Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Pričenjam nadaljevanje 35. seje Državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Anton Anderlič, mag. Janez Drobnič do 16.00 ure, gospod Jožef Horvat do 15.00 ure, Breda Pečan in Alojz Sok. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O VARSTVU KULTURNE DEDIŠČINE, v okviru rednega postopka. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavnici Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim, gospa dr. Jelka Pirkovič, državna sekretarka z Ministrstva za kulturo.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Na vaših klopeh je že pravzaprav od julija preteklega leta Predlog zakona o varstvu kulturne dediščine, ki je do zdaj, kot veste, prešel že vse faze obravnave, od prvega branja, javne predstavitve mnenj in nazadnje obravnave na matičnem delovnem telesu, pa tudi v telesu, ki obravnava vprašanja manjšin. Tako da ne bi ponavljala osnovnih značilnosti namena predlagatelja, ciljev in rešitev tega zakona, temveč bi na kratko poudarila predvsem nekaj dejstev. Tudi s pomočjo Državnega zbora bo v kratkem, z ratifikacijo Okvirne konvencije Sveta Evrope o pomenu kulturne dediščine za družbo, Slovenija ena redkih držav, ki bodo imele ratificirane vse mednarodne pravne standarde na področju varstva kulturne dediščine. Še več, z vašo podporo, seveda, ko bo Zakon o varstvu kulturne dediščine sprejet, bomo te mednarodne standarde tudi vgradili v naš pravni red, kar je izjemno pomembno. Sam zakon, sam pravni temelj še ne pomeni, da bo kar avtomatično vse idealno rešeno na našem področju. Tukaj bo treba postoriti še marsikaj in Vlada, konkretno Ministrstvo za kulturo je pripravljeno v ta projekt izboljšav varstva kulturne dediščine vložiti še precej truda in dela. To je še toliko bolj pomembno, ker je Slovenija sedaj že krepko zajadrala v nov ciklus razvoja. Vemo, da je pred nami veliko investicij na področju javne infrastrukture, da se spreminjajo sistemi državne uprave in lokalne samouprave, in vse to pomeni, da moramo tako državno upravo, kot javno službo na tem področju opremiti s čim boljšimi orodji za uspešno delovanje. Prepričana sem, da zakon ta orodja ponuja. Hkrati bi rada opozorila tudi na to, da bomo z zakonom, če bo sprejet, končno razrešili tudi vprašanje nesistemskega financiranja kar velikega števila muzejev. Ta zadeva se vleče že od konca 80-ih let, in to na tak način, da bo država še naprej podpirala najvitalnejše dele tega sistema. In nenazadnje naj poudarim, da bomo na ta način omogočili tudi varovanje nesnovne kulturne dediščine, tistega o čemer govorimo v predlogu zakona, kot o živi dediščini, kar je za Slovenijo in našo nacionalno samozavest in zavest še toliko pomembnejše. Seveda sem pripravljena v nadaljevanju podati še druge, posamezne, dopolnilne razlage ali stališča predlagatelja. Tako da, upam, da bo naša razprava plodna. Se pa hkrati tudi zahvaljujem vsem poslankam in poslancem, ki ste v dosedanjih postopkih predlagali vrsto koristnih dopolnil in upam, da jih bomo tudi skupaj vgradili v zakon. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za kulturo, šolstvo in šport, kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku odbora mag. Grimsu za predstavitev poročila. Prosim.
Hvala za besedo. Vsem prav lep pozdrav. Odbor za kulturo, šolstvo in šport je predlog Zakona o varstvu kulturne dediščine v drugi obravnavi obravnaval na svoji seji dne 10. januarja 2008. O predlogu zakona je bila že lani, natančneje 29. oktobra, opravljena splošna razprava, v okviru katere je Državni zbor sprejel sklep, da je zakon primer za nadaljnjo obravnavo. Na zahtevo skupine poslancev pa je bila potem na Miklavža, 6. decembra, opravljena še javna predstavitev mnenj, ki je bila zelo dobro obiskana in v okviru katere so bili razgrnjeni tudi mnogi argumenti za sprejem novega zakona, podane pa tudi številne pripombe za izboljšanje njegovega besedila. Na osnovi teh pripomb in pa na osnovi mnenja Zakonodajno-pravne službe so bili vloženi amandmaji. Odbor je vse amandmaje preučil in o njih odločil in je besedilo zakona dopolnil s približno 50-mi amandmaji, 18, pa jih je zavrnil. V okviru razprave je bilo dano tudi opozorilo Komisije Državnega zbora za narodne skupnosti, ki je posebej poudarilo pomen manjšinske kulturne dediščine, ki mora imeti poseben status. Nakloniti ji je potrebno posebno pozornost, zato, da se ohrani. Prav tako so bili posebej poudarjeni pomen financiranja raziskav, postopkov podelitve pooblastil, vprašanj povezanih z razglasitvijo in eventualno ukinitvijo oziroma odstranitvijo posameznega spomenika. Na koncu je odbor tako dopolnjeno besedilo, se pravi, s sprejetimi amandmaji tudi potrdil in predlagamo Državnemu zboru, da ga sprejme.
Hvala lepa. Ker je zbor na 32. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jih bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 29.1.2008. V razpravo dajem 1. člen ter amandma Poslanske skupine SD. Prosim za prijavo. Gospod Samo Bevk, prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Ko smo bili še v obdobju partnerstva za razvoj smo predlagali usklajevanje tega zakona. Žal večina teh predlogov takrat ni bila sprejeta, kajti po tem dogovoru v okviru partnerstva se je zavrtel še en krog na Vladi in v okviru različnih resorjev in na koncu je prišel ven neki drugi spremenjeni predlog brez upoštevanja večine naših predlogov. No, zato smo predlagali splošno obravnavo, predlagali smo tudi javno predstavitev mnenj v zvezi s tem zakonom in res je bilo potem na ta osnutek predlaganih skoraj 70 amandmajev, se pravi na nekaj manj kot polovico členov so bili predlagani amandmaji oziroma dopolnitve členov. Že v začetku je državna sekretarka dr. Pirkovičeva rekla, da bomo s tem, ko bomo v januarju v Državnem zboru na tej seji sprejeli Okvirno konvencijo Sveta Evrope o vrednosti kulturne dediščine za družbo, da bomo praktično imeli pod streho vse konvencije, ki obravnavajo kulturno dediščino. Eno takšno smo sprejeli tudi decembra, in sicer sprejeli smo Zakon o ratifikaciji Konvencije o varovanju nesnovne kulturne dediščine. In prav v zvezi s to konvencijo se povezuje tudi naš amandma k 1. členu tega zakona, ki govori o namenu tega zakona in v tretjem odstavku dediščino deli na materialno in živo dediščino, materialno pa še naprej v premično in nepremično dediščino. Amandma Socialnih demokratov gre v tej smeri, da bi se dediščina delila na materialno in namesto živo dediščino mi predlagamo, da bi bil ustreznejši izraz nematerialna dediščina. Namreč, ta izraz živa dediščina ali pa recimo živa kultura me spominja na neko obdobje pri nas, ko smo govorili o živi in neživi oziroma da rečem, v narekovajih, mrtvi kulturi. Živa kultura naj bi bila tista, ki je ustvarjalna, v gledališču, v operi, pisatelji in tako dalje, ki ustvarjajo nova leposlovna dela. Med tem ko naj bi bila neživa ali pa mrtva dediščina tista, ki se hrani v muzejih, se pravi predmeti, potem pa nepremična dediščina kot so na primer različni kulturno zgodovinski spomeniki, od gradov do sakralne dediščine in tako dalje. Ta izraz živa dediščina se nam ne zdi primeren in predlagamo, da naj bi to bila nematerialna dediščina. Tudi v angleškem jeziku, v katerem so zapisani Icomovi dokumenti, govorimo o neotipljivi ali nematerialni dediščini. Nikjer pa se ne uporablja izraz živa dediščina in to naj bi bil nek slovenski unicum oziroma izraz, ki bi se uporabljal samo pri nas. Konec koncev tudi predlog oziroma Zakon o ratifikaciji Konvencije o varovanju nesnovne dediščine govori o nesnovni kulturni dediščini ali nematerialni kulturni dediščini. Tudi v obrazložitvi samega zakona predlagatelj, se pravi Ministrstvo za kulturo, večkrat uporablja v obrazložitvi izraz nematerialna dediščina, da tako še posebej poudari, kaj si predstavlja pod živo dediščino. Sicer pa je definicija nematerialne dediščine ta konvencija jo opredeljuje kot prakse, predstavitve, izraze, znanja, veščine ter z njimi povezana orodja, predmete, izdelke in kulturne prostore, ki jih skupnosti, skupine in tudi posamezniki prepoznavajo kot del svoje kulturne dediščine. Gre za ustna izročila in izraze vključno z jezikom kot nosilcem nesnovne kulturne dediščine, za uprizoritvene umetnosti, družbene prakse, rituale in praznovanja, znanja in prakse, ki zadevajo naravo in vesolje ter tradicionalno obrt. Torej, opredelitev nesnovne oziroma nematerialne dediščine je po konvenciji zelo široka, tako da lahko med nesnovno oziroma nematerialno kulturno dediščino uvrstimo tudi, recimo, gastronomijo posamezne dežele, razna znanja o zdravljenju in podobno. Predlagam, če bo ta amandma sprejet, da se potem tudi v vseh naslednjih členih ustrezno spremeni živa dediščina v nematerialno dediščino. Konec koncev je bil tudi na matičnem odboru sprejet amandma koalicije, ki izrecno govori o definiciji nesnovne oziroma nematerialne kulturne dediščine tako, kot je to zapisano v tej konvenciji, ki sem jo prej citiral. Predlagam, spoštovane kolegice in kolegi, da podprete amandma Socialnih demokratov k 1. členu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa državna sekretarka. Prosim.
Spoštovani gospod poslanec, že na odboru smo kar dolgo razpravljali o tem poimenovanju. Naknadno smo opravili še poizvedovanja, kako zadevo imenujejo v drugih državah. Moram reči, da tu ni nobene ustaljene prakse oziroma da vsaj evropske države še nimajo pravne podlage za imenovanje tovrstne dediščine, tako da v praksi dejansko imenovanje zelo varira. Je pa zanimivo, da so kolegi iz Bolgarije odgovorili, da oni uporabljajo termin živa dediščina. Dejansko so se naslonili, tako kot mi, na naslov programa za podporo tovrstni dediščini, ki ga uporablja Unesco in ki se v angleščini imenuje - se opravičujem, da uporabljam angleški izraz - living human treasures. Iz tega poimenovanja tudi mi nekako za tisti del dediščine, ki bo deležen zavarovanja, predlagamo poimenovanje živa mojstrovina. Tako da je dejansko zadeva na nas, kako se opredelimo. Res je, da sam prevod konvencije Unesca govori o nesnovni dediščini. Se pravi, če bi se odločili za nematerialno, bi tu nek tretji termin uporabljali. Mislim, da je ključno ne poimenovanje dediščine, ampak definicija. In to definicijo, kot ste tudi sami ugotovili, v 3. členu dobesedno povzemamo po ratificirani Unescovi konvenciji. Moram reči, da je Unescova konvencija ena od uspešnejših mednarodnih pogodb na tem področju, da je že dosegla, v razmeroma kratkem času, ustrezno število ratifikacij in se že izvaja. Ko bo ta konvencija vstopila v veljavo tudi za nas, po tistem roku, ki jo konvencija predlaga oziroma določa, se bo lahko Slovenija tvorno vključila v to delovanje na področju Unesca. Zato se mi zdi, da je ključnega pomena, da zakon sprejmemo, kako pa poimenujemo, je pa stvar dogovora.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Školč.
Hvala lepa. Jaz bom krajši kot smo bili na odboru in moram reči, da ima prav tako državna sekretarka kot tudi kolega Bevk. V tem trenutku je predvsem pomembno, da če že ni sporna definicija, da se dogovorimo okrog terminologije. Tukaj pa se mi zdi na mestu, da razpravljamo, kateri termin je mogoče bolj uveljavljen in bolj sprejemljiv. Seveda je, tukaj zahajamo že na rob tega, kar je stvar jezikovnega, recimo, da poenostavim, okusa. Z mojega vidika in z vidika te primerljivosti terminologije, bi se mi zdelo vseeno bolj primerno, da namesto tega predlaganega termina živa, poiščemo nekega drugega. Žal se mi zdi tudi nematerialen, bom rekel manj primeren od teh, s katerim sicer bolj operiramo. Se pravi, lahko bi operirali z nesnovno dediščino ali lahko bi celo operirali s tem, kar v pogovorni rabi šteje kot duhovna dediščina. Imamo materialno in duhovno dediščino oziroma materialno in nesnovno dediščino in jaz bi zagovarjal te vrste dihotomijo, pot do morebitnega spremenjenega termina, nisem pa prepričan, če ni ranljivo tudi to kar sam govorim, da ne bo kakšnih nesporazumov. Apel je zagotovo samo preko sprejetja tega amandmaja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jelinčič Plemeniti.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. No, ta razprava kaže, da v bistvu zakon ni dodelan tako kot bi moral biti, kajti že pri definicijah smo se nekako zataknili. Pravzaprav sta obe varianti sprejemljivi, tako živa dediščina kot nematerialna dediščina, pa vendar ostaja zopet ena praznina, kot je povedal kolega pred menoj, za duhovno dediščino pa še za kaj drugega. Konec koncev, če primerjamo kako to Japonci deklarirajo, imamo dejansko tudi živo dediščino, ko nekatere izdelovalce določenih, kaj jaz vsem, sabelj vrste katana ali pa nožev tanto, deklarirajo kot živo dediščino, kar je zopet ena drugačna zadeva. Imamo pa tukajle tudi, v 3. členu, pri definicijah v 47. in v 48. členu imamo živo dediščino in živo mojstrovino. Zanimivo je to, da Pravilnik o določitvi zvrsti predmetov kulturne dediščine iz leta 2000 pravzaprav pravi, da je vse, kar je starejše od 50 let, kulturna dediščina. To se pravi, da tudi jaz sebe lahko štejem za živo dediščino oziroma za živo umetnino. Artefact ja. Tako da, morda bi bilo smiselno tukaj razmisliti, pa sčasoma dodati še malo bolj podrobno definicijo kaj je, pa se mogoče malo bolj potruditi. Drugače pa se strinjam, da bi bilo morda bolje sprejeti ta amandma in potem v enem podzakonskem aktu v novi sestavi nove vlade to zadevo spremeniti. Hvala.
Hvala lepa. Bom vključil prijavo. Besedo ima gospod Martin Mikolič. Prosim.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni. Jaz se strinjam s tem, kar je zapisano v zakonu, in sicer živa dediščina. Če že hočemo kaj spreminjati tu oziroma to, kar predlagatelj amandmaja predlaga, potem prav gotovo uvajamo neko tretjo definicijo. Ker sem tudi sam mnenja, da je to, kar je v zakonu zapisano tisto, kar opredeljuje konvencija Unesca, se pravi nesnovna dediščina. Dr. Janez Bogataj navaja kaj je nesnovna dediščina: šege in navade, verovanja, bajeslovje, kratke prozne oblike, branje, likovna, glasbena, gledališka in ostala dejavnost, dediščina prostega časa, viri znanja, znanje o živalskem, rastlinskem svetu in znanja o vremenu, zdravstvu, tehnično znanje, znanje in vedenje o prostoru, zgodovinska zavest in geografsko obzorje. 13 področij, in zame je to živa dediščina. Jaz tega amandmaja ne bom podprl, ker sem mnenja, da je ta definicija dobra in naj bi takšna v zakonu tudi ostala. Hvala.
Gospa mag. Potrata, prosim.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka in drugi. Jaz upoštevam vsa stališča, ki bi pripomogla k ustreznemu terminu. Žal pa ne morem soglašati, da je termin, ki je ponujen v predlogu zakona ustrezen. Pa bom skušala razložiti zakaj mislim, da ni ustrezen. Besedna zveza živa dediščina je po svoji strukturi oksimoron. Dediščina kaže vendarle na nekaj, kar je iz preteklosti in seva v sedanjost. In jaz lahko v sedanjem trenutku živo dediščino razumem samo kot tisto, kar poznam, kar je ohranjeno, kar mi je znano ta hip. To je živa dediščina. Tista, ki jo prenašam preko ustnega izročila. Ampak dejstvo je, da se je marsikaj tega, kar je ustna dediščina in kar oblikuje našo duhovno podstat, izgubilo, pa se bo morebiti po nekih raziskovalnih poteh znova prikradlo v našo zavest. Zame je beseda živa dediščina povezljiva z nekim terminom, ki ga poznamo v literarni teoriji, kjer je živa metafora tista metafora, ki je preživela, ki se je ne vem kolikokrat sicer uporabljala, ampak je preživela in je še danes tista, ki je. To pa ne pomeni, da je to ves svet metaforike, ki je v slovenski literaturi zajet. Če gledam angleško različico iz katere ste prevzeli slovensko poimenovanje je tam jedrna beseda zaklad - treasure, in ta nima časovne dimenzije, ker je zaklad lahko tudi zaklad sedanjega časa. Slovenska beseda dediščina je pa vendarle zvezana s tistim, kar se je oblikovalo v preteklosti. In ker je meni iz jezika znano tudi, da je mogoče trdilno obliko materialno, in sami ste zapisali materialno, ločevati od materialnega vse tisto, kar materialno ni, je mogoče z dodatkom nikalnice dobiti termin, ki bi vse to zajemal. Zdaj, ali je to nesnovna dediščina. Nesnovne tu nismo mogli vpeljati in predlagati zaradi tega, ker je ponujena kot izhodišče materialna dediščina, ni ponujena snovna. To bi potem bili snovna in nesnovna. Zdaj pa sta materialna in nematerialna. Jaz hočem vendarle povabiti k razmisleku, torej k sprejetju tega amandmaja in k razmisleku, ker zdaj imamo priložnost povedati, kako želimo to, kar je predmet zakona in predmet definicije poimenovati. Da je zadrega v stroki, da so postopki poimenovanja zelo različni, nam daje pravzaprav dovolj možnosti izbrati svojo različico. Jaz sem skušala še po drugih umetnostnih področjih pogledati. Kaj to pomeni živa glasba? Kje so ti termini že zasedeni? Živa glasba, živo petje je samo tisto, ki je ta trenutek izvajano, za razliko od reproduciranega na kakšnem drugem nosilcu zvoka. Jaz ne vem, če ste hoteli to povedati, kaj je predmet tega. Jaz vsekakor priporočam, da bi amandma v taki obliki zdaj sprejeli. Je pa še vedno možnost potem tudi poiskati kakšno drugačno poimenovanje, tudi duhovna, zakaj ne. Mislim pa, da je živa najmanj posrečena od teh različic o katerih smo govorili. Hvala.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka.
Poglejte, Ministrstvo za kulturo se zaveda vseh teh zadreg pri poimenovanju, ampak ne glede na to, še enkrat poudarjam, bistveno je kaj bomo s tovrstno dediščino v bodoče storili. Zato smo že lani naročili skupaj z Agencijo za raziskovalno dejavnost izdelavo raziskave, ki jo vodi Znanstvenoraziskovalni center Slovenske akademije znanosti in umetnosti, ki naj predvsem pokaže kakšno tovrstno dediščino imamo in kako jo predvsem popisati. Moram reči, da so prišli, nekako na hitro, če poudarim kar je za našo razpravo tukaj pomembno, do te razdelitve. Eno je seveda evidentiranje te dediščine, kar pomeni, da lahko popišejo tudi tisto, ki ni več prisotna med nami. Toda ključen poudarek seveda moramo dati tisti, ki je še živa ali ki je še živa v naši zavesti. Tako da predlagamo nekako tri kategorije tovrstne dediščine: živa, revitalizirana, se pravi, tista, ki je še v naši zavesti in ki jo lahko z določenimi ukrepi še podpremo in jo ponovno spravimo med nas, tretja je potem samo tista, ki je evidentirana kot neka pretekla oblika, ki pa je samo raziskana. Tako da je tudi s tega stališča ta termin živa dodatno utemeljen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Aleš Gulič. Prosim.
Spoštovani predsedujoči, cenjene kolegice in kolegi! O tem, ali je termin takšen ali drugačen, lahko odpremo razpravo za nadaljnjih 50 ur, pa bomo še vedno tam, kjer smo bili. Pri znanstvenih zadevah je zelo jasno, da mora termin imeti za sabo definicijo, in takšne zadeve, ki jih razišče znanost ali kakšna veda in jih potrjuje potem stroka, je najbrž najbolj pametno vgraditi v zakon. V slovenski zakonodaji očitno imamo problem, da se zelo radi oziramo po tistem, kar je nastalo v dokumentih izven Slovenije, najsi gre za dokumente Združenih narodov, ki so praviloma v angleščini, ali pa kje drugje, kjer so pač zadevo že obdelali. In ker prevajalci ponavadi niso iz stroke, ki jo obdelujejo, ampak so na nek način priučeni ali pač poznajo samo splošni sporazumevalni jezik, tako slovenskega kot tistega, iz katerega prevajajo, pridemo do tega, da namesto že uveljavljenega, kar je v slovenščini sprejeto, kar je jasno, kar je splošno uporabno, dobimo nek nov kalk ali pa kakšen internacionalizem. Se pravi, dobimo materialno iz internacionalnega besedišča in pa živo iz kalka, ki je tam pač nekje. V resnici pa oboje že obstaja v slovenščini kot duhovno in snovno. In ne vidim razloga, da bi s pripono "ne" kaj spreminjali. Mislim, da bi snovno in duhovno zajelo vse tisto, kar obstaja kot dediščina. Dediščina seveda ni mrtva, ker če bi bila mrtva, niti ne bi vedeli zanjo, ampak še vedno živi. Govorimo bolj kot ne o izvoru, in mislim, da je to treba dobro premisliti. V slovenščini dvoje že imamo - imamo duhovno, imamo snovno, in ne vidim nobenega razloga, da bi na novo izumljali termine. To je znak primitivnih jezikov, če bo koga to kaj ustrašilo, da imajo za vsako stvar svoje ime, da ne zmorejo abstrakta. In tako je treba te zadeve tudi razumeti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Samo Bevk, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Ob tem, ko razpravljamo o tem zakonu, bi lahko odprli še eno vprašanje, zakaj ni v okviru tega zakona tudi naravne dediščine. Konec koncev je generalna konferenca Unesca že leta 1927 sprejela Konvencijo o varstvu svetovne kulturne in naravne dediščine. In pri Unescu imamo listo svetovne naravne in kulturne dediščine. Tako da, to je še ena dodatna dilema in mislim, da ta stvar, ko se je pred leti delila ni bila dobro narejena. Imeli smo nekoč zavode za varstvo naravne in kulturne dediščine, kajti ta stvar se prepleta, tudi v sami Konvenciji varovanju nesnovne kulturne dediščine, se govori, da je snovna in nesnovna kulturna dediščina in naravna dediščina, da so med seboj soodvisne, tako da terminološko bi lahko rekli oziroma tudi vsebinsko, da ta zakon nekako ni povsem v skladu s temi konvencijami, ki jih je sprejela Generalna konferenca Unesca. Glede nematerialne dediščine pa bi rad povedal, da je predlagatelj, da je sploh lahko razložil kaj to živa dediščina je, na 8., 9. in 10. strani obrazložitve zakona izrecno uporablja nematerialna dediščina, govori o, citiram, "o ohranjanju nematerialne" in nadaljuje "tako imenovane žive dediščine" in potem naprej govori o materialni in potem nematerialni dediščini, reče, to je živa dediščina in potem še tretjič na 10. strani. Se pravi, da so uporabljali predvsem izraz nematerialna dediščina, da so sploh lahko razložili kaj si predstavljajo kot živo dediščino. Tako da, jaz predlagam, da bi vseeno ta amandma sprejeli in morda v tretji obravnavi potem ta problem tudi dokončno rešili. Hvala.
Hvala lepa. Vidim, da drugih razpravljavcev ni, zato zaključujem razpravo k 1. členu in amandmaju Poslanske skupine SD. V razpravo dajem 3. člen ter amandma Poslanske skupine Zares. Želi kdo razpravljati? Gospa Širca, izvolite.
Na kratko bom poskušala pojasniti, zakaj je potrebno podpreti amandma k 3. členu. To je člen, ki govori o definicijah kulturne dediščine, materialne in nematerialne, kakor hočete, in med drugim tudi to kaj je arheologija. Kaj so arheološke ostaline govori 3. točka 3. člena in bistveno spreminja dosedanjo dikcijo ZVKD-ja, skratka zakona, ki ga imamo sedaj v veljavi. Pri definiciji arheologije oziroma arheoloških ostalin je prišlo do neke geneze. Namreč v samem osnutku zakona je bila arheološka ostalina definirana tako kot jo razumemo, da je, kaj je arheologija, in jo zasledite tudi sedaj v prvem delu 3. točke. Drugi del pa je govoril o tem, da so arheološke ostaline tudi stvari, ki so povezano z vojno in poboji. Po javni razpravi, ki se je zgodila tukaj ali mogoče že prej, ne vem, je ta zadrega, kjer je direktno bilo povedano, da arheologija, da so tudi izkopanine iz grobišč, povojnih, se je dikcija spremenila in bolj umirila ali bolj nevtralizirala in sedaj imate to, kar imamo in sicer to, da arheološke ostaline so tudi stvari povezane z grobišči, določenimi na podlagi predpisov o vojnih grobiščih in z vojno, skupaj z arheološkim in naravnim kontekstom, ki so pod zemljo ali pod vodo vsaj 50 let. Kaj se je zgodilo s to preveliko vnemo, da bi povojna grobišča stlačili v arheološko dediščino? Zgodila se je ena huda anomalija o kateri sicer zadnjič nismo toliko razpravljali na odboru, konec koncev tukaj ni bilo kaj več interesa tudi za popravljanje anomalij tega zakona. Zgodilo se je nekaj; gospa državna sekretarka, sklicevanje na konvencije je tukaj nepotrebno, ker si lahko sama, lastna država določi kakšna je tista meja, ko je arheologija, arheološka ostalina predmet arheologije - ali 50 ali 100 let. Že sedaj ima zakon možnost, da je 50 let tudi spodnja meja. Hkrati ste dejali, da je to treba dati notri zaradi tega, ker za arheologijo iz prve svetovne vojne nihče ne skrbi. To ni res, sicer ne bi imeli tega kar imamo v Kobaridu, muzeja, za katerega se mogoče ne skrbi dosledno, saj Sabotinska dediščina ni rešena tako, kakor bi bilo dobro, da bi bila. Ampak ZVKD v 2. členu jasno opredeljuje, da prva svetovna vojna in morebiti tudi še druga vojna, ostaline iz vojne, spadajo pod arheologijo. Pravilnik o določitvi zvrsti predmetov kulturne dediščine, ki velja sedaj, tudi to opredeljuje. Pa ker imam tako malo časa, vam tega ne bi citirala. Dovolj je, če pogledate v 2. člen. Ampak sedaj se je zgodilo to, v tej vnemi, da bi arheologi pridobili nadzor nad izkopavanjem arheoloških ostalin iz 2. svetovne vojne in povojnih pobojev, mimogrede, temu ne oporekam. Prav je, da so arheologi zraven. Vem, da imajo tudi arheologi interes, da so zraven. Konec koncev ta fundus, ki so ga, s katerim so imeli opraviti pri cestah in drugje, se nekje izteka in prav je, da so zraven. Ampak v celoti prepuščati arheološke ostaline arheologom, iz povojnih pobojev, se lahko zgodi ena velika težava, ki jo bom poskušala na kratko opredeliti v dveh primerih. In sicer, prav je, kot pravim, da so zraven, ne pa, da v celoti prevzamejo to dediščino, ki konec koncev lahko zapade pod tisto pravilo arheološke etike, da se ohranjajo stvari in situ, na mestu, ne pa prenašajo tja, recimo, v tem primeru, v kostnice ali kamorkoli drugam. Tu pa mislim, da že iz pietete ne gre, da bi to uvrščali med arheološko dediščino, ker potem po pravilih stroke sledi tudi strokovna obdelava, ki se predaja muzejem. Ampak tukaj so na delu predvsem forenziki, predvsem kriminalisti in najbrž še kdo drug, ki bi moral opredeljevati te predmete arheološke ostaline, forenziki in tako naprej. Da preidem k tistemu, kar ste s to, kot pravimo, vnemo, da bi arheologija pridobila celoten, ne pa samo dodaten nadzor nad temi predmeti naredili. Zgodilo se je to, da ste naredili eno veliko krivico, kajti ločili ste arheologijo na tisto, ki je vojnega in civilnega izvora. In s tem tudi vojni izvor opredelili kot tistega, ki je pod vodo ali pod zemljo vsaj 50 let. Če je nekaj, recimo, nevojaško letalo skopano na Barju, recimo, tam toliko let, potem nima več statusa arheološke ostaline. In tukaj je diskriminacija med sedanjim zakonom, ki to omogoča in med tem, ki ga sedaj posredujete v sprejem. In jaz upam, da to ni v korist, kot pravim, da ne bo kdo napačno razumel, ne nasprotujem, da so arheologi s svojim vedenjem in znanjem zraven pri odkrivanju grobišč ali saniranju ali raziskovanju, so potrebni, ni pa prav, da se sedaj arheološke ostaline loči na civilne in necivilne in da tiste, ki niso vojne in ki imajo pod 100 let sploh ne pridejo sploh v obravnavo. In kaj se zgodi? Zgodi se to, da ne bodo zaščitene, da se bo lahko z njimi "švercalo" in da se bo z njimi lahko tudi manipuliralo. Pravim, da vas je vnema, da bi arheološke ostaline prišle v domet, da bi grobovi povojnih pobojev in drugi, povezani z II. svetovno vojno in s I., prišli v domet arheologije, pripeljali ste do tega, da naredili krivico. Kolikor sem lahko na hitro povedala, skratka, civilno letalo, ki je staro 60,70 ali pa 40 let ne bo predmet arheologije, pa lahko ima to naravo, medtem pa vse ostalo, kar se najde, recimo, v grobu takega, bo. In prosim, če popravite vsaj, če mi črtamo to, kar sami predlagamo v Zares morebiti še ne bo do konca sanirano vprašanje, ampak če tega ne naredite, potem bo diskriminacija, ki jo bo treba enkrat pač popraviti in prosim, da ste pozorni na to. Hvala.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka, izvolite.
Poglejte, spoštovana gospa poslanka. To, kar vi predlagate, bi pomenilo dejansko, da tovrstna dediščina ni deležna tega osnovnega varstva, ker je pač ne priznavamo kot arheološko ostalino. To se pravi, da v primeru nedovoljenih posegov ali pa posegov s strani investitorjev dejansko ta območja ne zapadejo pod obveznosti, ki jih predvideva zakon. Svarim pred tem, da bi na ta način zadevo spreminjali. To, kar pa vi pravite, da je bila tukaj zadaj intenca arheologov, jaz mislim, da to ne ustreza dejanskemu stanju. Arheologi že sodelujejo s forenziki in drugimi pri teh delih. To sodelovanje je dobro in ustaljeno. Na ta način mu damo samo boljši okvir. Hkrati pa ta vaš predlog, da bi ali potem, če sem prav razumela to, kar ni zapisano v vašem amandmaju, da bi razširili definicijo arheoloških ostalin, tisto, kar je do 50 let na vse kar se najde v zemlji, pod vodo ali na površju zemlje. To pa mislim, da bi bila preširoka definicija. Ker dejansko, po eni strani je med 100-imi in 50-imi leti takšno obdobje, da praktično vse, kar je ta hip nekako pozabljeno ali izgubljeno, zapade pod to, in za večino teh zadev je mogoče, ali skozi lastništvo zemljišča, ali kako drugače tudi ugotoviti lastnika. Tako, da bi tak poseg v zasebno sfero bil prehud in mislim, da nima smisla. Tudi če gre za kakšno letalo, ki je slučajno padlo v obdobju med 100 in 50-imi leti ali v vodo ali kam drugam, s tem ne bo storjena takšna škoda, kot bi bila storjena, če bi arheologi dejansko imeli ingerenco nad vsem kar je v vodi, na površju zemlje in v zemlji. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jelinčič Plemeniti.
Hvala lepa. Jaz sodim, da ima ta amandma smiselno obrazložitev, kajti zavedati se je treba, da tudi po svetu določena območja enostavno zaščitijo na ta način, da jih, recimo, Američani proglasijo za kakšno "national heritage" območje, to se pravi nacionalne dediščine. To so recimo območja njihovih bitk iz časa njihove državljanske vojne. Potem imajo Američani tukaj noter vsa vojaška pokopališča pod tem statusom. Tako, da bi morda bilo smiselno upoštevati ta amandma, zaradi tega, ker je potem tako imenovano arheološko raziskovanje na teh področjih zelo, zelo omejeno. Jaz se bojim, da se tukaj lahko zgodi to, da bi prišli kakšni gospodje in si na teh območjih fino delali "kšefte", po domače rečeno, kar se na slovenskem pravzaprav že dogaja. Območje soške fronte z veseljem in z velikim uspehom plenijo v glavnem Italijani in Čehi. Zbirajo vse te artefakte in jih potem preprodajajo na evropskem trgu zbiralcev. Območje soške fronte je pravzaprav v veliki meri že izropano. In tukaj se jaz sprašujem, kaj dela naš inšpektorat za kulturo. Gospod Matič je vedno tako zelo glasen, kadar je treba pa kaj narediti, ga pa ni nikjer; in še posebej ga ni tam, kjer bi moral biti. Predsedujoči pozna te zadeve še malo bolje od mene, ker je iz tistih krajev in je napisal kar nekaj knjig o tej tematiki, zato vem, kakšna je bolečina tistih koncev, ki se ropajo, kjer so se pravzaprav pobrali vsi primerki velikokalibrskih izstrelkov, ki jih imamo v Italiji v vseh muzejih, v Sloveniji pa sem ter tja zgolj kakšnega. Mislim, da je tu neka - ne vem, saj niti ne vem, kako bi se to rešilo, ampak zagotovo ta rešitev, ki je napisana v zakonu, ni najboljša. In tudi ta amandma vsega skupaj ne ureja najbolje. Skratka, to je tisto, zakon po mojem mnenju ni dober. Ampak, dobro, takšnega imamo, treba ga bo popravljati in treba bo urediti tudi te zadeve. Mislim, da bi bilo smiselno, da bi se ministrstvo malo pozabavalo s temi zadevami, kajti če imamo dobre definicije, potem je vse ostalo dosti bolj logično in jasno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Širca, prosim.
Gospa Pirkovič, nedvomno, naj arheologi sodelujejo, naj pa to ne bo zgolj njihova prioriteta, ker bodo potem morali grobovi zapasti tisti muzejski obravnavi, ki pritiče vsej ostali arheološki dediščini. Ampak to, kar se je zdaj zgodilo v primerjavi s prejšnjim zakonom, mislim ta zakon, ki še velja trenutno, govori, da arheološki predmeti, ki so starejši od 50 let in izhajajo iz izkopavanja najdišč in tako naprej, bodisi na kopnem bodisi pod vodo, imajo status arheologije. In naštevate, naštevate vse tisto, kar je starejše od 50 let, se pravi, bodisi dokumentarno gradivo, knjige, numizmatične zbirke, arhitekturne in tako naprej; vse, kar ima 51 let, je predmet arheološke ostaline in se lahko kot tako dojema. Sedaj pa z novo definicijo v tem členu govorite, da je vse tisto, kar je pod vodo ali pa nad zemljo vsaj 100 let, razen grobišč, kjer je 50 let. In tu bo nastala luknja med določenimi predmeti, za katere pravite, da so še preveč sveži, da bi imeli arheologijo, vendar ne vem, če se to lahko tako presoja, sicer ne bi imeli sedanjega zakona, ki govori povsem drugače. In hkrati vas opozarjam, da če hočemo vojna grobišča iz prve in druge svetovne vojne tretirati kot arheološke ostaline in jih podvreči tudi taki obravnavi, muzejski in tako naprej, potem ni treba tega posebej postaviti v definicijo, ker je več kot 50 let. Ampak, mimogrede - hočem opozoriti na nekonsistentnost -, ni nujno, da črtanje tega stavka prinese rešitev, saj imate še možnost, da mogoče v prvem odstavku potem tistih 100 let spremenite. Opozarjam, da bo težava, o kateri bodo govorili najbrž še drugi, ko se bodo v praksi srečali z njo. Ne govorim o ideološki podmeni tega stavka, sploh ne. Kot pravim, naj bodo zraven, tudi sedaj so, imajo svoje veščine in znanja, ne morejo pa prevzeti tega, ker je tukaj treba delovati tudi z drugimi strokami. Hvala.
