Representanten Woie Duesund uttalte i et innlegg tidligere i dag at en måtte fokusere ikke bare på kvantitet, men mer på kvalitet. Ja, det er akkurat det denne interpellasjonen dreier seg om. NRK Nettavisen skrev den 14. februar at det forelå oppgaver fra helsemyndighetene som viste at hver tredje pleier i eldreomsorgen er uten helse- og sosialfaglig utdannelse. Dette er dessverre ikke noe nytt, slik har det vært i svært mange år i de offentlige sykehjemmene, men med til dels store variasjoner. Mest ufaglært hjelp finnes i offentlige sykehjem i de større byene og tettstedene. Pleiefaktoren er i snitt i dag ca. 0,67 årsverk pr. pasient. Det er en ubetydelig økning fra 1970-tallet, da alderen på sykehjemspasientene i snitt var 75 år, mens den i dag er fra 84 år og oppover. I tillegg er de fleste sykehjemspasienter i dag utredet eller behandlet i sykehus og har fått stilt opptil flere diagnoser. De skrives tidlig ut fra sykehusene og får intensiv behandling og oppfølging over kortere eller lengre tid i sykehjemmene. Det er altså i våre offentlige somatiske sykehjem at de absolutt dårligste pasientene i landet for øyeblikket befinner seg, mens det er i de samme sykehjemmene at vi desidert har den dårligste pleiebemanningen, både kvalitativt og kvantitativt. Dette går ikke sammen. Det bekreftes også av ulike tilsynsrapporter. Noe bør nå gjøres – eller skulle vært gjort for lenge siden. Det må være slik at et eldre, sykt menneske har samme krav på fagkompetanse i behandlingen og pleie- og omsorgsoppfølgingen i sykehjem som pasientene har når de er innlagt i sykehus. Her skorter det på svært mye. Jeg forutsetter at helseministeren er enig med meg i dette, og jeg vil gjerne ha det bekreftet. I de større byene og tettstedene med et stort innslag av innvandrere rekrutteres mange av disse som ufaglært hjelp i våre offentlige sykehjem. Problemet med et for stort innslag av innvandrere i sykehjemmene er ikke at de mangler omsorgsevne eller empati for de syke eldre, snarere tvert imot. Språket er det største problemet, både for pleierne og for pasientene. Jeg har fått svært mange henvendelser til mitt kontor fra pårørende som klager over dette. Her har etter min mening kommunene som arbeidsgiver et ganske stort ansvar. Noe må her gjøres, og hvis ikke kommunene er i stand til å finne ut av dette selv, må ansvarlig overordnet myndighet gripe inn, slik at en ikke ansetter ufaglærte innvandrere uten at de kjenner den norske kulturen og behersker det norske språket på en måte som kan inngi trygghet og tillit hos pasientene. Jeg har latt meg fortelle at inntaket av ufaglært hjelp nærmest skjer rett fra gaten, uten innføring og uten opplæring før de slippes løs på gamle, syke og skrøpelige mennesker. Dette kan umulig karakteriseres som forsvarlig omsorg og pleie, som vår lovgivning tilsier at en skal ha også i de offentlige sykehjemmene. Når andelen av ufaglært omsorgshjelp i sykehjemmene er så stor som 30 pst., skyldes ikke dette bare at tilgangen på slikt personell er dårlig, snarere tvert om, selv om det enkelte steder kan være tilfellet. Også i dette tilfellet er jeg redd for at ansettelse i full stilling er en hemsko for å få en faglig forsvarlig pleie og kontinuitet i pleien. Det må være økonomiske momenter som ligger til grunn når antall ufaglærte er så høyt som det er, og man har faglært hjelp på utsiden som kunne ha steppet inn og bedret situasjonen. I en slik situasjon anser jeg det som et ganske stort paradoks at hele 60 pst. av våre hjelpepleiere i dag går i deltidsstillinger med til dels ganske små brøker og ikke får fast ansettelse i fulle stillinger. Dette burde en kunne gjøre noe med, hvis kommunen var villig til det. Det er akkurat på dette felt jeg mener at departementet og helseministeren virkelig kan gjøre noe i forhold til KS og enkelte kommuner. Det må etter mitt skjønn være mulig å operere med turnuslister og legge opp vakttjenesten på en slik måte at man kan bruke mest mulig fast tilsatt personale. Det er bare en teknikk, og den teknikken må kommunene lære seg ut fra et faglig behov og ikke ut fra pengesummen. Slik jeg ser det, har den gjennomførte eldresatsingen, eldrereformen til over 30 milliarder kr, i høy grad blitt en boreform istedenfor en kvalitetsreform. Dette var etter mitt syn ikke Stortingets mening. Men en dårlig oppfølging fra ulike regjeringer i forhold til kommunene har gitt dette som resultat. At en ved planens slutt i 2005 mangler 12 000 sykehjemsplasser, vil jeg nærmest kalle en skandale. Variasjonene i bemanningen rundt omkring i landet er ekstremt store. Mens ett sykehjem betjener 14 pasienter på kvelds- og nattetid med sykepleier, har vi andre tilfeller hvor det finnes kun én sykepleier på vakt om natten for 180 pasienter. Det sier seg selv at det siste er uforsvarlig pleie og omsorg – og det i forhold til de sykeste av de syke i landet. Etter min mening bør helseministeren ta kontakt med KS og sørge for at vi får en bedre, jevn bemanning i alle våre offentlige sykehjem, i tillegg til at en ser både på ledelse og organisering i det enkelte hjem, noe som også har stor betydning for utnyttelse av fagfolkene.
Jeg takker for den anledningen denne interpellasjonen gir, det er absolutt nyttig med en debatt både om personellsituasjonen og om kvalitetsutviklingen i de kommunale pleie- og omsorgstjenestene. Helsetilsynets kartlegging av pleie- og omsorgstjenesten i kommunene fra oktober 2003 viser at den grunnleggende pleien og behandlingen gjennomgående er godt ivaretatt. Vi ser likevel at det er utfordringer som må løses, for å sikre bedre kvalitet i tjenestetilbudet. Den kommunale pleie- og omsorgstjenesten er en av Norges største virksomheter. Sektoren har over 40 milliarder kr i driftsutgifter. Det er vel 200 000 brukere, med svært ulike behov, som mottar slike tjenester. Foreløpige tall for 2003 fra SSB viser at det er ca. 111 000 årsverk i pleie- og omsorgstjenestene. Fordi mange arbeider deltid, som det ble nevnt av representanten Alvheim, er antall ansatte langt høyere, ca. 145 000 ansatte. Av disse er drøyt 33 000 årsverk utført av personell uten fullført helse- og sosialfaglig utdanning. På landsbasis viser de siste anslagene at det er 23 pst. av arbeidstokken som er uten formell utdanning. Det knytter seg en viss grad av usikkerhet til disse tallene, fordi SSB har foretatt endringer i måten de registrerer personellet på. Endelige tall for 2003 vil foreligge i forkant av sommeren. Mens tilgangen på sykepleiere er tilfredsstillende, er den store utfordringen knyttet til hjelpepleier- og omsorgsarbeiderstillingene. Regjeringen har satt særlig fokus på dette i rekrutteringsplanen for helse- og sosialpersonell for perioden 2003–2006. Planen har som mål å øke bruttotilgangen på hjelpepleiere og omsorgsarbeidere fra 3 000 til ca. 4 500 pr år. Bevilgning til rekrutteringsplanen for 2005, altså inneværende år, er i overkant av 130 mill. kr. Generelt har det vært en vekst i antall sysselsatte i pleie- og omsorgstjenesten. Denne veksten har først og fremst skjedd i forhold til personell med helse- og sosialfaglig utdanning. Tall fra rekrutteringsplanen for helse- og sosialpersonell viser at det har vært en nedgang på 1,9 pst. av ufaglærte, mens det har vært en vekst på 6 pst. for hjelpepleiere og omsorgsarbeidere og en vekst på 3,5 pst. for sykepleiere. Det har også vært en høy vekst i andre høyskole- og universitetsutdannede personellgrupper. Vi erfarer at det er svært effektivt å satse på å kvalifisere personer som allerede arbeider i pleie- og omsorgstjenestene, til fagarbeidere. Betydelige midler av rekrutteringsplanen går til program for å kvalifisere medarbeidere som er uten helse- og sosialfaglig utdanning. Dette skjer gjennom tilskudd til kommuner som vil gi sine medarbeidere muligheten til å få kompetanseheving og fagarbeiderstatus. Mange av de ufaglærte i omsorgsyrkene har benyttet seg av dette tilbudet. Dessuten må vi styrke andelen unge som tar grunnkurs i helse- og sosialfag i videregående opplæring. Etter en bekymringsfull nedgang i antall søkere mot slutten av 1990-tallet ser vi nå en gledelig økning. I fjor var økningen på 11 pst. Sosial- og helsedirektoratet har lansert en rekrutteringskampanje overfor ungdomsskoletrinnet for å få flere søkere til dette grunnkurset. Interpellanten peker på den høye andelen medarbeidere uten helse- og sosialfaglig utdanning i pleie- og omsorgstjenesten. I sin tilsynsrapport sier Helsetilsynet at ufaglært arbeidskraft utgjør en stor og viktig del av arbeidsstokken i pleie- og omsorgstjenesten. Disse medarbeiderne kan i mange tilfeller være erfarne ansatte som har vært under fortløpende veiledning og opplæring, og som yter forsvarlige tjenester av god kvalitet. Tall fra rekrutteringsplanen viser at ca. 45 pst. av dem uten helse- og sosialfaglig utdanning har annen høyere utdanning og annen videregående opplæring enn helse- og sosialfag. Det er bl.a. mange studenter som bidrar til at hjulene går rundt. Det er store variasjoner mellom fylkene når det gjelder andelen ansatte uten formell utdanning. Særlig Agderfylkene og Trøndelagsfylkene har en høy andel ansatte med formell kompetanse. I Mandal kommune, f.eks., opplyses det at det kun er faglærte medarbeidere i pleie- og omsorgstjenesten, og at det er godt med kvalifiserte søkere. De største utfordringene når det gjelder ufaglærte, finner vi, som interpellanten var inne på, i Oslo- og Akershusområdet og i Hordaland fylke. Derfor har Sosial- og helsedirektoratet igangsatt et storbyprogram for spesielt å følge opp rekrutteringssituasjonen og kompetansehevingen i de fem største kommunene. Interpellanten spør om hvordan vi skal sikre det faglige nivået. I tillegg til rekrutteringsplanen som skal sikre faglig kompetanse, er kvalitetsheving i pleie- og omsorgstjenestene i fokus for Regjeringen. Stortinget gav bred støtte til denne politikken under behandlingen av St.meld. nr. 45 for 2002-2003 i vårsesjonen i fjor. La meg understreke sammenhengen mellom disse satsingene. Tiltak som bedrer kvaliteten i tjenestetilbudet, bidrar også til et bedre arbeidsmiljø. Dette virker igjen positivt for muligheten til å rekruttere og ikke minst beholde medarbeidere. Selv om Helsetilsynets kartlegging fra 2003 viser at kvaliteten gjennomgående er god, skal vi ikke underkjenne forhold som ikke er gode nok. Helsetilsynet viser bl.a. til at 3,7 pst. av stillingene i sykehjem og 9,2 pst. av stillingene i hjemmesykepleien totalt sett var uten personell på den kartlagte dagvakten. Knapphet på personale og vakanser får selvfølgelig konsekvenser for tjenestetilbudet til brukerne. Kartleggingen viser også at flere stillinger enn planlagt i turnusplanen var besatt av ufaglærte. Helsetilsynet antyder at dette kan skyldes både rekrutteringsproblemer og sykefravær. Det er grunn til å understreke kommuneledelsens ansvar for at det er tilstrekkelig kompetanse, og at helsepersonellet kan overholde lovpålagte plikter. La meg også nevne SINTEFs undersøkelse om sammenhengen mellom kvalitet, bemanning og organisering i sykehjem. Undersøkelsen var bestilt av arbeidstakerorganisasjonene Fagforbundet, Sykepleierforbundet og Legeforeningen, som ønsket at undersøkelsen skulle identifisere et nivå for bemanningsnorm. Undersøkelsen fant at andre forhold var enda viktigere. Forhold som er vesentlige for kvalitet og arbeidsmiljø, er tydelig ledelse, god oppfølging av personalet, en kultur for faglighet, kompetanseheving, kommunikasjon samt bygningsmessige forhold. Regjeringen legger vekt på å styrke ledelsesfunksjonen for å få til kvalitetsheving i pleie- og omsorgstjenestene. Dette er som sagt en prioritering som finner støtte i flere undersøkelser. Regjeringen har derfor utviklet et lederprogram som heter «Flink med folk», sammen med Kommunenes Sentralforbund. Nå begynner vi å se resultater. Det skjer endringsprosesser i kommunene som slår positivt ut i form av økt medarbeidertilfredshet. Når medarbeiderne har ledere som er tydelige, som legger til rette for faglige møteplasser, kompetanseutvikling, variasjon og ansvar, blomstrer medarbeiderne. Sykefraværet går ned, og stabiliteten øker. Dette er også bekreftet i Arbeidstilsynets omfattende tilsynskampanje i hjemmetjenesten. Tilsynet dokumenterer at det har skjedd systematiske endringsprosesser, som har bidratt til et bedre arbeidsmiljø, med de positive virkningene det har. Det er selvfølgelig en sammenheng mellom kvalitet, bemanning og personalets kompetanse. Men økte ressurser er ikke hele svaret. Det er vel så viktig å se på hvordan kommunene og de enkelte virksomhetene organiserer sine tjenester og bruker de tildelte ressurser. Regjeringen understreker at kvalitetsutviklingen skal være lokalbasert. Et godt tjenestetilbud må utvikles av dem som står midt oppe i oppgavene, og som kjenner forholdene lokalt. Regjeringen vektlegger derfor partnerskapsperspektivet med kommunene for å få til en nødvendig kvalitetsutvikling. Regjeringen og KS har inngått en avtale om kvalitetsutvikling i pleie- og omsorgstjenestene. En viktig del av samarbeidsavtalen er at kommunene forplikter seg til å ta i bruk kvalitetssystemer og bli målt på kvalitet og resultater. Gjennom å måle og dokumentere kvaliteten på tjenestene kan kommunene sammenlikne resultater over tid og lære av andre kommuners erfaringer. Et kvalitetsmålingssystem vil gi bedre grunnlag for å vurdere bemanningssituasjon, kompetansebehov og tjenesteutforming. De første kvalitetsindikatorene vil bli publisert til sommeren. En viktig faktor for å rekruttere medarbeidere til pleie- og omsorgstjenestene er at sektoren selv har et godt omdømme. Spørsmålet er om ikke tjenestene har fått et ufortjent dårlig rykte i mange sammenhenger. Vi må spørre oss om vi politikere er med på å formidle et riktig bilde av situasjonen i pleie- og omsorgstjenestene. Dette dreier seg om en av de viktigste offentlige oppgavene og noen av de mest meningsfylte jobbene man kan ha. Hvordan skal vi stimulere unge mennesker til å velge omsorgsyrker? Bidrar vi til at medarbeiderne føler seg verdsatt og kan være stolte av sin innsats? Vi har en felles utfordring i å rekruttere hjelpepleiere og omsorgsarbeidere.
