene må kunne skje i åpenhet. Vi må også kunne få vite hva som skjer i Regjeringen når man drøfter disse spørsmålene. Jeg må si at jeg er overrasket når Regjeringen i forbindelse med mandatet ikke er på lag med den ambassadør som har jobbet i så mange år med spørsmålene. Jeg opplever at det må være et problem også for Regjeringen, fordi vedkommende som har arbeidet så systematisk gjennom hele forberedelsen og etableringen av WTO, nå stiller seg skeptisk til mandatet og den innsnevringen som er gjort fra Regjeringens side. Mer enn noe trenger et lite land som Norge å ha en bred tilnærming og ikke bli opplevd slik at vi skal sørge for oss selv, og samtidig skal vi ha full mulighet til å selge våre produkter hvor som helst. Det er en dårlig følelse å sitte med, og jeg tror nok at når vedkommende har gått så langt og offentliggjør sitt syn, er det ikke minst av hensyn til landets interesser. Selv har han neppe noe å tjene på det.
Det er innenfor den innebygde dagsorden for WTO-forhandlingene, særlig på landbruksområdet, at Norge vil møte de største utfordringene. På dette området må man vel kunne si at Norge nærmest har inntatt en ekstremt defensiv posisjon, ikke minst hvis man skal legge uttalelsene til enkelte senterpartipolitikere i regjeringsapparatet til grunn. Men på bakgrunn av utenriksministerens tidligere utsagn i den debatten har jeg skjønt at det skal man ikke. Landbruksavtalen fra 1994 gir retningslinjer for forhandlingene som WTO står foran. Artikkel 20 i landbruksavtalen viser til den langsiktige målsettingen om å foreta betydelige, men gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak, og til at man i den prosessen skal ta hensyn til de ikke-handelsmessige forhold. Regjeringen har tydelig signalisert at deres forhandlingsutgangspunkt vil være å legge særlig vekt på disse ikke-handelsmessige forhold, eksempelvis miljø og matvaresikkerhet, ofte betegnet som landbrukets multifunksjonelle rolle. Men Regjeringen unnlater å vise til et annet punkt i artikkel 20, som sier at det er «en målsetting å opprette en rettferdig og markedsorientert handelsordning for jordbruksprodukter». Jeg antar at Regjeringen føler seg like forpliktet til hele artikkel 20, selv om ikke alle punktene er nevnt i redegjørelsen. Det er grunn til å minne om at vi står foran en liberalisering av handelen med landbruksprodukter, ikke minst fordi åpnere markeder på dette området er i u-landenes interesser. Statssekretærutvalget har pekt på at tollnivå, gul og blå støtte forventes å bli berørt av en ny WTO-avtale, og at det forventes å bli press på tollvernet og skjermingsstøttens andel av de samlede overføringene til jordbruket. Grønn støtte eller produksjonsnøytral støtte vil trolig ikke bli omfattet av reduksjonsforpliktelsene i samme grad. NILF har foretatt beregninger som viser at Norge kan stå i fare for å bryte de forpliktelsene vi allerede er pålagt gjennom den eksisterende WTO-avtalen. Den direkte reduksjonspliktige norske støtten har økt i siste halvdel av 1990-tallet. NILF konkluderer med at dersom den direkte norske støtten fortsetter å øke med samme takt som den har gjort til nå, vil vi komme over tillatt støttenivå allerede i 1999. Så langt NILF kjenner til, er Norge det eneste medlemslandet som har opplevd en økning i den interne støtten i løpet av gjennomføringsperioden. Spørsmålet blir derfor hvordan vi skal kunne greie å oppfylle eventuelle fremtidige forpliktelser uten mer grunnleggende endringer i norsk landbrukspolitikk. Den innstillingen vi skal behandle senere i dag om jordbruksavtalen, gir perspektiver om at nødvendige justeringer kan være mulig. Høyre mener det er nødvendig med en omlegging som innebærer mindre produksjonsspesifikk støtte og redusert pris og skjermingsstøtte. Til gjengjeld ønsker Høyre å øke den grønne eller produksjonsnøytrale støtten. Regjeringen nevner ikke i redegjørelsen hensynet til næringsmiddelindustrien. Det eksisterer imidlertid et gjensidig avhengighetsforhold mellom landbrukets primærproduksjon og næringsmiddelindustrien. De rammebetingelsene som landbruket opererer under, er avgjørende for industrien. Og viktigst for næringsmiddelindustrien er tilgangen på råvarer som i pris ikke må ligge dramatisk over det andre lands industri har tilgang til. Vi går derfor ut fra at Regjeringen også tar hensyn til næringsmiddelindustriens konkurranseevne i de kommende forhandlingene, og at man vil ta hensyn til den utviklingen som har vært også for denne industriens rammebetingelser hva gjelder råstoffpriser.
Denne debatten har så langt i grunnen vært preget av stor grad av tilslutning til utenriksministerens redegjørelse, og det er det all mulig grunn til. Debatten synes jeg er litt preget av at vi alle sammen ser at denne type internasjonale forhandlinger gir oss muligheten til å rette på ting som er skakke og skeive, og som vi har lyst til å gjøre noe med og forandre på. For oss i Arbeiderpartiet har vår jobbing med denne type organisasjoner hatt til hensikt å flytte noen merkesteiner eller i hvert fall ta noen skritt i retning av noe høyere grad av menneskerettigheter, bedre internasjonale krav til miljøstandarder og ikke minst i den prosessen vi er inne i nå, som jeg synes kanskje har kommet litt lite fram så langt, utviklingen av bedre standarder for arbeidstakernes rettigheter, sosiale standarder. Hvis vi ikke gradvis klarer å flytte holdningene opp til høyere standarder også i de fattigste landene, risikerer vi å bidra til at vi utvikler områder der lave lønninger er et konkurransefortrinn. Det er ikke arbeidstakerne i de landene tjent med. Det er heller ikke et solidarisk, internasjonalt samfunn tjent med på lang sikt. Derfor har dette vært viktig for oss, både i forberedelser til WTO-forhandlinger og også når vi jobber med tilsvarende spørsmål i forhold til Pengefondet, Verdensbanken osv. Så når Regjeringen følger opp den jobben som vi gjorde i regjering, og LOs innsats på dette området, noe som i sum blir det fagligpolitiske samarbeidet som Regjeringen egentlig sier at de vil videreføre, er vi veldig glad for det. Det er nødvendig med denne typen næringspolitiske avtaler, for på mange måter er Norges historie lik den til en del av de landene som vi nå omtaler som ganske fattige, råvarebaserte og eksportavhengige land. Grunnlaget for at vi i det hele tatt har klart å få til en velferdsutvikling i Norge, er nettopp at vi har klart å selge de produktene hvor vi har fortrinn, der vi har god tilgang på råvarer. Derfor er det viktig for land som vårt også i framtida å sørge for at f.eks. lakseeksporten ikke kan møtes av dumpingtiltak fra USA. Det må være det viktigste – den offensive strategien. Så har det blitt sagt ganske mye om hvordan vi skal håndtere landbruksdelen av forhandlingene. Om vi husker tilbake til Uruguay-runden, var det stor dramatikk rundt den. Det var spesielt stor dramatikk blant en del aksjonister som bl.a. gikk så langt at de arrangerte en aksjon med å tenne varder omkring i landet i frykt for at landet nå skulle inntas av fiendtlige interesser, om ikke fysisk så iallfall i praksis. Ja, så alvorlig ble den forrige WTO-runden betraktet for å være. Da er det viktig å få slått ordentlig fast at det er det utenriksministeren har sagt i sin redegjørelse, som skal være linjen også på dette området i forhandlingene. Utenriksministeren sa selv at han oppfattet at det var bred enighet om Regjeringens linje og bred støtte til Regjeringens opplegg, og det er mitt inntrykk også. Særlig i Stortinget er det bred støtte til Regjeringens opplegg. Jeg håper at utenriksministeren har den samme støtte i Regjeringen som han har i Stortinget, for det er ikke bare – som det er vist til tidligere – Kommunaldepartementets landbrukspolitiske talsmann, Lundteigen, som har vært ute og ment noe om dette spørsmålet. Senterpartiets nestleder, Grønlien Østmoe, sier også at det som har blitt lagt fram i innstillingen fra Statssekretærutvalget, ikke er akseptabelt. Hvis det blir resultatet, er vi ikke troverdige, har Senterpartiets nestleder, Grønlien Østmoe, sagt. Jeg håper virkelig at det er den offisielle linjen som vi har fått presentert av utenriksministeren, som blir utgangspunktet for reelle forhandlinger, som også skal ivareta vår mulighet til å drive en aktiv landbrukspolitikk, og ikke den dogmatiske linjen som Grønlien Østmoe representerer, som har altfor mange fellestrekk med den kjente Ludvig fra Flåklypa, som hver gang det dukker opp noe nytt, sier: Er itte det fali, da?
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Bare en utdypning av et par av de temaene som jeg tok opp i mitt hovedinnlegg tidligere i dag. Hensynet til de aller fattigste landene er viktig i den kommende runden. Jeg vil også vise til den handlingsplanen som statsråd Hilde Frafjord Johnson la fram sist vinter, og som ligger til behandling i utenrikskomiteen som en del av bistandsredegjørelsen. Der tar hun sterkt til orde for ytterligere tollettelser for MUL-landene. Velstandsgapet mellom i-land og mange u-land er, som flere har sagt, økende, og det gjelder særlig land i Afrika og ikke minst i det sørlige Afrika. Jeg har merket meg at utenriksministeren i sin redegjørelse sa at hensynet til disse landenes behov innen handelssystemet vil være en viktig ledetråd ved valg av norske standpunkter. Jeg vil understreke så sterkt jeg kan, at det også blir slik. Jeg vil også be utenriksministeren klargjøre om han støtter det initiativet som har kommet fra EU om at MUL-landene, altså de minst utviklede landene, faktisk i forbindelse med denne runden får fullt tollfritak for alle sine produkter. Det er vanskelig å snakke om politiske kjøreregler i det internasjonale samfunnet uten å snakke om investeringer. Så kan man si at investeringer og handel på mange måter henger sammen, og at det også er regler for investeringer knyttet til handelssystemet. Likevel er det viktig å få i gang igjen prosessen med et arbeid for å få til et multilateralt regelverk for investeringer. Jeg vil også be utenriksministeren om at han tar et nødvendig initiativ for å få den prosessen i gang igjen. Det er viktig etter at MAI-avtalen har strandet, at prosessen kommer i gang igjen. Så vil jeg også, i likhet med Dag Terje Andersen, understreke at det er bred enighet her i Stortinget om det som er Regjeringens linje i forhold til landbrukets plass i WTO-forhandlingene, og at man er innstilt på en landbruksmessig reformprosess som en del av forhandlingene. Helt til slutt vil jeg kort kommentere de forslagene som er lagt på bordet fra Erik Solheim på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Jeg vil i denne omgangen nøye meg med å be Erik Solheim om å omgjøre forslagene nr. 1, 2, 3 og 4 til oversendelsesforslag, og at de blir sendt Regjeringen uten realitetsvotering. Jeg vil vise til det som utenriksministeren sa i sin innledning, og mener det er hold i at vi oversender disse forslagene uten realitetsvotering.
I forbindelse med de nye forhandlingene i WTO er det viktig å presisere at Fremskrittspartiet vil gå inn for en liberalisering av den særnorske landbruksavtalen. Tiden er nå inne for å gå noe videre og da spesielt innen landbruket foreta en nedbygging av vernetiltak og støtteordninger. Det er utrolig viktig for et land som Norge, med en relativt liten og åpen økonomi. Fremskrittspartiet vil minne om at norske bønder fortsatt er overbeskyttet i de fleste kategorier av landbruket. Fremskrittspartiet er tilhenger av en raskere og mer målrettet tilpassing av det norske jordbruk til en internasjonal konkurransesituasjon, og ønsker således en raskere og sterkere nedbygging av tollvernet for jordbruksprodukter enn det avtalen forplikter Norge til i dag. Fremskrittspartiet er av den formening at en reell konkurranseeksponering er det mest effektive tiltak for å tvinge frem en helt nødvendig strukturrasjonalisering og en heving av lønnsomheten i det norske landbruk. Så til slutt: Det er fra alle partier fremkommet et ønske om frihandel. Samtidig ønsker de samme partiene regelverk og restriksjoner. Hvor mye frihandel blir det da igjen? Fremskrittspartiet mener frihandel bør være fri flyt av varer, tjenester og personer, uten altfor mange hindringer.
Med en positiv tilnærming til statsrådens redegjørelse og innlegg i dag om norske posisjoner til WTO har jeg ingen problemer med å slutte meg til store deler av det han sa, særlig når man legger merke til at statsrådens innlegg var holdt i en diplomatisk tone som gjør at man også har flere tolkningsmuligheter med hensyn til de fleste posisjonene her. La meg da starte med den mest positive tolkningen, der jeg oppfatter statsråden veldig klart, nemlig at MAI-avtalen ikke skal bli en del av WTO-avtalen, og at Norge – riktignok i litt dulgte formuleringer her – klart sier at vi ikke ønsker at avtalen om investeringer skal bli en del av WTO-forhandlingene. Jeg oppfattet også statsråden slik at hvis vi kommer i en posisjon der MAI-avtalen blir en del av WTOs forhandlinger, og senere kanskje også en del av regelverket, vil Stortinget bli orientert fortløpende. Dette var jo en stor sak i fjor, der mange land, ikke bare u-land, som statsråden sa, men også mange industriland, ikke minst Frankrike, bidrog aktivt til at forhandlingene i OECD strandet, nettopp fordi investeringene var et meget problematisk punkt. Jeg har heller ingen problemer med å si at frihandel i all hovedsak er positivt. Frihandel bidrar til økonomisk vekst og kulturell vekst, men frihandel har også mange negative sider ved seg. En av de største utfordringene vi står overfor ved inngangen til det nye årtusen, er at miljøproblemene ikke prises internasjonal transport, og dermed bidrar til en økt grad av globalisering og liberalisering. Statsråden er litt ullen på det punktet. Jeg kunne godt ha tenkt meg at han kunne være litt klarere. Jeg ser at statsråd Fjellanger i Dagens Næringsliv sier at man skal kartlegge omfanget av internasjonal transport. Det som må være poenget, er at man priser internasjonal transport. Det vil bidra til en kostnadseffektiv måte å beskytte lokalt næringsliv på som vil være en positiv effekt ikke minst for u-land, og samtidig vil man få den positive miljøeffekten at man får reduserte CO2-utslipp. Man kom altså ikke i mål i Kyoto-forhandlingene når det gjelder regler for internasjonal transport, hovedsakelig fordi man ikke visste hvordan man skulle fordele utslippskvotene når man valgte kvotesystem. Det som må være utfordringen for Norge, er at man i WTO-forhandlingene også bringer inn miljøspørsmål som spørsmålet om internasjonale drivstoffavgifter. Derfor har SV i dag lagt fram et forslag for å få satt søkelyset på det. La meg også ta tak i den biten som statsråden var inne på, og som går på åpenhet. WTO-forhandlingene var i forrige runde preget av, og vil sannsynligvis i denne runden være preget av, en ekstrem grad av lukkethet. Det vil bety at parlamenter, og også vanlige borgere, og ikke minst de store NGOs, som de heter internasjonalt, de organiserte grasrotbevegelsene, ikke har innsyn i hvordan forhandlingene går. Jeg ber statsråden om å være veldig klar på det punktet, og om at han bidrar så godt han kan, og at den norske posisjonen vil være størst mulig grad av åpenhet både overfor den norske befolkning og overfor de mange organisasjonene som vil være avhengig av de forhandlingsresultatene som etter hvert vil framkomme.
Verdens Handelsorganisasjon er ikke lenger en organisasjon som kun skal ivareta direkte handelsmessige forhold, men også forhold som blir berørt av internasjonal handel, f.eks. arbeidstakernes rettigheter, miljø-, helse- og distriktspolitikk. Jeg synes at en bør arbeide for å sette arbeidsstandarder på WTOs dagsorden, selv om jeg ser at dette kan bli vanskelig i denne forhandlingsrunden. Det er imidlertid viktig at presset på dette området holdes oppe, ikke minst fra norsk side, og jeg tror at en her må arbeide for å bygge opp en forståelse i utviklingslandene for at dette er et viktig område som også handelssystemet må forholde seg til. Ett område som etter mitt skjønn vil bli av særlig viktighet for Norge i de forestående forhandlingene, er de spesielle behovene Norge har i forhold til landbrukspolitikken. Vi trenger det handlingsrommet som Regjeringen legger opp til at vi skal få, og mange andre land trenger det samme. La meg også understreke: Vi har mange støttemuligheter som WTO godtar i dag. Handel med mat er fundamentalt forskjellig fra handel med tjenester. De globale matkjøpmenn må bremses. Dioksinskandalen i Belgia illustrerer dette. Det er ingen land som helt kan sikre seg mot slike skandaler som det Belgia nå opplever, men når større og større mengder mat flyter fritt over grensene, vil det være langt vanskeligere å begrense skadene. Jeg er sikker på at norske matkunder ønsker at politikerne skal være aktive, ta initiativ, ha de bremse- og kontrollmulighetene som det nå legges opp til i våre forhandlinger. Og det at vi viser den viljen, tror jeg er positivt. De som her uttaler at vi ikke skal vise en slik vilje, tror jeg, håper jeg, taper på det. Det er bred enighet i næringskomiteen, med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet, om å støtte den strategi for forhandlingene som det er lagt opp til, og jeg er glad for at Arbeiderpartiet så aktivt støtter denne strategien. Samtidig er jeg noe betenkt over det som kommer fram i debatten her, og som likner litt på den skjebnetroen som vi hørte om før EU-kampen. Jeg mener at Arbeiderpartiets talsmenn tar sorgene på forskudd. Det er ikke sikkert at vi blir tvunget til så store reduksjoner i tolltariffer som man her tror. Når det sies at en allerede i årets jordbruksavtale skulle ha begynt med reduksjoner, synes jeg det er unødvendig. Når det gjelder sammenhengen mellom norsk landbruk og næringsmiddelindustrien, er jeg helt enig i det som er påpekt – de er avhengige av hverandre. Men hvis det skulle bli sånn at norsk matproduksjon blir sterkt redusert, er det ikke minst næringsmiddelindustrien som taper på det. Blir det mindre matproduksjon i Norge, blir også mindre av maten vår foredlet, mindre enn i dag.
I utanriksministeren si utgreiing til Stortinget 25. mai er fisk omtalt på to linjer. Eg håpar det ikkje er eit teikn på at fisk ikkje har høg prioritet frå norsk side i dei komande forhandlingane. I fjor eksporterte me fisk for 27,9 milliardar kr. Det er den nest største eksportnæringa vår, og det er ein fornybar ressurs. Det er grunn til å venta at fiskerinæringa kjem til å verta stadig viktigare for Noreg. Verdsmarknaden etterspør sjømat, og me har dei naturgjevne føresetnadene for å auka produksjonen. Me vil vera avhengige av at handelshindringane ikkje stoppar oss i å ta ut dette potensialet. I dag er det slik at norsk fisk vert møtt med store hindringar i fleire marknader. På USA-marknaden har heil fersk laks vore utestengd i ei årrekkje på grunn av klager om antidumping og straffetoll. EU-marknaden, som tek imot over 60 pst. av norsk laks, har tre gonger reist antidumpingklager mot Noreg, og har påført norsk oppdrettsnæring høge tollsatsar og produksjonsavgrensingar, som er eit trugsmål mot utviklinga av næringa. Det er grunn til å merka seg at ikkje-tariffære tekniske handelshindringar erstattar i aukande grad dei tariffære og er ofte grunna i kvalitets- eller helsemessige tilhøve. Dette vil WTO-avtalen avgrensa. Det er positivt, og vil tena både forbrukarinteresser og norske interesser. I utgreiinga heiter det at Regjeringa vil prioritera industriprodukta sin status i dei komande forhandlingane. Tidlegare har fiskeriministeren definert fisk som eit industriprodukt, og det er eg samd i. Det er viktig at Regjeringa har klart for seg kor viktig norsk fiskerinæring er for Noreg, og at fiskeeksporten kan vera med på å erstatta inntektstapet etter kvart som olje- og gasseventyret tek slutt. Me har ikkje råd til å ta lett på fiskerisektoren når me forhandlar om bilaterale eller internasjonale avtalar, heller ikkje i dei komande WTO-forhandlingane.
Statsråden forklarte Norges forhandlingsstrategi, eller den strategien Regjeringen ønsker skal være Norges forhandlingsstrategi, med tanke på landbruksvarer, og bygger på at artikkel 20 ikke har noen tidsfrist. Altså er en glad og fornøyd så lenge intet blir foretatt på området. Det at artikkel 20 ikke setter noen tidsfrist for innføring av rettferdig og markedsorientert handel for jordbruksprodukter, betyr ikke at Regjeringen ikke kan arbeide konstruktivt for dette. Det samme gjelder reduksjoner i andre støtteordninger og vernetiltak. Norge har som kjent lite å tjene på en trenering og motarbeiding av en fri internasjonal handel, ikke minst med tanke på fisk og fiskeprodukter. Derfor er det viktig at Regjeringen følger opp Stortingets ønske om at Regjeringen arbeider målrettet og konstruktivt også med tanke på frihandel for landbruksvarer.