Hvala lepa. Vidim, da ni nobenega več za razpravo k temu členu oziroma k amandmaju. Zato zaključujem razpravo. V razpravo dajem 6. člen ter amandma Poslanske skupine Socialnih demokratov. Želi kdo razpravljati? [[Ne.]] Potem zaključujem razpravo. V razpravo dajem 31. člen ter amandma Poslanske skupine Zares. Gospa Širca, izvolite.
Hvala lepa. 31. člen govori o kulturnovarstvenem soglasju za raziskavo in odstranitev dediščine. O tem našem amandmaju je bilo nekaj malega govora že v odboru, ampak poglobljeno, kot pravim, niti ne, ker je to bolj ali manj zdrsnilo mimo, tudi zaradi tega, ker ni bilo večje poglobitve v ta zakon. Je pa predmet, ki je bil obravnavan tukaj na javni razpravi. Še danes smo dobili nekateri, upam, da vsi, pripombe na to, kaj se bo zgodilo v primeru, če se bo odstranil določen spomenik, kulturnovarstveno soglasje pa bo dal minister. In mi želimo, da pri takem početju, pri izdajanju kulturnovarstvenega soglasja za raziskavo in odstranitev, ne pride do diskrecijske pravice ministra, ampak da se doda, da to lahko naredi šele po predhodnem mnenju Zavoda za varstvo kulturne dediščine. Državna sekretarka je dejala, da to ni problematično, ker je že zaščiteno v drugih postopkih in Zavod za kulturno dediščino tako in tako sodeluje. Ni res. Pregledali smo zakone, tudi Zakon o graditvi objektov in če ne bomo dodali naše želje oziroma našega predloga, da minister lahko da tovrstno naročilo, da se določen objekt ruši ali odstrani ali kakorkoli pač z njim ravna, brez mnenja Zavoda za varstvo kulturne dediščine, bo morebiti njegova samovolja in odgovornost toliko večja in ni prav, da jo tukaj ima, če nima za seboj stroke.
Hvala lepa. Gospod Školč, prosim.
Hvala lepa. Z vidika pristojnosti ministrstva in služb, ki varujejo dediščine je to pravzaprav od amandmajev, ki jih imamo vložene, ključno dopolnilo. Sam razmišljam celo tako daleč, če te vrste dopolnilo ne bi bilo sprejeto, da zakona, ki ima sicer veliko stvari boljše urejenih od dosedanjih predpisov, ne bi podprl. Zakaj to govorim? Ker v bistvu, če radikaliziram stališče, stvari zagotovo niso bile tako mišljene. V tej točki predlagatelj zakona pravzaprav dopušča možnost, da minister z eno potezo odpravi praktično vsake vrste zaščito, ki se gradi sicer preko različnih postopkov, preko različnih strokovnih mnenj, soglasij lastnikov, lokalnih in širših skupnosti. Tu pa gre bolj kot za vprašanje soglasja za raziskavo za vprašanje soglasja za odstranitev spomenika. Če bom bolj plastičen, ne bom vam govoril o primeru pritiska investitorjev na kulturno dediščino v Ljubljani. Vi poznate različne pritiske, da se takšen ali drugačen spomenik podre, ker itak ni nič vreden, ker je hiša v slabem stanju in tako naprej in se na njegovem mestu zgradi nekaj pompoznega, kar bo Slovenijo pripeljalo na zemljevid sodobne arhitekture. To je običajno pesem, ki jo poslušamo kadar je kakšnemu od smelih investitorjev v napoto kakšna od starejših in ruiniranih zgradb. Minister bo imel tu možnost, da po svoji presoji to zaščito odpravi in omogoči rušitev in druge načrte. Nočem govoriti o tem, da se za take vrste diskrecijo skriva tudi možnost velikih manipulacij. Nikoli se ne bomo vsi strinjali okoli tega ali je cukrarna res velik spomenik, če bomo vodili diskusijo, ali je Kolizej nekaj takšnega, kar velja ščititi ali porušiti. In isto bi veljalo za vsako drugo zgradbo. Vsakič boste dobili nekoga, ki bo namesto še tako imenitne zgradbe prepričan, da lahko zgradi kaj boljšega. Da se vrnem k neki situaciji, ki jo vsi poznate, to je situacija tega javnega zavoda Lipica. V situaciji javnega zavoda Lipica, če bi imel minister Simoniti, in zdaj hočem biti do konca plastičen, to možnost, ki mu jo daje ta zakon, bi v bistvu tam že razril tisto, kar so njegovi strankarski kolegi nameravali razriti, naredil tisto veliko golf igrišče, če bi mu kakšno drevo bilo v napoto, zagotovo danes od njega ne bi bilo niti oglje in dim. In ne nazadnje, če bi mu bila tista arhitektura v napoto, bi jo lahko v skladu z ambicioznimi načrti novih upravljavcev Lipice lahko odpravil. To se skriva kot potencialna možnost v tem tretjem odstavku in zaradi tega je potrebno biti absolutno restriktiven. Varovanje dediščine je že itak po svoji naravi poseg v pravice, ki jih ima nekdo nad neko lastnino v tem smislu, da se čuva določene elemente in določene vrednote za prihodnost. S tega vidika je potrebno že, ko se stvari razglaša za dediščino, vedeti, da bo to imelo velikanske posledice, ne samo za tistega, ki upravlja s to dediščino in jo uživa, ampak tudi za tistega, ki jo razglaša. Treba se bo zavedati, da če država nekaj razglasi za dediščino, da je potem dolžna, v kolikor lastnike omejuje pri rabi te dediščine, tudi pomagati pri vzdrževanju in ti elementi so vsi v tej zakonodaji nastavljeni. Ta rešitev, da se ministru tam, kjer nastane konflikt glede tega, da praktično proste roke, da lahko odpravi zaščito, pa je nekaj, kar ruši namen zakona v celoti. Dopolnilo, ki je tu predlagano, ni noben "novum", ampak pove samo to, da če že pride do takšne situacije, da je potrebno v ta postopek dajanja soglasja za rušitev, ki je teoretično možna, ali v raziskavo vključiti tudi ustrezne strokovne službe in s tem kvalificirano javnost. Ta amandma, mislim, da vsak, ki hoče dobro dediščini, bom rekel, mirnega srca lahko podpre. Minister pa, ki ne bo imel te vrste instrumenta v rokah, bo bistveno lažje deloval, ker se bo ne nazadnje oprl ne samo na lastno presojo in lasten okus. Mi smo imeli ministre za kulturo, ki so marsikaj govorili že o dediščini in so bili s tega vidika potencialno tej dediščini tudi nevarni. Se pravi, minister, ki bo imel varovalko, da lahko to naredi samo, ko ima ustrezno mnenje strokovnjakov, bo zagotovo lažje odločal o takšnih kočljivih zadevah, kot je raziskava na objektih dediščine, kaj šele odstranitev. Zato je to dopolnilo nujno potrebna, če hočemo imeti ta zakon zaresen. Sicer bo minister zmeraj podvržen pritiskom tistih, ki bi lahko naredili, kot se reče, "kaj boljšega", ali če se boste spomnili, ko je padel most v Mostarju, so tisti, ki so ga podrli, rekli: "Saj ni problem, naredili bomo starejšega in lepšega." To pelje v takšno situacijo.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka, prosim.
Mene res čudi, da spoštovani gospod poslanec Školč, nekdanji minister, tako slabo misli o funkciji ministrov na področju kulture. Jaz ne poznam nobenih idej o kakršnikoli rušitvi, ne v času vašega ministrovanja ne kasneje. Člen, o katerem se tukaj pogovarjamo, govori o dveh zadevah. Eno je soglasja za arheološko raziskavo in odstranitev, ker vsaka arheološka raziskava neposredno pomeni, da se ta dediščina, ki je kot ostalina ohranjena "in situ" odstrani. Že dosedanja ureditev seveda je takšna, da to dovoljenja za raziskavo in odstranitev daje ministrstvo. Tako je že od vsega začetka, ko je bil tak instrument vpeljan v naš pravni red. To gre še nazaj, ne v leto 1981, ampak še v zakon iz leta 1961. In tukaj dejansko ne bi problematizirali, ker mislim, da je to prav. Vemo, da je večkrat kot ne Zavod za varstvo kulturne dediščine tisti, ki izvaja takšno raziskavo. In nesistemsko je, da bi zavod sam sebi dal dovoljenja za to. Sedanji zakon iz leta 1999, ki je bil sprejet, če se ne motim, v času vašega ministrovanja, gospod Školč, v nekem členu pravi, da za raziskavo, ne arheološko, ampak splošno raziskavo daje zavod, kar pomeni, da sam zavod sebi daje raziskavo, kadar raziskuje druge vrste dediščino. Zaenkrat nihče ni problematiziral tega člena, ampak sem prepričana, da če bi nekdo ta člen spravil na Ustavno sodišče, bi člen gladko padel. Ker gre za mešanje dveh delov, dveh funkcij, ki nikakor ne smeta biti združeni v enem organu. Drugi del, to se pravi, sedaj se pogovarjamo, če se ne motim, o drugem odstavku 31. člena. Tako ureditev razširja tudi na spomenike. Zakaj? Zato, ker je Zavod za varstvo kulturne dediščine v preteklih nekaj letih izdal kar nekaj dovoljenj za rušenje kulturnih spomenikov, za katere menimo, da ta dovoljenja niso bila upravičena. Dejansko pa v tem primeru ni nobenega pravnega sredstva bilo, da bi tako evidentno dejanje preprečili, ker je bila zadeva že nemudoma izvršena in nobenega spomenika ni mogoče, tudi Mostarskega mostu, na novo in bolje postaviti kot je bil prej. Tako, da je tukaj namen samo ta. Jasno pa je, da če gre za strokovno vprašanje, minister nikoli ne odloča sam. Ampak za to ima ali strokovne oziroma ekspertne komisije, ali svoje ekspertne ustanove, javno službo, da jih povpraša te zadeve. In še dodatno. Gospa Širca, jaz ne vem, kako ste vi gledali Zakon o graditvi objektov, ampak v 3. členu, čisto na začetku, pravi, da se odstranitev objekta šteje za gradbeni poseg in da je zanj treba imeti gradbeno dovoljenje. Za vsako gradbeno dovoljenje, kadar posega v dediščino oziroma spomenik, pa je potreben predhodni pogoj in soglasje soglasodajalca, to je v našem primeru Zavod za kulturno dediščino.
Hvala lepa. Gospod Jelinčič Plemeniti. Prosim.
Hvala lepa. Gospa sekretarka je omenila dva zakona, iz 1961. leta in 1981. leta. No, ampak navkljub tema dvema zakonoma se je v Rogaški zrušilo tisto zdraviliško sprehajališče, ki je bilo strogo zaščiteno, da ne govorim še o drugih zadevah. Skratka, dogaja se tako, da dostikrat se te zakoni ne spoštujejo in škoda je narejena. Mislim, da je smiselno, da minister nima kar tako odprtega mandata, da bi avtonomno odločal, kaj se podre in česa se ne podre. Kajti mislim, da je le smiselno, da nad tem bdi neka ustanova, za katero se pa zopet sprašujem, če je ustrezna, da je to Zavod za varstvo kulturne dediščine. Kajti res je, da je Zavod za varstvo kulturne dediščine tudi dovolil podreti celo vrsto kulturnih spomenikov. Skratka, na tem področju je zopet ena zadeva, ki je tudi ta zakon ne ureja in je ne bo uredil. Čeprav pravi, da je to zakon o varstvu kulturne dediščine, ampak ne vem, varujemo jo na čuden način. Zato v samem izhodišču že v Slovenski nacionalni stranki govorimo, da zakon ni dober. Ampak dobro, pojdimo naprej! Res pa je po drugi strani, da minister lahko bo sedaj odločil sam o določenih rušitvah. Kdo pa pravi, ne za tega ministra, ampak za kakšnega bodočega ministra, da ne bo minister, ki bo imel, recimo, lepljive roke, pa bo zaradi določenih finančnih koristi bil pripravljen zrušiti Cukrarno, pa narediti tam čez most, tako kot so bili že načrti, ali pa zrušiti Kolizej, pa tam narediti neko gromozansko novo stolpnico, kar je "za bruhat" - zrušili bi eno in edino še tako stavbo v Evropi in bi naredili, zaradi tega, ker nek gospod s tujim, avstrijskim denarjem maha naokrog, hoče tam zgraditi nekaj. In lahko se zgodi, da bomo naleteli na ministra, ki bo pač to naredil. Konec koncev, takih primerov je v Sloveniji veliko. Tudi Riklijeva vila na Bledu, ta zadeva se bo enkrat zrušila, v kratkem času - in kaj potem? Poleg tega poglejmo tole našo preljubo ljubljansko opero, kaj smo naredili iz nje. Konec koncev je bila kulturni spomenik tudi dvorana ljubljanske opere. Zdaj ni ničesar več. Zdaj imamo praktično štiri, pa niti ne štiri, tri stene, znotraj pa praznino. In noter bomo naredili tako, kot so naredili v Mostarju - še boljši, še starejši most in še lepšega, kot je bil takrat. In zdaj bomo imeli v Ljubljani ravno tako - še novejšo, še lepšo in še starejšo operno hišo. Namesto da bi zadeve jemali drugače in ohranili, restavrirali tisto stavbo in gradili nekaj novega. Mislim, da smiselno je, da nima minister sam svoje besede, vendar pa po drugi strani ne vem, koliko je smiselno, da dajemo v roke odločitev Zavodu za varstvo kulturne dediščine, ki je tudi naredil že celo vrsto neumnosti in napak, da ne bi kakšnega bolj grobega izraza uporabil. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka, prosim.
Glejte, predlog zakona to diskrecijsko pravico, ki jo ima zavod, če bo vaš amandma sprejet, ali minister, omejuje, ker točno določa, pod katerimi pogoji je sploh mogoče izdati takšno soglasje. Še več, prvič, gre za resno ogrožanje, tako dotrajanost in poškodovanost, ki je ni mogoče drugače sanirati oziroma bi bilo to absolutno neizvedljivo tudi iz različnih zornih kotov, in pa, če je bil spomenik pred tem dan v prodajo - poglejte si drugo alinejo - po ceni, ki upošteva njegovo slabo stanje. Tako da tak primer, kot je Kolizej, bi pomenil, da če nekdo govori, da je Kolizej v tako slabem stanju, da ga ni mogoče obnoviti, mora to slabo stanje gradbeni strokovnjak oceniti in po tej ceni ga mora dati na trg. Prepričana sem, da v taki ceni ne more biti upoštevana vrednost zemljišča, ki je pravzaprav tisto, kar si taki špekulanti predstavljajo, da bodo s tem pridobili. In še več, tudi v nekem drugem členu, natančno ne vem, imamo določbo, ki pravi, da se lahko nadomestni ukrep izvede. Mislim, da je to nekako tudi napovedano v šestem odstavku istega člena, potem je pa v posebnem členu ta vmesni ukrep bolj natančno opredeljen. Kar seveda tudi pomeni, da mora tak investitor, ki bi želel mogoče špekulirati, izvesti oziroma se mu lahko naloži izvedba nadomestnega ukrepa. V vsakem primeru pa zavod kot strokovna služba nadzoruje potem tako odstranitev. Ne nazadnje pa mislim da je, če že tehtamo, ali je bolje, da damo to pravico zavodu ali ministru, vseeno bolje, da takšno odgovornost ima nekdo, ki je voljen, ki lahko v naslednjih volitvah ali pa tudi z interpelacijo, z drugimi mehanizmi, odgovarja neposredno za takšne svoje odločitve, kot pa, da to prepustimo zavodu, za katerega vemo, da je na ta način izredno težko nadzorovati.
Hvala lepa. Gospa Širca.
Kaj smo slišali sedaj? Da obstaja veliko nezaupanje do zavoda, ki je v preteklosti izdal že soglasje za rušenje spomenikov in ker ta soglasja za rušenje spomenikov niso bila prava, naj to dela sedaj minister, ki ima pa pravo mero in ki mu bo svetovala strokovna ekipa, ki jo bomo potem srečali v naslednjem členu, ki bo domovala v nekem javnem zavodu, katerega ustanovitelj bo minister. Ministru velja zaupati, četudi odstranjuje ekipe z razstav, če se spomnimo na kip Jožeta Pučnika, ampak hkrati zavodu, ki ga pa že a priori jemljemo kot tistega, ki preveč varuje ali pa premalo varuje in ustvarja na nek način tudi nasilje nad dediščino, pa ne. Jaz opozarjam, da tudi v 28. členu zelo odprta možnost, da se lahko posega v spomenik, res da takrat, ko nekaj ogroža, ampak tudi tam so varovalke oziroma ni varovalk za to, da se lahko brez nadzora in strokovnega stališča odstranjuje spomenike. Tukaj pa sploh. Da ne govorimo o izravnalnih ukrepih. Ni težko neko kulturno dediščino, ki je nerentabilna in na dragocenem mestu ali kakorkoli nekako vznemirja in daje apetite investitorjem, porušiti zaradi razloga, ker bo minister rekel, da lahko, ker ogroža in ker je odveč in ni primerna, potem pa bomo z izravnalnimi ukrepi, to se pravi, s plačilom to odstranitev poplačali. Po kakšnih kriterijih? Koliko je vredna ena kulturna dediščina, ali se jo da meriti? In konec koncev, nekomu, ki že tako vehementno in po svoji volji z dobrimi manipulacijami posega v, recimo, ljubljanski prostor in ima denar, ni težko dati nek izravnalni ukrep ali nekje drugje nekaj zgraditi tako, kot v nadaljevanju predvideva 31. člen. Skratka, po eni strani res, Zavod za kulturno dediščino je večkrat strog in morebiti kdo misli, da tudi konzervativen, ko stoji na stališčih hranjenja in ščitenja. Morebiti je v svetu več odprtosti. Ampak, nezaupanja do njega na ta način, namesto da bi razvijali njegovo odprtost in tudi senzibilnost za sodobne posege in hranjenje kulturne dediščine, še posebej arhitekturne, ne moremo reči: "Nezaupanje je, pa dajmo zaupati ministru," ki mu pa tako ali tako - vemo, da po svojem okusu in volji, ker strokovnih elementov ni nujno, da imajo, ampak imajo politične - ne velja zaupati. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Školč. Prosim.
Torej, ne bi se vračal v tisti čas, ko sem bil na ministrstvu, čeravno bi lahko tudi o tem govoril, ker to nima nobene zveze. Zaradi tega, bom rekel, toliko lažje in bolj kvalificirano govorim o potencialnih možnih pritiskih. Ampak, dopolnilo, ki se tu predlaga ne prinaša te dileme: ali minister ali zavod. Tudi sam nisem problematiziral tega, da minister da soglasje za raziskave oziroma za odstranitev spomenika. Dopolnilo pač prinaša rešitev, ko mora minister, preden to odločitev sprejme, pridobiti mnenje Zavoda za varstvo naravne in kulturne oziroma za varstvo kulturne dediščine. Ne vem, v čem je tu sporno, da minister pred svojo odločitvijo pridobi ustrezno mnenje. V vseh postopkih razglasitve pa pač ni možno razglasitve narediti, ne da bi spomenik ustrezno in s potrebnimi službami valorizirali. Zato bom rekel, da tu državna sekretarka zavaja. Tu gre preprosto za to, da se ministra zavezuje k temu, da pridobi ustrezno mnenje. Ne "osporava" pa nihče tega, da sprejme odgovornost za odločitev. Tisto, o čemer sem govoril, je, da če nima, ne pridobi tega mnenja, pade vse breme odločitve nanj, in lahko mirno sprejme vse te argumentacije, kot so - pa se ne bom vračal h Kolizeju. Kolizej je, recimo, primer, ko je ministrstvo ravnalo, po moji presoji opazovalca, ustrezno. Vprašanje, koliko časa bo v tej drži zdržalo. Ampak vzemite, recimo, primer nekega objekta v Kranjski Gori, kjer formalne zaščite ni bilo. Šlo je za sodobno arhitekturo arhitekta Lajovca, kjer so veljali vsi ti argumenti, češ da to ni sposobno obnove, ni rentabilno in se je to mirno odstranilo. Res je, da uporabljam primer, kjer Ministrstvo za kulturo nima nobene odgovornosti, ampak, če bi sprejelo neke pobude za zaščito tudi sodobne arhitekture, potem bi mogoče bila Slovenija turistična in kulturna destinacija tudi zaradi sodobne arhitekture. V Franciji pač hodijo ljudje gledat poleg starih gradov in cerkva tudi sodobno arhitekturo. Pri nas minister nima te moči, da bi sodobno arhitekturo tudi zaščitil in jo naredil, o čemer smo prej govorili, za pomembno dediščino. Zato se z njo lahko ravna tako, kot se hoče. To dopolnilo ne posega v pristojnost ministra, niti slučajno. Boljše je, kot da sam zavod naredi, s tem ni nihče polemiziral, razen državne sekretarke, zahteva od ministra samo to oziroma zakonodajalec od Vlade samo to, da v tej presoji imamo še eno mnenje. In ne morem razumeti da, bom pa spet oseben, tako kot je skušala biti gospa državna sekretarka, da človek je celo svoje življenje posvetil delu v teh zavodih za varstvo kulturne dediščine, da lahko "osporava", da je to mnenje pomembno pri odločitvi ministra.
Hvala lepa. Gospod Marinič, prosim.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj. Minister Vasko Simoniti, če se še ni vrnil, je še v Franciji. Morda si bo nabral tudi kaj tega navdiha, o katerem je predhodnik govoril. Res pa je, da nobeden izmed zakonov ni tako dober, da bi ne mogel biti še boljši. Vendar se ta spreminja in dopolnjuje v skladu z družbenimi spremembami. Ko pa govorimo o 31. členu in pa predlogu Poslanske skupine Zares, da se v tretjem odstavku za besedo "minister" doda besedilo "po predhodnem mnenju Zavoda za varstvo kulturne dediščine", pa moram odreagirati v tem smislu, ker tudi nekatere stvari, ki jih doživljamo vsak v svojem kraju, v tej lepi Sloveniji, doživljam tudi v najstarejšem slovenskem mestu v Ptuju ali pa na Ptuju - oboje pravijo, da je pravilno. No, po vsej verjetnosti, če bi to določilo zakona, katerega obravnava poteka danes po amandmajih, predhodno pa je šel čez vse postopke, samo referenduma še ni bilo, potem moram povedati, da se verjetno ne bi zgodilo to, kar se je zgodilo v oziroma na Ptuju, ko je padla zaščitena vila. Vila se je zaradi interesov trgovskega kapitala morala porušiti. Tisto, kar je neprecenljivo - tega več ne moreš zgraditi, ne starejšega ne mlajšega, ko je porušeno, je uničeno. Najsibo še tako dober arhitekt tega edinstvenega spomenika ne bo spravil v tisto stanje, kot je bil v svoji naravni lepoti. Kar me pravzaprav sili k temu, da moram odreagirati. Ko gledam in razmišljam o tem predlogu Poslanske skupine Zares, se mi poraja nekaj bistvenega. Ali se vam ne zdi, da je razlog za to, kar predlagate, nekako preprost? V veliko primerih se zavod pojavlja kot izvajalec takšnih raziskav. Zato se mi zdi, da bi v tej funkciji šlo, tako kot je državna sekretarka že omenila, za mešanje dveh nalog javne službe, to je za upravne in izvajalske. In jaz menim, da ravno to določilo, ki ga je predlagatelj predlagal v tem tretjem odstavku prvega stavka 31. člena, vendarle želel zaščititi tisto, ker je v preteklosti imelo pomanjkljivost. In seveda v predlagani obliki Poslanske skupine Zares v Poslanski skupini SDS takšnega amandmaja ne moremo podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Petan.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Mislim, da smo načeli kar nekaj zanimivih in aktualnih vprašanj, ampak glede vsebine se mi poraja, ali ne vemo, ne poznamo celote, kakšno zakonodajo imamo, ali pa se mogoče včasih sprenevedamo. Gremo lepo po vrsti, tri stvari so. Prvič, omenja se zakon o graditvi objektov. Res je, pri pripravi tega zakona in tudi potem pri končnem besedilu smo upoštevali tudi dejstvo, in to lahko povem, na posebno zahtevo našega poslanskega kolega gospoda Presečnika, ki je gradbenik in je opozoril na zadeve, ki so v Sloveniji, in to kar ob glavnih magistralah, ko so tik ob cesti, recimo, podirajoče hiše. Enostavno se jih ni dalo odstraniti, ali ni bilo lastnika ali kakorkoli drugače. Zadeva je katastrofalna. Nekako je bilo potrebno vseeno pod določenim strokovnim nadzorom to vnesti v zakon, da se takšni problemi rešijo. Da ne bomo gledali še sto let, kako bo ta hiša dokončno propadla, ko niti opeke ne bo več ostalo, vendar bo še vedno v zemljiški knjigi zavedena kot hiša, stavba, objekt ali karkoli. To je bila glavna intenca. In pri tem smo imeli tudi primer hotela v Kranju. To je katastrofa, je nevarno, vsi se obregajo ob to, da bi se pa nekaj rešilo, pa ni šlo. In to smo skušali vnesti v zakon o graditvi objektov, to je bila glavna intenca. Drugič. Slišali smo mnenje, da bi bilo treba nekako zaščititi tudi sodobno arhitekturo. Ja, kolikor se spomnim, spoštovani kolegi, smo ravno konec prejšnjega mandata na pobudo - gospa Širca, vi se boste spomnili, vi ste bili glavna zagovornica, ampak ne mislim nič kritizirati, hočem samo povedati dejstvo, da smo sprejeli zakon, ki govori o intelektualni zaščiti arhitekturnih rešitev. To smo sprejeli. Zdaj vam bom pa povedal, kaj to pomeni. To pomeni, da nobene zgradbe sploh ne moremo več podreti. Konkreten primer: v Slovenskih Konjicah je bila 9. avgusta 2004 katastrofalna toča, ki nam je praktično sesula sodobno šolo, ki je bila zgrajena s samoprispevkom v 60. letih. Šola je bila za podreti, vsi smo se strinjali, od župana, občinskega sveta, prebivalcev, učiteljev, tudi, če hočete, predstavnikov ministrstev, Vlade - za podreti. Ampak arhitekt je rekel: "Ne, ker je to moja intelektualna lastnina, vam tega ne dovolim." In kaj je bila potem rešitev? Ker je bila pač neka sodobna rešitev, neki stebri in potem neke plošče okrog, so tisti stebri morali ostati, plošče smo morali pa ponovno narediti, zato da bo zdržalo samo še 30 let. Vsi so si bili pa edini, da bi bilo najbolje, da bi jo kar podrli. To pomeni tisti zakon. In, kolega, ki je prej razpravljal, to pomeni, da je ta sodobna arhitektura tako zaščitena kot kočevski medvedi, tako da nam dela škodo. Jaz takrat nisem imel nobenih pripomb na ta zakon. Ne vem, ali sem ga podprl ali ne, tega vam ne vem povedati, vem pa, da je bil sprejet, in tudi vem, kdo ga je zagovarjal. Gospa Širca, tu ste sedeli, na tem koncu, in se še dobro spomnim, da ste to zagovarjali. Ne bom rekel, da ste mislili kaj slabega, da se razumemo, ampak v končni fazi je izvedba tega zakona katastrofalna. Katastrofa! To se pravi, da brez soglasja arhitekta tako ali tako ne moreš tega podreti. Ne moreš, pa četudi je škoda takšna, da večja biti ne more. To je dejstvo. Tako da o tem razpravljati, je izguba besed. Zdaj pa tisto, kar smo tudi odprli pri vsebini tega amandmaja, in sicer, ali je minister prava oseba ali prava instanca, ki odloča o tem, da se neka stvar lahko eventualno tudi poruši. Postavil bom čisto praktično. Postavimo se v vlogo ministra - ali je minister bolj pravi ali je zavod tisti, ki da še neko soglasje ali nek "žegen", da se neka stvar eventualno lahko podre. Jaz zastopam namreč to stališče, da me je celo malo strah, da je to preveč konzervativna rešitev, da se nikoli ne bo podrlo. Vprašam vas, kateri minister si bo pa upal kakšno zadevo dati podreti? Ne vem, kakšna soglasja si bo vse pridobil, da bo rekel: "O.k., zdaj pa jaz dam soglasje, da se to podre." Iz preprostega razloga, že naslednji dan se lahko zbere toliko podpisov in zahteva interpelacijo, zato ker je dal podreti ne vem kako fantastično stavbo, ki ne vem koliko pomeni, v resnici pa je vredno vse skupaj eno figo. To je prav gotovo strah ministra, ki ima zelo zelo velike oči in sem prepričan, da bo preveč konzervativno. S tega zornega kota je mene strah ta rešitev - drugače jo sicer podpiram - da bo preveč konzervativna, da bo preveč konzervativna tudi tam, kjer bi bilo treba poseči, pa si skoraj ne bo upal. Kar se tiče pa zavodov, vas bom pa tako vprašal - katerega direktorja zavoda pa lahko kdorkoli sploh "odnese"? Niti slučajno. Jaz ne trdim, sploh ne mislim konkretno na kakšno osebo, govorim na splošno, čisto praktično. Kdo pa bo zamenjal enega direktorja zavoda, kdo? Ni ga boga, ki bi ga zamenjal, ga ni! To se pravi, teoretično govorim - ne govorim o imenu, da se ne bomo narobe razumeli - on si lahko privošči, kar si hoče. Teoretično. To se pravi, če govorimo o zaščiti, potem je 100-krat bolj zaščiteno, če o tem odloča minister. Ali pa celo tako bom rekel, nikoli se skoraj ne bo nič podrlo ali pa odstranilo, ni verjetnosti, takšna so dejstva glede na našo stvarnost, glede na našo zakonodajo, pa nič ne kritiziram, pa nič ne hvalim, samo postavil sem se v realnost, ki pač je. Tako da, če želimo, da nekaj se ne odstrani, potem dajmo to ministru. Nikoli se ne bo odstranilo, tako da bomo imeli celo težave! In po tej plati imam jaz pomisleke, ker je to preveč strogo, če bo minister odločal, ker potem skoraj ne bo možno. Ampak, dobro, recimo, da smo varuhi kulturne dediščine, potem je to najboljša možna rešitev in zato jaz amandmaja ne bom podprl. Bi pa še enkrat povedal, ker sem mogoče govoril zelo konkretno, kaj bi kdo lahko naredil, nisem mislil na nobeno osebo, govoril sem samo na splošno, na realnost glede na zakonodajo, ki velja. Verjetno je v drugih državah tudi zelo podobno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod mag. Cvikl. Prosim.
Glede na to, kar je rekla gospa državna sekretarka in kar so povedali gospodje poslanci, je več kot jasno, da minister sam brez mnenja ne more odločati. Ali bomo imeli na vsaka štiri leta različno politiko ohranjanja kulturne dediščine in različno politiko odstranjanja dediščine? To je napačno, zato bom podprl amandma.
Hvala lepa. Gospod Mikolič, prosim.
Hvala za besedo. Jaz v 31. členu ne vidim nič problematičnega, sploh pa, da bi Zavod za varstvo kulturne dediščine bil kaj prikrajšan. Ko govorimo o kulturnih spomenikih, predvsem ste vsi govorili o tako imenovani stavbni kulturni dediščini. Če hočeš objekt odstraniti, pri tem igra najpomembnejšo vlogo drug zakon, Zakon o graditvi objektov, to, kar je že državna sekretarka omenila. In če hočeš pri upravni enoti dobiti gradbeno dovoljenje, kar tudi moraš, za rušitev moraš pridobiti gradbeno dovoljenje, potrebuje investitor, če ga lahko tako imenujem, oziroma rušitelj soglasje Zavoda za varstvo kulturne dediščine. Tega nismo nikjer nič spreminjali. To je bilo prej, v starem zakonu in je tudi v tem ostalo. Pomeni, da bo ta moral pridobiti soglasje s strani Zavoda za varstvo kulturne dediščine. Tisti ljudje, ki so strokovno usposobljeni na tem zavodu, bodo prav gotovo pripravili strokovne podlage oziroma analizo ali pa tudi raziskave, na kar je vezan tudi ta zakon, ali se to lahko poruši ali ne. In na osnovi tega bodo izdali soglasje ali pa ga ne bodo izdali. Najbrž po tem, kar je tu zapisano, se tudi sami ne bodo odločili in bo najbrž imel minister vmes besedo. To ni sedaj nič problematičnega, kar je tu zapisano. Tam, kjer pa to ni stavbna kulturna dediščina, pa si ne predstavljam, da bo minister tudi kar tako izdal soglasje, brez da si bo pridobil strokovne podlage s strani strokovnih služb. Ali bo minister šel na teren in tam pogledal neko zadevo in rekel, da se to pa lahko zruši? Jaz si tega ne predstavljam. In po predhodnem mnenju, to, kar predlagate - ne vem. Če kdo nima kaj bolj pametnega povedati, bi lahko rekel, da je mnenje obvezujoče ali pa neobvezujoče. To pa tudi vsi vemo. Še enkrat pravim, tako kot praktično izgleda, sem hotel tu zadevo predstaviti. In da bomo pa mi s tem, kar je tu zapisano, da smo s tem dali ministru kakšne nove pristojnosti ali da bo avtokratsko se o neki zadevi sam odločal, tega nikjer ne piše. Ker pri vseh teh zadevah, ki se nanašajo na kulturne spomenike z vidika odstranjevanja teh objektov, je potrebno imeti neko dovoljenje. To pa določa tudi drug zakon, ki jasno opredeljuje, kdo je soglasjedajalec. Nimam nobenega argumenta, da bi amandma podprl.
Hvala lepa. Gospod Prijatelj.
Hvala, spoštovani podpredsednik. Kolegice in kolegi! Lep pozdrav! Mislim, da je ta amandma povsem smiseln, kajti minister sam pa vendarle ne more biti tisti, ki bo glavni razsodnik o tem, kaj bo s kulturno dediščino: ali ostane ali se odstrani. Ker ste že v večini primerov vsi pokomentirali to nekoliko širše, mi dovolite, da jaz spregovorim tudi o mojem videnju. Kulturna dediščina, jaz sam prihajam primorskega dela, ne more in ne sme biti zgolj zaščitena z nekim paragrafom v zakonu. In to se dogaja danes tudi v tem zakonu, da v bistvu zgolj vpeljujemo neke administrativno-tehnične norme, upravno-pravne postopke in neko zaščito. Kje pa so finančni transferji države za zagotavljanja ohranjanja kulturne dediščine? Če bi Avstrija tako ravnala, kot ravnamo mi, s svojo kulturno dediščino, danes Dunaj ne bi bil tak, kot je. Veste, lastnina je obveza in mnogo je takih, ki denarja nimajo, da bi obnovili tisto, kar smo se mi odločili, da je kulturno zaščiteno območje. In država bi morala pri tem pomagati, če bi ji bilo kaj do kulturne dediščine in ohranitve te kulturne dediščine, pa temu ni tako. Znamo predpisati in reči, to je kulturni spomenik ali pa zaščiteno območje. Jaz sam govorim lahko o individualnih hišah na Krasu, ki imajo odlične, lepe portone, kamnite, ki danes ležijo ob cesti ali pa tam nekje v travi, ker so se podrli. Država za to ni naredila nič. Mislim, da bi subvencije na tem področju morale biti redna stalna praksa in pomoč vsem tistim, ki želijo ohraniti to, kar so nam naši predniki pustili, ohraniti tudi za zanamce, bi moralo biti nuja. In temu bi moral slediti ta zakon ne pa samo v bistvu neki sleditvi, ali bomo lahko po novem spomenike podirali ali ne. V tem 31. členu, pa če to dovolimo brez amandmaja, če malo v bistvu posplošimo zadevo, bo minister lahko podiral tudi spomenike. Spomenike, če bo z desne opcije, leve, če bo pa z leve, pa, ker danes postavljamo že spomenike tudi okupatorjem, pa verjetno tudi tiste. To bo ta zakon prinesel brez tega amandmaja. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Širca, izvolite.