Jeg takker helseministeren for svaret. Så langt jeg kunne bedømme, var det svært liten uenighet mellom helseministeren og meg når det gjelder å beskrive den situasjonen som vi i øyeblikket har. Derimot er jeg ikke enig med helseministeren i at det er mangel på kvalifisert hjelp som er det største problemet. Vi har jo nylig lest en rapport som kunne fortelle at 8 pst. av kvalifiserte omsorgsarbeidere i sykehjemmene nå var meldt ledige, dvs. de var oppsagt på grunn av den vanskelige budsjettsituasjonen i mange kommuner. Da sier det meg at de kommunene hvor dette har skjedd, ikke har prioritert den lovpålagte oppgaven de har i forhold til å gi forsvarlig pleie og omsorg i offentlige sykehjem. Det må være andre ting som man må kunne kutte på, enn pleie og omsorg for de aller sykeste av de syke i dette landet. Det er positivt at departementet har tatt opp problemet, som er særlig stort i storbyene. Så fort vi får resultater fra dette programmet, forventer jeg at det blir meddelt Stortinget på en egnet måte, slik at vi kan føle oss trygge på at den kvalifiserte omsorgen som Stortinget vitterlig har vedtatt, også eksisterer, ikke bare enkelte steder, ikke bare for det meste, men over det hele. Når helseministeren bruker uttrykket å bidra til at hjulene går rundt, og det er snakk om en sykepleier på vakt om natten for 180 pasienter, da går med respekt å melde ikke hjulene rundt. Det er uforsvarlig omsorg og pleie i en offentlig institusjon. Ellers er jeg helt enig med helseministeren i – og jeg tror vi kan påvirke det alle og enhver – at kommunene må stimuleres til å etterutdanne og videreutdanne ufaglært hjelp. Det er gjerne eldre kvinner som har gått som ufaglært hjelp, kanskje i mange år. Med en skikkelig etterutdannelse for disse vil vi få virkelig gode omsorgsarbeidere med stor empati for pasientene. Så det arbeidet bør intensiveres i de fleste kommuner. Da vil vi kunne komme noe lenger enn tilfellet er i dag.
Når en skal diskutere for så vidt et hvilket som helst tema, er det viktig at en er enig i selve beskrivelsen av virkeligheten, og det opplever jeg at undertegnede og representanten Alvheim, leder av sosialkomiteen, er. Jeg er veldig enig i det siste representanten sa, nemlig det som går på etter- og videreutdanning, ikke minst det faktum at en del tidligere hjemmeværende husmødre som har jobbet deltid i omsorgsyrker, og som kanskje får anledning til å gå inn i fulle stillinger, blir gitt etterutdanning. Nettopp dette har vist seg som det mest effektive etterutdanningsprosjektet som har vært. Når det gjelder det representanten sa om kommunal økonomi – altså den økonomiske evnen til å prioritere, og det andre som går på viljen, nemlig om man prioriterer dette området – må jeg gi representanten rett i at det er klart at noen kommuner har hatt en økonomi som har vært anstrengt. Der har man måttet foreta harde prioriteringer. Men også en del kommuner som har hatt en tilstrekkelig økonomi, har prioritert andre områder enn massiv satsing på eldreomsorgen. Det vet vi veldig godt fra mange landsdeler. Dette er jo slik systemet er, overlatt til den kommunale prioriteringen, og det må vi ha respekt for så langt det rekker. Når det gjelder kvalitetsindikatorene og resultatene av de pågående prosjektene når det gjelder etter- og videreutdanning, skal jeg selvfølgelig sørge for at Stortinget blir meddelt disse på en relevant måte. Det vil være naturlig å ha en meldingsdel om det i forbindelse med statsbudsjettet til høsten, slik at Stortinget kan få en samlet fremstilling av nettopp dette helt grunnleggende, nemlig omfanget av og kvaliteten på omsorgen i våre kommuner.
Neste inntegnede taler er Britt Hildeng, men det ser ikke ut til at hun er i salen, så Bent Høie får ordet.
Representanten Hildeng fikk kanskje skrekk for talerstolen etter at den ramlet sammen da at hun var oppe tidligere i dag. Jeg er veldig glad for denne debatten, fordi den peker på noe som er veldig viktig, nemlig hva en skal fokusere på nå når en går mot sluttfasen i Stortingets opptrappingsplan. Det er helt åpenbart, som både interpellanten og helse- og omsorgsministeren peker på, at det nå er viktig å ha fokus på kvaliteten på de tjenestene som gis. Opptrappingsplanens bakgrunn var jo stor mangel på kapasitet. Derfor var det en reform som hadde stort fokus på bygg, på å skaffe plasser, mens Regjeringen i etterkant har fylt opp med kvalitetsmeldingen om pleie- og omsorgstjenestene. Helseministeren har i stor grad redegjort for de ulike forslagene og de ulike tiltakene som er satt i gang for å få et større fokus på innholdet i tjenestene, så jeg vil ikke kommentere noe mer utover det, annet enn å vise til det som ministeren har sagt. Det som imidlertid fikk meg til å ta ordet, var representanten Alvheims beskrivelse av gjennomføringen av eldreplanen. Det kan ikke stå uimotsagt, for eldreplanen var jo en plan som ble vedtatt enstemmig i Stortinget, og målsettingene var enstemmige. Og saken om ferdigstillelsen av eldreplanen, som ble lagt fram av den forrige sosialministeren, ble også enstemmig vedtatt av dette storting. Hvis det er noe galt med målene i planen, er det et felles ansvar, for vi står alle bak målene. Når det gjelder gjennomføringen, er det faktisk slik at Riksrevisjonens vurdering av gjennomføring av handlingsplanen for eldreomsorgen konkluderer med: «Det er sjelden å se så stor grad av måloppnåelse i offentlig forvaltning.» Det er en beskrivelse som det er viktig å ha med seg, for det er ett felt der en i fellesskap har klart å løfte et område hvor en også har nådd målene. Blant annet innebærer planen at en har fått 12 000 nye årsverk på dette området. Det må også ha betydd en kvalitetsheving. Så på dette området må jeg nesten få lov til å sitere komiteens leder, John I. Alvheim: Situasjonen er ikke så ille som vi ofte vil ha det til.
Vi har tidligere her i dag diskutert én side av det faglige nivået på behandling, pleie og omsorg i norske sykehjem, nemlig det som dreier seg om legedekningen. Spørsmålet om kvalitet og faglig nivå dreier seg sjølsagt om mye mer enn det rent medisinsk-faglige som tilsynslegene har det overordnede ansvaret for. Høy faglig kvalitet dreier seg om mange nok ansatte på jobb til enhver tid av alle typer aktuelle yrkesgrupper, slik at pasienter og beboere får den behandling, pleie og omsorg som de sjøl opplever som god, og som blir gitt til rett tid. Det dreier seg også om den faglige kvaliteten på det arbeidet som faktisk utføres, at det holder faglige mål, og at det er de riktige tingene som rent faktisk blir gjort. All god kvalitet koster penger. Hvis det er viktig for oss å få den beste kvaliteten på en vare, ja så er vi forberedt på og villig til å betale for det. Dette tror jeg de aller fleste her vil erkjenne og være enig i. Men for denne regjeringa og flertallet her i denne salen, virker det som om sammenhengen mellom pris og kvalitet gjelder på alle områder, men med ett viktig unntak: de offentlige velferdstjenestene. På dette området virker det som om det skal være mulig å få til en betydelig forbedring av kvaliteten uten at det trenger å koste særlig mye. For min og SVs del er det helt sjølsagt at sammenhengen mellom pris og kvalitet også gjelder for velferdstjenestene. Vi får heller ikke her bedre kvalitet enn det vi er villig til å betale for. De aller viktigste velferdstjenestene i Norge blir utført i kommunene og av kommunene. Dermed er kvaliteten på disse tjenestene helt avhengig av de økonomiske mulighetene kommunene har for å skape denne kvaliteten. Disse mulighetene bestemmes i svært stor grad her i huset. God ledelse og god organisering er viktig, men god kvalitet krever også flere ansatte, ikke færre, slik det nå blir i mange kommuner på grunn av denne regjeringas kommuneøkonomi. God kvalitet krever at folk holder ut i jobben, ikke at flere blir sykmeldt på grunn av arbeidsbelastningen, slik vi ser i pleie- og omsorgssektoren i kommunene. God kvalitet krever et løft for lønns- og arbeidsforholdene for lavtlønns- og kvinneyrkene, som er ryggraden i denne sektoren, både for å beholde de gode fagfolkene vi allerede har, og for å klare å rekruttere nye. Dette er helt avgjørende for å klare å rekruttere ungdommen til disse viktige yrkene. God kvalitet krever også muligheter til faglig utvikling og fornying underveis i yrkeskarrieren. God kvalitet krever at de som ønsker det, skal kunne få fulle stillinger. Alt dette har sin pris. På dette området står både interpellanten og statsråden overfor den samme utfordringen: politisk vilje til å betale denne prisen.
