Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, prisutan je 91 narodni poslanik. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali 97 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od 87, izvinite, više od 84 poslanika, te postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 286. Poslovnika? Narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Poštovani poslanici, moram nešto da pitam premijera, odnosno predsednika Vlade Mirka Cvetkovića, zato što je ovde reč o jednoj vrlo interesantnoj stvari. Naime, pre nekoliko dana, odnosno prošle nedelje, konstatovana je ostavka pojedinih ministara iz Vlade. Predsednik Vlade, prema Zakonu o Vladi, i to stavu 2. člana 25, ima obavezu da predloži nove ministre Narodnoj skupštini u roku od petnaest dana. Kao što znate, taj rok ističe u utorak. U Ustavu, u članu 133. stoji da je predsednik Vlade dužan da po prestanku mandata članova Vlade zbog podnošenja ostavke ili razrešenja u skladu sa zakonom pokrene postupak za izbor novog člana Vlade. Dakle, taj postupak mora biti pokrenut do utorka. Šta je tu problem? Tu je problem što već sa današnjim datumom, danas je četvrtak, 3. mart, mi već sada znamo, i nema šanse da dokažete drugačije, da predsednik Vlade ide u kršenje Ustava. Zašto u kršenje Ustava? Ako Ustav određuje da se ima, po proceduri i na način utvrđen zakonom, sprovesti postupak predlaganja ministara, a zakon na koji Ustav upućuje utvrđuje rok od petnaest dana, onda je to kršenje i zakona i Ustava. Kako znam da će do toga doći? Vrlo jednostavno: ili će se prekršiti zakon i Ustav, ili i zakon i Ustav i procedura parlamenta. Mislim da će biti ovo drugo, jer mi nije jasna jedna stvar – ako se ide u rekonstrukciju Vlade smanjenjem broja ministarstava, kao što je najavljeno, ako se ide na to da se biraju novi ministri, ali ne po šemi koja postoji po postojećem Zakonu o ministarstvima, onda je, da bi se dostavila nova imena ministara parlamentu, neophodno promeniti Zakon o ministarstvima. Da li predsednik Vlade Mirko Cvetković... da li ste ga vi obavestili, predsednice Narodne skupštine, o tome kakva je procedura zakonska, kakva je procedura po Poslovniku za donošenje zakona? Potrebno je da zakon stigne na vreme, da prođe određeno vreme do početka pretresa od momenta kada zakon bude dospeo u Narodnu skupštinu, potrebno je da Narodna skupština prvo raspravlja u načelu, pa da prođe određeni rok da bi se raspravljalo u pojedinostima, jer je to zakon podložan amandmanima, pa tek kada taj zakon bude objavljen u „Službenom glasniku Republike Srbije“ može da se dostavi predlog ministara u skladu sa tim zakonom. Jer, kako možemo dobiti predlog novih ministara, ako zakon o ministarstvima, koji reguliše koja su ministarstva i koje su nadležnosti, nije stupio na snagu? Ne možemo dobiti istovremeno te predloge, jer ako prvi predlog dobijemo ovde, u Skupštini Srbije pre nego li bude zakon stupio na snagu, on nije validan, nije važeći. Drugim rečima, na osnovu ovoga što sam izneo, jedini način da se ovde ispoštuju Ustav i zakon je da taj predlog već danas ovde bude, zakon o ministarstvima. Kada se to završi, imate vikend ispred sebe, imate petak, subotu, nedelju i ponedeljak, i onda možemo da budemo sigurni da ćemo ovo stići da uradimo. Ono u šta nisam siguran, prema svim najavama koje imam do sada, a to je pitanje za vas, predsednice Narodne skupštine, šta mi sutra radimo? Cela Skupština bruji o tome da sutra parlament neće zasedati, a ako je to tačno, da li ćemo zasedati u subotu? Jer, ako zaseda u nedelju, to je već kasno. Hajde da vidimo šta je naš plan, šta mi radimo da se ne prekrši Ustav i zakon. Ja se kladim da će biti ovako kako sam rekao i da se ništa od ovoga neće promeniti, kao što sam sada izgovorio. To mene zanima i zanima me da premijer odgovori na ovo pitanje, ako može pisano, ili neka se osvrne makar na ovo što sam danas rekao onog dana kada bude ovde pred nama i kada bude branio svoje predloge. To mi nije jasno, i bilo je nemoguće da se ovo ne pita u situaciji koja postoji. Premijer ide po Kopaoniku, reklamira se, slika, dobija grdnje od privrednika i istaknutih ekonomista za propast ekonomske politike srpske vlade... (Predsednik: Vreme.) Hvala vam. Umesto da je sedeo i završavao ove poslove i razmišljao o tome kako da ispoštuje Ustav i zakon, on se tamo slika.
Gospodine Aligrudiću, rok u kome treba premijer da nas obavesti o predlozima za nove ministre je 15 dana, a to je tačno 8. mart, utorak. Pošto je očigledno da će biti rekonstrukcija Vlade, mi ćemo pre toga svakako dobiti predlog o izmenama Zakona o ministarstvima; zatim ide postupak koji vi niste pomenuli, a to je da će neki ministri podneti ostavke ili ćemo ih razrešavati, a tek onda biramo nove ministre na predlog premijera. Prema tome, nigde nismo zakasnili, sve se to događa sledeće nedelje. Vi očigledno imate želju da pomognete premijeru i Vladi podsećanjem, i na tome zahvaljujem, ali nismo kasnili. Narodni poslanik Bojan Đurić ima reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, želim da u ime Liberalno-demokratske partije postavim nekoliko pitanja predsedniku Vlade, jer se ona uglavnom tiču ekonomije i energetike, s obzirom na to da ne možemo povodom svih pitanja, ili ne mogu građani Srbije povodom svih pitanja da čekaju taj 8. mart koji ste maločas pominjali, praktično, u nastavku sednice i rasprave koju smo ovde imali pre sedam dana, prošlog četvrtka, kad su bila javna preduzeća i najavljena poskupljenja od kojih su se neka u međuvremenu ostvarila. Prosto, neke elemente moramo da razjasnimo. Prvo pitanje se odnosi na odluku o poskupljenju struje, koje je premijer u četvrtak najavio obrazlažući zapravo svoju odluku da tu tačku skine sa sednice Vlade, najavljujući je za sledeću sednicu. Tad nam nije rekao da će sledeća sednica uslediti već sutradan, da će biti telefonska i da će praktično biti sprovedeno ono što nam je ovde i najavio, da poskupljenja neće važiti za ona domaćinstva koja mesečno troše manje od 350 kilovata. Mi smo i tad rekli da to nije dobar reper i da se ne može socijalna slika ili socijalna karta o stanju neke porodice formirati samo na osnovu ukupne mesečne potrošnje. Ne bih da navodim mnogo primera i drastičnih situacija, ali ima mnogo porodica u Srbiji sa malom decom, u kojima radi jedan član domaćinstva, ili ne radi nijedan; ti ljudi će po prirodi stvari zbog potreba svog domaćinstva i svoje dece svakako trošiti više od 350 kilovata. To ne znači da su oni u dobroj socijalnoj situaciji, dobrom socijalnom položaju, a treba da plaćaju struju koja će biti 11 ili 13,5% skuplja. Ovde se danas raspravlja o zakonu o socijalnoj zaštiti. Na tom zakonu se radi nekoliko godina. Opravdanja da do sad nije bilo načina da se formira relevantna socijalna karta prosto nisu dovoljna i dobra. Nikakva nova energija u Vladi posle 8. marta to neće promeniti, činjenica da će, recimo, ministar Milosavljević, osim te svoje navike da svakog dana vuče kolica po supermarketima reklamirajući šećer ili ulje iz robnih rezervi, imati novu energiju, pa da će sad umesto ministra Dragina nositi te džakove sa poljoprivrednim proizvodima koje je do sad nosio gospodin Dragin neće rešiti ovaj problem. Drugo pitanje tiče se informacije koju je juče objavio generalni direktor NIS-a, odnosno NIS - Gaspromnjefta, da je dobit te kompanije u prošloj godini bila 16.500.000.000 dinara, znači oko 160.000.000 evra, nešto više od onog iznosa koji je ovde najavio ministar Škundrić. Ono što u ovom trenutku nedostaje kao informacija jeste da li će i kako ta dobit biti raspodeljena, odnosno da li će akcionari NIS-a dobiti deo te dobiti? To je važno i zbog onih 29% koje ima država, reč je o pedeset miliona evra potencijalnog dobitka budžeta Srbije. Bitno je za one građane koji ovih dana odlučuju da li će odgovoriti na ponudu za kupovinu, odnosno preuzimanje koju je dao NIS, odnosno Gaspromnjeft, da li će prodati svoje akcije. Nije ista situacija kad odlučujete o tome da li ćete prodati akciju u odnosu na to da li imate samo čistu akciju ili ćete u narednim mesecima dobiti deo dobiti. Građani Srbije imaju dvadesetak procenata akcija NIS-a u ovom trenutku, pre završetka prodaje 16. marta. To je u odnosu na ovaj profit koji je objavljen, oko trideset miliona evra, po svakom građaninu dosta ozbiljan iznos, pogotovo u odnosu na iznos od 4,8 evra po akciji koji Gaspromnjeft nudi. To je pitanje i važna informacija, koju građani treba da dobiju zaključno sa 16. martom. Nadam se da će na ovo pitanje javni odgovor uslediti ranije, jer ako čekamo istek roka od petnaest dana za odgovor na poslaničko pitanje, to će biti 18. mart i građanima takva informacija više ništa neće značiti, kako bi mogli lakše da donesu odluku o prodaji ili zadržavanju akcija u svom portfelju. Konačno, treće pitanje se odnosi na najavljeno poskupljenje gasa. Generalni direktor i narodni poslanik Dušan Bajatović je juče najavio to poskupljenje koje će stupiti na snagu negde početkom leta. Ovde moram da ponovim još jedno pitanje na koje ne možemo mesecima i godinama da dobijemo odgovor: koliko Srbija plaća hiljadu kubnih metara gasa kad ga kupuje od ruske strane, i to u onoj tački gde taj gas preuzima, dakle na mađarsko - ukrajinskoj granici, ako se ne varam? Kakva je kalkulacija cene gasa? Ne zanima nas kolika je finalna cena gasa za kupce, to svako vidi na svom računu, to je, između ostalog, cena monopolističkog ponašanja jednog javnog preduzeća. Nas zanima kolika je uvozna cena gasa da bismo mogli da vidimo koliki je gubitak Srbije na tom poslu, kako se on finansira i zbog čega se ovde uzimaju krediti u iznosima od više stotina miliona evra. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice, poštovani građani Srbije, moje pitanje praktično će biti nastavak pitanja koje sam postavio Vladi prošlog četvrtka na sednici koja je posvećena pitanjima Vladi svakog poslednjeg četvrtka u mesecu. Nažalost, imao sam utisak da je gospodin Škundrić, ministar energetike, želeo da mi odgovori, ali po Poslovniku nije imao pravo. Tražio sam da se građani Kraljeva oslobode povećanja cene električne energije za 2011. godinu. Ovim putem direktno pitam ministra energetike da li će uvažiti ono što sam prošle nedelje tražio, kad su u pitanju građani Kraljeva, ponavljam, da se u 2011. godini na njih ne odnosi povećanje cene električne energije. Postoje kategorije stanovništva koje će biti subvencionisane; praktično, ovim tražim za sve građane Kraljeva, kako za one koji imaju potrošnju u privredi, koja je u Kraljevu posrnula, tako i za ostale stanovnike Kraljeva, s obzirom na to da ne postoji nijedno domaćinstvo u Kraljevu, što su komisije ovih dana konstatovale, koje nema oštećenja od zemljotresa. Moram da kažem i to da je uopšte poskupljenje električne energije jedna potpuno suvišna stvar u ovom trenutku za građane Srbije, jer povećanje od 15% je izuzetno veliko. Želim da napomenem samo to da u ovoj zemlji u poslednjih četiri-pet godina niko nije imao povećanje ličnog dohotka od 15%, a mi samo na jednom artiklu tako proizvoljno povećamo cenu 15%, kao da to nije ništa, kao da je to povećanje od 0,5%. Želim da napomenem i to da se za bilo koje povećanje penzija ili plata ova država po četiri-pet puta konsultuje sa Međunarodnim monetarnim fondom, da li to povećanje, pa onda daje jedan deo u aprilu, u oktobru, pa jedan deo do kraja godine... Da li neko iz vladajuće garniture uopšte pita MMF da li građani Srbije mogu da se opterete takvim povećanjem koje iznosi, samo kad je u pitanju električna energija, 15,5%? Da li je to normalno, videli smo u jednoj emisiji, gospodin Škundrić kaže da mi to u velikoj meri izvozimo, da nešto što imamo podignemo 15,5%? To je stvarno besmisleno. To je, u krajnjoj meri, neodgovorno prema građanima Srbije. I oni koji primaju lične dohotke nemaju nikakvo povećanje godinama, a mnogo je onih koji praktično ništa ni ne primaju. Ako sad direktno ili indirektno, kako hoćete, povećamo cenu nekim ljudima koji se bave proizvodnjom, koji plaćaju milion ili dva dinara električnu energiju, da li su ovi koji podižu cenu svesni da će u tim firmama ljudi morati da otpuste dva, tri čoveka samo zbog tog povećanja? Onda ćete svakog dana u Srbiji imati sve više i više onih koji ne rade. Glavna floskula, glavna predizborna priča ove vladajuće garniture bila je – nova radna mesta, a mi sve činimo u stvari suprotno, da napravimo što više socijalnih kategorija. Još jedanput molim i Vladu i ministra da preispitaju svoju odluku, jer ne možemo mi da kažemo ovde (kada sam to pitanje postavio nisam stigao zbog vremena da kažem) – znate, uspeli smo da to ne bude 1. marta, nego 1. aprila, zato što je grejna sezona. Gospodo draga, nova grejna sezona će brzo doći, a građani Srbije nikakvo povećanje plata do oktobra neće imati. Ako ne plate sada, počeće da plaćaju ogromne cifre u oktobru, novembru i decembru. Ljudi u Srbiji jednostavno više ne mogu da izdrže, ljudi će pasti u dužničko ropstvo, a svi mi ovde... naravno, vi koji ste u vladajućoj koaliciji snosite veliku odgovornost. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Dragan Todorović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pretpostavljam da su i drugi šefovi poslaničkih grupa dobili pismo, poziv od predstavnika OEBS-a da dođu na okrugli sto povodom prezentacije radne verzije zakona o finansiranju političkih aktivnosti. Ovde imate da će na ovom okruglom stolu učestvovati OEBS, Ministarstvo pravde Republike Srbije i USAID. Postavlja se pitanje kako je uopšte moguće da se ovako nešto dešava u našoj državi? Pre svega, pretpostavljam da je svima poznato da je OEBS organizacija koja je osnovana 1975. godine u Helsinkiju kao organizacija koja bi trebalo da se brine za bezbednost u Evropi. Između ostalog, tu su date smernice i načini kako funkcioniše OEBS. U Deklaraciji o načelima na kojima se uređuju odnosi između država članica u tački Suverena jednakost, poštovanje prava svojstvenih suverenosti kaže se: „Osobito je pravo svake države na međunarodnu ravnopravnost, teritorijalnu celovitost, slobodu i političku nezavisnost“. Imate drugi deo – Nepovredivost granica: „Države članice uzajamno potvrđuju da su sve njihove granice, kao i granice svih država u Evropi, nepovredive, pa će se stoga sada i ubuduće uzdržavati od povrede tih granica“. Teritorijalna celovitost država, kaže: „Države članice poštovaće teritorijalnu celovitost svake države članice“. Postavljam pitanje: kakav je odnos OEBS-a bio prema Socijalističkoj Federativnoj Republici, kakav je odnos OEBS-a prema Srbiji, kakav je odnos prema Kosovu i Metohiji? Da li se drži ovih činjenica, vezano za osnivački akt? Ne, svima je potpuno jasno da je OEBS samo instrument ostvarivanja ciljeva Amerike i Evropske unije, i da ne samo da nije uradio ništa po pitanju zaštite ovih principa na kojima je osnovan, nego je uradio sve da pomogne da se razbije Savezna Republika Jugoslavija i da se bombarduje. Možda će ovom okruglom stolu predsedavati Vilijam Voker. Sećate se Vilijama Vokera, on je bio šef misije OEBS-a na Kosovu i Metohiji, onaj koji je isfabrikovao izveštaj o Račku da bi se Srbija bombardovala. To je organizacija OEBS. Oni treba da nam donose zakone na osnovu kojih treba da funkcioniše država Srbija! Druga organizacija je USAID. Sa njihovog sajta, kaže – američka organizacija za međunarodni razvoj USAID je nezavisna organizacija savezne vlade, na čelu je upravnik imenovan od strane predsednika. USAID je zadužen za pružanje ekonomske i humanitarne pomoći širom sveta i dobija ukupne spoljne političke smernice od državnog sekretara. Sekretar je Hilari Klinton. Vi znate kakav je njen stav kada je u pitanju Srbija i kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Ovde se kaže – ekonomska i humanitarna delatnost. Kakve to ima veze sa zakonodavnom delatnošću? Interesantno je, kad pogledate čime se bavi USAID, da vam ne čitam sve, kaže ovde: „... za rad sa Skupština Srbija.“ Pazite: „sa Skupština Srbija“. Pa i onaj na Dedinju bolje govori srpski nego oni. Kaže: „Pomaže članova Skupštine i osoblje uspostavi sopstveni budžet i dugoročno planiranje sistema, tako da parlament može bolje reaguje na potrebe Srbija sa građanima. Pomaže Skupština operacije postanu transparentnije, pruža savete određenim zakonima pred Skupštinu“. Pogledajte ovo, ljudi moji, i oni da nam predlažu zakone! Aman, da li su ovi normalni iz Ministarstva pravde? Na šta ovo liči? Da li se OEBS oglasio po pitanju ijednih izbora od 2001. godine, a svi su nelegalni? Da li postoji jedinstven birački spisak? Ne postoji. Zašto nisu rekli jednu jedinu reč? Oni hoće da govore o finansiranju političkih stranaka. Šta su rekli na činjenice koje je izneo Goran Knežević, da je samo jedan čovek Demokratskoj stranci dao 250.000 evra u vreme predizbornih kampanja? Znaju za to, znaju za pakete koje dajete građanima širom Srbije, znaju i za podmićivanje na izborima. I oni treba da nam pišu zakone?
Vreme. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika ne javlja za reč, nastavljamo rad. Shodno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici pored predstavnika predlagača Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike, prisustvuju i Ljiljana Lučić, državni sekretar u Ministarstvu rada i socijalne politike, Suzana Paunović, pomoćnik ministra rada i socijalne politike i Nevena Rajković, viši savetnik u Ministarstvu rada i socijalne politike. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O SOCIJALNOJ ZAŠTITI (načela) Primili ste predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, u osnovnom postupku ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i raspodeljuje se na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi, Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi, Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 24 minuta, Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta, Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će, po ovoj tački dnevnog reda, poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Nikola Krpić Poslaničku grupu PUPS, narodni poslanik Elvira Kovač Poslaničku grupu manjina, narodni poslanik Milisav Petronijević Poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Milica Vojić Marković Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, narodni poslanik Gordana Rajkov Poslaničku grupu G 17 plus, narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević Poslaničku grupu SRS i narodni poslanik Vesna Pešić Poslaničku grupu LDP. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača Rasim Ljajić, ministar rada i socijalne politike, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre.
Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da pre nego što pređem na objašnjenja pojedinih odredaba ovog zakona kažem par reči i o razlozima za donošenje novog zakona i o sistemu socijalne zaštite koji je do sada funkcionisao, s obzirom na to da mi i dan-danas primenjujemo Zakon o socijalnoj zaštiti koji je donet još 1991. godine, da je taj zakon pretrpeo jedanaest amandmanskih izmena i da je, uprkos svim tim navedenim izmenama, ovaj zakon postao, nažalost, kočnica u daljim reformama u ovoj oblasti. Naime, on ne prepoznaje jedan broj usluga koje su se u međuvremenu razvile u Srbiji. Ovaj stari zakon nosi sva obeležja rešavanja socijalnih problema u socijalističkim zemljama, ne obezbeđuje dovoljnu zaštitu najsiromašnijih građana i oslanja se na ustanove socijalne zaštite kao jedini organizovani oblik u sistemu socijalne zaštite. Takođe, sistem regulatornih mehanizama u aktuelnom zakonu je zastareo i oslanja se na mali broj instrumenata, koji nemaju kapacitet za očuvanje i unapređenje socijalne zaštite u Srbiji. Kao posledicu takvih zakonskih rešenja mi smo zatekli predimenzionirani sistem institucija za smeštaj, pre svega, dece i osoba sa invaliditetom. Ilustrativan je u tom pogledu primer ustanova za smeštaj dece i odraslih sa smetnjama u razvoju, koje su uglavnom osnivane u manjim mestima, čak i u selima, daleko od komunikacija i većih gradova, a takve su ustanove, recimo: Kulina, Stari Lec, Stamnica, Stara Moravica i sl. Ovakva praksa, koja je ove korisnike činila skoro nevidljivim široj javnosti, počivala je na tada uvreženom stavu da ova lica treba skrivati od očiju javnosti, bilo kada je reč o porodici, a nažalost, i državi. Takva pedesetogodišnja tradicija stvorila je prekomerno velike institucije, sa nekoliko stotina, pa do hiljadu korisnika, u kojim su bila smeštena deca sa odraslima, osobe sa invaliditetom i psihijatrijski bolesnici zajedno. Ovakva situacija nametnula je potpuno nov zaokret u sistemu socijalne zaštite i usmeravanje na razvoj usluga i servisa koji obezbeđuju rešavanje socijalnih problema u prirodnom okruženju. Nakon promena 2000. godine započeti su prvi koraci reforme socijalne zaštite u Srbiji, najpre kroz projektne aktivnosti koje su bile podržane dodatnim budžetskim, ali u velikoj meri i donatorskim sredstvima, da bi stečena iskustva bila pretočena u Strategiju razvoja socijalne zaštite, koja je doneta 2005. godine. Ovaj dokument je, zapravo, bio putokaz za dalju reformu sistema socijalne zaštite i proveru reformskih pravaca. Paralelno sa ovim aktivnostima na reformi socijalne zaštite, mnoge organizacije civilnog društva takođe su pokretale inicijative i radile na uspostavljanju novih usluga u sistemu socijalne zaštite, posebno u oblasti inkluzije i zaštite osoba sa invaliditetom, usluga za starije sugrađane, sprečavanju porodičnog nasilja i sl. Pristup kojeg smo se držali – da u praksi stičemo iskustva i proverimo sve moguće pravce razvoja sistema socijalne zaštite pre nego što ih pretočimo u zakonska rešenja – pokazao se ispravnim. Mnoge zemlje u okruženju krenule su u reformu donevši prvo nove zakone o socijalnoj zaštiti. Međutim, to je stvorilo veliki broj teškoća u funkcionisanju sistema, jer su zakoni sadržali rešenja za čiju primenu nisu bili stvoreni odgovarajući preduslovi. U tom pogledu treba navesti primere Rumunije, Bugarske, Hrvatske, koje su prvo donele zakone, da bi te zakone morale da menjaju jer su se neka rešenja, pre svega o decentralizaciji, pokazala u praksi prilično problematičnim. Imajući u vidu ova iskustva, dakle i pozitivna i negativna, i naša i zemalja u okruženju, zakon o socijalnoj zaštiti koji je danas pred vama predstavlja finalizaciju jedne etape reforme sistema socijalne zaštite u Srbiji. Ovaj zakon je zasnovan na velikom broju u praksi testiranih rešenja i smatramo da su danas stvoreni uslovi i obezbeđena sredstva za potpuniju, bolju i adekvatniju socijalnu zaštitu. Takođe, treba imati u vidu i vreme kada se ovaj zakon donosi, dakle, u uslovima velike ekonomske krize koja je pogodila i Srbiju, koja je imala stravične, kako ekonomske tako i socijalne posledice. Naime, posle značajnog pada stope siromaštva do 2008. godine, kada je više nego prepolovljena u odnosu na 2000. godinu, krajem 2008. godine počinje se osećati uticaj svetske ekonomske krize, a 2009. i 2010. godine dolazi do porasta stope siromaštva. U poslednje dve godine broj apsolutno siromašnih se povećao na oko 130.000. Prema podacima Svetske banke, Srbija spada u zemlje sa visokom stopom siromaštva, zajedno sa BiH, Bugarskom, Makedonijom i Crnom Gorom, a u nešto povoljnijem je položaju u odnosu na Rumuniju i Albaniju, koje imaju izrazito visoku stopu siromaštva. Tekst zakona koji je danas pred vama predstavlja rezultat svih stečenih iskustava, provera i deo je reforme sistema socijalne zaštite u Srbiji koja je započeta još 2001. godine, ali i pokušaj da se pronađu najbolja rešenja za zaštitu najugroženijih građana u Srbiji i da se po rešenjima za zaštitu najsiromašnijih i posebno ugroženih stanovnika približimo zemljama Evropske unije. Načela na kojima novi zakon počiva su u skladu sa međunarodno prihvaćenim standardima, a odnose se na poštovanje najboljeg interesa korisnika, njegovu aktivnu ulogu u definisanju i izboru usluga, razvoj usluga na lokalnom nivou i rešavanje problema građana u najmanje restriktivnom okruženju i bez izdvajanja iz sredine u kojoj žive. Spomenuću desetak novih zakonskih rešenja koja predstavljaju istovremeno i srž reformi u ovoj oblasti. Pre svega, radi se o povećanju broja korisnika svih usluga socijalne zaštite, posebno broja korisnika novčanih davanja; zatim, većim novčanim iznosima za najsiromašnije; aktivaciji korisnika novčane pomoći, drugim rečima, o pomoći da ti ljudi izađu iz stanja socijalnih potreba i da ne žive od socijalne pomoći, već da nađu posao; zatim, decentralizaciji usluga i pružalaca usluga socijalne zaštite; namenskim transferima za razvoj usluga na lokalnom nivou; standardizaciji usluga socijalne zaštite na celoj teritoriji Republike Srbije; licenciranju svih pružalaca usluga; akreditaciji svih programa rada sa korisnicima i obuci zaposlenih i uvođenju socijalne komore kao regulatornog mehanizma; zatim, tu je partnerstvo i rad javnog, privatnog i nevladinog sektora, što je jedna potpuna novina, i pružanje usluga korisnicima u njihovom prirodnom okruženju. Kao što smo rekli, novo zakonsko rešenje omogućava povećanje broja korisnika, veći obuhvat siromašnijih, veća novčana davanja za postojeće korisnike. Novčana socijalna pomoć, kao novčana naknada koja je namenjena zaštiti najsiromašnijih slojeva stanovništva, po svojoj suštini i nameni je istovetna sa naknadama koje su se u prethodnim zakonskim rešenjima nazivale – materijalno obezbeđenje porodice. Sadašnje procene govore da će broj korisnika biti povećan između 50 i 60%, odnosno za najmanje 80.000 novih korisnika, te da će zbog povećanih iznosa i većeg broja korisnika izdvajanja iz budžeta za novčanu pomoć biti veća za oko 70-80%. Te promene će se pre svega odraziti na višečlana domaćinstva, domaćinstva u kojima su svi članovi nesposobni za rad i na jednoroditeljske porodice, odnosno na samohrane roditelje. Prema dosadašnjim rešenjima, iznos ukupne socijalne pomoći se veoma malo povećavao sa povećanjem broja članova domaćinstva. Tako je, na primer, četvoročlano domaćinstvo dobijalo pomoć koja je svega 7% ili za 730 dinara bila veća od pomoći koju je dobijalo tročlano domaćinstvo. Pored toga, iznos i pomoć se nisu razlikovali u zavisnosti od demografske strukture domaćinstva i nije pravljena razlika između dece i odraslih članova domaćinstva po potrošnji. Novo zakonsko rešenje polazi od definisanja osnovice za utvrđivanje novčane socijalne pomoći, koja je ujedno jednaka dosadašnjem nivou minimalne socijalne sigurnosti za pojedinca. Za svakog dodatnog odraslog člana domaćinstva ova osnovica se uvećava za 50%, a za decu do 30% od osnovice. Dodatno se novčana socijalna pomoć uvećava za 20% za pojedinca, odnosno domaćinstvo u kome su svi članovi nesposobni za rad, kao i za samohrane roditelje. Navešću samo dva primera, radi ilustracije. Pomoć za pojedince, prema poslednjim podacima, za februar ove godine iznosila je 6.043 dinara, a sada će, po novom zakonu, korisnik, kao radno nesposoban, umesto dosadašnja 6.043 dinara dobijati 7.251 dinar; samohrani roditelj sa dvoje dece je po važećem zakonu imao 10.574 dinara, a po novom zakonu će imati 12.170 dinara. Takođe treba imati u vidu da porodice sa decom dobijaju i dečiji dodatak za decu školskog uzrasta, što znači da je novčana socijalna pomoć za porodicu sa dvoje dece jednaka minimalnoj zaradi u Srbiji, koja trenutno iznosi 17.000 dinara. Sigurno će se najveći broj primedaba odnositi na ove iznose, verujem da će se i većina poslanika složiti da su to relativno mali iznosi, ali imajući u vidu našu ekonomsku i finansijsku situaciju, to je u ovom trenutku odraz realnih mogućnosti. Takođe, ako uporedimo sa nekim zemljama regiona videćete da ti iznosi nisu tako mali. U Bugarskoj se, recimo, ti iznosi kreću od 39 evra za samohranog roditelja do maksimalnih 120 evra za bračni par sa dvoje dece; u Crnoj Gori ovi iznosi se kreću od 63 evra za pojedinca do 120 evra za petočlano i višečlano domaćinstvo. Novim zakonskim rešenjima takođe je proširen i pojam lica koja su nesposobna za rad, među koja su uključene žene preko 60 godina i muškarci preko 65 godina, mladi na školovanju na tercijarnom nivou obrazovanja, lica koja se brinu o članu sa težim i teškim invaliditetom i trudnice. Za domaćinstva u kojima su svi nesposobni za rad predviđen je i povoljniji imovinski cenzus, te pravo mogu da ostvare oni koji poseduju do jednog hektara zemlje bez stavljanja zemlje pod hipoteku. Takođe, radno sposobni mogu da ostvare pravo na novčanu socijalnu pomoć i ako imaju preko pola hektara zemlje, ako daju saglasnost za upis hipoteke. Dosadašnji zakon je ograničavao iznose na petočlano i višečlano domaćinstvo, a novi zakon pomera ovu granicu na šestočlano domaćinstvo. Doduše, i dalje ostaje isti iznos novčane pomoći za šestočlano domaćinstvo i domaćinstvo sa više od šest članova, ali finansijske mogućnosti su takve da je jedino ovo pomeranje bilo moguće. U konceptualnom smislu, značajna novina je isticanje proaktivne uloge korisnika i otvaranje mogućnosti za njihovu aktivaciju. Nakon adekvatne pripreme sistema i u sredinama u kojima to bude realno ostvarljivo, zakon predviđa mogućnost da centri za socijalni rad sklapaju ugovore, individualne akcione planove sa korisnicima o njihovoj aktivaciji. Korisnik je po zakonu obavezan da prihvati posao, javne radove i druge poslove, a uslovi će biti razrađeni u podzakonskom aktu. Predviđaju se i posebni protokoli sa Nacionalnom službom za zapošljavanje kako bi se povećale mogućnosti za zapošljavanje radno sposobnih korisnika pomoći. Moram istaći da smo razmišljali o tome da u zakon uvedemo mogućnost socijalnog preduzetništva, ali nakon što smo videli iskustva zemalja Evropske unije, da jedino Španija ima poseban zakon koji reguliše socijalno preduzetništvo, ostavili smo da novi zakon o zadrugama reguliše mogućnost uvođenja i socijalnog preduzetništva, što će biti kompatibilno sa nekim rešenjima iz ovog zakona. Dozvolite mi da sada kažem par reči i o novim uslugama u sistemu socijalne zaštite. Pre svega, akcenat stavljamo na razvoj sistemausluga u zajednici, a smeštaj u ustanove, odnosno domove, što je do sada bila praksa, samo je jedna od usluga, za kojom se poseže ako se podrška ne može obezbediti u nekom obliku koji je manje restriktivan, kao što su roditeljstvo, kada je reč o deci bez roditeljskog staranja, ili dnevni boravak, stanovanje uz podršku, pomoć u kući ili servis personalnih asistenata, kada se radi o osobama sa invaliditetom. Ponuđena rešenja podržavaju i afirmišu porodicu, odnosno porodično okruženje, koje je najbolji okvir zaštite osetljivih grupa, te podsticanje razvoja roditeljstva, usluga dnevnih centara, kućne nege i pomoći i drugih usluga socijalne zaštite. U zakonu su dodate i nove usluge koje su u praksi socijalne zaštite do sada bile nedovoljno prepoznate, kao što su usluge za žrtve nasilja u porodici, zlostavljanja, zanemarivanja, žrtve trgovine ljudima, osobe koje se suočavaju sa teškoćama usled poremećenih odnosa u porodici, zavisnosti od alkohola, droga ili zbog drugih oblika društveno neprihvatljivog ponašanja. Mnoge od pobrojanih usluga već duže vreme su razvijane uz podršku lokalnih samouprava, sredstava iz republičkog budžeta ili donatorskih sredstava. Razvoj ovih usluga doprineo je u značajnoj meri procesu deinstitucionalizacije u Srbiji. Ovom procesu takođe je doprineo razvoj roditeljstva, na kome je intenzivno rađeno u prethodnim godinama. Zahvaljujući ovom procesu, broj dece bez roditeljskog staranja u institucijama je smanjenu poslednjih sedam godina sa oko dve hiljade na 700; istovremeno, broj dece na hraniteljstvu je povećan sa 1.800 na 5.159 dece, koliko trenutno ima u hraniteljskim porodicama. Međutim, smanjenje broja korisnika u institucijama, posebno dece sa smetnjama u razvoju, i pored svih napora koje činimo mnogo je sporije, jer nedostaju servisi podrške u lokalnoj zajednici. Zakon, upravo zbog razvoja usluga na lokalnom nivou, podržava proces decentralizacije kao jedan od osnovnih strateškihpravaca razvoja sistema socijalne zaštite, ali zadržavajući na republičkom nivou usluge koje su od posebnog značaja, kao što su novčana socijalna pomoć, institucije za smeštaj osoba sainvaliditetom, dece sa smetnjama u razvoju i dece sa poremećajem u ponašanju. Zakonska rešenja su takva da obezbeđuju uslove i predviđaju mehanizme za preuzimanje odgovornosti lokalne samouprave za zadovoljavanje potreba građana u sistemu socijalne zaštite, prvenstveno razvojem usluga koje podržavaju život u zajednici. Dve najprisutnije usluge su: dnevni boravak (razvijen u 65 opština i gradova u Srbiji) i pomoć u kući (razvijena u 98 opština i gradova u zemlji). Međutim, ostaje problem finansijske održivosti ovih i drugih usluga, pa zakon predviđa mogućnost da se iz republičkog budžeta pomoću namenskih transfera finansira razvoj ovih usluga u manje razvijenim opštinama. Posebnom zamahu u razvoju ovih usluga treba da doprinese i mogućnost da pod ravnopravnim uslovima usluge mogu pružati javne ustanove, nevladine organizacije i privatni sektor. U funkcionisanju socijalne zaštite poseban problem predstavlja pružanje usluga korisnicima sa višestrukim problemima, posebno onim koji zalaze u domen zdravstva i socijalne zaštite. U ovom momentu, u ustanovama za smeštaj starih od ukupno devet hiljada korisnika najveći broj je u potpunosti ili u najvećoj meri zavisan od medicinske nege, oko 80%. U sistemu socijalne zaštite na smeštaju je oko dve hiljade lica sa različitim vrstama duševnih bolesti i oko tri hiljade korisnika sa smetnjama u razvoju. Za ove ljude od presudnog značaja je uspostavljanje socijalno-zdravstvenih ustanova, jer će im biti omogućen bolji kvalitet zdravstvene nege, veći broj lekara, medicinskog osoblja i drugo. Sve usluge socijalne zaštite, u skladu sa odredbama zakona, biće standardizovane. Standardizacija usluga izvršiće se na podzakonskom nivou i doprineće da se svaka usluga pruža sa istim kvalitetom i na način koji u najvećoj meri garantuje zadovoljenje potreba korisnika, bez obzira na to u kom delu Srbije se pruža, kao i na to da li je pruža javna ustanova, nevladina organizacija ili privatni preduzetnik. Spomenuli smo namenske transfere jedinicama lokalnih samouprava. Namenski transferi su, kao što ste čuli, predviđeni za one usluge socijalne zaštite koje su u nadležnosti lokalnih samouprava. Suština namenskih transfera je dobrim delom u tome da se u različitim delovima zemlje omogući ravnomerni razvoj sistema socijalne zaštite, u skladu sa lokalnim potrebama korisnika. U 122 opštine u Srbiji doneti su strateški planovi za razvoj socijalne zaštite u kojima su opštine prepoznale usluge koje su njihovim građanima potrebne. Kada konkurišu za sredstva opštine se pozivaju na strateški plan i daju garanciju da će usluge biti održive i nakon okončanja projekta. Opštine su sufinansirale uspostavljanje usluga u iznosima od pet do deset posto. Ova iskustva pretočena su u zakonske norme o namenskim transferima. Postoje tri grupe namenskih transfera. Prvi tip namenskih transfera namenjen je za opštine i gradove koji se nalaze ispod republičkog proseka u skladu sa propisima kojima se uređuje razvrstavanje jedinica lokalne samouprave prema stepenu razvijenosti. Preko 75% lokalnih samouprava moći će da konkuriše za namenske transfere. Drugi tip namenskih transfera namenjen je lokalnim samouprava u kojima se nalaze ustanove za domski smeštaj u transformaciji. Ove lokalne samouprave nalaze se pred posebnim izazovom da preuzmu finansiranje vaninstitucionalnih usluga koje se razvijaju u ustanovama za domski smeštaj koje smanjuju svoje smeštajne kapacitete. Namenski transferi bi trebalo da omoguće pokrivanje tranzicionih troškova koje ovakvi procesi neminovno nameću. Treći tip namenskih transfera namenjen je za razvoj inovativnih usluga u sistemu socijalne zaštite. Ova sredstva bi bila namenjena i za razvoj usluga za koje postoji poseban interes na nacionalnom nivou, a koji ne mora nužno da bude identifikovan i na lokalnom nivou. Suštinski, ovaj tip namenskih transfera, pre svega kada je u pitanju institucionalizacija, koristi dobra iskustva Fonda za socijalne inovacije, koji je značajno doprineo reformama u ovoj oblasti. Podzakonskim aktima se utvrđuje visina namenskog transfera, kriterijumi za njegovu raspodelu po pojedinim jedinicama lokalne samouprave, kriterijumi za učešće lokalne samouprave i dinamika prenosa sredstava. Namenski transferi će se dodeljivati putem konkursa za usluge koje su u skladu sa lokalnim strategijama razvoja socijalne zaštite, uz odobravanje višegodišnjeg finansiranja i obaveznog finansijskog učešća lokalnih samouprava. Novi zakon posebnu pažnju poklanja kvalitetu stručnog rada i kontroli kvaliteta usluga koje se u sistemu obezbeđuju. Predviđeno je i osnivanje socijalne komore za sve koji obavljaju poslove iz oblasti socijalne zaštite, bilo da su u javnom, civilnom ili privatnom sektoru. Socijalna komora će izdavati, obnavljati i oduzimati licencu radnicima u socijalnoj zaštiti i voditi registar članova. Licence bi se izdavale na šest godina. Komora će imati i svoj profesionalni kodeks. Posebno želim da naglasim da je od 2008. godine do sada oko osam hiljada stručnjaka iz oblasti socijalne zaštite dobilo sertifikate o završenim programima obuke i da su do sada akreditovana 103 programa obuke. Akreditovani programi obuke namenjeni su podizanju znanja i veština za rad sa korisnicima; već otpočet proces obuka omogućiće da se u kratkom vremenskom periodu izvrši licenciranje stručnih radnika, u skladu sa ovim zakonom. Prema ovom zakonu, pored stručnih radnika licenciranju podležu i organizacije koje pružaju usluge u zajednici, usluge porodičnog smeštaja i usvojenja, kao i domskog smeštaja. U postupku licenciranja proveravaće se da li su ispunjeni kriterijumi i standardi za pružanje usluga u oblasti socijalne zaštite, a samim tim i za dobijanje licence. Licenca se izdaje na šest godina. Posebno je značajno što će u postupku licenciranja pažnju posvetiti načinu rada sa korisnicima, dovoljnom broju licenciranih kadrova, kvalitetu i uslovima u kojima se usluga pruža i slično. Takođe želim da naglasim da će po stupanju zakona na snagu postupak licenciranja biti obavezan za sve nove i dosadašnje pružaoce usluga, dakle, državne domove, privatne domove, dnevni boravak i slično. Zakonom je predviđeno funkcionisanje republičkog i pokrajinskog zavoda za socijalnu zaštitu, Zavod za socijalnu zaštitu, prema opredeljenju ovog zakona, treba da bude vodeća institucija za unapređenje i rad sistema socijalne zaštite. Zavodi treba da predstavljaju sponu između nauke i prakse, da stalnim praćenjem znanja u oblasti socijalne zaštite daju predloge za promene u sistemu. Nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši nadležno ministarstvo za poslove socijalne zaštite. Zakonom su detaljno uređena pitanja izbora i razrešenja direktora centara za socijalni rad, kao najvažnije institucije socijalne zaštite, kao i pitanja u vezi sa upravnim, nadzornim odborom centra za socijalni rad ali i drugih pružalaca usluga. Kao što je ranije rečeno, jednu od novina u zakonu predstavlja partnerstvo javnog, civilnog i privatnog sektora. Potrebno je naglasiti da smo do sada imali dobrih primera kada je reč o privatnom sektoru i NVO kao pružaocima usluga, ali i dosta problema, posebno kada je reč o osnivanju privatnih domova za smeštaj starijih sugrađana. Naime, mnogi privatnici su zbog nepreciznih zakonskih rešenja osnivali domove za smeštaj kao pansione, koji su funkcionisali bez nadzora i kontrole bilo kog nadležnog organa. Zbog toga je tokom 2010. godine do februara ove godine izdato 46 zabrana za rad i izvršeno zatvaranje domova koji su radili bez dozvole. No, i pored toga, u Srbiji danas funkcioniše preko 67 privatnih domova sa dozvolom za rad Ministarstva, sa preko 1100 mesta za smeštaj, od čega je njih 28 dobilo dozvolu u 2010. godini. U Beogradu privatnih domova ima 52, u Vojvodini osam i u unutrašnjosti Srbije sedam. Pored konkurencije ova tri sektora, što će rezultirati boljim kvalitetom usluga, ovaj vid partnerstva omogućiće i dugotrajniju mogućnost zapošljavanja određenog broja nezaposlenih lica, oslobodiće deo budžetskih sredstava koja bi inače bila utrošena za izgradnju domova, što će stvoriti uslove za pomoć u drugim sferama socijalne zaštite. Donošenjem ovog zakona, izradom pratećih podzakonskih akata, koji će biti dovršeni do juna meseca ove godine, sistem socijalne zaštite u Srbiji će biti koncipiran u skladu sa standardima međunarodnih dokumenata. Realizovaće se niz ciljeva definisanih Strategijom razvoja socijalne zaštite, stvoriće se normativno-pravni osnov za dalji razvoj sistema socijalne zaštite, unaprediće se kvalitet usluga socijalne zaštite u Srbiji, a povoljno će uticati i na povećanje socijalne uključenosti. U budžetu za 2011. godinu obezbeđeno je 2,7 milijardi dinara za finansiranje prava iz ovog zakona. Na kraju želim samo da kažem da je javna rasprava o izradi zakona trajala od decembra 2009. godine do juna 2010. godine, da je uključila preko dve hiljade učesnika, dakle, stručnu javnost, Asocijaciju centara za socijalni rad, Udruženje stručnih radnika u socijalnoj zaštiti, reprezentativne sindikate zaposlenih u sistemu socijalne zaštite, nevladine organizacije, predstavnike visokoškolskih ustanova. Možda će neko staviti primedbu da zakon predviđa izradu većeg broja podzakonskih akata, što je tačno, međutim, na ovaj korak smo se odlučili upravo zbog prakse sa starim zakonom, gde je pojedina zakonska rešenja vreme pregazilo ili demantovalo; onda je ta zakonska rešenja teže demantovati nego podzakonska akta. Upravo je to bio razlog zašto smo zakonom definisali okvire, standarde i ono što je neophodno da se definiše kada je oblast socijalne zaštite u pitanju, a sve drugo smo preneli na podzakonska akta, koja je, kao što sam naglasio, daleko lakše menjati i prilagođavati realnim društvenim okolnostima i potrebama pre svega korisnika. Takođe, želim da istaknem da su veliku podršku u izradi Predloga zakona dali UNDP, DFID, UNICEF, MMF, Svetska banka, ističući da su rešenja iz ovog predloga zakona u skladu sa svim važećim međunarodnim standardima u ovoj oblasti. Mi ćemo biti spremni da i tokom rasprave u načelu i posebno tokom rasprave o amandmanima prihvatimo sve ono što će poboljšati tekst i kvalitet ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da.) Gospodin Meho Omerović, predsednik Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovana predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, predstavnici Ministarstva rada i socijalne politike, kao što je ministar u uvodnom izlaganju rekao, dobro je što smo posle 1991. godine konačno dobili jedan sistemski zakon koji reguliše ovu veoma osetljivu oblast. Odbor za rad i socijalna pitanja Narodne skupštine Republike Srbije na svojoj sednici je u načelu podržao Predlog zakona o socijalnoj zaštiti, jer smo ocenili da se predloženim zakonom može unaprediti postojeći sistem socijalne zaštite. Sindikalne organizacije i druga udruženja dostavila su svoje pisane predloge, odnosno sugestije, primedbe na ovaj predlog, koje ćemo imati u vidu kada budemo kao Odbor raspravljali o amandmanima, odnosno kada budemo vodili raspravu u pojedinostima. Zakon o socijalnoj zaštiti propisuje pravo na novčanu pomoć i druge vidove socijalne podrške za decu, mlade, odrasle i najstariji deo našeg stanovništva, uključujući i porodicu. Zato je veoma važno da se u sistemu socijalne zaštite pre svega obezbede stabilni izvori sredstava, a to, složićete se, može samo zdrava, rastuća privreda, jer što je veći krug ljudi koji rade, sigurniji je i izvor finansiranja, a smanjuje se broj ljudi kojima je potrebna socijalna pomoć. Nažalost, čuli smo i od ministra u uvodnom izlaganju da se taj broj u Srbiji u poslednje vreme povećao za nekih 50-60%, odnosno za oko 80.000 korisnika. U članu 80. Predloga zakona se kaže, citiram: „Svako je odgovoran za zadovoljenje sopstvenih životnih potreba i potreba svoje porodice.“ Pojedinac koji je sposoban za rad treba aktivno da učestvuje u prevazilaženju nepovoljne situacije. Ova odredba u Predlogu zakona ima za cilj da naglasi odgovornost svakog građanina Srbije, svakog pojedinca i potrebu njegovog ličnog aktivnog radnog angažovanja. Dame i gospodo narodni poslanici, neće baš biti da je samo pojedinac, građanin Republike Srbije odgovoran. Gde je tu država? Da li država ima neke obaveze i odgovornost prema sopstvenim građanima i njihovim porodicama? Da li je postojeći privredni ambijent dovoljno stimulativan da u njemu svaki radno sposoban čovek može da obezbedi svoju egzistenciju i egzistenciju svoje porodice? Da se ne lažemo, nije. U nacrtu strategije, koju je pripremio predsednik Republike Boris Tadić sa svojim timom, pod nazivom „Koncept razvoja Republike Srbije do 2020. godine“ uočavaju se i problemi koji se odnose na nizak nivo obrazovanja, zastarelu tehnologiju, mala ulaganja u nauku, zastoj inovativne delatnosti, demografsko starenje, nedovoljno ulaganje u infrastrukturu, ekstenzivnost poljoprivrede itd. U navedenoj strategiji predsednika Republike Borisa Tadića pored analize stanja određuju se i pravci naših daljih delovanja. Uveren sam da strategiju razvoja mora da donese i Vlada Republike Srbije, koja utvrđuje i sprovodi politiku. Vlada je donela, složićemo se, veoma dobre pojedinačne strategije, čini mi se preko 30, ali ono što nama nedostaje kao društvu jeste jedna opšta strategija razvoja, koja će povezati sve ove pojedinačne strategije koje smo donosili tokom protekle decenije, i možda nešto malo više, i koja će biti polazište za konkretne i efikasne, ali i brze mere za privredni oporavak našeg društva. Kada je reč o merama za privredni razvoj i socijalnu sigurnost mora se uspostaviti, čuli smo, i saradnja državnog i privrednog sektora; rekao bih, ne samo na Kopaoniku, nego se mora uzeti u obzir i ponuda uspešnih privrednika, uz određene poreske olakšice koje bi im dala naša država, koje bi mogle da podignu i velike sisteme na noge, kako to kaže naš običan čovek, i kojima bi ostala kakva-takva materijalna vrednost. Ovakav dijalog privrednika, Vlade i sindikata mogao bi biti i povod ne samo da se sastanu predstavnici sindikata, premijer i resorni ministar kako bi došlo do dogovora, nego da se obiđu i proizvodne hale po opštinama širom Republike Srbije. Vlasnici najvećih kompanija smatraju da je došlo vreme za novi društveni dogovor, jer najveći deo posrnulih preduzeća nema menadžment koji je sposoban da povuče i izvuče te firme napred. Tako se mogu povezati aktivne mere zapošljavanja koje je utvrdila Nacionalna služba za zapošljavanje i menadžersko upravljanje. Postoje i neki drugi interesantni predlozi ekonomista, na primer, da se pored stranog kreditiranja osnuje i nekakva nacionalna razvojna banka koja će biti orijentisana ka ponudi dugoročnih, kapitalnih izvora koji će biti usmereni na velike projekte. (Predsedavajuća, Gordana Čomić: Vreme.) Završavam vrlo brzo. U svakom slučaju, privrednici očekuju od Vlade da napravi prostor za rast i da spreči dalje poniranje privrede. Paket mera koje je u tom kontekstu Vlada donela sredinom januara je dobra vest i za privredu. Da se vratim na socijalnu zaštitu. Predlog novog zakona sadrži nekoliko konkretnih mera. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.) Javiću se kasnije po Poslovniku. Da li može? (Predsedavajuća: Ne može.) Javiću se u okviru vremena koje je predviđeno za poslaničku grupu. Hvala.