Neverjetno je, kako mnenje boli. Mnenje boli, ki ni nevarno, mnenje, ki ni obvezujoče, mnenje, ki je izraz stroke. To boli. V tej dvorani smo pred dvema letoma poslušali, ko se je izvrglo varovanje določene kulturne dediščine iz zakona - in minister to lahko naredi - Zakona o Lipici, ko se je zaščita nekega določenega predela objektov izvrgla ven, se je reklo, zakaj pa neke hiše tam, iz kartona so. Pa so bile, recimo, daleč od tega. Ampak, vi ste v vseh svojih papirjih, v vseh svojih aktih, v vseh svojih nastopih, z vsem svojim zaledjem. Zbora za republiko, intelektualce okrog Nove revije govorili o identiteti, o kulturni narodni identiteti. Del le-te se ščiti tudi skozi varovanje kulturne dediščine. Ta naj bi bila sedaj, če damo možnost, da ministru pomaga stroka, morebiti bolj strokovno zaščitena. Ne! To pa ne, to pa ne, in to potem, ko smo ravnokar praznovali leto Jožeta Plečnika in ko smo se najbolj ustili okrog tega, kako je potrebno varovati kulturno dediščino, kar naenkrat pa ta zdaj ovira razvoj in tiste, ki za gradnjo imajo, in zakaj bi vendarle ne imel možnosti minister reči, da to pa velja tako, kot jaz mislim. Minister to naredi in tudi z razstave vrže kip, ki mu ni všeč, čeprav je to kip Jožeta Pučnika. Minister, katerikoli, lahko to naredi, bodoči ali pretekli, in prav je, da je ščiten z mnenjem, ki ga predstavlja vendarle stroka. Ampak to, kar je hudo, in upam, da vsi zavodi za kulturno dediščino danes to slišijo, je to, da jim ne zaupate. Da pravite, da so tako zaščiteni, da niti direktorja ni mogoče tam zamenjati, ker so medvedi. Zavod za kulturno dediščino, ki reflektrira dediščino, če jo preostro, če jo nestrokovno, če ne upošteva razvoja, recimo, bolj naprednih ali manj konzervativnih stališč, potem je druga stvar; potem se ukvarja s tem. In povem vam, da zavodi s tem se ukvarjajo, razmišljajo, kje je meja med zaščito in med odprtostjo, da lahko tudi nek objekt, če govorimo o arhitekturi, doživlja sodobne transformacije. Svet to pozna. Ampak, če ne bi imel strokovnih stališč do te mere razvitih, kot jih ima, potem bi Slovenija danes slabše izgledala, bi se rušili stebri, ki mogoče komu - ne strokovnjaku, jasno - niso všeč ali v nadlogo, zaradi tega, ker bi tam se zgradil profitabilen objekt po želji mogoče kakšnega župana, mogoče kakšnega ministra, mogoče kakšnega trgovca in tako naprej. Imejmo to, raje razvijajmo stroko, ji odpirajmo oči, če je mogoče preveč zavezana svojim stališčem, da mora biti tako, kot je, ampak sicer bi danes ne imeli ne Štanjela, pa čeprav morajo imeti domačini majhna okna, recimo, ne bi imeli marsikaterega objekta, ki ohranja nek spomin; in ta spomin potrebujemo.
Hvala lepa. Še gospod Mikolič. Prosim.
Hvala še enkrat za besedo. Gospa Širca, jaz ne vem ali ne razumete oziroma bom rekel nočete razumeti, da noben objekt kulturne dediščine, ki je kulturni spomenik, se ne more porušiti brez soglasja zavoda za varstvo kulturne dediščine. Brez soglasja zavoda za varstvo kulturne dediščine. O tem sem jaz prej govoril. In ne sedaj kar tako povprek govoriti, kako se bo vse porušilo zaradi tega, ker je v tem zakonu, ki ga danes obravnavamo, napisano, da "varstveno soglasje za raziskavo in odstranitev izda minister." Kar nima popolnoma nič s tistim, kar je zapisano v ZGO-ju. Tisto, ker je zapisano v ZGO-ju se mora spoštovati. Da se bo pa zavod najbrž v tem primeru moral pogovarjati z ministrstvom, s tem pa se strinjam - oziroma z ministrom. Da ne bi prišlo do tega, o čemer so nekateri poslanci tudi tukaj danes govorili, da je pa v nekaterih primerih v preteklosti se tudi zavod včasih preveč omehčal in dal kakšno soglasje, da se je tudi kaj odstranilo, kar z vidika varovanja kulturne dediščine ni bilo najbolje. O tem sem jaz prej govori. In to drži. Ne se tu zdaj sprenevedati in razlagati čisto neke druge stvari, kar nima popolnoma nič s tem, da smo nekateri tu, ki ne podpiramo vašega amandmaja, za to, da naj se kulturni kar tako rušijo, kakor se bo kdo spomnil. Sem prvi za to oziroma ker sem tudi župan občine, v kateri imamo veliko omejitev z vidika naravne dediščine, predvsem pa z vidika kulturne dediščine, ki nam velikokrat predstavlja prav gotovo določeno oviro glede nekih razvojnih možnosti. Ampak to mi vedno spoštujemo in tudi bomo spoštovali v prihodnje. In vedno smo se odločili na osnovi tistega, če smo pač posegali nekje v bližini, v vplivnem območju, da smo spoštovali mnenje oziroma soglasje, ki smo ga morali vedno pridobiti s strani Zavoda za varstvo kulturne dediščine in zavod bo to nalogo, takšno, kot je do sedaj, opravljal naprej.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo in v razpravo dajem 79. člen ter amandma Poslanske skupne Zares. Gospa Širca, prosim.
Ko gre za mnenje, ki se oblikuje v skladu - z amandmajem hočemo ustvariti dodatno varovalko, da pri sprejemanju prostorskih aktov oziroma ministrstvo pridobi soglasje, ne odloča samo, temveč odloča po predhodno opravljenem delu službe. Res je, v Zakonu o graditvi objektov je tukaj kulturna dediščina zaščitena oziroma je pri prostorskih aktih potrebno mnenje, ampak vendarle naj vas opozorim, da se pri Zakonu o graditvi objektov sklicujete na zakon, ki velja. Ta zakon pa nima več tistih varovalk, ki jih mi tu uveljavljamo, zaradi tega je treba tu vnesti to določilo. Vsi členi Zakona o graditvi objektov delujejo zaščitno, če pa tu ne damo predhodnega mnenja, potem pa ne bo več te zaščite.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 32. člen in amandma Poslanske skupine SD ter amandma Poslanske skupine Zares. Gospod Bevk, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Imam še minuto časa na razpolago. Naj ob tej priložnosti povem, da si je muzejska stroka prizadevala predvsem, da bi imeli samostojen zakon o muzejih po zgledu arhivskega zakona ali zakona o knjižničarstvu. To željo ima muzejska stroka še naprej. Glede 92. člena pa se strinjamo s tem, da bi imeli službo za premično dediščino, vendar da bi bila organizirana drugače, ne v enem izmed državnih muzejev, in to na podlagi javnega razpisa, temveč da bi bila to posebna oziroma samostojna služba in neodvisna državna služba [[opozorilni znak za konec]] , ki bi bila v okviru Ministrstva za kulturo in kjer bi bili tudi predstavniki stroke v tem svetu. Žal nimam več časa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Širca, prosim.
Dilema glede tega, kam umestiti službo za premično dediščino in muzeje, je bila na javni razpravi, pa tudi sicer [[gradiva je ogromno]] najbolj podvržena nezadovoljstvu. Rešili ste, ne razumem zakaj, to službo, ki bo dajala mnenja, ki se bo opredeljevala do vprašanj, ki jih obravnava ta zakon, v nek javni zavod, ki se ukvarja s povsem drugimi zadevami. Sedaj bo pa ta javni zavod - izbrali ga boste sami - opravljal še dodatno službo in ne bil v konfliktu le s svojimi lastnimi interesi, pač pa tudi v povsem nejasni poziciji. Služba, ki bo strokovna, ki bo razmišljala tudi, recimo, o statusu kulturne dediščine ali čem drugem, o pravilih in tako naprej - ne bom naštevala vsega, kar piše v 92. členu -, vendar bo to služba, kjer ne bo jasno, komu bo podrejena: ali svojemu direktorju ali ministru. Kako bo umeščena ta stroka, h kateremu muzeju? Predvsem pa, kar je najpomembneje, bo absolutno morala biti lojalna ustanovitelju, to je pa ministrstvu za kulturo oziroma vladi. Absolutni nonsens, ko se krni neodvisnost strokovnih mnenj in ko se vzpostavlja neka anomalija, ki ne bo v korist - za to gre - in bo ustvarjala konflikte. Mi predlagamo neko povsem neodvisno, od ministra ločeno službo, definirano skozi Nacionalni svet za premično dediščino in muzeje - definiramo, kako je ta svet sestavljen, da je neodvisen, je zagotovljeno s tem, da enega člana predlaga SAZU, enega Univerza, Slovensko muzejsko društvo, Skupnost muzejev - skratka, vsi tisti, ki sodelujejo aktivno in strokovno v razmišljanjih na to temo in kako se organizira. To, kar ste dejali, spoštovana gospa državna sekretarka, da ima preveč nalog tak svet za to, kar vse opredeljuje vaš zakon, katere naloge vse naj bi izvajal, ni res. Svetovalno vlogo lahko opravlja tudi pravilno definiran svet, Nacionalni svet za premično dediščino in muzeje, mogoče podobno kot Nacionalni svet za kulturo. Skratka, rešite bodisi na tak primer, ki ga mi predlagamo, morebiti tudi na način, kot ga predlaga Samo Bevk, ampak vendarle ne pustite to, da bo neka paraslužba delovala, ki bo zelo pomembna: daje mnenja, postavlja stališča in tudi financiranje na nek način opredeljuje posredno ministru, ki bo v povsem nelogični povezavi in nepravilni povezavi, predvsem pa ne bo samostojna. In to je ključno. Vaš zakon zavezuje k temu, da država vlada in pri tem zapostavlja stroko ali pa jo prireja in postavlja v svojo lastno službo.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka.
Hvala lepa. Poglejte, predlagatelj je v zvezi s tem vprašanjem dolgo časa petehtaval, kako razrešiti in umestiti to službo, ki je na željo muzealske stroke bilo treba umestiti v zakon. Imamo dve nasprotujoči si stališči tukaj pred seboj. Vsako stališče ima lahko nekaj dobrih stvari, nekaj pa mogoče tudi slabih. Mi smo prepričani, da ne eno ne drugo stališče ne razrešuje tega osnovnega problema. To se pravi, nacionalni svet je lahko samo posvetovalno telo, se ne sestaja redno, večkrat, ampak samo po potrebi. Mi pa potrebujemo podporno službo, ki deluje neprestano, ki je to njena osnovna naloga, ne pa, da gre za neke dodatne naloge ljudi, ki so že drugje zaposleni. Tudi predlog Socialnih demokratov, ki govori o tem, da bi ustanovili neodvisno službo znotraj Ministrstva za kulturo, je kontradiktorno samim sebi, saj vemo, da je vsak organ v sestavi neposredno podrejen ministrstvu. Mi ne vidimo nobenih zadržkov, da je taka služba umeščena v enega od nacionalnih muzejev. Opredeljen je postopek, kako se bo ta nacionalni muzej določil in seveda tudi sprememba ustanovitvenega akta bo zadovoljena temu, da bo taka služba delovala primerno in neodvisno, da ne bo prišlo do konflikta interesov.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 95. člen ter amandma Poslanske skupine Zares.
To ni poglavje za eno minuto, dragi zagovorniki pokrajinske zakonodaje, dragi župani in dragi svetniki. Vedite, da na novo bo potrebno ustanovite muzeje v svojih lastnih krajih. Država vam bo rekla, pod kakšnimi pogoji in koliko časa bodo ti trajali. To so pooblaščeni muzeji, za katere ne vemo, kakšne standarde bodo imeli, predvsem pa bodo lahko - morebiti bo zakon tudi tako sprejet in ne bo imel varovalk, kakšne standarde le-ti morajo zagovarjati v svojem lastnem kraju - zelo zelo ogroženi. Skrajno nevarno in delikatno vprašanje, dvim, da je najboljše rešeno. Tukaj stroka dobesedno nori.
Hvala lepa. Ker vidim, da ni razpravljavcev, potem zaključujem razpravo in v razpravo dajem 106. člen ter amandma Poslanske skupine Zares. Gospa Širca, prosim.
Tudi ta problem ni za 30 sekund, ampak je zelo velik, tudi težak. Konec koncev država bo po novem sklepala, bo lahko sklepala z velikimi lastniki, recimo, s Cerkvijo, pogodbo, kjer bo opravljala in država jo bo pri temu sofinancirala. Mi pravimo, naj to dela na lasten račun, če hoče, tako kot je bilo mišljeno na začetku, ko ste zakon začeli pripravljati, potem pa je nekdo pač očitno opazil, da zakaj ne bi država plačala, če se to da.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. In v razpravo dajem 135. člen ter amandma Poslanske skupine Zares. Gospa Širca. Nimate več časa. Če boste hitra.
Pooblaščeni muzeji v prihodnje bodo prepuščeni lokalnim, pokrajinskim in ostalim interesom. Da ne bi padli v svojih standardih in da ne bi bili slabši in da se jim ne bi slabše godilo v prihodnji ureditvi, želimo, da vsaj standarde naj ohranja, ker za določeno lokalno okolje in pokrajinsko [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa. Ker drugih razpravljavcev ni, zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 1. februarja 2008 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOLOČANJU OBMOČIJ TER O IMENOVANJU IN OZNAČEVANJU NASELIJ, ULIC IN STAVB, redni postopek. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada Republike Slovenije. Ker trenutno ne vidim nobenega predstavnika Vlade za to točko, prekinjam [[...]]Ne, prihajamo. Počakajmo minuto, dve. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda. Besedo dajem predstavniku Vlade. Gospod Aleš Seliškar, generalni direktor Geodetske uprave Republike Slovenije, prosim.
Hvala. Z Zakonom o določanju območij ter imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb želimo urediti nekatere nejasne postopke določitve in spreminjanja imen ter območij naselij in ulic. Te postopke je do sedaj urejal Zakon o imenovanju in evidentiranju naselij, ulic in stavb iz leta 1980. Zaradi velikih razlik pri načinih odločanja v lokalni samoupravi je uporaba pravil iz prejšnjega družbenega sistema povzročala velike probleme. Glavne rešitve in izboljšave novega zakona so predvsem, da je zagotovljeno aktivno sodelovanje vseh prebivalcev in pravnih oseb, ki jih spremembe zadevajo; da je urejen postopek spreminjanja območij naselij ob spreminjanju občinske meje v postopku urejanja občinske meje po Zakonu o evidentiranju nepremičnin [[gre za manjše spremembe občinskih meja]] . Zakon usmerja k ohranjanju kulturne dediščine, ki jo predstavljajo slovenska zemljepisna imena in zagotavlja, da bodo vsa nova imena naselij in ulic zapisana pravilno. Preprečeno je podvajanje novih imen naselij v Sloveniji, kadar se imenujejo nova naselja oziroma nova imena naselij. Urejene so nejasnosti glede določanja hišnih številk stavbam. Predlog zakona je tudi usklajen z določili že sprejetih sprememb zakona o prijavi prebivališča. Kljub nekaterim novim pravilom zakon ne bo povzročil sprememb. Nova pravila se uporabljajo le pri imenovanju novih imen naselij in ulic. Edine spremembe, ki jih bodo morale občine izvesti v roku 2 let po uveljavitvi zakona, so preimenovanja naselij, ki imajo pri imenu naselja dodatek "del". Gre za naselja, ki so se delila ob oblikovanju novih občin. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za okolje in prostor kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku odbora gospodu Petanu za predstavitev poročila.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Odbor za okolje in prostor je obravnaval Predlog zakona o določenem območju ter imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb, ki ga je Državnemu zboru v redni zakonodajni postopek poslala Vlada Republike Slovenije. Na seji so sodelovali predstavniki predlagatelja zakona in Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora. K predloženemu zakonu so pisna mnenja posredovali Zakonodajno-pravna služba, pomurska, Madžarska samoupravna narodna skupnost, Obalna samoupravna skupnost italijanske narodnosti, Mestna občina Ljubljana in Mestna občina Murska Sobota. V uvodni obrazložitvi členov predloga zakona je predstavnik predlagatelja poudaril, da se s predloženim zakonom odpravljajo pomanjkljivosti, ki so se pokazale pri izvajanju sedanjega zakona iz leta 1980. Predvsem so v postopek imenovanja in označevanja naselij, ulic in stavb sedaj aktivno vključeni vsi, ki jih to zadeva. Predlog zakona določa pravila za določitev območja naselja in njegovo imenovanje. Pri tem izhaja iz dejstva, da je območje države že razdeljeno na naselja, ki imajo svoja imena, zato je predlog zakona pripravljen tako, da naj ne bi prišlo do sprememb oziroma postopkov preimenovanj zgolj zaradi sprejema novega zakona. Predlog zakona pa ureja spreminjanje območij in imenovanj samo tistih naselij, ki so se delila pri ustanavljanju novih občin. S predlogom zakona se želi ohraniti zgodovinsko in kulturno izročilo pri imenovanju naselij in da je ime naselja v pravilnem slovenskem jeziku. Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora je z vidika skladnosti z ustavo in pravnim sistemom dala pripombe na vrsto členov predloga zakona. Predstavnica službe je na seji odbora povedala, da predloženi amandmaji poslanskih skupin koalicije sledijo pripombam službe, razen pri 27. členu. Opozorila je, da določba sedmega odstavka 27. člena predloženega zakona, po kateri postopek določitev hišne številke ni upravni postopek, pravno sporna. Pri tem pa se ne glede na to določbo ni mogoče izogniti upravnemu sporu. Odbor za okolje in prostor je v skladu s poslovnikom opravil razpravo in glasovanje o posameznih členih predloga zakona in vloženih amandmajih. Pri tem pa je sprejel tudi svoje amandmaje, in sicer k: 9., 24. in 30. členu. Odbor za okolje in prostor je po opravljeni razpravi o posameznih členih predloga zakona ter po končani razpravi in glasovanju o amandmajih v skladu s poslovnikom glasoval še o vseh členih predloga zakona skupaj in jih tudi sprejel. Ob upoštevanju sprejetih amandmajev je v skladu s Poslovnikom Državnega zbora pripravljen dopolnjen Predlog zakona o določanju območij ter imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb, ki je tudi sestavni del poročila tega odbora. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Miran Jerič v imenu Poslanske skupine LDS. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, poslanci, predstavniki Vlade. Zakon o določanju območij ter o imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb vsaj na prvi pogled spada med skupino zakonov, ki urejajo manj pomembno in atraktivno področje, vendar pa se kljub temu dotika vsakega izmed nas. Državljanke in državljani imamo namreč svoja stalna prebivališča prijavljena na določeni hišni številki, le-ta pa se nahaja v določeni ulici ali naselju. Zato se nam v Liberalni demokraciji Slovenije zdi najpomembnejše, da predlog zakona z vidika sodelovanja prebivalcev dovolj demokratično ureja postopke za spremembo območja ali imenovanja naselja in imenovanje ulic, in sicer predvsem z institutom predhodnega posvetovanja. S tem predlogom zakona se odpravlja tudi eno izmed pomembnih pomanjkljivosti sedaj veljavnega zakona še iz leta 1980, ki ni omogočal aktivnega sodelovanja vseh, ki so se jih spremembe zadevale. V Liberalni demokraciji Slovenije pozdravljamo tudi eno izmed izhodišč predloga zakona, da so zemljepisna imena pomemben del slovenske kulturne dediščine ter da je za to potrebno varovati običajna krajevna zemljepisna imena, ki imajo dolgotrajno tradicijo rabe, pa tudi, če so podvojene. Pravilna se nam zdi tudi rešitev, da pri določitvi imena naselja ali pri preimenovanju naselja s svojim mnenjem sodeluje Komisija za standardizacijo zemljepisnih imen, ki bo skrbela, da bodo vsa imena naselij in ulic napisana v skladu s pravili slovenskega knjižnega jezika. Veliko bolj skeptično pa smo v Liberalni demokraciji Slovenije ocenjevali način, s katerim je Vlada nameravala preprečevati podvajanje imen naselij, predvsem zaradi možne interpretacije, da je potrebno vsa obstoječa podvojena imena za nazaj preimenovati. Na to je opozorila tudi Zakonodajno-pravna služba in zapisala, da bi takšna sprememba pomenila takojšnje organizacijsko in finančno breme za občine, državne organe, predvsem pa veliko urejanja zadev za fizične in pravne osebe v zvezi z urejanjem tako poslovnih kot tudi uradnih komunikacij. Vladajoča koalicija je v tem primeru le prisluhnila opozorilom in z ustreznimi amandmaji v drugi obravnavi na seji matičnega odbora zakonsko besedilo popravila tako, da zakon ne bo posegal v obstoječe stanje. Sporna se nam zdi tudi določba, po kateri postopek določitve hišne številke ni upravni postopek. Še posebej nas moti, da zoper odvzem hišne številke ni pravnega sredstva oziroma sodnega varstva. Po drugi strani sicer razumemo Geodetsko upravo Republike Slovenije, da se želi izogniti številnim tožbam, ki bi zahtevale takoj imenovanje ugodnejše hišne številke, vendar menimo, da bi postopek določitve hišne številke moral biti upravni postopek. Kot vse kaže, se bomo morali zadovoljiti z ugotovitvijo Zakonodajno-pravne službe, da gre pri obvestilu o dodelitvi oziroma zavrnitvi dodelitve, kot tudi zlasti pri ukinitvi hišne številke za upravni akt v smislu zakona, ki ureja pravni spor, in da je zoper tak akt dovoljen tudi upravni spor. Na koncu našega stališča bi radi opozorili še na sorodno področje, ki pa ga ne ureja posebni zakon. Gre za področje imenovanja in preimenovanja večjih infrastrukturnih objektov in stavb, ki so predvsem v javni lasti ali v javno-zasebni lasti. To področje kar kliče po posebni zakonski ureditvi, ki bi določila dovolj demokratična in transparentna pravila imenovanj ali preimenovanj. Spomnimo se samo zapletov pri imenovanju cestninske postaje Videž, dve desetletji slabe volje ob sedaj že bivšem imenu cestninske postaje Ljubljana-zahod in burne javne politične in strokovne polemike ob preimenovanju letališča Brnik. V Liberalni demokraciji Slovenije smo prepričani, da demokratična družba takšen zakon potrebuje. In čisto na koncu, v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije bomo Predlog zakona o določanju območij ter imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb podprli, saj smo mnenja, da dovolj dobro in demokratično ureja področje, ki obsega kar 6.000 naselij, 10.000 ulic in 508.000 hišnih številk. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Martin Mikolič v imenu Poslanske skupine NSi.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni! V Novi Sloveniji menimo, da je predlagani zakon pomemben z dveh vidikov: s prvega, bolj tehničnega, in drugega, ki je bolj vsebinske narave. Prvič, z zakonom se posodablja in izboljšuje ureditev na področju prostora. Določanje območij ter imenovanje in označevanje naselij, ulic in stavb ima pomembne posledice tako za lokalno prebivalstvo kot tudi za širšo skupnost. Zato je pomembno, da so v prostorsko odločanje vključeni vsi, ki jih urejanje tega področja zadeva. Zakon tudi smiselno določa pristojnosti. Večina je v občinskih rokah, nacionalna raven pa je vključena pri zadevah, ki nimajo le lokalnega pomena. Vse to predstavlja varovalni mehanizem, da se spremembe v prostoru ne bi dogajale v korist nekih parcialnih interesov in proti volji lokalnega prebivalstva. Pozdravljamo tudi vključitev mehanizmov nadzora izvajanja tega zakona ter sankcij za prekrške v zakonu. Izražamo upanje, da se bo to tudi dosledno izvajalo. Drugič pa je zakon pomemben z vidika ohranjanja slovenske kulturne dediščine preko imena naselij in imena ulic. V Novi Sloveniji želimo izpostaviti določila glede vsebine imena naselij in ulic, saj gre tu za pomembno zadevo z vidika narodove in državne zgodovine, kulture in jezika. Zakon določa, da se naselje praviloma poimenuje po zemljepisnem imenu, lahko pa tudi po imenih, povezanih z zgodovino in kulturnim izročilom naselja. Ulice pa se lahko poimenujejo po zemljepisnem imenu, imenu dogodka oziroma datumu, povezanem z zgodovino, po osebi, ki je bistveno prispevala k razvoju naselja oziroma je pomembna v širšem družbenem okolju, ali po kulturnem izročilu. Kultura torej ni le na odrih in zgodovina ni le v knjigah. Glede tega v Novi Sloveniji poudarjamo, da je treba iskati ravnovesje med ohranjanjem preteklosti na eni strani in družbeno-političnim razvojem na drugi strani. Kaj to pomeni? Seveda ne zagovarjamo načela, da se po koncu nekega obdobja zbrišejo sledi le-tega tudi z uličnih tabel, zagovarjamo pa, da se po tehtnem premisleku in presoji naredi prostor na teh tablah tudi za ljudi in dogodke, ki so bili ključni za naš narod in morda celo za Evropo in svet. Ni jih bilo malo, zato ni razloga, da bi se imena nekaterih podvajala, medtem ko za imena drugih, morda bolj zaslužnih, ni prostora. Pri poimenovanjih zagovarjamo tudi načelno uporabo slovenščine, pri čemer pa se mora ohraniti pestrost narečij in tradicionalnih poimenovanj. V Novi Sloveniji smo prepričani, da predlog zakona vsebuje zelo potrebne in dobre rešitve tako s tehničnega kot vsebinskega vidika, zato ga bomo tudi podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Josip Bajc v imenu poslanske skupine SLS. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana predstavnica in predstavnik Ministrstva za okolje in prostor. Kolegice in kolegi, v Slovenski ljudski stranki se zavedamo, da je od spremembe Zakona o imenovanju in evidentiranju naselij, ulic, stavb in pravilnika s tega področja nastalo mnogo družbenih sprememb in da so se z njimi pojavile tudi težave in nejasnosti pri izvajanju predpisov s tega področja. Republika Slovenija se je obvezala, da bo spoštovala vse resolucije Združenih narodov, tudi tiste na področju zemljepisnih imen. Resolucije jasno opredeljujejo nujnost, da morajo države preprečevati podvajanje zemljepisnih imen znotraj svojega ozemlja in to z ustaljenim postopkom standardizacije. Bistveni razlog za novi zakon pa je odprava nekaterih pomanjkljivosti, ki so se pokazale v praksi vse od leta 1980. Postopek imenovanja na lokalni ravni v okviru pristojnosti samoupravnih lokalnih skupnosti je namreč nejasen in neurejen. Niso natančno opredeljena razmerja med samoupravnimi lokalnimi skupnostmi in Geodetsko upravo Republike Slovenije. Imena občin in imena naselij, kjer je sedež občine, niso poenotena in možnost podvajanja imen so relativno odprta. Pojavljale so se težave pri določanju in ukinjanju hišnih številk in nerešena so ostala vprašanja označevanja črnih gradenj. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podpiramo predlog novega zakona, katerega osnovni cilj je uskladitev dejanskega in evidentiranega stanja. Strinjamo se tudi s tem, da smejo občine določene zadeve urejati drugače, če to ne gre v škodo enotnosti državne ureditve in s tem zakonitosti kriterijev in postopkov imenovanja oziroma poimenovanja in uradnih evidenc. Predlog zakona določa tudi pravila za določitev območja naselij in njegovo imenovanje. Pri tem pa izhaja iz dejstva, da je območje države že razdeljeno na naselja, ki imajo svoja imena. Jasno je tudi, da morajo imeti vsa naselja ime in da v občini ne sme biti dveh naselij z istim imenom. Malce težje bo sicer z izpolnjevanjem določbe, da se mora ime novega naselja ali novo ime naselja razlikovati od imena drugih naselij v Republiki Sloveniji. V predlogu zakona je določeno še, da je označevanje ulic strošek občin, ker gre za tipično lokalno zadevo, iz njene pristojnosti. Tablice s hišnimi številkami, imeni naselij ali ulic pa so dolžni nositi in financirati lastniki oziroma uporabniki stavb. Zdi se nam pomembno, da v postopku določanja območij in imena naselij ter ulic sodeluje tudi prizadeta javnost. S tem zakonom uresničujemo načelo demokratičnosti in tudi zato bomo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podprli predlog zakona. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ivan Jelen v imenu Poslanske skupine DeSUS.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik, kolegice in kolegi, predstavniki Vlade. Za določanje območij naselij ter imenovanje in označevanje naselij, ulic in stavb velja v Sloveniji eden najstarejših zakonov, Zakon o imenovanju in evidentiranju naselij, ulic in stavb iz leta 1980. Že to je razlog, še bolj pa sprememba sistema javne uprave v okviru osamosvojitve Slovenije in upoštevanje sicer stoletnih izkušenj pri izvajanju zakona, da se regulacija na tem področju spremeni. Vlada je zato v program dela že za leto 2006 vključila novi zakon, ki naj bi ob novem zakonu o evidentiranju nepremičnin posodobil delo Geodetske uprave Republike Slovenije in drugih udeležencev pri uvedbi in izvedbi zakonodaje. Ta predlog zakona imamo danes v državnozborski obravnavi. V Poslanski skupini DeSUS ocenjujemo ta predlog kot primeren, kakovosten ter da ustreza današnjemu času in razmeram v slovenskem prostoru. Predvsem nas veseli, da se preko določb izraža tudi skrb za ohranjanje kulturne dediščine, ki jo predstavljajo slovenska zemljepisna imena. Poslanci DeSUS-a bomo podprli dopolnjen predlog zakona. Moti nas edino ena določba predloga, in sicer da predlog izrecno določa, da postopek določitve hišne številke ni upravni postopek. Na to določbo ima pomisleke tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, bila pa je tudi predmet razprave na seji delovnega telesa. Mi menimo, da gre v tem primeru za upravni postopek, gre za odločanje o pravici in pravni koristi subjektov do pridobitve in imetja hišne številke in kot takšni sta tako pravica kot pravna korist pravno varovani. Poleg tega o tem postopku odloča organ v sestavi ministrstva, Geodetska uprava Republike Slovenije, ki po zakonu opravlja strokovne in upravne naloge vzpostavitve vodenja in vzdrževanja zbirk podatkov tudi na področju prostorskih enot in hišnih številk. Izdajajo te podatke ter vodijo upravne postopke in odločajo na prvi stopnji o geodetskih upravnih zadevah. Na podlagi tega ter na podlagi varstva pravic in pravnih koristi fizičnih in pravnih oseb v naši poslanski skupini menimo, da bi bilo pravno primerneje in pravilneje postopek določiti hišne številke ohraniti kot upravni postopek. Kljub tej pripombi pa poslanci DeSUS-a s predlogom zakona soglašamo. Opozarjamo, da imajo lokalne skupnosti z določili zakona največ obvez. Dobro je, da je v postopek pritegnjena široka javnost. Imamo pa pomisleke v zvezi s stroški, ki jih bo povzročila obvezna objava v medijih. Naj ob tej tematiki opozorim še na en segment, in sicer problematiko prepogostega preimenovanja naselij, krajev, ulic, zaselkov in tako dalje. Ni ravno v kontekstu tega predloga, kljub temu pa gre za preimenovanje, in sicer je Vlada na 124. izredne seje 7. junija 2007 na predlog, se ve katere, politične stranke za javno letališče državnega pomena Ljubljana-Brnik določila kot primerno naslednje lepo zvočno ime Letališče Jožeta Pučnika Ljubljana. Besed glede odziva javnosti ne bom izgubljal, saj vsi vemo, da danes še vedno večina ljudi za to naše letališče uporablja prejšnje ime. Vse to pa kaže na kaotičnost, zmedo že med slovenskimi prebivalci, kaj šele med turisti. Ta primer sem omenil zato, da ponazorim na problematiko prepogostega preimenovanja, kar zagotovo ni v korist konsistentnosti poznavanj krajev ter orientacij posameznikov. Poimenovanje naselij, stavb, ulic so del naše zgodovinske in kulturne dediščine. Kot pa se me že omenil, bo naša poslanska skupina DeSUS predlog zakona podprla.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zmago Jelinčič Plemeniti v imenu Poslanske skupine SNS. Prosim.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem skupaj! No, zakon je bil zagotovo potreben, kajti od leta 1980 do danes se je zgodilo marsikaj, spremenilo se je marsikaj spremenilo se je ime, spremenil se je sistem, spremenilo se je ogromno zadev. Vendar pa v samem zakonu je gotovo nekaj zadev, ki jih bo morda treba v praksi še izpiliti. Lepo je, da pišemo imena ulic in naselij v lepem slovenskem jeziku. Pa vendar je smiselno, da uporabljamo tam, kjer se to da, tudi narečna imena. Ne pa, da se povsod nekako sloveni v skladu s Toporišičevim načrtom o uničenju slovenskega jezika. Kajti dostikrat, ko človek potuje po Sloveniji, vidi, da so iz lepih slovenskih imen in iz starih imen nastala neka nova. Kot primer lahko navedemo Hotedršco na Notranjskem, ki je bila Hotedrščica, Hotedršica, Hotedršca in vse mogoče, samo tisto ne, kar je nekoč bila. Zagotovo je vprašanje, ki ga je treba rešiti, tudi v četrtem odstavku 20. člena, kjer pravi, da v istem naselju ne smeta biti dve ulici z istim delom imena. Imamo nekaj primerov, recimo, imamo skladatelje in zdravnike Ipavce. Res, da sta Benjamin in Gustav najbolj znana, toda imamo še Jurija, Franca, Alojza in Josipa. In zakaj ne bi imeli ponekod v kakšnem naselju ali pa v kraju, ki nima niti naselij, recimo, Sežana je kraj, ki nima naselij, ali pa, recimo, še kakšen drug konec ravno tako. Zakaj ne bi imeli ulice Benjamina Ipavca, pa tam zraven ulice Gustava Ipavca in podobno. Zopet imamo po tistem prejšnjem modusu uničevanja slovenskega jezika, kjerkoli že imamo, Ipavčevo ulico, ki pa lahko kaže pravzaprav na šest Ipavcev, ne pa na konkretnega Ipavca. Ravno tako pri 5. točki 20. člena ne smemo pozabiti, da se je v času po sprejemu specialnega statuta leta 1954, ko je bilo točno določeno, kje v dvojezičnih občinah na Obali se sme uporabljati dvojno označevanje, to se pravi, v slovenskem in italijanskem jeziku, ta zadeva tiho širila pod raznimi koprskimi župani in da je bil tu kršen specialni tržaški statut. Tega tudi zakon ne upošteva in morda bi bilo smiselno vsaj v praksi te zadeve urediti za nazaj. Ravno tako me pa moti še ena zadeva. Govori se, da je bila odpravljena problematika predvsem črnih gradenj. Vendar mislim, da je tu problematika odpravljena na nek čuden način. V 27. členu 3. točka pravi: "Če stavba ni evidentirana v katastru stavb ali registru nepremičnin, mora vlagatelj poleg zahteve za določitev hišne številke vložiti zahtevo za vpis stavbe v kataster stavb oziroma izpolniti vprašalnik v skladu s predpisi" in tako naprej. To se pravi, napiše papirček in že mu je ne "de iure", ampak "de facto" legalizirana črna gradnja. Mislim, da je tukaj ena napaka, ki jo bo pokazala praksa, kajti mislim, da tisti, ki so črnograditelji, se dosti dobro spoznajo na zakonodajo in vedo, kje so luknje. Tako se bojim, da nekateri bodo dobili najprej hišno številko iz tega zakona, potem pa vse ostalo. Navkljub vsemu pa vseeno mislim, da zakon je primeren za sprejem. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Boštjan Zagorac v imenu skupine nepovezanih poslanec. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Spoštovani prisotni! Zelo na kratko. V skupini nepovezanih poslancev, samoimenovani Lipa, bomo zakon podprli. Želimo pa si, da bi se določbe zakona izvajale dosledno, predvsem kar se tiče imenovanja ulic, vemo, da so nekateri v tem mandatu, bom rekel, tihi podporniki vladajoče koalicije celo uspeli ulico poimenovati po sebi v določenih naseljih, prva stvar, in pa druga stvar, predvsem dosledno izvajanje tega, kdo je prijavljen na kakšnem naslovu in koliko ljudi je prijavljenih na tem naslovu. Zakon za to predvideva sankcije in želimo, da se v tej smeri tudi ustrezno izvajajo. Zato že tudi z naše strani v naprej apel vsem tistim predlagateljem zakona, da dejansko ne bo zakon samo črka na papirju, ampak se bo tudi izvajal v praksi. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Maria Pozsonec, izvolite, v imenu narodnih skupnosti.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim. Področje o določanju območij, imenovanja in označevanja naselij, ulic, stavb sta do sedaj urejala 28 let stari zakon in prav toliko let star pravilnik, ki sta bila zardi najrazličnejših sprememb večkrat dopolnjena. Zakon bo natančneje razmejil pristojnosti občinskih, geodetskih, statističnih in drugih organov pri določanju območij, imenovanju in označevanju naselij, ulic, stavb. Poleg tega bo tudi jasno določil, kdo je in lahko pobudnik tovrstnih postopkov, potek celotnega postopka, določitve območij ter imenovanja in označevanja naselij, ulic, stavb; kdo lahko pri tem sodeluje, kdo bo pokril nastale stroške in kdo bo te postopke nadziral. Pripadniki italijanske in madžarske narodne skupnosti smo ob predlogu zakona močno zaskrbljeni, saj v njem ni več določila, da ga morajo udeležene občine pred odločitvijo o določitvi imena naselij, ulic in trgov na narodnostno mešanih območij dobiti soglasje svetov občinskih samoupravnih narodnih skupnosti. Soglasje pri tej materiji je namreč pridobljena pravica, ki se je ne sme ukiniti in je izrecno zapisana tudi v vseh občinskih statutih na narodnostno mešanem območju. Če novi zakon tovrstnega soglasja ne bo več določal in bo samo zahteval mnenje, bo sprožil še večjo erozijo varstva posebnih pravic avtohtone italijanske in madžarske narodne skupnosti v Sloveniji v zadnjih letih. Torej, mi lahko damo k temu zakonu soglasje samo takrat, če obstaja soglasje tudi s strani narodnosti. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Danijel Krivec ima besedo v imenu Poslanske skupine SDS. Prosim.