Det overordnede målet er at brukerne i eldreomsorgen får faglig forsvarlig helsehjelp. To faktorer er særlig viktige: rekruttering og kvalitet. Jeg er enig med representanten Alvheim i at det faglige nivået på omsorgen i sykehjem må opp på et akseptabelt nivå. Det er ikke akseptabelt at våre eldre får feilmedisinering og liggesår. Årsaken til dette er ikke bare at mange av pleierne er ufaglærte. Bak tallene til representanten Alvheim skjuler det seg flere faktorer som gjør at bildet ikke blir så entydig. SINTEF-undersøkelsen som legene, sykepleierne og hjelpepleierne hadde bestilt, viser at forhold som er vesentlige for kvalitet og arbeidsmiljø, er tydelig ledelse, god oppfølging av personalet, en kultur for faglighet, kompetanseheving, kommunikasjon samt bygningsmessige forhold. Jeg vil framheve god og stabil ledelse med fokus på brukerne, og den satsingen som en har på lederutdanning gjennom prosjektet «Flink med folk». Det rapporteres om at tilgangen på sykepleiere er tilfredsstillende, mens utfordringen er knyttet til å fylle behovet for hjelpepleiere og omsorgsarbeidere. En av grunnene til det store behovet for hjelpe- og omsorgspersonale er at fire av ti har sluttet. De fleste av disse har videreutdannet seg til sykepleiere. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at mange øker sin kompetanse og videreutdanner seg. De fleste av dem som er ufaglærte, men som utdanner seg til hjelpepleiere i moden alder, blir i yrket. Det viser at det er fornuftig å satse på å kvalifisere voksne som allerede arbeider i pleie- og omsorgstjenesten. Kristelig Folkeparti støtter at 51 mill. kr av rekrutteringsplanen går til dette. Riksrevisjonens rapport om handlingsplanen for eldreomsorgen viser at ufaglærte vikarer ble benyttet i flere av kommunene i påvente av kvalifiserte søkere. Dette viser at de ufaglærte utgjør en viktig del av den totale arbeidsstokken som yter pleie og omsorg døgnet rundt. Ufaglærte kan være studenter eller ha andre fagutdanninger. De stimulerer arbeidsmiljøet og gir ofte pasientene noe ekstra, f.eks. en luftetur, eller tar opp åndelige spørsmål. Kristelig Folkeparti ønsker valgfrihet. Mange velger å arbeide deltid i en periode med små barn. Det valget respekterer vi. I dag er det 100 000 personer som jobber ufrivillig deltid, i hovedsak kvinner i omsorgssektoren og i varehandelen. Den nye arbeidsmiljøloven foreslår å gi deltidsansatte fortrinnsrett til utvidet eller hel stilling framfor nyansettelse i virksomheten, dersom den deltidsansatte er kvalifisert og det ikke fører til vesentlig ulempe for virksomheten. Dette er en sak Kristelig Folkeparti er opptatt av og vil kjempe for.
Interpellanten tar opp et meget viktig tema i forhold til å ha en god kvalitet på eldreomsorgen. Vi har nå hatt en runde om eldrepolitikk som først og fremst har vært preget av en bygningsmessig opptrappingsplan. I den sammenheng må en vel kunne påpeke at det som representanten Høie sa her om eldreplanen, at vedtak har vært enstemmige både ved inngåelse av planen og ved avslutningen av planen, det er ikke riktig. Vi var sterkt uenige om behov og mål, om hvor mange plasser vi hadde behov for i eldreomsorgen, og om hvor mange av disse plassene som skulle bygges ut med statlig medfinansiering. Når det nå gjelder neste trinn, er det gledelig at vi i så stor grad som vi er, er enige om at det er viktig å fokusere på kvalitetsmeldingen til Regjeringen og innholdet i tjenestene. I den sammenheng er det da viktig å ha personell med god nok kompetanse, og tilstrekkelig med personell. I den sammenheng er denne interpellasjonen veldig viktig. Jeg tror vi driver noe på overflaten her når vi prater om hvor mange ufaglærte vi har, og at det er viktig å følge disse opp for at de skal ta utdannelse og få faglig utvikling og kompetanse. Jeg tror det er viktig å se på arbeidsplassens trivsel og muligheter til å organisere dette på en god måte, med godt nok med ressurser. At en nå skal drive ledelsesutvikling, er bra. Men det må være slik at det er noe å lede, og at en har ressurser nok til å få til et helhetlig godt miljø, der flere ting kommer inn, ikke minst dette med bygningsmessige forhold, og også at en har et sett med virkemidler som kan brukes i pleie og omsorg. Jeg har tidligere i dag satt søkelyset på ett viktig forhold for helsepersonell, nemlig turnustjeneste. Helse- og omsorgsministeren sa da bare at en ved å inngå en ordning for turnuspersonell kanskje ikke sparte penger i kommunene, og det var heller ikke min mening med å ta det opp. Hvis vi skal få personell til å søke faste jobber i helsevesenet, må det til en bedre turnusordning, mer på linje med skiftarbeid. For øvrig er det viktig å følge opp at en har ressurser også til videre- og etterutdanning. Det var et av de viktigste kravene Sykepleierforbundet hadde i høst når det gjaldt statsbudsjettet for 2005, noe som Senterpartiet fulgte opp. Vi mente at vi burde bevilge til dette over statsbudsjettet, for å få helsepersonellet ut i videreutdanning.
Det var en bestemt mening fra min side med å ta opp en interpellasjon av denne karakter i dette året da eldreplanen egentlig skal avsluttes, å minne oss alle om at gode bygninger, gode boliger, er vel og bra, men innholdet i omsorgen som skal gis, er enda viktigere. Jeg registrerer med ganske stor forundring at representanter for det partiet som tar mål av seg til å danne ny regjering til høsten, ikke har funnet det nødvendig å delta i en debatt som denne. Det er ganske oppsiktsvekkende. Til representanten Bent Høie vil jeg si: Ja, måltallene var konstatert oppfylt i revisjonsrapporten, men hvis man leser rapporten nøye, står det også der at planens begynnelse og utførelse ikke i tilstrekkelig hadde tatt hensyn til de svakeste av de svake. 38 400 enheter ble bygd, i underkant av 5 000 sykehjemsplasser med enerom, slik at vi ved utgangen av dette året vil stå tilbake med en venteliste på sykehjemsplasser på over 12 000. Og om 20–30 år har vi behov for mellom 30 000 og 40 000 nye plasser. Det er signaler i dag som tilsier at flere kommuner nå begynner å ta enerommene i bruk som flersengsrom på grunn av det store presset utenfra, og det er sågar en kommune som jeg kjenner spesielt til, som har fått godkjent å bygge et nytt sykehjem – innen planens system – med flersengsrom. Jeg skal ikke nevne kommunens navn. Jeg vil ellers si at debatten har vært god. Alle og enhver av oss har en tanke både i hodet og hjertet: De eldre syke må få det bedre jevnt over enn det som er situasjonen i dag. Det ønsker vi, og det har Norge råd til.
Det er en slags ringen er sluttet-situasjon. Representanten Alvheim, representanten Gløtvold og jeg – og, så vidt jeg husker, også representanten Signe Øye, som har beæret oss med sitt nærvær nå mot slutten av debatten – var med da vi innledet arbeidet i sosialkomiteen i perioden 1993–1997 med denne eldreplanen. Representanten Høie nevnte at det hadde vært bred enighet. Det er riktig, det var bred enighet om målsetting og en del ambisjoner. Men det er også riktig, det representanten Alvheim sier, det var uenighet i komiteen og i innstillingen om dimensjonering og forholdstall, ikke minst mellom omsorgsboliger og sykehjemsplasser. Og det kan ikke stikkes under stol at representanten Alvheim var en sterk talsmann for et høyere sykehjemsantall og hadde mange påpekninger innledningsvis den gangen. Så vidt jeg husker, var det Hill-Marta Solberg som var sosialminister den gangen. En del av de anførslene representanten Alvheim hadde, har jo ettertiden vist at han hadde rett i, for det er foretatt justeringer i ettertid. Men så er det også rett, det representanten Høie sa, at det i Riksrevisjonens gjennomgang av gjennomføringen av eldreplanen ble anført nokså spesielt at dette var en av de store reformene som hadde hatt størst grad av måloppnåelse i forhold til sitt utgangspunkt og de korrigeringene som var gjort underveis. Jeg møtte på høring i kontrollkomiteen nettopp om gjennomføringen av den planen, og, som de fleste i denne salen vet, lar jo kontrollkomiteen vanligvis ikke anledningen gå fra seg til å påpeke svakheter i embetsførselen til statsråder ved gjennomføring av hva det måtte være. Men det var en bred enighet om at også det var gjort på en god måte. Så tror jeg også det er riktig å legge seg på minne det som har vært oppe i debatten, og som ikke minst representanten Alvheim har vært inne på, nemlig fremtidige utfordringer. For det er ingen tvil om at når vi ser på demografisk utvikling, når vi ikke minst ser på det forhold at stadig flere av de eldre blir vesentlig eldre, når vi ser på den medisinske utviklingen og det at folk skrives ut tidligere fra sykehus, gir det noen nye utfordringer i sykehjemsdimensjonering i kommunesektoren. Jeg føler meg ganske sikker på at når vi kommer 15–20 år frem i tid, har vi også et eller annet som er midt imellom første- og annenlinjetjenesten, ikke minst i forhold til de eldre. Avslutningsvis vil jeg bare takke interpellanten for debatten, for initiativet og for at vi med dette kanskje har en ringen er sluttet-situasjon.
Da har vi avsluttet interpellasjonsdebatten.
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Saken er i utgangspunktet et forslag fra representanten Simonsen. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en ordning der personer som inviterer personer fra visumpliktige land til Norge, må stille en bankgaranti …». Jeg må si at saken har skapt store bølger, og det på et tidspunkt da komiteen selvsagt ikke har besluttet noen ting. Det overrasker meg, men det er selvfølgelig flott at organisasjoner og enkeltpersoner engasjerer seg i saker som blir opptatt i Stortinget. Men det jeg synes er litt morsomt og interessant med denne saken – i og med at hele Stortinget faktisk står bak forslaget – er å merke seg oppslag i media som går på tøvete forslag osv. Men når det er sagt, er det selvfølgelig riktig at komiteens medlemmer og de forskjellige partiene kanskje har forskjellig motivasjon for å støtte et slikt forslag. Men jeg tror nok at komiteen i stor grad er interessert i at Regjeringen skal komme tilbake med en sak der vi får se både de svake sidene og eventuelle mulige innstramninger i forhold til turistvisum og besøksvisum. Så det er noe forskjellig tolkning og vektlegging i komiteen. Det regner jeg med at de forskjellige representantene i komiteen vil redegjøre for. Det er også viktig å vise til at det allerede er innført noen innstramninger i forhold til den type visum. Jeg peker bare på det med helseforsikring og på avgiften, noe som også delvis har vist seg å ha gitt resultater. Så vil jeg si at det er jo også grunn til å reagere på dem som eventuelt måtte kritisere et slikt forslag, særlig organisasjoner som skal ivareta rettssikkerheten og reglene i forhold til den type saker, når man på en måte bruker turistvisum, besøksvisum, som et redskap for å få asyl i et land. Da synes jeg vi er på ville veier. Selvfølgelig er det ikke derfor vi innfører den type regler. Alle er innforstått med at asyl er en rett. Men at man skal bruke visumverktøyet for å få asyl, vil i hvert fall Fremskrittspartiet ta avstand fra. Det er også derfor Fremskrittspartiet fremmer et eget forslag – som jeg faktisk mener kunne ha gjort spørsmålet rundt turistvisum og besøksvisum noe enklere – om å gjøre som andre land i Europa vurderer eller har vurdert, og det er rett og slett å gjøre det ulovlig å søke asyl med bakgrunn i at man har fått innpass i landet gjennom en visumsøknad. Det kunne også vært mulig i den type saker å presisere og slå fast at en asylsøknad skulle ha vært levert på de forskjellige utenriksstasjonene, for å unngå dette problemet. Det er kanskje ikke verdens største problem, jeg må bare erkjenne det. Det var vel noe slikt som 140 personer som benyttet seg av den type mulighet til å søke asyl. Men det er klart at muligheten ligger der, og vi vet jo ikke noe om framtiden i forhold til det heller. Komiteen var også på besøk i Pakistan, der det problemet ble tatt opp av våre ansatte i utenrikstjenesten. Jeg tror det er viktig at vi får en sak fra Regjeringen, slik at vi får se hvorvidt det er mulig å gjøre endringer i regelverket. Til slutt vil jeg fremme det forslaget vi har i innstillingen.
Representanten Per Sandberg har tatt opp det forslaget han refererte til.