Til representanten Kvakkestad vil jeg bare si at vi tar ikke lett på artikkel 20 eller andre deler av det som er utgangspunktet for våre forhandlinger. Nå vil landbruksministeren komme nærmere inn på det som dreier seg om landbruk, men jeg sa også at man i artikkel 20 viser til at vi må gå videre enn det som er status i dag, og det er Regjeringen innstilt på. Når det gjelder spørsmålet om arbeidsstandarder, som flere har vært inne på, er det, som også representanten Dag Terje Andersen uttrykte det, ingen uenighet mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet, og jeg er glad for at han understreker det så sterkt. Representanten Grete Knudsen og jeg har drøftet dette spørsmålet tidligere i Stortinget, og vi er heller ikke uenige, tror jeg. Representanten Knudsen er vel den i denne sal som kjenner best til vanskelighetene med å få arbeidsstandarder på plass i WTO, ikke minst fra deltagelse på ministermøtet i Singapore. Vi har – ikke minst i nært samarbeid med Landsorganisasjonen, men også i samarbeid med utviklingslandene, som har vært noe av det viktigste vi har prioritert for å få dette på plass – arbeidet for å få arbeidsstandarder på dagsordenen, og det skal vi fortsette med. Men selv om det er en bred støtte for dette i Stortinget, er det ikke like bred støtte innad i WTO, og det er derfor vi kjører to løp, som jeg tidligere sa. Når det gjelder investeringsspørsmålet, er jeg klar over at det er et flertall i Stortinget som ønsker at dette skal bli en del av forhandlingene i WTO, men det er ikke tilstrekkelig med et flertall i Det norske storting, det må også et flertall til i WTO, og det er det foreløpig ikke. Det er så stor motsetning at jeg er ikke sikker på om det er den av Norges interesser som vi skal bruke mest tid på. Men vi vil selvsagt ta dette med i forberedelsesarbeidet til mandatet og komme tilbake, som jeg sa, til Stortinget med dette og redegjøre for Stortinget for de ulike aspektene ved forhandlingssituasjonen når det nærmer seg ministermøtet. Representanten Tveiten var innom fisk, og jeg kan forsikre representanten om at fisk er høyt prioritert. Vi har understreket viktigheten av at markedsadgangsforhandlingene ikke bare skal omfatte toll, men også inkludere ikke-tariffære forhold, f.eks. handelsbarrierer som går ut over toll og avgifter, slik at dette vil bli fulgt opp. Miljø er også, som jeg sa i min redegjørelse, et viktig spørsmål for Regjeringen, og jeg har redegjort i min redegjørelse, som hele Regjeringen står bak, for også det aspektet. Når det gjelder EUs forslag om tollnedsettelse – bare raskt til slutt – så ser vi på det. Vi har fått dette oversendt, og vi skal komme tilbake til hvordan vi skal forholde oss til det.
Jeg vil aller først vise til utenriksministerens redegjørelse og innlegg, som da naturligvis gir et samlet bilde av det som er Regjeringens posisjon og strategi i forhold til WTO-forhandlingene. Jeg har lyst til å gjenta, fra mitt ståsted som landbruksminister, det som ble sagt: «Regjeringen vil arbeide aktivt for at neste forhandlingsrunde munner ut i en landbruksavtale som sikrer fortsatt nasjonalt handlingsrom for utformingen av landbrukspolitikken, med de virkemidlene som anses nødvendige for å nå målsettingene som er knyttet til en fortsatt aktiv landbruksproduksjon.» Dette har det blitt gitt tilslutning til også her i salen i dag, ikke minst innlegget fra Bjarne Håkon Hanssen synes jeg gav en klar tilslutning til dette. I en debatt vi skal ha senere i dag om landbrukspolitikken, vil det også i bred forstand bli redegjort for den vurdering som Regjeringen foretar i forhold til landbruket og WTO-forhandlingene. Det er også et klart flertall i næringskomiteen som gir sin tilslutning til dette i innstillingen til en sak senere. Jeg vil også få understreke at regjeringen Harlem Brundtland i forrige runde faktisk fant å måtte ta en stemmeforklaring nettopp ut fra de utfordringene vi stod overfor i jordbruket og i landbrukspolitikken, og det gjorde de naturligvis ut fra at også den regjeringen konstaterte at det var nødvendig. I ettertid, i den debatten som fulgte her i stortingssalen, fikk denne stemmeforklaringen bred politisk tilslutning. Når det gjelder det multifunksjonelle landbruk – eller for å si det på godt norsk; landbrukets mangesidige oppgaver – er det i salen her i dag også gitt klar tilslutning til at det er den strategien som vi skal følge framover. Norge har allerede vært aktiv også i internasjonale organ for å gi dette begrepet et innhold, slik at vi kan ha et ankerfeste når vi skal føre dette inn i reelle forhandlinger, og slik at det skal bli riktig vektlagt. Det er en dimensjon jeg har lyst til å føye til, som ikke har vært framme i dag, og som kan vise seg å bli et tema som får langt større betydning enn det vi kanskje aner. Det er dette med matvaresikkerhet og matvaretrygghet. Ut fra det som skjer i Europa rent generelt, og hvilke problemer som kan oppstå hvis vi ikke har dette under kontroll, kan det tenkes at dette blir en dimensjon også i forhold til den mangesidige oppgaven landbruket har, som vil få en mye sterkere vektlegging og faktisk vil få gjennomslag i de sluttforhandlingene som kommer om noen år. Jeg håper derfor at vi gjennom et samarbeid med Stortinget – og det synes jeg at debatten her i dag viser – skal greie å ha en innfallsvinkel i disse forhandlingene som ivaretar det handlingsrom vi trenger, hvis vi ønsker å ha et landbruk i hele landet.
Det er riktig som utenriksministeren sa, at Arbeiderpartiet er fornøyd med den redegjørelsen som vektla arbeidstakernes rettigheter og de faglige rettighetene. Men det betyr også at det må være et taktomskifte, fra en defensiv holdning og over til en aktiv, i de posisjonene en inntar i det videre arbeid, og ikke bare at en i utgangspunktet sier at en er fornøyd om det kommer noe om faglige rettigheter i en resolusjon. Det blir på en måte den balansegangen Regjeringen må finne, etter at det her i dag både fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet er gitt uttrykk for at presset med hensyn til arbeidstakerrettighetene hele tiden må holdes oppe ved et initiativ fra norske myndigheters side. Det andre spørsmålet som jeg stilte, har jeg heller ikke fått svar på. Det lød: Hva er forskjellen mellom de norske myndigheters forlengede arm i Genève når det gjelder WTO, og myndighetene selv? I og med at dette har fått så vidt stor mediedekning, ville det være naturlig at statsråden også gjorde rede for det.
Det jeg sa når det gjaldt arbeidsstandarder, var at jeg synes det er viktig at vi får arbeidsstandarder inn i erklæringen fra ministermøtet, fordi det vil gi et videre grunnlag for arbeidet med arbeidsstandarder. Men representanten Knudsen vet at vi, så lenge denne Regjeringen har sittet, har arbeidet med spørsmålet om arbeidsstandarder, både løpende i WTO og også i tilknytning til ILO, for å se hvordan man kan bygge bro mellom det arbeidet som gjøres i ILO, og det arbeidet vi gjør i WTO. Vi er ikke fornøyd med en resolusjon, men vi mener det er viktig at en ministererklæring viser til det arbeidet, fordi det gir et formelt grunnlag. Når det gjelder tidligere ambassadørers avisskriverier, finner jeg det ikke naturlig å bruke Stortingets talerstol til å kommentere dem.
Presidenten så strengt på meg, men jeg kommer til å bidra til at Stortinget sparer tid senere i dag, så da går jeg ut fra at det går opp i opp. De forslagene vi har fremmet, har fått så pass positiv respons fra utenriksministeren at jeg vil be om at de blir omgjort til oversendelsesforslag. Jeg er selv ikke til stede på kveldsmøtet, derfor synes jeg er det riktig å gjøre det nå.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 4142]]
Jeg skal love å være kort. Jeg syns at den avtalen som vi i dag gir samtykke til ratifikasjon av, er en avtale av så vidt stor betydning at den fortjener noen få ord, selv om dette går rolig for seg, og det er også en enstemmig innstilling vi fremmer for Stortinget. Det dreier seg om en frihandelsavtale mellom EFTA-landene på den ene siden og PLO på den andre siden på vegne av de palestinske selvstyremyndighetene. Norge har spilt en avgjørende rolle i fredsprosessen i Midtøsten. Vi følger opp prosessen med bistand, både bilateralt og via ulike private og multilaterale organisasjoner. En stabil økonomisk utvikling i de palestinske områdene, noe som er en nødvendig del av fredsprosessen, forutsetter investeringer, handel, et vel utviklet landbruk og velfungerende offentlige og private institusjoner. Dette er områder som må ha sysselsetting, arbeidsplasser og teknologisk utvikling og kompetanse. Frihandelsavtalen med EFTA representerer i tillegg sammen med en tilsvarende avtale med EU, et skritt videre for å sikre markedsadgang i Europa for palestinske varer. Det har vært et sentralt poeng å sikre en parallellitet med handelsavtalen mellom EU og PLO, slik at EU og EFTA får et tilnærmet likt handelsregime i forhold til de palestinske områdene. Slik blir også avtalen en del av EUs sørlige dimensjon, som bl.a. skal sikre stabilitet, vekst og demokrati rundt Middelhavet. Vi får her et handelsregime som etter hvert også vil kunne inkludere Balkan og en del post-sovjetiske stater – en av flere regionale samarbeidsstrukturer innen internasjonal handel, som vi berørte tidligere i dag under debatten om de kommende WTO-forhandlingene. Med dette anbefaler jeg komiteens enstemmige innstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 4142]]
: Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4142]]
Etter ønske fra utenrikskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 10 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet 10 minutter hver, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Gjennom innstillingen inviterer et bredt flertall i utenrikskomiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, Stortinget til å godkjenne avtale om visse samarbeidsforhold på fiskeriområdet – Smutthull-avtalen – mellom Russland, Island og Norge med tilhørende protokoll mellom Island og Norge. Bakgrunnen for avtalen er det forhold at det i en rekke år var et betydelig torskefiske i Smutthullet, i hovedsak drevet av islandske fiskere. Det ble tatt betydelige kvantum med torsk – i de tre årene 1993-95 rundt 140 000 tonn, og 75 pst. ble fisket av islandske fartøyer. Fra norsk side ble dette oppfattet som skadefiske i forhold til torskestammen i Barentshavet, en stamme som er meget viktig for Norge. De sterke norske reaksjonene var dels knyttet til det kvantum torsk som ble fisket, og dels til det forhold at det var ung og dermed liten fisk som ble tatt. Angrepet på bestanden var derfor mer vesentlig enn kvantumet alene. Det islandske fisket i Smutthullet var også med på å svekke de norsk-islandske samarbeidsrelasjoner, et samarbeid som også i andre sammenhenger har blitt forstyrret av ulike holdninger i fiskerispørsmål. Det har vært forhandlet lenge med Island for å få til en slik avtale. Forhandlingene startet allerede i 1993. Det er en rekke positive elementer i den ordning man nå har fått i stand. For det første har det en selvstendig verdi at man har fått inngått en avtale med Island, og dermed fått slutt på det islandske fisket i Smutthullet og også aktiv medvirkning fra Islands side for å hindre at andre fisker i Smutthullet. Dernest har man fått aksept fra Island med hensyn til det norsk-russiske forvaltningsregimet i Barentshavet, og den foreliggende avtale er en dynamisk avtale som gir mulighet til ytterligere utvikling av forbindelsen mellom Island og Norge på det fiskeripolitiske området. I og med denne avtalen har man fått gjensidige avtaler med alle større fiskerinasjoner som er aktive i Nord-Atlanteren. Alle med en viss minimumsinnsikt i fiskeriforhold skjønner at det var et betydelig hull i ordningen med gjensidige fiskeriavtaler, når det nettopp var Island man manglet avtale med. Samtidig har den fremforhandlede avtalen blitt møtt med reaksjoner fra en rekke hold, bl.a. har Norges Fiskarlag tilrådd at avtalen ikke godkjennes. Når det gjelder en del av innvendingene, kan det være grunn til å fremheve et mer allment forhold når man skal inngå avtaler og vurdere avtaler, nemlig at en avtale må ses i sammenheng med de forutsetninger som foreligger fra begge, eller alle, avtaleparters side. Dette vil være forutsetninger av rettslig, fiskeripolitisk og allmennpolitisk karakter. Jeg syns at en del av de innvendingene som har kommet mot avtalen, ikke har tatt inn over seg en rekke av de forhold som vil følge av disse mer generelle utgangspunktene. Det er viktig å huske på at ingen har rettslig myndighet i Smutthullet og dermed kan forhindre noen fra å fiske der, med mindre landene selv nekter sine borgere, eller sine fartøy, å fiske. Og det er nettopp en slik nektelse i forhold til egne borgere og egne fartøy som Island her har gått inn på. Det er en fordel ut fra et forvaltningsmessig synspunkt at den kvoten som Island har fått, må tas i norsk økonomisk sone. Videre: Når det har blitt gitt større rettigheter til islandske fartøy i norsk sone enn til norske fartøy i islandsk sone, har det også en sammenheng med bakenforliggende forhold. Det er i og for seg, så vidt jeg kan skjønne, første gang det gis et så vidt klart positivt utsagn i forhold til bearbeidelse av fisk om bord, som det nå gjøres fra komiteen i denne saken. Når det gjelder kvotebytte, har det vært særlig kritisert. Det er da viktig å understreke at dette ikke er en avtale direkte om kvotebytte av fisk. Det er ikke rart at avtalen her har blitt kritisert av Fiskarlaget, når de legger til grunn en så urimelig vurdering som den de har formulert. Det er viktig ved kvotebyttet å se hen til at Island tross alt avstår fra å fiske torsk i et område hvor de har tatt betydelige fangster. Det er et samlet flertall som mener at dette bytteforholdet likevel burde vært bedre, og som ber Regjeringen arbeide for det i forbindelse med reforhandlinger. Det samme gjelder andre forhold som oppfattes som litt ubalanserte. Til slutt: Vi ser allerede eksempler på den dynamikk som jeg har understreket ligger i avtalen. Island har akseptert endringer i sine fangstredskaper når det gjelder rekefiske i Smutthullet, og vi har fått til en brevveksling med Island, som innebærer at Island har akseptert bearbeidelse av norsk fisk om bord på norske fartøy i islandsk sone etter at avtalen ble inngått.
Denne avtalen handler både om utenrikspolitikk, næringspolitikk og ressursforvaltning. Når flere interesser skal forenes i en avtale, vil det oppstå ulike syn på avtalen. Slik er det også med denne. Hovedinnvendingene tror ikke jeg først og fremst reises mot avtalen som foreligger mellom Russland, Island og Norge, men mer mot den protokollen som gjelder kvotefordeling og visse andre bestemmelser i forholdet mellom Island og Norge. Island har i perioden 1993-1998 fisket anslagsvis 103 000 tonn torsk i Smutthullet – et fiske som både de russiske og norske fiskerimyndigheter og fiskerinæringer har sett på som svært lite heldig. Dette fisket ble betraktet som særdeles ufornuftig ressursforvaltning, som man måtte få avsluttet. Det finnes ikke lovmessig hjemmel for å stanse dette fisket, og det som da står til rådighet, er å inngå gjensidige avtaler for å oppnå de resultater man ønsker. Dette er da en slik avtale. Island har som sagt fisket i snitt ca. 17 000 tonn pr. år i Smutthullet. Blant annet for at dette fisket skal opphøre, er Island tildelt en kvote på totalt 8 900 tonn torsk, og halvparten av dette – 4 450 tonn – er fordelt i norsk sone, nærmere bestemt i norsk økonomisk sone, nord for 62. breddegrad. Slik sett må vi kunne fastslå at dette er en avtale vi ut fra et ressursforvaltningsmessig synspunkt må være fornøyd med. Nå er det hevdet at fiske i Smutthullet ikke lenger er interessant fordi det ikke er fisk der, slik at fisket der ville stanse opp av seg selv – helt uavhengig av en slik avtale. Umiddelbart virker jo dette som et veldig godt poeng, men om vi skal tro våre forskningsmiljøer – og det bør vi gjøre – kan dette være av helt temporær karakter. Jeg har forstått det slik at en av grunnene til at det ikke er fisk i Smutthullet nå, er visse temperaturfronter i havet, men at dette veldig raskt kan endre seg. Og dermed ville vi – uten en slik avtale som den vi nå er i ferd med å inngå – etter hvert befinne oss i samme situasjon som vi var i i 1993. Store årsklasser med halvvoksen torsk blir tatt opp i tonnevis, noe som over tid naturligvis vil svekke den norsk-arktiske torskestammen. Gjennom denne avtalen er dette i betydelig grad forbedret ved at Island ikke lenger vil fiske i Smutthullet. Et annet argument som fremføres mot avtalen, er at den ikke vil kunne stanse andre fartøyer fra å fiske der, eksempelvis fartøyer under bekvemmelighetsflagg. Dette er riktig. Men med denne avtalen har Norge nå avtaler med alle de store fiskerinasjoner i Nord-Atlanteren, og vi kan ikke se bort fra det faktum at Island alene stod for ca. 75 pst. av all fangst i Smutthullet. Så uansett vil denne avtalen føre til en kraftig forbedring. Det er også hevdet at andre nå kan finne på å trappe opp sitt fiske, i håp og forventning om å kunne tvinge fram en lignende avtale som den vi nå behandler. Til dette har Regjeringen svart komiteen at man ikke ser det som aktuelt å inngå nye avtaler av dette slaget. Selv om det ikke direkte omtales i avtalen, skal vi heller ikke undervurdere den betydning den har som løsning i forhold til norsk forvaltningsregime i fiskevernsonen rundt Svalbard, i den forstand at den representerer en løsning når det gjelder de viktigste bestandene i den sonen. Vi kan også registrere at den islandske utenriksminister 15. mars i år gav den norske utenriksministeren muntlig forsikring om at Island ikke ville utnytte denne avtalen politisk til å ta opp Svalbards status ved Haag-domstolen. Dette er en forsikring vi kan stole på siden Island fremdeles praktiserer den gamle ordningen med at når en statsråd eller en minister uttaler seg, så gjør han det på Regjeringens vegne. Med denne avtalen er det etter vår vurdering søkt å ivareta følgende forhold: forhindre fremtidig islandsk fiske i Smutthullet, og dermed styrke den norsk-arktiske torskebestanden over tidavslutte en vanskelig og lite fruktbar konflikt med et nært nabolandfå Island med på laget i et felles arbeid for å hindre uregulert fiskestyrke den totale dialogen og samarbeidet når det gjelder ansvarlig og langsiktig forvaltning av havressursene I tillegg til dette har arbeidet med avtalen så langt jeg forstår, også ført til en avklaring når det gjelder Islands akseptering av norsk myndighet i fiskevernsonen rundt Svalbard. Dersom dette fullt ut er riktig, og jeg har forstått dette korrekt, er dette kanskje vel så viktig som de forholdene som direkte fremgår av avtalen. Som en konsekvens av denne avtalen mellom Russland, Island og Norge er det fremforhandlet en protokoll mellom Island og Norge som omhandler kvotefordeling og visse fangstbestemmelser. Norsk fiskerinæring vil ikke komme til å reise noen bauta over denne protokollen. Nå vet vi alle at slike forhandlinger kan være kompliserte, og at det finnes forhold og faktorer bak en slik protokoll som ikke kommer til syne i teksten. Men selv når man korrigerer for dette, må det kunne sies at ubalansen i denne protokollen er veldig lett synlig. Kvotefordelingen er en del av dette, og det synes veldig godt at den ikke er så balansert som man med rimelighet kunne forvente og ønske. En annen del er de reguleringene som legges på norske fartøyer som skal ta ut den tildelte kvoten i islandsk sone. Uttaket av loddekvoten som ligger i protokollen, har jeg forstått ikke representerer noe stort og vedvarende problem, mens bunnfisket, det linefisket på brosme, lange og blålange som skal foregå i islandsk sone og som inngår i kvoten til norske fiskere, er av næringen selv omtalt som nærmest «papirfisk», altså fisk som bare befinner seg i protokollen, men som aldri vil bli fisket. Det er en lang vei å gå for disse fartøyene, fra Norge til Island, for å hente opp denne fangsten. Samtidig er det slik at disse fartøyene ikke kan foreta annet fiske på turen. De er derfor helt avhengig av å ha tilnærmet klaff når de skal ta ut denne kvoten. Når man da i utgangspunktet er forhindret fra å foredle og fryse fangsten om bord, så sier det seg selv at risikoen ved en slik tur er for stor til at noen vil gi seg i kast med den. Nå antydet saksordføreren at Arbeiderpartiet har snudd i en generell debatt om muligheten til å foredle fisk om bord. Slik kan man ikke tolke dette. Vi står her overfor en relativt spesiell situasjon, hvor vi uten videre vil påstå at denne muligheten burde ha vært til stede. I går ble det kjent at det i møtet mellom fiskeriministeren og hans islandske kollega sist mandag ble oppnådd enighet om at norske linebåter som fangster i islandsk sone i henhold til denne protokollen, kan fryse sløyet og hodekappet fisk. Dette vil bedre situasjonen i forhold til hvordan avtalen så ut da den ble oversendt til Stortinget. Det er grunn til å gi fiskeriministeren honnør for det raske arbeidet som er gjort etter at reaksjonene kom på det forslaget som ble lagt fram. Etter vår vurdering er det altså protokollen mellom Island og Norge som skaper grunnlag for misnøye i næringen, og ikke så mye avtalen i seg selv. Vi håper at ved en revisjon av denne protokollen vil næringens syn og næringens erfaringer med protokollen når man kommer så langt, bli tillagt betydelig vekt når justeringer skal foretas.