Lep pozdrav vsem prisotnim. Pred nami je Zakon o določanju območij ter o imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb. Razlogi za sprejem novega zakona so številne družbenopolitične spremembe, ki so zgodile od leta 1980 do danes. Z njimi pa so se pojavile tudi težave in nejasnosti pri izvajanju predpisov. Med spremembami je treba izpostaviti zlasti osamosvojitev Slovenije in posledično preoblikovanja njenega upravnega sistema, vzpostavitev lokalne samouprave, polnopravno članstvo Republike Slovenije v Združenih narodih in Evropski uniji. Slovenija se je s sprejetjem obvezala, da bo spoštovala resolucijo na področju zemljepisnih imen. Resolucije jasno opredeljujejo nujnost, da morajo države preprečevati podvajanje zemljepisnih znotraj svojega ozemlja z ustaljenim postopkom njihove standardizacije. V letu 1995 so tako prenehale delovati prejšnje občine. Njihove dotedanje funkcije in naloge pa so prevzele nove občine, skupaj z občinskimi, inšpekcijskimi in redarskimi službami, upravne enote, geodetska uprava, policija in inšpekcijske službe. Geodetska uprava Republike Slovenije opravlja strokovno in upravne naloge vzpostavitve, vodenja in vzdrževanja zbirk podatkov na področju osnovnega geodetskega sistema, evidentiranje nepremičnin, množičnega vrednotenja nepremičnin, prostorskih enot in hišnih številk, topografskega in kartografskega sistema ter koordinira povezljivost zbirk podatkov o prostoru in predvsem o nepremičninah. Območne geodetske uprave vzpostavljajo, vodijo in vzdržujejo zbirke geodetskih podatkov ter izdajajo te podatke ter vodijo upravne postopke in odločajo na prvi stopnji v geodetskih upravnih postopkih. Te pristojnosti so upoštevane v predlogu novega zakona. Nov zakon o imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb aktivno vključujejo v postopke vse, ki jih to zadeva, in določa pravila za določitev območja naselja in njegovo imenovanje. Poglavitne rešitve zakona, ki jih prinaša, nadomešča veljavni Zakon o imenovanju in evidentiranju naselij in ulic in stavb. Gre za uskladitev dejanskega in evidentiranega stanja. Za posamezne postopke zakon jasno opredeljuje legitimirane pobudnike, način začetka postopka, kdo vse sodeluje, natančno opredeljuje postopek, vključno z roki, določa akt odločitve, nosilce stroškov in ne nazadnje nadzorstvo. Določanje in spreminjanje območij naselij ter njihovo imenovanje ter preimenovanje ter določanje ulic in uličnih sistemov je temeljna pristojnost občine. Zakon določa tudi pristojnost ministrstva, pristojnega za okolje in prostor, ter Geodetske uprave Republike Slovenije za izvajanje zakona, določanje hišnih številk in skrb za zakonitost. Predlog zakona določa pravila za določitev območja naselja, ulic ter njihova imenovanja. Zakon prepoveduje občini s spremembo območja naselja poseči na območje sosednje občine. Zakon prepoveduje spreminjanje območij naselij občine v času poteka postopka za spremembo njenega območja oziroma za ustanovitev nove občine na delu njenega območja. Vsako naselje mora imeti svoje ime. V občini ne sme biti dveh naselji z istim imenom, ime novega naselja ali novo ime naselja pa se mora razlikovati od imen v drugih naselij v Republiki Sloveniji. Postopek za spremembo območja naselja in imenovanje naselja se začne s predlogom, ki ga vložijo upravičeni predlagatelji občinskega predpisa. To so župan, člani občinskega sveta in tudi drugi predstavniki, poleg tega pa še ožji sveti delov občine. Občina z odlokom določi tudi ulice v okviru uličnega sistema. Označevanje ulic je strošek občin. Označevanje ulic in stavb je urejeno ločeno. Hišne številke kot oznake stavb, določi Geodetska uprava. Stroške nabave, namestitev in vzdrževanja ter namestitve tablic s hišno številko, znova zaradi dotrajanosti oziroma preštevilčenja, nosi lastnik oziroma upravnik stavbe. Inšpekcijski nadzor nad izvajanjem tega zakona opravlja geodetski inšpektor. V drugi obravnavi je bilo na odboru sprejetih več amandmajev odbora, ki jih v celoti podpiramo. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke zakon tudi v celoti podpiramo.
Hvala lepa. Gospod Janko Veber, imate besedo v imenu poslanske skupine SD.
Hvala za besedo, predsedujoči, in lep pozdrav vsem v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov. Zakon o določanju območij ter imenovanju in označevanju naselij in ulic in stavb govori o tem, da odpravlja pomanjkljivosti pri sedanjem pri dosedanjem postopku. Ugotavljamo, da se je resnično kar nekaj postopkov zapletlo pri imenovanju, predvsem ulic. Kajti prihajalo je do nejasnosti glede tega, kako vključiti javnost v obravnavo in kako pravzaprav oblikovati potem končno obliko imena, predvsem ulic in ali in kako oblikovati pravzaprav tudi skrajšano obliko imenovanja ulic. Namreč, naselja so še nekoliko enostavnejša, kajti nosijo običajno ime, ki so značilna za njen položaj, lego. Medtem ko pri ulicah pa seveda se srečujemo s predlogi, ki so vezani ali na zemljepisno ime, ali bi ulica imela ime po nekem dogodku, ali datumu, ki je povezan z zgodovino, ali po osebi in seveda predvsem po osebi, ki je bistveno prispevala k razvoju naselja. Skratka, cela vrsta predlogov se lahko zvrsti in prav je, da se ti predlogi oblikujejo in obravnavajo na čim bolj demokratičen, odprt način. Zato pozdravljamo postopek pri določanju imen, naselij in ulic, ki napotuje k temu, da je potrebno opraviti posvetovanje z osebami z območja, na katere se seveda spremembe tudi nanašajo. Prav tako menimo, da je prav, da imena naselij in ulic, kjer sta poleg slovenskega jezika, uradnega jezika tudi italijanski oziroma madžarski jezik, se imena naselij določijo v slovenskem in italijanskem oziroma madžarskem jeziku. Pri tem tudi opozarjamo, da je treba v celotnem postopku upoštevati stališča manjšine, da ne bo prihajalo do zapletov, na katere opozarja tudi amandma Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti. Zakon bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov podprli. Se nam pa kljub vsemu odpira še eno od vprašanj, in sicer, imamo pomislek med usklajenostjo naslova samega zakona in vsebino zakona. Kajti naslov zakona govori o imenovanju in označevanju naselij, ulic in stavb, v sami vsebini zakona pa ni zaslediti postopka za določitev imena stavb. Torej, stavbe nekako pogrešamo v tem zakonu, kako pravzaprav priti do imen stavb. In upamo, da nam bo predlagatelj zakona na današnji seji podrobneje obrazložil, kajti v vsebini zakona tega ni zaslediti. Upam, da bodo te pomanjkljivosti še možne popravkov, če bo to potrebno, glede na razlago, ki jo pričakujemo s strani predlagatelja. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 29.1.2008. V razpravo dajem 17. člen in amandma Poslanske skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti. Želi kdo razpravljati? Gospa mag. Potrata, izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. Želim podpreti amandma, ki je predlagan, zaradi tega, ker se mi zdi, da posega v pravico, ki je na dvojezičnem območju, kjer živita drug ob drugem dva uradna jezika, tako oblikovana zahteva po soglasju manjšine pri poimenovanju nujna in bi bilo dobro, da bi jo šteli za standard in je ne bi bilo treba zapisovati. Ampak ker se pogosto reče, česar v zakonu ni, potem te pravice ni mogoče uveljavljati, je prav, da je v 17. členu to posebno določilo tudi zapisano. Zdaj pa vas, spoštovani gospod podpredsednik, opozarjam, da bom od amandmaja stopila še korak naprej in nekatere druge vidike dvojezičnosti razprla, zato upam, da me ne boste prekinili. Rada bi nadaljevala pri tistem, kar je povedal moj poslanski kolega Janko Veber. Seveda, zakon naj bi govoril o zemljepisnih lastnih imenih, v naslovu so pa pridana še stvarna lastna imena. In pri stvarnih lastnih imenih, to so poimenovanja stavb, so zakonitosti, ki so povezane z jezikom, nekoliko drugačne, kar zadeva pravopis, kot so v zemljepisnih lastnih imenih. Zato bi bilo to določilo tudi treba upoštevati in povedati, ali je tudi zanje odgovorna Geodetska uprava. In ko sem ob 17. členu govorila o dvojezični topografiji, potem vas naj opozorim, da je v praksi, ko gre za rabo zemljepisnih lastnih imen, mogoče neupoštevanje predpisov in poimenovanj tudi zaslediti. Vas bom opozorila na nek zelo konkreten primer, ki je dobil nedavno tega v mariborskem Večeru tudi obliko neke polemike med posameznikom in direktorjem oziroma dvema odgovornima osebama Zavoda za turizem v Mariboru. Gre pa za tole zadevo. Uvodoma je bilo rečeno, da je treba imena pravilno zapisovati. Zemljevidi so navadno tisti, v katerih se zapis imen najbolj jasno vidi. V rokah imam zemljevid vinsko-kulturne poti nadvojvode Janeza, ki ima dve plati. Na eni strani je podrobneje opisana slovenska vinska pot, na drugi strani pa vinska pot nadvojvode Janeza v Avstriji. To se pravi, da naj bi bil zemljevid dvojezičen, kot pojasnjujeta obe odgovorni osebi, ampak ima zemljevid legendo tudi v angleščini, torej je že tu kakšno zamegljevanje dejstev. Podatke za zemljevid naj bi dala Geodetska uprava Republike Slovenije, občinske podatke naj bi dala Mestna občina Maribor, karte je izdelala služba za GIZ in obdelavo podatkov. Je pa zemljevid rezultat čezregijskega sodelovanja, iz sredstev EU je financiran, Zavod za turizem je dal del sredstev, tudi Služba Vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko je imela nekaj malega zraven. Gre torej za sestavljen projekt - in kje je problem? V Državnem zboru se je oglasil pri meni zakonski par Vedernjak, ki pričakuje od mene in od Državnega zbora, da bo vnesel več reda v rabo zemljepisnih imen na zemljevidih. Če pogledate slovenski del karte, so do slovensko-avstrijske meje vsa zemljepisna imena v resnici zapisana v slovenščini. Tista, kolikor jih je avstrijskih zapisano, ampak to je bolj prazen prostor, so v nemščini. Ko pa obrnete zemljevid, ki je bolj podroben popis avstrijske vinske poti, pa vidite, da je veliko zanimanja namenjenega tudi vinski poti na slovenski strani. In tu bo vašo pozornost pritegnilo poimenovanje mesta, iz katerega prihajam, kajti to mesto je tu zapisano kot Marburg in potem z majhnim Maribor. Gospod direktor zavoda utemeljuje tak zapis s tem, da je to vendar kombiniran projekt, da pa je Maribor v zgodovini tako ali tako bil Marburg. Jaz vam iz zgodovine lahko povem, da je res Stanko Vraz leta 1836 v zasebnem pismu prvič uporabil slovensko ime Maribor. Prizanesla vam bom s tem, kako se je to ime uveljavljalo, ampak če smo dosledni in če razmišljamo o tem, komu je zemljevid namenjen, tudi turistu, bo, ko pride na slovensko stran, verjetno najprej zagledal napis Maribor in šele potem kot pomagalo imel tudi nemško poimenovanje. In namesto da bi oba, gospod in gospa, ki sta odgovorna za ta projekt, se malo zamislila pa pogledala, da je za ta zemljevid, najmanj kar je mogoče reči, da je "šlampast", sta zlila jezo na gospoda Vedernjaka, češ da nima prav in da je - še marsikaj drugega sta mu očitala, pa ne bom zdaj vsega ponavljala. Za kaj gre? Poslanski kolega Vili Rezman bi verjetno imel kaj proti, če mu povem, da je tu njegova občina napisana Ruse. To bi tudi bilo mogoče. Saj vemo, da ta beseda v slovenščini tudi kaj pomeni. To da je, recimo, mogoče zaslediti Šentilj, in slutite lahko, da vam naštejem še celo vrsto krajevnih imen, ki so brez šumnikov zapisana. Da je mogoče na tem zemljevidu najti popolnoma nedosledno uresničeno načelo dvojezičnega zapisovanja krajevnih imen. Ampak tisto, kar mene v tem kontekstu skrbi, je, da sem v tem zapisu obeh odgovornih oseb, zasledila zapis, ki pravi tako: "V teh časih, ko so meje padle, se bomo vendarle morali sprijazniti s tem, da bomo tudi bolj razumeli tak način zapisovanja krajevnih imen." Jaz ne vem, od kod taka argumentacija. Meja med Avstrijo in Slovenijo še vedno je. Meja slovenskega nacionalnega ozemlja je določena. Topografska poimenovanja to dokazujejo. Na žalost so se nam na severu izgubila imena in samo rečna imena še kažejo na to, od kod je slovensko poseljeno ozemlje bilo nekoč. In če tako razmišljamo o teh stvareh, potem nismo daleč od tistega, ko se bomo celo slovenskim krajevnim imenom odpovedali. In zakaj ta problem načenjam? Zato ker je Geodetska uprava tista, ki je dala podatke, ker bi Geodetska uprava morala bdeti tudi nad izdelki. Lahko odkimavate. Lahko odkimavate. Kdo pa bo? Inšpekcija pravi, da ne more. Potem pa ni organa! Potem pa lahko pri nas dela vsak, kakor hoče, kakor ve in zna in kakršni so njegovi jezikovni pogledi na stvari. Če Geodetska uprava skrbi za tisto, kar ste, spoštovani predstavnik urada, na začetku povedali in rekli tudi, da za pravilnost zapisov, potem je raba teh krajevnih imen tudi del skrbi, ki bi si jo Geodetska uprava morala naložiti, sicer bomo imeli popolno krajevno zmedo. Hvala.
Hvala lepa. Moram reči, da ste me sicer, gospa magistrica, opozorili na to, da boste nekoliko skrenili s te poti, o čemer govorimo, to je o amandmaju poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti, vendar pa kljub temu menim, da je bilo vaše izvajanje zelo poučno in zelo, bi rekel tudi konstruktivno. Posebno o vsem tem, o čemer tudi v tej točki razpravljamo. Besedo ima gospod Battelli.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. To vprašanje tega amandmaja je, verjemite, dosti bolj resno, kot izgleda na prvi pogled. Tu gre za spoštovanje, ne samo osamosvojitvenih principov ampak tudi mednarodnih pogodb. V temeljni Ustavni listini o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije piše: "Republika Slovenija zagotavlja varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin vsem osebam na ozemlju Republike Slovenije, ne glede na njihovo narodno pripadnost" in tako naprej, "italijanski in madžarski narodni skupnosti v Republiki Sloveniji in njunim pripadnikom so zagotovljene vse pravice iz Ustave Republike Slovenije in veljavnih mednarodnih pogodb." Ta Ustava Republike Slovenije je ustava, ki je veljala pred decembrom 1991, ko je bila sprejeta nova ustava. Torej, v Temeljni ustavni listini se Slovenija zavezuje, da pravice in torej položaj narodnih skupnosti bodo ohranili. V 5. členu veljavne ustave piše: "Slovenija varuje in zagotavlja pravice avtohtone italijanske in madžarske narodne skupnosti." Zakon iz leta 1980, ne glede na to, da se terminologija pač nanaša na stanje, ki je bilo takrat, nedvoumno pove glede poimenovanja naselij in ulic, da kvalificirano predstavništvo narodnih skupnosti v narodnostno-mešanih občinah ima pravico dajanja soglasja o teh imenih. Zakaj do tega pride? Do tega pride zaradi tega, ker oktobra leta 1954 je bil sprejet tako imenovani Londonski memorandum, ki "de facto" razširi suverenost takratne Jugoslavije in torej Slovenije nad bivšo cono B Tržaškega svobodnega ozemlja. Temu memorandumu je priložen specialni statut, ki govori o tem, kako je potrebno urediti položaj Italijanov v Jugoslaviji in Slovencev v Italiji, kar zadeva bivšo cono. Tam je govora kar zadeva dvojezičnost teh imen, o relevantni prisotnosti pripadnikov etnične skupnosti, ker takrat se je imenovala etnična skupnost v tem našem primeru italijanske etnične skupine. Relevantno število, najmanj četrtina, v trenutku, ko je bil ta sporazum podpisan in ta suverenost razširjena, je ta številka manjkala. Sedaj ne bomo razglabljali o razlogih, zakaj je ta številka, relevantna številka manjkala, ampak je ni bilo. In tega specialnega statuta ni bilo moč uporabiti, tako kot je bil zapisan, razen če bi se uvedli določeni mehanizmi, ki bi bili substitutivni dejstvu, da ni bilo več števila. Zaradi tega v ustavi, tako prejšnji kot sedanji, piše, da se pravice uveljavljajo ne glede na število, ampak zaradi tega, ker števila ni bilo več! In sedaj, če ukinemo to soglasje, se bomo izpostavili očitku, da ne spoštujemo mednarodnih sporazumov. Poleg tega, da naredimo bog ve zakaj, eno objektivno škodo obem narodnim skupnostim, kajti če je govora o kulturi, o kulturi in jeziku, če je govora o tej tradiciji, potem je treba vedeti, da na narodnostno mešanih območjih obstajajo tudi kultura in kulturna tradicija narodnih skupnosti. Odločitev je v vaših rokah. Ali boste ta amandma sprejeli ali ne? Meni se pa zdi izjemno čudno, da na te stvari moramo opozarjati mi, ne pa pravne službe ministrstev, Vlade, parlamenta itd. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Aurelio Juri. Prosim.
Bom zelo na kratko, 28 sekund za to, da vas pozovem na to, da prisluhnete relevantnim opozorilom kolega Battellija. Drugo. Sami veste, kaj pomeni toponomastika za narodne skupnosti. Tretje naj povem, da smo prejšnjo jugoslovansko ureditev mi podedovali in takrat je veljalo soglasje, ki jo je takrat izrekala samoupravna narodna skupnost, danes preko občinskih svetnikov, pripadnikov narodne skupnosti. Tako da, naj se taka ureditev ohrani, sicer bomo odprli nepotrebno in zelo škodljivo fronto. Hvala.
Hvala lepa. Ugotavljam, da ne želi več nihče razpravljati. Zato zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 1. februarja 2008, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DEVIZNEM POSLOVANJU, redni postopek. Predlog Zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Dr. Bajuk, minister za finance, izvolite prosim.
Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Vlada Republike Slovenije je Predlog zakona o deviznem poslovanju posredovala Državnemu zboru v obravnavo julija 2007. Predlog zakona je bil sprejet na seji Odbora Državnega zbora Republike Slovenije za finance in monetarno politiko, ki je bila 17.1.2008. V nadaljevanju na kratko predstavljamo glavna področja, ki jih ureja predlog zakona. Predlog zakona bo nadomestil veljavni Zakon o deviznem poslovanju, ki je začel veljati v aprilu leta 1999 in bil v avgustu 2003 noveliran z Zakonom o spremembah in dopolnitvah zakona o deviznem poslovanju. Glavni razlog za pripravo predloga zakona je prilagoditev predpisov novim razmeram po vstopu Slovenije v Evropsko ekonomsko in monetarno unijo. Ena od štirih temeljnih svoboščin Evropske unije je načelo prostega pretoka kapitala, ki izhaja iz Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti. Že v sprejetem Zakonu o deviznem poslovanju iz leta 1999 je Republika Slovenija napravila pomemben korak v smeri popolne sprostitve pretoka kapitala in vzpostavitve evropskega pravnega reda na tem področju. Odpravljene so bile številne omejitve pretoka kapitala. V letu 2003 je bila z novelo Zakona o deviznem poslovanju uveljavljena popolna in nepovratna sprostitev pretoka kapitala ter omejitev možnosti zaščitnih ukrepov s članstvom Republike Slovenije v EU. Na področju menjalniškega poslovanja predlog zakona ohranja dosedanjo pristojnost Banke Slovenije glede izdajanja dovoljenj in nadzora nad menjalniškim poslovanjem ter dosedanjo ureditev pogojev za pridobitev in odvzem dovoljenja za opravljanje menjalniških poslov. Predlagana pa je odprava ostalih določb, ki urejajo pooblastila Banke Slovenije, ki so urejena z Zakonom o Banki Slovenije, zato posebne določbe v zakonu niso več potrebne, kot so bile v preteklosti. Na Banko Slovenije je prenesena pristojnost Davčne uprave Republike Slovenije za odločanje o prekrških, storjenih na področju menjalniškega poslovanja. Evropska centralna banka je podala mnenje, da nove naloge Banke Slovenije niso navedene med funkcijami nacionalnih centralnih bank, določenimi s statutom evropskega sistema centralnih bank, tako imenovanim ESCB, in Evropske centralne banke, ter da po njihovem mnenju ne bi bile v nasprotju s cilji in nalogami ESCB. Pristojnosti Davčne uprave Republike Slovenije kot prekrškovnega organa v zvezi s sankcioniranjem neprijave prenosa gotovine ob vstopu v skupnost ali izstopu iz nje, pa se prenese na Carinsko upravo Republike Slovenije. Poleg tega se s predlogom zakona za izvajanje Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta številka 1889/2005 z dne 26. oktobra 2005 o kontroli gotovine ob vstopu v skupnost ali izstopu iz nje določajo pristojni organi in sankcije za kršitve. Vlada Republike Slovenije ocenjuje, da so navedene rešitve in predlagane spremembe ustrezne in seveda tudi potrebne. Vlada se je tudi uskladila z Zakonodajno-pravno službo glede pripomb, ki jih je podala na predlog zakona, zato predlaga, da Državni zbor sprejme predlagano besedilo zakona, tako kot je bilo obravnavano in sprejeto na matičnem delovnem telesu tega cenjenega Državnega zbora. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam minister Bajuk. V okviru zakonodajnega postopka pa je predlog zakona obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Prosim predsednika odbora gospoda Starmana, da poda poročilo. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Pozdrav ministru in vsem ostalim. Odbor Državnega zbora Republike Slovenije za finance in monetarno politiko je na svoji 36. seji dne 17.01. obravnaval tudi predlog zakona o deviznem poslovanju, kot matično delovno telo. Odboru je bilo posredovano mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je najprej opozorila na smiselnost povzetja posameznih delov uredbe, ki prispevajo k razumljivosti vsebine pravnega akta, kar ni v neskladju s pravnim redom v Evropski uniji. Zakonodajno-pravna služba je dala pripombe skoraj k vsem členom, od 2. do 17. člena zakona, vendar pa so te pripombe v pretežni meri redakcijske narave in v realizaciji prispevajo bodisi k večji jasnosti, razumljivosti in preglednosti oziroma v nomotehničnem pogledu pomenijo izboljšavo besedila. Pripombe Zakonodajno-pravne službe so upoštevane v amandmajih odbora, ki jih je odbor obravnaval v okviru dodatnega delovnega gradiva, kot so razvidni iz nadaljevanja tega poročila. O dodatnem delovnem gradivu se je odbor seznanil še z dopisom Vlade Republike Slovenije, z mnenjem Evropske centralne banke z dne 9.1. Do izteka poslovniškega roka, to je do vključno 11.1.2008, kvalificirani predlagatelji k zakonskemu predlogu niso vložili amandmajev. Po razpravi, kjer je bila glavna pripomba, zakaj je bilo toliko pripomb Zakonodajno-pravne službe k skoraj vsem členom, smo potem amandmaje odbora, ki so tudi v glavnem vsebovali te pripombe Zakonodajno-pravne službe, v skladu s 128. členom Poslovnika sprejeli najprej amandmaje in kasneje glasovali še o vseh členih skupaj glede na sprejete amandmaje, na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni tudi sprejeti amandmaji. Državnemu zboru predlagamo, da tak predlog zakona tudi sprejme. Dodatno je odbor sprejel še sklep, da Odbor predlaga, da se v predlog dnevnega reda 35. seje Državnega zbora uvrsti tudi naslednja točka dnevnega reda, to je Predlog zakona o deviznem poslovanju - druga obravnava. Še enkrat predlagamo, da se dopolnjeni predlog zakona sprejme. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Starman. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kolega Ciril Testen bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči. Gospod minister s sodelavko, poslanke in poslanci! V Poslanski skupini Nove Slovenije do predloga novele o deviznem poslovanju nimamo pripomb. Glede na vstop Slovenije v evrsko območje moramo v deviznem zakonu upoštevati tudi uredbo 1889/2005 Evropske skupnosti in priporočilo projektne skupine za finančno ukrepanje, ki deluje na področju boja proti pranju denarja in financiranju terorizma. V preteklosti je zakon o deviznem poslovanju določal številne omejitve na področju devizne ureditve, svobode pretoka kapitala in ureditve plačilnega prometa preko državnih meja in iz tega izhajajoče obveznosti rezidentov in nerezidentov. Predlagana novela bo odpravila prav te številne omejitve in posledično tudi iz tega izhajajoče obveznosti. V Poslanski skupini Nove Slovenije se strinjamo z dejstvom, da je predlog novele prilagojen izhodiščem Evropske unije predvsem glede prostega pretoka kapitala. Glavni namen združevanja evropskih držav je bila krepitev trgovine in gospodarskega sodelovanja. Evropska unija je vzpostavila enoten gospodarski prostor in uvedla skupno evropsko valuto evro, ki jo je prevzela tudi Slovenija, kar predstavlja pomemben mejnik za devizno poslovanje. S svojim članstvom je Slovenija sprostila pretok vseh vrst kapitala. Namreč pravni red Evropske unije na tem področju zahteva tako rekoč popolno liberalizacijo pretoka kapitala in plačil med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami. Že trenutno veljavni zakon zagotavlja ustrezno pravno podlago za liberalizacijo pretoka kapitala in uvaja skoraj popolno prost režim za skoraj vse oblike poslov. Predlagane spremembe novele uvajajo prilagoditev novim razmeram po uvedbi evra v Sloveniji in ohranitev menjalniškega poslovanja, katerega pristojnost ohranja Banka Slovenije. Na Banko Slovenije je prenesena iz davčne uprave tudi pristojnost prekrškovnega organa. Prekrškovni organ pri prenosu gotovine pa bo po novem Carinska uprava Republike Slovenije. Dovoljeni znesek, ki ga je mogoče prenesti preko meje, je 10.000 evrov. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo zakon podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil kolega Marjan Drofenik.
Hvala lepa. Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister s sodelavko, poslanke, poslanci! Osnovni načeli predlaganega zakona o deviznem poslovanju sta liberalizacija in preglednost. Zakon sledi evropski ureditvi na področju deviznega poslovanja in je logična posledica vstopa Slovenije v Evropsko unijo in kasnejšega prevzema evropske valute evra. Predlagani zakon ureja menjalniško poslovanje, kazenske določbe, uredbe o kontroli gotovine ob vstopu v skupnost ali izstopu iz nje, ter določa prekrškovne organe s področja vsebine zakona. Devizno poslovanje spada v okvir prostega pretoka kapitala kot ene od štirih svoboščin Evropske unije. Ob tem velja poudariti, da je že veljavni zakon sočasno s približevanjem Slovenije Evropski uniji in pripravam na sprejem evra uvajal postopno liberalizacijo deviznega poslovanja. Kljub temu pa je zakon treba prilagoditi novim razmeram, nastalim z vstopom Slovenije v ekonomsko in monetarno unijo. Posledično so tudi nekatere določbe veljavnega zakona postale nerelavantne, saj so določene pristojnosti iz Banke Slovenije prešle na evropsko centralno banko. Zakon sledi usmeritvam projektne skupine za finančno ukrepanje in evropske zakonodaje. Podpiramo tudi določitev prekrškovnih organov, in sicer Banke Slovenije za področje menjalniškega poslovanja in carinske uprave za področje neprijavljenega prenosa gotovine v vstopu v skupnost ali iz nje. Menimo, da ta oba prekrškovna organa strokovno usposobljena in bosta zagotavljala učinkovit nadzor oziroma vodenje prekrškovnih zadev. Naj ob obravnavi tega zakona poudarimo zadovoljstvo s tem, da je Slovenija z uvedbo evra odpravila mnoga valutna tveganja ob poslovanju z ostalimi članicami monetarne unije. S tem so se odprle nove možnosti tako za pravne kot fizične osebe. Tudi nadaljnje poenostavitve in liberalizacija svobodnega pretoka kapitala so vsekakor dobrodošle. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo predlagani zakon podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Poslanec Bogdan Barovič bo predstavil stališče nacionalne stranke. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice, kolegi, minister s svojo ekipo! Bodimo pošteni. Dejstvo je, da Predlog zakona o deviznem poslovanju obravnavano zato, ker smo v bistvu v nadaljevanju tistega, kar smo govorili včeraj. Smo na področju, kjer ni drugega izhoda. Mi smo člani Evropske unije, mi imamo zahteve na treh področjih, na treh stebrih, torej na slovenski zakonodaji, na subsidiarnosti, na evropski zakonodaji. In ko smo bi vstopili v ERC1 in 2, kar je bil pogoj za vstop v Evropsko unijo, "exchange rate mechanism", smo se zavezali, in to je naša dolžnost, ne pravica, in ta zakon o deviznem poslovanju spreminja zakonodajo, za katero smo obvezujoči. Tukaj, spoštovani gospod minister, nimamo nobenih problemov v Slovenski nacionalni stranki in ga podpiramo absolutno. Je pa res, bodimo toliko kritični, da pri pripravi takšnega zakona pridemo v spore na matičnem delovnem telesu zaradi tega, ker je, skoraj da, govorim skoraj da, toliko amandmajev, kot je členov. To pa je malo čudno, ker vsi vemo, da je to naša obveza. Vsi vemo, da je tako prav. ERC je jasno določil, da je devizni mehanizem določen in kakršen je proti državam tretjega sveta znotraj držav Evropske unije, takšen je. In hvala bogu, da je takšen, in hvala bogu, da je stabilen, in hvala bogu, da imamo takšnega že od vstopa v Evropsko unijo, od uvedbe evra in ga še vedno imamo. Problem, ki je nastal na matičnem delovnem telesu, je bil samo ta, da je bil vsebinsko ta zakon, ki se mora prilagajati, ne vem, ali slabo pripravljen ali pa, ne vem, zakaj je bil amandmiran skoraj s toliko členi, kolikor členov ima ta zakon. Opozicija gor ali dol, koalicija gor ali dol. Mi smo dolžni to sprejeti. In v Slovenski nacionalni stranki bomo Predlog zakona o deviznem poslovanju, ker smo ga dolžni po načelu, če želiš biti v nekem klubu, moraš spoštovati pravila te igre, sprejeli. Upam pa, da boste tudi vi, kolegice in kolegi, ali pa tisti, ki so pripravljali ta zakon in kasneje amandmaje, sprejeli tudi kritiko, da če že nekaj vemo, kaj moramo narediti, da naredimo to dobro, ne pa "šlampasto". Ne, da imamo potem enako število amandmajev na število zakonov, ki so samo po sebi umevni. To je problem, saj drugega problema ni bilo. Tudi na matičnem delovnem telesu. In tukaj ne gre sedaj za opozicijo, za nasprotovanje. Problem je v tem, da je bil zakon "šlampasto" pripravljen, da so amandmaji pokazali, da so vsebinske in oblikovne razlike nastajajo zaradi površnosti. Nobenega problema ni. Ta zakon bomo v Slovenski nacionalni stranki podprli z željo, upanjem in hotenjem, da bomo zakone, ki so posledica našega vstopa v Evropsko monetarno unijo in v "Exchange Rate Mechanism", ERM 1 in 2, to moramo spoštovati, to je naša obveznost. In bomo. Ampak dajmo se mi tudi pripraviti na to. Tukaj bom jaz še enkrat posebej poudaril, jaz vem, da je gospod minister, točno ve, kaj je treba narediti, in da ima za seboj ekipo, ki mora to delati. In odrekam kakršnokoli kritiko ministru. Seveda ga pa pozivam, da svoje strokovne službe prime v roke, da mu njegove strokovne službe ob vsem njegovem prizadevanju pripravijo takšno zakonodajo, kot mora biti. Na koncu je vedno kriv gospod minister, ki mora pokrivati vsa ostala ministrstva, ne ve, kaj mu počnejo zadaj, pa še strokovne službe mu včasih "falijo", po trboveljsko rečeno. Problem je bil samo v tem, da je bilo površno pripravljeno. Zakon o deviznem poslovanju moramo sprejeti, ker smo dolžni kot člani Evrope, mi ga bomo podprli, zagovarjam ministra v tem primeru, in samo pravim, dajte vendarle strokovne službe in vsi ostali pomagati ministru, če se že vendarle konec koncev trudi za to, da bomo spoštovali pravila igre, ki smo jih mi vsi skupaj oziroma ste jih včeraj z Lizbonsko pogodbo še enkrat posebej potrdili. Hvala lepa.
Stališča skupine nepovezanih poslancev bo predstavil poslanski kolega Boštjan Zagorac, izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Spoštovani prisotni! Zakon, ki je pred nami je nuja, ni pravica. Ne daje nobenih ugodnosti državljanom in državljankam Republike Slovenije. Je nuja. Nuja, če hočemo plavati v bazenu, za katerega se je ta država na referendumu odločila. Ampak nenazadnje nepovezani poslanci, samoimenovani v skupini Lipa, smo dolžni zagovarjati interese samo te države, samo države Slovenije, njenih državljank in državljanov, ne Evropske unije, tako kot nekateri moji predhodniki. Jaz sem zavezan ljudem, ki živijo v tej državi. In če bo Evropa kar koli zahtevala, meni ni nujno sprejeti, če kolikor bom ocenil, da je to slabo za to državo. Pa če se vrnem na sam zakon. Sam zakon je pač, kot smo že dejali, nek novi zakon, ki ga od nas zahteva Evropska unija. Da je zakon bil površno pripravljen, mislim, da ni treba poudarjati nobenemu od poslancev, ki ga je vzel v roke. Zakon je bil amandmiran skoraj na vse člene, in to s strani tistih, ki so zakon pripravljali. Popravljali so sami sebe, kar daje, bom rekel, oceno, kako slab je ta zakon in kako slabo je pripravljen. Moti nas v Poslanski skupini nepovezanih poslancev samoimenovani Lipa, tudi dejstvo, da tudi v takšnih zakonih, ki jih od nas terja nekdo drug, pišemo, bom rekel, takšne neumnosti. Sledimo mnenju Evropske centralne banke po tem zakonu. Tako piše. Evropska centralna banka poudarja, da bi morala Banka Slovenije zagotoviti več sredstev in več kadra za dodatno delo, ki ga nalaga ta zakon. A vendar na koncu pri finančnih posledicah si dovolimo napisati, da zakon ne bo imel finančnih posledic. Mi lahko nekdo, ki zagovarja ta zakon, ki pravi, da ga je nujno potrebno sprejeti, pove, kako je mogoče zagotoviti več sredstev, več kadra, hkrati pa govori, da zakon ne bo imel finančnih posledic? Ne vem, kaj smatrate pod sredstva, ne vem, kaj bomo dali, aparat za Coca-Colo v Banko Slovenije, pa bo s tem več sredstev tam? Lažje delo? Lepo vas prosim! Tudi pri takšnih zakonih je treba biti pozoren, da se takšne neumnosti v njih ne pojavljajo. Še enkrat bi rad poudaril, slovenske državljanke in državljani niso neumni. In vsaj za poslance Poslanske skupine nepovezanih poslancev, samoimenovanih Lipa, lahko še enkrat z gotovostjo trdim, zavezani smo samo njim, Slovenkam in Slovencem. In opozarjali bomo na vsako tako neumnost, ki se bo pojavila v kateremkoli zakonu, ne glede na to, ali ga ta država mora podpreti ali ne. Hvala.