Arbeiderpartiet mener at det er uakseptabelt lang saksbehandlingstid for å få visum til Norge. Mange som ønsker å komme hit som turister, eller som ønsker å besøke familie og venner i Norge, må vente i månedsvis. Mange får også avslag på visumsøknaden. For å korte ned behandlingstiden for visumsøknader og gjøre det enklere å få innvilget visum har derfor Arbeiderpartiet som del av en enstemmig kommunalkomite i innstillingen bedt Regjeringen utrede en eventuell ny ordning for behandling av turistvisum. Erfaringene fra Danmark er at flere får visum enn tidligere etter at man der innførte en ordning med bankgaranti for visumsøkere fra enkelte land. Danske myndigheter forteller at dette er søknader som ellers ville fått avslag, fordi det dreier seg om søkere med svake returforutsetninger – unge ugifte med liten tilknytning til hjemlandet gjennom arbeid, utdanning eller familie. Arbeiderpartiet mener at problemet med dagens norske ordning er at veldig mange nektes turistvisum fordi norske myndigheter frykter at de ikke vil returnere etter visumdatoens utløp. Er man f.eks. 20 år, ugift og kommer fra Sri Lanka, vil man i dag med stor sannsynlighet få avslag på en visumsøknad. Vi mener derfor at målet må være å lage en ordning som på best mulig måte forhindrer at enkelte misbruker ordningen, men som samtidig virker slik at ikke vanlige turister blir rammet. Vi mener at en eventuell – jeg gjentar eventuell – garantiordning ville gi dem som i dag får avslag, en ny mulighet til å få innvilget visum. Derfor er det grunn til å be Regjeringen utrede saken. Arbeiderpartiet har verken konkludert på om vi vil innføre en bankgaranti, eller konkludert på hvilken størrelse en eventuell garanti skulle ha. Det vi har gjort, er å be Regjeringen utrede ulike ordninger, bl.a. en bankgaranti etter dansk modell. Krav om en bankgaranti av en viss størrelse har selvsagt sine negative sider. Det er helt klart. Når Regjeringen så kommer tilbake med sine vurderinger, skal vi ta stilling til det som da kommer på bordet. Men i en slik modell må det ligge en både raskere og enklere måte å få visum på enn vi har i dag. Arbeiderpartiet støtter ikke Fremskrittspartiets forslag om å forby dem som kommer på turistvisum, å søke asyl. Asylretten er en uinnskrenkelig menneskerettighet. Arbeiderpartiet tar til etterretning at Fremskrittspartiet ikke aksepterer det. Det er heller ikke slik at representanten Simonsen får flertall for sitt forslag, som man kunne ha fått inntrykk av etter utallige oppslag i media om denne saken. Om Simonsens forslag blir tatt opp, vil Arbeiderpartiet stemme imot det.
Dette Dokument nr. 8-forslaget har statsråden håndtert klokt, og hun har vært imøtekommende. Konklusjonen er at forslaget er verdt å utrede nærmere. Tatt i betraktning alle de eksemplene vi har fra Hverdags-Norge hvor det er kritikk mot håndteringen av visumsøknadene, er jeg fornøyd med at vi kan gå videre og få utredet Dokument nr. 8-forslaget. Utgangspunktet er den visumpolitikken vi har her i landet. Vi følger Schengen-regelverket; det er Norge folkerettslig bundet av. Men når det gjelder vår egen håndtering av saksbehandlingen ved søknader om turistvisum, er den todelt. Det ene gjelder skjønn, det andre gjelder vilkår. Når det gjelder skjønn, kan man se på de innvandringspolitiske hensyn som ligger til grunn, og man kan se på returforutsetningene. Det er slik at det blir gitt avslag for grupper som man tror ikke vil returnere. Jeg synes det er greit at man får vurdert hvordan man utøver skjønnet i disse sakene. Det andre punktet gjelder vilkår. Der er det riktig, som Per Sandberg sier, at vi i denne stortingsperioden har innført nye vilkår. Fra før lå det til grunn at man skulle kreve gyldig reisedokument og returadgang, og man skulle kreve midler til både reise og opphold. Så ble det, fra 1. juni 2004, innført at man skulle kreve gyldig reise- og sykeforsikring, og fra 1. juli 2004 ble det innført et behandlingsgebyr. Mange mener faktisk at vi har en streng visumpolitikk. Men det er likevel ankepunkter, og det er to hovedankepunkter. Det ene er – og det vet vi også av erfaring fra ulike tilfeller – at turistvisum kan misbrukes, nettopp for søknad om asyl. Det andre ankepunktet er at mange oppfatter turistvisumsaksbehandlingen som for streng og for vanskelig – komplisert og byråkratisk, blir det sagt. Og det er riktig, som Signe Øye sier, at mange som greit nok burde ha kommet til Norge, har problemer med å få turistvisum. Dette synes jeg det er veldig greit at vi ser nærmere på, at vi ser på om det er balanse i behandlingen av turistvisum. Hvorvidt vi kommer til å ende opp med garantibeløp eller ikke, vet vi ikke ennå. Dette skal nå utredes, og så får vi komme tilbake til det og til eventuelle andre endringer i saksbehandlingen. Det er det verdt å gjøre. Avslutningsvis må jeg si at jeg forundrer meg storlig over alle de medieoppslag som har vært om denne saken. Saken kan umulig ha blitt riktig forstått av mediene; her har man konkludert altfor tidlig. Men jeg imøteser statsrådens videre arbeid med dette, og tar det som en selvfølge at statsråden tar en bred gjennomgang og vurderer alle de motforestillinger og ankepunkter som har kommet inn. Jeg synes faktisk at mange av dem er det betimelig å vurdere og ta på alvor. Jeg har lyst til å trekke fram ett ankepunkt, og det kommer fra Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner, som peker på hva et stort garantibeløp vil bety negativt i forhold til ungdom som skal komme til landet – at det rammer unge mennesker – og ikke minst i forhold til det internasjonale organisasjonssamarbeidet. Dette er jeg helt sikker på at statsråden vil ivareta, og at hun vil se nærmere på alle de ulike momentene som har kommet inn. Jeg vil bare avslutte med å si at i Høyre imøteser vi det videre arbeidet.
En av de tingene som innvandrere her i Norge irriterer seg over, er hvor ofte de har trøbbel i forbindelse med å få venner og familie på besøk. Det koster penger å søke om visum – det bestemte alle, bortsett fra SV, her på Stortinget i fjor, og før betalte man bare hvis man fikk det – det er byråkratisk, det tar lang tid, og ofte får man avslag. I fjor var det omtrent 12 500 personer som fikk avslag på sin visumsøknad. Det er klart at dette handler om integrerings- og inkluderingspolitikk. Det må bli enklere å få visum, spesielt må det bli enklere for folk som har vært her på besøk tidligere og deretter dratt ut av landet igjen, å få visum neste gang de søker. Det handler om å kunne opprettholde god kontakt med venner og familie. Jeg tror – og dette er spesielt til Regjeringen, som i utgangspunktet ønsker en positiv arbeidsinnvandring til Norge – frustrasjonen rundt visum er en av de tingene som faktisk gjør at folk som har kommet til Norge, og som bosetter seg her, fortsetter å føle seg lite velkomne. Det var omtrent 77 500 personer som fikk visum i fjor. Nå vil altså flertallet utrede om disse 77 500 personene skal stille opp med til sammen 3,8 milliarder kr i garantier for å komme hit til landet. Det synes jeg er ganske drøyt. Flertallet begrunner dette med at det er huller i dagens måte å få visum på, og hullene som de snakker om, er at enkelte som er her med visum, søker om asyl. I fjor tror jeg det var drøyt 140 personer som søkte om asyl. Det er altså slik at flertallet mener det er nødvendig å få utredet om man skal stille opp med 3,8 milliarder kr i garantier for disse. Det synes jeg er ganske drøyt. Vi vil ha utredet en ordning med garantier som et supplement til dagens visumordning. Vi må få ned saksbehandlingstiden for å få visum. Vi er nødt til å sørge for at det blir enklere. Men i tillegg vil det alltid være noen mennesker som antakeligvis ikke får innvilget visum. For de menneskene burde det finnes en alternativ måte å få komme hit på. Vi mener det hadde vært fornuftig å få utredet en ordning som et supplement. Det er ingen tvil om at garantien på 50 000 kr er for høy. Etter min oppfatning er det største ankepunktet mot dette de klassemessige konsekvensene, altså det at mennesker med dårlig råd risikerer å ikke kunne stille opp med garantier for å få venner og familie på besøk. Jeg vil gjerne si én ting: Fokuset når det gjelder denne politikken og dette forslaget, er å sørge for å hindre mennesker i å søke om asyl i Norge. Det er for å begrense innvandringen, begrense utlendingers mulighet til å komme på besøk. Signe Øye sa noe som var feil. Hun sa at 160 mennesker Medfører ikke riktighet – Signe Øye nevnte ikke noe tall. – det er det tallet som kommer fra den danske regjering – ekstra hadde fått komme til Danmark. Ja, det er altså det de danske myndighetene sier. Men de danske myndighetene sier ingenting om hvor mange færre mennesker som har kommet etter at denne garantiordningen ble innført. Jeg er ganske sikker på at hvis man innfører dette som en obligatorisk ordning, blir det akkurat slik som LNU og veldig mange andre har reagert på: Det blir færre mennesker i Norge som kan få besøk av venner og slektninger. Det som skjer, er altså at vi i Europa gjør det vanskeligere og vanskeligere å søke asyl. Erna Solberg er selv en dame som var opptatt av å få ned antall grunnløse asylsøkere til Norge, til å bli en som er opptatt av å få ned antall asylsøkere til Norge. Det er klart at det vi gjør i Europa, er å stenge folk ute. Jeg vil stille et enkelt spørsmål til Per Sandberg. Hvis man skal nekte folk å søke om asyl, slik de foreslår – Fremskrittspartiet er alltid de drøyeste – når de har opphold med visum, og man i tillegg er imot at folk skal kunne komme seg ulovlig inn i landet og søke om asyl, er spørsmålet mitt: Hvem i all verden er det Fremskrittspartiet har tenkt å slippe inn i landet for å søke om asyl? Hvordan i all verden skal de gjøre dette på en måte som Fremskrittspartiet vil være fornøyd med? Jeg er veldig opptatt av det forslaget Fremskrittspartiet har i forhold til utenriksstasjoner. Jeg er positiv til at man skal kunne søke fra utenriksstasjoner. Fremskrittspartiet går her diametralt motsatt vei av det deres danske venner gjorde, for det første de gjorde da de kom til makten, var å fjerne denne ordningen. Men jeg vil gjerne diskutere med Per Sandberg om vi kan innføre det i Norge.
Kristelig Folkeparti mener, i likhet med det Signe Øye fra Arbeiderpartiet uttalte på Arbeiderpartiets vegne, at det er uakseptabelt lang ventetid/saksbehandlingstid for å få visum til Norge. Jeg hadde for kort tid siden et møte med en nordmann som hadde jobbet lenge i et afrikansk land. Han hadde søkt visum for sitt barns mor. Søknaden var blitt avslått. Han fikk beskjed om at anken på dette avslaget ville ta åtte måneder. Hans sønn er norsk. Før en eventuell anketid vil utgå, vil dette paret være gift og sannsynligvis løse problemet slik. Dette er uakseptabelt. Det har i løpet av de siste årene funnet sted en innstramming av visumpolitikken overfor en del land. Det er nødvendig for Norge å følge opp sine folkerettslige forpliktelser som ligger i Schengen-samarbeidet. Norge har også behov for en viss kontroll og regulering av hvem som kommer på besøk til landet, og vi må sørge for at visum ikke misbrukes. Det er likevel klart at det for mennesker fra enkelte deler av verden nå ser ut til at innstrammingen har gått for langt. Blant annet har det blitt tilnærmet umulig å komme på besøk til Norge dersom man kommer fra enkelte u-land, er ung, arbeidsledig og ugift. Forslaget fra representanten Simonsen om å åpne for at den som inviterer en person fra et visumpliktig land, kan stille en bankgaranti, er av enkelte i media blitt framstilt som et forsøk på ytterligere innstramming i visumpolitikken. Denne framstillingen er imidlertid langt fra det som har vært Kristelig Folkepartis begrunnelse for å støtte en utredning av forslaget. Tvert imot, Kristelig Folkeparti mener det vil være nyttig å utrede nye muligheter for å liberalisere visumreglene, spesielt dersom dette kan gjøres på måter som ivaretar behovet for nødvendig kontroll. Etter Kristelig Folkepartis mening er det i lengden uholdbart dersom innbyggere i Norge ikke skal kunne ta imot slekt og venner på besøk, og for noen vil dette si til sitt nye hjemland. Kristelig Folkeparti vil også understreke at det vi ber om, er en utredning. Det er nemlig grunn til å være forsiktig med å innføre regler som kan få uheldige konsekvenser. For eksempel kan det være fare for at den som inviterer, kan bli utsatt for press, eller at vedkommende ikke har økonomisk evne til å dekke et innløsningskrav. Kristelig Folkeparti ønsker heller ikke å være med på en ordning som begrenser muligheten for å søke asyl for søkere som har et faktisk beskyttelsesbehov. Når representanten Heikki Holmås snakker om flertallet, som om vi alle vil ha en innstramming, er altså ikke det riktig. Vi imøteser derimot at forslaget utredes nettopp så det kan være et supplement, og at departementet kommer tilbake med utredningen og et eventuelt forslag i neste stortingssesjon. Man har tidligere i debatten vært inne på den danske modellen. Ifølge det som stod i Aftenposten 26. februar, sies det fra de danske myndighetene at de som har fått visum, 160 siden 1. oktober i fjor, i hovedsak er unge ugifte med liten tilknytning til hjemlandet gjennom arbeid eller familie. De kommer til Danmark fra land vi erfaringsmessig har mange asylsøkere fra. De fleste som har fått det nye visumet, er enten fra Tyrkia eller Thailand, og ingen har hittil forsøkt å hoppe av i Danmark, slik at bankgarantien på 50 000 kr er blitt konfiskert. Dette skulle tyde på at det er verdt å utrede dette, og det er ikke slik som representanten Holmås beskylder noen av oss andre for å tenke. Vi tenker selv!