Når man hører dialekt, skjønner man i hvert fall at skepsisen til å tilvirke fisk om bord i fiskefartøy ikke er så veldig stor, for det er faktisk det mitt distrikt i Møre og Romsdal lever av. Når det gjelder denne saken, har Fremskrittspartiet nøye vurdert det utkastet som foreligger til avtale. Og vi har stilt oss spørsmålet: Er dette et rent utenrikspolitisk dokument, slik at Regjeringen føler at forholdet til Island og islandske fiskere er tjent med en slik avtale, eller er det her foretatt en næringspolitisk begrunnelse fordi en ønsker at en slik avtale skal komme i havn? Undervegs i prosessen følte Fremskrittspartiet et stort behov for å få avklart hva som var hovedbegrunnelsen for denne avtalen. Fremskrittspartiet valgte derfor å avholde en høring for stortingsgruppen, der både de involverte departementene og fiskeriorganisasjonene var til stede. Det var representanter fra Utenriksdepartementet til stede, og også statssekretær Nakken fra Fiskeridepartementet, og på den andre siden var Fiskarlaget og Rederiforbundet representert. Dette møtet ble for Fremskrittspartiet meget avklarende, og særlig fordi det raskt viste seg at en samlet fiskerinæring var imot det framlagte forslaget til avtale. Det er ikke alltid vi har en fiskerinæring, uansett tilhørighet og fartøy, som står samlet om å gå imot en avtale. Dette forslaget later til å være en meget dårlig avtale for norsk fiskerinæring, særlig da den i stor grad ikke løser de problemene som man har ment å løse, forholdene rundt fiskeriene i Smutthullet. Jeg vil derfor ta for meg en del av de punktene som det i hvert fall for meg virker som avtalen ikke løser, og som organisasjonene er enig med Fremskrittspartiet i. Islandske fartøy kan fortsette et ukontrollert fiske av bl.a. reker i Smutthullet. Islandsk rekefiske i området vil føre til negative konsekvenser for de nasjonene som har historiske rettigheter i rekefisket i Barentshavet. Avtalen innebærer en betydelig ubalanse i bytteforholdet mellom Norge og Island i Norges disfavør. Islandske fartøy kan i tillegg komplettere sine fangster av torsk i norsk sone med å fiske andre fiskeslag enn torsk i Smutthullet, da andre fiskeslag ikke er omfattet av avtalen. Norske fartøy har begrensninger når det gjelder å utnytte de fiskeslag Norge får i islandsk sone. Islandske redere kan gjennom andre land fortsette et ukontrollert fiske etter bl.a. norsk-arktisk torsk i Smutthullet. Fremskrittspartiet har i denne saken inntatt det samme syn som fiskeriorganisasjonene og vil stemme mot det fremlagte forslaget til avtale, da avtalen, slik Fremskrittspartiet ser det, på en rekke områder ikke løser konflikten mellom Norge og Island i Smutthull-problematikken. Jeg må avslutningsvis få komme inn på et par punkt. Det var bl.a. fra representanten Hove vist til at man nå kunne få lov til å bearbeide 500 tonn med bunnfisk, altså lange, blålange og brosme, i islandsk sone. Problemet er bare at skal et fartøy gå til Island og fiske denne type fiskeslag, er man også avhengig av å kunne komplettere fangsten sin. Det får man ikke mulighet til i forhold til den avtalen som foreligger, slik som jeg leser den. Så var det vel saksordføreren som viste til det positive innspillet at man nå ville innføre restriksjoner på fangstredskaper for rekefiske i Smutthullet. Ja, det er mulig man føler at det er noe å hoppe i taket over og være veldig glad for, men det eneste som man har kommet fram til, er at man skal ha en skillerist i trålen. Det er den avtalen, slik jeg ser det, som i hvert fall er fremkommet i svar til representanten Bastesen. Helt avslutningsvis er det fristende å stille et spørsmål til fiskeriministeren: Føler fiskeriministeren det betryggende at man inntar en holdning til denne avtalen som en samlet fiskerinæring – altså næringen som fiskeriministeren skal ivareta interessene til – er imot?
Det er en viktig avtale som Stortinget nå skal ta stilling til. Etter mange års forgjeves forsøk på å komme fram til enighet med Island om fiske av norsk-arktisk torsk i det såkalte Smutthullet, har det altså endelig lyktes å komme fram til en felles forståelse og avtale. Det er all mulig grunn til å gratulere Regjeringen med dette resultatet og den viktige avtalen som Stortinget blir bedt om å slutte seg til. Men som med alle avtaler som skal avveie ulike interesser, innebærer også denne avtalen klare trekk av kompromiss, en vilje til å akseptere at også motpartens interesser må komme til uttrykk i avtalen. Fra Kristelig Folkepartis side er vi ikke i tvil om at dette alt i alt vil være en god og fremtidsrettet avtale for Norge og for norske fiskerier i den arktiske sonen. Det er et bredt flertall som mener at Stortinget bør gi samtykke til inngåelse av avtalen. Bare Fremskrittspartiet av de partier som er representert i komiteen, har egne merknader og står utenfor tilsagnet om samtykke til inngåelse av avtalen. Jeg synes saksordføreren bør ha ros for å ha gjort en god jobb og samlet et bredt flertall bak dette standpunktet. Men denne brede enigheten betyr selvfølgelig ikke at avtalen er helt uten svakheter eller lyte. Det har vi hørt litt om. Det er ikke vanskelig å finne sider ved avtalen som en gjerne så var formulert annerledes, med sterkere betoning i forhold til norske behov og norske interesser. Det viktige spørsmålet en likevel må stille seg, er følgende: Er fordelen ved å inngå denne avtalen likevel større enn de påpekte svakhetene og ulempene? Når alle partier i utenrikskomiteen – unntatt Fremskrittspartiet – mener det er riktig å inngå avtalen mellom Norge, Island og Den russiske føderasjon, er det nettopp fordi en legger et slikt helhetssyn til grunn for vurderingene. Til tross for at en gjerne kunne ønske seg bedre balanse, sterkere formuleringer på enkelte punkter, vil fordelene ved avtalen avgjort være større enn ulempene. Det er et slikt utgangspunkt en må ha for disse vurderingene. Nå gikk saksordføreren inn på en rekke av de viktigste områdene som avtalen omfatter. Jeg vil derfor nøye meg med å slutte meg til hans understrekninger og vurderinger. La meg føye til at de islandske trålernes uregulerte fiske i Smutthullet gjennom mange år ikke bare har utgjort en klar trussel for forvaltningen av en fiskeressurs med stor betydning både for sysselsetting og bosetting i vår nordligste landsdel. Denne aktiviteten har også vært en klar belastning i forhold til de nære og fortrolige bånd og det samarbeidet Norge har hatt med Island – skal vi si – gjennom århundrer. Denne verkebyllen måtte vi derfor også fjerne av slike grunner. Dessverre var det ikke folkerettslige midler tilgjengelig til å stoppe det uregulerte fisket. Regjeringen var derfor avhengig av å kunne fremforhandle en frivillig avtale med Island, og det har tatt tid. Når dette endelig lyktes, og gjennom mange forhandlingsforsøk med ulike utenriksministre, ulike fiskeriministre og regjeringer, er det all mulig grunn til å gi honnør til den ansvarlige utenriksminister, Vollebæk, og fiskeriminister Angelsen for at det endelig lyktes, og at avtalen har fått en slik bred støtte i Stortinget. Komiteflertallet har funnet det riktig å peke på deler av avtalen som en med tanke på forbedringer mener det er nødvendig å arbeide videre med. Særlig er nevnt behovet for bearbeiding av fangsten i islandsk økonomisk sone, og med det som nå er kjent gjennom møtet mellom Islands og Norges fiskeriministre den 14. juni i år, har en allerede fått på plass en del i forhold til de innvendinger og svakheter i avtalen som komiteflertallet har påpekt. Men det gjenstår fortsatt slike svakheter, og en ber om et fortsatt målrettet arbeid for å rette dette opp. Disse svakhetene kan likevel ikke overskygge det faktum at Regjeringen gjennom disse forhandlingene har gjort et stykke meget dyktig diplomatisk arbeid, at vi har fått en avtale som tjener norske fiskeriinteresser, og at Regjeringen har fått en klar støtte i Stortinget for å godkjenne avtalen. Det gir også Regjeringen nødvendig styrke når den skal ta opp de sider ved avtalen som fremdeles bør søkes løst gjennom forhandlinger med Island.
Så har vi altså kommet til et viktig utenrikspolitisk spørsmål hvor Regjeringen har gjort en dårlig jobb. Dette er en dårlig avtale. Spørsmålet er hvor dårlig den er. Det er ikke et øyeblikks tvil om at det er ønskelig å få en slik avtale på plass, og det er ingen tvil om at det er viktige ting som oppnås: at vi ikke får flere høyprofilerte nabokrangler med Island, at vi har fått islandsk aksept for et forvaltningsregime, at Island aksepterer begrensninger, at det blir ro om vernesonen rundt Svalbard. Derfor så dette også meget bra ut inntil vi fikk se protokollen. Men det er heller ingen tvil om at denne protokollen forteller at en slik avtale har hatt en pris, en høy pris. Island har fått godt betalt for å gå inn i denne avtalen, har fått en verdi på kvotebyttet som ligger langt utover det Norge har fått, har fått rett til effektiv drift, og har fått rett til å gå inn i områder hvor de er uten historiske rettigheter. De norske verdiene er betydelig lavere. Det er gitt rett til fiske på slag som ikke gir noen særlig verdi, og det er viktige bestemmelser som gir mindre effektiv drift – selv om jeg skjønner at det på ett punkt har skjedd en liten forbedring de siste dagene. Men det er vel et poeng, som også Nesvik nevnte, at dette ikke gir mulighet for å komplettere fangsten. Jeg forstår derfor hvorfor den norske fiskerinæring er opprørt, og jeg er uten videre enig med Nesvik i at det er et interessant poeng at næringen for en gangs skyld opptrer helt samlet i et slikt spørsmål. Men så er spørsmålet: Hva gjør Stortinget? Vi er nå i den situasjon, som Sponheim stadig vekk har beskrevet, at det spiller en rolle hvem som sitter i Regjeringen. Og når man ser på resultatet, gjør det i dette tilfellet dessverre det. Poenget er rett og slett at de mulighetene som forelå før man gikk inn i avtaleforhandlingene, er dramatisk begrenset når forhandlingene er sluttført. Jeg må si til Fremskrittspartiet at det er ikke slik at man bare kan gå i gang med blanke ark hvis vi nå sier nei til denne avtalen. Derfor er den situasjonen Stortinget står oppe i, en ganske ubehagelig tvangssituasjon: Enten får vi ingen avtale og mister det som utvilsomt er viktig med avtalen, og som jeg nevnte innledningsvis, eller vi får en avtale som er dårlig. Og begge deler er problematisk. Jeg må innrømme at jeg for egen del har arbeidet mye med hvor jeg selv skulle lande, men er kommet til at skadevirkningene på lengre sikt er minst hvis vi sier ja til denne avtalen. Men jeg har lyst til å bruke denne saken til en helt generell observasjon. Det er hvor viktig det er for Regjeringen og for Utenriksdepartementet å interessere seg mer for våre nærområder og se det som viktige utenrikspolitiske spørsmål. Ikke minst er det et viktig utenrikspolitisk spørsmål også å ta vare på næringspolitiske interesser. Vi trodde altså at dette var vesentlig bedre så lenge vi bare hørte om selve avtalen, men når protokollen, som gir bytteforholdene, og de nærmere reglene er kommet på plass, ser vi hvor mye Island har fått betalt. La meg igjen understreke: Regjeringen må ta de viktige utenrikspolitiske spørsmålene i våre nære områder vesentlig mer på alvor enn den hittil har gjort.
Jeg skal ikke bidra til å forlenge en debatt hvor etter min mening det vesentligste er sagt. Jeg slutter meg i all hovedsak til det saksordfører Harald Hove sa, som jeg oppfattet var nokså likt det Kjell Engebretsen sa og selvfølgelig også det Einar Steensnæs sa, og som vi kan oppsummere i to punkter. Dette er ikke en spesielt god avtale. Det er veldig lett å se en rekke punkter i denne avtalen som burde vært bedre, sett fra norsk synsvinkel. På den annen side er det lettelsen over at man har fått inngått en avtale og dermed fått stoppet det som jeg tror et samlet storting følte veldig uverdig, nemlig en såpass anspent situasjon mellom to land som står hverandre så nær som Norge og Island gjør. Trass i at det er lett å se innvendinger mot den – de innvendingene Fiskarlaget framla i komiteen, kan man ikke kimse av – mener vi det er helt klart at Stortinget bør støtte denne avtalen for dermed å kunne gå inn i vårt forhold til Island i årene framover på et nytt og bedre grunnlag.
La det vera heilt klart at isolert sett er det positivt at Noreg får på plass ein avtale med Island om regulering av fisket i Smuttholet. Det dreiar seg om vår nærmaste nabo og broderfolket vårt, og me har mange felles særtrekk, m.a. at me er sterkt avhengige av naturressursane våre. Slik sett skulle me ha dei beste føresetnadene for å forstå kvarandre sin posisjon, og dermed handla på en venlegsinna måte. Når det likevel er grunn til å peika på ulike tilhøve i sjølve protokollen som fylgjer avtalen, er det fordi det er klar ubalanse når det gjeld kva partane gjev og tek. No har det òg tidlegare vore tinga om å få på plass ein Smutthol-avtale med Island, men det har altså ikkje vore råd å koma fram til ein balansert avtale som Regjeringa har kunna underteikna og leggja fram for Stortinget. Denne avtalen som Regjeringa no har underteikna og ber Stortinget om å godkjenna, har heller ikkje ein slik balanse. Det er ubalanse i kvotebytet i avtalen, og det går i favør av Island. Det er mangel på balanse når det gjeld kva type fangst fiskarane kan ta på ein og same tur. Norske fartøy som fiskar med line, kan f.eks. ikkje på same tur driva fiske i internasjonalt farvatn, medan islandske fiskarar kan fiska i Smuttholet og Svalbardsona etter andre fiskeslag enn torsk når dei er på tur for å fiska etter avtalt torskekvote i norsk økonomisk sone. På plussida skal det seiast at no kan i alle fall norske fiskarar vidareforedla og frysa sløgd og hovudkappa fisk i islandsk sone; det er bra. Det syner vel at det ikkje hadde vore uråd å få fram ein betre protokoll. Det er såleis all grunn til å gratulera Island med forhandlingsresultatet – samt førebu oss på at andre land ser fram til å verta møtt med same fleksible haldning når dei vil ha kvotar hjå oss, f.eks. Færøyane, som lenge har tinga med oss for å få ein bestemt prosentdel av det totalte uttaket av torsk i Barentshavet. Det er grunn til å spørja seg om ikkje andre land vil melda seg på òg. Det store spørsmålet vert likevel om denne avtalen med Island løyser problemet med fangst i Smuttholet. Til det er svaret nei. Avtalen kan ikkje stoppa andre fiskerinasjonar frå å fiska der. Avtalen regulerer heller ikkje fiske på andre fiskeslag for nokon. Eg har merka meg kva den gong stortingsrepresentant Peter Angelsen uttalte i interpellasjonsdebatten 16. april 1997: «La meg til slutt også bare si at det kan høres greit ut å finne en løsning med Island, at Island får en kvote i Barentshavet. Men prinsipielt vil det være uriktig. Island har for det første ikke noe historisk fiske eller fiskeretttigheter å hevde i Barentshavet. I tillegg vil ikke en kvoteløsning med Island løse problemet generelt. Vi kan bli stående overfor samme krav om kvoterettigheter fra samtlige traktatstater eller andre fiskerinasjoner som hevder å ha samme rettighet som Island til å kunne delta i torskefisket i Barentshavet.» Det er urovekkjande at fiskeriminister Angelsen no ser ut til å ha ei heilt anna oppfatning av situasjonen. Og dessutan, no, når det av ulike grunnar ikkje er så mykje torsk å fiska på i Smuttholet, vert avtalen inngått. Kva er det som no tilseier at det som var prinsipielt uriktig i 1997, er fullt ut tilrådeleg i 1999? Dessutan undrar det meg i kva grad Regjeringa har nytta høvet til å påverka land vi samarbeidar med, til å ratifisera FN-avtalen av 4. august 1995, som regulerer fisket i opne havområde. Med denne avtalen på plass, dvs. ratifisert av 30 land – i dag er det 24 land som har ratifisert avtalen – ville problemet langt på veg ha vore løyst utan denne kvotegåva frå norsk side. Dette, saman med at det no er lite torsk i Smuttholet, gjer det tilnærma uforståeleg at det har vore så stor vilje frå fiskeriministeren til å gje vekk kvotar i norsk økonomisk sone nett no. Eg vonar Regjeringa har merka seg at komitemerknadene understrekar at balansen i avtalen må betrast ved ei eventuell revidering av protokollen. Det viser vel tydeleg at det ikkje er entusiasme som pregar Stortinget når me i dag godkjenner denne framforhandla avtalen med vedlagd protokoll. Og det er ingen grunn til, slik representanten Steensnæs gjentok fleire gonger i sitt innlegg, å gratulera utanriksministeren og fiskeriministeren med den framforhandla avtalen, det må vera heilt klinkande klart.
Vi behandler i dag noe som kalles for Smutthull-avtalen, som gir inntrykk av at det ukontrollerte fisket i Smutthullet opphører. Det er helt klart ikke tilfellet. Vi behandler en trilateral avtale mellom Norge, Island og Russland om torskefisket i Smutthullet. Avtalen omhandler ikke annet fiske, kun bifangsten som man måtte få. Rett etter at avtalen var inngått, gikk islandske reketrålere inn i Smutthullet og begynte å fiske. I dag er det tre islandske båter som fisker i Smutthullet, der Kystvakta må be om lov for å komme om bord. 18. april 1989 var en skrekkens dag for kystbefolkningen, og den vil bli husket i mange, mange år. Da ble torskefisket stoppet og folk måtte legge båten på land. Det førte til konkurser, familietragedier og oppløste familier. Folk ble anmeldt for å fiske kokfisk og for å gi vekk fisk til naboen. Folket har levd med formidable restriksjoner for å bygge opp igjen torskebestanden, som forskerne påstod var nedfisket. De problemene som kystfolket har gjennomlevd, har gitt gevinst. Det ble mer fisk. Men det var flere som oppdaget at det ble mer fisk i Barentshavet. Gevinsten ble i stor grad utnyttet til piratfiske, vil jeg kalle det. I dag ligger store deler av kystflåten på land på grunn av mangel på kvote og mangel på bifangst. Norske kystfiskere får i dag en bifangst på 20 pst. når de fisker etter andre fiskeslag. I avtalen som islendingene har fått, får de 30 pst. bifangst. Det er et annet moment som jeg vil trekke inn. Så snart man snakker om Island, og Island som fiskerinasjon, er det David-syndromet som blir trukket fram. Et lite eksempel: Midt på 1980-tallet hadde Island 10 fabrikktrålere, Norge hadde 33. Men i dag har Island ca. 100 fabrikktrålere, Norge har 22. I tillegg er de involvert i stort sett hele den baltiske flåten og store deler av den tyske trålerflåten. Det beviser at islandske redere kynisk har utnyttet det kvotesalget som de har foretatt hjemme, til å bygge opp en enorm overkapasitet med den frigjorte kapitalen. Og de henter gevinsten av det som kystbefolkningen i Norge har spart i hop. Så hevdes det av Regjeringen at det er inngått en avtale om å stoppe registreringen av båter i andre land for å få dem under bekvemmelighetsflagg. Det står i artikkel 6 at partene skal arbeide sammen for å utrede muligheten og eventuelt treffe tiltak for å forsøke å forhindre at deres borgere foretar registrering av fartøy i andre land som svekker avtalens effektivitet. Hva slags garanti ligger det i det? Etter min oppfatning absolutt ingen forpliktelse! Det er knapt nok en uttrykt vilje til å gjøre noe med det. Så litt om balansen i avtalen: 17 000 tonn lodde får vi. Det er omtrent nøyaktig det samme som vi hadde før Island sa opp loddeavtalen. Nå får vi det igjen fordi de får torsk hos oss. Så holder vi på å reforhandle selvfølgeligheter, som produksjon og frysing om bord. Hvorfor skal islendingene få lov til å produsere og ikke vi? I tillegg: Linebåter som går bortover, skal ikke få lov til å fiske i internasjonale farvann, og de skal etter avtalen kun holde seg på Island. Vi får ca. 7 mill. kr tilbake etter å ha gitt bort 80 mill. kr. Det er ingen balansert avtale. Vi forlater prinsipp som vi har hatt siden Eivind Bolles tid og innføringen av 200 mils økonomisk sone, og døren åpnes av fiskeriministeren. Jeg har omdelt et forslag i salen som jeg har god lyst til å ta opp, men etter nærmere vurdering tar jeg ikke opp forslaget. Det skulle kanskje ha vært gjort!
La meg begynne med å si at jeg synes det er hyggelig at representanten Bastesen ikke tar opp sitt forslag. Jeg vet ikke om han tar det som en kompliment, men i alle fall – . Jeg vil innledningsvis også si at jeg synes dette er en god avtale. Etter årelange forhandlinger har det lyktes norske, islandske og russiske myndigheter å bli enige om et samarbeid som skaper mer ordnede forhold for våre viktige fiskerier i nord. Dette skjer på grunnlag av det eksisterende norsk-russiske forvaltningssamarbeidet i Barentshavet. Etter gjeldende folkerett er det ikke mulig for Norge å forhindre et fiske i Smutthullet uten gjennom en særlig avtale. Norge har sammen med 21 andre stater ratifisert FN-avtalen av 1995 om bevaring og forvaltning av vandrende fiskebestander og langtmigrerende fiskebestander, den såkalte FN-avtalen. Denne legger rammebetingelsene for ansvarlig ressursforvaltning for bestander som vandrer mellom nasjonale soner og åpent hav utenfor 200 mil. Og Smutthullet er utenfor 200 mils økonomisk sone. For at FN-avtalen skal tre i kraft, kreves imidlertid 30 ratifikasjoner. Å avvente en formell ikrafttredelse av FN-avtalen for å finne en egnet løsning på det uregulerte islandske fisket i Barentshavet er etter Regjeringens syn ikke forsvarlig. Målsettingene og prinsippene som Smutthull-avtalen bygger på, er fullt ut i samsvar med FN-avtalen. I henhold til FN-avtalen skal partene samarbeide, enten direkte, regionalt eller subregionalt, om forvaltningen av de aktuelle bestandene. Smutthull-avtalen er et eksempel på slikt direkte samarbeid mellom partene. Den er derfor forenlig med det langsiktige arbeidet med gjennomføringen av FN-avtalens forutsetninger. Islandske tråleres uregulerte fiske i Smutthullet har i mange år utgjort en trussel mot en enhetlig og bærekraftig forvaltning av den viktigste fiskeressursen som forvaltes av Den norsk-russiske fiskerikommisjon, nemlig norsk-arktisk torsk. Fartøyer under islandsk flagg stod i årene 1993-98 for ca. 75 pst. av det samlede uregulerte uttaket, med fangster på om lag 32 000 tonn i toppårene. Den totale tilbudte torskekvoten i norsk og russisk økonomisk sone på 8 900 tonn må ses på bakgrunn av disse tallene. Smutthull-avtalen er ikke noen vanlig kvotebytteavtale. Jeg har imidlertid merket meg komiteens oppfordring til å søke en bedre balanse i det direkte kvotebyttet med Island når protokollen skal reforhandles. Jeg mener at avtalen ut fra en helhetsvurdering fremstår som balansert, og at den ivaretar våre interesser. Gjennom avtalen bringer vi det uregulerte islandske torskefisket i Smutthullet til opphør. Dette skjer ved et samarbeid som innebærer at Island får forutsigbare kvoter under det norsk-russiske forvaltningsregimet. Disse kvotene blir dessuten gitt i våre soner og faller dermed under vår egen jurisdiksjon. Dermed trygges et av de mest effektive ressursforvaltningsregimene i verden, nemlig det norsk-russiske. Avtalen gir oss også islandsk tilslutning til en rekke virkemidler som tidligere har blitt avvist, f.eks anløpsnekt som virkemiddel mot uregulert fiske. I de bilaterale protokollene med Norge og Russland fraskriver Island seg dessuten retten til å drive loddefiske i hele Barentshavet. Den foreliggende avtalen gir oss både en fiskeripolitisk og en utenrikspolitisk normalisering av forholdet til Island. Den skaper et grunnlag for at vi mer effektivt kan løse felles problemer på basis av folkeretten og prinsipper for bærekraftig forvaltning. Vi har videre et grunnlag for å ta opp med Island uheldig islandsk fiskeripraksis som ikke uttrykkelig er omhandlet i avtalens enkelte artikler. Dette har vi alt gjort og fått positiv reaksjon på, som fiskeriministeren vil gjøre nærmere rede for. Også i forhold til begge lands innsats i multilaterale organisasjoner, med sikte på å sikre bærekraftige fiskerier, åpner avtalen for et fordypet samarbeid. I sum vil jeg si at avtalen representerer en milepæl i utviklingen av ansvarlige ressursforvaltningstiltak i Barentshavet, og at den markerer begynnelsen på et fiskeripolitisk samarbeid som bør prege vårt forhold til en nær nabo som Island. Avtalen vil tre i kraft når den er endelig godkjent av de tre land. For Norges vedkommende skjer dette forhåpentligvis ved at Stortinget gir sitt samtykke i dag. Det islandske Alltinget godkjente avtalen i går. Regjeringen håper også at Russland med det første vil ha avsluttet sin interne godkjenningsprosedyre. Norge vil dermed ha gjensidige fiskeriavtaler med alle større fiskerinasjoner som er aktive i Nord-Atlanteren. Dette avtaleverket gir oss kontroll over forvaltningen av fiskebestander av avgjørende betydning for næringsvirksomhet og bosetting. Uten en avtale med fiskeristormakten Island ville en slik kontroll vært uoppnåelig.