Hvala lepa. Kolega Bojan Starman bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa še enkrat za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Poslanci Slovenske demokratske stranke bomo Predlog zakona o deviznem poslovanju podprli. Kljub temu, da se tudi sam kot predsednik Odbora za finance in monetarno politiko strinjam, da je bilo kar preveč popravkov, amandmajev, dodanih na sami seji odbora, kljub temu, da so nomotehnično naredili bolj pregleden zakon, mislim, da bi bilo prav, da se določene stvari pa vseeno prej uskladijo med pravnimi strokovnjaki. Predlagani zakon o deviznem poslovanju naj bi nadomestil veljavni Zakon o deviznem poslovanju, ki je začel veljati v aprilu 1999 in bil v avgustu leta 2003 noveliran. Temeljni cilj predloga zakona je prilagoditev novim razmeram po uvedbi evra kot denarne enote Republike Slovenije. Predlog zakona ureja menjalniško poslovanje ter kazenske določbe Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta Evrope številka 1889/2005 z dne 26. oktobra 2005 o kontroli gotovine ob vstopu v skupnost in izstopu iz nje. Poleg tega zakon na novo določa prekrškovne organe za področje menjalniškega poslovanja in za sankcioniranje neprijave prenosa gotovine ob vstopu v skupnost in izstopu iz nje. Tako je na Banko Slovenije prenesena pristojnost Davčne uprave Republike Slovenije, ki po Zakonu o deviznem poslovanju odloča o prekrških, storjenih na področju menjalniškega poslovanja, pristojnosti Davčne uprave Republike Slovenije kot prekrškovnega organa v zvezi s sankcioniranjem neprijave prenosa gotovine ob vstopu v skupnost ali izstopu iz nje pa so prenesene na Carinsko upravo Republike Slovenije. Predlog zakona ohranja dosedanjo pristojnost Banke Slovenije glede izdajanja dovoljenj in nadzora nad menjalniškim poslovanjem ter dosedanjo ureditev pogojev za pridobitev in odvzem dovoljenj za opravljanje menjalniških poslov. Slovenska demokratska stranka bo omenjeni zakon podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Milan M. Cvikl bo predstavil stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Lep pozdrav. Naj uvodoma povem, da v Poslanski skupini Socialnih demokratov ne bomo nasprotovali predlogu zakona. To, kar nas moti, na kar želimo opozoriti, je pa neustrezno izpeljana procedura v Državnem zboru, ki je vsebinsko povezana z razumevanjem samostojne vloge Banke Slovenije kot sestavnega dela evropskega centralnobančnega sistema, v katerega je Slovenija vstopila s 1. januarjem 2007. Dejstva so naslednja. V poletju 2007 je Vlada posredovala zakon, v oktobru 2007 je Zakonodajno-pravna služba oblikovala pripombe k zakonu. V začetku januarja 2008 pa nam je Vlada posredovala dodatno gradivo, dodaten dopis, v katerem je rekla, da so končno vendarle uskladili tekst zakona s sistemom Evropske centralne banke, pravzaprav z dopisom gospoda Tricheta, predsednika Evropske centralne banke, in da zakonu sicer ne nasprotujejo, vendar je potrebno v zakonu oblikovati vrsto amandmajem, s katerimi bi se ustrezno uredila vloga domačega dela evropskega centralnobančnega sistema pri prekrškovnih aktivnostih Banke Slovenije. Na seji matičnega delovnega telesa smo na mizo dobili amandmaje, ki naj bi to vključili. Ti amandmaji so bili oblikovani kot amandmaji na podlagi mnenja Zakonodajno-pravne službe. Kako lahko Zakonodajno-pravna služba, ki je dala svoje mnenje oktobra 2007, oblikuje amandmaje na podlagi nečesa, kar je vlada posredovala v Državni zbor januarja 2008? Zato smo poslanci že tam opozarjali, da bi bilo pravilno povedati, ali da bi bila pravilna pot samo naslednja: Vlada bi zakon z julija umaknila in vložila nov zakon, vključno z vsemi sugestijami, pripombami Evropske centralne banke, ali pa vsaj minimalno, da bi se popravil naslov v amandmaje kogarkoli pač, ki to lahko naredi. In tukaj je seveda bil problem. Zato bi prosil, da ko obravnavamo finančno zakonodajo, upoštevamo to, kar se je Slovenija zavezala z vstopom v evro sistem. Domača Banka Slovenije je pravnoformalno del evropskega centralnobančnega sistema in zato jo velja v proceduri priprave zakona v polni meri upoštevati, ne pa da se to zgodi šele s skoraj polletnim zamikom. Dopolnjeni predlog zakona sedaj upošteva tako mnenje Vlade Republike Slovenije oziroma predlog Vlade Republike Slovenije z julija oziroma poletja 2007 kot tudi stališče Evropske centralne banke z novembra, če se ne motim, decembra 2007. Dobro bi bilo, da bi ta predhodni korak, korektnejše priprave naredila Vlada na samem začetku posredovanja predloga zakona. Načeloma je zakon o deviznem poslovanju potreben. Rešuje stvari, ki so povezane s spremembami v evropskem finančnem prostoru. Za konec, ker razpravljamo o pomembnih finančnih vprašanjih, bi bilo dobro slišati v nadaljevanju. Vlado, kako ocenjuje včerajšnje dogovore štirih velikih o uvajanju večje finančne stabilnosti v evropski finančni prostor. Tudi o tem bi veljalo danes kaj spregovoriti, če že sprejemamo zakonodajo, ki naj bi povečala zaupanje Slovencev, Slovenk, državljanov Republike Slovenije v domači in evropski finančni sistem. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil poslanec Milan Petek.
Hvala, podpredsednik. Minister, kolegica, kolegice moje, moji! V Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo predlog zakona o deviznem poslovanju, s katerim se ohranja dosedanje pristojnost Banke Slovenije, torej pristojnost glede izdajanja dovoljenj in nadzora nad menjalniškem poslovanjem ter dosedanja ureditev pogojev za pridobitev in odvzem dovoljenja za opravljanje menjalniških poslov. Pogoji se nanašajo na kvalificiranega lastnika in odgovorno osebo pogodbenega menjalca. Pogoje za opravljanje menjalniške dejavnosti predpiše s podzakonskim predpisom Banka Slovenije. To je nekaj teksta iz tega zakona. V Liberalni demokraciji Slovenije se zavedamo, da je po vstopu Slovenije v evropsko ekonomsko in monetarno unijo, ki temelji na skupni valuti in monetarni politiki ter koordinaciji ekonomskih politik, potrebna prilagoditev predpisov novim razmeram. Ob tem pa moramo v Liberalni demokraciji Slovenije izraziti pomislek nad ravnanjem Vlade, ki je posredovala zakon v Državni zbor očitno prehitro, to je bilo 19. julija 2007, torej še preden je bil zakon usklajen z Evropsko centralno banko, ki je svoje mnenje posredovala šele v januarju letošnjega leta, in to je bila takrat resnično podlaga za amandmaje. In v zvezi z amandmajem naslednji pomislek oziroma očitek. Preveč jih je bilo, na 19 členov 14 amandmajev. To je za ta parlament, za predlagatelja nedopustno in mislim, da kaže na malomarnost in podcenjevanje priprave zakona, ki je zahteven in ima svojo povezavo z Evropsko unijo. Predlog zakona je skladen z drugim odstavkom 45. člena zakona o prekrških, ki pristojnim in nadzornim organom nalaga, da vodijo tudi postopke o prekršku, če ugotovijo kršitve predlaganega zakona. Zato je na Banko Slovenije prenesena pristojnost Davčne uprave Republike Slovenije, ki do sedaj po zakonu o davčnem postopku odloča o prekrških, storjenih na področju menjalniškega poslovanja. Z Zakonom o spremembah in dopolnitvah zakona o davčni službi iz leta 2006 so bile namreč pristojnosti deviznega inšpektorata po Zakonu o deviznem poslovanju prenesene na Davčno upravo Republike Slovenije, ki je s tem postala prekrškovni organ za področje menjalniškega poslovanja. V Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo temeljni cilj predloga zakona, ki omogoča prilagoditev novim razmeram po uvedbi evra kot denarne enote Republike Slovenije. Prav tako v LDS podpiramo drugi cilj zakona, ki omogoča ohranitev ureditve menjalniškega poslovanja. Ker bosta s tem zakonom uresničeni osnovni načeli Zakona, to sta liberalizacija in preglednost, in ker se v poslanski skupini zavedamo, da po vstopu Slovenije v Evropsko ekonomsko in monetarno unijo, ki temelji na skupni valuti, monetarni politiki ter koordinaciji ekonomskih politih, potrebujemo tudi prilagoditev predpisom novim razmeram, bo LDS Predlog zakona o deviznem poslovanju podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Končali smo s predstavitvami stališč poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona ni bil vložen noben amandma, tudi zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. V skladu s 139. členom Poslovnika Državnega zbora bomo glasovanje o dopolnjenemu predlogu zakona opravili v petek, 1. februarja, v okviru točke glasovanj. S tem pa prekinjam to točko dnevnega reda. Mi pa prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O JAVNEM NAROČANJU. Predlog zakona obravnavamo po skrajšanem postopku. Za to točko pa imamo na razpolago 55 minut. Predlog zakona je tudi tokrat v obravnavo predložila Vlada Republike Slovenije, zato tudi sedaj dajem besedo ministru za finance dr. Andreju Bajuku za uvodno obrazložitev predloga zakona. Izvolite.
Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Zakon o javnem naročanju je pričel veljati 23. decembra 2006. Uporablja pa se od 7.1.2007. V tem času se je pokazalo, da je potrebno nadgraditi oziroma dopolniti posamezne rešitve zakona. Predlaganim rešitvam o spremembah in dopolnitvah zakona o javnem naročanju v celoti sledijo tudi predlagane spremembe in dopolnitve zakona na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Namen predlaganih sprememb obeh zakonov je olajšati naročnikom izvedbo postopkov javnih naročil. Ker sta zakona vsebinsko povezana, je Vlada posredovala v obravnavo Državnemu zboru oba hkrati in Kolegij predsednika Državnega zbora je tudi odločil, da se tudi skupaj danes obravnavata. Cilji predlog, danih v obravnavo, obeh zakonov, so povečati pomen tržne cene, v postopkih javnega naročanja urediti statistično poročanje v zvezi s portalom javnih naročil in vzpostaviti sistem za elektronsko javno naročanje. Da bodo namen in cilji predloga zakona doseženi, se uvaja, prvič, inštitut tržne cene v postopkih javnega naročanja. Temu ustrezno je spremenjena opredelitev tako imenovane nesprejemljive ponudbe. Ta se kot nesprejemljiva ne smatra samo v primeru, ko ponudba presega naročnikova zagotovljena sredstva, temveč po predlagani spremembi tudi, ko je ponudbena cena višja od cen, ki veljajo za predmet javnega naročila na trgu. Drugič, omogoča naročniku oziroma ga celo zavezuje, da uporabi elektronsko dražbo v primeru, ko so vse prejete ponudbe nesprejemljive, ker je ponudbena cena višja od cen, ki veljajo za predmet javnega naročila na trgu ali presegajo sredstva, s katerimi razpolaga naročnik. Tretjič, v primeru intelektualnih storitev, kjer je kvaliteta storitve velikokrat pomembnejša od cene, sprememba zakona dopušča, da merilo cena, če naročnik odda naročilo na podlagi ekonomsko najugodnejše ponudbe, odstopa od do sedaj veljavnega splošnega pravila, ki je vključeno v 48. členu zakona. Kaj je splošno pravilo deleža - merilo cene v obsegu vseh meril, do sedaj je bilo 60-40, v takih primerih se pa to lahko zniža. Predloženi zakon jasno določa, da zakonsko določeni roki za sprejem ponudb in prijav veljajo le za javna naročila nad evropskimi mejnimi vrednostmi. Z vzpostavitvijo portala javnih naročil so naročnikom po tem zakonu dane možnosti za lažje poročanje o oddanih javnih naročilih v preteklem letu. Vsa obvestila v zvezi z javnimi naročili se namreč objavljajo na portalu javnih naročil, kar omogoča avtomatizirano zbiranje podatkov o oddanih javnih naročilih za namene statističnega poročanja. Ustrezno temu so spremenjene oziroma dopolnjene posamezne določbe zakona, ki urejajo statistiko oziroma vsebino statističnega poročila. Zakon se spreminja tudi v delu prehodnih in končnih določb, in sicer tako, da nalaga obvezo javnemu podjetju Uradni list Republike Slovenije, d.o.o., ki je v 100% državni lasti, v lasti Republike Slovenije, da ob strokovni podpori ministrstva, pristojnega za javno upravo, in Ministrstva za finance vzpostavi sistem za elektronsko javno naročanje. Pooblastilo Uradnemu listu je dano v skladu s 16. členom Zakona o javnih naročilih, sedaj veljavnem, tako imenovanem ZJN-2. Uradni list razpolaga z ustreznimi znanji in opremo za vzpostavitev sistema elektronskega naročanja, kar je že dokazal z vzpostavitvijo in brezhibnim delovanjem portala javnih naročil. Kot subjekt javnega prava je Uradni list tudi zavezan k uporabi Zakona o javnem naročanju, kar zagotavlja gospodarno in transparentno porabo sredstev za te namene. Z vzpostavitvijo sistema bo omogočeno naročnikom zadostiti zahtevam Manchestrske deklaracije, ki določa, da bodo morali naročniki do leta 2010 vsaj 25% svojih naročil oddati na elektronski način. V zakon je dodana tudi posebna določba, ki zadeva naročanje živil v sistemu javnih naročil. Interes širše družbe je, da bi se uporaba kakovostno pridelanih živil, kamor spadajo tudi živila, pridelana na ekološko integriran način, uvedla čim širše, predvsem v oskrbo šol, vrtcev, bolnišnic in domov za ostarele. Določba je umeščena v poglavju o merilih za izbor ekonomsko najugodnejšega ponudnika. S tem bo država preko sistema javnega naročanja prispevala k uveljavitvi resolucije o nacionalnem programu prehranske politike 2005-2010 in skrbi za zdravo prehranjevanje predvsem ogroženih skupin prebivalstva, kamor spadajo prav gotovo otroci in starejši ljudje. Hvala lepa. Se opravičujem, če sem prekoračil.
Hvala lepa tudi vam in opravičilo sprejeto. Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Prosim predsednika odbora gospoda Bojana Starmana, da predstavi poročilo.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Odbor Državnega zbora Republike Slovenije za finance in monetarno politiko je na svoji 35. seji 15.1. obravnaval tudi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju. Predlog zakona je posredovala v odločanje Vlada. Predsednik Državnega zbora je seji kolegija 12.12.2007 odločil, da se predlog obravnava po skrajšanem postopku. Prejeli smo mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je dala pripombe k 1., 5., 10. in 18. členu. Vse te pripombe, z izjemo pripombe k 1. členu, so bile upoštevane v amandmajih, ki jih je odbor sprejel in jih je odbor potrdil. V poslovniškem roku so amandmaje k 5. in 18. členu predloženega zakona vložila še poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, Nove Slovenije in Demokratične stranke upokojencev. V sami razpravi o členih predloženega zakona je bilo največ pozornosti namenjeno vprašanju zakonske določitve javnega podjetja, Uradni list Republike Slovenije d.o.o. za vzpostavitev osnovnega funkcionalnega sistema za elektronsko naročanje oziroma za zagotovitev informacijskega sistema za izvedbo elektronske dražbe. Izraženo je bilo mnenje, da gre za nesprejemljivo rešitev, ker se na ta način podjetju v zasebni lasti z zakonom zagotavlja monopolni položaj. Po dodatnih informacijah je bilo potem ugotovljeno, da je to javno podjetje v 100% lasti države. V okviru razprave o 7. členu predloženega zakona je bil tudi podan predlog za amandma odbora, ki se nanaša na dopolnitev odločb 48. člena veljavnega zakona, ki ureja merila za izbiro ponudbe z novim odstavkom. Navedeni člen naj bi se dopolnil z določbo, da se pri merilih za izbiro ponudbe pri naročanju živil prednostno upoštevajo živila, ki so v shemah kakovosti, in živila, ki so proizvedena po nacionalnih predpisih o kakovosti živil. V nadaljnji obravnavi je odbor prejel omenjene amandmaje. Odbor se je v skladu s 130. členom poslovnika Državnega zbora opredelil tudi opredelil do amandmaja poslanskih skupin Slovenske demokratske stranke, Nove Slovenije in Demokratične stranke upokojencev k 5. členu ter ga sprejel, amandma navedenih poslanskih skupin, k 18. členu je zaradi sprejetih amandmajev odbora k 7. in 18. členu postal brezpredmeten. Odbor je potem v skladu s 128. členom Poslovnika glasoval še o vseh členih skupaj in jih sprejel. Na podlagi 133. člena Poslovnika je bil pripravljen dopolnjeni predlog sprememb zakona, za katerega odbor predlaga, da jih sprejme tudi Državni zbor. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam za podano poročilo. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil poslanski kolega Marjan Drofenik. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani minister. Prenovljeni zakon o javnem naročanju je bil sprejet pred dobrim letom. V tem času so se že pokazale določene pomanjkljivosti v sprejetem zakonu. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo se vedno zavzemali za čimbolj transparentne postopke oddaje javnih naročil. Poleg transparentnosti pa je potrebno doseči cilje, ki jih je opredelil naročnik, ki se je odločil za javno naročilo. Vsekakor so nesprejemljive situacije, v katerih bi moral naročnik zaradi postopka javnega naročanja sprejeti neko ponudbo, četudi bi bila ta dejansko z vidika cene, glede na tržne razmere, nesprejemljiva. Predlagani zakon, kot rečeno, prinaša nekaj pomembnih sprememb. V zvezi z omenjeno težavo zakon širi pomen tržne cene v postopkih javnega naročanja. Institut nesprejemljive ponudbe se širi na situacije, ko bi konkretna ponudba ustrezala vsem drugim kriterijem, kljub temu pa bi bila cena ponudbe višja od dejanskih cen na trgu. Veljavni zakon takšne situacije ne rešuje, v praksi pa se seveda lahko pojavi. Predlagano rešitev vsekakor podpiramo, saj mora zakon zagotavljati tudi načelo gospodarnosti. Konkretne težave, ki se bodo še pojavljale skozi prakso izvajanja zakona, bo potrebno sproti urejati in tako doseči, da ne bo možno izogibanje namenu in načelom javnega naročanja. Dobrodošle so tudi spremembe v smeri večje informatizacije postopkov javnega naročanja. Elektronsko objavljanje javnih naročil in javno naročanje namreč zagotavljata visoko stopnjo transparentnosti in dostopnosti informacij o vseh postopkih javnega naročanja. V zvezi z informatizacijo je smiselna tudi predlagana avtomatizacija zbiranja podatkov o javnih naročilih na portalu. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo predlagani zakon podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Stališče poslanske skupine DeSUS bo predstavil poslanski kolega Vili Rezman. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik in lep pozdrav vsem. Danes smo že slišali, kaj nam ta zakon oziroma predlog zakona prinaša. Najbrž ni potrebe, da bi to ponavljali, čeprav se utegne še kaj od tega zgoditi. Mi v Poslanski skupini DeSUS bi v kratkem radi samo obvestili Državni zbor, da bomo ta zakon podprli, ker nimamo pomislekov ne v zvezi s cilji, ki jim sledi, ne v zvezi z načeli, ne v zvezi z inštrumenti, ki jih uveljavlja in se nadejamo, da bo res prispeval k temu, da bodo javna naročila bolj transparentna, učinkovita, gospodarna, torej to, kar obljublja. Smo pa že v postopku na odboru imeli nekaj vprašanj in pomislekov. Treba je reči, da se po razpravi niso ta vprašanja ali pomisleki kar razblinili. Temeljno načelo oziroma temeljni cilj tega zakona je povečati tržnost. Vse tisto, kar zadeva tržno kompeticijo, vse tisto kar lahko tudi znižuje stroške in na ta način javne izdatke. Tukaj se potem postavlja vprašanje, kako to, da se nekatere stvari, ki bi naj bile tržno urejene, pa zapišejo kar v zakon. Zakon sam ne bo konkuriral na trgu. In zdelo se nam je prav prisluhniti in vsaj nekoliko soglašati s tem, da z zakonom izbrana inštitucija, ki bo vzpostavljala sistem, najbrž ni čisto najboljša rešitev, čeprav je, kakor je bilo povedano, pravno to dopustno, je pa vprašanje, ali je to res nekaj kar najbolj ali pa kar v veliki meri prispeva k krepitvi tržnosti. Nam se zdi, da temu ni tako. Temu ni tako tudi za voljo tega ne, ker je vprašanje, ali moramo to, kar želimo sicer doseči, vse zapisati v zakon. Torej v zakon, ki mora funkcionirati na splošni, na abstraktni ravni, zapisati vse konkretnosti, ki jih imamo v mislih. Tako je z določitvijo Uradnega lista kot izvajalca. Več pomislekov smo imeli kar zadeva tržnosti v zvezi z amandmajem, ki je bil predlagan in predvideva posebno obravnavo, prednostno obravnavo zoper čisto konkretnih slojev ponudnikov, ki jim je ponudba namenjena, vrstam oziroma načinom pridelave prehrane in tako naprej. Najbrž bo težko dokazovati, da je to čista in sama tržnost, ki se tako rekoč v zakonu zapiše, kaj in kako mora biti. Če sledimo ambiciji za kvalitetno prehranjevanje, čemur najbrž nihče ne oporeka, zaradi tega ne bi bilo potrebno pristriči peruti tržni kompeticiji. Ta amandma, ki je bil sprejet in ga imamo sedaj v dopolnjenem predlogu zakona, pa po naši sodbi to naredi. Kaj ima s tržnostjo konkretizacija, ki govori, da je prednostno obravnavan tisti, ki prav specifično, torej na integriran način, na ekološki način ali v posebnih časovnih obdobjih ali celo v posebnih lokacijah proizvaja prehrambene izdelke. To s tržnostjo kakšne posebne zveze najbrž nima. Kakšen smisel ima, da v zakon zapisujemo, kaj naj jedo otroci, starostniki in bolniki v bolnišnicah, v domovih starostnikov in v otroških vrtcih ali v šolah, tega tudi ne znamo prav povezati s trgom. In ne znamo ugotoviti, zakaj so nekatere druge kategorije izpuščene. Še najbolj pa je motilo neko določilo, ki je govorilo o tem, da se prednostno obravnavajo lokalni izdelki, tako da vse skupaj zveni nekako domačijsko, nekako protekcionistično. V tem smislu imamo mi pomisleke in jih ohranjamo. Če malo pretiravam, bi predlagateljem uspelo zapisati, iz katerega šolskega okoliša in katera kmetijska zadruga naj ponuja integrirano prehrano. To pa je za tržno gospodarstvo preveč. In še samo en kratek pomislek. Ker je to izhajalo iz obrazložitve člena in so nekateri omalovaževali obrazložitev, naj povem, da je obrazložitev konstitutivni del predlaganega člena, kakor piše v Poslovniku Državnega zbora.
Hvala lepa. Poslanec Srečko Prijatelj bo predstavil stališče Poslanske skupine Nacionalne stranke.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o javnem naročanju je prav gotovo, bom rekel, nekje eden tistih zakonov, ki ga je za pozdraviti. Sprošča se konkurenčnost na trgu in dejansko omejuje se tudi monopol posameznikov. Jaz sem tega zelo vesel, ker monopolistov na našem tržišču imamo ogromno. Ta predlog zakona uvaja nekatere nove pojme oziroma nove pravne institute, kot na primer institut tržne cene v postopkih javnega naročanja. Temu ustrezno je spremenjena tudi opredelitev pojma nesprejemljive ponudbe. Sprememba zakona omogoča tudi oziroma celo naročnika zavezuje, kar je dobro po oceni Slovenske nacionalne stranke, da uporabi elektronsko dražbo v primeru, če so vse sprejete in prispele ponudbe nesprejemljive. V Slovenski nacionalni stranki bomo glasovali za ta predlog zakona. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Boštjan Zagorac pa bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani predsedujoči, spoštovani prisotni! Prosim, da smatrate to predstavitev skupine nepovezanih poslancev, samoimenovane Lipa, tudi za naslednji zakon, glede na to, da gre za tesno povezanost med obema zakonoma. V skladu z racionalizacijo dela tega spoštovanega zbora je nesmiselno, da dvakrat govorimo skoraj da o isti zadevi. Kar se tiče Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o javnem naročanju bi želel povedati, da ga bomo nepovezani poslanci, samoimenovani Lipa, podprli. Gre za korak naprej na področju javnega naročanja. Dosedanja ureditev je bila taka, da je omogočala številne špekulacije. Dovolite, da navedem primer. Recimo, ko je šlo za neko javno naročilo, so se pojavile tri ponudbe, pa je bilo treba vzeti najnižjo od treh, ne glede na to, da je bila še vedno ta tretja najnižja bistveno višja od tržne cene za posamezno storitev na trgu. Ta zakon s svojo ureditvijo to sedaj preprečuje, in prav je tako. Glede na to, da gre za javna naročila, kar pomeni, da gre za javno dobro, za dobro ljudi v tej državi, je treba zagotoviti najnižjo možno ceno. Je pa res ena zadeva, ki je pa nekoliko moteča, moteča vsaj za nepovezane poslance, samoimenovane Lipa. Ko smo sprejemali zakon, ki je začel veljati 23.12.2006, uporabljati pa 7.1.2007, smo vzpostavili oziroma je država vzpostavila tako imenovani portal javnih naročil. Za ta portal je verjetno država namenila neka sredstva, nek denar, ki je pa zdaj z uveljavitvijo tega zakona šel v prazno. Zato želim, da bi ta zakon ostal v veljavi vsaj tako dolgo, da bodo sredstva resnično namenjena tudi za vzpostavitev tega novega portala javnih naročil, da denar ne bo šel v prazno. Gre za zakon v pravi smeri, zato ga bomo v skupini nepovezanih poslancev, imenovani Lipa, tudi podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Zvonko Černač bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Spoštovana kolegica, spoštovani kolegi, vsi ostali prisotni! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podpiramo novelo Zakona o javnem naročanju, tako kot smo podprli tudi sistemsko spremembo, ki se je zgodila, kot smo slišali, konec leta 2006. Da se ne bi ponavljali, mogoče samo v nekaj besedah še enkrat, katere so tiste bistvene spremembe, glede katerih je treba povedati nekaj besed. Bilo je že rečeno, povečanje pomena tržne cene v postopkih javnega naročanja, predvsem v povezavi s pojmom nesprejemljive cene, ureditev statističnega poročanja v zvezi s portalom javnih naročil in vzpostavitev sistema za elektronsko javno naročanje. Gre torej za neko nadgradnjo obstoječih rešitev, ki so bile v celoti uveljavljene s celovito spremembo Zakona o javnem naročanju, ki ga je Državni zbor sprejel konec leta 2006, in glede katerih je bilo pri delu opozicije kar nekaj pomislekov. Mislim, da je praksa pokazala, da so bili ti strahovi in pomisleki, ki so se takrat izražali, neutemeljeni, in da je novela, ki je takrat uzakonila drugačen pristop na sistemu javnega naročanja, bila nujno potrebna. Spomnite se, zaradi neustrezne zakonodaje smo bili priče številnim blokadam v postopkih javnega naročanja. Namesto da bi prejšnji zakoni, ki so bili sprejeti v prejšnjem obdobju, ščitili interese na eni strani naročnika, na drugi strani ponudnika, so omogočali neustrezne, nezdrave špekulacije in koruptivna dejanja. Kar nekaj pomembnih javnih naročil je zaradi take zakonodaje, tudi zaradi zakona, ki smo ga tudi spremenili, o reviziji postopka javnega naročanja, stalo, ne s ciljem doseganja nižje cene in boljših ponudb, pač pa so se ti postopki, ki jih je bilo mogoče uveljavljati že v fazi, ko je bil razpis objavljen in s tem se pojavlja seveda blokada nadaljnje oddaje in izvedbe del, pripeljali do tega da so se ti ponudniki med seboj povezali, rezultat je bil višja cena. Kar v nekaj pomembnih avtocestnih odsekih se je to zgodilo. Tudi tako imenovani šentviški del je bil podložen tem špekulacijam in to ni bilo dobro. Zaradi tega je bilo prav, da se je ta zakonodaja spremenila. Rezultat te spremembe zakonodaje je tudi uvedba portala javnih naročil, ki bi moral biti uveden že do leta 2004. Takrat naj bi to zadevo izpeljal do konca Center Vlade za informatiko, ki je bil z novo vlado ukinjen in je to obveznost prevzelo Ministrstvo za finance. 22. februarja 2007 smo na Komisiji za nadzor proračuna in javnih financ, kot se je takrat imenovala, obravnavali revizijo tega projekta, portala javnih naročil. In takrat je Računsko sodišče ugotovilo, da je bilo v tem postopku cel niz čudnih situacij in neustreznih postopkov. Zardi tega je pozdravilo odločitev sedanjega ministra za finance, gospoda Bajuka, ki je ta neustrezen postopek, ki se je vlekel več let, ustavil in z novim postopkom, na podlagi katerega je bilo na javnem razpisu izbrano podjetje Uradni list, smo končno prišli do ustrezne solucije, do portala javnih naročil, ki je bil uveljavljen, kar je potrebno poudariti, v roku, ki ga je določil nov zakon iz decembra 2006 oziroma pred rokom, ki ga je ta zakon določal pred 7. julijem 2007, z julijem je portal že deloval. Tako da, v tem primeru zdaj ne gre za nek strošek, ki bo šel v prazno, kot so nekateri govorili. Z elektronsko dražbo gre v bistvu za nadgradnjo tega portala in v tem okviru si je nemogoče predstavljati situacijo, v kateri bi te stvari delovale ena mimo druge. Ne glede na to da gre samo za upravljavca portala v primeru Uradnega lista. Gre le za nek sistem, za katerega je prav da je celovit, transparenten in ki rezultira v racionalnih odločitvah, tako pri postopku naročanja, kot pri področju ravnanja naročnikov. Tudi glede te spremembe, ki se je zgodila na odboru, glede nekega dodatnega kriterija, ne gre za nič posebnega. Tudi v spremembi zakona ne piše to kar je bilo nekje rečeno. To piše, kar je bilo tukaj rečeno, v resoluciji o prehranski politiki, ki jo je sprejel ta Državni zbor v letu 2005 in velja za obdobje 2005-2010. Gre seveda za nadgradnjo tega zakona pa za enega izmed postopkov, ki naj v sklopu vseh ostalih postopkov, ki so jih dolžna speljati vsa ostala ministrstva, to resolucijo implementirati tudi v življenje. Še nekaj bi rekel glede portala. Takrat je Računsko sodišče ugotovilo, da bi, če bi imeli portal lahko prihranili od 2 milijona in pol do 20 milijonov evrov na letni ravni. Zdaj portal imamo. Ali so prihranki res tako visoki bo pokazala praksa. Gotovo so. Najbolj pomembno pri portalu je to, in tudi pri tej noveli zakona, da zagotavlja transparenten način oddaje javnih naročil in racionalne odločitve. V poslanski skupini novelo podpiramo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Milan M. Cvikl pa bo predstavil stališče Poslanske skupine SD.
Gospod predsedujoči, poslanke, poslanci, predstavniki Vlade. Zakon o spremembah Zakona o javnih naročilih je seveda glede na probleme, ki se pojavljajo na področju javnih naročil, gotovo potreben zakon. Na to nedvomno opozarja tudi Državna revizijska komisija, če držijo podatki iz današnjih medijev je Državna revizijska komisija na to pripravljavce zakona opozarjala zaman. V zakon ni vključenih določb, ki bi jasneje opredelile nekatera pravila, predvsem pravila glede načina vročanja in seveda potem tudi rokov, v katerih morajo naročniki odgovoriti na vprašanja ponudnikov. Prav tako ni povsem jasno pojasnjevanje razpisne dokumentacije; mimogrede zaradi nejasnih določb glede pojasnjevanja razpisne dokumentacije niti ne vem kakšne vrste in koliko oklepnikov 8x8 smo kupili. Zato je ta zakon zgolj nek poskus ureditve vprašanja večjega pomena tržne cene ter s tem zakonom pravzaprav dejansko v polni meri operacionaliziramo portal javnih naročil. Sicer ne vem zakaj bi pisali, da je potrebno z zakonsko močjo zavezati javno podjetje Uradni list, da bo za leto 2007 zbralo podatke o javnih naročilih v letu 2007 in jih do 31. julija 2008 posredovalo Ministrstvu za finance. Če je portal, ki je polno operativen, takšen, da je treba sedem mesecev, polnih sedem mesecev, zbirati podatke o tem, kaj je bilo objavljeno v tem portalu, potem to ni zelo operativna zadeva. V Poslanski skupini Socialnih demokratov ne bomo nasprotovali sprejemu tega zakona, postavljamo pa si seveda vprašanje ali je v luči uvajanja elektronskih dražb res najprimernejša rešitev, da v slovenski prostor uvajamo monopolnega ponudnika elektronskih javnih naročil. To je seveda sistemsko vprašanje in če smo se odločili, da je to javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, bi to lahko seveda uredili z Zakonom o Uradnem listu Republike Slovenije. Nas pa seveda ta določba preveč spominja na tisto famozno določbo iz uredbe Vlade, za katero je Vlada potem ugotovila, da je nezakonita, da je AMZS monopolni ponudnik helikopterskih prevozov za reševanje iz katerega, kot veste, je bil potem izpeljan štirikrat, petkrat dražji helikopterski prevoz in Vlada se je umaknila. Zato je naš občutek, da je ta zakon potreben predvsem zato, ker se v izvedbi ali pa delovanju portala javnih naročil niso zagotovile funkcionalnosti, ki so bile tako kritizirane še ob koncu mandata prejšnje Vlade, in tako piše zakon, naj bi do, če se ne motim, 31. marca 2008 in s temi določbami, se pravi do 30. junija 2008, uveljavili šele osnovne pogoje za to, da bi v slovenskemu pravnemu prostoru uveljavili direktivo o elektronskem javnem naročanju, ki velja že od konca leta 2005. In v vsem tem času je zaradi delovanja te vlade bila izpuščena priložnost za velike prihranke. In če zdaj uporabim izračun, številke, ki so bile prej povedane imamo približno dve in pol leti zamika, torej je v zrak izpuhtelo do 50 milijonov evrov davkoplačevalskega denarja. Zakaj je temu tako? - je temeljno vprašanje, ki si ga postavljamo Socialni demokrati, in ocenjujemo, da zakon, tudi zaradi svaril državnih revizorjev, Državne revizijske komisije in še vrste pripomb, če smo jih poslušali na skoraj tedenskih sejah Komisije za nadzor javnih financ, ni v polni meri popravljen tako, da bi predstavlja to, kar si vsi želimo - učinkovito javno naročanje. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Milan Petek pa bo predstavil stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije. Izvolite.