Da li još neko od predsednika odbora želi reč, narodni poslanik Laslo Varga ili narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač.
Poštovana potpredsednice, uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u sledećih nekoliko minuta ću kao članica Odbora za rad, socijalna i boračka pitanja i kao neko ko je do pre par godina radio u tadašnjem Pokrajinskom sekretarijatu za zdravstvo i socijalnu politiku, a u ime Poslaničke grupe manjina i SVM, izneti, odnosno složiti se sa ministrom u nekim stvarima šta je dobro, ali ću izneti i neke zamerke, vezano za Predlog zakona o socijalnoj zaštiti. Na samom početku svog izlaganja bih želela da naglasim da je Predlog zakona o socijalnoj zaštiti zaista jedan od retkih u čiju izradu je bio uključen širok dijapazon svih relevantnih aktera. Samim tim, njegova izrada je trajala veoma dugo, možda i duže nego što smo očekivali. Očekivali smo ga ovde pred narodnim poslanicima ranije. Očekivali smo raspravu ranije, možda već u drugoj polovini prošle godine, ali šta je tu je, bitno je da je on stigao. Dobro je što je rezultat ove duge javne rasprave i rada radne grupe jedan dobar zakon. Nažalost, ne mogu da kažem da je odličan, ali je vrlo dobar i više je nego neophodan danas kada smo svi svesni da je nezaposlenost u našoj zemlji na veoma visokom nivou i da je broj siromašnih izuzetno velik. Pre neki dan smo na Odboru razgovarali o tome da li je statistički broj siromašnih koji žive na nivou ili ispod egzistencijalnog minimuma već možda dostigao i dvocifren broj. Dobro je što su sugestije formulisane od strane nadležnog pokrajinskog sekretarijata uglavnom u većoj meri, skoro sve, ušle u ovaj predlog zakona, i to svakako SVM podržava, međutim, ostaje, kao i uvek, nedoumica oko finansiranja tih nadležnosti AP Vojvodine. Po čemu je ovaj predlog zakona bolji od starog, koje novine nam donosi, uglavnom smo čuli od gospodina ministra. Zahvaljujem vam se na veoma konstruktivnom uvodu u ovu raspravu, jer je retko da jedan ministar toliko detaljno predstavi zakon svima nama. Ranije se dešavalo da mi vidimo samo obrazloženje, ali neki poslanici su zainteresovani pa izvršavaju svoje obaveze. Najznačajnija novina koju mi kao poslanički klub manjina podržavamo je svakako da je ovim zakonom obuhvaćen veći broj korisnika i da zaista ti najugroženiji, najsiromašniji dobijaju veća prava i da, oko čega ćemo se svi složiti, samohrani roditelji i lica koja su nesposobna za rad dobijaju veći iznos novčane socijalne pomoći. Osnovni cilj donošenja ovog zakona, kao što su nam i saradnici Ministarstva na Odboru naglasili, jeste da se pomogne najsiromašnijima, to se popularno zove tzv. marginalizovanim ili osetljivim grupama, kod kojih postoji najveća opasnost od socijalne isključenosti. Mislim da ovaj predlog to pokriva i služi tom cilju. Kao što sam spomenula, iznos za samohrane roditelje i za lica nesposobna za rad povećava se za 20%, što svakako podržavamo. I, ono o čemu smo razgovarali, zanimljivo je da se definicija lica koja su nesposobna za rad proširuje. Ono što je za mene kao mladu osobu zanimljivo, to je da su uključeni i studenti, mladi do 26 godina. Zanimljivo mi je da su tu uključene i trudnice itd. Podržavamo to što se proširuje taj broj; sada ne idemo samo do petočlane porodice nego do šestočlane. Mislim da ćemo se oko toga složiti. Ono što ministar u početnom izlaganju nije naglasio a što takođe želim da pozdravim u ime naše poslaničke grupe je sledeće – pošto novčana socijalna pomoć pripada pojedincu odnosno porodici, smatram da je izuzetno bitno da prihod i imovina izvršioca nasilja u porodici ne utiču na pravo žrtve nasilja u porodici da ona ostvari svoje pravo na novčanu socijalnu pomoć. Vrlo je zanimljivo što prvi put ovaj predlog zakona prepoznaje žrtve nasilja u porodici, zanemarivanja, trgovine ljudima, o čemu vrlo malo pričamo u našoj zemlji. Sve u svemu, primena ovog zakona trebalo bi da obezbedi poboljšanje kvaliteta života marginalizovanih grupa i, što je mnogo značajno, da ih osposobi za produktivan život. Stoga su ove predložene nove socijalne usluge, odnosno mreža usluga u zajednici, dobre. Vidi se da zaista ceo Predlog zakona teži ka tome da afirmiše porodicu kao najbolji okvir zaštite. Stoga predlaže hraniteljstvo, usvojenje, o tome je ministar pričao, usluge dnevnih centara, kućne nege i pomoći. Međutim, svi smo svesni činjenice da postoji bojazan da će u praksi neki ljudi zloupotrebiti ovo, kao što se i danas dešava. Ne želim da pričam loše o tim ljudima, ali neki smatraju da je hraniteljstvo biznis i uzimaju decu da bi došli do para. Posle ih... da ne kažem da se ponašaju kao u robovlasništvu. Zanimljiva novina u ovom predlogu zakona je i aktivacija, prema kojoj centar za socijalni rad i organizacija nadležna za poslove zapošljavanja imaju obavezu da međusobno sarađuju u sprovođenju mera socijalne uključenosti radno sposobnih korisnika novčane i socijalne pomoći. Prema ovom predlogu, nezaposleni korisnik novčane i socijalne pomoći ima pravo na posredovanje pri zapošljavanju, pravo na obuku, na učešće u javnim radovima i druga prava. Iskreno se nadam da će ovo u praksi zaživeti i da će delimično pomoći da smanjimo tu ogromnu nezaposlenost. Sistem licenciranja je takođe novina koja je značajna u socijalnoj zaštiti u Republici Srbiji. Jasno je da on jednostavno proizilazi iz potrebe unapređenja kvaliteta socijalne zaštite i, što je vrlo značajno, kontrole pružanja usluge socijalne zaštite. Međutim, problematično je što je osnovni cilj donošenja ovog zakona zapravo decentralizacija, to se naglašava, a neke vrlo značajne odluke, na primer, baš odluka oko izdavanja licence, donosiće se isključivo centralizovano. Problematično je što iz ovog predloga zakona nikako ne vidimo bliže uslove i standarde za pružanje i ostvarivanje usluga socijalne zaštite, kao ni bliže uslove za korišćenje usluge porodičnog smeštaja, ili za procenu podobnosti lica za pružanje usluge porodičnog smeštaja. Ne vidimo ni standarde za pružanje podrške, a ni bliže uslove za korišćenje usluge domskog smeštaja, druge vrste domskog smeštaja itd. Sve ovo će da se propiše kasnije, resorni ministar će doneti odluku, to ste rekli u svom izlaganju. To je jedna od najvećih zamerki upravo tih relevantnih aktera koji su bili uključeni u izradu ovog zakona, zašto se sve to ostavlja da se reši kasnije nekim podzakonskim aktom. Kao što sam u uvodu spomenula, sada bih prešla na nadležnosti AP Vojvodine. Što se tiče nadležnosti AP Vojvodine, AP Vojvodina je i u prošlosti imala pravo da osniva određene institucije koje je ona finansirala, ali su postojale i institucije čiji je osnivač AP Vojvodina a finansijer Republika. Ovde se ništa značajno nije promenilo. Stvari su ostale potpuno iste i to će i sada biti tako. U realnosti, na terenu to izgleda tako što je AP Vojvodina osnivač određene institucije i onda ne postoji dovoljno sredstava za finansiranje ovih institucija, pa se čak nekad dovodi u pitanje i njihovo normalno funkcionisanje zbog nedostatka finansijskih sredstava. U članu 53. Zakona o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine (to je član koji reguliše pitanja koja se baš tiču socijalne zaštite) u stavu 1. tačka 1) piše: „AP Vojvodina, preko svojih organa, uređuje, u skladu sa mogućnostima, druga prava u oblasti socijalne zaštite, veći obim prava od prava utvrđenih zakonom, povoljnije uslove za njihovo ostvarenje, kao i druge oblike socijalne zaštite, ako je prethodno u svom budžetu za to obezbedila sredstva.“ Naglasila bih ključne reči: „u skladu sa mogućnostima“ i „ako je prethodno u svom budžetu za to obezbedila sredstva“, i vratiću se na ovo. Ovaj novi Predlog zakona o socijalnoj zaštiti je usklađen sa ovim Zakonom o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine koji sam spomenula. Prema ovom Predlogu zakona o socijalnoj zaštiti o kojem raspravljamo, iz budžeta autonomne pokrajine se finansiraju programi unapređenja socijalne zaštite autonomne pokrajine, program rada Pokrajinskog zavoda za socijalnu zaštitu kao indirektnog budžetskog korisnika. Tu bih samo želela da spomenem da je, na primer, u ovogodišnjem budžetu planirano za Pokrajinski zavod za socijalnu zaštitu oko 17,2 miliona dinara, od kojih će na plate zaposlenih u tom zavodu da se potroši oko trinaest miliona, pa vam je jasno koliko zapravo ima sredstava za ove namene. Iz budžeta AP Vojvodine se finansiraju i programi rada centara za porodični smeštaj, za usvojenje, što je potpuno novi momenat. Kao što znamo, ovo se sad tek predviđa. Ovi centri još nisu ni osnovani, ali će biti u budućnosti. Međutim, pitanje je odakle će se i kako finansirati, kao i programi rada ostalih ustanova čiji je osnivač autonomna pokrajina, osim ustanova domskog smeštaja. U Predlogu zakona se još naglašava da će se odavde finansirati inovacione usluge, odnosno usluge socijalne zaštite od posebnog značaja za autonomnu pokrajinu. Pitanje je odakle, od kojih para će da se finansira sve ovo? Kako Vojvodina da ispoštuje sve ove obaveze? To se, verujte mi, pitaju i u Pokrajinskom sekretarijatu za finansije. U članu 211. Predloga zakona o socijalnoj zaštiti čak stoji da se sredstva za izgradnju, održavanje i opremanje ustanova socijalne zaštite koje se finansiraju iz budžeta autonomne pokrajine, odnosno iz budžeta jedinica lokalne samouprave, obezbeđuju upravo u budžetu AP Vojvodine ili budžetu jedinice lokalne samouprave. Pitanje je samo, od kojih para? Dozvolite mi da u nastavku svog izlaganja postavim još nekoliko pitanja, možda ne direktno upućenih ovom ministru, već Vladi Republike Srbije, vezano za finansiranje AP Vojvodine. Zakon o budžetskom sistemu govori da postoje različiti izvori finansiranja nadležnosti AP Vojvodine. Jedan od izvora finansiranja su po ovom zakonu, između ostalog, i drugi porezi ili deo poreza po posebnom zakonu, ali ni dan-danas, nažalost, nemamo ovaj posebni zakon. Pitanje je – kada će se konačno doneti zakon o finansiranju AP Vojvodine? Zašto ga nemamo? Kada će se konačno naći pred nama i kada ćemo ga usvojiti? Nažalost, nije donet ni zakon o javnoj svojini. Srbija je još uvek jedina država gde ni lokalne samouprave, ni autonomne pokrajine nemaju svoju imovinu. Zbog svega navedenog, jako je teško da pokrajina izvršava sve obaveze, da funkcioniše i da zaista preuzme te nadležnosti, da ima sadržaja. Jako je teško, kada su jedini izvori njenog funkcionisanja republički izvori, kojih ima ili nema. Vratiću se na naš dnevni red. Poslanici SVM i poslanički klub manjina će u danu za glasanje podržati Predlog zakona o socijalnoj zaštiti, jer smatramo da je vrlo dobar i neophodan, kao što sam i naglasila. Svakako, predlažemo da se u što skorijoj budućnosti donese zakon o javnoj svojini, zakon o finansiranju AP Vojvodine i da konačno prekinemo praksu da Vojvodina bude zavisna od tih para koje dobija ili ne dobija od Republike. Pošto mi vreme još dozvoljava, iznela bih, odnosno naglasila da su poslanici SVM podneli i amandman na ovaj predlog zakona. Gospodine ministre, na početku svog izlaganja dotakli ste se te teme. Podneli smo amandman na član 82, koji se odnosi na opšte uslove za ostvarivanje prava na novčanu socijalnu pomoć. To su ti problematični hektari. I na Odboru smo razgovarali o ovoj temi. Želela bih da naglasim, radi javnosti, da je prema ovom predlogu zakona koji se nalazi u proceduri danas pred nama, o kojem raspravljamo, predloženo da pravo na novčanu i socijalnu pomoć može da ostvari pojedinac, odnosno porodica koja ima zemljište površine do 0,5 hektara, ili pojedinac koji je nesposoban za rad, odnosno porodica čiji su svi članovi nesposobni za rad, a imaju zemljište površine do jednog hektara. Smatramo da je ova površina izuzetno mala i da je nedovoljna za održavanje porodice. Smatramo da je ovaj predlog vrlo striktan i nepovoljan za ruralna područja. Naš predlog je bio da se 0,5 poveća na 1,5 hektara, a ni to nije mnogo, ali je bar nešto. Kada ste već videli i, što je pozitivno, što se tiče porodice gde su svi nezaposleni ili pojedinca koji je nesposoban za rad, tu ste već povećali sa 0,5 na jedan, tu mi predlažemo povećanje sa jedan na dva hektara. Nadamo se da ćete razmatrati naše amandmane. Još jednom da naglasim, zakon je vrlo dobar, nije odličan, a glasaćemo za njega jer je neophodan. Dvadeset godina čekamo ovaj zakon. Da naglasim da čekamo i rešenje za pravo finansiranje Vojvodine, kako bi ona zaista mogla da preuzme nadležnosti što se tiče socijalne zaštite. Hvala na pažnji.
Sedamnaest minuta i deset sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić.
Pridružila bih se i nekim pohvalama ovog zakona. Prvo, već je rečeno ovde da se ovaj zakon veoma dugo čeka. On se krčka, možda ne dvadeset, kako je rečeno, ali deset sigurno, tako da je dobro što se danas našao u Skupštini. Istakla bih da vidim jedan senzibilitet ovog zakona u odnosu na sadašnju situaciju, a i na desetogodišnju tranziciju u Srbiji, koja je zaista množila socijalne probleme. Rekla bih da se ta tranzicija u velikoj meri zaglavila, da mi ni ne znamo da li smo više u tranziciji ili smo se zaglavili u određenom blatu, pa ne znamo kako da izađemo iz nje. To se, naravno, odražava i na ovu oblast o kojoj govorimo, znači, pre svega na one kategorije stanovništva koje su veoma osetljive, koje su marginalizovane i koje imaju još teže uslove života. Prvo bih istakla da je posle 5. oktobra, kao što znate, jedna od prvih strategija koje su urađene, to je radila gospođa Gordana Matković, bila strategija o borbi protiv siromaštva, koja je bila veoma dobro napravljena. Mi smo imali određenih uspeha na početku, siromaštvo u Srbiji je počelo da se smanjuje. Ali, kao što je već rečeno, siromaštvo se dramatično povećalo u Srbiji, a naravno, povećala se dramatično i nezaposlenost, što se odrazilo na socijalnu strukturu, znači, ne samo na ovu specifičnu kategoriju stanovništva, nego na ukupnu društvenu strukturu. Znači, mi ne znamo kakve su političke posledice toga što jedan deo ili gotovo polovina našeg društva ima ogromne teškoće u zadovoljavanju osnovnih potreba i što je linija siromaštva (ovde nije reč o liniji siromaštva, ja ću to objasniti)... znači, što se nezaposlenost povećava, što je ona ogromna i kakve to političke posledice ima na celokupno funkcionisanje socijalnog, političkog i ekonomskog sistema. Za sada se ne vidi u mejnstrimu na koji će se način rešavati ovi glavni problemi, jer oni se u celini odražavaju i na ovu grupaciju o kojoj je ovde reč. Glavna prednost ovog zakona, hajde da kažem pohvala koju treba uputiti, to je da je on odškrinuo vrata ovoj ogromnoj grupi siromašnih ljudi i pokušao da interveniše, kada je reč o onoj grupaciji, znači, da poveća obim onih koji se mogu smatrati apsolutno siromašnim. Znači, ovde ne raspravljamo o siromaštvu, kad govorimo o ovom povećanju obima, jer ono je, naravno, mnogo veće. Ovaj zakon nema tu pretenziju, niti može tu da pomogne, jer tu mogu da pomognu samo određene ekonomske i političke mere i transformacija ovog društva; razni drugi problemi su doveli do ovakve situacije. U odnosu na stari način, koji je zadržavao kao primaoce novčane pomoći, pošto je o njima ovde reč, onu klasičnu rezidualnu kategoriju onih ljudi koji nemaju sredstava za život, ne mogu da zadovoljavaju potrebe zbog toga što su nesposobni za rad usled određenih hendikepa, bolesti, invaliditeta ili drugih razloga, ovde sada imamo prvi put (ne znam, možda je bilo i ranije, nisam baš toliko pratila ovu oblast u poslednje vreme) taj fenomen da i oni koji su sposobni za rad mogu da imaju pristup novčanoj pomoći. Mislim da je to dobro, s obzirom na, kako sam rekla, ovu gotovo tragičnu situaciju u kojoj se momentalno nalazi naše društvo i pojedini društveni slojevi. Sada se postavlja pitanje... Nije reč o postavljanju linije siromaštva, nego o postavljanju linije apsolutnog siromaštva. Ovde je čak napravljen, po mom mišljenju, jedan pokušaj da se povuče ta linija, pre svega preko ove nominalne socijalne pomoći koja je ovde navedena, znači, to je 6.050 dinara. Da li u raspravi koju ovde danas vodimo možemo da kažemo da je to suviše restriktivna, suviše niska linija; da li se može živeti od te linije, pa čak i one elementarne potrebe zadovoljavati, jer je tu reč o socijalnoj i novčanoj pomoći koja ne dostiže ni sto dolara? Uvažavam da u određenim slučajevima može da dođe do određenog povećanja za 20% i da svaki član porodice takođe dobija određeno povećanje, ali, sve u svemu, smatram da je ta linija koja je povučena za apsolutno siromaštvo veoma restriktivna. Naravno da moramo da uvažavamo neke relacije, znamo da su neke penzije veoma niske, znamo da se od minimalnih plata i od plata takođe ovde ne može živeti, ali to samo još više ukazuje na tragičnu situaciju u kojoj se nalazi naše društvo – da se ne može ni od plate živeti. Onda zamislite kako se može živeti od socijalne pomoći koja je na nivou granice apsolutnog siromaštva. Ovo ostavljam za raspravu. Da li je tu napravljena dobra linija? Možda će, naravno, u odgovorima da nam daju neko bolje obrazloženje nego što možemo u ovom trenutku da nađemo. Za sada, sigurno da je glavna prednost u tome što će doći do povećanja obima onih koji mogu da primaju socijalnu pomoć, koji su sposobni za rad, a koji ne mogu da žive jer nemaju zaposlenje. U vezi s ovim, skrenula bih pažnju na neke probleme koje sam zapazila. Možda je dobro što je sada za povećani obim primalaca novčane socijalne pomoći centar za socijalni rad dužan da napravi jedan životni plan, procenu za svakog pojedinca, primaoca takve pomoći, i porodicu (i to se zove aktivacija), kako da izađu iz toga, kako da dođu do te socijalne uključenosti. Tu vidim izvesnu modernizaciju, jer do sada socijalna uključenost te kategorije stanovništva koja je marginalizovana nije bila u centru pažnje. Naravno, stavljam veliki znak pitanja koliko se sada stvarno u praksi radi na socijalnom uključivanju, ali ako tu postoji plan aktivacije i saradnja sa službama za zapošljavanje kako da se određene porodice i pojedinci što pre izvuku iz ove situacije, da dobijaju ovu minimalnu socijalnu pomoć, onda postavljam pitanje zašto je zadržana kategorija tzv. propuštene zarade? Zato što se ta propuštena zarada ne zasniva na evidenciji centra za socijalni rad ili radnika koji vodi ovaj slučaj, nego je to diskreciono pravo socijalnog radnika da proceni da li je primalac novčane pomoći propustio nekakvu zaradu. U razgovoru sa ljudima koji se bave praksom došla sam do zaključka da to može da se koristi često na štetu ove kategorije i ovih lica koja primaju novčanu pomoć. Evo u kom smislu: da kaže socijalni radnik – video sam te na pijaci, ti prodaješ kese, oduzeću ti dve hiljade zato što tamo nešto zarađuješ. Znači, ta kategorija postoji već oko 20 godina; s obzirom na ove novitete socijalnog uključivanja i aktivacije, ne vidim zašto je potrebno da ostane ovaj institut propuštene zarade i da to postoji u određenom članu? Kako se uopšte procenjuje ta propuštena zarada? Mislim da tu može da dođe do zloupotreba, do umanjivanja. S jedne strane, registrujemo pojavu, a preko ovog starog instituta na neki način ugrožavamo ono što se pokušava dati. Sledeći problem koji vidim u vezi sa povećanim obimom novčanih davanja, a i drugih usluga, nije reč samo o ovoj, jeste da li su Ministarstvo i vaši stručnjaci proučili odnos između administriranja, pošto je ogromna papirologija potrebna da bi se dobila odluka o isplati novčane pomoći? Ne znam koliko su takvi slučajevi sami zaduženi da to čine, ko to treba da radi? Imam utisak da je ogromna administrativna papirologija i administriranje, kada je reč o ovoj usluzi. Na neki način, nameće se pitanje da li ste izračunali koliko ćemo morati da zaposlimo novih ljudi koji će raditi na tome, jer se obim povećava, a povećali ste i druge usluge koje daje centar za socijalni rad? Da li će sada biti „veća dara nego mera“, da