Det blir replikkordskifte.
I forbindelse med forberedelsene og forarbeidet til en slik avtale regner jeg med at samtalene har vært mange og temaene variert. Ikke alt, tror jeg, blir ført til protokolls eller konkretisert i avtaler. Over tid har det vært visse spenninger mellom Norge og Island når det gjelder fiskevernsonen rundt Svalbard, og jeg har forstått at også disse spørsmålene har fått visse politiske løsninger i sammenheng med arbeidet som har foregått i forbindelse med Smutthull-avtalen. Kan utenriksministeren bekrefte at det forholder seg slik, og eventuelt utdype innholdet av dette?
De prinsipielle og folkerettslige sidene ved Svalbard-problematikken har ikke vært berørt i forhandlingene, og heller ikke har vårt fiskeriregime i vernesonen vært noe forhandlingstema som sådant, selv om avtalen innebærer at Island i praksis aksepterer forvaltningsordningen i hele Barentshavet – og det har vært viktig for oss – og at Island også på den måten spesifikt, ifølge avtalen, fraskriver seg muligheten for å kreve fiskemuligheter på lodde eller kreve ytterligere torskekvote i noen deler av Barentshavet, med andre ord også i Svalbard-sonen. Selvsagt legger Regjeringen vesentlig vekt på å trygge det som vi ser på som et meget vellykket ressursforvaltningsregime i vernesonen, og vi mener at avtalen bidrar til dette. Jeg har i den forbindelse bare lyst til å legge til at i forbindelse med drøftelsene om avtalen, som representanten Engebretsen var inne på, har jeg også fått forsikringer fra den islandske utenriksminister om at Island ikke vil utnytte Smutthull-avtalen politisk til å ta opp Svalbards status ved Haag-domstolen.
Utenriksministeren sa at det var «en god avtale» – det var det som var innledningen i innlegget til statsråden. Etter å ha hørt på debatten her, og det har jo også statsråden gjort, er det i hvert fall tydelig at signalene til Regjeringen er at Stortinget ikke synes det er noen utpreget god avtale – i hvert fall slik man kan tolke signaler fra bl.a. Rita Tveiten, Jan Petersen og meg, som vi har kommet med i våre innlegg. Men det er jo bare Fremskrittspartiet og representanten Bastesen som vil stemme mot selve avtalen, så man kan vel finne en balanse der. Mitt spørsmål til utenriksministeren går på rekefiske i Barentshavet. Man sier at man har fått til en avtale med Island når det gjelder skilleristproblematikken, men det er en kjensgjerning at det er islandske båter i Smutthullet i dag som fisker etter reker. Det medfører bifangst her, og det har også negative konsekvenser for dem som har historiske rettigheter til rekefiske i Barentshavet. Spørsmålet mitt er da: Hvor mye torsk tror utenriksministeren vi måtte ha gitt fra oss for å få i stand en avtale også for reker?
Det er en fenomenal misforståelse når man drøfter denne avtalen, og som jeg prøvde å si i mitt innlegg, gjelder det forholdet til hvilke muligheter vi har for å regulere fisket. Smutthullet er utenfor 200 mils-sonen; det er ikke en del av det norske, regulerte farvannet. Vi stod overfor en situasjon hvor de islandske fartøyene kunne fortsette å fiske uten videre, og de kunne også fortsette å fiske reker. Og det at vi nå har greid å kontrollere torskefisket, men fortsatt ikke kontrollerer rekefisket, kan ikke holdes mot en avtale som regulerer torskefisket. Men på grunn av det bedrete forholdet til Island har vi fått til at de har akseptert en skillerist. Jeg er verken spesialist på rekefiske eller torskefiske, men i alle fall er det blitt meg fortalt at skilleristen nettopp fører til at det ikke blir bifangst. Det ville vi ikke ha fått til hvis vi ikke hadde hatt den avtalen vi har i dag, så også når det gjelder konsekvensene av det uregulerte rekefisket, er situasjonen bedret i forhold til det den ville vært uten den avtalen vi har i dag. Og jeg har lyst til – selv om jeg kanskje får sjansen til det en gang til – å ta utgangspunkt i det representanten Jan Petersen sa, at vi stiller ikke med «blanke ark». Regjeringen hadde som bakgrunn et forsøk på et avtaleutkast fra 1996. Det avtaleutkastet opererte med en mye større ubalanse enn den avtalen vi har forhandlet frem i dag. Jeg synes det som er det viktige her, er å huske på at vi var i en situasjon hvor vi var opptatt av å bevare ressursgrunnlaget, kontrollere ressursgrunnlaget. Det har vi oppnådd etter Regjeringens mening, samtidig som vi har bedret forholdet til Island, noe som gjør at vi nå også kan samarbeide i større sammenheng, i multilaterale fora, når det gjelder fiskerispørsmål.
Jeg må innrømme jeg synes det er ganske sterkt av utenriksministeren etter at han har pådratt seg en samlet fiskerinærings vrede på et område som regulerer deres daglige hverdag og deres fremtid, å samtidig si at dette ble «en god avtale». Jeg er helt overbevist om at utenriksministeren mener det, men – jeg får vel si det slik – det var vel derfor det ble som det ble, hvis ikke ambisjonene var større enn at han nå synes at dette ble en bra avtale. Og her er vi da inne på noe av problemet, tror jeg, nemlig at dette er en viktig del av norsk utenrikspolitikk som ikke forvaltes med nok trykk og nok intensitet. Dette er viktige forhandlinger som må føres med politisk tyngde. Utenriksministeren har statssekretærer i massevis, som på dette tidspunkt hadde tid til å holde vidløftige seminarer med cubanerne, om de kunne være så snille og bli mer demokratiske, men som ikke ble satt på en oppgave av denne art. Det er derfor jeg utfordrer utenriksministeren til nå å ta disse spørsmålene mer på alvor. Men la oss så se litt på fremtiden. Det er nok på det rene at et flertall i Stortinget mener at innholdet i denne avtalen ikke er spesielt godt – for å si det forsiktig – når det gjelder kvotebytte og de problemstillinger som reiser seg fra protokollen. Og mitt spørsmål er: Ser utenriksministeren noen mulighet for å få til noen forbedringer på disse områdene, og hvordan vil han i så fall håndtere det spørsmålet?
: Jeg tar til etterretning at representanten Petersen mener at vi i Utenriksdepartementet ikke vektlegger nok arbeidet med nærområdene. Jeg er ikke sikker på om jeg er helt enig med representanten. Jeg synes nettopp denne avtalen viser den vekten vi legger på nærområdene, og den interessen vi har for å få til løsninger. Man har arbeidet med dette i seks år, ingen tidligere norsk regjering har greid det. Vi fikk til en avtale som er – som jeg sa – betydelig bedre enn det avtaleutkastet vi hadde i 1996. Og det var nettopp det som representanten Petersen viste til, at man må ta utgangspunkt i det som er realitetene. Jeg har også lyst til å minne representanten om at vi tidligere i dag har debattert en WTO-avtale, hvor Høyre var opptatt av å få til internasjonale avtaler. Den trilaterale avtalen vi nå har fått, er i tråd med det arbeidet man gjør når det gjelder å få en ratifikasjon av FN-avtalen, og er således nettopp et ledd i å få en mer omfattende internasjonal regulering. Nå er det vel heller ikke helt riktig at den samlede fiskerinæring er helt enig om hvor dårlig denne avtalen er; det er ulike syn i fiskeriorganisasjonene. Men vi har i motsetning til tidligere avtaleutkast et gulv i denne avtalen, og vi har også muligheter for å reforhandle avtalen. Jeg har merket meg Stortingets syn på kvotebytteordningen, og vi vil selvsagt vurdere mulighetene for å forbedre dette når avtalen skal reforhandles.
Replikkordskiftet er dermed omme.
: La meg starte med å si at jeg blir nokså forbauset når jeg hører utenriksministerens argumentasjon i denne debatten. Han viser til at Smutthullet ikke er en del av norsk økonomisk sone, og det har han helt rett i. Men samtidig, som begrunnelse, kan jeg overhodet ikke forstå om det er utenriksministerens standpunkt at han dermed mener at Island har noen historiske rettigheter de kan slå i bordet med overfor Norge, som skulle betinge at de i denne avtalen skulle få det resultat som de har fått. Hvis han virkelig mener det, må han legge på bordet dokumentasjon. Etter min oppfatning strider den trepartsavtalen man har inngått med Island i dette bytteforholdet, med hele grunntanken i FN-konvensjonen, som jeg trodde Norge virkelig var en pådriver for. Det er helt irrelevant når utenriksministeren i dette spørsmålet blander inn WTO-avtalen som en slags sekundær begrunnelse for det man har prestert å legge fram for Stortinget i dag. Det som hele FN-konvensjonen skal basere seg på, er å få kontroll med fiske på det åpne internasjonale hav, som i dag er uregulert. Det er i den forbindelsen vi ser at Island har vært en makt som det er et sterkt behov for at man internasjonalt får kontroll med. Vi har fiskerier som gjør at bestander er truet, fangstmengden går ned år for år, og vi er i et farvann som også er truet. Når man også gir inntrykk av i denne debatten at hvis man ikke får til en avtale, så har vi andre områder – norsk økonomisk sone, vernesonen rundt Svalbard, Jan Mayen, Smutthavet – som da kan bli berørt. Jeg synes det er nokså betenkelig at man presterer her i dag å gi inntrykk av at hvis man ikke får denne avtalen på plass, så vil norsk myndighet være truet på dette området. Når man lar det skinne igjennom i denne debatten, må man samtidig være i stand til å legge en større tyngde og en bedre dokumentasjon på bordet enn det man har vært i stand til å prestere i dag. Hvis det kan bestrides at verken Island eller Russland godtar norske myndigheters befaling i vernesonene, så må noen tilbakevise dette i dag, for det er langt fra tilfellet. Jeg tror det kan være med og svekke våre argumenter istedenfor å styrke norske myndigheters jurisdiksjon på disse områdene, når man tar disse argumentene i bruk i dag. Avtalen er ikke noe annet enn en premiering av en makt som har tatt seg til rette. Det er klart at når norske fiskere er – for å bruke et parlamentarisk uttrykk – irriterte, så bør man selvfølgelig forstå det. Man har et fullstendig ubalansert bytteforhold. Det som har vært hovedideen ved enhver forhandling som Norge har gitt seg i kast med for å få kontroll med fiske på vandrende bestander, er at det skal være balanse i dette. Når utenriksministeren i dagens debatt også presterer å si at det er ulike syn i de norske fiskeriene på denne avtalen – hvor i himmelens navn har han det fra? Det har i hvert fall ikke nådd frem til mine ører, og jeg har prøvd å følge med i denne debatten over en viss tid. Førstehåndsverdien for norske fiskere ved avtalen beløper seg til tap av inntekter på rundt 80 mill. kr. Tar man og ganger dette beløpet med 3, har man en eksportverdi pr. år på ca. 200-250 mill. kr. Det er klart at dette skaper irritasjon, og det skaper en ubalanse – det er norske fiskere som må betale for det som er inngått i denne avtalen. Det er klart det skaper en betydelig irritasjon å se hvordan Island forvalter sitt fiskeriregime, man har fisket opp sine egne bestander i sitt eget farvann, og da må man enten ved eget flagg eller ved tredje lands flagg eller uten flagg ta seg til rette. Representanten Steensnæs snakket om de nære bånd vi har til Island. Ja, de skal vi selvfølgelig ta vare på, men jeg kan ikke tenke meg at det er noe behov hos Det norske storting for å utstede noe gavebrev i denne forbindelse, og som man skal sende regning for til norske fiskerier. Til slutt registrerer jeg at jo lenger unna utenrikspolitikerne i nasjonalforsamlingen, med unntak av Jan Petersen, er den norske økonomiske sone, jo sterkere er man, men jeg ser at romsligheten stort sett er den samme.
La meg starte med å understreke en ting som ikke har kommet fram i debatten, nemlig at den avtalen som her er inngått, ikke alene er en bilateral avtale mellom Norge og Island, men en trilateral avtale. Vi har to parter på den ene siden, Norge og Russland i lag, som har en felles forvaltning av torsken, og som nødvendigvis må komme til enighet om hvilke standpunkt som skal inntas i forhandlingene med Island. La meg ut fra det utgangspunktet bare slå fast at fiskeriavtalen mellom Norge, Russland og Island i Barentshavet bringer det islandske fisket etter torsk og annen bunnfisk under kontroll innenfor de årlige kvoter og reguleringer som er fastsatt i fiskeriavtalen mellom Norge og Russland. Derfor er denne avtalen fiskeripolitisk og forvaltningsmessig viktig. Folkerettslig har det vært og er det umulig for Norge, eller Russland for den saks skyld, å hindre fiske i Smutthullet eller andre områder utenfor 200-milssonen når det ikke er etablert regionale forvaltningsregimer som dekker slike internasjonale farvann. Det er viktig å være oppmerksom på at når det fra kritikere av avtalen er pekt på at en heller skulle valgt en løsning gjennom Den nordøst-atlantiske fiskerikommisjon, NEAFC, så gjelder slike forvaltningsregimer kun for de land som godkjenner dem. Blant annet derfor har Russland og Norge funnet det som en bedre løsning å inngå en direkte avtale med Island, som har vært den dominerende aktøren i Smutthull-fisket. Dette er som kjent også i tråd med FN-avtalen om fiske på det åpne hav. Med denne avtalen er fisket i Barentshavet regulert gjennom avtaler med de største og viktigste fiskerinasjonene i Nordøst-Atlanteren, og den innebærer således en styrking av det regimet for en bærekraftig forvaltning av fiskebestandene i Barentshavet som Norge og Russland har opprettet. Bærekraftig ressursutnyttelse har vært og er det dominerende hensynet i alle forvaltningstiltak i Barentshavet, som i alle områder og for alle arter hvor Norge har forvaltningsansvar. Derfor har vi fremforhandlet en avtale som bringer fisket etter torsk og andre regulerte arter i Barentshavet under bedre kontroll, og bifangst er ivaretatt når det gjelder rekefiske, slik utenriksministeren sa. Representanten Bastesens påstand om 30 pst. bifangst er ikke korrekt. Det som går fram av avtalen, er at Island kan få inntil 30 pst. bifangst etter de reguleringsbestemmelser som Norge fastsetter, og det vil være likt for islandske og norske trålfartøyer på det området. Det pekes på at avtalen er ubalansert, at Island har fått mer fisk enn de har gitt tilbake. Det er riktig isolert sett, men her er det viktig å ta med i vurderingen at avtalen ikke bare dreier seg om kvotebytte. Gjennom avtalen har Island frasagt seg sin folkerettslige adgang til å fiske torsk utenfor 200 nautiske mil, til å fiske etter torsk i Svalbardsonen og til å fiske etter lodde i hele Barentshavet. I tillegg suspenderes avtalen hvis totalkvoten på norsk-arktisk torsk i Barentshavet settes under 350 000 tonn. Dette er elementer som ikke finnes i de øvrige fiskeriavtaler vi har inngått som gir tredjeland fiskemuligheter i Barentshavet. Og viktig i denne rekken: Island har akseptert det norsk-russiske forvaltningsregimet som kompetent forvaltningsorgan for hele Barentshavet, slik utenriksministeren nevnte i sitt innlegg. Islandske fartøyers rekefiske i internasjonalt farvann i Barentshavet er trukket fram som et eksempel på at Smutthull-avtalen ikke har løst noen problemer; det har Norges Fiskarlag først og fremst brukt som et argument mot avtalen, og det kommer fram i debatten her. Rekebestanden i Barentshavet er ikke kvoteregulert. Det er heller ikke inngått felles forvaltningsregime for regulering av rekefiske mellom Norge og Russland. Det sier seg sjøl at da kan ikke Norge, eller noen andre land, hevde reguleringer i internasjonalt farvann. Å kreve drøftinger med land som fisker på en uregulert bestand i internasjonalt farvann, vil jo være helt meningsløst, og det er uforståelig for meg at dette er lansert som et forslag. Smutthull-avtalen har imidlertid gjort det mulig for Norge å be Island innføre ristpåbud i rekefisket for å unngå fangst av ungtorsk. Dette ble innført i det islandske forskriftsverket umiddelbart etter at det var tatt opp fra norsk side. Dette viser jo at gjennom Smutthull-avtalen har Island akseptert våre beskyttelsestiltak som skal forhindre innblanding av bifangst og yngel av fisk ved tråling etter reker i internasjonalt farvann, og i fiske på en uregulert art. Gjennom avtalen forplikter også Island seg til å innføre landingsnekt for fartøy som fisker uregulert. Dette gir som konsekvens at islandskeide fartøy under bekvemmelighetsflagg ikke kan lande fisk fra Barentshavet i Island, også dette i motsetning til forholdet før Smutthull-avtalen ble inngått. Det har hele tiden vært en felles forståelse mellom partene at de kvoter som ble tildelt i medhold av avtalen, skulle være reell fisk som kunne utnyttes av landenes fiskeflåte. I tråd med dette har Island benyttet dispensasjonsmuligheten i sin lovgivning for å tillate frysing av fisk om bord fra det norske linefisket. Da jeg møtte den islandske fiskeriministeren mandag, ble spørsmålet tatt opp og avklart på stedet. Og det viser egentlig den vilje som ligger til grunn for å gjennomføre alle intensjonene i avtalen også fra Islands side. Jeg kan også nevne at selv om dette i år ikke har vært en stor sak, så tillot islandske myndigheter umiddelbart etter at avtalen var ferdigforhandlet, at norske selfangere igjen kan gå inn i islandsk økonomisk sone hvis isforholdene tilsier det. Jeg kan også tilføye at på mandag ble det enighet mellom den islandske fiskeriministeren og undertegnede om at Norge og Island skulle gå nærmere inn og se på hvordan vi kan utvikle et samarbeid når det gjelder sjøpattedyr, ikke minst når det gjelder fangst av sel i Vestisen, som vi driver i Jan Mayen-sonen, men vi har behov for å ha en større fleksibilitet også inne i islandsk sone. Det er derfor min klare oppfatning at når man skal vurdere de fiskerimessige sider ved avtalen, kan man ikke isolert betrakte det kvotebyttet som framkommer i protokollen. Disse direkte og indirekte effekter som sikrer en bedre ressursforvaltning i Barentshavet, noe som på sikt vil gi høyere kvoter til alle, er viktige elementer som sikrer en langsiktig bærekraftig forvaltning av ressursene i Barentshavet, noe som har stor betydning for norsk fiskerinæring og store deler av kysten. Smutthull-avtalen gir oss grunnlag for å utnytte dette til beste for norske fiskerier. Med Smutthull-avtalen har Norge, Russland og Island vist ansvar for å finne løsninger på en konflikt som var i ferd med å undergrave det etablerte forvaltningsregimet i Barentshavet, en effekt som kun ville økt hvis den hadde fortsatt over tid. Det er reist en rekke spørsmål og for så vidt også framsatt en del påstander i debatten som ikke er riktige. Det med bifangstfiske, som representanten Bastesen kom med en gal påstand om, har jeg svart på. Når det gjelder balansen i avtalen, skal man være oppmerksom på at i en avtale i regi av FN-avtalen om fiske på vandrende bestander, vil det også være en ubalanse. Det vil måtte avsettes en egen kvote i Smutthullet, som de landene som vil ha rettigheter til å fiske på den kvoten, vil få uten motytelser. I alle de avtalene Norge har med andre land om fiske i Barentshavet, er det så vidt vi har greid å finne ut, kun avtalen mellom Norge og Grønland som er i balanse. Ellers er det i alle de andre avtalene en ubalanse til ugunst for Norge. Det har å gjøre med de historiske fiskeriene som de fiskerinasjonene som i dag fisker i Barentshavet, har hatt. Man kan si at det har ikke Island, men Islands avtale er balansert på en annen måte. Den har skapt orden i ressursforvaltningen i Barentshavet ved at Island har frasagt seg de rettighetene de egentlig har etter folkeretten til å kunne drive et fritt fiske i Smutthullet inntil en avtale i medhold av FN-regimet ville ha vært på plass. Det kunne ha gitt Island langt større økonomisk gevinst enn det de vil ha av avtalen i dag. Så det regnestykket Ivar Kristiansen framsatte, er helt feilaktig, og jeg er overrasket over hvor opptatt enkelte er av å forsøke å drive en polemikk som ikke er i tråd med det som er avtalens reelle innhold, for å skape et inntrykk av at avtalen er dårlig.
Det blir replikkordskifte.