Hvala še enkrat. Tudi pozdrav kolegom iz ministrstva, ki so se pridružili. V Liberalni demokraciji Slovenije menimo, da je Vlada s Predlogom zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju zamudila priložnost za korenitejšo, celovitejšo spremembo zelo pomembne zakonodaje, ki uravnava ravnanje udeležencev pri razpolaganju s približno 2 milijardama evrov javnih sredstev. Pri tem nas čudi, da Vlada pri oblikovanju zakona ni upoštevala predlogov, ki jih je prejela od Državne revizijske komisije in da k oblikovanju zakonskih določil ni pritegnila Računskega sodišča Republike Slovenije. Torej, obeh organov, ki imata največ znanja in izkušenj pri praktičnem izvajanju zakona na tem področju. Če bi Vlada upoštevala mnenje institucij, ki iz prakse poznajo slabosti zakonodaje v javnem naročanju, bi s tem izboljšala nejasna in pomanjkljiva pravila, ki recimo urejajo izvedbe javnih natečajev. Prav tako bi Vlada lahko popravila nejasnosti glede pragov za obveznost objave javnih natečajev, upoštevala bi predloge o štetju rokov in tako dalje. Zato v Liberalni demokraciji Slovenije pritrjujemo mnenju predsednika Državne revizijske komisije, da je zakon sicer primeren in da gre lahko v proceduro, da pa so zakonski popravki predvsem kozmetični. V Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo cilje tega zakona s katerim se ureja povečan pomen tržne cene v postopkih javnega naročanja, ureditev statističnega poročanja v zvezi s portalom in zagotovitev vzpostavitve sistema za elektronsko javno naročanje. Vendar pa je za nas vprašljivo, da se z zakonom določa, da bo Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije d.o.o., podjetje, ki je samo po nazivu oziroma imenu "javno", dejansko pa je v popolni zasebni lasti, torej dolžno vzpostaviti osnovni funkcionalni sistem za elektronsko naročanje oziroma zagotoviti informacijski sistem za izvedbo elektronske dražbe. S takšnimi določili je namreč predlagano, da se podjetju v zasebni lasti z zakonom zagotavlja, po naši presoji, celo, lahko, monopolni položaj. Prava pot bi bila javni razpis in posledično izbira najboljšega ponudnika za zagotovitev ustreznega informacijskega sistema za potrebe elektronske dražbe. Poleg tega pa predlagana zakonska rešitev vodi v odvisnost naročnika pri postopku elektronske dražbe od zasebnega podjetja Uradni list d.o.o [[..]]Odgovornost za morebitne posledice zaradi zlorabe takšnega položaja privilegiranega podjetja bo nosila Vlada, ki je takšno ureditev predlagala. Liberalna demokracija Slovenije podpira tisti del predloga zakona katerega temeljni cilj je, da naročniki v postopku javnega naročanja pridobijo najugodnejšo ponudbo. Slednja mora biti primerljiva s cenami, ki veljajo za predmetna javna naročila na trgu. Namreč, namen zakona ni dosežen v primerih, ko naročnik po izvedbi postopka javnega naročanja izbere najugodnejšega ponudnika, katerega ponudba pa je še vedno višja od cene, ki velja za takšno javno naročilo na trgu. Prav tako LDS podpira cilj zakona, ki je poenostavitev in jasnejša določitev podatkov, ki so jih naročniki dolžni sporočiti v skladu s sedaj veljavnim zakonom. Nadaljnja ureditev ima za cilj avtomatizirano zbiranje podatkov na portalu. Naslednji cilj zakona je še zagotovitev možnosti elektronske oddaje naročila za vse naročnike. Manchesterska deklaracija namreč določa, da bodo morali naročniki do leta 2010 kar 25% svojih naročil oddati na elektronski način. Zaradi tega se pričakuje tudi znižanje stroškov javnega naročanja. Takšno zahtevo v Liberalni demokraciji Slovenije še posebej pozdravljamo. Vendar pa menimo, da bi bila lahko vsaj država, če že ne ostali lastniki javnega naročanja, večji delež javnega naročanja kot je ta minimum s tem, da bi oddali na elektronski način. Naj poudarimo še eno izmed dilem, ki se je pojavila ob obravnavi Zakona o javnem naročanju, to je vprašanje ali naj bi se naročila izvajala zgolj na podlagi cene javnega naročila, ne pa tudi na podlagi drugih meril, recimo, kvalitete dobavljene opreme. Vsi še namreč dobro pomnimo primer operacijskih miz, ko je bivši minister Bručan naročil najcenejše operacijske mize, ki so se potem v uporabi velikokrat kvarile. Kljub nekaterim navedenim pomislekom o potrebnem in v bodočnosti nujnem širšem popravku zakona bo LDS predlog teh sprememb podprl.
Hvala lepa. Kolega Ciril Testen pa bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Predstavniki vlade, poslanke in poslanci! Zahteve naročnikov in ponudnikov so v večji meri zahtevna in kompleksna dejanja, za to v Poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo spremembe, ki vodijo k večji preglednosti in transparentnosti javnega naročanja. Prav te spremembe Zakona o javnem naročanju bodo povečale pomen tržne cene v postopkih naročanja, uredile način statističnega poročanja in vzpostavile sitem za elektronsko javno naročanje. V primeru, ko bo prišlo do nesprejemljive ponudbe, bo moral naročnik obvezno izvesti elektronsko dražbo, h kateri bo moral istočasno povabiti vse predhodne ponudnike. Če na njej ne bo prišlo do znižanja cene in bo ponujena cena še vedno višja od tržne, se bo začel postopek z neposrednimi pogajanji. Preko javnih naročil se danes v Sloveniji porabi približno 10% bruto družbenega produkta. Ocenjuje se, da se po postopkih javnih naročil v državah Evropske unije porabi okrog 12% bruto družbenega produkta. Javna naročila predstavljajo znaten del slovenskega gospodarstva, so pomemben generator gospodarske rasti ter eden izmed ključnih vzvodov politike javnofinančnih odhodkov, zato je zelo pomembno, da je javno naročanje transparentno, pregledno in učinkovito. V Sloveniji je portal javnih naročil že vzpostavljen. Ta pa se bo nadgradil z vzpostavitvijo sistema za elektronsko naročanje. S tem bo izpolnjena tudi zahteva, da bomo morali naročniki do leta 2010 kar 25% svojih naročil oddati na elektronski način. Vse to bo prispevalo k večji transparentnosti, enakopravnosti in konkurenčnosti ponudnikov. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo podprli tudi amandma koalicijskih poslanskih skupin, ki govori, da se kot enega od kriterijev pri nakupu živil upošteva tudi kvaliteto in se prednost pri nakupu daje živilom, pridelanim na ekološki ali integriran način. To je še zlasti pomembno za vrtce, šole, domove ostarelih in bolnišnice, saj so te kategorije prebivalstva tudi po Resoluciji o nacionalnem programu prehranske politike tretirane kot ogrožene skupine. V Novi Sloveniji se zavedamo, da je kvaliteta povezana tudi z višjimi stroški in ustrezno ponudbo, vendar bi se z nekoliko večjim angažiranjem včasih tudi za isto ceno lahko kupilo kvalitetnejšo hrano. Tu mislimo na angažiranje tistih manjših ponudnikov, ki v današnjem času, ko so na pohodu veliki prodajni centri, svoje kvalitetne hrane nimajo komu prodati. V Poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo tudi odločitev ministrstva, da se projekt elektronske dražbe izvaja kot nadaljevanje projekta javnih naročil s pomočjo izvajalca, Uradnega lista Republike Slovenije, ki je v 100% lasti države in so njegove usluge za uporabnike brezplačne. 50 milijonov evrov izpuhtelo v zrak, če je, predvsem zaradi slabe priprave portala javnih naročil v prejšnji vladi. Zgubili smo namreč dragocen čas. Poslanska skupina bo predlog podprla.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvami stališč poslanskih skupin. Ker v drugi obravnavi ni bilo vloženega nobenega amandmaja zaključujem tudi drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona pa bomo opravili jutri, v okviru glasovanj, in sicer v petek, 1. februarja. S tem tudi prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo pa na 9. TOČKO - PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O JAVNEM NAROČANJU NA VODNEM, ENERGETSKEM, TRANSPORTNEM PODROČJU IN PODROČJU POŠTNIH STORITEV. Obravnava poteka po skrajšanem postopku. Seznanjam vas, da imamo za to točko na razpolago 50 minut prijavljenega časa. Predlog zakona je v obravnavo zboru tudi tokrat predložila Vlada Republike Slovenije, zato besedo dajem predstavniku Vlade. Kdo bo? Vlada se odpoveduje. Nasprotuje kdo temu? Ne. Potem prehajamo v okvir zakonodajnega postopka. Predlog je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Predsednik Bojan Starman nas bo seznanil s poročilom matičnega delovnega telesa. Izvolite.
Hvala lepa za besedo gospod podpredsednik. Odbor za finance in monetarno politiko je na svoji 35. seji, dne 15.1. obravnaval tudi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Poudaril sem, praktično, na katera področja se nanaša ta zakon, ki je vsebinsko praktično dvojček prejšnjega zakona, samo naročila teh predmetov se izvajajo po posebnem zakonu. Kolegij je odločil da se zakon obravnava po skrajšanem postopku. Pridobili smo mnenje Zakonodajno-pravne službe s pripombami na člene od 1. do 14. Z izjemo pripombe k 1. členu so vse ostale pripombe upoštevane v amandmajih, ki jih je sprejel odbor na sami seji. V poslovniškem roku so amandmaje k 5., 11. in 14. členu predloženega zakona vložile tudi poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, Nove Slovenije in Demokratične stranke upokojencev. Po uvodni obrazložitvi predlagatelja, ki je Vlada Republike Slovenije, je Zakonodajno-pravna služba predstavila v svojem mnenju predvsem opozorila na vsebinsko povezanost rešitev obeh zakonov in tudi podobnost pripomb službe k obema besediloma. Razen k 1. členu so bile vse pripombe nekje povzete v predlogih za amandmaje odbora, ki so bili sprejeti. V skladu s 130. členom Poslovnika so bili torej sprejeti amandmaji k 2., 3., 5., 9., 14. in 15. členu in odbor se je v skladu s 130. členom Poslovnika Državnega zbora opredelil tudi do vloženih amandmajev poslanskih skupin Slovenske demokratske stranke, Nove Slovenije in demokratične stranke upokojencev Slovenije k 5. in 11. členu ter ju sprejel. Amandma navedenih poslanskih skupin k 14. členu je zaradi sprejetega amandmaja odbora k istemu členu postal brezpredmeten. V nadaljevanju je odbor v skladu s 128. členom Poslovnika glasoval še o vseh členih skupaj. Amandmaji so upoštevani oziroma so bili vgrajeni v dopolnjen predlog zakona, katerega predlagamo, da Državni zbor tudi v obliki, kot je bil predlagan, sprejme. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kolega Zvonko Černač bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Še enkrat vsem lep pozdrav! Tako kot je bilo že povedano, gre po vsebinski plati za dvojček Zakona o javnem naročanju, kot smo ga obravnavali malo prej. Zakon o javnem naročanju na vodnem, energetskem transportnem področju in področju poštnih storitev, novela tega zakona je taka, da jo velja podpreti, zaradi tega jo bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke tudi podprli. Glede portala javnih naročil, s katerim se srečujemo posredno tudi tukaj, v tem sistemu elektronskih dražb in na področju statističnega poročanja, je treba še enkrat povedati, da boste morali zamudo, o kateri je bilo govora dve leti in pol, spoštovani kolegi, ki sedaj sedite na moji levi strani, prej ste sedeli nekje tukaj v centru, pripisati sebi in vašim kolegom. Ta zamuda je nastala takrat, ko Center Vlade za informatiko v več kot dveh letih tega postopka ni bil sposoben pripeljati do zaključka. Zamude pod to Vlado ni. V skladu z Zakonom o javnem naročanju, ki je bil sprejet v tem Državnem zboru decembra 2006, in ki je začel veljati 7. januarja 2007, je bil določen šestmesečni rok za vzpostavitev portala javnih naročil. Portal je bil izpostavljen v mesecu juniju leta 2007, kakšen mesec pred iztekom roka. To so dejstva. Ne glede na to, da ste nekateri izražali 22. februarja na neki seji neke komisije zelo veliko skepso ali se bo to zgodilo ali ne. Ponudnik oziroma upravljavec je bil izbran na javnem razpisu. Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, ki ni v zasebni lasti, je bilo izbrano na javnem razpisu in v tem primeru teh dveh zakonov, ki jih imamo danes na mizi, ker nekateri govorite o tem, da gre za monopolni položaj nekega javnega podjetja, gre samo za nadgraditev tega postopka, ki ste ga nekateri iz opozicije na teh sejah odborov sami večkrat zahtevali. Gre samo za sledenje nekim normalnim postopkom, neki normalni logiki večji transparentnosti na področju javnih naročil. In v tem kontekstu primerjava z mizami ni dobra. Vaš minister se je dve leti in pol mučil s temi mizami zaradi tega, ker ste imeli neustrezno, neučinkovito zakonodajo, ki je niste bili sposobni sami popraviti, kljub temu, da ste imeli izrazito večino v tem Državnem zboru. To je problem miz in ne to, da so bile sedaj izbrane mize, ki so za kakšen milijon evrov cenejše od tistih, ki naj bi bile izbrane po neuspešnih prejšnjih razpisih. Problem servisiranja, garancij, zamenjav, ni problem ministra, je problem tehničnih služb. Tudi pri nas se mora operirati, za milijon evrov ceneje. Problem 8 x 8 ni problem tega zakona, je problem vaših zakonov o tajnih naročilih. 8 x 8 je problem samo zaradi tega, ker je bil izbran ponudnik s 50 milijonov evrov cenejšim izdelkom oziroma nekdanjih 12 milijard tolarjev. Ampak to je vaš problem, ne problem Zakona o javnem naročanju in ne problem te novele, ki jo imamo danes tukaj. Novela, ki pa jo imamo pred seboj, pa govori o tem, da se bodo postopki, ki so bili začeti s spremembo zakona iz leta 2006, ki je bil uveljavljen s 7. januarjem 2007, lahko nadaljevali na še bolj transparenten in pregleden način, kot so se odvijali doslej. In ta prihranek, ki ga nismo uspeli realizirati v preteklih letih, morate, spoštovani kolegi iz opozicije, ki ste se v tem mandatu presedli, pripisati sebi in svojim kolegom, ne tej koaliciji. Žal je dejansko izpuhtelo kar nekaj denarja, ne samo zaradi tega, ker portala ni bilo, pač pa tudi zaradi tega, ker smo imeli neustrezno, neučinkovito zakonodajo. In če je ne bi spremenili, še danes ne bi mogli operirati na nobenih operacijskih mizah in verjetno marsikakšen odsek avtoceste in še kakšna druga življenjsko pomembna zadeva ne bi bila izvedena. Zaradi tega v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podpiramo tudi spremembe Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Stališče Poslanske skupine SD bo predstavil kolega Milan M. Cvikl. Izvolite.
Lep dober dan, gospod podpredsednik, poslanke in poslanci, državljanke in državljani! Treba je povedati, da so nekateri v politični vehemenci vse zamešali - elektronske dražbe, helikopterje, mize in tako naprej. Elektronske dražbe veljajo z evropskimi direktivami kot možnost od 31. decembra 2005, eno leto po zaprisegi Janševe Vlade. Izpuščeni sta dve leti in pol v tem mandatu, ko elektronske dražbe niso uveljavljene, ampak bodo, če bodo, uveljavljene 30. junija 2008, na podlagi določb, ki jih danes sprejemamo. To je zgodba elektronskih dražb in to daje popust, to daje hitrost in to je mogoče šele leto po zaprisegi te vlade. V prejšnjih vladah elektronske dražbe kot evropske direktive niso bile sprejemljive, predvsem zato, ker seveda Slovenija še ni bila članica Evropske unije, in je pri elektronskih dražbah to mogoče in smiselno samo takrat, kadar imate ponudbo s 500 milijonov ljudi velikega trga. To so preverljiva dejstva. Portal javnih naročil, ki ga je pričela prejšnja vlada, ni bil dobro izpeljan, zato je Ministrstvo za finance v tem mandatu pričelo izvajati ta portal. Vendar če pogledamo v obisti tega portala, tega portala ne izvaja niti CVI, niti ne Ministrstvo za finance, ampak Uradni list d.o.o., niti ne Uradni list d.o.o., ampak dve zasebni podjetji informacijske tehnologije, ki bosta z določbami tega zakona dobili monopol. In tukaj je primerjava, ki sem jo jaz dal. Jaz nisem govoril o mizah, čeprav tudi lahko govorimo o mizah, ali je bilo dobro spremembo Zakona o reviziji postopkov doseči in kupiti takšne mize, ki jim spušča olje. In ali je dobro, da smo z Zakonom o reviziji postopkov, sprememb Zakona o reviziji postopkov v javnem naročanju dosegli to, da imamo pri pediatrični kliniki izsiljevanje s strani ponudnikov, ali da imamo šentviški predor, ki ne bo stal 30, ampak 120 in več milijonov evrov. V mandatu te vlade ste spremenili ta zakon. Zadeva je pa primerljiva s helikopterskimi prevozi. Ker je Vlada po volji ministra Bručana, ki ni več minister, dala monopolnemu dobavitelju helikopterskih prevozov to pravico. In to želite s tem zakonom. Zato tisti, ki v politični vehemenci mešate mize in ne vem kaj, gre za helikopterske prevoze za katere je Janez Janša sam potrdil, da so bili na Vladi sprejeti nezakonito in je Vlada uredbo, ki je dala monopolno pozicijo AMZS-ju razveljavila. In še danes vsi člani AMZS Slovenija plačujemo luknjo, ki jo je navrtal minister Bručan, minister Bručan pa seveda ni več minister. Zato smo mi opozorili, da temeljiti v Evropski uniji oziroma v Sloveniji kot članici Evropske unije, kjer je 500 milijonov prebivalcem, kjer je na tisoče ponudnikov elektronskih dražb, vsaka malo večja firma dela elektronske dražbe. Vprašajte ljudi v EMO-Orodjarno v Celju, kako ponujajo svoje storitve kadar izdelujejo to ali ono orodje svetovnim proizvajalcem avtomobilov, preko elektronskih dražb. Reči, da je v tem sistemu tržnega gospodarstva dobro, da Uradni list d.o.o. skupaj z dvema podizvajalcema postane monopolni dobavitelj elektronskih dražb za približno 500 milijard tolarjev, se pravi 2 milijardi evrov letnih javnih naročil, je pa milo rečeno lahko vprašljivo. Je pa milo rečemo lahko vprašljivo. In zato, gospodje iz koalicije, vi ste zamudili dve leti in pol, od 31. decembra 2005 do 30. junija 2008, ko je bilo takrat možno elektronsko dražbo uveljaviti in jo uveljavljate šele dve leti in pol kasneje. In zato je potencialna izguba, ki je iz tega naslova nastala pač nastala v tem mandatu. In o tem naj sodijo tudi volivci in volivke, če bo potrebno na jesenskih volitvah, čeprav mislim, da ljudje vedo, da je nekaj hudo narobe, če pediatrične klinike, če šentviškega tunela še vedno ni. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Ciril Testen bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo še enkrat. Lep pozdrav predstavnikom Vlade, poslankam in poslancem! V Poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo tudi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in področju poštnih storitev. Razlogi za našo podporo so podobni, skoraj identični kot pri prejšnji predstavitvi, razen zadnjega dela. Bi pa rad povedal še naslednje, da je portal javnih naročil, ki v prejšnji vladi ni bil vzpostavljen, problematičen zaradi tega, ker tudi ni bila dana možnost elektronskega naročanja. Ni bila dana možnost preverjanja uporabe tržne cene, kot je v sedanjem predlogu zakona. In tu je tista razlika, ki bi jo bilo treba iskati, zakaj smo izgubili, če smo izgubili, 50 milijonov evrov. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. In stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo tudi tokrat predstavil poslanski kolega Marjan Drofenik. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Gostje! Glede na to, da je ta zakon pravzaprav nekako, kot je bilo že rečeno, skoraj dvojček s prejšnjim obravnavanim predlogom zakona o spremembah, bomo v Slovenski ljudski stranki Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnem naročanju na vodnem, energetskem, transportnem področju in na področju poštnih storitev podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k predlogu zakona ni bil vložen noben amandma, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo opravili v skladu s časovnim potekom seje zbora v petek, 1. februarja 2008, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Zahvaljujem se predstavnikom Vlade s strani Ministrstva za finance za udeležbo pri zadnjih treh točkah. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA - TRETJA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O PREPREČEVANJU NASILJA V DRUŽINI. Obravnava poteka v okviru rednega postopka. Za to točko imamo na razpolago 2 uri in 25 minut časa. Že na začetku pa vas opozarjam, če bo čas na koncu razprave ostal, ga bomo razdelili med tiste poslance, ki bodo še želeli razpravljati. Predlog zakona je za tretjo obravnavo pripravila Vlada Republike Slovenije, zato dajem besedo državni sekretarki v okviru Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, gospe Romani Tomc. Izvolite, prosim.
Spoštovani predsedujoči, cenjene poslanke in poslanci! Pred vami je predlog zakona, katerega namen je zlasti spremeniti naš odnos do nasilja v družini. Nasilje v družini moramo dojemati kot zavržno dejanje, ki ima na razvoj družbe, posebej pa otrok, daljnosežne negativne posledice, ki jih je težko popraviti in se prenašajo iz roda v rod. V ta namen predlog vsebuje tudi natančno definicijo nasilja v družini in vsebuje posebno varstvo otrok in starejših pred nasiljem. Zakon namreč določa, da je otrok žrtev tudi, če je le navzoč pri izvajanju nasilja nad drugimi družinskimi člani. Poleg tega bo moral vsakdo, ki sumi, da je otrok žrtev nasilja to prijaviti Centru za socialno delo, policiji ali državnemu tožilstvu četudi ga zavezuje poklicna molčečnost. Zakon uvaja tudi posebno prepoved pred izpostavljanjem otrok množičnim medijem v primerih nasilja v družini, kar je seveda velikega pomena. Glede na izkušnje, ki smo jih imeli do sedaj, z obravnavo družinskega nasilja v praksi se je pokazalo, da je potrebno bolj natančno opredeliti dolžnosti in način sodelovanja med posameznimi vpletenimi organi. Predlog zakona temu delu posveča posebno poglavje in predvideva sprejem podzakonskih predpisov, ki bodo določali pravila in postopke, ki jih bodo morali upoštevati vsi vključeni organi. Centrom za socialno delo se s tem zakonom nalaga, da bodo morali začeti voditi lastno evidenco o nasilju v družini, saj bodo le tako lahko pravočasno ukrepali in zaščitili vse, ki so tega potrebni. Doslej je tovrstno evidenco vodila le policija, ker pa center ni razpolagal z informacijami tudi ni mogel nuditi ustrezne pomoči in zaščite tistim, ki so jo najbolj potrebovali. Zakon obenem predvideva tudi redno strokovno izobraževanje vseh tistih, ki se ukvarjajo s problematiko nasilja in predpisuje multidisciplinarni pristop pri obravnavi žrtve. To se je v evropskem prostoru izkazalo za ustrezno in učinkovito. Pomembna novost zakona je tudi, da ne uvaja kazni. S tem se Slovenija približuje modernim demokratičnim državam, ki pripisujejo velik pomen temeljnim človekovim pravicam. Kazni ostajajo določene v kazenskem zakoniku. Podobni zakoni v državah Evropske unije določajo sicer tudi sankcije, vendar kot rečeno, v Sloveniji je to urejeno v Zakonu o kazenskem postopku in v Kazenskem zakoniku. Predlog, ki je danes pred nami v tretji obravnavi, je plod strokovnega dela in usklajevanja na vseh področjih, pri pripravi katerega pa so sodelovali tudi strokovni delavci, ki se dnevno srečujejo s to problematiko, hkrati pa tudi predstavniki nevladnih organizacij, ki se ukvarjajo z varovanjem pred nasiljem v družini. Predlog se tako osredotoča na širše področje civilnega prava in delovanja socialnih služb, ki lahko dolgoročno rešijo težave žrtev nasilja. Zakon posebej izpostavlja pomen načrtnega in usklajenega izvajanja vseh tistih dejavnosti državnih institucij, civilne družbe in prebivalstva, ki lahko kakorkoli prispevajo k zmanjševanju nasilja v družini, zmanjšujejo možnost pojavnosti nasilja in obenem prispevajo tako k hitremu prijavljanju nasilnih dejanj ter tudi ustreznemu kaznovanju nasilnežev. Pomembni dopolnili zakona sta tudi sprejem petletnega nacionalnega programa za preprečevanje nasilja v družini in sprejem dveletnih akcijskih načrtov. S slednjim bomo zagotovili bolj transparentno porabo javnih sredstev in zmanjšanje nasilja in ciljno usmerjanje aktivnosti pristojnih organov. Spoštovani, naša skupna prizadevanja se morajo nadgrajevati v smeri, da smo vsi soodgovorni za družbo v kateri živimo in da nudimo pomoč vsem, ki želijo izstopiti iz kroga tega nasilja. Hvala lepa za pozornost.
Hvala lepa tudi vam. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Poslanec Srečko Prijatelj bo predstavil stališče Poslanske skupine nacionalne stranke. Izvolite.
Hvala lepa spoštovani podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Dejstvo je, da se s slabšanjem socialnega položaja v Republiki Sloveniji znatno povečuje tudi nasilje v družini. Podatku, ki ga navajam, so v bistvu pritrdile tudi analize, ki so izvedene v vseh teh letih. Zakon v Slovenski nacionalni stranki podpiramo in pozdravljamo odločitev Vlade in pristojnega ministrstva, da se končno pripravlja zakon, ki bo urejal tako tankočutno problematiko, ki je danes nekako pometena pod preprogo. Vendar pa želimo na nekaj le opozoriti. Pristojni centri za socialno delo so se do sedaj izkazali kot neučinkoviti, zelo nestrokovni in seveda tudi z vsemi svojimi možnostmi tudi neaktivni. Nasilje v družini se od leta 1999 naprej povečuje. Seveda danes pada pod kaznivo dejanje po 299. členu Kazenskega zakonika in v zadnjih letih se je povečalo kar za 73%. Če pogledamo po podatkih slovenske policije, je največ tega nasilja v Ljubljani, Mariboru in Celju. Torej velikih mestih. Podatki iz leta 2000 kažejo, da je bilo teh kaznivih dejanj takrat 3084. V letu 2001 je ta številka narasla že na 3844. Če pogledamo leto 2002, imamo 4441 teh primerov, 2003 že 5224 in seveda 2004, je sicer nekje številka nekoliko manjša, ampak zopet 5000. Povzročitelji kaznivih dejanj z elementi nasilja v družini so bili v 88% moški. Torej 12% pa je bilo izvršenega nasilja nad ženskami in pa seveda otroci. Leta 2005 so policisti obravnavali 2654 kaznivih dejanj nad ženskami in ravno ta populacija je najmanj zaščitena in tu je socialna služba najmanj dejansko aktivna. Predolge so čakalne vrste za matere, ki bi se lahko umaknile v varno okolje in pa seveda Republika Slovenija je premalo naredila tudi na tem, da bi dejansko nudila tudi hitre sodne postopke, vključno s prepovedjo približevanja osebi, ki je ogrožena s strani nasilneža. Društvo SOS in telefon za ženske in otroke, ki so žrtve nasilja, je v bistvu dobrodošla pomoč, vendar to ni zadosti, da bi lahko govorili, da smo to zadevo ublažili. In če lahko pričakujemo, da se bo socialno stanje v Republiki Sloveniji, upravičeno pa je pričakovati to, še slabšalo, potem lahko rečemo, da bo tega nasilja še več. Zakon uvaja tudi brezplačno pravno pomoč žrtvi, kar je seveda dobro vodenje podatkov o obravnavi in v primerih družinskega nasilja, kar tudi nudi neko sledljivost pri postopkih, ki so lahko ponovljivi in pa seveda organi in organizacije ter v bistvu druge ustanove, ki se s tem ukvarjajo, so dolžni obravnavati žrtve nasilja v družini prednostno, kar je tudi pozitivno in v bistvu to je tudi nekakšna nuja, da se ti primeri obravnavajo prednostno, tudi v sodnih postopkih. To ni predmet, ki lahko čaka na sodno obravnavo na nekih sodnih spisih, na nekem kupu z ostalimi. Sedaj imamo torej končno nek Predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini za katerega upamo, da bo učinkovit in da ga bo dejansko tudi ministrstvo, bodisi za delo, bodisi notranje ministrstvo, bodisi ostala ministrstva katera ta zakon tangira, tudi dosledno izvajalo. To je problem! Mi imamo ogromno zakonov, ki so sicer pravnomočni in so v pravnem redu Republike Slovenije, vendar se ne izvajajo. Namen zakona pa je v bistvu, da se tudi ministrstva obvežejo, da bo tako na področju policije, zdravstvenih organizacij, socialno varstvenih zavodov in vzgojno izobraževalnih zavodov ta zakon resnično spoštovan. V kolikor ne bo, je mrtva črka na papirju. Kot že rečeno, v Slovenski nacionalni stranki ta zakon podpiramo in upamo, da bo tudi dosledno v izvajanju zaživel in seveda s tem v letu 2009 zmanjšal te številke, ki sem jih prej našteval. Hvala lepa.
Poslanka Barbara Žgajner Tavš bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi in seveda tudi spoštovana gospa državna sekretarka. Jaz se težko strinjam z idejo ali razmišljanjem, da, bom rekla, samo reveži ali pa ljudje, ki so pač na socialnem dnu pretepajo oziroma zlorabljajo naj si bo svoje otroke ali pa izvajajo nasilje znotraj družine. Roko na srce, nasilje je prisotno tukaj in sedaj, ne glede na socialni položaj človeka oziroma družine. Tudi ljudje, ki so dobro situirani imajo izkušnje z nasiljem. Zato verjamem, da je zakon, ki je danes pred nami v tretji obravnavi, velik ali pa pomemben korak naprej v naši družbi. Zakon o preprečevanju nasilja v družini je prvi tovrsten zakon v naši državi, ki kaže na prisotnost nasilja ne samo v družini, ampak v družbi nasploh. Ta zakon bo s petkovim glasovanjem, verjamem, da tudi v praksi, postal možna realnost. Mene ob tem veseli, da je bil pri tako pomembnem zakonu oziroma zakonski materiji dosežen, ne sicer v popolnosti, ampak v veliki meri, kompromis. Veseli me, da je ministrica tokrat s celotno žensko ekipo, bom rekla, držala roko nad tem zakonom in da je prisluhnila nekaterim konkretnim pripombam in v zakon vključila nenazadnje tudi opozicijske predloge. Sama osebno sem imela možnost sodelovati že v okviru delovnega osnutka zakona. Ključne pripombe takrat so šle v smeri potrebe po večji določenosti oziroma dorečenosti v določenih postopkih ali pa okrog posameznih terminov, predvsem kar se tiče opredelitve nasilja, opredelitve vloge centrov za socialno delo in regijskih koordinatorjev, nujnosti, da se v družbene probleme, kot je nasilje v družini, aktivno vključijo tudi predstavniki lokalnih skupnosti, ker to preprosto ne more biti in ne sme biti samo skrb državnih uradnikov. Opredelitev pravic žrtev do popolne informiranosti in upoštevanosti, opredelitev transparentnosti katerihkoli postopkov, ki zadevajo žrtve in tako dalje. Ne bom rekla, da sem v popolnosti zadovoljna z izkupičkom ali pa dokončno obliko zakona. Še vedno, in tu me resnično žalosti, otroci ne bodo dobili tistega mesta ali pa tiste vloge oziroma tiste zaščite, ki bi si jo kot neenakopravni partner, in roko na srce, otroci so neenakopravni partnerji v primerjavi z odraslimi, v postopkih dejansko zaslužili. Potrebno je poudariti, da ima otrok, ki je deležen oziroma trpi nasilje v družini toliko manj hrabrosti in možnosti, da spregovori o nasilju, ali pa recimo konkretno o spolnem napadu. Zakon v tem pogledu ni tako dober kot bi si želela. Ne rešuje v zadostni meri vprašanja, recimo, prikritosti tega problema. Zavedati se je potrebno, da je spolni napad na otroka dejanje nasilja v katerem nasilnež na način spolnega napada na otroka zadovoljuje svojo potrebo po izvajanju nasilja. V družinah, kjer se odrasle osebe soočajo z nasiljem, je potrebno otroku nameniti posebno pozornost in ga nenehno spremljati kot najbolj ranljivi člen v celotni verigi, kot denimo tudi potencialno žrtev istega nasilneža. Ker nimam veliko časa, bom rekla mogoče le še to. Vesela sem, da je zakon resnično danes pred nami v obliki kakršna je bila, bom rekla, ne nazadnje tudi z našo pomočjo sprejeta pri drugi obravnavi. Zato me toliko bolj veseli, da je bil v del zakona vključen tudi amandma, ki sem ga ali pa smo ga pripravili s strokovnjaki pa tudi z žrtvami na tem področju. Ta zakon danes v takšni obliki daje pravno podlago za žrtve oziroma tiste osebe, ki so žrtve internetnega nasilja. Do tega trenutka, ali pa do trenutka ko zakon stopi v veljavo, dejansko te osebe niso imele niti pravne podlage, da bi same ukrepale, niti pravne podlage, da bi jim na pomoč priskočila država. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev z imenom Lipa bomo nedvomno zakon podprli. Želim pa si, da bo naslednji korak, da bomo in miselno in v okviru zakonodaje uzakonili ničelno stopnjo tolerance do nasilja.