li će administracija pojesti više novca nego što će biti isplaćeno kao socijalna pomoć? Znači, kada je u pitanju odnos između povećanja administracije i novčane pomoći, meni se čini da će više otići na papirologiju, na administriranje, nego što će biti sama socijalna pomoć. To je jedno od pitanja koja se ovde nameću. Drugo što sam htela da istaknem, to je da je dobro što ste odlučili da se uvedu ovi namenski transferi za najnerazvijenije opštine. To je svakako dobra stvar, pogotovo zato što se u poslednje vreme na jedan arogantan način ti transferi potpuno arbitrarno ukidaju opštinama. Mnogim opštinama koje su razvijenije, a da ne govorim o nerazvijenim opštinama, prosto se kaže – snalazite se kako znate i umete. Onda opštine podižu poreze, takse, da nadoknade, zato što su ti transferi svim opštinama, a o najugroženijim i da ne govorim, obustavljeni ili su minimalni. Naravno, moramo da pomenemo da nikada, ni za veka ove vlade, izgleda, neće biti vraćena imovina opštinama, što takođe umanjuje njihove mogućnosti da rešavaju određene socijalne probleme na svojoj teritoriji. Htela sam da ukažem na još jedan problem. Dobro je što se uvodi pluralizam, kako se to kaže u vašem obrazloženju, davalaca usluga, pa to mogu biti udruženja, privredna društva, preduzeća; drugim rečima, može učestvovati privatni kapital. To je veoma dobro, to proširuje mogućnosti i državnih službi, preko uputa na takve institucije, koje moraju da budu licencirane. Ali, ima određenih institucija koje, čini mi se, ne spadaju u ovaj domen. Da li su uopšte obuhvaćene kontrolom, postavila bih pitanje, da li se vrši bilo kakav nadzor nad prilično propagiranom merom socijalne intervencije, a reč je o nasilju u porodici, o ženama sa decom koje mogu izbeći u sigurnosne kuće? Te sigurnosne kuće rastu, nije više reč samo o jednoj, već o većem broju njih. Da li iko kontroliše šta se dešava u sigurnosnim kućama, pošto sam načula da tu ima mnogo problema? Ne znam da li postoji bilo kakav nadzor, jer to nije vezano za institucije direktno, nego zaista spada u nekakvu humanitarnu delatnost koja se propagira preko naših najvažnijih medija. Neću navoditi probleme za koje sam čula, ali izgleda da tu kontrole nema. Čak ni ona zakonska norma, koja je bila jako dobra, da nasilnik izađe iz stana a da oni koji su ugroženi, najčešće žena i deca, ostanu u tom stanu, jer uglavnom imamo bekstvo žene i dece iz tog stana, a nasilnik ostaje da se širi u tom stanu... Ne vidim da ste tu probali da napravite neku intervenciju, da se ova zakonska norma iz porodičnog zakonodavstva daleko više primenjuje. Onda ne bi morala da bude ovakva propaganda za neke oblike koji bi mogli biti sekundarni, a ne, takoreći, glavni za rešavanje ovog krupnog problema. Dobro je što je on uopšte dobio mesto u ovakvom zakonu. Konačno, htela bih da istaknem problem koji vidim kod ovog zakona, a on je možda najkrupniji – čini mi se da vam nije padalo na pamet, ne vidim da ovaj zakon ima pristup koji prepoznaje probleme, nego je koncentrisan od početka do kraja isključivo na pojedinca i korisnika. Znači, da bismo mogli uspešno da rešavamo probleme pojedinca, meni prosto nedostaje reč – problemi i programi. Znači, nema dovoljno razvijenog pojma istraživačkog rada, proučavanja koji su to osnovni problemi ovog društva, što je ranije bilo mnogo prisutnije. Postavlja se pitanje nekih institucija koje su postojale, recimo, beogradski centar za rešavanje socijalnih problema iz Ruske ulice, koji je imao stručnjake, ne znam šta se dogodilo sa tom institucijom. Ne predviđate zavod u Beogradu za proučavanje socijalnih problema, a predviđate formiranje određenih zavoda, i jedan takav je već formiran. Koliko sam se ja obavestila o tome, taj zavod se bavi ili obukom ili služi za dnevne potrebe Ministarstva, ali nije koncentrisan na ovo o čemu ja govorim. Znači, taj problemski pristup mora da dobije centralno mesto, jednako koliko i pojedinac, jer kako ćemo se baviti prevencijom? Ne možemo se zavaravati, jer centri za socijalni rad, a njima je uvek dato i to da se bave preventivnim radom, ne mogu time da se bave. Ovom prilikom ću da istaknem, sada, sa ovim povećanim radom centra za socijalni rad, ne znam kako će... Ne znam šta je uopšte centar za socijalni rad, od javnih ovlašćenja, o čemu sam malopre govorila, novčanih davanja, povećanog broja usluga, koje su sve funkcije centra za socijalni rad? To postaje ogromna delatnost. Organizacija tog rada ovde nije data, kako je to koleginica Elvira pomenula, sve je prepušteno ministru. Čini mi se da tu postoje veliki problemi. Kako je uopšte danas centar za socijalni rad organizovan, kakva je njegova efikasnost, na koji način se meri ta efikasnost? Mi nemamo dobro razrađene zavode, koji će davati podatke o tome kako funkcionišu te institucije. Vidimo da su i standardi što se tiče novih usluga i organizacija rada osnovne institucije, znači, centra za socijalni rad, prepušteni isključivo ministru, odnosno njegovim saradnicima, pa ne znamo šta se u tim centrima dešava. Oni ne mogu da se bave prevencijom, ili mogu samo marginalno da se bave. Ove institucije, kao što su zavodi koji se bave problemima, dugoročnim projekcijama i selekcionisanjem osnovnih socijalnih problema, ostale su u izmaglici. Tamo su navedeni zadaci tih zavoda, ali to se u tim zavodima uopšte ne dešava. Volela bih da čujem da li je bilo ijednog relevantnog istraživanja koje je taj zavod koji ste osnovali uradio. Koncentriše se isključivo na pojedinca, umesto na selekcionisanje i registrovanje problema i programski pristup. Mislim da je to malo staromodno. Uveli ste novitete: samostalni život, samostalno stanovanje, terminologiju ste promenili, nema više one stare klasifikacije socijalnih korisnika, što je izbačeno, a i onda je smatrano etiketiranjem i na neki način diskriminacijom ljudi, samim tim što su korisnici socijalne zaštite. Tu su napravljeni određeni pomaci i u samoj modernizaciji terminologije, ali mi se čini da je pristup samo u odnosu na pojedinca, bez sagledavanja šireg konteksta i selekcionisanja osnovnih problema. Kada ovo kažem imam u vidu da stručnjaci sa kojima sam imala prilike da razgovaram, a i sama sam se bavila ovom problematikom u životu... Recimo, jedan od najtežih problema jesu seoska staračka domaćinstva. Nema posebnog tretmana ovog problema, zato što jednostavno nije registrovan. On nije proučen, a svi su mi rekli... Evo, pre dva meseca, dva starca su umrla na selu, od gladi. Vi imate i taj institut hipoteke i stavljanja zemlje pod hipoteku, gde posle smrti takvih ljudi možete da nadoknadite socijalnu pomoć. Međutim, postavljam pitanje, da li se tu uzima u obzir određena tradicija, vezanost ljudi za zemlju, taj socijalno-psihološki aspekt, jer ti stari ljudi veoma se teško odriču svoje zemlje? Pošto ne mogu ta pitanja da reše sami, onda tih pet ili šest hiljada dinara koliko bi dobilo to staračko domaćinstvo... Oni ne dobiju ništa i imamo situaciju da stari na selu jednostavno umiru od gladi zato što tu pomoć ne mogu da ostvare. Predložila bih, kada je reč o tom apsolutnom siromaštvu, sem one papirologije, koja je ogromna i koja će odneti ogromna sredstva, da se dozvoli stručnom radniku u centru za socijalni rad da njegovo mišljenje o siromaštvu i o situaciji bude uzeto kao činjenično stanje, a ne samo papirologija, koja oduzima ogromna sredstva, a dovodi do ovakvih problema o kojima sam govorila kada je reč o staračkim domaćinstvima. Na kraju, pošto vidim da je došlo do kraja, imam velike zamerke za inspekciju, tu ste napravili veliku papazjaniju. Ne znam ko je taj revizor, gde su ti revizori, da li su oni u centru za socijalni rad, da li su oni pri Ministarstvu? Imate reviziju novčane pomoći, ko su ti revizori? Recimo, imate inspektora inspekcije, pa inspektor kontroliše inspekcijski nadzor. Kada sam čitala kakav je sistem kontrole rada u ovoj oblasti postavila sam pitanje – ko je tu uopšte kome otac i majka? Jednostavno se ne vidi kakav je to sistem kontrole. Čini mi se da je on preglomazan, da je konfuzan; ne zna se ko su ti inspektori socijalne zaštite, čime se oni bave. Mislim da bi to pitanje trebalo raščistiti mnogo detaljnije. Hvala vam na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Gordana Rajkov.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, Zakon o socijalnoj zaštiti je izuzetno važan sistemski zakon, imajući u vidu da je, prema najnovijim podacima, siromaštvo u Srbiji u porastu, da veliki broj građana nema posao, da je procenat starih ljudi među najvećima u Evropi; imajući, takođe, u vidu da pravo na socijalnu zaštitu, kako je to definisano članom 4. ovog zakona, imaju svaki pojedinac i porodica kojima je neophodna društvena pomoć i podrška radi savladavanja socijalnih i životnih teškoća i stvaranja uslova za zadovoljavanje osnovnih životnih potreba. Bojim se da bi se veliki broj građana Srbije mogao prepoznati u ovoj definiciji. Ovo je zakon, kao što su već prethodni govornici i gospodin ministar rekli, koji se očekuje i čije se donošenje odlaže već godinama. Važeći Zakon, koji je još uvek na snazi, donet je još 1991. godine. Od tada do danas, naravno, vršene su njegove brojne izmene i dopune, ali je problem to što nije suštinski menjan koncept toga zakona, koji je bio baziran na sistemu prava u socijalnoj zaštiti. Usluge su pružale jedino ustanove, državne ustanove socijalne zaštite; postoji upravni postupak i korisnik je bio stranka u tom postupku. Mesto drugih aktera koji su se tokom poslednjih desetak godina pojavljivali da bi se ublažio nedostatak ovog koncepta, kao što su, recimo, organizacije civilnog društva, nije bilo jasno uređeno, mada su ove organizacije pojavljivale kao pružaoci mnogih inovativnih usluga i popunjavale prazninu koja je tu postojala. Nažalost, uvek su radile u projektnom okviru, što je značilo da njihove usluge nisu održive. Naravno, dobro je što zakon donosimo sada. Nije dobro što smo čekali dvadeset godina da ga donesemo, ali kao što svaka stvar ima dobre i loše strane, dobro je to što u međuvremenu situacija nije bila mirna, što su se dešavali različiti reformski i strateški procesi, što smo 2005. godine dobili Strategiju razvoja socijalne zaštite i, kako smo čuli od gospodina ministra, u preko sto opština doneti su lokalni planovi za lokalne strategije razvoja. Fond za socijalne inovacije je zaista bio dobar institut, koji je omogućio testiranje brojnih novih usluga i projekata, tako da smo kroz prethodno testiranje i provere u praksi određenih rešenja sada mogli da ih unesemo u zakon, što bi značilo da primena tih odredaba sada ne bi trebalo da predstavlja problem. Predlog zakona koji danas razmatramo u stvari predstavlja promenu modela socijalne odgovornosti. Od modela socijalne sigurnosti, koji se bazirao na zaštiti i zbrinjavanju, trebalo bi da se pomeramo ka socijalnoj uključenosti, odnosno stvaranju jednakih mogućnosti za punu participaciju marginalizovanih ili socijalno isključenih grupa, što je svakako u skladu i sa evropskim strategijama razvoja. Ono što je sigurno za pohvalu, već su pomenuli gospodin ministar i koleginica Elvira, jeste to što je preko godinu dana vođen jedan veliki, širok konsultativni proces u odnosu na radnu verziju nacrta zakona, čime je omogućeno iz nadležnog ministarstva da lokalne samouprave i ustanove i organizacije socijalne zaštite komentarišu tekst, pa da i šira stručna javnost i posebne organizacije civilnog društva, ali i sami građani, o čijoj se praktično koži i životu radi, uzmu učešća u tom procesu. To je doprinelo zaista da radni nacrt bude bitno unapređen, jer su mnoga rešenja koja su se pojavila u javnoj raspravi uobličena kasnije u zakon. Imajući u vidu širinu i broj oblasti koje Predlog zakona reguliše i, naravno, raspoloživo vreme, u raspravi ću se zadržati samo na pojedinim njegovim delovima. Mislim da je važno to što se ovaj novi koncept, umesto sistema prava, bazira na sistemu usluga u oblasti socijalne zaštite, koja se opet uređuju u odnosu na potrebe korisnika. Dobro je što imamo sad različite pružaoce usluga, umesto, kao do sada, samo institucija sistema. Mislim da je dobro što korisnik ostaje u fokusu interesa i javlja se kao partner u čitavom ovom procesu. Već je gospodin ministar pomenuo načela na kojima se zakon bazira, a koja su uneta u tekst zakona, što mislim da je dobro. Neka od njih ću možda još jednom ponoviti, jer mislim da su jako važna, a to je da je zakon zasnovan na načelima poštovanja integriteta i dostojanstva korisnika, i nadam se da će tako biti (do sada su obično ljudi koji su bili u stanju socijalne potrebe imali sve drugo, ali ne i dostojanstvo); zatim, na zabrani diskriminacije, na najboljem interesu korisnika i na najmanje restriktivnom okruženju i načelu dostupnosti i individualizacije socijalne zaštite. Iz ovih načela proističu i prepoznaju se opšta prava korisnika u članovima od 34. do 39, od kojih su za mene posebno važni pravo na učešće u donošenju odluke i pravo na slobodan izbor usluge. Ovi članovi kažu da korisnik ima prava da učestvuje u proceni svog stanja i potreba i u odlučivanju o tome da li će prihvatiti određenu uslugu, kao i da dobija obaveštenje o raspoloživim materijalnim uslugama i da mu se usluga ne može pružiti ako se on sa tim ne složi, u skladu sa zakonom. Mislim da je ovo jako važna odredba, jer do sad je praksa bila da ljudi koji se nađu u toj situaciji zapravo nisu u prilici da iznesu neki svoj sud i kažu šta je to što bi oni želeli, čime bi bili zadovoljni, jer bi uvek neko drugi odlučivao šta je za njih najbolje. Pravo na socijalnu zaštitu, naravno, obezbeđuje se pružanjem usluga i materijalnom podrškom. Što se tiče usluga, mislim da je dobro što se uvodi pluralizam usluga u članu 9. gde se predviđa da Republika, autonomna pokrajina i lokalna samouprava mogu da povere obezbeđenje sprovođenja socijalne zaštite i drugim pravnim i fizičkim licima. Ovo znači da će zapravo i različiti pružaoci civilnog društva i privatni sektor dobiti zakonsku osnovu za ono što su radili i do sad. Takođe je dobro da je definisan otvoren sistem grupa usluga u socijalnoj zaštiti, kojih ima pet. Gospodin ministar je o pojedinačnim planiranim uslugama vrlo detaljno govorio, tako da neću to ponavljati. Ali, mislim da je važno da se istakne da u definisanju pojedinačnih usluga u svakoj grupi ovih usluga taj spisak nije konačan i dozvoljava i razvoj drugih usluga u svakoj pojedinoj grupi. Mislim da je ovo jako važno jer ostavlja mogućnost za dalji razvoj inovativnih usluga, nekih za koje mi sada ne možemo ni da pretpostavimo da će se pojaviti, što će omogućiti nalaženje najboljih odgovora, a nećemo morati da čekamo na donošenje novog zakona ili izmene da bi te usluge mogle da se organizuju. Za osobe sa invaliditetom važno je to što je u zakonu predviđeno uvođenje radnih centara, članom 41, koji će pružati usluge usmerene na unapređenje radnih sposobnosti, odnosno na radno angažovanje osoba sa invaliditetom, koje se inače ne mogu zaposliti ni pod opštim ni pod posebnim uslovima, a u skladu sa Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Ovo jeste jedna novina koja je zaista za ovu kategoriju vrlo značajna. Kao što je već bilo govora, obezbeđenje usluga će ići i naručivanjem i ugovaranjem, u slučaju kad institucije sistema ne mogu da te usluge obezbede. One će se naručivati objavljivanjem javnog poziva i zaključivanjem ugovora između nadležnog organa i licenciranih pružalaca usluge, što znači da praktično zakon kao novinu uvodi sistem licenciranja. Nadamo se da će on doprineti unapređenju kvaliteta usluga, ali i kontroli usluga koje će se pružati, naročito imajući u vidu pluralizam pružalaca usluga. To naravno podrazumeva i potrebu uvođenja standarda da bi se dobila licenca, što je inače definisano članom 179. Međutim, mislim da ovaj član ima jedan nedostatak, a to je da se uslov za dobijanje licence, kao i razlog za gubljenje licence, koji je potpuno isti, fokusira samo na strukturne standarde, odnosno na organizaciju same usluge, kao što su prostor, broj angažovanih stručnih radnika itd., ali ne pominje funkcionalne sadržaje, kao što su sadržaji usluge, aktivnosti koje uslugu prate, a koje su jako važne za kvalitet te usluge. S tim u vezi, podnela sam amandman na ovaj član i govoriću više o tome u raspravi u pojedinostima. Što se tiče materijalne podrške, koje naravno ima u različitim oblicima, od novčane pomoći pa do dodatka za pomoć i negu drugog lica, i uvećanog dodatka za ovu pomoć, najveći broj kontakta sam imala sa organizacijama osoba sa invaliditetom i pojedincima koji su najveći interes pokazali upravo za ovaj institut dodatka za negu i pomoć. Takođe sam na te članove 92. i 94. podnela amandmane, jer otkada je nacrt zakona ušao u skupštinsku proceduru u međuvremenu su usvojene izmene i dopune Zakona o penzijsko-invalidskom osiguranju, na koje se ovaj zakon oslanja, i mislimo da to zahteva dopunu ovih članova. Po oceni većine organizacija civilnog društva koje se bave kategorijama ugroženih grupa jedno od najvećih unapređenja, kao što je gospodin ministar rekao, sigurno jeste institut materijalnih davanja iz budžeta Republike za ugrožene građane. To se u prvom redu odnosi na radno nesposobne, među kojima su i stari ljudi, za koje će, po novom zakonu, novčana socijalna pomoć biti uvećana. Podignut je imovinski cenzus za ostvarenje, što je pretpostavka da će se uključiti znatno veći broj siromašnih. Ono što mislim da jeste dobro, barem smo tako dobili obaveštenje od predstavnika Ministarstva na Odboru za rad i socijalna pitanja, jeste da će ova odredba zakona moći da stupi na snagu vrlo brzo, a odmah posle donošenja zakona neće morati da se čeka dug vremenski period za to. Mislim da su neki od najvećih izazova ovog zakona obezbeđivanje finansijskih sredstava u budžetu za primenu celog zakona, mimo ovog dela koji se odnosi na materijala davanja, posebno one usluge koje treba da finansira lokalna zajednica, bez obzira na to što je dobra novina uvođenje instituta namenskih sredstava. Postoji velika zabrinutost u organizacijama osoba sa invaliditetom, a i drugih koji okupljaju ranjive grupe, da usluge na nivou lokalne zajednice mnoge opštine neće moći da finansiraju, a takođe da zapravo, kako oni kažu, ništa nije garantovano zakonom, u smislu da je obavezujuće. Navodi se da korisnik ima pravo, ali ne i da lokalna samouprava ima obavezu da to obezbedi, već da ispita potrebe i da prema resursima koje ima uslugu pruži. Tako da postoji bojazan da ta dobra namera što se tiče velikog broja usluga u lokalnim zajednicama neće moći baš brzo da bude realizovana. Organizacije koje su se do sada bavile projektno pružanjem različitih usluga takođe su zabrinute za mogućnost primene minimalnih standarda i da li će moći da budu na neki način konkurentne državnim pružaocima, jer njihove startne pozicije nisu iste. Takođe, imam obavezu da kažem da su organizacije za brigu o deci, uključujući i decu sa smetnjama u razvoju, pominjale kao izazov odredbu člana 54. koja kaže da dom za smeštaj dece i mladih ne može imati veći kapacitet od 50, budući da se prema novim definicijama vezanim za institucionalni smeštaj velikom smatra već institucija gde ima više od 25 dece. Naravno, kad se ima u vidu kako sada izgleda stanje, preko više stotina korisnika u nekoj ustanovi, mislimo da je ova odrednica u zakonu zaista veliki pomak, ali svejedno nam ostaje zadatak da dalje radimo na traženju mogućnosti za bolja rešenja. Naravno, kao i za svaki zakon, izazov će biti brzina kojom budu doneta brojna podzakonska akta, koja treba da omoguće primenu zakona. Bez obzira na to, mislim da je neosporno da ovaj predlog zakona predstavlja veliki zaokret i pozitivan pomak u socijalnoj politici Srbije. Imajući u vidu njegov veliki značaj za veliki broj građana u Srbiji, naročito onih koji teško žive, Poslanička grupa G17 plus u danu za glasanje podržaće ovaj zakon.