Eg angrar ikkje på at eg til slutt også var inne på at det var mange som prøvde å gje ei framstilling av at dette var ein dårleg avtale. Dersom alle som har uttala seg fram til no, når saka vert behandla, og alle som har uttala seg i dag, er av den oppfatning, så ligg det i alle fall her føre eit stort pedagogisk problem som fiskeriministeren må ta alvorleg. Innleiingsvis i innlegget var fiskeriministeren inne på at det dreide seg om ein trilateral avtale, og at det ikkje berre er forholdet til Island som må takast i vare, men òg forholdet til Russland. Prøver han då å seia at Russland ville gå lenger i si innrømming overfor Island, og at det har vore eit problem for Noreg slik at me har måtta gje oss? Er det det som er problemet? Elles har det tidlegare vore vist til at ein avtale frå 1996 var dårlegare enn den som no er tilrådd. Men til det er å seia at fordi den avtalen var så dårleg, vart den heller aldri underskriven og lagd fram for Stortinget. Det må òg fiskeriministeren ta innover seg, og han kan ikkje leggja det til grunn for kva som er eit optimalt resultat denne gongen. Vidare er det grunn til å merka seg at det er lite fisk i Smuttholet no, og forskarane seier at det vil det vera i lang tid framover ut frå temperaturforholda. Me hadde difor hatt tid til å venta med å inngå ein slik avtale utan å risikera at det vart fiska ytterlegare tomt i dette området. Så til spørsmålet som eg har til fiskeriministeren: Kva er det Angelsen forstår og ser klart i dag som han ikkje såg og forstod i 1997, då han reiste ein interpellasjon om dette temaet? Då sa han at det ville vera prinsipielt uriktig å gje Island fiskerettar og kvotar i Barentshavet fordi dei manglar historiske rettar i området. Dette har eg fått frå arkivet på Stortinget og referatet frå debatten.
Jeg har sett oppslag i avisene om at jeg skulle ha skiftet mening. Jeg har funnet fram både mitt og fiskeriministerens innlegg fra 1997, og hvis referatene ble lest i sin helhet, ville man se at jeg støttet klart at man skulle finne fram til en løsning med Island. Men det jeg sa, var at en kvoteavtale med Island alene ikke var nok. Jeg sa innledningsvis at den avtalen vi nå har inngått, ikke er en ren kvoteavtale. De viktigste elementene ligger i det forvaltningsmessige framskritt som er gjort ved at Island har frasagt seg sin folkerettslige rett til egentlig å fiske fritt i Smutthullet – vi har ikke reguleringssystem for det – og innrettet seg etter norsk-russiske reguleringer for hele Barentshavet, og de har fått en kvote for det som de delvis, med ca. 50 pst. gjenytelse, har kompensert. Det er det som er realitetene, og egentlig også forskjellen i forhold til den avtalen som forelå i 1996, og som jeg syntes det var riktig at daværende regjering ikke aksepterte – de hadde vår fulle støtte til at man gikk videre. Men det er vel slik at tiden modner mange konflikter, og jeg vil si det slik at fra Islands side er det skjedd en modning i forhold til å komme fram til en løsning som kunne være akseptabel for Norge og Russland. Og gjennom den prosessen vi nå har hatt, har man funnet fram til de grepene som skulle gjøre det mulig å sikre et forvaltningsregime som egentlig tetter Barentshavet. Det er det jeg mener er det positive ved avtalen, og som vi har løst. Norge og Russland har selvfølgelig ikke konflikter når det gjelder dette. Vi har måttet diskutere oss fram til hva som var viktig, og har funnet fram til felles formuleringer. Det som er grunnlaget, er at vi er to land på den ene siden. Derfor får en slik avtale en spesiell struktur. Noe må ligge i selve avtalen, det som er felles, og så har vi de protokollene som gjelder for Norge/Island og Island/Russland, som blir bilaterale. Det er det at avtalen gjelder tre land, som gjør at avtalen har den struktur den har i dag.
Etter nå å ha fulgt denne debatten en stund, tror jeg nok konklusjonen min må bli at det vi egentlig gjør, er å kjøpe oss fri fra det vi tror er et problem. Og så er spørsmålet: Er prisen vi betaler, for høy, eller er den passelig, eller har man ikke noe synspunkt på det? Undertegnede har i hvert fall hele tiden hevdet at prisen vi her betaler overfor Island, er for høy sett i forhold til hva vi får tilbake, og hva slags problem man løser. Det jeg vil stille spørsmål til statsråden om, var jeg også inne på i mitt innlegg: Er ikke fiskeriministeren bekymret over at han har en samlet fiskerinæring mot seg? Utenriksministeren sa i sitt innlegg at det var delte syn innenfor fiskerinæringen. Vel, jeg har ikke klart å finne dette delte synet. Alle signal jeg har fått, er at man er udelt negativ til den avtalen som foreligger om Smutthull-problematikken. Derfor kan det være litt interessant å høre om fiskeriministeren virkelig mener – og da snakker jeg til ham som fiskeriminister – at man virkelig er så fornøyd med denne avtalen som man prøver å gi inntrykk av, eller er det et regjeringskollegium som har overkjørt fiskeriministeren som fiskeriminister?
La meg svare på det siste først. Fiskeriministeren er på ingen måte blitt overkjørt. Forhandlingene har skjedd i et nært samarbeid med fiskeriministeren. Fiskeridepartementet har vært representert ved alle sider av forhandlingene, og det har vært konsensus mellom oss. Og som jeg sa i mitt innlegg, er avtalen samlet sett meget god, meget god for en framtidig forvaltning av ressursene i Barentshavet, og den har elementer i seg som også er en fordel for utvikling av videre internasjonalt samarbeid i slike konfliktområder, og som er positivt for Norge. Når det så gjelder dette med den samlede fiskerinæring: Ja, fiskerinæringen har tatt et standpunkt, og det markedsfører de. Det som forbauser meg, er at fiskerinæringen bruker argumenter som ikke er riktige, bl.a. når det gjelder balansen. Jeg har også i min omgang med både representanter for fiskeriorganisasjonene og fiskere ellers, merket meg at det er ulike syn på dette. Faktisk er Fiskebåtredernes Forbund i Ålesund langt mer nyansert og reflektert når det gjelder avtalen, enn det som har kommet til uttrykk gjennom uttalelser fra lederen i Norges Fiskarlag. Det er også uttalelser om avtalen, bl.a. fra lederen i Finnmark fylkesfiskarlag, som er positive. Alle de tre fylkestingene i Nord-Norge har gått inn for avtalen. Det er mange fiskere representert i de fylkestingene, så det er rart at ikke den samlede fiskerinærings uenighet når det gjelder avtalen, er kommet fram også i debattene der og i de vedtakene som er gjort. Når det så gjelder at vi har kjøpt oss fri, er det en feilaktig påstand. Island kunne ha fisket mye mer enn det som ligger i avtalen, ved ikke å ha en avtale, og det reflekteres vel også i det at det også er uenighet på Island. Ved avstemningen i Alltinget i går var det vel slik at 16 representanter stemte blankt og 1 imot. Hadde vi kunnet stemme blankt i Stortinget, vil jeg tippe at det hadde vært reflektert på samme måten i Stortinget i dag.
Det vises til at vi her tar feil, den ene etter den andre, og fra fiskeriministerens side vises det nå til Fiskebåtredernes Forbund. Hvis statsråden hadde tatt seg tid til å lese uttalelsen fra Fiskebåtredernes Forbund, tror jeg kanskje han ikke ville ha kommet med den uttalelsen han gjorde. Her vises det til at det har skjedd en modning underveis, og det er jo helt åpenbart at det har skjedd en stor grad av modning. Når jeg tenker tilbake til situasjonen i 1997, og nå, med utsikt fra 1999, ser den forvandlingen som har funnet sted, tenkte jeg faktisk på vei opp mot talerstolen: Hvordan hadde hylekoret vært hvis det hadde vært en Høyre-statsråd som hadde prestert et slikt resultat som det man har til behandling i dag? Men vi kan la det ligge i denne sammenheng. Spørsmålet til Angelsen blir: Mener han virkelig, som han har gitt uttrykk for, at en ratifisering av FN-konvensjonen ville ha gitt en dårligere avtale enn det den inngåtte avtalen har gitt som resultat? Det andre spørsmålet: Hvorfor omhandler ikke avtalen flere fiskeslag enn den gjør? Helt til slutt skulle jeg ønske at man får til en arbeidsdeling for fremtiden der man ikke snakker om overkjøring –man må i hvert fall være til stede eller i nærheten for å bli overkjørt – men at fiskeriministeren tar seg av fiskeripolitikken, og at utenriksministeren tar seg av utenrikspolitikken.
Når det gjelder slike avtaler med andre land, er det tross alt fastlagt i den norske konstitusjon at det er Utenriksdepartementet som har ansvaret for det. Hvis Ivar Kristiansen ønsker å endre på det, må han selvfølgelig ta opp det forslaget. Når det så gjelder Fiskebåtredernes Forbund, snakket jeg om å være reflektert og ha nyanser i forhold til avtalen. Men selvfølgelig, næringen har valgt å ta sitt ytterliggående standpunkt; at avtalen ikke er så god som de ville ha den, dvs. at Island ikke skulle ha kvoter. Islands næring har tatt standpunktet på andre siden, at avtalen er for dårlig for dem. De vil ha en kvote som skal være gratis og i tråd med det som har vært deres gjennomsnittlige fiske i de årene de har fisket der oppe. Og det er greit, i slike sammenhenger er det sjelden at en regjering får næringen med på de kompromissene som er nødvendig for å få til internasjonale løsninger. Så det får man bare ta med seg. Når det så gjelder hvorvidt en Høyre-statsråd ville vært i stand til å få fram en slik avtale, så vet jeg ikke det. Det vil kanskje Ivar Kristiansen være den beste til å svare på. Men i alle fall er det en god avtale, og hvis en Høyre-statsråd hadde kommet fram med en slik avtale til Stortinget og jeg hadde sittet her, så skulle han fått ros av meg – det er bra sikkert![[Munterhet i salen.]] Og så til spørsmålet: Hvorfor inneholder ikke avtalen flere fiskeslag? Den inneholder de fiskeslagene som vi anser nødvendig å ha med i et avtaleverk for fiske etter torsk. Det er de naturlige bifangstene som vi har erfaring for finnes, og som vi legger inn i våre reguleringer når det gjelder norske og russiske fiskere og tredjelands fiskere som har avtale i Barentshavet. Det er akkurat samme forhold som er tatt inn der, vi trenger ikke å legge inn papirfisk som ikke finnes i fangster. Det er reell fisk avtalen dreier seg om på begge sider.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Jeg er svært overrasket over den avtalen som Regjeringen nå presenterer for Stortinget. Og jeg er svært overrasket over at statsråd Angelsen i sitt innlegg legitimerer Islands fiske i Smutthullet. Avtalen strider mot det som har vært et grunnleggende prinsipp i Norges internasjonale fiskeriavtaler, nemlig prinsippet om balanse mellom avtalepartene. Det er ønskelig å få slutt på Islands uregulerte fiske i Smutthullet, og det er ønskelig å få slutt på konflikten med en nær nabo. Også Arbeiderpartiets regjeringer har prøvd å få til løsninger mellom Norge, Russland og Island, men det har vært et grunnleggende prinsipp at en avtale må være balansert. Så sent som i 1996 var man kommet langt i å nå fram til en løsning. Men Island kunne ikke bidra til å gi Norge en balansert tilgang til Islands sone. Det kunne Arbeiderpartiets regjering ikke akseptere, og derfor ble det ingen avtale. Hva har sentrumsregjeringen nå gjort? Jo, de har gitt betydelige innrømmelser til Island, og de har akseptert avtalen som ikke-balansert. Regjeringen Bondevik har akseptert avtaleprinsipper som Arbeiderpartiets regjeringer sa nei til. Og regjeringen Bondevik har til overmål gjort det i en situasjon hvor fisket i Smutthullet er dårligere og med det Islands forhandlingsposisjon langt svakere. Hvordan er det mulig? Det begynte med en fiskeriminister som skulle utvide den økonomiske sonen for å stoppe fisket i Smutthullet, det endte med en fiskeriminister som sa ja til en ubalansert avtale, som Arbeiderpartiets regjeringer sa nei til. Dette er ingen god avtale. Sjelden har Stortinget vært så nær ved å forkaste en framforhandlet avtale. Det ville vært dramatisk, og det ville svekket Norges tillit i internasjonale forhandlinger. Derfor føler Stortinget seg forpliktet til å akseptere den inngåtte avtalen. Men også på dette området må man i sannhet spørre hva sentrumsregjeringen driver med.
Representanten Kristiansen utfordret meg på grunnlaget for å si at den norske jurisdiksjonen over Svalbard og vernesonen var truet, og at det var viktig for oss å få en islandsk aksept for norsk jurisdiksjon og en aksept for at Svalbardtraktaten ikke omfattet vernesonen. Grunnlaget for den utfordringen som vi føler vi har stått overfor, går selvsagt tilbake til de utfordringer vi har fått flere ganger fra Island når det gjelder spørsmålet om vernesonen skal inkluderes i Svalbardtraktaten. Fra norsk side har vi hevdet at så ikke er tilfellet. Vi har stått klart på at vi har jurisdiksjon i vernesonen. Men Stortinget vil være kjent med at senest i 1994-95 hadde vi i tilknytning til fiske i Smutthullet en rekke ganger utenlandskregistrerte fartøy – ofte med islandske eierinteresser – som fisket ulovlig i fiskevernsonen. Vi vil også huske at Kystvaktens håndhevelse med sikte på å få stoppet det ulovlige fisket i en rekke tilspissede situasjoner inkluderte maktanvendelse. Det har derfor ikke vært slik at man overhodet ikke har merket den islandske utfordringen. Det var derfor viktig, selv om dette ikke var noe forhandlingstema, at dette også ble sikret under de forhandlingene vi hadde. Og etter mitt syn er den forsikringen jeg har fått fra utenriksminister Asgrimsson, av en slik art at det også er positivt når vi ser på norsk jurisdiksjon i vernesonen rundt Svalbard.
Debatten har vist at det er en stor grad av frustrasjon og skepsis til avtalen, selv blant de partiene som står bak den felles merknaden som er viktig for Regjeringen i forhold til å underskrive avtalen og ratifisere den. Den skepsisen kan en godt forstå, og jeg tror at alle som har hatt ordet, har uttrykt seg balansert om det forholdet. Men det inntrykket som jeg synes forsøkes skapt om at denne avtalen skulle være uakseptabel, mener jeg det ikke er noe grunnlag for. Det er en ubalanse når det gjelder kvoter i avtalen. Både utenriksministeren og fiskeriministeren har imidlertid understreket at dette er noe en ikke kan se på isolert. Kvotebytte er ikke alene det viktige vurderingskriteriet for avtalen, fordi Smutthull-avtalen ikke er noen vanlig kvotebytteavtale. Jeg viser til det som fiskeriministeren sa om at fiske av lodde og torsk er tatt inn i denne avtalen mellom Russland, Norge og Island på en slik måte at det ikke bare angår det uregulerte fisket i Smutthullet, men i hele Barentshavet, i hele den arktiske sone. Jeg viser også til alternativet, nemlig at vi ikke står med noen internasjonale avtaler som kunne tvinge Island til å begrense eller regulere sin egen fangst på disse fiskeartene i den arktiske sone. Alternativet er altså en ubegrenset fangst av disse fiskeartene, som ville kunne true de bærekraftige stammene som de norske fiskeriene er avhengig av, og som særlig er viktig for bosetting og sysselsetting. Utgangspunktet var altså dårligere enn det vi har fått i avtalen, og det må være perspektivet. Så vises det også til FN-avtalen, at den liksom skulle være et alternativ. Vi har dessverre ikke kommet dit hen at FN-avtalen er blitt ratifisert av tilstrekkelig mange land, derfor er ikke dette et alternativ i dag. Og fiskeriministeren understreker at også FN-avtalen vil innebære en ubalanse i den forstand at de land som går inn i den avtalen, må akseptere at det må avgis kvoter til de land som inngår i avtalen, uten gjenytelser.
På slutten av hovedinnlegget mitt skulle jeg komme inn på det som virkelig var problemet med avtalen, og det er at den ikke er balansert. Norge har forlatt et prinsipp som har vært overordnet, om at vi skal ha balanserte avtaler i alle forhandlinger med andre land. Det har stått fast helt siden vi fikk innført 200 mils økonomisk sone i Eivind Bolles tid. Han slamret igjen døra. Det må en ny lofoting til for å åpne den døra på vidt gap. Det er faren, og det er bekymringene jeg har i forbindelse med denne avtalen. Vi hadde en effektiv måte å forhindre ukontrollert fiske i Barentshavet på. Det var en svarteliste som ble innført. Den var islendingene redd, den var norske redere redd, den var alle redd. Det var et forsøk på en internasjonal svarteliste som ble innført. Den ble opphevet med et pennestrøk samme dag som denne avtalen ble underskrevet. Det var en effektiv måte å stoppe ukontrollert fiske i Barentshavet på, ved å nekte omsetning eller nekte båter som har fisket i Smutthullet, adgang til norsk økonomisk sone. Den muligheten ble borte da avtalen ble underskrevet. Hva slags virkemidler har vi nå når Færøyene kommer og forlanger samme behandling som Island har fått? Hvordan kan vi si nei til Færøyene? Hvordan kan vi si nei til baltiske trålere som kommer hit, som eies av islendingene? Hvordan kan vi si nei til andre land som gjør akkurat det samme som Island gjorde? Hvilke rettigheter kan vi hevde? Vi har fraveket prinsippet om balanse. Vi har åpnet en dør, og det er det som er den største faren med hele avtalen. Her snakkes om at det er nyanser i Fiskebåtredernes Forbund. Ja, det skulle da blott bare mangle! Hvem er det som har fått fordeler av denne avtalen? Jo, det er pelagisk sektor, som får ta 17 000 tonn lodde, og de er vitterlig organisert i Fiskebåtrederenes Forbund. De er ikke organisert verken i Nordland Fylkes Fiskerlag eller i et av de andre fylkesfiskerlagene, men de er organisert under Norges Fiskarlags paraply, men i en selvstendig organisasjon, nemlig Fiskebåtrederenes Forbund – og det skulle bare mangle at ikke de guttene var fornøyd! Og igjen er det sjarkfiskerne som må betale med torsk. Jeg ser ikke for meg at en 35-40 fots sjark drar til Island verken for å fiske med line eller fiske lodde med not. Så litt tilbake til reker. Det er slutt med å dele ut rekekonsesjoner fra Norge. Uansett hvordan vi trygler og ber på våre knær, får vi ikke rekekonsesjoner, fordi det er stopp av ressursmessige hensyn. Så overser man å bake inn begrensninger i rekefisket i Barentshavet når man inngår en avtale med Island. Det er mildest talt forstemmende, om jeg så skal si det. Så sier utenriksministeren så vel som fiskeriministeren at dette ikke er en vanlig avtale, en vanlig kvotebytteavtale. Ja, hva i Herrens navn er det da?
Det har blitt en viss diskusjon om karakteristikker av denne avtalen. Jan Petersen gav uttrykk for at avtalen var dårlig. En ting er nå at jeg syns det kanskje er litt lite grunnlag for en slik karakteristikk i de fellesmerknadene som Høyre er med på i innstillingen, men det får nå så være. Einar Steensnæs og utenriksministeren har for sin del sagt at avtalen er god. For min egen del har jeg lyst til å gi uttrykk for at jeg syns det kan diskuteres hvor fornuftig det egentlig er med den typen karakteristikk av avtalen i det hele tatt, og at jeg for min del oppfatter avtalen som den best mulige, basert på foreliggende realiteter og alternativet ingen avtale. I utenrikskomiteens fellesmerknad fra de partiene som går inn for avtalen, ligger også en oppfordring til å arbeide for at avtalen skal bli bedre, og til at man over tid skal utvikle den i bedre retning. Det er et poeng at det å utvikle avtalen kan gjøres innenfor rammen av avtalen, noe som er en del av avtalens kvalitet. Når man hører på enkelte her i dag, kan det virke som om man mener at det er det forholdet at det er Islands nasjonaldag i dag som gjør at man vil inngå avtalen, og at man derfor har lyst til å overbringe en gave til Island. Jeg vil veldig klart gi uttrykk for at det ikke er min oppfatning av avtalen. Jeg oppfatter den altså som den best mulige, sett på bakgrunn av de foreliggende realiteter som man har måttet ta hensyn til. Jeg mener at det i alle fall er tre aspekter vi må gå inn i. Det ene er at avtalen har en utenrikspolitisk karakter, den har en ressurspolitisk karakter, og den vedrører næringspolitiske forhold. Når jeg hører på debatten her i dag, kan det virke som om fiskerinæringen tar utgangspunkt i det næringspolitiske alene. Hvis man vurderer denne avtalen ut fra en rent næringspolitisk synsvinkel, uten å ta hensyn til utenrikspolitiske og ressursforvaltningsmessige kvaliteter, kan jeg skjønne at fiskerinæringen kan ha den oppfatning av avtalen som de har, selv om de er nødt til å manipulere med kvotebytte for å få det helt til. Men det man da glemmer, er de næringspolitiske fordelene knyttet til den ressursforvaltningsmessige siden og faktisk også det som er knyttet til utenrikspolitiske forhold og forholdet til Island. Etter min vurdering er dette en næringspolitisk god avtale på grunn av kvalitetene knyttet til de to andre forhold. Og da får man si til Bastesens eksempel knyttet til at torskefisket tok slutt i januar 1989, at det er jo nettopp for å sikre torskeressursene at man inngår denne avtalen. Til slutt: Når man hørte Bastesens vurdering av om han skulle sette fram det forslag som er omtalt, kunne det høres ut som om det var splittelse i gruppen til Bastesen.