Hvala lepa. Poslanka Eva Irgl pa bo predstavila stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. V Slovenski demokratski stranki seveda ponovno izražamo vso podporo predlaganemu Zakonu o preprečevanju nasilja v družini. V tem mandatu smo večkrat govorili in se pogovarjali o tej temi. Tako o nasilju v družini pa tudi o nasilju na širše, se pravi v celotni družbi. In vedno znova se je seveda pojavljala težnja, da se čim prej spodbudi to odločno reševanje tega, zagotovo perečega problema. Vendar tukaj, čeprav govorimo o Zakonu o preprečevanju nasilja v družini, sama ne govorim samo o nasilju, ki se odvija med štirimi stenami, to nasilje tudi navadno ostaja prikrito oziroma skrito očem javnosti, ampak imam v mislih tukaj tudi nasilje, ki se odvija na splošno v družbi, v javnosti, na ulicah, v šolah. Priča smo nasilju med mladimi, med čisto določenimi skupinami. Nenazadnje tudi v športnih objektih, tudi na različnih tekmah. Vendar pa moram najprej izpostaviti dve vprašanji. Kaj nam pravzaprav predstavlja družina in kako je opredeljeno nasilje znotraj te družine. Vsekakor je družina prostor, kjer naj bi se človek sprostil, predvsem pa dobro počutil. To je prostor, kjer naj bi člani zadovoljevali svoje potrebe tako po opori, po sporazumevanju, dialogu, po nekem celovitem razvoju človeka, samostojnosti. In v današnjem času lahko rečemo, da se, seveda, vedno več ponovno govori o družini. Pomen družine poudarjajo mednarodne organizacije, tako Svet Evrope, kot Organizacija združenih narodov. Obe organizaciji sta tako sprejeli tudi kar nekaj mednarodnih dokumentov v katerih poudarjata pomen družine, kot tiste primarne in osnovne celice družbe. Temu zgledu je seveda sledila tudi Slovenija, ki je med drugim sprejela Resolucijo o temeljih oblikovanja družinske politike v Republiki Sloveniji. Družino je vsekakor ves čas, tudi ko obravnavamo ta zakon, potrebno upoštevati, kot temeljno vrednoto. Kako pa je s pojmom nasilja? Zakon ga opredeljuje zelo natančno in hkrati tudi široko. Nasilje je tako vsaka uporaba fizičnega, spolnega, psihičnega ali ekonomskega nasilja enega družinskega člana proti drugemu družinskemu članu oziroma zanemarjanje družinskega člana ne glede na starost, spol ali katerokoli drugo osebno okoliščino. Seveda poznamo tudi več vrst nasilja. Gotovo, tisto najpogostejše je nasilje moškega nad žensko, vendar pa ne smemo zanemariti tudi drugih oblik nasilja. Na primer nasilje partnerke nad partnerjem, nasilje otrok nad starši. V zadnjem času se povečuje tudi nasilje med otroci, ki ga zaznavam kot problem širše v družbi. In če pogledamo nasilje nad otroci. Mnogi še danes nekako odvračajo pogled od te teme, je ne znajo ali si ne upajo ali pa je nočejo videti. Drugi celo zanikajo obstoj tega problema in njegovih razdiralnih posledic. Brez dvoma pa lahko rečemo, da je danes bistveno več priložnosti, da se o nasilju med otroci lahko spregovori. Več je tudi poguma za soočenje s to problematiko, več je možnosti, da do besede pridejo tudi otroci sami. Zakon, ki sicer govori o preprečevanju nasilja v družini, bo po mojem mnenju dal vsekakor spodbudo, da bo to nasilje nad otroki tako še lažje zaznano, predvsem pa, da bo hitreje in učinkoviteje sankcionirano. Kaj pa vprašanje nasilja žensk nad moškimi? Pojav, o katerem se navadno govori zelo na tiho ali pa sploh ne. Kljub vsemu pa raziskave kažejo, da je takšnega nasilja vsaj ena petina znotraj nasilja v družbini. Vendar pa, moški navadno o tem nasilju ne spregovorijo, verjetno zaradi občutka sramu, seveda ne spregovorijo radi o tem, da se nad njimi vrši nasilje, sploh če je to storjeno s strani ženske. Vsekakor je pohvalno, da je Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve prepoznalo kako potrebno je ta vprašanja reševati in preprečevati tudi znotraj zakonskih določil. Predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini kaže na to, da se ta vlada zaveda, da je potrebno na tem področju čim prej poiskati takšne rešitve, ki bodo dejansko pripeljale do pozitivnih učinkov v družbi. Vendar pa se je obenem potrebno zavedati, da je nasilje v družini tudi hočeš nočeš posledica stanja duha v celotni družbi, zato pri reševanju tega problema ne smemo izhajati iz predpostavke, da je družina neko žarišče nasilja. Obenem se je potrebno tudi zavedati, da je tudi ozaveščanje, kot je že povedala poslanska kolegica pred mano, ozaveščanje o ničelni toleranci do nasilja v vseh segmentih družbe in s tem seveda tudi v družini. Zakon o preprečevanju nasilja v družini ima poleg nekih strogih zakonskih določb zagotovo tudi vlogo in nalogo osveščanja ter opozarjanja. In morda sta ravno ti dve točki neka dodana vrednost, dodatna kvaliteta tega zakona. Zakon, ki ga imamo danes ponovno pred seboj je prvi sistemski zakon na tem področju. Zakon tako daje bistveno večjo vlogo centrom za socialno delo, kajti do sedaj centri žal niso vedno odigrali tiste prave prepotrebne vloge, predvsem v tistih trenutkih, ko je žrtev prijavila neko nasilje, ki je bilo storjeno, in kot vemo, žrtev je v takšnih okoliščinah, ko takšno dejanje prizna, še posebej občutljiva. Lahko bi celo rekla, da se je kazala precejšnja pasivnost s strani centrov, zaradi tega se je zagotovo tudi izgubljalo tisto zaupanje med centri in med tistimi, ki so bile žrtve nasilja ali pa so nasilje samo prijavili. S tem zakonom pa se končno uzakonja to, da so centri za socialno delo v praksi dolžni pomagati vsaki žrtvi, ne glede na starost in spol. Seveda pa se s tem uzakonjanjem povečuje tudi odgovornost, zato zakon predvideva tudi obvezno izobraževanje strokovnih sodelavcev, ki se ukvarjajo s področjem nasilja. Uvaja se tudi medinstitucionalni pristop k obravnavanju nasilja, kar pomeni zagotovo velik korak naprej. Do sedaj so se namreč s problemi nasilja ukvarjale posamezne institucije, ni bilo tega pretoka med njimi, kar je pomenilo, da so te institucije prelagale odgovornost ena na drugo. Na podlagi tega zakona pa se bodo morale pristojne institucije med seboj bistveno bolj povezovati in s tem bodo zagotovo, po mojem mnenju, tudi bolj učinkovite. Pomembna točka zakona je tudi uveljavitev spremljevalca žrtve - kot veste - ta nudi žrtvi psihično oporo med celotnim potekom obravnavanja - ter uvedba brezplačne pomoči pravnega strokovnjaka v sodnih postopkih. Zakon med drugim tudi omogoča in zagotavlja bistveno večjo varnost žrtvi nasilja, kot je bilo to urejeno do sedaj, predvsem preko zagotavljanja varnosti s strani policije. Predvsem takrat, ko žrtev na primer vstopa v stanovanje, ko mora vzeti iz stanovanja prepotrebne stvari, ki jih potrebuje, da normalno živi. Drugi pomemben ukrep je zagotovo ta, da sodišče lahko na predlog žrtve povzročitelju nasilja naloži, da mora stanovanje, ki je bilo sicer v skupni uporabi, prepustiti žrtvi. In tretjič, sodišče lahko prepove kakršnekoli stike povzročitelju nasilja z žrtvijo. Vsekakor si v Slovenski demokratski stranki želimo, da bi ta zakon v resnici pripomogel k zmanjševanju nasilja, seveda ne samo v družini, ampak tudi širše v družbi. Zadovoljna sem, da se je ta Vlada odločila, da končno izpelje ta zakon o preprečevanju nasilja v družini, kajti, žal, v preteklosti mogoče ni bilo neke prave volje, da bi se to dejansko sprejelo, čeprav pogovarjalo se je o tej temi veliko. To je vsekakor problematika, pred katero si ne smemo zatiskati oči, niti ne moremo si jih zatiskati. In se ne smemo obnašati, kot da to ni problem te družbe. To je vsekakor problem, ki se sicer odvija navadno za štirimi stenami, ampak ta zakon bo vsekakor pripomogel, da bo to bistveno bolje urejeno. Vsakršno nasilje je nedopustno, nesprejemljivo in zagotovo za celo življenje zaznamuje tako žrtev kot tudi tistega, ki povzroča neko nasilje. In prav zato je zelo pohvalno, da se nevladne organizacije, ki so tudi sodelovale pri pripravi tega zakona, v svojih programih posvečajo tudi tistim, ki izvajajo nasilje. Tako bi imeli ti ljudje možnost, da kljub vsemu prepoznajo svoje napačno obnašanje. V Slovenski demokratski stranki bomo vsekakor predlagani zakon podprli predvsem v upanju, da bo pripomogel k zmanjšanju nasilja v družini, posledično pa tudi v celotni družbi. Hvala.
Hvala. Mag. Majda Potrata bo predstavila stališče poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka, spoštovane kolegice in kolegi! V tretje razpravljamo o Predlogu zakona o preprečevanju nasilja v družini. Marsikaj o posamičnih sestavinah tega zakona smo si povedali, marsikaj smo že slišali, pa dovolite, da strnem mnenje poslanske skupine Socialnih demokratov k temu zakonu na malo drugačen način, kot je to običajno. Prepričana sem, da boste skupaj z mano, če ne na glas, pa vsaj v mislih ponovili zaprisego o izbiri nenasilja. Na 120 tisoč izvodih je bila na zadnji strani zapisana, ko so jo nevladne organizacije skupaj, z Uradom za enake možnosti in s Fihom, vložile v množična občila v tednu boja proti nasilju nad ženskami. Pravi pa takole: "Kot zrel in odgovoren človek prisegam, da nasilja ne povzročam, nasilja ne spregledam, nasilja ne spodbujam, ob nasilju primerno ukrepam, proti nasilju govorim in delujem, informiram se o trgovini z ljudmi." In o tej zaprisegi teče pravzaprav beseda, ko govorimo o zakonu o preprečevanju nasilja v družini. Po posamičnih letih tega mandata bi bilo mogoče pobrati dogodke, kako se je odnos do nasilja v družini postopoma spreminjal, od popolne ignorance in zanikanja do sprejetja zakona. Moram reči, da je obravnava tega zakona doživela neko posebno obravnavo šele tisti hip, ko je ministrsko funkcijo prevzela gospa Marjeta Cotman. In mislim, da je tudi njena zaveza pripomogla k temu, da bomo v petek zakon izglasovali. Sprejemanje tega zakona se je razlikovalo še v nečem. Ob tem zakonu smo tako kot zainteresirana delovna telesa ali kot matična delovna telesa lahko spremljali dialog med nevladnimi organizacijami, koalicijo in opozicijo. In če v čem, potem je to bilo zagotovo neko drobno dejanje za to, kar je bilo mogoče želeti in pričakovati tudi pri sprejemanju drugih zakonov. Zakaj to posebej poudarjam? Zaradi tega, ker sem 13. februarja 2006, po tistem, ko sem že spraševala Vlado o zakonu, po tistem, ko smo v Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti Državnega zbora tudi sprejeli ustrezno priporočilo, ki je napotovalo na nujnost sprejetja zakona, dobila od Vlade na to zastavljeno pobudo odgovor: "V Sloveniji je sprejeto načelo, da je Kazenski zakonik edini predpis, ki določa kazniva dejanja v smislu kodifikacije, zato določanje kaznivih dejanj z drugimi zakoni oziroma s posebnim zakonom s sistemskega vidika ni sprejemljivo, saj bi privedlo do razpada sistema." Tudi takole je zapisala Vlada v odgovoru aprila leta 2006: "Preprečevanje nasilja v družini zahteva obravnavo in ukrepe na različnih področjih, tako z vidika preprečevanja kot z vidika kaznovanja, glede na medresorski značaj je tako obravnavana problematika urejena v ustrezni področni zakonodaji in z izvajanjem različnih že predstavljenih aktivnosti." V teh odgovorih, ki sem vam jih znova predstavila, je videti, da Vlada pravzaprav ni čutila kakšne posebne potrebe po ureditvi tega področja. Tudi v poročilih, ki jih je pripravljal Svet Evrope, boste zato zaman iskali poročilo, recimo, v letu 2006, kaj se v zvezi s preprečevanjem nasilja v Sloveniji dogaja. Ampak Slovenija ni edina država, ki je zatiskala oči pred dejstvom, da je nasilje najbolj groba oblika kršitve človekovih pravic, da nasilje ne pozna nikakršnih meja, ne etničnih, ne rasnih, ne socialnih, ne geografskih, in da ni edina država, ki tudi dolgo časa ni hotela verjeti, da družina ni nujno varno območje. Statistični podatki se v tej državi sistematično niso zbirali, tako da smo lahko samo prek primerjalnih podatkov zaznanih primerov, ki so jih zbirale predvsem nevladne organizacije, ugotavljali, da je verjetno v Sloveniji enako kot drugod, vsaka četrta ali vsaka peta zveza taka, v kateri je kakšna oblika nasilja že bila zaznana. Ko ste spoštovane poslanke in poslanci dobili v roke slovenski prevod priročnika za poslanke in poslance v okviru kampanje Parlamenti združeni v boju proti nasilju nad ženskami v družini, ste v tem priročniku lahko tudi prebrali, kakšne razsežnosti pravzaprav nasilje v družini ima in da se je z njim verjetno treba spoprijemati tudi s stališča nacionalne ekonomije, ker je preračunano na to, kaj nasilje povzroča, mogoče ugotoviti, da bi v državi, recimo, z 10 milijoni prebivalcev v letu dni za intervencijsko in policijsko dejavnost ter zdravstveno oskrbo in nego žrtev odšteli okoli 400 milijonov evrov, medtem ko letna cena nasilja v družini v vseh državah članicah Sveta Evrope znaša najmanj 33 milijard evrov. To je 40 evrov na posameznika. To so podatki, ki verjetno ne morejo pustiti mirnega nikogar med nami. In ko omenjam Svet Evrope in kampanjo Parlamenti združeni v boju proti nasilju nad ženskami v družini, lahko z veseljem ugotavljam, da je tudi taka usmerjena dejavnost pripomogla k temu, da se s problemom nasilja v družini soočamo bolj odprto, da si ga upamo priznati. Jaz ne trdim, da je nasilja v družini dandanes več, kot ga je bilo kdaj, smo pa pripravljeni o njem bolj odprto govoriti. In samo če se o njem pogovarjamo, če sprejemamo ukrepe, ga je mogoče tudi preprečevati. Ne bom polemizirala v številkah, kakšno je razmerje med povzročitelji nasilja po spolu. Vsekakor je treba povedati, da so ženske večinsko žrtve nasilja, in to med 90 in 97% primerov, in z ženskami tudi otroci. Tisto, kar bi rada povedala, je še to, da se Slovenija, če gledamo po tem, koliko varnih hiš, ležišč je v Sloveniji odprtih za ženske in z njimi tudi otroke, da se med 40 državami Sveta Evrope umeščamo na 8 mesto z 0,9 ležišča na 10.000 prebivalcev. Samo za primer. Najvišje je uvrščen Luksemburg, ki ima 3,52% ležišča na 10.000 prebivalcev. In tukaj imam v rokah tudi publikacijo iz junija leta 2007, in v tej publikaciji pa že lahko zasledimo podatke tudi o Sloveniji, kot vidite. In rada bi vas še na ene podatke o njej opozorila. Na to, da je nujno izobraževati vse tiste, ki prihajajo v stik z žrtvami nasilja, pa tudi s povzročitelji nasilja. In ni naključje, da je kar 27% vseh dejavnosti ali najvišji odstotek usposabljanja namenjen policiji, nato socialnim delavkam in delavcem, medicinskemu osebju, tudi v tem kontekstu psihologom, psihiatrom in drugim terapevtom, da je tudi usposabljanje pravnikov izredno pomembno, učiteljev, vzgojiteljic in vzgojiteljev, da pa je odločno premalo usposabljanja novinarjev in novinark oziroma vseh tistih, ki bi preko medijev lahko pomagali širiti kampanjo. No, dober zgled in dobra praksa je zagotovo publikacija, o kateri sem prej govorila, pa tudi ozaveščanje ljudi tudi s takimi rečmi, kot so zaprisege o izbiri nenasilja ali pa mogoče tistemu, kar nas še čaka, in kaj bi bilo dobro čim prej storiti, to pa je skleniti, da ne bomo strpni do kakršnekoli oblike nasilja, da ne bomo strpni posebej še do kakršnekoli oblike nasilja nad otroki. To pa bi bilo tisto, k čemur bi morali težiti. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Ljubo Germič pa bo predstavil stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije.
Hvala lepa gospod podpredsednik, za besedo. Spoštovana gospa sekretarka, kolegice in kolegi! V poslanskem klubu Predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini podpiramo že od vsega začetka. Dosedanja prizadevanja na različnih področjih za pomoč žrtvam nasilja so sicer prinesla vrsto zakonskih določil za ureditev temeljnih vprašanj, ki obravnavajo žrtve oziroma povzročitelje nasilja, vendar pa je razdrobljenost in izvajanje posameznih ukrepov na različnih področjih lahko pomenila tudi manjšo učinkovitost in uspešnost pri nudenju pomoči žrtvam. Pri tem bi želeli posebej poudariti, da glede na dosedanjo prakso dela v Državnem zboru, lahko tukaj pohvalimo predlagatelja in razumevanje koalicije, da smo v času sprejemanja tega zakona in njegovega spreminjanja bili deležni podpore predlogov opozicije in nevladnih organizacij in na ta način izboljšali vsebino samega zakona. Pri temeljnih izboljšavah bi želeli posebej izpostaviti določila, ki so bila vnesena z amandmaji, da bo zakon omogočal pripravo nacionalnega programa o preprečevanju nasilja v družini in na podlagi nacionalnega programa tudi izvedbene akte, to je akcijske programe. V nacionalnem programu bomo tako lahko opredelili oceno stanja, opredelitev ključnih pojmov, temeljne cilje in usmeritve, naloge, nosilce akcijskih načrtov, medtem ko bomo v akcijskih načrtih za obdobje dveh let kot izvedenih aktov nacionalnega programa lahko videli tudi potem konkretno izvajanje. Drugo pomembno sporočilo je bilo sporočilo nevladnim organizacijam, kajti zakon sam prinaša veliko pristojnosti in odgovornih nalog za nevladne organizacije. Kljub temu, da je predlagatelj nekaj časa nasprotoval rešitvam, ki bi ob nalogah in odgovornostih opredeljenih za nevladne organizacije opredelili tudi financiranje nevladnih organizacij, je v drugi obravnavi z amandmajem bilo dopolnjeno tudi to določilo, kajti prepričani smo, da prav nevladne organizacije lahko pomembno prispevajo k zmanjševanju nasilja v družini in z aktivnimi preventivnimi ukrepi preprečujejo predvsem razloge, da do nasilja sploh pride. V poslanskem klubu se nam zdi tudi pomembno, da država z zakonskimi določili v ne bo posegala v zasebnost družine, kadar polnoletna žrtev temu izrecno nasprotuje in ne gre za sum storitve kaznivega dejanja, ki se preganja po uradni dolžnosti. Predlagana rešitev je še toliko bolj sprejemljiva, ker zakon v nobenih svojih določb državi ne prepoveduje intervencije, kadar le-ta oceni, da kakršnokoli fizično, spolno ali psihično obračunavanje med člani družine predstavlja grožnjo življenju in zdravju družinskih članov ter njihovi osebni integriteti. Seveda ob pozitivnih rešitvah tega zakona pa smo ves čas opozarjali in obžalujemo, da zakon ne vključuje krajših rokov za sprejem podzakonskih aktov, kajti po našem mnenju je enoletni rok za pripravo podzakonskih aktov predolg in na ta način tudi zmanjšuje učinkovitost tega zakona. Ker smo prepričani, da bo zakon danes dobil podporo, pa opozarjamo, da celotno delo še ni opravljeno. Ob tako pomembnem zakonu namreč nismo ponovno odprli teme o ustanavljanju družinskih sodišč, kajti v Sloveniji potrebujemo ne samo dosledno kaznovanje nasilneža, ampak predvsem enotno obravnavanje družinske problematike, v katero bo potrebno zajeti zakonske zveze, premoženjska vprašanja med nekdanjima zakoncema, ureditev vprašanj vzgoje, nege in varstva otrok in druga vprašanja. Zato izražam obžalovanje, da nismo zmogli paketnega sprejemanja zakonodaje. Ob tej priliki pozivam ministrstvo, da bodo tudi druge dopolnilne rešitve čim prej zagledale luč dneva. Ob zaključku mi dovolite, da želim v imenu poslanskega kluba LDS, da zakon čim bolje zaživi v praksi, z vsemi svojimi dobrimi nameni, predvsem pa, da zaželim, da bo nasilja v družbi čim manj. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija pa bo predstavila poslanka Marjetka Uhan.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovan državna sekretarka, poslanke in poslanci! Vsi, ki spremljate, lepo pozdravljeni! Pred nami je zakon o preprečevanju nasilja v družini v tretjem branju. Zakaj je do njega prišlo? Gotovo to, da se dnevno srečujemo z zgodbami o nasilnih dejanjih, ki se dogajajo v naši družbi, v bližini, šolah, lokalih, delovnem mestu, cesti, ulici, družini. Govorimo o nedopustnih dejanjih. Še toliko bolj se nam zdijo nerazumljive, nedopustne tiste tragične zgodbe, ki se nemalokrat odvijajo prav med ljudmi, ki so si najbližje in v tistem okolju, ki bi moralo biti najbolj varno, to je v družini. Družina je tista oblika družbene celice, ki nudi zavetje. In ravno v teh primerih je še toliko huje, če so družinski člani žrtve kakršnekoli oblike nasilja, namesto da bi bili deležni podpore, zavetja, mesto, iz katerega bi rasli v odrasle, poštene, razumevajoče ljubi, ki bi preprečevali nasilje, vzgajali. Člani družine mnogokrat težko spregovorijo o nasilju v družini, kar izvira iz strahu, groženj, prepričanja, ekonomske odvisnosti ali preprosto zaradi nemoči, šibkosti. To lahko razberemo iz pričevanj marsikatere žrtve, ki se je odločila spregovoriti in ukrepati šele, ko je bilo stanje že na robu nevzdržnosti, prevečkrat pa so bila povod šele dejanja, ko so bile žrtvi povzročene hude telesne poškodbe ali celo grožnja z odvzemom življenja. V razmerja, skrita za štirimi zidovi, je težko posegati, prepovedano, so se izgovarjali organi pregona in drugi. To so bili izgovori in reševanje šele, ko je bilo mnogokrat prepozno ali celo prepozno. Tem izgovorom naj bi naredili s to zakonsko podlago konec. Zakon vzame v zaščito vse člane družine, ki so deležni nasilja: šibke, nemočne, še posebej otroke, ostarele, tako pred fizičnim kot psihičnim, ekonomskim, spolnim in vsakršnem nasiljem. Najbolj nemočne žrtve so v teh razmerah prav gotovo otroci, katerim zakon namenja še posebno pozornost zaščite. Še posebej se nam zdi pomembna zaščita otrok pred vnovičnim doživljanjem nasilja, stigmatizacijo v družbi in poseganjem ter pritiskom medijev. Nadalje so žrtve zaščitene tudi v nadaljevanju postopka, ko sodišče povzročitelju nasilja na predlog žrtve lahko prepove vstop v skupno stanovanje in mora stanovanje prepustiti žrtvi. S tem se jasno sporoča, da ni žrtev tista, ki se mora umakniti, ampak povzročitelj. Zakon govori tudi o tem, da so tudi povzročitelji nasilja potrebni strokovne pomoči, da spremenijo svoje vzorce vedenja. Zakon je napisan z namenom, da bi se zmanjšalo nasilje, da bi ga preprečevali, odpravili. Zavedamo se določenih pasti in zlorab, do katerih bo lahko prihajalo, ko so na primer zlonamerno poseganje v zasebnost, lažne prijave, izkoriščanje in podobno. Zato je toliko bolj pomembno, da bi bili vsi tisti, ki se bodo ukvarjali s to problematiko, ustrezno in dovolj strokovno usposobljeni, razumni, pametni, da bodo nasilje kot zlorabe spoznali in primerno ukrepali, reševali, preprečevali. Zakon daje osrednjo kurativno vlogo centrom za socialno delo. Poleg dosedanjih pristojnosti jim zakon nalaga ustanovitev multidisciplinarnih timov za koordinacijsko sodelovanje vseh pristojnih inštitucij. Z novimi nalogami dobivajo centri za socialno delo še večjo skrb za odgovorno ravnanje ob obravnavi posameznega primera. Na tem mestu se nam v Poslanski skupini Nove Slovenije ponovno zastavlja vprašanje: Ali so uslužbenci centrov usposobljeni primerno ravni zahtevnosti tako občutljive tematike, kot je obravnava nasilja v družini? V preteklosti je namreč prevečkrat prihajalo do napak, ki so pripeljale do usodnih posledic, zato je potrebna velika mera previdnosti. Zato še posebej pozdravljamo zakon v tistem delu, ki nalaga obveznost rednega strokovnega izobraževanja vseh tistih, ki se ukvarjajo s problematiko nasilja. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo predlagani zakon podprli, saj se zavedamo, da smo vsi skupaj odgovorni za družbo, v kateri živimo, in da smo dolžni nuditi pomoč žrtvam. Postati moramo družba z ničelno toleranco do nasilja in z veliko mero sočutja do nemočnih in pomoči potrebnih. Zakonu smo v dveh dosedanjih obravnavah namenili že veliko pozornosti. Z njim pa želimo sporočiti, da nobena oblika nasilja ni sprejemljiva - nikjer in tudi v družini. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Stanislav Brenčič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lepo vse prisotne pozdravljam. Na podlagi določb zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, če bi jih spoštovali, ne bi smelo biti nasilja v družini. Ampak naše življenje je pač takšno, da si pogosto izbiramo lastna razumevanja pravil, ki se jih skupaj dogovorimo. Zato je namen in predlog tega zakona o vprašanju preprečevanja nasilja, ki ga ne bi smelo biti, nujen in dobrodošel. O samem predlogu zakona, vsaj kar se tiče v pozitivnem smislu, je bilo v drugem branju tako v naslovu poslanskih skupin kot posameznih poslancev skozi obravnavo amandmajev veliko povedanega, zato nimam namena prav dolgo nizati razmišljanja o tem zakonu danes. V vsakem primeru pa smo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke trdno na tem, da je preprečevanje nasilja v družini možno le tedaj, če tega prepoznavamo. Zato je že sama obravnava tega zakona neke vrsti javno "spregovarjanje" in prepoznavanje nasilja, da je prisotno in zato je tudi ukrep države, ki ga zasleduje s tem zakonom, potreben. Za nas je pomembno, da se s predlogom tega zakona nalaga vsem organom, in so bili z obravnavo tega zakona tudi javno pozvani, in organizacijam in še posebno nosilcem javnih pooblastil dolžnost pomagati žrtvam nasilja, s prednostno izvedbo vseh postopkov in ukrepov za njeno zaščito, ne glede na to, kakšni obliki nasilja je bila žrtev izpostavljena. Poslanske skupine pozdravljamo pristop, zasledovan s tem zakonom, in je usmerjen v to, da se na podlagi tega zakona oblikujejo dobri programi za obravnavanje, ki morajo biti strokovno in multidisciplinarno ter multi-institucionalno usklajeni kot zelo dober pristop, kajti uspešno in v okviru civilizacijske norme je lahko poseganje ter ukrepanje le tedaj, če je vzpostavljeno dobro sodelovanje med posameznimi institucijami, seveda vključno z nevladnimi organizacijami. V tem smislu menimo kot zaključek besedne navezave na ta zakon kot to, da je zakon dober. Pričakujemo, da ga bo ministrstvo, ki je resorno pristojno za ta vprašanja, intenzivno spremljalo takoj, ko bo stopil v veljavo, in po potrebi tudi hitro prišlo pred ta Državni zbor z morebiti potrebnimi spremembami. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke bo zakon podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Poslanka Majda Širca pa bo predstavila stališče poslanske skupine Zares.
Hvala. Spoštovana državna sekretarka, dobrodošli v vaši novi funkciji! Naj na začetku povem, da bi bilo krasno delati tudi pri drugih zakonih, če bi obstajal tako visok partnerski konsenz, partnerski, ki ni napisan na papirju in ki ni podvržen pogodbam ali izdajam, ampak dogovarjanju. Mogoče pri temu zakonu to ni bilo težko, ker vendarle gre za področje, ki ga nihče med nami ne želi, da bi se še naprej razvijal v prostoru oziroma da bi se odpravil, če je prisoten, torej nasilje. Morebiti zaradi tega je bil ta proces usklajevanja in zadovoljstva z usklajenim toliko lažji. In priznam, da tudi sami, ko smo vstopili že pri osnutku zakona v Zares k dodatnim stimulacijam, k pogovorom tudi z NGO-ji oziroma k prisluhom in k ponudbam, je bil predlagatelj odprtih rok in se je marsikaj oziroma kar nekaj, kar se nam je zdelo potrebno ponovnega razmisleka, zgodilo. Zakon je dobrodošel, ni nobenega med nami danes, ki bi trdil drugače. In lahko rečem, da je res treba paziti, da se bo v prihodnje, ko bo uveljavljen, izvajal. Pa ne samo ta, temveč tudi tisti, ki so z njim povezani. Včasih je dobro, da se določene stvari dlje časa gojijo in zorijo. In ta tematika je tlela oziroma je bila v zraku in v poskušanju razreševanja nekaj let in z njo so se ukvarjale številne institucije, od varuha do nekdanjih ministrov, ne samo enega. Ko so se nakopičili razmisleki, v katero smer je treba iti, se mi zdi, da je to ministrstvo tudi pravo smer izbralo. Konec koncev, kot navaja doc. dr. Katja Filipčič s Pravne fakultete, ki je mnogo prispevala k temu zakonu, so modeli v svetu, ki se spopadajo z nasiljem, vseprisotnim nasiljem v družini, številni. In važno je, in mislim, da je tudi pomembno, da ste se v Sloveniji odločili in da bomo mi podprli to, da je treba združiti tisti model, ki govori o preventivi, o kaznovanju in ozaveščanju oziroma da je ta nemško-avstrijski model še najbolj primeren, mogoče bolj kot tisti, ki so se ga poslužili na Finskem oziroma v Španiji, kjer so spreminjali civilne zakonodaje z uvajanjem, na primer, prepovedi približevanja. Ali model, ki ga imajo nekatere države Združenih držav Amerike, kjer so poskušali povzeti kazenske postopke in jih povezati s civilnimi, v katerih se obravnavajo primeri nasilja v družini, ali tisti, ki so znani na Hrvaškem in v Franciji, kjer so se omejili predvsem na spremembo kazenske zakonodaje z uvajanjem novih inkriminacij ali spreminjanjem obstoječih. No, ta integralni pristop, s katerim se sooča sedaj tudi Slovenija in ki je, kot pravim, na nek način povzet tudi po avstrijsko-nemškem principu, pomeni sodelovanje različnih institucij in pomeni interakcijo različnih dejavnikov. To je v redu in ta princip pozdravljamo. Kar pomeni, še enkrat, včasih je dobro, da določene stvari zorijo dolgo časa in da se o njih izrekajo strokovnjaki, tisti, ki so vpleteni, in tisti, ki na koncu, tudi mi, odločamo, tako v poziciji kot opoziciji. Vsi moramo priznati, da to ni tako enostavno vprašanje. Ni zaradi tega, ker je podatkov včasih premalo, zaradi prevečkrat izraženega strahu ali zadržanja teh problemov za zidovi in v svojih srcih, glede na posledice, ki se lahko pri prijavi nasilja zgodijo. Poleg tega je to tematika, ki zadene v zasebno javno partnerstvo oziroma človekove pravice. In všeč mi je, da se je tukaj zgodil nek presek, vsaj v določenih momentih, ko se posega, če je dobro, tudi v rešitve, ki jih narekuje nedotakljivost privatnih stanovanj in tako naprej. Ko se je tukaj reklo, ne, v dobrobit otroka oziroma tistega, ki je žrtev nasilja, se lahko spremenijo tudi zakoni, kjer se vzpostavljajo razlike. To je v redu. In to smo danes našteli in ste že večkrat slišali. Jaz sem zadovoljna oziroma v Poslanski skupini Zares smo zadovoljni, da se s tem zakonom sanira problematika, ki se v večini dotika žensk. Nasilje v družini, spolno nadlegovanje, šikaniranje v vojski, mobbing, psihični pritiski na delovnem mestu. Vse to se večinoma dogaja ženskam. In danes ni važno, ali je to 80 ali 90%, več podatkov je, ampak zagotovo so v večini primerov tovrstnega nasilja, posledice nosijo ženske. Žal mi je, da nismo pri enem od zakonov šli še dlje, to se pravi pri zakonu o služenju v Slovenski vojski, kjer niso bile uslišane tiste pripombe, kjer bi jasno opredelili nadlegovanje v vojski in odpravljali tista razmerja, do katerih prihaja v odnosu podrejeni : nadrejeni. Tudi pri nasilju je problem nadrejenega in podrejenega odnosa. In moram reči, in ponavljam, da 88, 90% žrtev so ženske. In ne bo držalo, da je ena petina žrtev moških, ampak v večini, če ženska izvaja nasilje nad drugim, izvaja nad otrokom. Tistih 15, 12%, o katerih govorijo statistike, ne nad moškim, kot smo danes slišali. Ampak, saj je vseeno. Nasilje je nedopustno in ga je potrebno umakniti. Jaz bi na koncu še nekaj apelirala. Ne gre samo za to, da je važno, da zakoni delujejo, da je potrebno spremljati, da bo tudi ta zakon živel. Važno bi bilo, v primeru nasilja v družini, ostajati pozoren tudi do tistega paketa nespremenjenih zakonskih določil v drugih zakonih, kjer se lahko tudi umika nasilje. Družinski zakonik. Strinjam se, Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih ni naklonjen nasilju oziroma ga prepoveduje, ampak ga mogoče dovolj ne sankcionira in tukaj nima dovolj varovalk. Čakam spremembe kazenskega zakonika, še posebej v tisti smeri, o kateri smo se pogovarjali, da bi tožilstvo lahko nasilneža napotilo k vzgojnim programom, bi pa moral v zapor, če ob pogojni obsodbi, če bi le-to dobil, ne bi izvajal izobraževalnih oziroma tistih vseh programskih ukrepov, ki bi jih moral izvršiti, da bi se "odnavadil" nasilja, če tako rečem. Recimo, to je lahko drzna sprememba kazenskega zakonika, ampak priporočljiva. Če dobi pogojno, hkrati pa pogojeno z zahtevo po izobraževanju, osveščanju in ob obiskovanju določenih inštitucij, ki bi ga osvestile in odpravljale nasilje, če tega ne sprejme, potem pa bi moral v zapor. Mislim, da taka penalizacija ne bi škodovala, ampak bi delovala osveščevalno. Govorim potem še o drugih zakonih, kjer bi bilo potrebno biti pozoren pri sprejemanju. Tudi družinski zakonik, ki naj bi predvideval prepoved, tako je bilo obljubljeno, fizičnega kaznovanja otrok, to smo slišali, da naj bi se zgodilo, pa tudi prenos nekaterih ukrepov iz centra za socialno varstvo na sodišča. Tega je mnogo. Jaz ne bi želela, da ne vi, ne mi, nihče naj ne bi več dejal, češ, zakon bomo sprejeli, "...ampak jaz, mnoge ženske nam pišejo, še zmeraj si ga ne bom upala uporabljati, ker me bo strah." Naj bi, recimo, ta diskusija in to sprejetje ukinjalo in umikalo strahove pred posledicami, da naj bi napotovalo tudi k dobrim zgledom, kot smo danes slišali, ko vsak dvig roke nad komerkoli, ne nujno samo nad družinskimi člani, ne sem biti več dopusten.
Hvala lepa. Kolega Ivan Jelen pa bo predstavil stališče Poslanske skupine DeSUS.
Hvala za besedo. Kolegi in kolegice, državna sekretarka! Naj na začetku povem, da v Poslanski skupini DeSUS predlog zakona o preprečevanju nasilja že od vložitve v zakonodajno proceduro soglasno podpiramo. Podprli smo ga tako na matičnem odboru, kot na prejšnji seji Državnega zbora in tudi sedaj bomo vsi poslanci DeSUS-a prispevali svoj glas k sprejemu tega zakona. Veseli nas, da se z vsebino predlaganega zakona strinjamo skorajda vsi, tako koalicija kot opozicija, seveda z nekimi različnimi pogledi, ampak gledano globalno se z njim vendarle strinjamo, predvsem pa si želimo, da bi bil ta sistemski zakon čim prej tudi sprejet, z ozirom na preteklost, ko ni bilo politične volje, da bi se to področje zakonsko uredilo. Naj ponovim stališče Poslanske skupine DeSUS, ki smo ga izrazili že na drugi obravnavi tega zakona, in sicer da absolutno obsojamo vsakršno nasilje. In ker gre pri tem pojavu za problem dejanskih temeljnih človekovih pravic, je dolžnost države, da intervenira, še posebej, ko gre za nasilje nad tistimi osebami, ki so dejansko najbolj ranljive in ki nujno potrebujejo takojšnjo pomoč. Naša dolžnost pa je, da oblikujemo usklajen pristop k reševanju tega problema in pomoč žrtvam k aktiviranju učinkovite socialne mreže, tudi v sodelovanju z nevladnimi organizaciji in s civilno družbo na sploh, čemur po oceni Poslanske skupine DeSUS sedaj obravnavani predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini zagotovo ustreza. Poslanci DeSUS-a menimo, da se spodbuja odločno reševanja nasilja v družini. Zavedamo se namreč pomembnosti problematike in dejstva, da je nasilje v domačem okolju in partnerskih odnosih največkrat prikrito, zato ga je tudi težje prepoznati in preprečevati. Zato podpiramo predlagano idejo, da se ta problematika tudi sistemsko uredi z zakonom, da se določijo trdni in enotni okviri za delovanje ter ukrepanje na področju nasilja in ne zgolj z resolucijami in strategijami podajajo manj zavezujoče smernice. Hkrati pa zakonski okviri pomenijo tudi zavezo k določenemu ravnanju, ne samo, da ima žrtev možnost pričakovati pomoč od pristojnih institucij, temveč jo ima pravico tudi zahtevati. Nasilje v družini in družbi nasploh je mogoče izkoreniniti le z učinkovitim reagiranjem celotne družbe in naša poslanska skupina ocenjuje, da Predlog zakona o preprečevanju nasilja postavlja dobre temelje za izgradnjo kakovostnega sistema pomoči žrtvam nasilja kot tudi podlago za uspešen boj proti vsaki vrsti nasilja, zato, kot že rečeno, bo naša poslanska skupina prispevala svoj glas k sprejemu tega zakona. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Z vašim nastopom pa smo tudi končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev o predlogu zakona v celoti. Besedo pa dajem poslancu Bojanu Homanu. Izvolite.