Iskorišćeno je sedamnaest minuta i pedeset sekundi od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre Ljajiću, cenjeno predsedništvo, uvažene dame iz Ministarstva zdravlja, saradnice, dozvolite mi da u ime Poslaničke grupe PUPS iznesem naš stav o današnjoj temi, odnosno o Predlogu zakona o socijalnoj zaštiti. Pre svega, dobili smo predlog jednog dobrog zakona, posle dvadeset godina. Ustavni osnov za donošenje ovakvog zakona o socijalnoj zaštiti nalazi se u članu 69. Ustava naše republike. Prema pomenutom članu Ustava, građani i porodice kojima je neophodna društvena pomoć radi savladavanja socijalnih i životnih teškoća i stvaranja uslova za zadovoljavanje osnovnih životnih potreba imaju pravo na socijalnu zaštitu, čije se pružanje zasniva na načelima socijalne pravde, humanizma i poštovanja ljudskog dostojanstva. U članu 97. Ustava Republike stoji da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje: sistem u oblasti drugih oblika socijalne sigurnosti (tačka 8), sistem u oblasti socijalne zaštite (tačka 10), kao i finansiranje ostvarivanja prava i dužnosti Republike Srbije utvrđenih Ustavom i zakonom (tačka 15). Kao posebni ciljevi Strategije razvoja socijalne zaštite, donete 2005. godine („Službeni glasnik“ 108/05), navedena su dva cilja: prvi cilj – unapređenje zaštite najsiromašnijih građana, i drugi posebni cilj – razvijanje mreže usluga u zajednici. Shodno gore rečenom, ovaj predlog zakona o kojem danas počinjemo raspravu obezbeđuje mehanizme za proširenje pomoći siromašnima, kroz veće iznose transfera i mrežu socijalne zaštite koja uključuje najugroženije grupe građana koji su do sada imali teškoća da koriste socijalnu zaštitu. Ovih dana govori se o tome koliko ima građana koji žive, tj. preživljavaju u najvećoj bedi. O tome se samo priča, pomoći nema. Nažalost, pomoći ima. U predlogu ovoga moramo uzeti još nešto, da je demografija siguran dokaz ove naše tvrdnje. Narodne kuhinje takođe spadaju u ovaj deo posla i one su siguran dokaz socijalne nemoći države i problema koje naša država ima prema ovom problemu. Kažu da ima oko 750.000 gladnih, neuhranjenih, nepismenih, čiji je život jadan i koji žive u teškim uslovima života, punim nepredviđenih prepreka i prepona. Ako tome dodamo i bolest i invaliditet, koji uvek idu jedno sa drugim, onda je slika jadna, crna i teška. Ako pomislimo još i na decu, slika je potpuna, i neizvesna je sudbina tih ljudi. Zato predlažem, u ime Partije ujedinjenih penzionera Srbije, da krenemo u izradu socijalnih karata po svim opštinama Republike, za sva domaćinstva. Predmet današnje rasprave, gospođo predsedavajuća, jeste predlog novog zakona o socijalnoj zaštiti. Mi treba da ovaj tekst predloženog zakona i preko amandmana prihvatimo i izglasamo. Uveravam vas da će poslanici Partije ujedinjenih penzionera Srbije to i uraditi. Ovaj predlog zakona vezali smo za buduće vreme, za buduće godine i budućnost naroda ove Srbije, pre svega za njene građane, i to za najugroženije slojeve, preuzimajući odgovornost za iznalaženje najboljih rešenja, preko amandmana, koji će uz pomoć svih nas poslanika, svih partija, da dovedu do rešenja, do boljeg standarda, boljeg života onih koji treba da budu u kontingentu onih kojima je naša briga i solidarnost potrebna. Uvaženi gospodine ministre, poslanici Partije ujedinjenih penzionera Srbije će u danu za glasanje glasati za ovaj dobar zakon. Zašto? Zato što su želje i predlozi poslanika Partije ujedinjenih penzionera Srbije, odnosno svih poslanika, da daju veliki doprinos da bude što delotvorniji u bržem socijalnom uključivanju i smanjenju siromaštva u našoj zemlji, a time i postizanju socijalne pravde. Izmenama teksta i prihvatanjem amandmana želimo da utičemo i da damo pun doprinos Partije ujedinjenih penzionera Srbije unapređivanju socijalnog položaja najugroženijeg i po pravilu najsiromašnijeg dela stanovništva u zemlji. Da bismo ovo rešili, potrebno je, po našem mišljenju, otvaranje radnih mesta i zapošljavanje svih kategorija stanovništva, kako na selu, tako i u gradu; velika pomoć u poljoprivredi, sa većim angažovanjem Ministarstva za poljoprivredu, a naročito porodicama sa hendikepiranim članovima. U inkluziji invalidnih osoba u obrazovni sistem i njihovom bržem zapošljavanju vidimo šansu da sve gore rečeno može biti i rešeno. Bolje rečeno, mi iz Partije ujedinjenih penzionera Srbije mislimo da radi onih koji su u stanju potrebe dobijanja socijalne pomoći, na koje se odnosi ovaj predlog zakona, moramo, gospodo poslanici, da prihvatimo i da u danu za glasanje izglasamo ovaj dobar predlog zakona. Osetljive, ranjive ili vulnerabilne populacione grupe su grupe ljudi koje imaju određene rizike po zdravlje i posebno su osetljive i nesigurne na promenu okruženja. Vulnerabilnom osobom smatra se ona kojoj nedostaju mehanizmi podrške i odbrane na državnom, nacionalnom nivou, lokalnom i nivou porodice. Osetljivost je povezana sa nedostatkom mehanizma odbrane i zaštite pojedinaca i porodice ili čitave zajednice. Najčešći faktor vulnerabilnosti su: individualni, genetski i drugi biološki faktori, razvojne karakteristike, vaspitanje i odrastanje osoba, struka i funkcije porodice, socijalni, socijalno-ekonomski status, etnička pripadnost, rodna pitanja, ljudska prava i slobode, diskriminacija, zakonodavni okvir, stavovi i ponašanje zvaničnih službi, sistema i drugi. Među projektima koji se finansiraju ima integrisanih programa za zdravstvene i socijalne programe ranjivih populacionih grupa koje finansira i Ministarstvo rada i socijalne politike. Evo i nekoliko osnovnih primedaba i predloga: da izbor direktora centara za socijalni rad ne vrši lokalna samouprava, već da to čini Ministarstvo rada i socijalne politike. Ministarstvo plaća rad zaposlenih, i to u visokom procentu, ono kontroliše njihov rad, normalno je i da postavlja svoje direktore. Na Fakultetu političkih nauka u Beogradu postoji smer za socijalni rad i socijalnu politiku, a i u Predlogu zakona u članu 124. govori se ko može biti direktor centra za socijalni rad. Tim ili ekipu u oblasti socijalnog rada čini stalni sastav ravnopravnih stručnjaka, ali različitih profesija, u kome svaki stručnjak ima svoje osnovne obaveze. Socijalni radnik je matična ličnost i vodi brigu o svim problemima, povezuje sve članove tima, korisnika i članove njegove porodice, kao i radnu i životnu sredinu. Ova časna profesija socijalnog radnika našla je svoje mesto i u Zakonu o porodici, i u Zakonu o dečijoj zaštiti i u Zakonu o krivičnom i pravnom tretmanu maloletnika. Pored toga, sve najvažnije društveno-političke organizacije koje su bile ili su mogle biti od značaja za socijalnu politiku dale su i daju punu podršku ovoj profesiji. Ovih kadrova ima u privredi, zdravstvu, obrazovanju, službama zapošljavanja, službama PIO, sudovima, službama prevencije MUP-a, socijalno-humanitarnim i organizacijama invalida. Gospodine ministre, u članu 124. traži se da direktor centra bude diplomirani socijalni radnik. Ali, od ove godine ta profesija na Fakultetu političkih nauka više se neće zvati tako, već politikolog za socijalni rad, pa vas molim da u Predlogu zakona, da ga ne bismo menjali brzo... proverite ovo sa Fakultetom političkih nauka, može da se stavi. Drugo, da se invalidnim licima uvede pravo na lične asistente, kao što je to urađeno i u Beogradu. Tuđa pomoć i nega – smatramo da za poljoprivrednike, za lica iz radnog odnosa, za lica iz samostalne delatnosti treba da bude isti iznos za sve, zato što je osnov za ostvarivanje tuđe pomoći i nege invalidnost, a ne ovaj drugi deo posla. Sada je ta razlika znatna. Četvrto, da se uvede pravo na pomoć starim licima, kako u gradu, tako i na selu, ove geronto-domaćice. Na selu su teži problemi, pogotovo zato što na nekim područjima ima po 10-15 sela bez ijednog lekara i drugih koji bi trebalo da im pruže pomoć. Zato smatramo da treba i na seoskom području uvesti obavezno pravo na materijalno obezbeđenje. Sledeće, da se jednokratna pomoć ne deli po sistemu lokalne samouprave, kako to oni rade danas. Oni imaju svoje komisije za rešavanje zahteva lica u stanju socijalne potrebe; kroz ove komisije provlači se nekoliko milijardi dinara za politički marketing stranaka na vlasti u pojedinim opštinama, za dodatak i negu i pomoć drugog lica. Promene u oblasti socijalne zaštite neposredno su vezane za demografske promene – produžavanje životnog veka stanovništva, niska stopu zaposlenosti, nizak rast društvenog proizvoda i loš priliv sredstava doprinosa u budžet, što svakako znatno otežava rad u ovoj oblasti. Ekonomska situacija je takva da se ne može izaći u susret svim zahtevima, što nas u PUPS-u posebno brine. Po nama, ako dodamo i nisku informisanost građana o njihovim pravima po ovom Predlogu zakona, jasno nam je da je ona na niskom nivou, a Predlog ovog zakona i ono što on nosi direktno utiče na život i budućnost onih koji se nalaze u stanju potrebe korišćenja socijalne zaštite. S dužnom pažnjom, a polazeći od principa odgovornosti i domaćinskog poslovanja sa budžetskim sredstvima namenjenih onima koji su u stanju potreba, Partija ujedinjenih penzionera sagledala je i ona rešenja koja su prava i koja se moraju poštovati. Smatramo da će rasprava u načelu, a zatim i o amandmanima i u pojedinostima dati odgovor na pitanje kako se izboriti sa nagomilanim socijalnim problemima u zemlji. Ovaj predlog zakona je odličan. Gospodine ministre, uveravam vas da će svi poslanici PUPS-a u danu za glasanje glasati za ovaj zakon, i ja lično. U to ime, najlepše vam se zahvaljujem.
Iskorišćeno je dvanaest minuta i pedeset pet sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Narodni poslanik Milisav Petronijević ima reč.
Poštovana predsedavajuća, gospodo iz Ministarstva, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe SPS-JS želim da iskažem stav povodom Predloga zakona o socijalnoj zaštiti. Odmah na početku, Poslanička grupa SPS-JS će podržati Predlog zakona o socijalnoj zaštiti i, naravno, u danu za glasanje glasati za taj zakon iz sledećih razloga. Želim da se zahvalim ministru zato što je veoma detaljno predstavio zakon, tako da ne bih prepričavao, ali bih želeo da obrazložim zašto podržavam takav zakon. Prvo, želim da kažem da smatram da je Zakon o socijalnoj zaštiti veoma značajan zakon, sistemski zakon najvišeg ranga, zakon koji legitimiše Vladu da je posvećena rešavanju ovih pitanja. Da ne upotrebljavam velike reči o Predlogu zakona, pretvoriću to u podršku kroz jednu rečenicu – on unapređuje socijalnu zaštitu onih koji su najviše ugroženi, svih onih koji su nemoćni, stari, bolesni, sa posebnim potrebama ili nesposobni za rad, da ne nabrajam dalje. Želim takođe da napomenem da upravo u uslovima ekonomske krize ne treba bežati od ovog problema, nego se treba suočiti sa njim. Zbog toga podržavam ovaj zakon, jer se na ovaj način Vlada legitimiše da želi da rešava pitanja, a ne da priča, jer baš u uslovima ekonomske krize povećani su socijalni rizici kojima su prvenstveno izloženi, slabi, stari, bolesni, svi koji nemaju sredstava ni snage da rešavaju svoje probleme ili nisu u stanju da se odbrane od nasilja itd. Podržavam ovaj zakon iz još jednog razloga, što on legitimiše ovu Vladu da se Vlada suočava sa problemom u Srbiji koji se zove siromaštvo, ne beži od njega, zna da je veliko siromaštvo u Srbiji i želi da svojim merama i na ovaj način pomogne siromašnim ljudima, polazeći od toga da nije sramota biti siromašan, sramota je biti neosetljiv za to i ne rešavati ta pitanja. Znam da se siromaštvo ne rešava samo zakonom o socijalnoj zaštiti, znamo da se siromaštvo rešava ili predupređuje pre svega brzim privrednim rastom, razvojem, većim zapošljavanjem, većim platama itd., ali, budimo realni, to je barjakče koje je pobodeno tamo negde, ka kome idemo. Siromaštvo traži urgentno rešavanje. Tu dolazi do izražaja zakon o socijalnoj zaštiti, koji pruža pomoć, stvara osnov, okvir, mehanizme, nove programe da se pruži pomoć ljudima. Iz tih razloga mi podržavamo ovaj predlog zakona. Ne bih da ponavljam, da se vraćam na sam tekst zakona, biće prilike i u raspravi u pojedinostima se govori konkretno o tome, želim samo još nekoliko napomena da dam. Mislim da je zakon u jednoj rečenici, počev od definicije šta je socijalna zaštita, pošao logično od toga šta su ciljevi koje treba da ostvarimo, a zatim trasirao put kako doći do tih ciljeva – ostvariti ih pružanjem usluga, pa je onda njih razradio, povećan je njihov broj i obim, kroz materijalnu podršku kao drugi vid, u ovom trenutku i najvažniji za građane Srbije, uvođenjem uvećane novčane pomoći i dodatka za pomoć drugim licima, i uvećan je dodatak za pomoć drugim licima itd. Definisao je ko su korisnici toga, grupe korisnika, ko pruža usluge socijalne zaštite, ustanove i drugi pružaoci usluga, da ne nabrajam dalje. Sve to vodi u jedan sistem socijalne zaštite i iz tog razloga mi podržavamo ovaj zakon. Želim da kažem da je ovo jedan od zakona koji su imali najširu moguću raspravu, želim da kažem da je i moja poslanička grupa učestvovala u njoj prošle godine, da je moja partija učestvovala u toj raspravi, da smo dali sugestije i predloge, da je najveći broj njih uvažen. To prosto želim da iznesem, da se ima u vidu da se donosi jedan zakon koji ne treba da bude samo lepo napisan, nego da se čuju sva mišljenja, struke i svih, i da onda bude zakon koji će stvarno ostvariti onu ulogu koju želimo. Iz tih razloga želim da pozovem Ministarstvo, ministra da i ovo danas, kroz načelnu, a narednih dana kroz raspravu u pojedinostima, takođe bude završna javna rasprava. Kada to kažem imam u vidu da želim da predložim da se posveti pažnja svakom predlogu koji je dat kroz amandmane, da se ne gleda ko ih je dao, već da li doprinose poboljšanju tog zakona i da se sve ono što vredi uvaži. I mi imamo nekih predloga, mi ćemo ih obrazložiti i želja nam je da unapredimo, da pomognemo da se dođe do boljeg. Recimo, pitanje bioloških porodica koje imaju decu sa posebnim potrebama, ometenu u razvoju – treba razmisliti da li ih izjednačiti sa hraniteljskim porodicama itd. Dakle, to su već neki detalji o kojima ćemo govoriti kada bude bila rasprava u pojedinostima. Želeo sam da kažem da i ovo treba da shvatimo kao završnu raspravu i da svaku ideju, svaki predlog, bez obzira na to od koga dolazio, uvažimo i sa najvećim uvažavanjem razmotrimo, a prihvatimo ono što mislimo da poboljšava zakon. Dve karakteristične stvari izdvajam: to su usluge pomoću kojih se ostvaruju ciljevi zaštite, koje su proširene i veoma kvalitetno uređene, definisane, od pružanja dnevne pomoći, do smeštaja. Primećuje se da se porodica stavlja u prvi plan. Primećuje se da se porodični smeštaj favorizuje, što opravdava ovo što je ovde navedeno. Naravno, pri tom bih želeo da, u skladu sa onom narodnom „Ne zatrpavaj bunar dok drugi ne iskopaš“, obratimo pažnju i na one domske ustanove koje su se i te kako dokazale; dok ne stvorimo neke bolje uslove, treba da imaju punu pažnju. Kada je u pitanju materijalna podrška, ono što je u ovom trenutku najvažnije za građane da bi preživeli u ovim uslovima, kroz sistem stalne novčane pomoći, uvećane novčane pomoći, pomoći drugim licima, uvećane pomoći drugim licima, jednokratne pomoći itd., primećuje se da je Vlada ovde učinila veliki napor; čak se najveće proširenje, kako bih rekao, odnosi upravo na ovu oblast; koliko se meni čini, dodatno će to da košta oko četiri milijarde dinara za te stvari. Tu se Vlada legitimiše, kada je ova oblast u pitanju. Želim još da se zadržim na jednom pitanju, kratko, a to je pitanje decentralizacije. Decentralizacija nije sporna, pa i u ovoj oblasti, jedino na šta treba obratiti pažnju jeste da decentralizaciju prate sredstva. Tu se može primetiti da je predlagač predvideo tipske transfere, ako tako mogu da nazovem, tri vrste, gde izdajemo onaj prvi, koji se odnosi na opštine koje su najmanje razvijene, da ne bude samo da se decentralizuje. Koliko mi se čini, to je oko pola milijarde dodatnih sredstava za tu vrstu transfera. Želeo bih da podržim pristup koji je karakterističan za ovaj zakon. Obaveza države je da brine o ugroženim građanima u bilo kom smislu, ali ne samo države, već i društva i društvene zajednice u celini, naravno i građana. Ali, obaveza države ne sme da se zapostavi. Pri tom, zakon kaže da dosta toga rade i jedinice lokalne samouprave, čak mogu da povećaju obim prava itd. Želim to da podržim, ali i da skrenem pažnju da to mogu da urade jedinice lokalne samouprave koje imaju sredstva, i na način o kome sam govorio malopre, kroz ovaj tipski transfer, ali ima i lokalnih samouprava koje imaju sredstva, ali nemaju političku volju. To je nešto što mora da se istakne. Želim ovde javno da pohvalim gradske vlasti Beograda, kada je u pitanju ova oblast, evo, kroz podatke: za ova pitanja u 2009. godini tri i po milijarde, u 2010. godini četiri milijarde, u 2011. godini četiri i sedamsto – besplatni obroci, jednokratna pomoć, materijalno obezbeđenje, subvencije za komunalne troškove, da ne nabrajam šta sve, dodatni oblici zaštite trudnica i porodilja, pomoć penzionerima čija primanja ne prelaze 15.000 (četiri puta godišnje) itd. To je nešto što govori o političkoj volji i spremnosti da se pomogne tim kategorijama stanovništva. To nisu mala sredstva, to su velika sredstva i veliki broj ljudi je obuhvaćen time. Želim to da podržim i pohvalim. Znam da ima opština, gradova koji nemaju sredstava, kojima treba pomoći preko ovog tipskog transfera, ali želim da prozovem one koji imaju, a nemaju dovoljno političke volje da to reše. Kvalitet svih nas, cele države jeste u tome koliko brinemo o onima koji su nemoćni, bez obzira na to da li su stari, da li su bolesni, da li su nesposobni za rad, da li su u stanju posebne potrebe itd. Mislim da se kroz ovaj zakon o socijalnoj zaštiti Vlada na pravi način legitimisala da želi da rešava ove probleme, probleme u ovoj oblasti, svesna da ih ima mnogo u Srbiji i ne želi da nad tim problemima plače, već da ih rešava. Iz tih razloga mi ćemo podržati ovaj Predlog zakona o socijalnoj zaštiti. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je šesnaest minuta od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Gospođo potpredsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, začuđena sam što se o ovako važnoj temi kao što je socijalna zaštita i socijalna situacija u Srbiji govori na ovaj način, tiho, sporadično, niko ne komentariše činjenično stanje. Siromaštvo je jedan od najvećih i najozbiljnijih problema u svetu. Jedan od milenijumskih ciljeva jeste suzbijanje siromaštva. Zemlje UN su se složile i obavezale da će intenzivno raditi na iskorenjivanju i prevazilaženju ovog problema do 2015. godine. Sada ću vam vrlo slikovito brojkama pokazati kako se tom milenijumskom cilju odazvala Vlada Republike Srbije i kako ona radi na suzbijanju siromaštva u Srbiji. Ovo je socijalna mapa Srbije. Dva miliona siromašnih građana, a od toga 300.000 dece živi na ivici ili ispod donje granice siromaštva. U Srbiji ima tri miliona izdržavanih osoba, ima 500.000 korisnika nekog vida socijalne pomoći. Podaci o korisnicima narodne kuhinje su vrlo različiti: podatak Crvenog krsta je 30.000 korisnika, podatak savetnika gospodina ministra, Pejakovića - 36.000, a ministrov podatak u jednom intervjuu je - 40.000 korisnika. Od toga, šest hiljada korisnika su deca, a od toga dve i po hiljade je onih koji imaju manje od deset godina. Moram da pomenem da je u 2009. godini broj korisnika narodnih kuhinja bio 21.000. Procenat siromašnih je za 3% veći u selu nego u gradovima, oko 10% veći kod starog seoskog stanovništva i iznad 9% kod dece do 14 godina. U Srbiji je samo 1.800.000 zaposleno. Redovno isplaćuje plate 17% poslodavaca. Neredovno prima platu 650.000 zaposlenih. Socijalnu pomoć prima 63.000 porodica. To je pomoć u iznosu od 5.300 dinara za jednočlano domaćinstvo, odnosno za višečlano domaćinstvo 10.700 dinara. To je jako malo. Govorite o povećanju iznosa. To povećanje već vam je pojela inflacija, a to povećanje govori i o tome da je predizborna godina pred nama. Dečiji dodatak prima 202.000 porodica. On iznosi, kao redovan, 1.800 dinara, a uvećan 2.400 dinara. Šta drugo da kažem – tuga. Petsto hiljada penzionera prima penziju manju od 13.000 dinara. Nemam komentar. Kada smo napravili novu vladu 2000. godine, koja je rešila da radi na iskorenjivanju siromaštva, evidentirano je 13,6% onih koji žive ispod granice siromaštva. Vlada je 2006. godine uspela da smanji na 6,6%. Godine 2009. taj procenat se kretao oko 9,2%.O 2010. godini još uvek ne postoje podaci, ali postoje podaci koje je nakon svog istraživanja u maju objavio CESID, koji kaže da je 14% građana koji nemaju za hranu, još 27% onih koji imaju samo za hranu, bez ijedne druge potrebe. Gospodine ministre, to trećina stanovništva Srbije preživljava. Podaci za 2009. godinu: ekstremno siromašnih je bilo 9,2%, sa primanjima manjim od 8.300 dinara. Kod starijih od 65 godina taj procenat je 10,1%. Kod nezaposlenih je 19,3%. Među najugroženijima su deca do 13 godina i samohrane majke, kao i višečlane porodice. Srbija se danas nalazi na nivou 70% BDP iz 1989. godine. To je način na koji se Vlada Srbije bori sa siromaštvom. Jedna od najstrašnijih slika Srbije jesu narodne kuhinje. Već sam spomenula da broj korisnika narodnih kuhinja varira, prosto se ne zna, jer su podaci različiti. Crveni krst bi trebalo da daje najkorektnije podatke. To je oko 30.000. Oko 72 narodne kuhinje trenutno postoje u Srbiji. Mnogo je više korisnika danas nego 2009. godine. Ono što je strašno i što je poražavajuće jeste da među tih 30.000 - 40.000 korisnika narodnih kuhinja 6.000 dece stoji u redu za jednu veknu hleba i polovinu litra kuvanog obroka, a od toga je 2.500 mlađih od 10 godina. Ogromna je potreba za narodnim kuhinjama, ali otvaranje narodnih kuhinja ne zavisi samo od potreba, zavisi od finansijskih sredstava. S te strane, jeste dobro što Vlada Srbije opredeljuje neka sredstva za one opštine koje nisu u stanju da otvore narodne kuhinje, ali je činjenica da narodnih kuhinja nije bilo ili se gase tamo gde su najpotrebnije, u jugoistočnoj Srbiji i na jugu Srbije. Danas je gospodin predsednik Odbora za rad i socijalna pitanja pitao gde je ovde država. Reći ću da je danas država tamo gde je otvorena nova „narodna kuhinja“, na Kopaoniku. Tamo je država. Iz te narodne kuhinje nam pokazuju svoje lice. Prvi kriterijum po kome zaista možemo da odmerimo jednu zemlju, integritet te zemlje i tog društva jeste odnos prema deci, naročito prema deci koja su socijalno ugrožena, koja su siromašna, koja zaista nemaju ni najosnovnije stvari, ni najosnovnije za ishranu. Prema podacima koje je objavio UNICEF, koji je jedini uradio kvalitativno istraživanje među porodicama sa decom koja primaju socijalnu pomoć, kaže se sledeće: prema podacima, za najsiromašnije smanjenje potrošnje znači ne samo odricanje od svega što nije najneophodnije, već i odricanje od iole kvalitetnije ishrane. Iako se za decu izdvaja najbolje, ishrana je oskudna i nekvalitetna, bez dovoljno mleka i mesa. Ovo što sada govorim su odgovori onih koji su anketirani. Ne kupuje se mesecima mleko i meso. Povrće i voće – podelim im po jednu bananu, bez slatkiša, sokova i sladoleda. Ima ispitanika koji kažu da deci uskraćuju sve osim hrane, a ima i onih koji kažu da ne mogu ni hranu da obezbede. Kažu – često ostaju gladni, tada jedu hleb i čaj. Ovde ću da stanem, prvo, zato što je ovo što sam izgovorila strašna slika Srbije, a drugo, da pitam ministra Ljajića kako on stoji ovog trenutka sa onim širenjem optimizma, onim psihološkim pokretom koji je naređen od strane predsednika Tadića, koji je i