Det høres betryggende ut!
Medlemskap i Schengen har gitt som resultat at Noreg har mått innføra visumplikt frå fleire land med påfølgjande papirarbeid, med meir omstendelege prosedyrar for dei som vil besøkja Noreg. Senterpartiet er heilt einig i at saksbehandlingstida er altfor lang når det gjeld visumsøknader. Vi synest òg at det er ei rekkje eksempel som viser at sjølve praktiseringa av regelverket med omsyn til kven som eigentleg får visum, er for streng og snever. Vi er ueinige i ei ordning med ein bankgaranti. Eg vart overraska over openheita og den positive haldninga, slik eg oppfattar det i fleirtalsinnstillinga i forhold til ei utgreiing. Slik sett er eg veldig fornøgd med at fleire parti i dag signaliserer at dette kjem dei til å tenkja veldig godt igjennom. Eg har ikkje i komiteen signalisert at eg er ueinig i at vi får ei utgreiing. Eg tenkte i mitt stille sinn at dette nyttar det ikkje å snu uansett. Då er det viktig å få dette utgreidd, slik at vi kan sjå på alle sidene ved dette. Dette må vera ei ordning som vil ramma vilkårleg; innbyggjarar som ynskjer besøk av familie, organisasjonar som driv verdfullt internasjonalt utvekslingsarbeid, og møte av ulike slag der ein styrkjer forståinga og respekten for kvarandre. Så er det brukt som eksempel frå det oppslaget som har vore i media i den seinare tida, at om Noreg skulle følgja Danmark, som komiteen i utgangspunktet ikkje har avvist, og Danmark har altså eit krav om 50 000 kr i bankgaranti, så kan det medføra at Norway Cup må stilla 50 mill. kr i bankgaranti for unge fotballspelarar frå ulike land. Eg finn grunn til å minna om at frå mange hald i Noreg er auka reiselivssatsing vektlagd. Dei fleste av oss liker å besøkja andre land og kulturar. Det kan då synast ganske merkeleg bokstaveleg talt å vilja leggja nye hindringar i vegen for folk som vil besøkja Noreg. Eg trur at utgreiinga då vil gi moglegheit både for organisasjonar, for familiar, for eventuelle bedrifter og for studiesamarbeid til å seia overfor departementet kvar skoen verkeleg trykkjer, nemleg at det er på ein heilt annan plass, at det faktisk er på sjølve saksbehandlingstida. Så finn eg grunn til å minna både Per Sandberg og andre om at Noreg altså har forplikta seg til, som andre land i verda, at det er moglegheit for å søkja asyl. Det ligg ein undertone her om at asylsøkjarar i Noreg skal behandlast som forbrytarar. Slik kan vi ikkje ha det.
Da denne saken ble presentert i pressen for noen uker siden, stod det at motivet bak dagens forslag var å stramme inn på asylretten. Det møtte en motstand som Venstre har forståelse for. Asylretten er grunnleggende. Den beste måten å hindre misbruk av asylinstituttet på, er å åpne for mer arbeidsinnvandring i ordnede former – også for ufaglærte fra utenfor EØS-området. Venstre har derimot stor sans for det som forslagsstilleren sier: «Norge som turistnasjon bør ikke utestenge personer fra utplukkede land fra å kunne besøke Norge. Norske statsborgere og personer med bosettingstillatelse i Norge bør dessuten kunne invitere venner og familiemedlemmer til besøk.» Det liberale drømmesamfunnet er et samfunn der det selvsagt ikke finnes pass. Dessverre er det mange eksempler på at håndhevingen av dagens visumregler ikke er slik som forslagsstilleren sier. Etter å ha arbeidet en del med problematikken er det åpenbart for oss at begrepet «innvandringspolitiske hensyn» i altfor stor grad påberopes for å si nei til legitime besøk, fordi den besøkende kommer fra galt land, har galt kjønn eller har gal alder. Alle partier på Stortinget har fått henvendelser om det som oppfattes som urimelige avgjørelser: For eksempel en filippinskfødt norsk statsborger som ikke fikk invitere sin søster til hjelp i forbindelse med en tvillingfødsel, eller utenlandsstudenten som ikke fikk invitere sin kjæreste for å hilse på sin familie og se hjemstedet, eller en au pair som etter to år ikke fikk komme på en gjenvisitt for å holde kontakten med barnet hun hadde passet, og familien for øvrig. Og vi leste i Dagbladet om den norske gründeren Øystein Schjetne, som sa farvel til Norge etter at han ble nektet visum for sin latinamerikanske forlovede. Vi vet jo også at det er betydelig frustrasjon blant velintegrerte innvandrere i Norge som ikke får nære slektninger på besøk, f.eks. til bryllup eller andre viktige familiebegivenheter. Ofte står disse avslagene i grell kontrast til den gjestfriheten og det vennskapet den norske delen av familien opplever i mange andre land. Så er det selvsagt noen dilemmaer her, fordi enkelte har misbrukt turistvisumet til å bli værende, enten ved å søke asyl, reise videre til andre Schengen-land eller på annen måte. Tallene viser imidlertid at dette på ingen måte er et kjempestort problem. Vi oppfatter Simonsens forslag positivt i den forstand at det kan føres noe strengere kontroll med at visumreglene faktisk overholdes, og at et turistvisum forplikter både den besøkende og vertskapet til å følge reglene. Venstre har lenge talt for ryddighet mellom ulike ordninger, herunder behovet for arbeidsinnvandrere til å kunne komme på ærlig vis, slik at færre prøver seg på asylveien uten tilstrekkelig grunn. På samme måte kan et tydeligere regime rundt turistvisum bidra til at færre misbruker det. Dermed kan en unngå at noen få bidrar til regler som rammer de mange som har viktige og legitime besøksgrunner. Vi syns at organisasjoner som ensidig har uttalt seg mot dette forslaget, fordi det angivelig skulle begrunnes i en skjerping av asylretten, undervurderer betydningen av å få en mer liberal praksis når det gjelder besøksvisum. Skal flere få visum, må også kontrollen med at ordningen ikke misbrukes, forbedres. Venstre er i utgangspunktet skeptisk til bankgaranti, særlig hvis den får en størrelse som gjør at bare velstående mennesker med gode bankforbindelser kan ta imot besøk. Vi tror at dagens ordning med garanti for oppholdsutgifter og hjemreise må være tilstrekkelig, særlig hvis kontrollen rundt praktiseringen skjerpes og man faktisk får en dokumentasjon på og rapportering av at hjemreise har funnet sted. Det betyr også at myndighetene må skjerpe sine rutiner ved behandling av visumsøknader og gjennomføre en individuell behandling av søker og vertskap. Sivilombudsmannen har uttalt seg kritisk til at dette ikke skjer, og det er grunn til å ta denne kritikken innover seg. Vi må ikke behandle ugifte, unge kvinner uten fast arbeid og fra visumpliktige land kollektivt som potensielle ulovlige innvandrere. Snarere er det jo slik at et misbruk av turistvisum vil kunne hindre framtidige besøk og muligheten til kontakt med dem man er glad i. De færreste vil ha interesse av å misbruke ordningen, og noen som eventuelt måtte gjøre det, kan ha reelle grunner til å søke beskyttelse. En ordning med bankgaranti kan også, som mange andre har tatt opp, føre til problemer for organisasjoner som inviterer gjester til landet, hvis dette blir håndhevet på en dum måte. Venstre er positiv til at Regjeringa vil utrede en ordning som vil gjøre det lettere og raskere å få turistvisum til Norge, men lista må ikke legges sånn at det blir bare en liten gruppe som det blir lettere for. Den må heller ikke skape økte problemer for organisasjoner som samarbeider med land som Stortinget ønsker å oppmuntre til samarbeid med.
Jeg mener det er ønskelig med en så smidig visumpolitikk som mulig, og som balanserer de behov og ønsker utlendinger har for å besøke Norge, de behov som personer som bor i Norge, har for å ha kontakt med sin familie, og de kontroll- og reguleringsbehov som norske myndigheter har. Derfor har jeg også vært forbauset over den mediedebatten som har kommet, iallfall basert på det som jeg oppfatter at flertallet har uttrykt, nemlig at de har gitt tilslutning til det jeg har skrevet i brev til komiteen av 5. november 2004, hvor jeg har sagt meg villig til å utrede en ordning i lys av et ønske om en mer liberal visumpolitikk. Hele det brevet baserer seg nettopp på at det er det det dreier seg om. Jeg er litt forbauset over at noen tror at man nødvendigvis f.eks. skal stille bankgaranti for alle, at man skal ta inn 3,8 milliarder kr på alle som kommer. Det er selvfølgelig mange muligheter for forskjellige fleksible løsninger innenfor dette. Nå er det flere forhold som er viktige i forhold til visumpolitikken. For det første er vi folkerettslig forpliktet innenfor Schengen. Det betyr at visumpolitikken vår må ligge innenfor den samme rammen som andre land har. Norge har en annen visumpolitikk enn det Danmark hadde før de innførte den nye ordningen. Vi har i utgangspunktet faktisk en mer individorientert og en mer liberal politikk, mens Danmark har hatt en mer gruppeorientert politikk. Derfor er det mulig at Danmark ikke har en mer liberal politikk enn det vi allerede har pr. dags dato. Det viktigste er heller ikke spørsmålet om hvorvidt folk hopper av og søker asyl. Det er det nok en liten gruppe som gjør. Men det er veldig mange som oppholder seg ulovlig. Mange av dem som oppholder seg ulovlig i Europa, har på et tidspunkt hatt et visum som de har kommet over grensen med, eller et papir med et tilsynelatende visum på. Noe av det viktigste vi gjør innenfor Schengen-området for øyeblikket, er å etablere visa- og informasjonssystemet VIS, som altså blir en sentral visumdatabase innenfor EU og Schengen, og som skal være operativt innen 1. januar 2007. Bruk av VIS vil gjøre det lettere å identifisere ulovlige innvandrere. Det vil lette prosedyren i forbindelse med tvangsmessige returer, for da vil man ha et datagrunnlag for identiteten til de personer som vi i dag vet er vanskelig å returnere. Fra departementets og Regjeringens side har vi derfor sagt at vi ikke synes det er hensiktsmessig å iverksette noen nye ordninger for garantier og annet før vi har VIS inne. Det er mulig at VIS vil bidra med den type informasjon som gjør at det er mindre naturlig å innføre bankgaranti. En av de tingene VIS kan gi oss, er mye raskere saksbehandling når det gjelder de kurante sakene, om personer som har vært inn og ut av landet mange ganger. Ett av problemene pr. dags dato er jo at så lenge man ikke har et ordentlig datasystem, har man problemer med å finne frem, og det tar mye tid også å klare opp i alle de såkalte kurante sakene. En annen ting er at selv om man har hatt mange visum, sier det selvfølgelig ingenting om når man har reist ut igjen fra landet, på grunn av at vi mangler denne type datasystemer i dag. Det betyr at mennesker som har vært inn og ut, i løpet av den tiden kan ha reist over grensene mange ganger. Derfor synes jeg at det har vært et høyt trykk i denne debatten når det gjelder at det skulle være spesielt innskrenkende. Min oppfatning har vært at stortingsflertallet har ønsket en mulighet til å være noe mer liberale, særlig overfor de landene der vi har returproblemer. Når vi skal returnere, er det fortsatt mange land som vi har store identifikasjons- og returproblemer med. Og vi må huske på én ting: Det er ikke bare en adgang til Norge det er snakk om når noen får et visum. Det er adgang til Schengen-området, som om ikke så altfor lenge sannsynligvis kommer til å bestå av bortimot 22 land i Europa, og vi har en forpliktelse i forhold til dem. Jeg mener altså at det kan være grunner til å vurdere om vi skal utrede en dansk ordning. Jeg har for mitt vedkommende ikke sagt at vi bør innføre en slik ordning, eller sagt at vi ikke bør innføre den. Mitt ønske er at vi skal kunne ha en balanse mellom kontrollhensynene og det å være noe mer liberal. Jeg opplever akkurat de samme enkelthistoriene og henvendelsene som Trine Skei Grande nettopp redegjorde for, som et problem. I et flerkulturelt samfunn er det slik at vi også bør være flinkere til å la minoritetene i befolkningen få mulighet til å ha nærmere kontakt med sin familie, også de unge ugifte, som ofte er de som ikke får adgang. Når vi har et felles område som er så stort som det europeiske Schengen-området for øyeblikket er, er jeg samtidig ikke i tvil om at kontrollproblemene er noe vi også er nødt til å ta vare på, fordi vi har forpliktelser både overfor oss selv og overfor andre. Jeg forventer egentlig at også andre land tar sine forpliktelser innenfor Schengen-samarbeidet alvorlig i forhold til Norge.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Hensikten med dette forslaget har vært å redusere risikoen for misbruk av ordningen med turistvisum, at folk kommer til Norge som turister og benytter anledningen til å søke om politisk asyl, eller rett og slett blir i Europa som illegale flyktninger. Det gjør vi ved å legge et litt større ansvar på de personer som inviterer gjester til Norge, at de ikke bare, som i dag, må garantere for opphold, kost og losji, men faktisk også får et visst ansvar for at de inviterte gjestene reiser hjem på det tidspunkt de skal. Jeg synes at komiteen har behandlet dette forslaget på en fornuftig måte. Det er åpenbart at det er en del ting som man trenger å utrede litt, som jeg kanskje ikke har tenkt godt nok igjennom, og som man bør se nærmere på, eksempelvis hvilke land det skal gjelde for. Er det nødvendig at det gjelder for alle land som har turistvisumplikt? Hva med russere som reiser til Kirkenes nesten daglig og handler? Hva med folk som kommer fra demokratiske stater, hvorfra det aldri har skjedd at man har søkt om asyl i Norge? Kanskje det bør begrenses til de landene hvorfra det er en betydelig risiko for at folk skal hoppe av, og vi vet jo hvilke land det er. Så bør man vurdere litt beløpets størrelse. Det bør ikke være så høyt at det blir vanskelig å sette av pengene. Det bør ikke være så lavt at det ikke medfører et betydelig ubehag å miste pengene. Jeg synes nok kanskje at 50 000 kr, som man har i Danmark, er et noe for høyt beløp. Hva med familier eller større grupper? Fotballag til Norway Cup er nevnt. Det sier seg selv at det ikke er nødvendig å ta 30 000 kr eller 50 000 kr pr. fotballspiller og så gange opp. Det går an å finne hensiktsmessige løsninger. Det er bare et rent praktisk spørsmål og kan etter min vurdering ikke brukes som et argument mot forslaget. Dersom det viser seg at en slik bankgarantiordning vil redusere risikoen for misbruk, vil jo det også gjøre det lettere for UDI å si ja til flere som søker om turistvisum til Norge. Da har man altså oppnådd to positive ting samtidig: Man har redusert misbruket, og man får flere turister – flere nordmenn kan få besøk av sine slektninger og venner. Jeg ønsker iallfall en strammere asylpolitikk og en mer liberal turistpolitikk. Det er ingen som har noe imot at det kommer turister til Norge, og at folk bor her i to til tre måneder for å besøke slekt og venner. Men man vil bare ikke at de skal utnytte denne muligheten til å bli her for alltid, eller i måneder og år. Så dette forslaget tjener to hensikter. Derfor synes jeg med all respekt at det slett ikke er noe dumt forslag.