La meg bare først si at de er helt feil de påstandene som representanten Bastesen kom med, at alle de avtalene vi har med andre land, er balansert. Vi har en fast ubalanse når det gjelder torsk i Barentshavet på 3,5 pst. av TAC, som går til våre avtalepartnere, og som vi ikke får kompensert for. Det kan regnes ut hva det utgjør i tonn. Det blir betydelig mer enn det som en avtale med Island vil innebære. Når det gjelder svartelisting, har vi oppnådd at også Island går inn for svartelisting. Det innebærer at islandske borgere som eventuelt går inn med kapital i baltiske stater for å få baltiske fartøyer opp i Smutthullet igjen, for det første vil bli svartelistet av islandske myndigheter, og for det andre vil de bli gitt landingsnekt. Både svartelisting og landingsnekt vil vi ta opp i de årlige fiskeriforhandlingene til høsten med både Færøyene, Grønland og EU. Foreløpig har vi drøftet det rent uformelt og fått positive tilbakemeldinger fra representanter fra myndighetene i de landene. Når det så gjelder rekefiske, vil jeg understreke at Norge og Russland ikke har opprettet noen felles forvaltning for reker i Barentshavet, og dermed kan ikke Norge foregripe og si at vi skal lage til et forvaltningsregime for Smutthullet i en avtale med Island. Jeg skulle ha lyst til å se hvordan fiskerinæringen og kanskje Steinar Bastesen ville lovprise en felles forvaltning av rekeressursene i Barentshavet med Russland på det nivå vi har av kunnskap om rekenes biologi i hele det store Barentshav-området. Det er et spørsmål som har vært drøftet mange, mange ganger, og så vidt jeg kjenner til, også da jeg var med som næringsrepresentant, er næringen imot det. Vi vil ha den nasjonale forvaltningen for oss, så får Russland regulere sine i medhold av det vi ble enige om. La meg helt til slutt si til representanten Schjøtt-Pedersen at Jan Henry T. Olsen, forhenværende fiskeriminister fra Arbeiderpartiet, har gått helt klart ut offentlig, også ved behandlingen av avtalen i Troms fylkesting, og sagt at avtalen er meget god. Det vil være en katastrofe om Stortinget og myndighetene ikke godtar avtalen. Og Jan Henry T. Olsen var den som forhandlet første gangen, og som ikke syntes den avtalen som var framforhandlet i 1996 var god nok, og som dermed gjorde at arbeiderpartiregjeringen den gangen ikke gikk inn for avtalen. Men han har sett forskjellen på avtalen som ble framforhandlet det gangen og denne avtalen, og gitt sin fulle tilslutning til avtalen. Det bør Stortinget merke seg.
Bare en liten visitt til saksordføreren, for jeg skjønner meget vel at han har søkt å unngå å karakterisere avtalen. Jeg vil fastholde at for Stortinget kan både karakteristikken «dårlig», som jeg vil fastholde at den er, gå sammen med karakteristikken «best mulig». Situasjonen er at vi må velge mellom denne dårlige avtalen eller ingen avtale i det hele tatt. Vi er altså brakt i en tvangssituasjon som er meget ubehagelig. Jeg mener det er viktig å få vedtatt avtalen på tross av dens innhold. Men det poenget som regjeringspartiene hele tiden har unngått, det kritiske poenget, er at når vi er brakt i denne vanskelige situasjonen, er det fordi at Regjeringen på et viktig utenrikspolitisk område har gjort en dårlig jobb. Jeg fikk forklaring på hvorfor dette var dårlig: fordi utenriksministeren synes avtalen er god! Så da er det ikke noe rart at den ble som den ble. Det er sannsynligvis en av grunnene til at det ikke er forhandlet bedre enn det er. Hadde man lagt mer vekt på de nære spørsmålene, mer politisk tyngde inn i det, tror jeg det ville vært mulig å komme lenger enn det Regjeringen nå har gjort. Men når da Regjeringen er fornøyd, er det kanskje forklaringen på at vi, på tross av at vi ikke har hatt et tidsproblem, nå får oss forelagt denne avtalen. Stortinget er altså i en tvangssituasjon. Jeg er helt enig med Schjøtt-Pedersen i at vi bør vedta den, men en skikkeligere jobb på forhånd hadde gjort dette vesentlig enklere.
Steinar Bastesen har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Harald Hove snakket om splittelse i gruppen. Han snakket vel ut fra egen erfaring, for Venstre har jo også opplevd en periode med bare én representant på Stortinget. Men jeg kan betro Hove at jeg har tenkt over dette, siden det var jeg som hadde forslaget, og jeg vil anbefale Hove å tenke seg om, han også. Det er ingen skam å snu. Fiskeriministeren snakket om en balansert avtale og ubalanse når det gjelder torsk i Barentshavet. Slik jeg har oppfattet det, og har erfart det, er det pengeverdien det snakkes om når man snakker om balanse. Det er ikke antall tonn. Det er: Hvor mye får vi? Hvor mye gir de? Det har det vært regnet på i Fiskeridepartementet gjennom mange år, i den tiden da fiskeriministeren satt her som representant på Stortinget. Det har jeg erfart fra embetsverket i Fiskeridepartementet. Og når jeg snakker om balanse, går det på verdien av det man får, og verdien av det man gir fra seg – det er der jeg snakker om balanse, ikke i tonn.
Jeg ville bare benytte anledningen til å være litt presis når det gjelder å karakterisere avtalen som best mulig ut fra de forutsetninger og implikasjoner som foreligger. Jeg forstår at Jan Petersen et stykke på vei kunne være enig med meg i karakteristikken, hvis man la til grunn at den var knyttet til den situasjonen som nå foreligger for Stortinget, nemlig om Stortinget skal kunne forkaste avtalen eller ikke. Risikoen for at det skulle bli oppfattet som om det var den samme vurdering jeg gjorde, gjør at jeg vil komme med en liten merknad for å presisere at min karakteristikk, at det var den best mulige avtale, er knyttet til Regjeringens vurdering og det tidspunkt Regjeringen bestemte seg for å underskrive avtalen. Med andre ord: et vesentlig annet tidspunkt og et vesentlig annet vurderingselement enn det som Jan Petersen la til grunn. Slik sett er det ikke enighet mellom Jan Petersen og meg. La meg derfor få lov til å legge til, for ikke å risikere å bli misforstått, at hvis folk stiller meg overfor de to alternativene, om avtalen er god eller dårlig, og tvinger meg til å gjøre et valg mellom dem, ville min konklusjon utvilsomt bli at avtalen er god – bare så det står fast. Når det gjelder bytteforhold og kvoteverdi, er vel situasjonen den at man har en del mekanismer knyttet til å beregne slike kvotebytter, som tar hensyn til den mer langsiktige verdien av kvotene. Det er ut fra en slik vurdering av kvoter den foreliggende avtale antakelig er nærmere forholdet 1:2, slik Utenriksdepartementet har formidlet at fiskebåtrederne legger til grunn, enn 1:10, slik Fiskarlaget har prøvd å gi inntrykk av. Så får man heller vurdere hva det helt nøyaktige forholdet måtte være. Det er det sikkert ikke mulig å komme fram til med høy grad av presisjon. Ellers må jeg si at jeg har registrert at det må være en viss uenighet innad i Arbeiderpartiet om denne avtalen. Så langt jeg har kunnet skjønne, er i hvert fall ikke representanten Schjøtt-Pedersen representativ med det innlegget han holdt her i dag. Helt til slutt: Det er rett at Venstre i ulike sammenhenger kan ha hatt mye erfaring med bare å være én representant i ulike forsamlinger, og det har nok hendt en og annen gang at noen har følt at Venstre-gruppen kunne være splittet. Men noe av det som Lars Sponheim ved flere anledninger har framhevet, er at den eneste fordelen ved at man bare hadde én Venstre-representant, var nettopp det forhold at gruppen ikke kunne være splittet.
Jeg bad om ordet for å kommentere det representanten Bastesen sa om at man hvert år forhandlet ut fra verdien på fiskeartene i markedet. Det er ikke riktig. Det er slik som saksordføreren, Hove, redegjorde for. I de årlige fiskeriforhandlingene legger man såkalte faste forholdstall for de ulike fiskeartene til grunn. Vi snakker her om torskeekvivalenter som man i oljevirksomheten snakker om oljeekvivalenter. Det ville ha komplisert alle de årlige forhandlingene betraktelig hvis man skulle legge markedet til grunn. Vi kan bare ta et eksempel med torsk, hvor vi faktisk har hatt en dobling av førstehåndsprisen i løpet av to år. I departementet har vi sett det slik at dersom vi skulle legge dagens markedspriser på ulike produkter til grunn, ville kanskje noen av de avtalene vi har, kommet ugunstig ut. Så vi forholder oss til at vi legger faktorene for de enkelte fiskeartene som har vært brukt i forhandlingene gjennom alle år, til grunn. Det vil vi fortsette med inntil man synes at langtidstrendene har fått så store avvik at man bør ta det opp. Men selv det er ikke et forhandlingsgrunnlag det er enkelt å få endret på, for når man skal endre på slike forhold, vil det nok være nasjonale interesser fra alle som er involvert i slike forhandlinger, knyttet til det. Det har ikke Fiskeridepartementet prioritert å legge opp til å gjøre endringer på. Vi syns det er greit det som har vært fastlagt fra tidligere, og får forholde oss til det.
Jeg følte bare behov for å lette på representanten Hoves oppfatninger. Jeg har ikke hørt noen i Arbeiderpartiet som har uttrykt jubel over denne avtalen. Som jeg sa under avslutningen av mitt innlegg, er det en relativt dramatisk situasjon å forkaste en inngått internasjonal avtale, ikke minst på grunn av at det svekker tilliten til Norges troverdighet i internasjonale forhandlinger. Jeg har også understreket at Arbeiderpartiet hele tiden har ment at det er viktig både å få slutt på det islandske fisket i Smutthullet og å få bilagt en konflikt med en nær nabo. Men det er altså slik at Arbeiderpartiet har satt betydelige spørsmålstegn ved den avtalen som er inngått, ikke minst har Arbeiderpartiet gjort det helt klart at de avtaleprinsippene som nå er akseptert, har Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon sagt nei til. Vi stiller derfor betydelige spørsmål ved avtalen, men finner det vanskelig å kunne gå imot den.
Presidenten tillater seg å minne om at representantene har en lang dags ferd – natt – foran seg.
Jeg har ikke påstått at Arbeiderpartiet i noen sammenheng har gitt uttrykk for «jubel» over avtalen. Det har for den saks skyld verken fiskeriministeren eller utenriksministeren heller gjort. Men når man hørte på det første innlegget til Schjøtt-Pedersen, var det ikke bare det at det ikke var «jubel» over avtalen, det var en ganske annen ende av ulike karakteristikkstreker man befant seg på. For Schjøtt-Pedersen var begrunnelsen for å inngå avtalen, så vidt jeg kunne forstå, det dramatiske i å la være å vedta en fremforhandlet avtale. Og da befinner vi oss på et helt annet punkt på en slik linje. Hvis man leser fellesmerknadene fra komiteen, og hvis man hørte innlegget til Kjell Engebretsen fra Arbeiderpartiet, syns jeg faktisk vi befinner oss langt borte fra det punktet som Schjøtt-Pedersen befant seg på i sitt innlegg, om enn også et godt stykke fra at man uttrykker «jubel» over avtalen. Bare la meg til slutt få lov til å sitere helt kort fra fellesmerknadene. Det heter der: «Dette styrker de norske interesser og posisjoner med hensyn til forvaltning av fiskeressursene i de viktigste områder og vedrørende de viktigste fiskeslag som Norge har interesse i, noe komiteen er godt tilfreds med.»
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 4142]]
Etter ønske fra utenrikskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik: 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det var nettopp ein debatt om om det var «jubel» i Arbeidarpartiet. Eg håpar iallfall at ingen hadde førestelt seg at representanten Engebretsen skulle juble. Det er ei ganske usannsynleg førestelling! Men no skal vi over til situasjonen i Kosovo. Det er ei innstilling som langt på veg har ein samla komite bak seg. Sosialistisk Venstreparti vil gå noko vidare, men då på same sporet som det som fleirtalet i komiteen legg til grunn. Det vil seie at ein også støttar dei formåla som Regjeringa har i denne proposisjonen. Det viktigaste i Kosovo no er å få til lov og orden, slik at samfunnet kan begynne å fungere, og slik at flyktningar vender tilbake og nye flyktningproblem ikkje oppstår. Det neste er naturlegvis den humanitære innsatsen for at det skal vere leveleg inne i Kosovo. Vi må også medverke til å hjelpe så langt som vi kan, dei som har flykta frå Kosovo, dvs. dei som no er ute av landet og i Albania, Makedonia og Montenegro, og dei som er inne i landet og framleis på flukt, men også dei nye som er på flukt, dei serbiske flyktningane. Derfor er det viktig når det gjeld det vi no ser av engasjement frå m.a. Kirkens Nødhjelp i Serbia og Montenegro, det tidlegare Jugoslavia, at ein kan kome i gang med hjelpetiltak også for desse. Det er eit punkt i forslaget frå Regjeringa som ikkje har fått støtte, og det er forslaget om å få ei fullmakt til å bruke det som ein meiner måtte vere nødvendig på dette området framover, dvs. ei fullmakt utan at Stortinget gjer dei budsjettvedtaka som må til. Komiteen meiner at det ikkje er nødvendig, men også at det ikkje er ønskjeleg – at det ikkje er nødvendig fordi ein bør kunne løyse dette på ein ordinær måte utan at det skaper store problem, at det ikkje er ønskjeleg fordi ein del av desse løyvingane kan vere kontroversielle politisk både i storleik og i innretning. Eit par ord om kva denne debatten kan kome til å gå på – det får vi kome tilbake til når Regjeringa forhåpentlegvis kjem tilbake med vidare opplegg for gjenoppbygging og hjelp til tidlegare Jugoslavia: Det må vere eit mål også i det langsiktige arbeidet at det ikkje er flagget som tel, men kva som blir gjort, dvs. at det blir gjort der det bør gjerast, og at Norge går inn i eit internasjonalt samarbeid på dette området. Det sa vel også Regjeringa då vi for kort tid sidan hadde ein runde på dette her i Stortinget. Stabilitetspakta for Søraust-Europa kan vere den store ramma på dette, men den blir vel til gjengjeld relativt upresis når det gjeld dei konkrete tiltaka, så der må ein gå vidare. Det er dessutan ei uklår grense mellom det humanitære arbeidet og den meir langsiktige gjenreisinga og investeringane. Likevel bør vi kunne seie at naturlegvis er Kosovo sentrum for den framtidige innsatsen. Men også Makedonia og Montenegro bør vere sentrale for Norge og for det internasjonale samfunnet, ikkje minst av politiske grunnar, for å sikre demokratiet i desse landa. Albania er også innlysande i så måte. Det mest kontroversielle vil vere innsatsen i forhold til resten av Serbia. Der må vi naturlegvis også følgje utviklinga nøye. Men dersom regimet i Beograd – det serbiske regimet, men også Milosevic – følgjer dei avtalene som no er inngått, må det vere eit mål å trekkje Serbia inn i det internasjonale samfunnet og også hjelpe til med å byggje opp landet. Men det må skje på ein slik måte at ein ikkje så å seie godkjenner og set ein strek over det som leiinga i Serbia no har gjort. Leietråden bør vere at vi prøver å hjelpe til med ei gjenreising og eit internasjonalt samarbeid med Serbia, men at ein konsekvent isolerer leiinga og regimet i dette landet. Vi må kome tilbake til korleis dette skal skje. Det går ein debatt ute i Europa om forbod mot investeringar osv. i forhold til Serbia. Vi meiner i utgangspunktet at vi bør prøve å samarbeide og også trekkje Serbia med i det internasjonale samfunnet, men konsekvent isolere regimet, leiinga, dei som er tiltalde for krigsbrotsverk, og ikkje ha nokon kontakt med desse som leiarar for landet.
Jeg ønsker å klargjøre noen av våre vurderinger i forhold til innretningen på den hjelp som skal ytes. At oppbygging etter en krig koster, er det ingen tvil om. Den humanitære situasjonen i tidligere Jugoslavia og i Albania er slik at gjenoppbyggingshjelp bør kunne gis. Derfor støtter også Fremskrittspartiet denne ekstrabevilgningen. Hjelpen må gis på en måte som ikke medfører avhengighet på lang sikt, det er hjelp til oppbygging og ikke ordinær bistand. På samme måte må hjelpen heller ikke brukes slik at det gir grobunn for ytterligere mistenkeliggjøring og nag mellom folkegruppene. Dette betyr ikke at alle skal få hjelp uavhengig av tidligere handlinger og disponeringer. Norge må for enhver pris unngå at norsk hjelp befester maktgrunnlaget for en president som dyrker etnisk rensing, terror og pressesensur. Det er således gledelig å få signaler fra Serbia som går ut på at det serbiske folk nå kan være villig til å rydde opp i eget hus. Serbiske opposisjonspartier krever i et opprop at president Slobodan Milosevic må gå av. Tidligere har den ortodokse kirke krevd det samme. Kirken begrunner sitt syn med folkets tragiske situasjon. Det er viktig at disse initiativ vi nå ser, støttes. Fremskrittspartiet vil derfor ikke åpne for støtte til Serbia så lenge Milosevic og hans regime styrer. Det er riktig så lenge det ikke er snakk om klar og omfattende hungersnød. Spørsmålet vil naturligvis være et annet dersom den serbiske befolkning erkjenner regimets handlinger og tar skritt for å bytte styre. Men vi må ikke nå som det er en gryende positiv bevegelse i Serbia, bidra til å styrke maktbasen for den krigsforbrytertiltalte presidenten.
Det er et bredt flertall i Stortinget som i dag gjør vedtak om humanitær bistand i forbindelse med krisen i Kosovo. Det var det også ved forrige debatt om samme tema, men det var under helt andre omstendigheter. Da var det krig i Jugoslavia. Det vedvarende og internasjonale presset har gitt resultater overfor regimet i Jugoslavia. Denne gangen kan vi i alle fall glede oss over at det er inngått avtale mellom NATO og Jugoslavia. Men Kosovo-krisen har ført til store humanitære lidelser, som gjør at det er mer enn nok å ta fatt på for mange mennesker og for internasjonale organisasjoner. De ca. 800 000 flyktninger som er utenfor Kosovos grenser, trenger fortsatt hjelp, og for at disse skal vende hjem, trengs det gjenoppbygging på en rekke områder. Også de internt fordrevne flyktninger i regionen har akutte behov for bistand. UNHCR vil koordinere dette humanitære arbeidet. Nå som prosessen med å sikre freden er i gang, er en trygg tilbakevending for flyktningene samt utplassering og organisering av sivilt nærvær de mest nærliggende utfordringene. Norge vil i alt bidra med 575 mill. kr i humanitær bistand når vi tar med de 350 mill. kr som i dag er gjenstand for behandling. Det er fra Regjeringen tidligere varslet at man ville komme tilbake til eventuelle endringer i bevilgningsnivået etter å ha gjennomgått behovet. Behovet for hjelp fremover etter hvert som flyktningene vender tilbake, er ennå ikke helt avklart, da mer systematisk kartlegging må til. Men vi har et klarere bilde av behovet i både Albania og Makedonia, der man nå kan gå i gang, og Regjeringen vil derfor måtte komme tilbake til Stortinget ved en senere anledning med et samlet opplegg for norsk medvirkning i gjenoppbyggingen i regionen, både demokratisk og økonomisk. Hele regionen må da ses under ett. Det er nylig vedtatt en stabilitetspakt for Sørøst-Europa og en sikkerhetsrådsresolusjon som er en fredsplan. Formålet er å fremme respekt for menneskerettigheter og økonomisk vekst. Kristelig Folkeparti støtter det arbeidet som gjøres i denne sammenheng, og legger vekt på det statsministeren sa i sin redegjørelse her 10. juni, at vi skal bistå både «albanere, serbere og de andre folkegruppene på Balkan på den vanskelige veien mot varig stabilitet og forsoning.» Nå begynner kampen for å vinne freden. Norge vil også legge vekt på å stå sammen med våre allierte og bidra militært til å trygge freden. De frivillige organisasjonene og de internasjonale organisasjonene spiller en viktig rolle i det humanitære arbeidet i Kosovo. De 225 mill. kr som tidligere er bevilget, er i hovedsak kanalisert gjennom FN og norske frivillige organisasjoner, som gjør en stor innsats. Sammen med det internasjonale samfunn må vi finne en felles forståelse for og et utgangspunkt til å definere hva som er humanitær bistand, og hva som er investeringer i og gjenoppbygging av landet. Kristelig Folkeparti er glad for at det er bred støtte til Regjeringens arbeid når det gjelder den norske innsatsen i Kosovo. Jeg går ut fra at Regjeringen fortsatt følger opp og ser på mulighetene til en positiv utvikling i regionen. Det er i dag for tidlig å si nøyaktig hvor mye dette vil koste, det krever debatter i ulike fora videre framover. Vi ser det nå uhensiktsmessig å tallfeste dette, slik SV gjør i sitt forslag, men vil komme tilbake til dette når forholdene i regionen er nærmere vurdert.