autor tog psihološkog pokreta, negde pred Novu godinu? Životni standard građana nikad nije bio lošiji, a vi kažete da ste socijalno odgovorna Vlada. Zamislite da tek niste socijalno odgovorni. Ovaj zakon je zaista dugo najavljivan kao jedna od najvažnijih mera kojima će se Srbija boriti protiv siromaštva, i on to treba i mora da bude. Dugo je ovde trajala javna rasprava, mnogo je grupa reklo šta treba da se kaže i šta je trebalo da se izmeni, ali ono što mi kao DSS zameramo ovom zakonu to je što se ponovo kaska sa preventivom. Ponovo država daje nekakve interventne mere, a te interventne mere neće doprineti boljitku u Srbiji, pre svega zato što se dodeljuju mrvice i zato što takvim interventnim merama samo doprinosimo pasivnom karakteru korisnika kome treba da se obratimo. Sada ću da pričam nešto o zakonu. Zakon treba da pođe od odgovornosti države za ostvarivanje prava građana, ali već u uvodnom delu zakona kažete da ćete govoriti o potrebama građana i sve nas stavljate pred dilemu da li ovaj zakon treba da govori o potrebama građana ili o pravima građana. Podsetiću vas da je Srbija potpisnik mnogih konvencija. Ratifikovali smo silne konvencije koje govore o pravima dece. Evo, pala mi je na pamet Konvencija o pravima deteta. Time što pravimo dilemu da li govorimo o pravima ili o potrebama mi dovodimo u zabludu sve građane Srbije. Znači, ako smo ratifikovali neku konvenciju obavezali smo se da preuzimamo trajnu obavezu države da obezbedi ta prava, a ne samo kada se identifikuje potreba i kada za to postoje resursi, kako ste vi dalje rekli. Moram da vas podsetim da ste vi proevropska Vlada, pa vas zato molim da koristite izraze koji su evropski i koji se u svim evropskim zakonima pojavljuju kao „prava građana“, a ne kao „potrebe građana“. Osim toga, ako govorite o potrebama, onda formulacija koju koristite, koja se odnosi na procenu potreba, znači da će nečija potreba biti prepuštena slobodnoj proceni. To je vrlo opasna stvar, te slobodne procene su uvek uvod u korupciju, a to dalje znači da će pod istim uslovima neki korisnici ostati uskraćeni za socijalnu zaštitu. To se i do sada dešavalo, ali mislila sam da će ovaj zakon to ispraviti. Zakon kaže da svako ima obavezu da brine o sebi, član 8, pa ste to ponovili u članu 80. Ako je to konstatacija, onda je to u redu i možete da je unesete u zakon, ali valjda je ovaj zakon namenjen onim građanima kojima je potrebna podrška države. Zakon je namenjen onima koji su siromašni, koji žive na marginama društva, zakon je namenjen onima koji su socijalno isključeni. Kako onda odgovornost za stanje u kome se nalaze spuštate na te iste građane? Ne treba ovaj zakon da reguliše odgovornost svakog građanina za svoj život. Ovaj zakon mora da reguliše odgovornost države u skladu sa ratifikovanim konvencijama o ljudskim pravima i najvišim standardima u poštovanju tih prava. Tu se pojavljuje još jedan problem – šta ćemo sa onima koji su svoje siromaštvo nasledili, šta ćemo sa decom koja su svoje siromaštvo nasledila od roditelja? Šta ćemo sa decom sa hendikepom? Hendikep se definiše kao nedostatak infrastrukture, usluga, podrške, svesti, svega onoga što smeta i nedostaje jednom društvu kako bi sva deca bila uključena u život svoje zajednice. Kako ta deca mogu da svojim radom doprinose poboljšanju materijalnog i socijalnog položaja svoje porodice? Prosto ne mogu. Društvo mora da pronađe rešenje za one koji su nasledili siromaštvo. Istraživanja vam govore da oni koji su rođeni u siromaštvu, oni koji žive u siromaštvu najčešće to siromaštvo ostavljaju svojoj deci. Kada već govorim o načelima koja ste vi ovde koristili, moram da napomenem da ste zaboravili... Ne znam da li ste zaboravili ili ga prosto iz nekog razloga niste stavili, ali bih volela da to prokomentarišete. To je načelo inkluzivnosti. Ono predstavlja podršku pojedincu, niz aktivnosti za sagledavanje prepreka koje postoje u društvu, s krajnjim ciljem da se taj pojedinac uključi u život svoje zajednice. Sve dok budemo posmatrali pojedinca i njegove potrebe izolovano, nikada nećemo doći do ključa, odnosno do uzroka problema koji su doveli do socijalne isključenosti. Na taj način ćemo se baviti samo posledicama, a nećemo ići prema izvoru, prema onom što je uzrok problema. To je jako loše iz dva razloga: prvi je što tako ne možemo adekvatno pomoći pojedincu da se uključi u život zajednice; drugo, to je skuplje za državu. Daću vam primer. Jako mnogo govorite o podršci porodici i porodičnom smeštaju, a nekako zaboravljate da pomenete koje vrste pomoći ćete dati biološkoj porodici. Uzgred, moram da pomenem, ovo je drugi zakon koji vi predstavljate, a da nigde ne spominjete reč „roditelj“. Još uvek imamo roditelje, u zakonu još uvek postoje, a vi ih u zakonu spominjete kao staratelje. Dalje, ne kažete kako ćete pomoći biološkoj porodici u materijalnom, savetodavnom i svakom drugom smislu da ne dođe do situacije da dete izmeštate u drugu porodicu ili neki drugi vid institucionalne zaštite. Da ne pominjem da u zakonu skoro da ne dotičete pitanje bioloških porodica sa decom sa invaliditetom. To je veliki problem. Često su nam se obraćali roditelji koji su upravo u ovoj situaciji, koji ne mogu da rade zato što žive sa tim problemom i moraju da brinu o detetu. Vi to ne razrešavate. Uzgred, podržavate život dece u porodici. Podržavate njihov opstanak u lokalnoj zajednici, a onda dozvoljavate osnivanje velikih ustanova koje smeštaju 50 korisnika, pedesetoro dece. Jasno je da je i 25 veliki broj dece za jednu takvu ustanovu. Ako je intencija zakonodavca da podržava život dece i mladih u porodici, lokalnoj zajednici, onda je uputnije da broj dece bude manji. Smatramo da bi bilo efikasnije, kvalitetnije i za državu jeftinije kada bi se porodici pružala preventivna podrška. Zakon potencira podršku porodicama usvojitelja i to je sasvim u redu, ali bih vas molila da se obratite i biološkoj porodici. Jako je dobro što ste prepoznali i pomenuli pojam socijalne uključenosti, odnosno socijalne isključenosti, ali ne definišete ga, što je loše. Ovo je pravo mesto da ga definišete i da taj problem definitivno razrešimo kroz sistem socijalne zaštite. Vrlo često govorite o tome da su korisnici socijalne zaštite deca i dobro je što ste to prepoznali u ovom zakonu, ali ne vidim da ste se obratili deci koja su učinioci krivičnih dela, niti deci koja imaju problema u ponašanju. Njih nekako preskačete u ovom delu, mada vidim da se često obraćate deci. Recimo, imam podatak iz decembra 2008. godine, kada ste iz vašeg budžeta sa pozicije dečije zaštite izdvojili milion dinara na ime kupovine karata za koncert Emine Jahović. To je ono što vidim ovde. Ne znam da li je to doprinelo deci da se uključe, ali možda jeste. Pitanje lokalnih samouprava – mislim da je dobro što ste na taj način to dotakli, što ste na taj način pokušali da nađete pravu meru gde je uloga lokalnih samouprava. Na kraju, lokalne samouprave su te koje su u neposrednom kontaktu sa centrima za socijalni rad. Ne delim mišljenje kolega iz PUPS-a koji kažu da treba direktore da određujete vi, a ne lokalna zajednica. Pre svega, centri za socijalni rad su u lokalu i oni su direktno povezani sa strateškim dokumentima i akcionim planovima sa lokala; znaju svoje resurse, materijalne i stručne. Oni na lokalu mogu da ostvare jedan multisektorski pristup i da više dopru do onih koji imaju probleme. Što se tiče centara, moram da prokomentarišem da sam zaista očekivala da ćete biti mnogo realniji, s obzirom na to da su pritužbe korisnika uvek da su centri za socijalni rad trome institucije, institucije koje ne odgovaraju svojoj nameni, ne rade svoj posao. Čini mi se da ste ponovo birokratizovali centre, korisnici će ponovo gubiti silno vreme u pribavljanju dokumentacije. Pazite, radi se o ljudima koji se nalaze na ivici, na marginama društva, koji su socijalno isključeni i zaista ne mogu da se izbore sa institucijama, kojima institucije i pribavljanje papira predstavlja veliki problem. Tu smo napravili jedan amandman. Mislim da će taj amandman biti prihvaćen, pretpostavljam. Ono što je vrlo važno, garantujete pluralizam usluga, što je jako dobro. Čini mi se da bi bilo bolje da ste ovde definisali taj odnos između državnih i privatnih pružalaca usluga i njihovo finansiranje iz budžeta, koje jeste na jedan način regulisano, mada se čini prilično nejasnim. Pominjete ravnopravan tretman civilnog sektora. Jako je dobro što je civilni sektor ušao u ovu oblast, pre svega zato što civilni sektor godinama unazad ima mnogo bolje, istinitije podatke od centara za socijalni rad o mnogim oblastima koje se tiču socijalnih usluga. Recimo, sada govorim o SOS telefonima, to mi je palo na pamet. Mislim da je dobro što ste to prepoznali, ali mi se čini da ih niste stavili u ravnopravni odnos, jer oni prvo moraju da prođu proveru od onih u centrima za socijalni rad da bi konkurisali za projekte. Oni koji su, a to je javna tajna, napravili svoje nevladine organizacije, sa kojima konkurišu za sredstva budžeta, lokalnog, pokrajinskog ili državnog. Prosto, morate voditi računa da je to jako dobar uvod u korupciju, i ta korupcija je godinama izražena. To komentarišu radnici koji rade u takvim centrima. Kod starijih korisnika imamo ponovo problem sa brojem onih koje smeštate u dom – sto je preveliki broj. Imamo jako mnogo amandmana koji se tiču starih osoba. Pitanje za vas je – šta je sa zemljoradničkim penzijama? One nisu isplaćivane i kasne. Država time uvodi ove ljude, ove penzionere na selu, u krug siromaštva i ne znam kako biste im pomogli. Imam jako mnogo komentara, a nemam mnogo vremena. Agenciju koju treba da osnujete... Mislim da nema potrebe. Imate i edukaciju zaposlenih. Kažete da je ona lična obaveza, na trošak onih koji se edukuju, a zatim obaveza poslodavca. Moram da vas podsetim da Zakon o radu u svom članu 49. kaže da je obrazovanje i stručno usavršavanje isključivo obaveza poslodavca. Molila bih vas da to uskladite. Uzgred, kada usklađujete, uskladite da se pojam mladih ne slaže sa pojmom mladih koji je odredila nacionalna strategija mladih. Tamo je mlad onaj ko ima do 30 godina. Kod vas je u zakonu mlad onaj ko ima 26 godina. Razumem zbog čega je to, ali prosto, u dva dokumenta u Srbiji ne bi valjalo da se različite stvari pojavljuju. Imamo još mnogo komentara i volela bih o tome da pričam. Imamo oko 50 amandmana, mislim 52 amandmana. Biće vremena da još o tome pričamo. Pred nama je zakon koji je napravio jedan mali iskorak. Od njega smo očekivali mnogo više, s obzirom na to kako je najavljivan, s obzirom na to da smo učestvovali u mnogim javnim diskusijama i slušali šta komentarišu ljudi. Neke stvari ste u međuvremenu popravili, a neke niste. Mislim da ovakav zakon nema preventivu, i dalje će kaskati za onim posledicama koje ste vi kao Vlada napravili. Hvala.
Reč ima ministar Rasim Ljajić.
O ovim ću primedbama, sugestijama, predlozima koji su ovde izneti govoriti na kraju ove rasprave. U izlaganju gospođe Milice Vojić Marković ima stvari koje stoje, a ima stvari koje apsolutno nisu tačne, čak i puno materijalnih grešaka, ali o tome ću nešto kasnije. Ono što sada moram da kažem, to je vaša optužba, kleveta izrečena ovde u parlamentu, da sam iz budžeta izdvojio milion dinara za koncert Emine Jahović, za kupovinu karata za taj koncert. Ako je to tačno, treba da idem u zatvor. Ako to nije tačno, vi treba da se izvinite ovde za to što ste izgovorili.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima Gordana Paunović Milosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o socijalnoj zaštiti koji danas ovde obrazlažemo veoma je značajan sistemski zakon za građane Srbije. Narodni poslanici SRS žele da upoznaju javnost sa tim šta se u stvari ovim, kako kažete - reformskim, zakonom predlaže, tim pre jer smo svaki put kada je gospodin ministar Ljajić obrazlagao svoje zakone u ovom parlamentu shvatili da želi da nas podseti, a ujedno i građane Srbije, da Srbija korača krupnim i sigurnim koracima ka Evropi i EU. Ali, dragi građani Srbije, ako malo prošetate ovom našom lepom Srbijom, što poslanici SRS redovno čine, ne samo u vreme predizborne kampanje, kao što to čine ostali, uverićete se da to nije baš tako. Svako uspostavljanje socijalne zaštite i socijalne sigurnosti pozdravljamo. Naime, mi smo za sređivanje i uvođenje reda u ovoj oblasti, ali u ovom predlogu zakona to nije slučaj, iako ste imali dvadeset godina na raspolaganju, iako ste imali jedanaest izmena i dopuna važećeg Zakona o socijalnoj zaštiti i socijalnoj sigurnosti. Siromaštvo u Srbiji je posledica, a uzrok su loši politički, ekonomski i socijalni potezi vladajućih koalicija od petog oktobra pa do danas. Ovaj predlog zakona skreće pažnju sa gorućeg problema, sa problema najsiromašnijih građana Srbije i problema kako im najjednostavnije, najefikasnije i najbrže pomoći. Građani Srbije u stvari ne žele socijalnu pomoć, građani Srbije žele da rade, da budu adekvatno plaćeni za ono što rade i da mogu od svojih primanja da izdržavaju svoje porodice. Srpski radikali smatraju da je suština dobre socijalne politike dobra ekonomska politika. Zvanična politika možda ne želi ili nema mehanizama da zaštiti socijalno ugrožene građane kako bi ih što duže držala u nekoj vrsti zavisnosti. Svi znamo u kakvoj zemlji živimo. Ekonomska politika Vlade, u kojoj sedite i vi, gospodine ministre, pogubna je za ovu državu. Pokazalo se za ove tri godine kakvi su rezultati ekonomske politike. Rezultati su poražavajući: umesto 200.000 novih radnih mesta, koja ste obećavali u kampanji, bez posla je ostalo 400.000 radno sposobnih građana, odnosno 550 ljudi svakodnevno ostaje bez posla ili, još preciznije, 70 ljudi na sat. Takođe, nezaposlenost u Srbiji je najveća u regionu, oko minus 26,7%; zatim, najveća stopa inflacije - preko 11%, a guverner na Kopaoniku najavljuje da će ova stopa inflacije i dalje da raste; najniže plate u okruženju - oko 32.000; zatim, industrijska proizvodnja je smanjena za 12%; monopolizacija tržišta; sveopšta beda, siromaštvo, opšta apatija i beznađe. Visina materijalnog obezbeđenja porodica koje nemaju prihode za septembar 2010. godine za jednog člana iznosila je 5.694 dinara, a za četvoročlanu porodicu 10.665 dinara. Prema predlogu novog zakona, novčana naknada namenjena zaštiti najsiromašnijih slojeva stanovništva naziva se novčana socijalna pomoć i to je naknada za obezbeđivanje garantovanog minimalnog dohotka. Po svojoj suštini, ona je istovetna sa naknadama koje su se u prethodnim zakonskim rešenjima nazivale „materijalno obezbeđivanje“, odnosno „materijalno obezbeđivanje porodice“. Predlog novog zakona uvodi pojam osnovice u nominalnom iznosu, koji predlažete u članu 87, i ona iznosi 6.050 dinara jer se množi sa koeficijentom 1,00. Iznos i način utvrđivanja visine novčane socijalne pomoći definišete u članu 88. Za pojedinca ona iznosi 6.050, a za četvoročlanu porodicu oko 13.000 dinara. Iznosi pomoći u Srbiji za višečlana domaćinstva su značajno niži nego u zemljama u okruženju, i to je ono što je veoma loše. Da li, gospodine ministre, možete da date savet porodicama kako da prežive sa ovim davanjima? Šta one mogu mesečno da kupe sa 13.000 dinara kada je u Srbiji prosečna potrošačka korpa, prema najnovijim istraživanjima, oko 50.000 dinara? Ovo je za nas neprihvatljivo. Smatramo da država mora da bude opozicija siromaštvu i da svojim zakonima spreči poniranje socijalnog i egzistencijalnog stanja čoveka vršeći pravovremeno intervenciju. Pitanje siromaštva nije samo pitanje dohotka, već i dostupnost zdravstvenih, obrazovnih i drugih usluga neophodnih za život. Nažalost, broj korisnika materijalnog obezbeđenja iz godine u godinu raste, ali je i dalje mali procenat onih koji uspeju da ostvare ova davanja; 2010. godine samo 3% siromašnih je uspelo da ostvari ova materijalna davanja. Uslovi za ostvarivanje ovih prava su bili i ostali strogi i birokratski. Ono što niste zaboravili, to je da i dalje umnožavate administraciju i birokratiju. U članu 19. kažete: „Radi unapređenja usluga socijalne zaštite, Republika Srbija, autonomna pokrajina ili jedinica lokalne samouprave može osnovati javnu agenciju i fondaciju.“ Iako ste u ovom uvaženom parlamentu doneli zakon o limitiranju maksimalnog broja službenika, vi i dalje povećavate državnu administraciju, koja je inače teret poreznika građana Srbije i koja je preglomazna. Koncept siromaštva u Srbiji je prethodnih godina u značajnoj meri bio zasnovan na pasivnoj podršci siromašnim građanima i porodicama. Ankete o životnom standardu koje su realizovane 2003. godine pokazale su da je 14% stanovnika, ili milion ljudi, živelo ispod linije apsolutnog siromaštva. Na osnovu ovih podataka, tadašnja vlast napravila je Strategiju za smanjenje siromaštva. Osnovni cilj ove strategije bio je da se apsolutno siromaštvo u Srbiji prepolovi do 2010. godine. Međutim, rezultati su poražavajući: i 2010. i ove, 2011. godine imamo više od milion, možda, te podatke niko ne zna, siromašnih građana Srbije. Ono što je značajno i što su ankete utvrdile, to je da siromaštvo i nezaposlenost u Srbiji predstavljaju kod građana Srbije jedan od najvećih strahova. Znači, 77% građana Srbije ima svakodnevni strah da ne ostane bez posla i da ne bude siromašno. Zato smatramo da pored pasivnih mera koje ste predložili u ovom zakonu treba da se sve više uvode mere aktivne politike zapošljavanja radno sposobnog stanovništva, osposobljavanje za produktivan život u zajednici i predupređenje zavisnosti od socijalnih službi, što se ovim zakonom nedovoljno postiže. Jedna od velikih manjkavosti ovog zakona je svakako to što u većem delu ovog zakona težište pomerate sa korisnika usluga ka pružaocima usluga. Licemerno je, a i vređa korisnike ovog zakona, da se u vreme ozbiljnog pada proizvodnje i dvocifrene inflacije zakonom predviđa unapređenje kvaliteta stručnog rada kroz kontinuiranu obuku, licenciranje, programe akreditacije i uvođenje komore socijalne zaštite. Šta ovo znači? Da li to znači da do sada stručni radnici i ustanove socijalne zaštite nisu ispunjavali kriterijume i standarde za pružanje usluga u oblasti socijalne zaštite? Da li to znači da stručni radnici i ustanove socijalne zaštite nisu bile stručno i profesionalno edukovani da ostvare ciljeve socijalne zaštite u najboljem interesu korisnika? Zašto to niste rešili mnogo ranije? Zašto formiranje komora, licenciranje i akreditaciju niste predložili u izmenama i dopunama važećeg zakona mnogo ranije? U obrazloženju zakona naveli ste da će promene u zakonu koje se odnose na novčanu i socijalnu pomoć uticati na povećanje rashoda za oko 70% u odnosu na do sada potrebna sredstva, odnosno oko četiri milijarde dinara. Niste naveli koliko će da košta poreske obveznike ocenjivanje, nagrađivanje i profesionalno napredovanje stručnih radnika, o čemu svedoči član 146, i službena legitimacija, član 139. Ovaj član je, mislim, bruka i sramota za socijalnu zaštitu i moram da ga pročitam: „Stručni radnici Centra za socijalni rad imaju status službenog lica i ovlašćenja koja dokazuju službenom legitimacijom. Obrazac i sadržaj službene legitimacije iz stava 1. ovog člana propisuje ministar nadležan za socijalnu zaštitu.“ Na ovaj način, gospodine ministre, socijalna zaštita ima prednost u odnosu na druge delatnosti i vršite diskriminaciju drugih građana. Zašto službenu legitimaciju nemaju vozači, koji su svakodnevno prebijani, elektromonteri, koji takođe dobijaju batine kada hoće da iseku nelegalnim potrošačima struju? Zatim, vodoinstalateri, lekari, koji su mnogo više ugroženi, pa na kraju i nastavnici, koji su od svojih učenika veoma često ugroženi. Ovo je ponižavanje najugroženijih građana Srbije, i najsiromašnijih. Od koga se zaposleni u ovim centrima štite? Od najugroženijih građana Srbije, od onih kojima treba da pruže adekvatnu pomoć na vreme i na najefikasniji način. Ono što je do sada bio jedan veliki nedostatak važećeg zakona, što smo mislili da ste ovim zakonom na neki način promenili, to je da niste otklonili teškoće koje su postojale u ostvarivanju socijalne pomoći na ovaj način. Smatramo da treba doneti zakon koji sadrži realna i primenljiva rešenja, što u svakom slučaju ovaj predlog zakona nije, jer ste na početku svog obrazloženja naveli da morate, da bi implementacija ovog zakona bila potpuna, da donesete veliki broj podzakonskih akata. Mislimo da je u članovima zakona to trebalo bolje da regulišete, a ne podzakonskim aktima. Zatim, manjkavost ovog zakona je to što predviđate decentralizaciju socijalne zaštite. Kao što znate i kao što ste napomenuli, iskustva zemalja u okruženju su pokazala da je decentralizacija složen proces i da ne može da se obezbedi jednostavno promenom zakona, već da su za to potrebna mnogo veća sredstva, kako iz budžeta tako i sa lokalnog nivoa. Posledice decentralizacije novčanih naknada siromašnima u zemljama tranzicije su negativne, što potvrđuju i primeri Rumunije, Litvanije, Bugarske, u kojima je odgovornost za isplatu socijalne pomoći preneta na lokalne organe vlasti, uz ograničena davanja iz budžeta, pa je posledica toga bilo donošenje novih zakona o socijalnoj zaštiti. Gospodine ministre, da li možete građanima Srbije da odgovorite koliko je sredstava iz republičkog budžeta za 2011. godinu predviđeno da dobiju lokalne samouprave po tri osnova o kojima ste govorili na početku svog izlaganja i koja su to sredstva, kako će da se raspodele? Govorili ste o 122 opštine koje će da dobiju, ali da li će tu da bude ravnomerna raspodela, jer mnoge samouprave nisu imale ni 1% za izdvajanje za socijalnu zaštitu? Da li smatrate da će uvećan iznos koji ste napomenuli, da je 2,7 milijardi dinara, biti dovoljan da poboljša kvalitet života primalaca usluga socijalne zaštite? Do sada se, kaže, iz lokalnih budžeta za socijalnu zaštitu izdvajalo oko 2%, a mnoge lokalne samouprave nisu čak izdvajale ni ova dva procenta. U 2010. godini bilo je oko 765.000 korisnika različitih oblika socijalnih davanja, što je 15% više nego 2009. godine. Za preko sto hiljada porodica to je jedini način da prežive i da izdržavaju svoju decu. Sada malo o najugroženijima. Smatramo da su to deca. Podaci su različiti, a mi smo došli do podataka da deca žive na granici bede i da u bedi ima oko 120.000 dece u Srbiji. Znači, svako deseto dete u Srbiji je izuzetno siromašno, a svako 20. dete je na granici siromaštva. U Srbiji 6.200 dece koristi usluge narodnih kuhinja. Da je siromaštvo stvarno pogodilo Srbiju pokazuju i sve veće potrebe za narodnim kuhinjama, kao oblikom pomoći najugroženijim građanima. Vi to ovim zakonom niste predvideli, već ste jedinicama lokalne samouprave ostavili mogućnost da građanima pruže i druge vidove pomoći, kao što su narodne kuhinje, subvencije, u članu 111, što ne znači da će lokalne sredine da to i realizuju. Kako će onda građani u tim najugroženijim mestima da žive? Predvideli ste u jednom članu da centar za socijalni rad može da osniva jedna opština, a već u sledećem stavu 3. predlažete da u nekim situacijama centar za socijalni rad može da se osniva za više opština. Ovo je stvarno krajnje neprihvatljivo, jer znamo da su neke opštine toliko razuđene... Pomenuću Zaječarski okrug, gde su četiri opštine, a Sokobanja je od Zaječara udaljena 80 kilometara; kako će taj iz Sokobanje da dođe u Zaječar da realizuje novčanu socijalnu pomoć ili neki drugi vid materijalne pomoći kada nema para ni da plati kartu od Sokobanje do Zaječara i nazad? Takođe, na tome se ne završava njegov odlazak u Zaječar, potrebno je skupljanje 101 papira, koje niste uspeli da ovim ukinete, tako da će ovi građani i dalje biti oštećeni što se tiče dobijanja socijalne naknade.