Jeg skal ikke hale ut debatten, men jeg følte behov for å komme med én kommentar og ett spørsmål til Erna Solberg. Alle vi som sitter i komiteen, skjønte at det som Jan Simonsen nå var oppe og sa fra talerstolen, var det som var intensjonen med forslaget. Så har alle sammen her i salen brukt tiden etterpå til å dysse ned akkurat dette budskapet som Jan Simonsen kom med. Hvis man leser hva flertallet sier og bruker som argument i innstillingen, ser man at de ikke bruker Erna Solbergs argument. De sier følgende: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, ser at dagens system har svakheter, og at det er en reell fare for at enkelte vil forsøke å utnytte mulighetene som ligger innen turistvisum. Samtidig mener flertallet at behandlingstiden for å få visum bør bli kortere. Det må etter flertallets syn være et mål å skape en ordning som på beste måte forhindrer misbruk, men som samtidig påser at ikke vanlige turister blir rammet. I denne sammenheng synes flertallet det kan være interessant å se på muligheter knyttet til den danske modellen med bankgarantier.» Det står altså ikke ett eneste ord her om liberalisering. Det står ikke ett eneste ord her om at vi ønsker at det skal bli lettere for flere mennesker å få visum. Det er derfor det er blitt en debatt i mediene. Det vil jeg gjerne understreke. Så hører jeg at Kristelig Folkeparti sier at de tenker selv. Det er selvfølgelig alltid foruroligende at et parti er nødt til å si at man tenker selv. Men la nå det være. Til diskusjonen om hva som ville skje hvis vi innførte den danske ordningen i Norge: Den danske ordningen tar utgangspunkt i at det er de landene det kommer flest asylsøkere fra, som man sperrer for. I Danmark er det 34 land. Hvis man skulle ta de landene det kom flest asylsøkere fra til Norge i 2004, er det Afghanistan og Somalia, og så er det Russland på tredjeplass. Russland står for en tredjedel av visumsøknadene til Norge. Hvis vi skulle innføre en garantiordning for dem, på samme måte som man har gjort i Danmark, ville det utløse et ramaskrik og være det endelige skuddet for baugen når det gjelder barentssamarbeid og annet samarbeid i nordområdene mellom Russland og Norge. Så det ser jeg på som helt uaktuelt, og det regner jeg med at også Erna Solberg tar med seg. Men jeg har et spørsmål til Erna Solberg til slutt, for hun sa at vi ikke vil gjøre noen store endringer før 2007, slik jeg forstod henne. Da er mitt spørsmål følgende: Du sier at det er vanskelig, for vi har ikke skikkelig oversikt over hvem det er som reiser ut. Men vi har jo oversikt over hvem det er som har søkt før og fått. Har vi ikke det? Vi må jo ha en oversikt over dem. Hvis vi ser på hvilke land det er som har store problemer, er det bl.a. Pakistan. Det er mange pakistanere som får avslag. Blant de pakistanerne er det mange som har venner og familie i Norge. Hvis man ser at de har fått visum før, hvorfor kan man da ikke innvilge dette? Er det ikke viktigere å være grei med én for mye enn å ramme for mange familier på denne måten?
Presidenten må få minne representanten om at han skal rette sin tale til presidenten.
Det er tydelig at det er to partier som ønsker seg full behandling, og som har konkludert i denne saken, og det er SV og Senterpartiet. Og det er jo realt nok. Så vet vi hvor disse to partiene står hen når det måtte komme en sak tilbake til Stortinget på et senere tidspunkt. Resten av Stortinget ønsker en bredere vurdering av denne saken, få litt mer kompetanse, finne svakheter og få styrket den med eventuelle endringer. Det store flertallet, foruten SV og Senterpartiet, har i hvert fall slått fast at vi har ingen intensjon om å kreve 50 000 kr i garanti av alle som søker turistvisum til Norge. Det er det bare Senterpartiet og SV som er opptatt av, forstår jeg. Det er jo temmelig usaklig, for å si det sånn. En må bare respektere at SV og Senterpartiet mener at de som får nei, skal få ja. Det er et spørsmål om det i det hele tatt er behov for å regulere med visum, enten det gjelder turist- eller besøksvisum – eller asylinstituttet i det hele tatt – hvis alle som får nei, skal få ja. For det er jo det som er intensjonen fra disse partiene. Jeg fikk et direkte spørsmål fra representanten Holmås om søknader ved utenriksstasjoner. Et annet forslag som Fremskrittspartiet er villig til å diskutere, og som nå også diskuteres i EU, er om det skal etableres asylleirer på lik linje med flyktningleirer, sånn at asylsøknadene kan behandles i større sammenheng, der hele Europa er med og diskuterer hvorvidt det er reelle asylsøkere eller ikke. Det er en av intensjonene våre. Så er det sånn at når man søker om turistvisum eller besøksvisum, blir jo hver enkelt skjønnsvurdert i forhold til søknaden. Med bakgrunn i det finner en fort ut om disse personene er i en situasjon der de skal bruke asylinstituttet eller ikke. Mitt poeng er at de som søker om turistvisum og besøksvisum, er ikke asylsøkere. De har ikke behov for asyl, og de vil da indirekte misbruke asylinstituttet, som er meget viktig for Fremskrittspartiet. Det er meget viktig. For SV og Senterpartiet er det likegyldig. De vil jo pulverisere asylinstituttet, mens vi mener at det er overordnet viktig. Det er ikke sånn som representanten Meltveit Kleppa prøver å framstille det, at vi ser på alle asylsøkere som forbrytere. Nei, vi vil sile ut. Vi vil behandle søknadene fra dem som har reelt behov for beskyttelse, og sile ut dem som bare misbruker asylinstituttet. Og majoriteten misbruker asylinstituttet. Det ser vi på antallet som får avslag. Det er bare et minimalt antall som får opphold med bakgrunn i asylinstituttet. Det er jo det som er grunnlaget for vår framtreden her. Vi legger heller ikke skjul på at vi ønsker en forenkling, men samtidig vil vi også stramme inn og beskytte asylinstituttet.
I et land som anerkjenner at man kan være forfulgt av tredjeperson som deltaker i en sosial gruppe eller annet – og det er altså norsk lov og norsk forståelse av asylretten – er det ikke mulig å dedusere at hvis man har fått visum en gang eller har et reisedokument fra landet sitt som gjør at man kan få visum, har man ikke noen legitim grunn til å søke asyl. Det er faktisk sånn i dette landet, nettopp fordi vi aksepterer at man kan bli forfulgt av tredjeperson. Det at man får lovlig utreise fra landet sitt, innebærer ikke nødvendigvis et signal om at man ikke har behov for asyl, for det er flere grunner til asyl i Norge. La meg da si at man selvfølgelig kan velge hva man vil legge vekt på av det som står. Jeg kan på vegne av de to regjeringspartiene som er representert i komiteen, si at de, tror jeg, iallfall har lagt til grunn det brevet jeg har sendt til komiteen, med bakgrunn i at dette i så fall er en del av en liberalisering av visumpolitikken. Jeg er enig i at det fortsatt vil være mange land vi vil ha spesielle visumarrangementer for. Det er ingen tvil om at vi f.eks. for Russland har en betydelig mer liberal visumpraksis fordi det er et naboland, enn det vi har for mange andre land hvor vi kanskje likevel kunne sagt at det er noen tilsvarende problemer. Nå har jo hovedtyngden av asylsøkerne fra Russland for øvrig tsjetsjensketnisk bakgrunn, så det er egentlig ikke sammenlignbart i forhold til disse spørsmålene. Det er altså ingen som har tatt til orde for at man skal følge det systemet som Danmark har, men man har mer tenkt på bruk av en garanti for å kunne liberalisere for enkelte grupper. Jeg registrerer at noen innvandrerorganisasjoner har vært sterkt imot dette forslaget når de har uttalt seg. Jeg har møtt mange innvandrere som har sagt til meg: Hvis jeg garanterer for å ordne opp i dette, hvis jeg garanterer for det hvis en skulle bli værende lenger og jeg har mulighet for å gjøre det, hvorfor får ikke jeg lov til det istedenfor at ikke svogeren min eller kusinen til min kone eller andre får lov til å komme på besøk i det hele tatt? I så måte er min opplevelse at dette har vært et spørsmål om å kunne ta litt mer økonomisk ansvar, og at det har vært et ønske hos en del av minoritetsbefolkningen som motytelse for at man skulle få en mer liberal visumpolitikk. Så bare for å svare på det spørsmål som Heikki Holmås stilte, nemlig: Har man ikke oversikt over hvem som har fått visum i dag? Jo, men det er litt tyngre å finne frem i denne oversikten. Det er tyngre å følge opp om folk har reist ut. Med et nytt databasesystem får man det rett opp der og da, og da får man hurtigere visumbehandling. Praksis er ofte at folk som har reist noen ganger, mye lettere får visum enn andre som er førstegangssøkere, som får lengre saksbehandlingstid.