Hvala za besedo. Sam bom zakon podprl, ker sem mišljenja, da moramo preprečevati vsakršno nasilje v družini. Je pa moje trdno prepričanje, ko stopi ta zakon v veljavo, je v družini že nekaj hudo narobe, in moramo storiti vse, da do tega zakona sploh ne pride. Preprečevanje nasilja v družini lahko rešujemo edino z izobraževanjem, s pogovorom, z dialogom. Sam bom povedal nek nauk, ki mi ga je dala pokojna stara mama, ko sem se sam ženil, in je rekla: "Fant, tudi v zakonu bodo prišle razne krize, razne težave, ampak vedi, če se bosta čez dan kregala, zvečer naj kovter zadevo pogliha.". To pomeni, da se je treba zvečer, preden se zaspi, o zadevi pogovoriti, zadevo rešiti in drugi dan, ko se zbudiš, ko greš v nov dan, iti z novo energijo, brez problemov. Če pa dialoga v družini, v zakonu ni, da se ta monolog nadaljuje, sta zakonca ali pa partnerja že na dobri poti, da bo slej ali prej prišlo do krize v zakonu oziroma do nasilja v družini. Kaj se zapiše v ta zakon, ali je kaj preveč ali je kaj premalo? Težko je vse napisati, ker je toliko oblik nasilja v zakonu, v družini, od starejših otrok do nasilja nad ženskami, tudi nasilje nad moškimi se dogaja. Žrtve nasilja v družini so tudi, če gremo še naprej, od domačih živali pa do krožnikov, televizorjev in kaj vse se še bere, da se razbija, da se dogaja v družini. In vse v zakon je težko napisati. Treba je pa narediti vse, da se pogovarjamo o tem. Tudi naloga medijev, novinarjev, televizijskih hiš, radijskih hiš, je, da imamo čim več oddaj, čim več kontaktnih oddaj, da se čim več govori o nasilju, ker le s pogovorom, z odkritim dialogom se to nasilje lahko zmanjšuje. Sam bom ta predlog zakona z veseljem podprl in ravno tako ga bodo podprli kolegi iz moje poslanske skupine. Hvala.
Hvala lepa, kolega Homan. Besedo ima mag. Janez Drobnič. Izvolite.
Tudi sam se strinjam, da je treba preprečevati nasilje in ga odpravljati, kjerkoli že je, bodisi na ulici, v šoli, pa tudi v družini. Vendar ta zakon, ki je pripravljen, na nek način stigmatizira družino, ker izhaja iz tako imenovane kriminalizacije družine. To je pravzaprav deloma tudi posledica tistega znamenitega stavka [[...]] [[Oglašanje v dvorani.]] Ali lahko jaz razpravljam ali bomo kar vsi skupaj? Hvala lepa, kolegi. [[...]]torej znamenitega stavka bivšega varuha človekovih pravic, da je družina najnevarnejše okolje za človeka. Seveda je zelo pretiraval oziroma govoril neresnico, je pa vnesel zelo hud nemir v slovensko družbo. Ta zakon postavlja v ospredje samo enega zakonca, in to ravno v času, ko se opravlja razprava na mednarodni ministrski ravni o enakosti spolov in enakih pravicah za oba spola. Mi na nek način jemljemo pravice tako imenovanemu edinemu nasilnežu v družini, očetu. S tem pa pravzaprav jemljemo tudi temeljno pravico otroku do obeh staršev. Direktno ne, posredno pa se nam bo tudi tako dogajalo. Ob neustrezni spremljajoči zakonodaji pravzaprav zakon ne rešuje ničesar. Celo povečeval bo razdor med spoloma, kajti v ta intimen prostor posamezni zakonci, ki niso zadovoljni z drugim zakoncem, si bodo jemali orodje v svojo posest, s katerim bodo razreševali konflikt - to pa je spremljevalec in advokat. In povejte mi, kdaj se je v intimnem sporu, na začetku, ne potem, ko so se že dajali na sodišču, advokat in spremljevalec, ki ga je v jezi poklical zakonec, to reševalo. To so stvari, ki so zelo problematične. Slovenija bo še bolj skregana v svojem intimnem prostoru in posledica bo še več razdrtih zakonov in še več dela za centre za socialno delo. Center za socialno delo se pa ni kaj dosti izkazal v reševanju teh konfliktov. Velikokrat je bilo poudarjeno, da niti v tem strokovnem smislu niso pripravljeni za to, da so pripravljeni predvsem za upravni postopek, za izdajanje sklepov in odločb, zagotovo pa ne za reševanje intimnih konfliktov ali pa, da bi te konflikte lahko reševali v okviru družine na način, da država vstopa v družino. Da. To je vprašanje tega zakona. Kako naj država vstopi v družinsko intimno okolje, ko vendar gre za zasebnost? Kaj bi torej bilo potrebno spremeniti, če že sem podal nekaj kritičnih pripomb? Ključno je kazenski zakonik, kazenske določbe, takrat ko pride do nasilja, da se ga na ustrezen, eksakten in hiter način reši. Da imamo možnosti, da tisti, ki je oškodovan, ki je žrtev nasilja, da je varovan na primeren način, tudi z materinskimi domovi, tudi z očetovskimi domovi, tako kot se zadnje čase izražajo, in da stečejo hitro postopki. Ampak ne takoj ob prvem konfliktu. Zato pa je potrebno usposobiti, nas ljudi, državljane, mlade fante in dekleta, za sklepanje partnerstev, za sklepanje zakona. Za poklic se učimo veliko let. Za najpomembnejši poklic v življenju, ki si ga od nas večina izbere, to pa je zakon, pa se nič ne učimo, nič se ne pripravljamo. In kako reševati konflikte, kako razumeti drugi spol, ki je drugačen na način razmišljanja, kako drugače dojema drugi spol in tudi tega spoštovanja. To bi morala biti vsebina tistega, kar bi opredelili za center socialno delo, za zakon o socialnem varstvu in še morda kakšen drugi predpis. Da bi se lahko tisti zakonci, tisti partnerji, ki bi naleteli na nasilje, na konflikt, ne samo na nasilje, da bi se znali ubraniti. Lahko trdno povem, da se nasilje pojavlja pri obeh spolih, ampak je različno. Mogoče je moško nasilje fizično nasilje. Žensko nasilje je drugačno, ki tudi sproža določeno nasilje. Ampak ne bi rad tukaj vlekel kakšnih vzporednic. Nima pomena. To so predlogi, ki bi jih morali pravzaprav upoštevati pri takšnem zakonu. Še nekaj za zaključek. Nobena od, kakor poznam, evropskih držav ni sprejela posebnega zakona za preprečevanje nasilja v družini. So bile posamezne določbe, ki se nanašajo na to nasilje in kako ga reševati. Predvsem v kazenskih zakonikih in podobnih predpisih. Že sam zakon, zakon na tak način etiketira in tudi stigmatizira družino. To pa ni dobro. Družina ima očitno bolj malo advokatov v tem sedanjem času. Ima pa veliko tistih, ki jo obtožujejo.
Hvala lepa. K besedi vabim poslanca Bogdana Baroviča. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Dušan Kumer. Izvolite.
Hvala za besedo spoštovani gospod predsedujoči. Jaz se bom dotaknil malo diskusije kolega Janeza, ki je zdaj na koncu rekel in bi ga vprašal, zastavil bi mu vprašanje, če ve številko zakonov, s katerimi se je ta država oziroma tudi Državni zbor umestil v družinsko okolje. Tu gre za enega od zakonov, drugače je pa niz in na koncu bom z enim ilustrativnim primerom tudi dal, kako se "vtikamo" v družinsko okolje in od zunaj vplivamo. Sam podpiram predlog tega zakona tudi in predvsem zato, ker se je marsikaj do tretje obravnave izčistilo in dopolnilo. Od razprave o tej temi nasilja v družini v tej dvorani pred nekaj manj kot tremi leti je narejen zares velik korak naprej, saj, če se prav spomnim, takrat ni bilo s strani izvršne veje oblasti oziroma ministrstva pretiranega interesa za posebni zakon. Bilo je celo rečeno, da poseben zakon o preučevanju nasilja v družini ni potreben, ker da gre za pojav nasilja, ki je splošen družbeni pojav, zato tudi zakonsko nasilja v družini ni mogoče obravnavati posebej ali separatno, ampak ga moramo globalno, integrativno skozi neke druge zakone obravnavati. Torej še enkrat, predlog zakona je pravzaprav napredek v stopnji družbenega zavedanja, da je nasilje v družini pojav, ki ima posledice tudi v širšem družbenem okolju. Obračam to tezo nasprotno. Okoli družine se spleta veliko mitov, ki pa so največkrat prej in velikokrat bolj škodljivi kot koristni. Tisti, ki so prepričani v idealizirano podobo družine, in tudi danes smo to slišali, zaradi zanikanja družinske realnost hkrati zanikajo predvsem trpljenje žrtev v tej družini. Pa za katerekoli žrtve gre. To pomeni, da če določenega problema ni, se ga minimalizira, tako kot se je to počelo tudi danes in tudi v prejšnji diskusiji. Tudi nikomur ni potrebno pomagati in nobenega ni potrebno tudi sankcionirati, ne obstaja žrtev in ne obstaja tisti, ki je to dejanje storil. Dejstvo pa je, kar priznavajo vsi, ki se s to problematiko srečujejo, da je v Sloveniji mnogo več nasilja v družini, kot ga izkazuje statistika. In moje upanje je, da bo ta zakon pripomogel k temu, da bomo dobili bolj verodostojne statistične podatke in na ta način z ukrepi, ki so opredeljeni v tem zakonu, tudi zmanjšali to družbeno zlo ali, kot je danes dejala državna sekretarka, to zavržno dejanje. Zato je skrajni čas, da Slovenija dobi ta zakon, ki bo žrtvam prinesel več zaščite, predvsem pa možnosti, da ostanejo v okolju, ki so ga vajene. Nasilnežem pa, da bo bolj pogumno pokazan ta rdeči karton, kajti za nasilje je vedno odgovorna tista oseba, ki ga izvaja, zato ne morem pristati, ko se največkrat z argumenti, raznimi in različnimi izgovori z branjenjem povzročiteljev nasilja na koncu vse zvrne na žrtev. Seveda pa tudi sam zakon ne bo mogel rešiti ničesar, če ne bodo zagotovljeni nekateri pogoji za njegovo izvajanje. Zato sem mnenja, ko bodo narejeni vsi podzakonski akti, šele takrat bomo lahko rekli, da ta zakon v celovitosti rešuje ta problem. In čisto na koncu, ne morem mimo še enega dejstva, na katerega bi rad opozoril in sem na začetku rekel, da ga bom povedal. Ni moč zamolčati, da je eden od povzročiteljev konfliktov v družini, ki imajo za posledico tudi nasilje, ravnanje oblastnih organov na vseh nivojih. Tudi nas v Državnem zboru. In včerajšnja razprava, pa kakorkoli kdo gleda na te zadeve o socialnih transferjih, o socialnem in eksistenčnem stanju ljudi, ki imajo najnižje dohodke, prihodke, so teme, ki te iste ljudi revoltirajo - pomanjkanje denarja, nizka plača, nizka pokojnina in tako dalje, so vzroki, ali mi to priznali ali ne, vzroki konfliktov tudi v tem družinskem okolju. In posledice tega, ne gre samo za nasilje, ki nastaja znotraj družine, gre tudi za nasilje ali mobbing, ki se povzroča od zunaj, na to družinsko okolje oziroma družino. Zato je dobro, da vedno, kadar sprejemamo zakone, tudi v tem Državnem zboru pomislimo, da smo lahko eni od povzročiteljev tega nasilja na družino tudi mi poslanci v tem Državnem zboru.
Hvala. Besedo ima gospod Veršnik.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice, kolegi, spoštovana gospa sekretarka! Lahko bi rekel, da je zelo žalostno, da se moramo danes v 21. stoletju pogovarjati o nasilju v družini, v tej informacijski družbi, v tej napredni, v tej moderni družbi, šolani, vzgojeni, z vsemi možnimi institucijami, kot so psihologi, razni medicinski posegi in tako naprej, je to nasilje pravzaprav kar zelo hudo, tako hudo, da smo pred sprejemom zakona o preprečevanju nasilja v družini. Običajno, tudi danes smo že tukaj slišali, je moški tisti, ki izvaja nasilje nad ženskami in otroki. Tudi tukaj sem slišal, zadeve so tudi obratne. Včasih slišimo tudi, da ženske izvajajo nasilje, vendar je to posamičen primer, in verjetno zaradi tega ni toliko razvpit. Mislim, da je temelj vsega družina, ta osnovna celica, ki vzgaja od malih nog in je istočasno tudi vzgled za tiste, ki prihajajo za nami. Kakšne so naše današnje družine? To je eno od vprašanj, na katerega bi morali dati odgovor. Kaj nam je pravzaprav v tej družini vrednota? V današnjem času je vse bolj to ležanje pred TV sprejemniki, popivanje, pohajkovanje po shoping centrih in uživanje trenutka prostega dela. Da je družina tista, ki edina še lahko vzgaja, smo verjetno tudi tu v parlamentu pripomogli k temu, ker smo pravzaprav šoli odvzeli vlogo vzgojitelja. Tudi policija je nemočna, če smo popolnoma iskreni. Ni ustreznih mehanizmov, ki bi omogočili, da bi uspešno preprečevala nasilje. Jaz upam in sem prepričan, da je ta današnji zakon eden tistih, ki bo tudi temu represivnemu organu dal neko moč in možnost, da prepreči tisto najhujše. Kot sem že na začetku dejal, da tiste topline sprejetosti, varnega zavetja, ki ga nudi družina, pravzaprav ne more nudi nihče. Vse manj pa se posvečamo otrokom, ki bodo ta pečat nosili vse skozi s seboj. In vzgled družine bo vzgled tudi otrokove družine in ideala v življenju. Če je nekdo že v varnem zavetju družine preživljal lepo mladost, bo to prenašal tudi na svoje potomce. To je nesporno in mislim, da sem dovolj jasno povedal, da je treba prioriteto usmerjati predvsem v preventivo, v preventivo urejeni družini ter vzgoji za skupno življenje. Tudi danes smo tu že slišali podobne usmeritve, vendar pa tako kot pri vseh stvareh je preventiva vedno boljša od kurative. Zato smatram ta zakon kot pomemben del, nekaj kurative in nekaj tudi pravzaprav preventive, saj tisti, ki so nasilneži, ki bodo s tem zakonom mogoče malo pritisnjeni ob steno, da bodo prvič, ko se bodo srečali s tem, verjetno drugače mislili in se tudi skušali drugače obnašati. Treba je več pozornosti posvetiti preprečevanju slabih odnosov. Ko pa že pride do deviacij, kot je nasilje, pa je potrebna predvsem strokovna pomoč, če se seveda še kaj da narediti, če nismo tega že zamudili. Marsikatera deviacija se pokaže že zelo kmalu, pa je ne znamo ali pa nočemo videti. Prav tega bi bilo treba mlade učiti in jih pripravljati na življenje. Kar je rekel spoštovani kolega, gospod Drobnič, mislim, da je povsem pravilno. Največji preskok v življenju je, mislim, zakonska zveza, s katero se prične tudi ustvarjanje družine. Ampak tako slabo pripravljeni, kot smo z vstopom v to zakonsko zvezo, mislim, da nismo za noben poklic, tudi za šoferskega ne. Menim, da bi bilo treba na tem področju še marsikaj narediti. Zakonska zveza ni samo med in mleko, zakonska zveza nas postavi na realna tla, zakonska zveza nas pripelje do raznih preizkušenj in te moramo vzdržati, preizkušenj v življenju, ne samo v partnerski zvezi, tudi v družini. Mislim, še enkrat poudarjam, da je preventivi treba nameniti več prostora in več usmeriti energije v preventivo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Koren.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav sekretarki, poslankam in poslancem! Moram reči, da sem vesel, da smo prišli tako rekoč do konca tega zakonodajnega postopka, zakona o preprečevanju nasilja v družini. Čeprav je res, da bi tudi jaz bil še bolj vesel če takšnega zakona v Sloveniji ne bi potrebovali. A na žalost je realno stanje drugačno. Naj na začetku rečem tudi jaz to, zakon bo neka osnova. Vendar zakon sam po sebi zadeve ne bo reševal. Tako kot je že prej rekel eden od poslancev, da tudi v zakonu o zakonski zvezi že imamo določbo, kjer je napisano, da ne sme biti v zakonu nasilja, pa vemo, da sama določba ne more preprečiti tega, kar se v družini, pa jaz bom raje rekel, v družbi, dogaja. Ko govorimo o nasilju v družini, je potrebno reči kakšno besedo širše. Treba je reči besedo o nasilju v družbi. Družina je le en mali segment. Na žalost moram reči, da imam občutek, da nasilje v družbi, na splošno gledano, narašča. Narašča nasilje med mladimi, narašča nasilje v šoli, pa že tudi v vrtcu se pojavlja, in tako naprej. Da je nasilje na cesti. In tega nasilja je absolutno, absolutno preveč. Tudi jaz mislim da je družina tista osnovna celica, od katere je veliko odvisno. Če imajo otroci v družini lepo otroštvo, če imajo v družini tako rekoč raj na zemlji, sem prepričan, da bodo skušali takšen raj ustvariti tudi kasneje v svoji družini. Tako kot ima veliko otrok raj na zemlji v družini, pa na žalost marsikateri od otrok izkuša tudi pekel na zemlji, pekel v družini. In kaj bi morali storiti, da bi tega nasilja v družbi bilo manj in da bi ga skušali odpraviti? Sigurno je najprej vzgoja. Vzgoja doma. A vendar samo vzgoja doma je premalo. Še posebej za tiste otroke, ki živijo v družini, kjer se pojavlja nasilje. Tam otrok prav gotovo ne dobiva takšne vzgoje, ki bi mu kasneje v življenju pomagala, da bi bil drugačen. Šola za zakon je šola, v katero je zelo malo mladih vključenih. Tukaj jaz mislim, da bi morali storiti še več, da bi morali podpreti to, da bi se mladi res ustrezno pripravili na zahteven poklic moža, žene, očeta ali matere. Sam sem obiskoval dve leti in pol, skoraj tri leta, takšno šolo za zakon in moram reči, da sem veliko stvari šele tam odkril, čeprav sem bi zelo blizu tega, da stopim v zakon, sem ob opravljanju te šole za zakon ugotovil, koliko stvari še ne vem, koliko stvari ne poznam. In danes si upam trditi, da mi je ta šola za zakon dala to, da sem lahko ustvaril topel dom svojim otrokom, da živim z ženo v razumevanju, kajti veliko se je potrebno za to potruditi in veliko lažje je, ker sem bil na veliko teh stvari v naprej opozorjen. Poleg šole za zakon mislim, da bi morali v Sloveniji spodbujati tudi šolo za starše. Ta šola se že pojavlja v marsikateri redni šoli, tudi v vrtcih jo že vpeljujejo kot neke vrste tečaje, kajti tudi ta šola, da znamo biti pravi in dobri starši, je potrebna. In nazadnje se bom dotaknil tudi medijev. Zakaj medijev? Mediji so tisti, ki v največji meri ustvarjajo to splošno javno mnenje, ki ga ljudje zelo radi povzemamo in jemljemo za svojega. Od medijev bi pričakoval, da bodo ustvarili v slovenski družbi mnenje, da je nasilje nekaj slabega, da je nasilje nekaj grdega, da je nasilje nekaj nedopustnega. A na žalost je tega danes premalo. O tem se premalo govori, o tem se premalo piše. Mediji dostikrat izrabljajo nasilje, ki se pojavlja v družbi, kvečjemu kot atrakcijo, kot to, da s tem dvigajo naklado svojim medijem. Naj končam s tem, da bom z veseljem podprl ta zakon, dal svoj glas za, z željo, da bi vsaj delno odpravil nasilje, ki se pojavlja v družini. Na parlamentu in na Vladi pa je, da storimo še kaj več za to, da se posvetimo tudi drugemu nasilju, ki se pojavlja v družbi. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Jerajeva.
Lep pozdrav vsem. Danes že tretjič govorimo oziroma v Državnem zboru o zakonu o preprečevanju nasilja v družini. Sicer pa o tej temi govorimo že nekaj let, na raznih okroglih mizah in drugih podobnih srečanjih. Sama menim, da je to področje potrebno urediti, ker se iz prakse kaže, da smo bili neučinkoviti pri preprečevanju nasilja. Sama pa ne občutim tega, kot da želimo povedati, da je nasilje in da je glavni problem nasilja v družini. Nasilje je, kot so povedali že nekateri kolegi, splošno prisotno, po nekaterih podatkih raste, in je potrebno narediti čim več, da nasilja ne bo oziroma da ga preprečujemo in zmanjšujemo. Prav tako ni analiz, ki bi govorile, da je veliko nasilja v družini. Gre bolj za domnevanje in primerjave z drugimi državami. Je pa zagotovo pomembno, da smo pozorni tudi na ta segment, torej - kaj se dogaja v našem okolju, kaj se dogaja v naših družinah, ker je to dejansko najbolj pomembno okolje za mladega človeka. Praksa je pokazala, da kljub temu, da smo imeli kar nekaj inštitucij, ki naj bi bile pristojne in bi morale v takšnih primerih, torej v primerih nasilja v družini, ukrepati, smo se na okroglih mizah in raznih srečanjih ves čas pogovarjali o tem, da ni jasno, kdo mora odreagirati, kdo mora ukrepati, kaj mora narediti katera služba. Še več, službe so bile med seboj tudi slabo povezane, niso si izmenjavale podatkov in zaradi tega so bile seveda neučinkovite pri reševanju teh problemov. Malo krivično se mi zdi tudi, ko nekateri pravite, da centri za socialno delo niso opravili svojega dela. Marsikje so delavci na centrih se močno angažirali in poskušali narediti kar največ. Ampak kot rečeno, je potem manjkalo tisto nadaljevanje ali kakšen segment pred tem, torej ukrep policije ali kaj podobnega. Sama torej zakon o preprečevanju nasilja v družini podpiram, ker sem prepričana, da smo z zakonom oziroma so v zakonu zapisani vsi tisti potrebni ukrepi, ki bodo prispevali k temu, da bo nasilja manj in da bomo pri preprečevanju nasilja na vseh segmentih, najprej pa v družini, učinkoviti in uspešni.
Hvala. Gospod Marinič.
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi. Če je dilema in vprašanje o tem, ali bodo pokrajinski zakoni dobili dvotretinsko podporo, je seveda tukaj izključena dilema, da bi predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini ne dobil večine podpore vseh poslank in poslancev. Danes je tretja obravnava, veliko smo govorili, veliko nas je bilo tistih razpravljavcev, ki smo prav pri obravnavi tega zakona povedali kakšno bogato, tragično izkušnjo iz okolja nasilja v družini. Med poslanskimi klopmi je bilo slišati tudi nekaj, kar ni bilo povedano v mikrofon, jaz bom pa to zdaj javno povedal. Slišati je bilo, da se marsikatero nasilje v družini konča zvečer v postelji, ob dobrem seksu. Jaz bom pa nadaljeval, da se lahko šele takrat, prav v postelji začenja nasilje, spolno nasilje enega nad drugim partnerjem, moškega nad žensko ali žensko nad moškim. Pa bodi dovolj o tem. Predvsem se mi zdi zelo pomembno poudariti nekatere bistvene vsebine tega zakona, katerega področje do tega predloga zakona ni bilo pokrito, ni bilo sistemsko urejeno. Zato je tu treba izraziti vse priznanje resornemu ministrstvu, Vladi Republike Slovenije oziroma ministrstvu, ki je pripravilo vsebino sistemskega zakona, ki smo ga poslanke in poslanci dopolnjevali v svojih obravnavah. Veliko dobrih predlogov je bilo, veliko dobrih predlog je predlagatelj tudi upošteval in vnesel v vsebino tega zakona. Če je bila do danes represivni organ policija, ki je imela edina tako imenovane verodostojne podatke, koliko in kakšne vrste nasilja v družini poznamo v Republiki Sloveniji, koliko tega je, je seveda toliko bolj zaskrbljujoče, kajti s sprejetjem tega zakona bo to naloga tistih, ki se bolj profesionalno ukvarjajo s preprečevanjem nasilja v družini, kot je bilo to do sedaj. Ko bomo sprejeli in potrdili ta zakon o preprečevanju nasilja v družini, pa se mnoge obveznosti šele začenjajo. Ne le nekaterih institucij, ki že danes obstajajo, tudi nekaterih civilnih združenj in drugih, ki na tem področju prav tako igrajo pomembno vlogo in lahko dajo velik prispevek k preprečevanju nasilja v družini. Ob vsebini tega zakona pa sem podrobno pogledal v nekatere ključne člene, kjer se naše delo, torej poslank in poslancev, pa tudi Vlade, nadaljuje. V 10.a členu predloga je tako imenovani nacionalni program, kjer je zapisano: "Državni zbor Republike Slovenije na predlog Vlade sprejme nacionalni program preprečevanja nasilja v družini za obdobje petih let." To se pravi, tu nas ponovno čaka zahtevno delo, predvsem pa ministrstvo in druge, ki bodo sodelovali pri pripravi vsebine tega nacionalnega programa. Prepričan sem, da bo ta nacionalni program vseboval vse tiste elemente tako kot je določeno, kajti le tako bo možno strokovno in vsebinsko realizirati tudi ostale določbe oziroma posamezne člene vsebine tega zakona. Naslednje, kar se mi zdi zelo pomembno, je tako imenovani akcijski načrt. Tudi tukaj bo potrebno veliko strokovnosti in veliko vloženega truda in dela, da bo ta akcijski načrt takšen, kot ga naslednji 10.b člen zahteva. In tisto, kar me po eni strani skrbi, pa mi dovolite, če bom premalo strokoven, tisti, ki boste strokovno pripravljali nadaljnjo vsebino, izpolnjevanje tega člena, ki nalaga predvsem centrom za socialno delo dodatne naloge. Tukaj se mi zdi zelo pomembno spregovoriti o tem, kajti poslanke in poslanci prihajamo iz različnih okolij. Delujemo v svojih poslanskih pisarnah, kjer smo se imeli priložnost srečati tako s tistimi, ki doživljajo nasilje v družini, kot tistimi, ki so do sedaj zaradi institucionalne vključenosti bili tisti, ki so strokovno skrbeli za vključevanje in razreševanje dela. Tukaj ponovno izpostavljam centre za socialno delo. Jaz sem prepričan, da bo Vlada Republike Slovenije in pristojno ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve tudi na tem področju naredilo pomemben korak. To povem zaradi tega, ker izhajam s konkretnimi podatki, da centri za socialno delo nimajo vsega potrebnega, kar bi morali imeti oziroma kar jim ponovno prinaša sprejem tega zakona. Prepričan sem, da bo tukaj ministrstvo imelo dovolj posluha in da bo kljub nekaterim zahtevam po zmanjševanju števila zaposlenih vendarle izpopolnilo tista potrebna kadrovska mesta, ki so potrebna za delo tega, ker vsebina tega zakona določa, da se bo lahko tudi izvajalo. Ob tem je seveda tudi vprašanje prostorskih rešitev in tako dalje. To ne govorim zaradi tega, ker bi imel težave pri tem, ali sem za ta zakon ali ne. Daleč od tega. Želim opozoriti le na to, da so to dejstva, s katerimi smo se mnogi na terenu seznanili, tudi pri ne zgolj enem centru za socialno delo, tudi več centrov za socialno delo, kjer imajo podobne težave. Tukaj skušam apelirati na pristojno ministrstvo, da v tem smislu skuša storiti vse potrebno, da bi se vsebina tega zakona, ki je, kot je bilo ugotovljeno, dober, ne samo, da je dober, da smo imeli možnost poslanke in poslanci, in tudi ostale inštitucije res vsebinsko dograjevati in nadgrajevati vsebino tega zakona, zato bi si želel, da ko ga bomo potrdili; verjamem, da bo ta zakon dobil veliko podporo poslank in poslancev, in ko bo vsebina potrjena, resnično želimo, ne jaz, verjamem, da tudi moje poslanske kolegice in kolegi, da bi vsebina tega zakona bila čim prej v takšni meri, da bi jo bilo mogoče in možno čim prej realizirati. Kajti to je naš pomemben korak k začetku preprečevanja nasilja v družini, katerega vsebino zakona o preprečevanju nasilja v družini bomo sprejeli. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Potrata.
Hvala za besedo. Saj zakon sam po sebi ne more odpraviti problema, ampak nek nenatančen podatek pa je le treba demantirati. Rečeno je bilo, da bo Slovenija edina država, ki ima zakon o preprečevanju nasilja v družini, pa ni res. Celo tako tradicionalistična družba, kot je Ciprska, ima dalj časa od Slovenije zakon o nasilju v družini. Pa bi bilo treba še sosednjo Avstrijo omeniti in še celo vrsto. Ampak sploh ne gre za to, ali je zakon kot tak poseben, ampak gre za to, ali je zakonodaja tako postavljena, da to dejanje, ki je zavržno dejanje, prepoznamo tudi kot kaznivo dejanje in imamo tudi pripravljene ukrepe zoper nasilje. In tisto, kar se mi zdi zelo dobro in v čemer vidim napredek, je, da ko primerjam naše razprave v Državnem zboru izpred nekaj let in zdaj, ugotavljam, da se bistveno več poslancev zelo odgovorno vključuje v te razprave. In to me veseli zaradi tega, ker je ravno vključevanje moških v preprečevanje nasilja v družini bistvenega pomena. In ko so me na različnih usposabljanjih učili, kako prepričati moške, da se bodo s tem problemom soočili, ga kot velik problem prepoznali, tudi kot problem, ki se ga da izkoreniniti, ker jedro problema je tako v različni razporeditvi moči med spoloma, je pravzaprav v tem, da nasilje v družini prepoznamo kot zavržno dejanje, da se moški zoper nasilje oglašate zaradi tega, ker niste vsi moški povzročitelji nasilja, in zato, ker se je vredno zoper nasilje boriti, ker ste moški tudi očetje in ne želite, da bi se vašim hčeram ali vnukinjam kaj takega dogajalo. Pa še bi našli vrsto razlogov, zaradi katerih je mogoče upati, da se bo odprt pogovor o teh problemih kasneje izkazal tako, da bo tega vedno manj. Recimo, zame je zelo zanimiva turška izkušnja. Mediji so posegli v razpravo o nasilju v družini tako, da so ugotovili, da je turška, islamska kultura taka, da ni naklonjena usmiljenju do žrtve. In so obrnili zgodbo tako, ker je potem žrtev še dodatno viktimizirana, ampak so obrnili zgodbo in so začeli razpravljati o tistih, ki nasilje povzročajo, ne govorijo o žrtvah nasilja, ampak govorijo o povzročiteljih nasilja. Tako mislim, da je prostora za to, kaj se še da storiti, veliko. Predvsem je pa pomembno, da smo o tem začeli govoriti in da se zavedamo vsak svojega dela [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Odpiram prijave za vse, ki želijo še razpravljati. Gospa Širca, pet minut.
Diskusija v tretji obravnavi je bila zanimiva, vendar na nekaterih mestih pričakovana. In moram reči, hvala bogu, da se je razprava o tem zakonu zaključila, sicer bi dobili nove člene, vsaj tako kot jih je kolega Han predlagal, ki vidi možnost reševanja nasilja v družini tako, da se spori poležejo zvečer, tisti, ki zjutraj nastanejo v družini, zvečer pa na drugih mestih rešujejo. Ali pa tisti predlog, ki je bil dan s strani nekdanjega ministra Drobniča, ki je apeliral na neke vzgojne ukrepe pri sklepanju družinskih zvez, to se pravi šole za poroke. Morebiti smo že blizu tistega predloga, ki je bil nedavno dan, da naj bi zakonske zveze trajale samo za določen čas. To smo slišali v tujini v Avstriji, 7 let, potem pa bi naredili ponovno preizkušnjo. Rešitve, kako nasilje reševati v družini, so bile danes dosti hudomušno podane v tem prostoru. Se pravi, spalnica je tista, ki reši nasilje, po drugi strani je pa prižnica tista, ki reši poroke.
Hvala. Gospa Potrata.
Hvala. Jaz bi rada nadaljevala tam, kjer sem pravzaprav nehala. Da pa je nasilje v družini tudi takšno, da ga kakršnakoli kulturna specifika ne sme ignorirati in relativizirati. To je silno pomembno. Ko sem poprej se spraševala, ali je res jedro vsega tega, da se nekateri toliko ukvarjajo z vprašanjem, zakaj ne govorimo o nasilju nad moškimi, bi vas samo spomnila, da v tem priročniku, ki smo ga prevedli najdete tudi to kot eno najpogostejših vprašanj, ki si ga ljudje zastavljajo: Zakaj se nikoli ne govori o nasilju nad moškimi tudi v družini? Gre preprosto ravno za to, da je nasilje nad ženskami tako zelo bolj izrazito, ker gre za ukoreninjeno razmerje med spoloma, kjer je bila distribucija moči, se ve, na čigavi strani, in zato se ni o nasilju nad tistim, ki ni imel moči, nikoli toliko govorilo. Sedaj pa se obratno ne govori, da je to nasilje nad moškimi, ki ga nihče na zanika, ni pa statistično zagotovo ne tako visoko, kot je prej kolegica Irgl rekla, da je to kar ena petina vsega nasilja v družini nasilja nad moškimi, seveda, če štejemo fantke, otroke, potem če bi otroke po spolu razvrščali kot žrtve nasilja, bi se slika spremenila. Ampak če govorimo o odraslih osebah, je pa zgodba vendarle čisto drugačna. Na vseh ravneh je, tudi v Združenih narodih, ugotovljeno, da je nasilje nad ženskami, torej odsev zgodovinsko neenakega razmerja in da je zato toliko pogostejše. Ali ga toleriramo ali ne, je pa druga stvar. Mislim, da ga ne bi smeli tolerirati. In ko sem prej govorila v imenu poslanske skupine o odnosu do kaznovanja, fizičnega kaznovanja otrok. Kar spomnite se, kakšni so pravzaprav naši vzorci, ko razmišljamo o tem, kakšen je naš pogled na fizično kaznovanje otrok. To je do nedavnega še veljalo sicer kot profesionalno nedopustno ravnanje samo v šoli. Učitelj v šoli, da ilustriram, ni smel fizični kaznovati otroka. Kaj se pa s tem doma dogaja, o tem se pa ni razpravljalo. In tukaj je treba storiti še tisti dodatni korak, da bomo videli, da se to ne sme delati, ker posebej poudarjam, nasilje se kot vedenjski vzorec nadaljuje. In statistično dokazljivo je, da so vsi tisti otroci, ki so bili sami žrtve nasilja, pogosto kasneje kot odrasle osebe povzročitelji nasilja. Kar pa zadeva sedaj delo posamičnih institucij, se mi zdi potrebno poudariti samo to. Zelo lahko je kritizirati delo centrov za socialno delo, ki vstopajo tisti trenutek, ko je kriza tolikšna, da dva ali trije v družini razmerij niso mogli več v miru razreševati med seboj. In če se dva odrasla človeka ne znata pogovoriti, je vključitev tretjega nujna. Ali bo za oba ta pomoč dobrodošla in taka, da jo bosta sprejela, je drug problem. Mislim pa, da smo vse prepogosto, tudi zaradi medijskega prikazovanja nekaterih posamičnih ekcesnih primerov, naredili tudi kot družba dodatno nasilje nad otroki, ki so bili v družini že tako ali tako žrtve ali pa priča nasilju. In zato se mi zdi tako zelo pomembno, da bi v medijsko zakonodajo vnesli take člene, ki bi tudi sankcionirali v medijih nedopustno prikazovanje vseh tistih pojavov, v katerih gre za nasilje nad otroki tudi v družini. To je nujno potrebno zato, da ne bi otroci ob tem, kar so hudega izkusili, postali še predmet javne obravnave in dodatne viktimizacije. Sicer pa mislim, da smo na dobri proti, da bomo kaj dobrega še storili. Hvala.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 1. februarja, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 35. sejo Državnega zbora Republike Slovenije, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala za udeležbo.