Selv om dette er et uhyre viktig og vesentlig spørsmål, ville jeg tro at denne debatten likevel kan gå relativt raskt, simpelthen fordi Stortinget nettopp har drøftet den problemstillingen vi nå står overfor. Etter statsministerens redegjørelse for ikke lang tid siden ble det gitt uttrykk for en god del synspunkter på det fremtidige gjenoppbyggingsarbeidet, som selvsagt vil bli stående også i denne debatten. Jeg har imidlertid lyst til å klargjøre et par hovedpunkter. Det ene er at jeg er glad for at det nå er bred enighet om at Regjeringen, sikkert med de aller beste intensjoner, ikke slippes løs på den måten som Regjeringen selv ønsket, med en fullmakt så åpen som en låvedør. Det kan ikke oppfattes på annen måte enn at Stortinget selvfølgelig ønsker å utføre den rollen det etter Grunnloven har som bevilgende myndighet, og samtidig at selve opplegget for gjenoppbygging og for så vidt også for humanitær hjelp, selvsagt skal utformes i tett dialog med Stortinget. Vi står her overfor en del vanskelige dilemmaer som jeg tror det er viktig å få tenkt nøye og grundig gjennom. Det vanskeligste dilemmaet dreier seg vel egentlig om hvordan bistanden til Serbia skal foregå, ikke minst så lenge landet ledes av en krigsforbryterettersøkt president, som dog likevel har en form for demokratisk legitimitet ved at han har kommet til makten gjennom frie valg. Dette skaper vanskeligheter, fordi man fra et demokratisk synspunkt kan sette atskillige spørsmålstegn ved måten han utøver sitt verv på. Det jeg tror må være viktig, er at vi på den ene siden yter den nødhjelpen og den flyktninghjelpen som trengs, uavhengig av hvem det er på Balkan som får nytte av den. Det har også et videre politisk formål utover det humanitære, nemlig å vise serbere at det er en verden der ute som ønsker dem velkommen. Vi har ingenting igjen for at den serbiske befolkning stenger seg inne hos seg selv og ser på alle andre som sine fiender. Det er viktig å bryte gjennom det bildet, og en nødhjelp vil kunne bidra i så måte. Dernest er det på den annen side viktig å støtte opp om de krefter som måtte være en opposisjon i riktig retning overfor det sittende regimet. Men det er klart at slik landet ledes, er det grenser. Jeg har imidlertid merket meg at Utenriksdepartementet mener at det vil ta enda en stund før man nærmer seg det som kan kalles en ordinær gjenoppbyggingsfase, og det tror jeg helt sikkert er riktig. Det betyr at vi vil ha tid til å tenke nøye gjennom de problemstillinger som jeg nå har nevnt. Jeg tror det er viktig å sørge for at kjernen i bistanden går til Kosovo, men at man husker – og husker i praktiske termer – Montenegro og Makedonia, og gjerne også land utenfor denne kretsen. Blant annet er det viktig, som jeg også nevnte forrige gang, at det blir renset opp i Donau, slik at Bulgaria og Romania får den økonomiske tilknytningen til Vest-Europa, muligheten for praktisk å kunne eksportere, som ligger i denne vannveien. Når saken kommer til Stortinget, tror jeg videre at det er viktig at vi har i bakhodet den lærdommen vi har trukket av bistandsvirksomhet gjennom lengre tid. Det er ikke som gjenoppbyggingen etter annen verdenskrig, at det er mulig å gå inn i ganske avanserte strukturer, hvor det er snakk om å gjenoppbygge veletablerte industrinasjoner. Vi snakker om den delen av Europa som allerede i utgangspunktet lå på et meget lavt og beskjedent nivå. Det betyr at skal man bringe økonomisk velstand til slike områder, starter man om ikke på et u-landsnivå, så i hvert fall i nærheten av det. Og her er det en del lærdommer som må trekkes, bl.a. at de store vestlige organisasjonene som nå kommer inn, ikke må ta over hverken Kosovo eller andre deler av Balkan nærmest på entreprise, men at gjenoppbyggingen må gjennomføres sammen med de sivile strukturer. I den sammenheng er det arbeidet OSSE skal gjøre, særdeles viktig, og da er det godt å vite at Norge har lederskapet i den organisasjonen.
Det er en bred politisk tilslutning til Regjeringens forslag om å bevilge ytterligere 350 mill. kr til humanitær bistand i forbindelse med krisen i Kosovo. Og i og med at alle partier i Stortinget støtter ytterligere bevilgninger til Kosovo, slik at den totale bistanden når opp i 575 mill. kr, ser jeg liten grunn til å bruke mye tid på å gjenta de støtteerklæringer som allerede har kommet fra de foregående talere. Ingen partier har i innstillingen gitt uttrykk for at de foreslåtte bevilgninger vil være tilstrekkelige – tvert imot. Flertallet sier at det vil bli aktuelt med ytterligere bevilgninger. Mot den bakgrunn kan det derfor virke noe unødvendig at SV i en egen merknad finner grunn til å presisere det samme som flertallet også har sagt, nemlig at det vil være behov for ytterligere bevilgninger, og Regjeringen har varslet at den senere vil komme tilbake til Stortinget med forslag om det. Det er vel også da litt overraskende at en finner grunn til å fremme forslag om et konkret beløp, som er kvantifisert til ytterligere 650 mill. kr. I Senterpartiet vil vi presisere at vi selvsagt er beredt til å bidra med økte midler både til humanitær hjelp og til gjenoppbyggingen i Kosovo og i det øvrige Jugoslavia. Men vi tar til etterretning det Regjeringen sier i proposisjonen, nemlig at «en rimelig og fornuftig planleggingshorisont utover de nærmeste månedene ikke er mulig». Vi tar det til etterretning. Vi forventer at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med denne saken. Senterpartiet støtter Regjeringens opplegg og vil anbefale flertallets innstilling.
SV er glad for den vilje som både Regjeringen og stortingsflertallet har til å bevilge mer for å løse de ufattelige humanitære tragediene som er kommet i kjølvannet av krigen i Kosovo. Når vi likevel fremmer forslag om en økt bevilgning, er det fordi den fullmakten som vi opprinnelig hadde foreslått, og som jeg vel oppfatter at Regjeringen responderer på i sitt forslag om fullmakt, av forskjellige grunner ikke ble akseptert av stortingsflertallet. Vi har erfaring fra en rekke andre kriger og konflikter for at det det egentlig trengs aller mest penger til, det får minst midler. Bosnia er et veldig godt eksempel på det, hvor det hele tiden har vært slik at midlene til den militære innsatsen langt, langt har oversteget midlene til de humanitære og sivile formålene. Hvis vi ser på Norges bevilgninger til Kosovo, er situasjonen den at krigen er fryktelig dyr, mottak av flyktninger i Norge er enda dyrere, mens beløpet som er satt av til den humanitære innsatsen, fortsatt er det laveste. Ser man på andre nasjoner, er selvsagt dette misforholdet dramatisk mye større. Grunnen til at SV foreslår et økt beløp nå, er at vi ønsker å vise dette tydelige dilemma at det er så utrolig mye lettere å få penger til å føre krig, til å sette inn fredsbevarende og fredsopprettende styrker og til og med til å ta imot flyktninger i Norge. Dette er ingen kritikk, for tvert imot var det helt nødvendig og riktig både å føre denne krigen og også å ta imot flyktninger i Norge når Makedonia kom i den situasjonen som oppstod der. Men det er alltid mye vanskeligere å få penger til den nødvendige gjenoppbyggingen og ikke minst til de tiltakene som kunne forebygd og hindret krig og konflikt på forhånd. Dette misforholdet ønsker vi å påpeke gjennom vårt forslag, og vi mener også at hvis Stortinget nå gikk ut med et mye tydeligere signal om Norges vilje til å bevilge beløp som monner, ville det være lettere å få slike beløp fra andre land, underforstått at Norge alene ikke kan løse de humanitære problemene i Kosovo, men at et stort bidrag fra Stortinget kan gjøre det lettere å få penger fra EU, fra USA, som ser ut til å ha liten vilje til å betale for dette, og fra andre steder. Så advarer jeg mot overdreven optimisme med hensyn til hvor raskt det vil bli mulig å få flyktningene hjem. Svært mange, særlig folkeopinionen, har en slags forestilling om at når krigen nå er over, vil flyktningene i stor skala kunne vende nærmest umiddelbart tilbake. Det er en farlig forestilling som kan føre til skuffelser og misforståelser framover. Dette vil ta lang tid. Det vil koste mye penger, og det er positivt og bra at Regjeringen og stortingsflertallet viser vilje til å forstå det og forhåpentlig vil komme tilbake med økte bevilgninger, enten i et ekstraordinært møte i løpet av sommerferien eller i forbindelse med budsjettbehandlingen til høsten. Videre deler jeg det synet som flere har vært inne på, at det er åpenbart at skadene i Kosovo er de største. Det er selvsagt forskjell på et sted hvor krigsskadene skyldes at militser og bander har gått fra hus til hus, sprengt disse husene eller tent på dem, og et sted hvor skadene er påført gjennom bombing, selv om det ble gjort en god del feil under bombingen. Vi har én eneste erfaring de siste tiårene fra Balkan, og det er at hvis vi løser konfliktene så å si én for én, forsøker å gå inn først i Bosnia, så i Kosovo og før det igjen i Slavonia, Krajina, Kroatia osv., så kommer vi ingen vei. Det hele må løses i en sammenheng. Derfor er det nå behov for en gjenoppbyggingsplan for hele Balkan, ikke bare for Kosovo, men selvsagt med Kosovo i fokus. Serbia må ikke isoleres. Jeg tror det er mye større grunn til å tro at den serbiske befolkningen vil kvitte seg med Milosevic hvis vesten nå opptrer overfor dem med sol og varme framfor med vind og kulde. Jeg advarer også mot det Jan Petersen var inne på. Han snakket som om Milosevic har vunnet frie valg i Serbia. Det har ikke vært frie valg i Serbia i noen reell forstand. Det er ikke frie valg i et land hvor regjeringen kontrollerer radio og fjernsyn og bruker disse hvert eneste sekund i sin propaganda. Riktignok har folk lagt stemmesedler i urnene, og de er blitt talt opp riktig, men det er ikke det samme som frie valg. Ingen har anerkjent valgene i Serbia som helt ut frie, og det bør ikke vi heller gjøre. Milosevic i sin nye posisjon er for øvrig heller ikke engang valgt. Til slutt vil jeg si at det aller farligste nå er at vi bare konsentrerer oss om Kosovo. Vi må ikke glemme at det er flere internt fordrevne i Angola enn det er flyktninger fra Kosovo. Det er langt flere drepte i krigen mellom Eritrea og Etiopia enn det er i den siste krigen på Balkan. Bare i et bittelite land som Kongo/Brazzaville alene er det antakelig flere internt fordrevne enn hva det er i Kosovo. Vi må ikke nå bare konsentrere oss om Kosovo og glemme alle disse andre konfliktene.
Vi er heldigvis i den situasjonen at vi i forhold til konflikten knyttet til Kosovo er kommet vesentlig lenger enn da proposisjonen ble lagt fram. På det tidspunktet var det fortsatt krig. Perspektivet er derfor et annet når vi nå behandler saken, enn det det var da proposisjonen ble lagt fram. Det vi nå må fokusere på, er nødhjelp og humanitær hjelp og deretter en overgang til det som vil være gjenoppbygging i området. Det er selvfølgelig, som ikke minst lederen av utenrikskomiteen har vært inne på ved flere anledninger, vanskelig å trekke opp klare grenser mellom humanitær hjelp og gjenoppbygging. I noen spørsmål kan det kanskje være et lite poeng ikke å være for snever med hensyn til hva man definerer som humanitær hjelp. Når det gjelder nødhjelp og humanitær hjelp, må det være ganske opplagt at den i prinsippet skal kunne gå til alle, og det betyr i klartekst også til Serbia. Gjenoppbyggingsspørsmålet vil ligge lenger fram i tid, og i forhold til det vil man slik sett ha noe bedre tid. Men det er helt sentralt og viktig, som vel i grunnen de fleste har understreket, at man heller ikke ekskluderer Serbia i den sammenheng. Det å gå inn i problemstillingen omkring Milosevic og hvilken type tiltak som vil ha den ene eller andre effekt i den relasjonen, vil være viktigere når det gjelder gjenoppbygging enn i forhold til humanitær hjelp. Primært må Kosovo være i fokus, men samtidig må man også holde fram Makedonia, Albania og Montenegro som særdeles viktige, og så i tillegg til det Serbia. Når det gjelder det at flyktningene skal hjem, er jeg enig i det Erik Solheim sa, og jeg vil si noe jeg har prøvd å si et par ganger før. Vi skal på den ene siden være utålmodige, men samtidig må vi vise tålmodighet. Vi må være veldig klare på at dette vil ta tid, og at noe av det viktigste nok vil være fortsatt å opprettholde et trykk når det gjelder disse spørsmålene når vi er kommet til november og desember i år, ut i neste år og i årene etter det, for hele dette spørsmålet vil vi måtte forholde oss til i mange år framover. Helt til slutt: Når det gjelder merknadene fra Erik Solheim og SVs forslag, konstaterer jeg at merknadene ble tatt med for å begrunne et forslag som vi har valgt ikke å gå inn på. Derfor har vi heller ikke gått inn i spørsmålet om å finjustere forholdet til de merknadene som ble lagt fram der.
Som representanten Hove var inne på, har heldigvis en rekke ting skjedd på Balkan etter at St.prp. nr. 88 for 1998-99 ble lagt frem for Stortinget 4. juni i år. En fredsavtale er inngått, og fredsbevarende styrker er på vei inn i Kosovo. Målet er at samtlige serbiske styrker skal være ute av provinsen innen 21. juni. Den humanitære situasjonen inne i Kosovo er svært uoversiktlig. Det har foreløpig vært liten kontakt med de internt fordrevne, men det rapporteres om mindre grupper som nå tar seg ned fra fjellene hvor de har ligget i skjul i løpet av konflikten. Disse skal være både utsultet og forkomne. Ved inngåelsen av en fredsavtale har det vært mulig å sende inn lastebiler med nødhjelp, og allerede 13. juni ankom 52 biler. I tillegg fortsetter både Den Internasjonale Røde Kors Komiteen og den amerikanske hjelpeorganisasjonen USAID med flyslipp av nødhjelp. Norske frivillige organisasjoner er allerede på vei inn igjen i Kosovo for å reetablere seg. Fra Makedonia er det også rapportert om store grupper av flyktninger som rømmer flyktningleirene og strømmer inn i provinsen. FNs visegeneralsekretær de Mello har i løpet av denne perioden vært i Pristina og rapporterer om en svært urovekkende situasjon både humanitært, og også sikkerhetsmessig. UNHCR er i ferd med å etablere seg og regner med å opprette syv kontorer på forskjellige steder i Kosovo. UNHCR uttrykker nå også sterk bekymring for serberne i Kosovo. Deres sikkerhet er like viktig som andres, og de kan også ha behov for nødhjelp. Å gi dem støtte vil kunne bidra til å forhindre en ny stor flyktningstrøm ut av Kosovo. Jeg er glad for den brede støtten og enigheten som er fremkommet i debatten i dag når det gjelder den humanitære støtten til serberne, enten de er i Kosovo eller i Serbia. Den humanitære situasjonen for flyktningene i Albania og Makedonia er under kontroll, men spenningen øker i leirene i Makedonia etter hvert som flyktningene ser muligheten til å vende hjem. På grensestasjonene både i Albania og Makedonia skal det være voksende køer av flyktninger på vei inn i Kosovo. Dette er en situasjon vi har fryktet, og som UNHCR forsøker å forhindre. Det internasjonale samfunnet arbeider med å organisere gjenoppbyggingsarbeidet i Kosovo. Generalsekretær Kofi Annan har lagt frem en midlertidig plan for den sivile tilstedeværelsen. Planen går bl.a. ut på at FN skal ha ansvaret for den sivile administrasjonen og UNHCR for det humanitære arbeidet. OSSE skal ta seg av institusjonsbyggingen og EU den fysiske gjenoppbyggingen. Den første norske bevilgningen til gjenoppbygging på 225 mill. kr er i all hovedsak utbetalt, dels til FN, dels som budsjettstøtte via Verdensbanken og dels via norske frivillige organisasjoner. Dette er en modell Regjeringen ønsker å videreføre for de nye 350 mill. kr som man har bedt om. Budsjettstøtte til Albania, Makedonia og Montenegro vil fremdeles være prioriterte tiltak fra Regjeringens side, til tross for at en del av flyktningene nå begynner å vende hjem. Den store belastningen disse landene er blitt påført ved å ta imot flyktningene, har imidlertid satt varige spor, og faren for destabilisering er fortsatt til stede. De store arbeidene vil imidlertid ta noe tid før de kommer i gang, og Regjeringen vil da måtte komme tilbake til Stortinget for nye bevilgninger. Vi skal forsøke å unngå å be om at Stortinget blir samlet i løpet av sommerferien. Jeg er ikke uenig i representanten Solheims merknad i komiteinnstillingen. Det er imidlertid i dag vanskelig å gi eksakte anslag over hvor store midler Regjeringen vil ha behov for ut fra en samlet vurdering av de totale behovene. Det er derfor Regjeringen foreløpig fastholder anmodningen om 350 mill. kr og vil måtte få lov til å komme tilbake til Stortinget når det er brakt større klarhet i behovet for bistand inn til Kosovo og for så vidt også til regionen som helhet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 4142]]
Presidenten regner med at hun kan begrense også denne debatten til ett innlegg fra hvert parti, på maksimum 5 minutter – og anser det vedtatt.
Ja, jeg føler jo den sitrende forventningen om en langvarig debatt også om denne saken. Jeg tok ordet bare for å oppklare en skrivefeil, som jeg burde ha oppdaget og avklart tidligere. Det gjelder side 2 i innstillingen, under komiteens merknader, hvor det i tredje linje står «utleveringen» – det er det fjerde ordet. Det riktige ordet der skal være «utleveringsloven», slik at det ikke betyr at utleveringen får den nødvendige justering, men at utleveringsloven får den nødvendige justering.
Presidenten har merket seg det. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 4143]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 4143]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver. Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil 5 replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Også i år behandler Stortinget en framforhandlet jordbruksavtale mellom staten, Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Komiteens innstilling bygger på respekt for forhandlingsinstituttet, selv om flertallet på flere områder har kritiske merknader til resultatet av årets forhandlinger. Flertallet slutter seg på denne bakgrunn i sin helhet til det økonomiske opplegget i avtalen. På ett punkt har imidlertid flertallet funnet å måtte motsette seg forhandlingsresultatet. Dette vil bli begrunnet i andre innlegg senere i debatten. Jeg går videre ut fra at mindretallet selv vil presentere sitt syn, og vil derfor i dette innlegget i all hovedsak konsentrere meg om Arbeiderpartiets vurderinger. Avtalen innebærer at budsjettstøtten ved full virkning økes med 540 mill. kr. Dette kommer i tillegg til økningen i 1998, som var på 675 mill kr. I løpet av to år har altså budsjettstøtten til norsk jordbruk økt med over 1,2 milliarder kr. I forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 8 for 1992-93 la Stortinget bl.a. til grunn en målsetting om en landbrukspolitikk som bidrar til mer konkurransedyktige råvarer, lavere matvarepriser og lavere næringsoverføringer. Den økning i budsjettstøtte som nå finner sted, er ikke i tråd med denne målsettingen. Målt i faste 1998-kroner innebærer de to siste oppgjørene at de statlige næringsoverføringene til landbruket for første gang på 1990-tallet øker. Det mest alvorlige med dette ser man kanskje i lys av de kommende WTO-forhandlingene. Årets avtale innebærer nemlig at støtten både innenfor gul og blå boks øker. Regjeringen har tilslutning fra Arbeiderpartiet i forhold til den forhandlingsstrategi man har valgt i WTO-sammenheng. Likevel er det grunn til å understreke at vi står overfor tøffe forhandlingsrunder. Og jeg finner all grunn til å minne om en av konklusjonene i utenriksministerens WTO-redegjørelse, som vi tidligere i dag hadde en debatt om. I redegjørelsen sa utenriksministeren om landbruksavtalen i WTO: «Partene må allikevel forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene». I så måte går Regjeringen nå i feil retning. Den betydelige veksten i budsjettstøtten de to siste årene skaper en situasjon med økende fare for at norsk landbruk må gjennom en brå og vanskelig omstilling etter neste WTO-runde. Også på dette området fører altså Regjeringen en politikk basert på kortsiktige motiver. Avtalen innebærer videre at målprisene økes med 330 mill. kr. Sett i en ren nasjonal sammenheng er ikke dette en stor økning, og på viktige varegrupper som storfe, gris, egg og norsk matmel er det ikke noen økning av målprisene i det hele tatt. Likevel er det klart at vi står overfor store utfordringer også på dette området. Handelslekkasjen til våre naboland hadde en eksplosiv økning i 1998, og var da rekordhøy. Utviklingen i 1999 tyder på at det også i år blir en svært stor handelslekkasje. En viktig årsak til denne lekkasjen er lavere matvarepriser i våre naboland. Jeg er selvsagt klar over at dette berører problemstillinger som er svært sammensatte. En nylig gjennomført undersøkelse konkluderer bl.a. med at den gjennomsnittlige prisforskjellen på norsk og svensk mat er på 12-13 pst. Bondeorganisasjonene har i så måte pekt på at dette omtrent er forskjellen på norsk og svensk matmoms. Men den aktuelle undersøkelsen viste at prisforskjellen på melkeprodukter og kjøttvarer var større enn gjennomsnittet. Og det er jo dette som er hovedproblemstillingen. Nordmenn gjør ikke sine daglige innkjøp i Sverige. De kjøper kjøtt, og de kjøper ost. Dermed forsterkes overproduksjonsproblemene i norsk landbruk. Fra Norges Bondelag har næringskomiteen fått oversendt en oversikt over prisutviklingen på norskproduserte matvarer, sett i forhold til utviklingen på den totale matvareindeksen. Denne viser at indeksen for norskproduserte matvarer er lavere enn matvareindeksen samlet. Samtidig viser indeksen at prisene på norske matvarer nå igjen er økende. Fra 1990 til 1997 falt prisene på norsk kjøtt. Etter den tid viser indeksen at prisene igjen stiger. Hovedpoenget er etter Arbeiderpartiets mening at norsk landbrukspolitikk ikke kan basere seg på at norske matvarepriser kan ligge på et helt annet nivå enn prisene i våre naboland og i EU for øvrig. Gjennom sin Agenda 2000 har EU nå lagt en plan for en reduksjon i sine råvarepriser på mellom 15 og 20 pst. Dersom vi ikke møter Agenda 2000 med aktive tiltak, vil forskjellen på norske råvarepriser og tilsvarende EU-priser øke betraktelig de kommende fem årene. Dette er en kjempeutfordring for norsk landbruk. Hvis EU lykkes med sin Agenda 2000, vil norsk landbruk hvert år tape konkurransekraft, selv med en stabilisering av våre matvarepriser. Det kan igjen føre til økt grensehandel og økt import, og den som i det lange løp vil tape på at vi ikke gjør noe, er bonden selv. Men norsk landbruk kan heller ikke legge opp til en strategi der vi utelukkende er opptatt av pris. Vårt landbruk har ingen mulighet til å konkurrere på like vilkår med EU-landbruket. Ikke minst klimatiske forhold tilsier det. Derfor må vi bygge videre på den sterke preferansen norske forbrukere har i forhold til norsk mat. Nordmenn vet at når de kjøper norsk mat, kjøper de trygg og ren mat. Dette er de og vil de være villige til å betale en god pris for. Poenget er imidlertid at dette ikke gjør at norsk mat overhodet ikke trenger å ta hensyn til pris. Det viser økningen i grensehandelen oss. Norske forbrukere har også tillit til svensk og dansk mat. Når vi i Stortinget til våren skal utforme en ny landbrukspolitikk, står vi altså overfor formidable utfordringer. Internasjonale og handelspolitiske forhold vil i veldig stor grad legge rammene for den nasjonale landbrukspolitikken. Samtidig ser vi en utvikling i norsk landbruk der det ofte er de større brukene som i dag gir opp. Melkebruk med kvoter på mellom 80 000 – 100 000 liter melk selger kvoten sin, og slutter med gårdsdriften. Dette begrunnes med at arbeidet på bruket tar så mye tid at det ikke er tid igjen til å kompensere for nedgang i landbruksinntekt gjennom arbeid utenfor bruket. Dette gir grunn til bekymring, ikke minst fordi dette forteller oss noe om hvordan norsk landbruk i framtida skal kunne rekruttere ungdom med en fagutdannelse rettet inn på arbeid i landbruket. Arbeiderpartiet mener at vi i landbrukspolitikken må prioritere en tilstrekkelig inntektsutvikling til dem som lever av landbruket. Det legger da også årets oppgjør til en viss grad opp til. Summen av utfordringene kan oppsummeres slik: Norske matvarepriser må ned. WTO-avtalen gir oss en klar retningsbeskrivelse av hvordan overføringene vil utvikle seg. De vil måtte reduseres. Vi vil prioritere lønnsutvikling til dem som lever av landbruket. Men dette skal skje innenfor en ramme der vi fortsatt skal satse på distriktslandbruket. Og vi skal fortsatt satse på et landbruk i Norge med en variert bruksstruktur, et småskalalandbruk hvor industrilandbruket avvises som bruksform. Mange vil med rette kunne hevde at det er umulig å få alle disse målene til å gå opp i en samlet nasjonal landbrukspolitikk. Arbeiderpartiet er enig i at dette vil være vanskelig, men står klart fast på disse målene når vi starter arbeidet med den landbrukspolitiske meldingen som Stortinget skal behandle til våren. Jeg vil med dette anbefale komiteens innstilling.