Det er nokre påstandar som vert hengande i lufta etter denne debatten. Eg føler difor behov for berre å seia nokre få ord til. For det fyrste er det slik at det som denne saka tek utgangspunkt i, er spørsmål om bankgaranti i høve til turistvisum. For det andre er det slik at alle i komiteen understrekar, inklusiv forslagsstillaren i sitt Dokument nr. 8-forslag, at det er behov for ei forenkling når det gjeld søknadsprosedyrar, og det er behov for ei raskare saksbehandling. Eg er veldig glad for at statsråden set søkjelyset på det. Så har dette forslaget vekt reaksjonar. Kvifor har det det? Det er fordi det er familiar som har stilt seg svært undrande til den mistenkeleggjeringa som skjer når nokon som dei er i slekt med, søkjer om visum. Så er det organisasjonar og folk som driv med internasjonalt samarbeid, som har reagert. Det er fordi dei har erfaringar både med den same mistenkeleggjeringa og sjølvsagt òg ei veldig lang behandlingstid, og det har vore nokre uforståelege avslag. Så har Framstegspartiet fremma eit forslag: Stortinget ber Regjeringa komma tilbake til Stortinget med ei lovendring som «forbyr de som kommer inn i landet på turistvisum». Det er altså Framstegspartiet som sjølv her lagar forbrytarar av folk som kjem til Noreg, kanskje på besøk til slekt og venner, og som «undervegs» finn ut at dei ynskjer å nytta seg av den moglegheita som i dag er til å søkja asyl. Eg vil gjerne seia på vegner av Senterpartiet – og eg kan seia det òg på vegner av SV, det går fram av andre saker – at vi har ein asyl- og flyktningpolitikk, begge desse partia, som i store trekk er i samsvar med det fleirtalet i denne salen meiner. Men det må vera lov i denne samanhengen å signalisera at ein er ueinig i forslaget om bankgaranti, utan at ein trekkjer dei konklusjonane som Per Sandberg no prøvde seg på.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 1906]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I St.meld. nr. 11 for 2004-2005, om Sametingets årsmelding for 2003, gir Regjeringen tilbakemelding på årsmeldingen. Den tar opp en videreføring av sakene som er tatt opp. Den behandler spesielt samarbeidet med sentrale myndigheter, mellom regjering og sameting, og den fremmer ikke nye tiltak som medfører økonomiske eller administrative konsekvenser. Komiteen innleder med en komitemerknad om at en er fornøyd med at årsmeldingen er tatt inn som et eget kapittel, nettopp etter Sametingets ønske. Men her er det også slutt på komiteenigheten, bortsett da fra avslutningen, hvor en samlet komite tilrår at stortingsmeldingen vedlegges protokollen. Alle partier i komiteen står sammen om det meste når det gjelder Sametingets årsmelding, unntatt Fremskrittspartiet, som tar meldingen til orientering og gjentar kort sitt hovedsyn om at Sametinget bør nedlegges. Flertallet, de øvrige partier, ser det som positivt at man fra Regjeringens side har lagt vekt på en satsing på samisk språkutvikling, med bl.a. støtte til utvikling av samisk korrekturprogram, etablering av samiskspråklige sider på ODIN, kompetansebase for samisk språk og IT, plan for oversetting av lover til samisk, tiltak for å bedre tilgangen på tolker i offentlig sektor, Nordisk samisk språkpris, utvikling av samisk juridisk terminologi og utvidelse av forvaltningsområdet for samisk språk. Sametinget er bekymret for konsekvensene av vindkraftutbygging, og Regjeringen sier at den vil utarbeide retningslinjer for planlegging og lokalisering av vindkraftverk. Man ønsker en bærekraftig utvikling og hensyntagen til andre areal- og samfunnsinteresser. Flertallet forutsetter at lokale og regionale myndigheter blir hørt. Meldingen omtaler at Árran lulesamiske senter er sluttført i 2003. Denne institusjonen ble høytidelig åpnet i 2004 av Hans Kongelige Høyhet Kronprins Haakon Magnus. Komiteen var invitert, og jeg hadde gleden av å være til stede sammen med et annet medlem av komiteen og hilse både fra komite og storting. Jeg hadde da også muligheten til å ta opp noe komiteen har vært opptatt av tidligere, nemlig et lulesamisk innstikk i lokalavisen. Komiteen behandler også Saemien Sijte i Snåsa, og en enstemmig komite omtalte dette i Budsjett-innst. S. nr. 5 for 2004-2005, hvor man bad Regjeringen om å prioritere denne institusjonen. Flertallet ber på nytt Regjeringen arbeide for å få utbyggingen på plass så fort som mulig. Flertallet ser på muligheten for utvikling også for aviser innrettet mot den norskspråklige delen av den samiske befolkningen og understreker betydningen av dette, samtidig som flertallet også ber Regjeringen legge til rette for finansiering av en ny sørsamisk bokbuss. Komiteen var opptatt av økonomiforvaltningen i Sametinget. Dette ble tatt opp også i Budsjett-innst. S. nr. 5 for 2004-2005, og i brev av 21. januar til komiteen fra statsråd Solberg ble det påpekt at det var opprettet en arbeidsgruppe med to representanter fra Sametinget, to fra Kommunal- og regionaldepartementet og to fra Riksrevisjonen, som hadde observasjonsstatus. Den ble gitt et mandat, og jeg har lyst til å sitere fra et av punktene i mandatet: «Særskilt vurdere behovet for endringer i arbeidsmulighetene for og rollen til Sametingets kontroll- og administrasjonskomite, i lys av kommunalkomiteens innstilling i B. innst. S. nr. 5[[2004-2005]] Jeg er glad for at dette er fulgt opp, noe også flertallet er fornøyd med. Ikke minst er jeg glad for at dette også følges opp av Sametinget nå, som 17. februar lyste ledig en stilling som kontrollør med søknadsfrist 10. mars, hvor noe av oppgavene nettopp er å styrke, videreutvikle og effektivisere internkontrollsystemet, herunder utvikle gode rutiner og analyse-, rapporterings- og kontrollsystemer. På vegne av regjeringspartiene og flertallet i komiteen har jeg gleden av å anbefale innstillingen.
Kommunalkomiteen behandlet i fjor to brede meldinger om prinsippene for samepolitikken. I den forbindelse gav komiteen og de ulike partiene uttrykk for sine syn på de ulike spørsmålene, og jeg viser til dette. I denne sammenheng er det naturlig for meg bare å peke på enkelte punkter i innstillingen. Det ene er viktigheten av å satse på samisk kultur som en del av et samlet nasjonalt kulturelt løft. Det er grunn til å merke seg Sametingsrådets klare kritikk av regjeringen Bondeviks kulturmelding, hvor det bl.a. uttaler: «I meldingen forsøker Regjeringen å skape et bilde av at de kulturpolitiske prioriteringene for samisk kultur er ivaretatt. Vi er sterkt uenige i dette. Vi mener at Regjeringen i meldingen unnlater å trekke opp de kulturpolitiske hovedlinjene for samisk kultur i det kommende tiåret.» Arbeiderpartiet mener at det er viktig å satse på samisk kultur. Derfor har vi også gått inn for økte bevilgninger til det formålet. I likhet med saksordføreren vil jeg gjerne vise til at et veldig bredt flertall i komiteen, Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, har understreket betydningen av å satse også på aviser som er innrettet mot den norskspråklige delen av den samiske befolkningen. Her har dette brede flertallet også vist til merknader i tilsvarende innstilling i fjor som tok utgangspunkt i Sametingets medieundersøkelse fra 2000, som viste at om lag halvparten av velgerne ved valg til Sametinget ikke forstår samisk, og at om lag halvparten av den samisktalende halvparten ikke kan lese samisk. Opp mot 3/4 av Sametingets velgere er således avhengig av at skriftlig informasjon er tilgjengelig på norsk, for at de skal kunne forstå innholdet. Flertallet i komiteen gikk derfor ut fra og understreket betydningen av at det gis mulighet for utvikling også for aviser innrettet mot den samiske befolkningen som skriver og leser norsk. Jeg vil gjerne understreke det, og jeg vil be statsråden om å ta med denne brede henstillingen fra flertallet i komiteen til kulturministeren, som jo er konstitusjonelt ansvarlig for dette området, hvor flertallet forutsetter at det skal gis mulighet for utvikling også for aviser innrettet mot den norskspråklige delen av den samiske befolkningen. Jeg tillater meg også å vise til at flertallet har pekt på at den sørsamiske bokbussen er utrangert, og at det vil være avgjørende for opprettholdelse av bokbusstilbudet i det sørsamiske området at det blir investert i en ny buss. Flertallet har her bedt Regjeringen legge til rette for finansiering av en ny sørsamisk bokbuss, i tråd også med brev fra Sametinget. Jeg ber statsråden om å ta med seg også det. I likhet med saksordføreren understreker jeg betydningen av at økonomiforvaltningen i Sametinget må ivaretas på en betryggende måte. Komiteen har her merket seg den redegjørelse som statsråden har gitt om etablering av en arbeidsgruppe som skal arbeide med disse spørsmålene. Jeg forutsetter at både Sametinget selv og Regjeringen har bred oppmerksomhet rettet mot å rette opp de svakhetene som er avdekket i økonomiforvaltningen, og iverksette tiltak som er egnet til å ivareta økonomiforvaltningen på en betryggende måte.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 1906]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1907]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1907]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1907]]
Spørsmålet om en forsterket innsats for å skape arbeidsplasser i fiskeindustrien og på de stedene som er rammet av arbeidsledighet i fiskeindustrien i Finnmark, ble bredt behandlet i tilknytning til nysalderingen av budsjettet for foregående år. Jeg viser til de merknader og forslag som Arbeiderpartiet der hadde, om en innsats på 150 mill. kr. Jeg viser også til Arbeiderpartiets forslag til disponering av disse midlene. Jeg forutsetter at kommunalministeren så raskt som mulig iverksetter de nødvendige tiltak, og ber om at de iverksettes i samsvar med de anbefalingene Arbeiderpartiet gav i sine merknader.
Sidan saksordføraren, Einar Steensnæs, ikkje kunne vere til stades i dag, vil eg seie nokre ord om Dokument nr. 8:30 frå stortingsrepresentantane Odd Roger Enoksen, Marit Arnstad og Åslaug Haga om tiltak for å sikre og skape nye arbeidsplassar i Finnmark basert på marine ressursar. Det er ein samla komite som ser at Finnmark står overfor ei rekkje viktige utfordringar når det gjeld utviklinga i marin sektor. Enkelte delar av næringslivet har store utfordringar. Den internasjonale konkurransen blir stadig sterkare, og handelsmønster blir endra. Dette merkar ein godt i mange næringar og bransjar. Ikkje minst merkar ein det godt i enkelte distrikt og regionar. Situasjonen som Finnmark opplever, viser dette, men han viser også kor kompleks og samansett utfordringa er. Stadig fleire bransjar og næringar opplever internasjonal konkurranse. Forskjellen er at mindre samfunn og regionar vil kunne vere meir sårbare overfor store endringar ut frå den gitte næringsstrukturen dei har. Ei vekstkraftig næringsutvikling er avhengig av gode prosjekt og investeringar. Gode prosjekt og investeringar gir arbeidsplassar, og arbeidsplassar gir busetjing. Samtidig kan det vere ei utfordring å få dette til i alle delar av landet. Derfor treng ein både gode generelle og selektive verkemiddel i nærings- og distriktspolitikken. Komiteen viser til at bortfall av russisk torsk til foredlingsanlegga i Finnmark, konkurranse frå lågkostland og nødvendige kapasitetstilpassingar både på sjø og på land har skapt problem for næringa. Det synest ikkje å vere ueinigheit om kva som er situasjonsbeskrivinga for Finnmark. Utfordringa ligg i korleis dei skal klare å omstille seg. Finnmark er godt i gang, og sjølv om den marine næringa utgjer, og vil utgjere, hovudtyngda i Finnmarks næringsliv, er det også andre bransjar, som f.eks. reiseliv og turisme, som kan bidra til ytterlegare næringsutvikling og verdiskaping. Nye marknadsmoglegheiter austover mot Russland kan også etter kvart, og ikkje minst når Russland blir WTO-medlem, bli svært interessant. Sjølv om situasjonen i Finnmark i dag er tøff, kjem det positive signal frå delar av næringslivet i Finnmark, der bl.a. utviklinga av situasjonen på arbeidsmarknaden er god. Ut frå summen av utfordringar som Finnmark er i, blei det i budsjettet løyvt 75 mill. kr til nasjonale tiltak for regional utvikling for å skape ny sysselsetjing i Kyst-Finnmark – dette for å leggje til rette for nye arbeidsplassar i nokre særleg vanskelegstilte kommunar for å bøte på ein alvorleg situasjon med nedlegging og tap av arbeidsplassar og fråflytting. Her vil eg vise til dei ulike partia sine merknader og forslag i budsjettinnstillinga. Komiteen har ikkje gått inn i dei konkrete forslaga i Dokument nr. 8-forslaget, men har vist til dei midlane som har blitt løyvde, og den varsla stortingsmeldinga om marin verdiskaping, der ein kan sjå forslaget i samanheng med drøftinga av den overordna politikken for marin verdiskaping.