Dvadeset minuta. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Antić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, naravno da treba pozdraviti činjenicu da pred sobom imamo zakon o socijalnoj pomoći i činjenicu da se ovim zakonom izdvaja veći deo sredstava za korisnike socijalne pomoći, za veliki broj kategorija koje su ugrožene u našem društvu, da se taj procenat kreće od 40 do 60, a vidim da u Predlogu zakona Ministarstvo tvrdi da ćemo broj korisnika uvećati za nekih 70% u odnosu na broj korisnika koji imamo u ovom trenutku. Sasvim je sigurno da tim ljudima treba pomoć u ovom trenutku kada je srpska tranzicija potpuno zaglibljena u blatu, kao što reče jedan moj prethodnik, kada se ne primećuju reforme ne samo u ekonomskom smislu nego ni reforme institucija i sveukupne društvene reforme i kada očigledno kompletno srpsko društvo srlja u sve veće siromaštvo. Imamo činjenicu, nažalost, da sve ovo što je osmišljeno u ovom zakonu i sve ono što se nudi danas građanima Srbije može da bude samo jednokratno iskorišćeno, ili možda u toku ove godine to povećanje može značiti neki rast standarda, jer ne budemo li imali ozbiljne ekonomske reforme, a one se ne naziru u našem društvu, sasvim sigurno ni taj iznos socijalne pomoći, koji je obezbeđen verovatno zahvaljujući činjenici što je ovo predizborna godina, nećemo moći da ostvarimo u nekom narednom periodu. To je najozbiljnija zamerka Srpske napredne stranke, jer nam se čini da je ipak ovaj zakon u funkciji jedne predizborne kampanje, predizborne priče. Nije dovoljno osmisliti samo zakon o socijalnoj pomoći, ako iza toga ne stoje trajna, dugoročna, održiva finansijska sredstva na kojima će moći da počiva taj zakon. Ono što je osnovno kada je u pitanju problem siromaštva, to je veza siromaštva i nezaposlenosti. Kada pogledate stanje u Srbiji, da u toku prethodnih godina, faktički, od 2008. pa naovamo, imamo sve veći broj nezaposlenih, onda dolazite u situaciju da je zaključak neminovan – imaćemo sve veći broj korisnika, a sve manje mogućnosti da tim ljudima pomognemo. Danas ima preko 800.000 ljudi koji su nezaposleni. Taj trend nastaviće se i u 2011. godini. Imamo totalni kolaps privatne privrede. Ono što se tiče zaposlenja radnika odnosi se pre svega na državu upravu, takvu kakva je, i za nju nemamo dovoljno para. Visina plate je stvarno zanemarljiva, odnosno sramotna danas u Srbiji, s obzirom na rast potrošačke korpe i na inflaciju koja je svakodnevna. Imamo najnižu platu u Evropi. Imamo činjenicu, nažalost, da oni koji izdržavaju ovo društvo imaju znatno niže plate nego što ima državna administracija, što je nedopustiva bahatost državne administracije kad je u pitanju privreda. Imamo puno problema u oblasti rada, i čini mi se da vaše ministarstvo u ovih par godina, od kad ste vi ministar, skoro ništa nije uradilo na tome da uslovi rada, minimalna plata, minimalne nadnice budu primereni potrebama građana. Ne želim da govorim o tome da danas imamo na sceni bukvalno izrabljivanje onih koji su zaposleni i da se u Srbiji više ne zna ni koliko je radno vreme. Samo na osnovu toga, po procenama nekih stručnjaka iz ove oblasti, mi gubimo blizu 50.000 radnih mesta, samo zahvaljujući tome što danas možete zaposlene da izrabljujete i da rade i po deset, dvanaest, četrnaest, šesnaest sati. To sve govori da, nažalost, ekonomska situacija, situacija kad je u pitanju rad, kad su u pitanju plate i redovnost primanja utiče na socijalni položaj svih građana i delimično opstruiše ovaj zakon, a podatak je da blizu 400.000 onih koji su zaposleni ne primaju redovno platu. Vaša nezainteresovanost za sve te probleme bitno narušava novi zakon i koncept socijalne zaštite i stavlja ga pod znak pitanja. Što se SNS tiče, sasvim sigurno moramo krenuti u ozbiljne ekonomske reforme da bi se ovaj zakon, ovako kako ste ga vi smislili, koji jeste na papiru napredak u odnosu na ono što smo imali u prošlosti, mogao realizovati u narednom periodu. Za pohvalu je, sasvim sigurno, vaša želja da se ojačaju institucije socijalne zaštite, da se nadzor, koji je bio jako problematičan u prethodnom periodu, pojača. Mislim da još uvek niste sami sa sobom raščistili u kojoj meri treba ići u decentralizaciju socijalne pomoći i socijalne zaštite danas u Srbiji. Mislim da je to jedan veliki problem, verovatno i konceptualni, u samom ministarstvu, da se nazire želja da se deo tih obaveza prebaci na lokalne samouprave. Plašim se, bude li ta ideja i taj pristup prevagnuo u vašem ministarstvu i uopšte u konceptu socijalne zaštite, da ćemo imati velike probleme u narednom periodu u Srbiji, jer su regionalne razlike u razvoju danas u Srbiji prevelike, što znači da korisnici socijalne pomoći u različitim delovima naše zemlje neće biti u istom položaju. Samo oko 2%, što se tiče socijalne pomoći i davanja, danas u opštinama, po nekim informacijama i podacima kojima raspolažem, ide u socijalnu zaštitu. Najčešće je to jednokratna pomoć, najčešće je to pomoć invalidima. Najčešće je to politički obojeno, u smislu da se kroz tu jednokratnu socijalnu pomoć želi popraviti status političkih stranaka. Iza toga ne stoji osmišljen koncept. To je nešto što može bitno da utiče na realizaciju samog zakona. Isto tako, kapacitet institucija danas je krajnje problematičan. Imamo činjenicu da su institucije socijalne zaštite poprilično politizovane i da kao takve često ne mogu da odgovore potrebama korisnika, a i sami troškovi tih institucija, u poređenju sa iznosima koji su namenjeni korisnicima, preveliki su. To znači da u ovom trenutku imamo jedan poprilično neracionalan sistem socijalne zaštite, s obzirom na mogućnosti ovog društva. Kada je u pitanju zakon o socijalnoj zaštiti, mi smo reagovali sa petnaestak amandmana. Potrudili smo se da neke propuste, kako ih mi vidimo, u samom zakonu ispravimo, eventualno da visinu socijalnih naknada, koje su ionako skromne, a vi kažete – prema mogućnostima našeg društva... Trebalo bi svi skupa, i vi kao ministar u Vladi, da se potrudimo da mogućnosti budu znatno veće. Potrudili smo se, postoje amandmani i u tom delu intervenišemo, da proširimo krug ljudi koji na osnovu ovog zakona mogu da ostvare neku pomoć. Smatramo da je to neophodno. Ovakav kakav je, zakon, bez obzira na sve promene u pozitivnom smislu, ipak neće moći da zadovolji i da bitno popravi socijalnu kartu Srbije danas. Hvala.
Osam minuta i pedeset sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Pre nego što dam reč sledećem prijavljenom, obaveštenje za članove Odbora za saobraćaj i veze i, naravno, druge zainteresovane narodne poslanike: sednica Odbora za saobraćaj i veze održaće se danas u 14.00 časova, u sali jedan u prizemlju u Domu Narodne skupštine. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovana predsedavajuća, danas se, posle punih dvadeset godina, usvaja nov zakon o socijalnoj zaštiti građana Republike Srbije, i to u trenutku kada Srbija, kako smo čuli od samog gospodina ministra, spada među najsiromašnije zemlje u regionu, odnosno vrlo smo visoko što se tiče toga „rekorda“, kojim ne treba ni da se ponosimo, niti da njime budemo počastvovani, nego treba da se svim snagama odupremo i da ga prevaziđemo i da stanje socijalne zaštite građana koji imaju potrebu za socijalnom brigom rešimo što pre i što brže. Međutim, ovaj zakon, bez obzira na to što je godinu dana bio u javnoj raspravi, nije izazvao potrebno interesovanje javnosti, i to je ono što zaista treba da nas zabrine, odnosno nije inicirao onu solidarnu svest koja treba da prati donošenje ovakvog zakona. Jer, to je zakon koji se zaista tiče najvećeg broja građana i svakoga dana je, nažalost, sve veći broj onih koji imaju potrebe da budu zbrinuti ili da na bilo koji način budu predmet ovog zakona. Ako znamo da se samo u prošloj godini stopa siromaštva u Srbiji povećala za 7%, a ionako je zabrinjavajući broj, onda svi treba ozbiljno da se zamislimo, posebno Vlada, koja je dužna, kao država, da se brine o svojim građanima, posebno o onim građanima koji nemaju mogućnost da na drugi način budu zbrinuti, a to jeste cilj donošenja ovog zakona. Odgovornost države u ovom trenutku je svakako nezaobilazna. Međutim, kod donošenja ovog zakona mi ne možemo da zaobiđemo taj magični trougao koji čine: budžet, koji mora da finansira ovo, bez obzira na to da li je to budžet Republike ili budžet lokalnih samouprava, svi znamo kako se budžeti pune; socijala, koja je korisnik, i privreda, koja bi najznačajnije trebalo da puni budžet, a ona je u Srbiji u ovom trenutku u kolapsu. Zajednički imenitelj tog trougla je svakako novac. Sve ono što treba da rešava probleme građana u socijalnoj potrebi jeste novac, bez obzira na kategorije, bez obzira na prava koja se ostvaruju, na vrste prava. Dakle, novac je zajednički imenitelj kojim se rešavaju svi ti problemi i on je u ovom trenutku zaista nedostatan. Kao Poslanička grupa Nova Srbija izdvojili smo nekoliko problema koje smo sagledali u zakonu, za koji zaista smatramo da je sistemski i žao nam je što se nije o njemu više govorilo u javnosti, bez obzira na to što se jeste i stručna i svaka druga javnost o njemu izjašnjavala. On nije savršen i svakako će pretrpeti u neko skorije vreme značajnije izmene i dopune, ali i to je korak ka rešavanju problema. Kako se modernizuje društvo, nažalost, modernizuju se i tipovi siromaštva i osiromašenja. Skrenuli bismo pažnju na nekoliko stvari. Pre svega, očekujemo od ministra da je pravilno i dobro procenio potreban novac koji treba da se isplati ovim zakonom, jer zakon predviđa povećanja. Mi znamo u kakvom je stanju budžet Republike Srbije, znamo i zašto je on u takvom stanju, pa očekujemo da najsiromašniji građani neće zato trpeti posledice po svoj ionako presiromašan i preskroman život. Zatim, očekujemo da se pravilnici o kojima je ministar govorio donesu u najskorijem roku. Mislim da to nije dovoljno precizirano zakonom, ali mislim da nije nešto što neće biti prevaziđeno. Dakle, zakon neće biti primenljiv ako svi ti pravilnici ne budu doneti u najkraćem mogućem roku, tako da on može da se sprovodi. Takođe, skrenula bih pažnju da je potrebno da se obezbede dovoljna sredstva za plate ili upošljavanje potrebnog broja stručnih lica koja treba da opsluže sve potrebe građana u stanju socijalne zavisnosti. Skrenula bih pažnju na jednu stvar, na članove koji se tiču donošenja licenci, što nije sporno, to su članovi od 176. do 190. Smatram da je trebalo naglasiti zakonom da su za sticanje licenci, naravno, potrebne određene kvalifikacije, one nisu sporne, ali je takođe potrebno proći određeni broj obuka ili slušati određeni broj stručnih seminara itd., pa je to trebalo naglasiti, da to svakako bude na teret poslodavca. Nikako ne mogu to da snose ljudi koji treba da steknu licencu, jer to je kategorija koja to ne može da finansira. Takođe, kao i mnogi do sada, skrenula bih pažnju na član 82. Mi smo o tome govorili i na Odboru. To je siromašno stanovništvo u ruralnim sredinama i onih famoznih pola hektara zemlje ili dva hektara u brdsko-planinskim područjima... Nažalost, ljudi u seoskim sredinama, u ruralnim sredinama, kako mi to volimo da kažemo, koji dođu u situaciju socijalne zavisnosti su u velikom problemu i mislimo da to nije najadekvatniji način, katastarski prihod, odnosno katastarski posed nije najadekvatniji način proračunavanja njihove potrebe. Obično su to ljudi koji u tom momentu imaju i sve druge prateće probleme (starosna dob, moguće bolesti itd). Dakle, taj model bi trebalo nekim drugim parametrima zameniti i proračunati. Očekujemo da će to biti vrlo brzo predmet nekih izmena i dopuna, jer je neodrživo. Stanovništvo u Srbiji, posebno u seoskim sredinama, a posebno govorim o starom stanovništvu... Mi znamo u kakvom stanju je srpsko selo, znamo koliko je teško živeti od zemlje, čak i kada ste u nekom vitalnom dobu, a kamoli ako imate tako malo zemlje i ako pri tome imate malo zemlje a mnogo godina. Onda zaista imate veliki problem, o kom država mora na drugi način da se stara. Dakle, očekujemo da se prihvate amandmanska rešenja u nekoliko ozbiljnih članova, ili naša ili kolega iz nekih drugih poslaničkih grupa koji su intervenisali, jer očekujemo zaista od ovog zakona da bude jedan od onih koji će rešiti dugotrajnije probleme građana koji su osetljiva kategorija u svakom pogledu, bilo da su u pitanju deca bez roditeljskog staranja, bilo da su u pitanju stara, nemoćna ili bolesna lica. U svakom slučaju, ovo je zakon koji se tiče najosetljivije grupacije građana. Nažalost, u Srbiji je svakoga dana sve brojnija socijala, koja je dobro rešena samo u bogatim društvima. Srbija je siromašna zemlja i mora vrlo odgovorno i saosećajno da se odnosi prema građanima koji imaju potrebu za ovom vrstom pomoći. Hvala.
Iskorišćeno je sedam minuta i pedeset sekundi od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč, na koju ima pravo u ovom delu, odnosno toku sednice? (Ne.) Ako ne, obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa SPS-JS, Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa G17 plus, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa ZES, Poslanička grupa Napred Srbijo i Poslanička grupa SRS. Prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika, a po prijavama za reč, u načelnom pretresu Predloga zakona o socijalnoj zaštiti. Prvi prijavljeni je narodni poslanik Petar Petrović, a posle njega narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, poštovane dame iz Ministarstva za rad i socijalnu politiku, u ime Poslaničke grupe SPS-JS mogu odmah na početku da kažem da ćemo mi i u načelu i u konačnoj verziji teksta, a sigurni smo da on neće biti u mnogo čemu izmenjen posle razmatranja amandmana podnetih na ovaj zakon, glasati za ovaj predlog zakona zato što smatramo da se ovim zakonom na jedan evropski način približavamo regulisanju socijalne zaštite u Republici Srbiji, kako je to regulisano u većini evropskih zemalja. Namerno sam rekao reč „približavamo“, jer ne mogu da kažem da ćemo se u potpunosti izjednačiti sa načinom na koji se vrši socijalna zaštita u većini visokorazvijenih evropskih zemalja. Da ne dužim, ali ako ni zbog čega drugog, onda iz razloga što su u ekonomsko-finansijskom i privrednom smislu mnogo jači nego što je u ovom trenutku Republika Srbija. Drugi razlog zašto ćemo podržati ovaj zakon jeste što ovaj zakon konačno na jedan adekvatan i kvalitetan način objedinjuje sve reforme koje su do sada u proteklih nekoliko godina izvršene u oblasti socijalne zaštite u Republici Srbiji. Ono što nas iz Poslaničke grupe SPS-JS posebno čini zadovoljnim jeste to što se ovde na jedan drugačiji i mnogo kvalitetniji način rešavaju neka pitanja koja do sada nisu bila do kraja razrađena i rešena, a to je, recimo, pitanje statusa službenog lica u obavljanju službene delatnosti u centrima za socijalni rad. Znamo da su oni vrlo često bili izloženi raznim pritiscima, da ne upotrebim neki drugi izraz, možda i fizičkim nasrtajima itd. Kada dobiju status službenih lica pitanje je da li će se neko usuditi da zato što nije ostvario neko svoje pravo, a on smatra da ima to pravo, to uradi, što je ranije bio slučaj. S druge strane, takođe je dobro što se na drugačiji način rešavaju pitanja ljudi koji se nalaze u stanju socijalne potrebe, a sposobni su da rade i nalaze se na evidenciji tržišta rada. U saradnji između centara za socijalni rad i tržišta rada tim licima će se, kako piše, u letnjim mesecima (a možda i u nekim drugim mesecima kada za tim postoji potreba) ponuditi posao, da zarade određeni novac da bi mogli da prehrane svoje porodice itd. Takođe, po mišljenju ove poslaničke grupe, na kvalitetniji način se pružaju usluge deci i drugim licima sa invaliditetom, a naročito licima koja su ometena u psihofizičkom razvoju. Mislimo da je i do sada pružana pomoć, ali treba da se napravi još jedan korak napred da se na što humaniji način pomogne tim licima da nađu svoje mesto u društvu i da ostvare nešto da bi prehranili sebe i svoje porodice. Ovde se mnogo pričalo o siromaštvu, od strane nekih uvaženih koleginica i kolega, i o tome koliko ima lica u ovom trenutku u Republici Srbiji koja koriste usluge centara za socijalni rad. Dolazim iz Jagodine, koja je pre par godina dobila medalju za najbolji socijalni program u Republici Srbiji. Molio bih neke kolege, bez obzira na to kojoj grupaciji pripadaju, da li opozicionoj ili pozicionoj, da u svojim lokalnim sredinama pokušaju da nađu sredstva, a ima ih, da se pomogne na određeni način svima onima koji se nalaze u stanju socijalne potrebe. Naročito u lokalnim samoupravama gde ima mnogo ljudi koji se nalaze na platnim spiskovima budžeta lokalnih samouprava, menadžera, savetnika, pomoćnika predsednika; plata odbornika, plata članova gradskih veća, naplata dnevnica za službena putovanja i tako dalje... U manjoj, srednjoj ili većoj lokalnoj sredini, ako bi se to izbeglo ili smanjila davanja po tim osnovama, sigurno bi bilo dosta rezervi, pored novca koji se dobija iz Ministarstva za rad i socijalnu politiku, da se pomogne ljudima koji se nalaze u stanju socijalne potrebe. Ima tu rezerve da se iz tog budžeta pomogne ljudima koji se nalaze u stanju socijalne potrebe i kojima je pomoć neophodna. Ono na šta bih posebno pokušao da skrenem pažnju vama iz Ministarstva, s obzirom na to da ste pomenuli da je i u zakonu to određeno, kada se govori o onima koji nemaju pravo na socijalnu pomoć zato što imaju zemljište, da li hektar dva, molio bih da tu budemo vrlo oprezni. Ima seoskih sredina sa staračkim domaćinstvima koja, nažalost, ili nemaju poroda ili su deca ostavila roditelje, da upotrebim onaj srpski izraz - na cedilu, da se snalaze sami kako znaju i umeju, a oni su otišli put belog sveta. Ti ljudi imaju na sebe po nekoliko hektara zemlje u brdskim predelima, koja bukvalno ne vredi ništa. I da je obrađuju, ne mogu da ostvare neku zaradu, a da je daju nekome, verujte mi na reč, i da plate nekome iz tog sela da je obrađuje, taj neće da je obrađuje jer nema mogućnosti da obrađuje ni svoju rođenu zemlju koju ima, jer su troškovi obrade daleko veći nego zarada koja se ostvari od tog zemljišta. Prema tome, treba biti vrlo oprezan kada se takve osobe pojave sa zahtevom da dobiju određenu pomoć da bi mogli da prežive, a nemaju ili nisu ostvarili pravo na poljoprivrednu penziju. Za njih je i četiri-pet hiljada na mesečnom nivou ogroman novac jer, verujte, nemaju gde da ga zarade. S druge strane, treba biti vrlo oprezan i kada su u pitanju samohrane majke, odnosno treba da postoji veća saradnja, ne samo između Ministarstva za rad i socijalnu politiku, nego i između Ministarstva pravde i drugih ministarstava i pravosudnih i drugih državnih organa. Tamo gde se zna ili se može utvrditi ko je biološki otac nekog deteta država mora da nađe načina da se taj pritera pravdi; moraju da ga nađu bilo gde na kugli zemaljskoj; ako ostvaruje neku zaradu, mora da odvoji novac za izdržavanje tog deteta. Danas često imamo slučajeve da se odustaje od pokušaja da se pronađu takve ličnosti – par pokušaja ne uspe, adresa nepoznata itd. i mnoge samohrane majke su, maltene, ostavljene na cedilu. I, gde će, nego u centar za socijalni rad, jer imaju dvoje ili troje dece; još ako su, nažalost, nezaposlene, jedina pomoć im je centar za socijalni rad i lokalna samouprava. Ono što je takođe za pohvalu i što mi iz Poslaničke grupe SPS-JS podržavamo jesu ovi novi vidovi transfera sredstava iz Ministarstva rada i socijalne politike prema lokalnim samoupravama, novi vidovi pružanja pomoći. Onaj ko je čitao zakon zna o čemu se radi, ne bih oduzimao vreme, pošto treba i drugi iz moje poslaničke grupe da diskutuju. Sve u svemu, zaključiću time što ću još jednom reći da će Poslanička grupa SPS-JS u danu za glasanje podržati ovaj zakon, jer smatramo da je mnogo kvalitetniji od postojećeg i da će u mnogo čemu socijalnu zaštitu u Republici Srbiji približiti razvijenim evropskim zemljama. Hvala.
Iskorišćeno je devet minuta i trideset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević, a posle njega narodna poslanica Stojanka Petković.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, LDP razume potrebu za donošenjem novog zakona o socijalnoj zaštiti, ali mišljenja smo da u današnjoj raspravi nedostaje, naročito u uvodnom izlaganju ministra, kontekst o socijalnom stanju građana Srbije danas. Kao da dobijamo sliku da je socijalna slika naših građana nešto nezavisno od sveukupne slike društva u kome danas živimo. Moramo otvoreno da kažemo da je današnje socijalno stanje naših građana katastrofalno, i to je posledica katastrofalnih političkih odluka politike koja je dominirala Srbijom devedesetih godina, a posle 2000. godine samo su se promenili nosioci te politike. Takođe, možemo da kažemo da je povećanje broja korisnika socijalne pomoći tokom poslednjih godinu dana posledica katastrofalnih ekonomskih mera ove vlade. Kao što ste vi, gospodine ministre, rekli da je to možda posledica svetske ekonomske krize, mi u LDP-u možemo da kažemo da je to i posledica prodaje NIS-a, jer Vlada je poklonila NIS za 400.000.000 evra, a danas saznajemo da se „Maksi“ prodaje za gotovo milijardu evra, iako „Maksi“ ima puno manje prodajnih objekata nego što NIS ima benzinskih pumpi. Nije dovoljno samo obilaziti Srbiju, plakati nad sudbinom građana, a onda se vratiti ovde u Beograd i uopšte ne razmišljati o političkim posledicama svake odluke koju donosi bilo koja politička partija, odnosno bilo koja vlada, odnosno ministar koji čini Vladu. Liberalno-demokratska partija podržava, takođe, ciljeve socijalne zaštite koje ste vi definisali ovim predlogom zakona, naročito deo koji govori o međugeneracijskoj solidarnosti, upravo onom principu na kome LDP insistira tokom poslednje tri godine, naročito prilikom usvajanja budžeta Republike Srbije. Međutim, pojedini ministri, odnosno potpredsednici Vlade, kada insistiraju i pričaju o toj međugeneracijskoj solidarnosti posle zloupotrebljavaju na neki način budžet Republike Srbije. Kako drugačije objasniti činjenicu da saznajemo da se od dve i po milijarde evra, koliko je izdvojeno kao pomoć PIO fondu, kupuju neka nova vozila, nove „škode oktavije“, ili da je za milion i po evra nabavljen mikrofilm bez javnog tendera? Zar je to međugeneracijska solidarnost? Liberalno-demokratska partija je u prethodnom delu rekla koje su dobre strane ovoga zakona. Zaista moram da ih ponovim: to su, između ostalog, povećan opseg primalaca socijalne pomoći i mogućnost da konačno i radno sposobni mogu dobiti materijalnu pomoć pod određenim uslovima. Ovde želim samo kratko da napomenem da ćemo veoma brzo doći u situaciju da će ogroman broj osoba starosti od 50 do 60 godina, koje nemaju dovoljno godina radnoga staža da odu u penziju, za godinu-dve postati socijalni slučajevi za svoje porodice ili za opštine u kojima žive. O tome morate da vodite računa u narednom periodu. Takođe moramo da pohvalimo i uvođenje namenskih transfera najnerazvijenijim opštinama, naročito zato što se broj korisnika iz godine u godinu povećava, a budžeti lokalnih samouprava to ne mogu na adekvatan način da prate. Loše strane ovog zakona za LDP, pored onih o kojima smo već govorili, jesu sledeće. Članom 19. omogućeno je osnivanje nekih javnih agencija na području jedinica lokalne samouprave ili Republike Srbije. Uopšte nije definisano u ovom predlogu zakona čime će se baviti ove agencije, na koji način će se finansirati, odnosno šta je svrha ovih javnih agencija, kao da je ovaj član tek tako nabacan u predlog ovog zakona. Takođe, sistem kontrole nije jasan, u ovom predlogu zakona izgleda dosta haotično. Duh zakona je za LDP centralistički, iako se i u obrazloženju zakona i u uvodnom izlaganju ministra govori o decentralizaciji. Pokušaću to da objasnim na nekoliko primera. Članom 10, koji govori o osnivanju ustanova socijalne zaštite, jasno je definisano ko može da osnuje ustanove socijalne zaštite. Ovde se kaže dacentar za socijalni rad može osnivati samo jedinica lokalne samouprave, a zavod za socijalnu zaštitu i ustanove za vaspitanje dece i omladine može osnivati samo Republika Srbija, odnosno autonomna pokrajina. Liberalno-demokratska partija postavlja pitanje zašto, na primer, zavod za socijalnu zaštitu nije moguće osnivati za više opština ili za određeni region u Srbiji? Očigledno je da postoje regioni unutar teritorije Republike Srbije koji imaju specifičnu težinu kada govorimo o toj socijalnoj zaštiti, odnosno problemi jednih regiona su različiti od nekih drugih regiona. Naročito ako se ima u vidu da finansiranje tih zavoda za socijalnu zaštitu vrši osnivač. Takođe je centralistička za nas i odredba koja govori da je neophodna saglasnost ministra, odnosno Ministarstva za imenovanje direktora centra za socijalni rad. Mislim da je to nepotrebno, iako je sam način izbora direktora centra za socijalni rad, kako je definisano Predlogom zakona, za LDP prihvatljiv. Taj izbor se vrši pomoću javnog konkursa, uz mišljenje upravnog odbora, upravo na onakav način kakav LDP insistira da se uvede i za ostala javna preduzeća. Za nas je apsolutno neprihvatljivo da se direktori centara za socijalni rad na opštinskom nivou biraju pomoću konkursa, dok se direktori javnih preduzeća i drugih ustanova biraju po partijskoj pripadnosti. Odnosno, moramo insistirati da se taj princip uvrsti i za javna preduzeća. Član koji govori da pravo na novčanu pomoć imaju osobe koje imaju manje od jednog hektara zemljišta za nas je zaista neprihvatljiv, odnosno, neprihvatljivo je da katastarski iznos zemljišta, koliko neka osoba, odnosno porodica ima u vlasništvu, određuje da li ona može da bude korisnik socijalne pomoći ili ne. Da ne dođemo u situaciju u koju smo došli pre možda mesec dana kada smo saznali da su osobe umrle od gladi i smrzavanja, nisu imali socijalnu pomoć samo zato što su imali četiri hektara zemljišta. To je za nas neprihvatljivo. Ali, ovim problemom seoskih domaćinstava u ruralnim područjima ne može da se bavi samo Ministarstvo za socijalna pitanja, niti centri za socijalni rad. Mislim da ovim problemom moraju da se bave i one silne agencije i ustanove koje se bave regionalnim razvojem, jer je to jedan sistemski problem, problem koji moramo veoma brzo da rešavamo. Takođe, ovo može da ima i posledice, gospodine ministre, upoznati ste sa tim problemom raseljenih lica, odnosno lica sa područja opštine Priboj koja su raseljena za vreme rata u BiH, koja nemaju status raseljenih lica – ne mogu da se vrate na svoje posede zato što su oni devastirani, a vlasnici su zemljišta površine iznad jednog hektara. Oni pod ovim uslovima ne mogu uopšte da budu korisnici socijalne pomoći. Član 20. je za nas takođe malo nejasan. On, između ostalog, definiše program unapređenja socijalne zaštite. Ovim članom je definisano ko donosi program unapređenja socijalne zaštite, ali nije definisano za koji period i ko će posle da kaže koji su rezultati tog programa, odnosno da li je taj program ispoštovan ili nije, i u kom obimu. Takođe, ovde je definisano da jedinica lokalne samouprave, odnosno budžet Republike Srbije izdvaja sredstva za finansiranje programa unapređenja socijalne zaštite. Postavljam pitanje – da li je ovo obaveza lokalnih samouprava i budžeta Republike Srbije? Ono što je takođe za LDP malo čudno, da ne kažem izaziva naše stalno čuđenje, jeste da pojedina ministarstva koriste različite kriterijume kada definišu siromaštvo u Srbiji. Vi govorite o jednom kriterijumu, a onda dođemo i saznamo npr. da Ministarstvo energetike, kada utvrđuje povećanje cene, odnosno kada Vlada utvrđuje povećanje cene električne energije kaže da su siromašne one porodice koje mesečno troše ispod 350 kilovata. Mislim da je neophodno da se definiše jedinstvena metodologija koja će da kaže šta je to granica siromaštva i koliko mi u Srbiji imamo porodica, odnosno pojedinca koji su ispod te granice siromaštva. Pri samom kraju želim da kažem da ne smemo dozvoliti da budete upamćeni, ni vi, ni ova vlada, ni neke prethodne vlade, kao vlade koje su najveću socijalnu pomoć dale porodicama haških optuženika, odnosno da moramo raditi svi zajedno kako bi socijalna slika našeg stanovništva bila puno bolje. Hvala.