Som fremskrittspartirepresentant hadde jeg håpet på at årets jordbruksoppgjør skulle gi de nødvendige signaler om omstilling og effektivisering av det norske sløsejordbruket, men jeg tok feil. Jordbruksoppgjøret passerer Stortinget uten krav om at politikken legges om på en helhetlig, tillitvekkende og kraftfull måte. Den fremforhandlede avtale mellom organisasjonene og staten har en inntektsvirkning for bøndene på 1,1 milliard kr, og totale overføringer på ca. 12,5 milliarder kr går til friske arbeidsføre mennesker i tillegg til skjermingsstøtten. Enorme overføringer tilflyter utøvere innen en enkeltnæring, hvorav en høy prosentdel er deltids- eller hobbybønder. Hvilke andre næringer eller bransjer kan regulere seg til 12,5 milliarder kr i subsidier hvert eneste år? Hvilke andre bransjer kan motta store subsidier hvert år, samtidig som de effektivt gjennom sine organisasjoner og politiske medspillere – med noen få unntak – blokkerer for import av konkurrerende landbruksvarer som ville ført til at norske forbrukere fikk rimeligere mat? Ja, jeg bare spør. Hvordan er det mulig å lage et system der kvaliteten på produktet får begrenset betydning fordi forbrukerne ikke har noe alternativ, men må ta til takke med standardprodukter? I tillegg skal forbrukerne betale for et oppsvulmet landbruksbyråkrati som gjør sluttproduktene så dyre at norske forbrukere ofte ikke har råd til å kjøpe produktene, slik at de må dumpes i verdensmarkedet til latterlig lave priser. Vi konstaterer at jordbruksavtalen er en svært omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en enormt komplisert affære med stort byråkrati koplet til uoversiktlige forhold, hvor kun et fåtall personer har den fulle oversikt når viktige spørsmål blir avgjort. Og i neste omgang betyr det detaljstyring av den norske bonde som er bastet og bundet på hender og føtter av tilskudds- og reguleringsordninger. Antallet tilskuddsordninger som i dag er over hundre, øker for hvert år, og hver tilskuddsordning har et detaljert regelverk. Det trengs et stort byråkrati tilknyttet Landbruksdepartementet, kommuner og fylkeskommuner til å administrere hele dette apparatet. Tusenvis av offentlig ansatte hever lønn for å holde orden på alle utbetalinger, søknader og kontroller. Behovet for omlegging er helt åpenbart. Et av målene må være å få de fleste byråkratene ut i produktivt arbeid. Resultatene av jordbruksforhandlingene betyr at skattebetalerne må punge ut med betydelig høyere beløp over skatteseddelen enn tidligere, i tillegg til at matvareprisene vil øke. Det betyr nye doser av gårsdagens politikk. Ingen andre partier enn Fremskrittspartiet er villig til å ta utfordringene med omstilling og omstrukturering. Det politiske flertall finner det mest lettvint å la tingene gå stort sett som før, og støtter den inngåtte avtale. Når det har blitt en vanlig og akseptert måte å drive landbrukspolitikk på, vil resultatene over tid bli negative som en helhet, og det er den situasjonen vi er oppe i nå. Det er helt tydelig at verken landbruksminister Gjønnes eller de øvrige partier ønsker å gjennomføre og presse jordbruket til helt nødvendige tiltak. Det ser ut som om den bestående landbrukspolitikk skal videreføres, uansett pris. Det er i så fall en kortsiktig medisin når vi vet at sentrale landbruksprodukter vil bli utsatt for et voldsomt prispress de kommende år. Behovet for strukturendringer i landbruksnæringen er overhengende og kan ikke løses med sterkere støtte over statsbudsjettet eller ved økte matvarepriser. Høyere inntekter i landbruket må komme som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Det kan være fristende å spørre: Hvor mange negative rekorder skal settes i norsk landbruk før landbruksministeren begynner å se lyset? Og når vil Arbeiderpartiets landbrukspolitiske talsmann som snakker så varmt her om lavere priser, komme med noen konkrete forslag om hvordan man skal få dette til? Denne innstillingen omfatter ikke et eneste slikt forslag om tiltak som kan gi økt konkurranse og lavere matvarepriser. Og som han selv understreket: Det haster jo å gjøre noe med det. La meg ta noen eksempler: Grensehandelslekkasjen til Sverige vil nå en ny topp i inneværende år. I følge en OECD-rapport ligger Norge på topp, bare forbigått av Sveits, ved at norske skattebetalere belastes for mer enn 20 milliarder kr til jordbruket. Det tilsvarer 250 000 kr pr. bonde. På grunn av de enorme subsidier som sprøytes inn i norsk landbruk, er det utviklet overproduksjon for stort sett alle tradisjonelle landbruksvarer. Da vil vi sette rekord nr. 3 i år. Det vil dumpes mer enn 9 000 tonn norsk svine- og storfekjøtt i verdensmarkedet. For å ta grensehandelslekkasjen først: Vi har mer enn 1 million nordmenn som har mindre enn 1 times reisevei med bil til svenske butikker, og mange av dem valfarter til vårt naboland i øst for å handle svine-billig og opprettholde inntrykket av at svenskegrensen har utviklet seg til en eneste lang handledisk. Lover, regler og avgifter de øvrige partier har vært med på å innføre, kan ikke hindre dette. Ola og Kari Nordmann er lei av å betale Europas høyeste matvarepriser, og protesterer mot Regjeringens landbrukspolitikk ved å valfarte til Sverige. Og resultatene har vi. Ifølge prognoser vil nordmenn i år handle for 7,5 milliarder kr i Sverige, og ca. 40 pst. av dette er matvarer. Kjøtt og kjøttprodukter har blitt billigere i Sverige det siste året, påpeker det svenske statistiske sentralbyrået. Prisene på svinekjøtt er redusert med 12 pst., og den svenske bonden får under 10 kr kiloet og holder tritt med forbruket. Den fremforhandlede avtale vil bety at norske matvarer blir 1 pst. dyrere. Isolert sett kan det virke lite, men med utgangspunkt i at kjøtt, ost, smør og korn blir 10-20 pst. billigere i våre naboland de nærmeste årene på grunn av EUs landbruksreform, blir norske matvarer som er på verdenstoppen fra før, enda dyrere. I tillegg har vi utfordringene når det gjelder WTO og svensk avgiftspolitikk. Alt tyder på at det blir stadig mer attraktivt og lønnsomt å ta turen over Kjølen. Stadig nye grupper vil etter all sannsynlighet endre sitt handlemønster. Det Fremskrittspartiet ønsker, er å tvinge fram mer konkurranse i norsk landbruk, fordi en videreføring av dagens modell vil være en dødslinje for mange bønder. Man må ikke tro at sentrale landbruksprodukter vil slippe unna et voldsomt prispress de kommende år, for importvernet svekkes, dumpingeksporten må etter hvert begrenses, og svenskehandelen øker. Det er på høy tid at de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen gis muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive bruk. Fremskrittspartiet mener driftige bønder må gis mer spillerom for egen utvikling, gjennom bl.a. å oppheve konsesjonsgrensen for ervervsmessig husdyrhold, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer, oppheve statens forkjøpsrett for landbrukseiendommer, oppheve bo- og driveplikten og mye, mye mer. I dag er det faktisk slik at en bonde blir kriminalisert hvis han produserer stort, effektivt og billig. Det er jo idioti. Derav følger at vi ønsker å oppheve ordningen med næringsavtaler, enten det gjelder en jordbruksavtale, fiskeriavtale eller reindriftsavtale. Vi er mot å gi hele yrkesgrupper med egen virksomhet inntektsgarantier et helt år fremover. Vi snakker om selvstendig næringsdrivende som bør likebehandles med andre bransjer og bedrifter. Sentrale forhandlinger om lønn og betingelser med staten er en levning fra en annen tidsepoke. Prosessen sementerer en ineffektiv struktur og fører til store overinvesteringer. Det er tydelig dokumentert. Fremskrittspartiet vil erstatte gårsdagens løsninger med en landbrukspolitikk basert på markedsøkonomiske prinsipper som stimulerer til effektiv produksjon. Vi vil legge forholdene til rette for en nasjonal og lønnsom kvalitetsproduksjon, basert på våre klimatiske begrensninger, men også bygge på den styrke som produksjon i et av verdens reneste miljøer gir. For å få dette til er det nødvendig å føre en god økonomisk politikk gjennom satsing på infrastruktur og fjerning av hindrende lover, regler og forskrifter. Dersom overføringene reduseres i takt med omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt, vil nødvendig vekstkraft bli utløst. Jeg vil ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet, som er referert i innstillingen.
Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Jordbruksoppgjeret i år vart forhandla fram mellom staten og begge dei to landbruksorganisasjonane. Begge organisasjonane var med fram til mål i forhandlingane. Det tyder på at vi i dag handsamar ein solid avtale. Matskandalen i Belgia og tilfelle av kugalskap i Sør-Frankrike og i Holland har igjen vist oss kor viktig dette med mattryggleik er. Vi som nasjonalforsamling har eit monaleg ansvar for å sikra innbyggjarane gode og trygge matvarer frå eit landbruk som fungerer. Kristeleg Folkeparti ser det som viktig at dei aktive brukarane, anten dei driv jordbruk på heiltid eller deltid, vert tilgodesette med dei virkemidla som går over jordbruksavtalen. Skal landbruk vera attraktivt for unge folk i dag, må det vera mogeleg å skaffa seg ei rimeleg inntekt gjennom akseptabel arbeidsinnsats. Under handsaminga av denne avtalen i komiteen har det handla mykje om matpris til forbrukar. Det vert synt til at i våre EU-naboland peikar den såkalla Agenda 2000 fram mot endå lågare prisar, både på råvarer frå landbruket og på sluttproduktet til forbrukar. I den samanhengen er det interessant å registrere at den danske «fødevareminister» Henrik Dam Kristensen nyleg sa til avisa Politiken at vi må bruka 10 pst. meir av våre inntekter til mat dersom vi skal sikra kvaliteten på maten framover. Seinare seier den same ministeren i samme avis at han synest det er på tide at vi får ein meir ærleg pris på våre produkt. Den skal avspegle kva det reelt kostar å produsere dei. Dette seier ein statsråd i Danmark, i eit av Europas absolutt rimelegaste land å produsera mat i. I Noreg brukar vi ca. 13 pst. av lønna til å kjøpa mat for. Så meiner altså ansvarleg statsråd i EU-landet Danmark at dei der må rekna med å måtte bruka 10 pst. meir for å sikra befolkninga trygg tilgang på mat i framtida. I tidsskriftet Norsk Landbruk nr. 10/99 er det ein artikkel som synleggjer prisdanninga på svinekjøtt. Utsalsprisen i Samvirkelaget er i dette tilfellet 149,- kr pr. kg på bacon med svor. Utbetalingspris til bonden var 24,12 kr pr. kg. Med andre ord var dette topp klassifisering. Vi ser her ein prisauke på 745 pst. frå grisen forlèt bingen til fleskebiten er utlagd for sal i S-laget. Her vert det dokumentert at vi lever i eit høgkostland. Naturlegvis er det fleire operasjonar som er utførde i dette rekneeksempelet, men å angripa bonden for denne prisen til forbrukar vert som å retta bakar for smed. Det at prisen, serleg på svinekjøtt, akkurat no er rekordlåg både i Sverige og Danmark, har heilt spesielle årsaker. Det kjem av den epidemien med omsyn til kugalskap som oppstod i Storbritannia. Dermed vart det akutt mangel på kjøtt som kunne seljast, og først Danmark og seinare Sverige såg sin store sjanse til å fylla dette vakuumet med svinekjøtt. Etter kvart som forholda har normalisert seg i England, har satsinga på gris i våre to naboland ført til ein formidabel overproduksjon, og ein driv i dag til under sjølvkost både i Damark og Sverige. Naturlegvis kan dette ikkje halda fram slik, og det må vera m.a. i lys av dette den danske ministeren uttalar seg. Fleirtalet – Arbeidarpartiet og sentrumspartia – er einig med Regjeringa i at ein må prøva å få kontroll med overproduksjonen på mjølk, og at ordninga med oppkjøp av kvoter i år vert trekt inn. Dette ser ut til å vera nødvendig. Eit forhold har fått stor merksemd, nemleg at eit fleirtal grip inn i delar av ein framforhandla avtale. Det naturlege spørsmålet i så måte er om dette er ein ny strategi. Til sist. Alle parti utanom Framstegspartiet seier i ein felles merknad at det er behov for ei tilstrekkeleg inntektsutvikling i landbruket. Etter Kristeleg Folkeparti sitt syn gjev dette Regjeringa handlingsrom i arbeidet med landbruksmeldinga til hausten. Elles vil eg rå representantane frå sentrumspartia til å røysta for innstillinga, minus V om samdrift i mjølkeproduksjonen.
Landbruket har en selvfølgelig og sentral oppgave når det gjelder å produsere kollektive goder som matvaresikkerhet, kulturlandskap og i en viss grad distriktsbosetting. Virkemidlene innenfor landbrukspolitikken må etter mitt skjønn i økende grad ses i sammenheng med denne målsetting. De offentlige overføringene til landbruket må derfor rettes mot de goder samfunnet ønsker at landbruket skal produsere. For å nå målene om matvareberedskap, kulturlandskap og i noen grad bosetting, ønsker Høyre at støtten konsentreres om følgende typer virkemidler: arealstøtte, husdyrstøtte, årsverkstilskudd, distriktstilskudd og frakttilskudd. For at landbruksnæringen skal kunne oppfylle alle de krav vi setter, må de næringsdrivende gis anledning til å innrette seg etter det som tjener den enkelte i sin streben for å oppnå de til dels motsetningsfylte målsettingene, som vi politikere trekker opp. Det er derfor med bekymring jeg registrerer at de store bondeorganisasjonene faktisk er på kollisjonskurs med mange av f.eks. melkebøndene i en for dem viktig sammenheng, nemlig i spørsmålet om samdrift. At landbruksministeren har gitt etter for organisasjonenes press og gjennom avtalen også blokkert for eksempelvis samdrift i melkeproduksjonen, er for meg litt uforståelig. Dette er gjort ut fra skremsler om at det vil kunne resultere i det som kalles for et industrijordbruk. Etter mitt skjønn setter bare dette punkt isolert sett hele organisasjonenes rett til avtale i et litt tvilsomt lys. Jeg er rett og slett i tvil om den ordningen vi har etablert, er noe vi er tjent med i framtiden. Jeg tror tiden er inne til i forbindelse med landbruksmeldingen å vurdere om vi fremdeles skal ha det systemet vi har, der Regjeringen kommer med en fremforhandlet avtale til Stortinget, som vi skal føle oss forpliktet til i detalj å slutte opp om. Vi får aldri en reell diskusjon om landbrukspolitikken. Etter mitt skjønn bør vi i forbindelse med landbruksmeldingen vurdere om vi skal ta dette i forbindelse med de årlige budsjettene. I den innstillingen som vi i dag behandler, tar Høyre til orde for å underkjenne avtalen på enkelte punkt. Det som er Høyres målsetting, er at mer av de overføringene vi tross alt skal ha, skal gå til dem som har jordbruk som sitt levebrød. Jeg tror rett og slett at tiden er i ferd med å løpe fra en situasjon hvor borgerne over skatteseddelen skal belastes med utgifter for at enkelte synes at det ved siden av å ha en annen, full jobb, er hyggelig med noen dyr rundt huset. Det er ingen tvil om at ikke ubetydelige beløp av de milliardene vi overfører til landbruket, nettopp går til personer som har helt marginale inntekter fra jordbruket. En dreining i en slik retning som Høyre tar til orde for, vil kunne gjøre de bruk som har hovedinntekten fra jordbruket, mer økonomisk robuste. Jeg tror også at en slik utvikling vil kunne være med på å sikre rekrutteringen til jordbruket. En fortsatt strukturendring vil være helt nødvendig. Slik jeg leser innstillingen, gir den et perspektiv som etter mitt skjønn gir mulighet for å gå i den retning, som vil tvinge seg fram uansett. Det at regjeringspartiene ikke er villige til å innse at en ikke kan la alt være som det en gang var, er for så vidt ikke mer enn ventet. I innstillingen går Arbeiderpartiet og Høyre inn for å stoppe forslaget om å legge begrensninger i bøndenes rett til på fritt grunnlag å etablere samdrift innenfor melkeproduksjon. For meg er det totalt uforståelig at regjeringspartiene skal legge begrensninger for frie bønders rett til å gå sammen om drift for bedre å kunne utnytte sine investeringer. Det at et slikt spørsmål er tatt opp av organisasjonene i forhandlingene, er én ting, men at Regjeringen har akseptert at et meget viktig landbrukspolitisk spørsmål skal avgjøres uten forutgående behandling i Stortinget, kunne man ikke ha forventet skulle passere. Det er derfor høyst naturlig at Stortinget griper inn. Jeg ser imidlertid at det har falt enkelte meget tungt for brystet at stortingsflertallet har sett seg nødsaget til å gjøre dette. Jeg ser i Nationen av i går at komiteens leder, Morten Lund – fra Senterpartiet – karakteriserer Arbeiderpartiets og Høyres håndtering av dette spørsmålet om samdrift som «svik og illojalitet». Det som skulle være problemet for hr. Lund, er at vi setter til side deler av en fremforhandlet avtale. Det er faktisk ikke lenger siden enn den 18. juni 1997, ca. kl. 23.28, under behandling av det årets jordbruksavtale, at Senterpartiet, SV og RV gjorde felles front mot avtalen. Det går faktisk fram av voteringsutskriften av angjeldende sak at hr. Morten Lund var til stede. Flertallet i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, mener at den utviklingen vi nå er inne i hva gjelder samlede overføringer, ikke er i overensstemmelse med de retningslinjer som ble trukket opp i St.prp. nr. 8 for 1992-93, som fikk tilslutning i Stortinget. De legger til grunn i en felles merknad at man ikke kan forvente at næringsoverføringene skal øke. Det samme flertallet peker også på at norsk landbruk i lengden ikke kan basere seg på at Norge skal være det eneste land med økning av matvareprisene i et Europa preget av det motsatte. Vi går nå altså inn i en periode hvor avstanden mellom norske matvarepriser og andre europeiske lands matvarepriser vil øke. Det vil skje dersom vi ikke har en strategi for å møte EUs Agenda 2000. Det fremgår av innstillingen at flertallet ikke vil akseptere en situasjon der matvareprisene skal øke på en slik måte som de har gjort i de senere år. Dette er formuleringer som jeg tror Regjeringen gjør klokt i å lese nøye gjennom og legge til grunn for den landbruksmeldingen som er under utarbeidelse. Det vil for nesten alle parter være en fordel om den bebudede meldingen har en realistisk situasjonsbeskrivelse av de nevnte områdene. Det vil også være en stor fordel for Stortinget at en har et felles utgangspunkt når en skal diskutere hvordan en skal møte de utfordringene en står overfor, enten en velger å ville se dem, eller en velger ikke å ville se dem. Et annet punkt som er omtalt i innstillingen, er det som har med prisutjevningsordningen å gjøre. Stortinget har ved flere anledninger uttalt at vi ønsker konkurranse innenfor meierisektoren. Systemet er jo slik at markedsreguleringsoppgavene er lagt til Tine Norske Meierier, som verken skal tjene eller tape på dette. Det vi har fått innspill på, er at den avgiften som er fastsatt, er urimelig høy i forhold til det som må antas å være det reelle tall. Komiteen er enig i det som er anført i proposisjonen, at det skal settes ned en arbeidsgruppe, et partssammensatt utvalg, for å se på dette. Komiteen har gitt denne gruppen – og Regjeringen – en frist til 1. oktober. Da må en ha et tall på bordet som, i hvert fall i større grad, må kunne anses å være mer objektivt og mer omforent. Det er et punkt i proposisjonen som ikke er omtalt i innstillingen, og som gjelder representasjonen i SNDs styre – både sentralt, og for så vidt også regionalt – og spørsmålet om hvem som skal møte der. Nå er det slik at staten forhandler med Norges Bondelag og Bonde- og Småbrukarlaget i denne saken, og de har da kommet fram til at de skal dele setene i disse styrene seg imellom. Man forutsetter da at Norges Skogeierforbund, som har vært med, skal gå ut. Med tanke på balansen i det hele, og legitimiteten til det som skal foregå i SND-styrene rundt om i fylkene, tror jeg vi ville være tjent med at en foretar en fornyet vurdering av nettopp det å skulle sparke ut Norges Skogeierforbund. Jeg vil derfor henlede statsrådens oppmerksomhet på nettopp det punktet. Jeg tar for øvrig opp de forslag fra Høyre som er inntatt i innstillingen.
Ansgar Gabrielsen har tatt opp de forslag han refererte til. Den reglementsmessige tid for formiddagsmøtet er nå omme. Møtet blir nå hevet, og nytt møte settes kl. 18.