Nå vil jo fiskeriministeren om kort tid presentere en stortingsmelding om marin verdiskaping, som vil få behørig behandling her i Stortinget. Jeg synes fungerende saksordfører på en behørig måte har kommentert det som er en, relativt sett, unison behandling av det Dokument nr. 8-forslaget som står på agendaen her i dag. Men jeg vil advare mot at vi nå, som vi har sett betydelige tendenser til, skal koble de spørsmålene vi har, og de utfordringene som Finnmark står overfor – ikke minst i fiskerinæringen, og i spesiell grad i fiskeindustrien – til den gryende og kommende valgkamp. Det var representanten Schjøtt-Pedersen som fikk meg til å ta ordet. Jeg tror man ikke skal felle noen forhåndsdom over det forholdet at Stortinget har bevilget 75 mill. kr til omstillingstiltak. Så bør det kanskje ikke overraske noen at representanten Schjøtt-Pedersen synes at dette er for lite, og at man kunne ha brukt pengene annerledes enn det som Finnmark Arbeiderparti fremmer som forslag. Men jeg synes ikke man skal felle en dom over det utvalg som er nedsatt i Finnmark – et meget tungt, og representativt, sammensatt utvalg, med NHO-ledelse, Innovasjon Norge, SIVA og fylkeskommunen – hvor man nå jobber på høytrykk for å få på plass konstruktive forslag som etter hvert kommer inn til kommunalministeren for videre vurdering og sluttbehandling. Bare helt til slutt: Hvis dette skal bli en del av den store, tunge valgkampen, vil vi være i stand til å sitere både det ene og det andre av det som er sagt gjennom faksimiler, uttalelser osv. Vi behøver ikke gå lenger tilbake enn til 2001. Mange av oss husker såpass langt tilbake i tid, hvordan finnmarkinger da var særdeles skuffet, som det kom frem av avisen Nordlys og Finnmark Dagblad på den tid. Men la ikke dette bli en verbal konkurranse, og la det ikke bare bli et spørsmål om fordeling av penger til konstruktive tiltak slik at det blir valgkampen og kampen om stemmer som skal få anskueliggjøre det forhold at fiskeindustrien med overkapasitet, markedstilpasningsvansker osv. har problemer.
Jeg er usikker på om Ivar Kristiansen mener at det faktum at det er valgår i år, tilsier at vi skal slutte å interessere oss for problemene og utfordringene i Finnmark fylke, eller for så vidt i andre fylker og andre næringer, inntil valget er avholdt. Jeg synes det blir en noe forfeilet problemstilling. Når jeg tar ordet i dag i denne saken, som er enstemmig fra komiteen, er det for å gi en forklaring på hvorfor et forslag fremmet av representanter fra Senterpartiet avgis med en enstemmig innstilling. Det er nemlig slik at etter at dette forslaget ble fremmet, har fiskeriministeren varslet en stortingsmelding om verdiskaping innenfor marin sektor, en melding vi har grunn til å forvente blir lagt fram i morgen. En enstemmig komite har funnet at det vil være mer hensiktsmessig å drøfte de problemstillingene som er tatt opp i forslaget, i sammenheng med denne stortingsmeldingen. Derfor er det en enstemmig innstilling.
Bare for å unngå at noen skulle trekke noen konklusjoner som det ikke er grunnlag for: Ut fra at det er en samlet komite som har en samlet innstilling basert på at Regjeringen skal legge fram en stortingsmelding om marin verdiskaping om noen timer, avstår jeg fra å delta i debatten. Det må ikke da oppfattes som at jeg overser de utfordringene som Finnmark eller andre deler av kysten og fiskerinæringen står overfor. Men ut fra det sistnevnte taler sa, avstår jeg også fra å gå inn i problemstillingene til vi legger fram stortingsmeldingen. Det blir rikelig anledning til å debattere den i Stortinget i løpet av våren.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 1907]]
Den innstillingen som legges frem i dag, baseres på en samlet komitemerknad i forhold til Dokument nr. 8-forslaget fra Hedstrøm, Solholm og Nistad. Det resulterer i at en samlet komite innstiller til Stortinget å be Regjeringen «utrede muligheten for å innføre regelverk som sikrer forbrukerne ytterligere datomerking på matemballasjen, og orientere Stortinget om utfallet av utredningen på egnet måte». Selv om det er en sak som ikke har voldt saksordføreren mange våkenetter, er det en viktig sak for forbrukerne. Jeg er glad for at vi her har fått en enstemmig innstilling.
Etter forslagsstillernes mening ivaretas ikke forbrukerinteressene godt nok når det gjelder informasjon om de matvarer som tilbys i dagligvareforretningene. Jeg skal ta noen eksempler. Hvor lenge varer en pølse etter slaktetida? Vel, det avhenger av hvem som er pølsemaker, for slakterne får selv bestemme hvor lenge pølser og andre kjøttvarer kan lagres. Kjøttvarer som fryses, kan være 18 måneder eller enda eldre uten at forbrukeren opplyses om det. Bedriftene bestemmer, basert på innfrysningsteknologi, lagringstemperaturer, emballasje og andre vurderinger. Som forbruker er «Best før»-merket det eneste man blir opplyst, så man kan trygt si: Kjøttbransjen passer både havresekken og frysedisken. For noen uker siden ble det kjent at kjøttgiganten Gilde har solgt frosset kjøtt som ferskvare. Forbrukerrådet karakteriserer det som juks når det i den såkalte ferskvaren er blandet inn kjøttvarer som er opptint etter først å ha vært frosset i inntil 18 måneder. Kritikken må ikke bare rettes mot Gilde, som har innrømmet feilmerking og brudd på forskriftene, men også mot ansvarlige myndigheter. En rekke foreldede kjøttvarer selges som ferskvarer, selv om de er fulle av fryste råvarer uten at det bryter med forskriftene. Håndlaget julesylte er et populært, men dyrt pålegg i ferskvaredisken i ukene før jul. Sylta kan vise seg å være flere måneder gammel, ha vært frosset og så tint opp. I pølser er det mye frosset råvare, og fersk kjøttdeig er slett ikke bare fersk. Også der kan det være blandet inn frosset råvare. Plukker man opp rødvinsmarinert fårekjøtt i den tro at det er ferskvare, tar man feil. Det samme gjelder marinert, skavet wok-kjøtt og andre delikatesser, som marinerte grillvarer som vi kjøper om sommeren – fra fryselager alt sammen. Avsløringer, villedende og mangelfull merking har svekket tilliten mellom produsenter og forbrukere. Derfor er det nå på høy tid å få ryddet opp i dette. I praksis vil det si at bl.a. merkeforskriftene må endres, slik at folk flest får klar og troverdig informasjon om hva de henter opp av kjøttdisken. Her snakker vi ikke bare om produksjons- og innfrysningsdato på kjøtt og fisk, men også om f.eks. grønnsaker og når brød er pakket og frosset, for å ha nevnt noe. Det skjer mye internasjonalt på dette området. Næringsdeklarasjoner er under endring. Merking av mat står på agendaen både i EU-sammenheng og i Codex Alimentarius. Det er en dynamisk prosess. Mye vil skje i EU inneværende år. Her har man alt kommet lenger enn hos oss på enkelte områder. I noen EU-land, som Sverige, er det f.eks. vanlig å merke fryst kjøtt med produksjonsdato. Jeg kjøpte for en tid siden frossen brasiliansk indrefilet på Rimi. Merkingen var i orden fra et forbrukersynspunkt, med både produksjons- og innfrysningsdato. Det er derfor positivt når Regjeringen og en enstemmig næringskomite stiller seg bak intensjonen i Fremskrittspartiets forslag og vil få utredet mulighetene for å få innføre regelverk som sikrer forbrukerne ytterligere datomerking på matemballasjen og orientere Stortinget om dette. I denne sammenheng er det viktig å klargjøre mulighetene for merking av matvarer innenfor EØS-regelverket, samt å få konkretisert kriterier og definisjoner for bedre merking. Skal departementet kunne følge opp med en hensiktsmessig og mer forbrukervennlig datomerking, er det viktig at den varslede utredningen ikke trekker ut i tid. Jeg vil minne om den dynamiske prosessen vi opplever i mange andre lang angående næringsdeklarasjoner, så jeg vil spørre statsråden – han bør i hvert fall ta det med seg på veien: Når kan vi regne med at den varslede utredningen er klar, og når kan Stortinget orienteres om utfallet?
La meg først få understreke betydningen av å ha god merking, slik det her er forslag om, og som forslagsstillerne har fått positiv tilbakemelding på i brev fra departementet. Dette er det viktig å få til. Det er mange hensyn som skal tas når man skal vurdere merking. Det er informasjonsmengden som forbrukerne står overfor, at merkingen og informasjonen faktisk når fram. Det er også viktig å ta hensyn til helse, redelighet, kvalitet og andre forbrukerinteresser. Jeg synes det er rett å gjøre Stortinget oppmerksom på ved denne anledning at allerede i fjor gav de tre matdepartementene, Landbruksdepartementet, Helsedepartementet og Fiskeridepartementet, Mattilsynet i oppdrag å vurdere hensiktsmessigheten av regelverk og merking av både slaktedato, fangstdato, plukkedato, pakkedato og frysedato for kjøtt, fisk og grønnsaker. Så arbeidet med dette er allerede i gang. På bakgrunn av det vedtak som gjøres her i dag, vil også Mattilsynet få et utvidet mandat til å utrede dette. Jeg kan ikke si noe eksakt tidspunkt nå, men vi er allerede såpass godt i gang med arbeidet at det ikke bør ta unødvendig lang tid før Stortinget får den nødvendige tilbakemeldingen.
Presidenten forstår da at det er håp om at produsentene i fremtiden kan tas på fersk gjerning. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 12.[[Votering, se side 1907]]
Den innstillingen som legges frem i dag, som går ut på at Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen, tar utgangspunkt i at det var bebudet en stortingsproposisjon om klinisk veterinærvakt. Da vi behandlet denne saken og avgav innstilling 3. mars, var ennå ikke stortingsproposisjonen lagt frem. I mellomtiden er den lagt frem, den 11. mars, og når vi får den til behandling, vil realitetene i denne saken komme opp til diskusjon.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.[[Votering, se side 1908]]
Stortinget er rede til å gå til votering i sakene på dagens kart.
Under debatten har Morten Lund satt frem et forslag på vegne av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram et særskilt arbeidskraftvedlegg til hvert statsbudsjett der det gjøres rede for størrelsen på arbeidskraftreservene og en samlet presentasjon av tiltak som foreslås på ulike sektorer for at disse reservene kan tas i bruk.»
Under debatten er det satt frem to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 2, fra May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at incestsentrene lovfestes fra 1. januar 2006.»
Det voteres så over forslaget fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en sak om kompetanse- og kvalitetskrav for etablering av incestsentre, samtidig med at man legger frem en ny sak om 80 pst. statlig finansiering av disse.»
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti vil støtte innstillingens I subsidiært. Presidenten antar også at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme for II. – Det er riktig oppfattet.
Under debatten har Bent Høie satt frem et forslag på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:19[[2004-2005]] Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
I sakene nr. 4 og nr. 5 foreligger det ikke noe voteringstema.
Under debatten har Per Sandberg satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om lovendring som forbyr de som kommer inn i landet på turistvisum å søke asyl i Norge.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 15. mars 2005[[(jf. Innst. O. nr. 56):]]
President! – Jeg vil gjerne gi en stemmeforklaring.
Kari Lise Holmberg – til voteringen. Det er ellers god praksis at man gir stemmeforklaringen før det stemmes. Men det er aldri for sent.
Jeg så det var litt usikkerhet blant representantene, men i denne saken skal regjeringspartiene stemme for. Det gjelder også den neste saken. Men i den tredje oversendelsessaken skal regjeringspartiene stemme mot.
Når formen «skal» brukes, vil presidenten tro at det ikke burde kunne gjøre seg gjeldende noen tvil blant representantene. Men vi får vel for ordens skyld ta voteringen en gang til. Så vidt presidenten kan forstå, er det Fremskrittspartiet som da skal stemme imot. Er det riktig oppfattet?
Fremskrittspartiet anmodes om å stemme imot.[[Munterhet i salen]]
Fremskrittspartiets representanter anmodes høfligst om å stemme imot. Da tar vi det en gang til.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 15. mars 2005[[(jf. Innst. O. nr. 56):]] Presidenten antar at Fremskrittspartiet også her ønsker å stemme imot – og at det ikke er andre som ønsker å stemme imot. Er det riktig oppfattet?
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 15. mars 2005[[(jf. Innst. O. nr. 56):]] Presidenten antar at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
President! Jeg gjør bare oppmerksom på at min stemmeknapp har hengt seg opp – jeg får bare stemt for i kveld.[[Munterhet i salen]]
Det finnes ingen bestemmelse i forretningsordenen om opphengte representanter. Presidenten antar at forslaget da er vedtatt med 59 mot 36 stemmer. Det er ikke flere som er opphengt?
Det foreligger ikke noe referat.