Iskorišćeno je deset minuta i dvadeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Stojanka Petković.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zakon o socijalnoj zaštiti je jedan od najvažnijih i najpotrebnijih zakona, koji bi trebalo da pruži rešenje za nagomilane probleme u našoj zemlji. Vlada Republike Srbije je još 2005. godine usvojila Strategiju razvoja socijalne zaštite kojom su definisani principi reforme sistema socijalne zaštite radi očuvanja i unapređenja života marginalizovanih i najugroženijih kategorija stanovništva. Svetska ekonomska kriza, ogromna stopa nezaposlenosti, enormno veliki broj siromašnih i socijalno ugroženih kategorija stanovništva uslovili su donošenje jednog ovakvog zakona. Na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje je sve veći broj radno sposobnih građana koji nemaju rešeno pitanje zaposlenja, dok se u tzv. javnim ili narodnim kuhinjama registruje sve veći broj gladnih građana. Cilj ovog zakona je da dostigne minimum materijalne i socijalne sigurnosti građana, omogući da svaki građanin može nesmetano ostvariti pravo na socijalnu zaštitu, ostvariti jednake ili približno jednake mogućnosti za sve građane, očuvati porodicu i unaprediti međugeneracijsku solidarnost, preduprediti zlostavljanje i diskriminaciju bolesnih lica sa invaliditetom i siromašnih građana. Posebni ciljevi predloženog zakona su obezbeđenje egzistencijalnog minimuma i razvoj mreže usluga za socijalno ugrožene stanovnike. U interesu građana Srbije jeste da ovaj predlog zakona stupi na snagu, kako bi se rešili pomenuti problemi. Poseban značaj ovaj zakon pridaje najugroženijim kategorijama stanovništva, a to su bolesna i lica sa invaliditetom. Njihova inkluzija, ravnopravno učešće u svim društvenim aktivnostima i edukacija su posebno zastupljeni ovim predlogom zakona. Svakako bih se osvrnula na član 108, koji predviđa uslove pod kojima se vrši osposobljavanje mladih lica sa smetnjama u razvoju i lica sa invaliditetom, koja se na osnovu njihovih psihofizičkih sposobnosti mogu osposobiti za određeni rad. U tome se ogleda apsolutna pomoć države da osobe sa invaliditetom pod povlašćenim uslovima stručno osposobi i otvori im vrata za normalan život. Maloletnici i deca koja poseduju neki teži oblik oboljenja ili invalidnosti, po rešenju koje pruža predloženi zakon, mogu se lečiti u vlastitoj porodici, u okruženju svojih roditelja i najbližih. Odvajanje dece i mladih od njihove porodice i prirodnog okruženja zarad lečenja, kako je to bilo predviđeno ranijim zakonskim rešenjima, ovim predlogom zakona je izbegnuto, što smatram vrlo pozitivnim pomakom u procesu brige o licima sa invaliditetom. Jasno je da svako lice ima najbolju komunikaciju sa svojom porodicom, da se najbolje oseća u vlastitom domu, te da će ishod lečenja biti bolji ako se odvija u prirodnom okruženju deteta sa oboljenjem. Ujedno bih istakla da bi u prilog ovoj tezi koju predloženi zakon podržava trebalo uvesti institut roditelja – negovatelja. Njihov status bio bi usko vezan za status deteta o kome brinu. Imali bi pravo na specijalne naknade i izvesne povlastice, jer je apsolutno jasno da oni usled konstantne brige o bolesnom detetu ne bi mogli da obavljaju svoje aktivnosti koje im obezbeđuju egzistenciju, ne bi mogli privređivati, što bi ekonomski ugrozilo porodicu deteta sa invaliditetom. Zakonodavac je predvideo razne vidove materijalne podrške najugroženijim slojevima stanovništva u Srbiji. To su: novčana socijalna pomoć, dodaci za pomoć i negu drugog lica, pomoć za osposobljavanje za rad, jednokratna novčana pomoć, pomoć u naturi, kao i drugi vidovi materijalne podrške. Međutim, mišljenja sam da ove vidove pomoći ne treba uslovljavati tzv. zemljišnim cenzusom, koji je naveden u članu 82. stav 2. Razlog za otklanjanje ovog uslovljavanja leži u činjenici da je u pasivnim i izrazito siromašnim krajevima vrednost zemlje devalvirana. Kvalitet te zemlje nije na zavidnom nivou, a u staračkim domaćinstvima nema ko da obrađuje tu zemlju, jer su mladi zbog izrazito loše politike centralizacije morali da potraže svoju sreću u velikim gradovima. Pomenuti problem je naročito zastupljen na jugu Srbije i posebno na području Kosova i Metohije, gde je, prema statistici, najveći broj socijalno ugroženih i siromašnih domaćinstava, kao i najveći deo srpske i nealbanske populacije koji je raseljen; više od 230.000 ljudi je 1999. godine proterano sa svojih imanja i nisu u mogućnosti da ih obrađuju, a po katastarskim papirima oni su de fakto, na papiru, vlasnici. To znači da ta lica neće moći da ostvare pomoć na osnovu ovog kriterijuma. Iskreno se nadam da će ministar imati razumevanja, s obzirom na to da se u jednom periodu bavio politikom prema Kosovu i Metohiji i da odlično razume to stanje. Stoga je uslovljavanje pomoći količinom zemlje koja se nalazi u posedu neodrživo i mora biti otklonjeno iz Predloga zakona o socijalnoj zaštiti. Što se tiče zaposlenja najugroženijih kategorija stanovništva, zakonodavac je u članu 86. predvideo mehanizme kojima bi se izašlo u susret ovim licima, što direktno uslovljava poboljšanje njihove ekonomske situacije i vodi ka smanjenju stope siromaštva. Međutim, problem zapošljavanja osoba sa invaliditetom na teritoriji Kosova i Metohije i dalje ostaje aktuelan zato što privredni subjekti koji deluju na području ove pokrajine nisu upisani u registar Agencije za privredne registre Republike Srbije, te oni ne funkcionišu po zakonima Srbije. Poznato mi je da kosovske institucije ne priznaju povlašćeni status osobama sa invaliditetom i da za ova lica na tlu Kosova i Metohije postoji ozbiljna smetnja da zasnuju radni odnos. Smatram da se sa ovim problemom moramo najozbiljnije suočiti i pomoći ovim licima da potpadnu pod zakonodavni režim Republike Srbije, po kom bi, shodno ovom zakonu, bila privilegovana, a tesna i kvalitetna saradnja između centara za socijalni rad i organizacije nadležne za poslove zapošljavanja garantovala bi veću zastupljenost u postupku aktivnog traženja posla i intenzivnom posredovanju u ime ovih lica. Generalno, smatram da je predloženi zakon kvalitetan. Pratio je potrebe lica sa invaliditetom i socijalno ugroženih i dao je kvalitetna rešenja kako bi se ovim licima pomoglo i kako bi se njihovi problemi bar nekako amortizovali. Mora se priznati da je materija socijalne zaštite najosetljivija, jer je onima koji imaju problem najteže izaći u susret. Zakonodavac je svojim predlogom zakona u velikoj meri ponudio rešenja koja će uz dobru implementaciju, iskreno se nadam, biti delotvorna. Kao što je rekla moja koleginica Gordana Rajkov, Poslanička grupa G17 plus će u danu za glasanje glasati za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je osam minuta i trideset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Pre nego što odredim pauzu i završimo prepodnevni deo naše sednice, na osnovu člana 90. stav 2. i člana 87. obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, ali ne nakon okončanja rada na tački dnevnog reda koja je u toku, odnosno Predlogu zakona o socijalnoj zaštiti, kao i da će u slučaju da se naš rad u popodnevnom delu okonča pre 18.00 časova u tom trenutku biti okončan i radni dan. Određujem pauzu. Rad nastavljamo u 15.00 časova. Hvala. [[Posle pauze – 15.05]] Nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice po redosledu narodnih poslanika i prema prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o socijalnoj zaštiti. Prvi prijavljeni govornik u popodnevnom delu narodni poslanik Nikola Lazić, posle njega narodna poslanica Nataša Vučković.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, svi ćemo se složiti da je pravo na socijalnu zaštitu osnovno ljudsko pravo, jedno od osnovnih tekovina civilizacije, te se stoga ne može posmatrati kao izdvojeni segment društva. S obzirom na to da ona jeste jedan od stubova društva, prema tome se može meriti koliko je jedno društvo zrelo i koliko je jedno društvo vitalno. Socijalna zaštita ne predstavlja i ne sme predstavljati samo odnos prema pojedincu, već mora predstavljati i stepen brige o društvu u celini. Socijalna zaštita konkretno u našoj državi zavisi od političke volje, s jedne strane, i realnih odnosno objektivnih mogućnosti, s druge. Nedostatak makar jednog od navedenih preduslova ovu oblast može definisati kao neefikasnu ili nedovoljno dobro organizovanu kako bi adekvatno odgovorila na potrebe društva. Kao željeni efekat ovog zakona navodi se širenje baze korisnika socijalne zaštite za 39%, što bi prema nekim podacima koji su izneseni u javnost praktično značilo povećanje broja porodica koje primaju socijalnu zaštitu sa 70.000 otprilike na 100.000. Sada se, naravno, postavlja pitanje da li će to biti moguće, izvodljivo i da li će to biti dovoljno da se prate celokupne potrebe društva. Svi znamo da je trenutno rapidno rastući trend siromaštva i svi smo svesni da se problem siromaštva dugoročno ne može rešavati tako što će svi biti uključeni u primanje socijalne pomoći, već tako što će se obezbediti posao za veliki broj ljudi, a to je praktično nemoguće bez pokretanja ekonomije, otvaranja novih radnih mesta, pojačavanja izvoza itd. Mislim da je generalni problem, dakle, ne samo sektora socijalne zaštite, već i zdravstvenog sektora i mnogih drugih sektora u našem društvu, to što se preventiva zanemaruje ili joj se nedovoljno posvećuje pažnja. Sistem socijalne zaštite ne sme se svesti na jednu vrstu davanja milostinje, već mora postojati proaktivan pristup, koji će se baviti uzrokom, a ne samo posledicom određenih problema. Na primer, zakon govori o smeštaju u drugu porodicu, o domovima itd., a prema mom mišljenju, nedovoljno se bavi samom biološkom porodicom kao mestom gde bi dobar deo problema mogao efikasno da se rešava. Ovaj predlog zakona takođe govori o decentralizaciji socijalne zaštite, odnosno decentralizaciji socijalnih usluga. To samo po sebi nije rđava intencija, ali se postavlja pitanje kako se misli da lokalne samouprave obezbede dovoljno sredstava od države za normalno funkcionisanje sistema socijalne zaštite kada država nije u stanju ni da osnovna transferna sredstva lokalnim samoupravama prebaci, što je inače i dužna po Zakonu o lokalnoj samoupravi? Takođe, sam proces decentralizacije socijalne zaštite treba pažljivo vagati, s obzirom na iskustva iz regiona. U nekim zemljama u tranziciji se nekritički pristupilo decentralizaciji socijalne zaštite, što je praktično dovelo do kolapsa tih sistema. Na kraju, proces izgradnje odgovarajućih kapaciteta se ne može završiti preko noći, to je jedan zahtevan proces, dugotrajan. Svi znamo da su kod nas prisutne velike regionalne disproporcije i razlike, pa bi se u tom kontekstu moglo postaviti pitanje kako ujednačiti standard usluga socijalne zaštite u celoj Srbiji. Predlog zakona takođe drugačije tretira radno sposobne građane koji primaju socijalnu zaštitu. Sistem zaštite koji predviđa obezbeđivanje posla radno sposobnim ljudima u načelu je dobra ideja, ali mislim da nedostaje ozbiljan i projektivan pristup, jer kako očekivati da država obezbedi i ponudi adekvatan posao tim ljudima kada nije bila u stanju da spreči da u poslednje tri godine 400.000 ljudi ostane bez svojih radnih mesta? Da li će biti dovoljno kvalitetnih programa prekvalifikacije? To je takođe jedno od pitanja o kojima bi valjalo razmisliti. Postavlja se, takođe, pitanje nejasnog odnosa državnih i privatnih pružalaca usluga, naročito njihovog finansiranja. Način na koji je postavljena uloga centara za socijalni rad ostavlja prostora da za jedan projekat koji centar za socijalni rad propiše (i propiše određene uslove) apliciraju ljudi koji su zaposleni u tom centru, naprave neku nevladinu organizaciju i zapravo sprovode sam projekat koji su oni i zacrtali i uzimaju određena sredstva za to. Uostalom, kako se očekuje da sistem socijalne zaštite efikasno funkcioniše kada zaposleni u ovoj oblasti već nedeljama ukazuju javnosti na loše uslove rada i najavljuju štrajk? Objektivno, siromašenjem građana u poslednje tri godine i povećanjem broja ljudi koji gravitiraju ka liniji siromaštva pokazalo se da ova oblast zahteva ne samo adekvatan zakonski odgovor, već i niz suštinskih mera kako bismo se sa ovim izazovom suočili. Ilustracije radi, nezaposlenost je oko 26%, 400.000 ljudi je u poslednje tri godine ostalo bez posla, blizu milion ljudi gravitira ka liniji siromaštva. Nivo frustracije građana je, logično, pojačan, jer su njihova očekivanja bila podgrevana različitim nerealnim obećanjima o pokretanju ekonomije, o otvaranju velikog broja radnih mesta, određenim novčanim iznosima za besplatne akcije koje su podeljene građanima, rastu standarda itd. Takođe vredi napomenuti da je 2008. godina prva posle 2000. godine u kojoj je zabeležen rast siromaštva, za razliku od prethodne 2007. godine u kojoj je praktično prepolovljen broj siromašnih u odnosu na 2002. godinu. Mislim da je bitno reći da je veoma tužno da preko 60% invalida živi ispod granice siromaštva, ali da je podjednako tužno i to da najugroženija starosna grupa što se tiče siromaštva jesu deca do 13 godina. U zaključku, mislim da je bitno reći da iako je ova vlada samu sebe definisala kao socijalno odgovornu, ona je zapravo na tom testu pala, verovatno više nego na ičemu drugom. Glomazna, sa uvećanom administracijom, a ne mislim da će se rešenje problema naći u spajanju i smanjenju broja ministarstava, jer će administracija ostati, Vlada koja ne rešava, već generiše teškoće. Mislim da se vođenje socijalne politike ne sme i ne može svesti na jednog čoveka, već mora biti jedan sistemski odgovor države, multisektorski. Bojim se da probleme neće rešiti nekoliko nastupa u kojima se pokazuje empatija, u kojima se obilaze socijalno ugroženi ljudi, kojima se nose pomorandže itd. Mislim da je za poboljšanje kursa socijalne politike potrebna nova vlada i da ovaj zakonski predlog, bez obzira na to što predstavlja pozitivni pomak, nije dovoljan da reši nagomilane probleme. Hvala.
Iskorišćeno je osam minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nataša Vučković, posle nje narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o socijalnoj zaštiti bio bi izuzetno značajan zakon i zasluživao bi našu punu pažnju čak i da ne živimo u današnjem trenutku u Srbiji, a i u ovom regionu u kome je ekonomska kriza svaki dan uzimala sve više maha i koja se naravno iskazuje kako kroz pad životnog standarda tako i kroz porast nezaposlenosti i svih drugih posledica ekonomske krize. Socijalna zaštita je naravno jedan izraz društvene solidarnosti sa onima koji nisu u stanju, iz različitih razloga, da samostalno obezbeđuju svoje životne potrebe, koji su u nemogućnosti da samostalno savladaju sve socijalne i ekonomske teškoće zbog siromaštva, zbog bolesti, zbog različitih vidova deprivacije, zbog nemogućnosti da preskoče neke granice, neka ograničenja koja su im data na rođenju, zbog početnih slabijih šansi. Bez obzira na to što život u Srbiji nije lak za mnoge i bez obzira na to što je tanka i možda se nekima čini nedovoljno precizna granica između onih kojima je potrebna socijalna zaštita i onih koji su siromašni, mislim da su, s druge strane, srećni ljudi u Srbiji koji nisu prinuđeni da koriste usluge socijalne zaštite. To znači da ipak na neki način svojim radom, ograničeno, ali ipak mogu da zadovolje makar najosnovnije životne potrebe. Ono stvarno duboko siromaštvo, ono je nevidljivo, ono je predmet socijalne zaštite. Vi imate situaciju da suštinski siromašni ljudi zapravo jesu i osećaju se duboko socijalno isključenim. Samo neki drastični slučajevi uspevaju da dođu u žižu javnosti i to uspevamo da vidimo u medijima. O onim najsiromašnijim, onim najugroženijim govori ovaj zakon. Zato velika većina građana zapravo i ne zna kako funkcioniše sistem socijalne zaštite. Svako ko je imao bilo koji način da se o tome informiše imao je priliku da vidi jednu, moram ovde da isteknem, veliku posvećenost različitih distributera u sistemu socijalne zaštite. To su ljudi koji rade jedan izuzetno posvećen posao, posao koji nije lak, i nastoje da odlučujući o ljudskim sudbinama, dečijim sudbinama spreče donošenje odluka po bilo kakvom automatizmu, već da se zaista primeni princip koji je posvećen pojedincu i koji omogućuje da se nađe rešenje. Mislim da je to nešto što je vrlo važno da istaknemo kada govorimo o zakonu o sistemu socijalne zaštite. Mi smo društvo gde se nerado ističu pohvale i priznanja onima koji rade važne društvene poslove. Na pripremi ovog zakona radilo se, čini mi se, poslednjih deset godina. Ako mi dozvolite, moje je mišljenje je da su već prvi programi koji su krenuli sa Strategijom za smanjenje siromaštva iz poslednjeg fonda socijalnih inovacija, kroz uglavnom donatorske programe, kroz programe koji su podržani kroz EU i druge donatorske programe, zapravo predstavljali neku vrstu pilot-programa na osnovu kojih su identifikovana moguća rešenja i proveravano dejstvo tih rešenja u praksi. Mislim da je dobar deo tih rezultata do kojih se došlo kroz te pilot-programe i kroz rad na pojedinim strategijama zapravo inkorporiran u ovaj zakon. Ministar je naveo neke od njih. Mislim da je izuzetno važan podatak da je od 2.000 dece koja su bila u domskom smeštaju 1.500 njih, ako sam dobro interpretirala, zapravo našlo smeštaj u hraniteljskim porodicama, što je sigurno neuporedivo bolje i više u interesu dece. Ono što je dobro u ovom zakonu, govorim o zakonu u načelu i zato želim ovo sada da istaknem, jeste da je u ovom predlogu zakona izuzetno vidljiva koherentna primena različitih strategija koje su u poslednje vreme donete u Srbiji, počev od Strategije smanjenja siromaštva do Nacionalne strategije o mladima itd. Mislim da je vrlo važno to što je u ovaj zakon ugrađena i neka anticipacija programa za socijalnu uključenost koju sprovodi i tim za socijalnu uključenost pri kabinetu potpredsednika Vlade Republike Srbije. Ono što je takođe važno i što je vidljivo kroz sva načela koja su primenjena u ovom predlogu zakona jesu i načelo zaštite porodice, načelo intergeneracijske solidarnosti i načelo zaštite od diskriminacije. To je suštinski jedan princip koji u ovom zakonu i u primeni svih mera i pravila iz domena socijalne zaštite mora da nađe punu primenu, jer ljudi koji su siromašni, koju su osujećeni, koji ne mogu da uživaju neka svoja osnovna prava i da samostalno obezbeđuju svoj život vrlo često su žrtve različitog oblika diskriminacije, što dodatno otežava njihov položaj. Takođe je dobro to što je u pripremi ovoga zakona učestvovao veliki broj aktera koji su uključeni u proces socijalne zaštite i koji bi mogli dodatno da budu uključeni. Mislim prevashodno na nevladina udruženja i na sve druga aktere. Mislim da su dobra rešenja koja su ovim zakonom ponuđena u tom smislu. Upravo ta širina javne rasprave i njeno trajanje i veliki broj uključenih aktera jeste jedan vrlo dobar primer kako se važni sistemski zakoni mogu pripremati. Koja su najvažnija nova rešenja koja predviđa ovaj zakon? Sigurno je da naše građane najviše interesuje ovaj deo koji govori o materijalnoj podršci. Mislim da je vrlo važno naglasiti da će se, bez obzira na veliko povećanje broja korisnika programa socijalne zaštite koje se očekuje, u ovoj godini uspeti sa održanjem ne samo socijalne zaštite na nivou na kojem je bila do sada, nego i sa izvesnim povećanjem koje se očituje kako kroz drugačije definisanje osnovice i svih povećanja koja su predviđena po osnovu nezaposlenosti lica, lica koje se izdržava ili po osnovu toga da li ste samohrani roditelj itd. Naravno, zabrinjava činjenica da će se broj onih koji su korisnici socijalne zaštite povećati za 50 ili za 60%, kako je ovde rečeno, ali, s druge strane, mislim da mogućnost da se na te zahteve ipak odgovori govori u prilog tome da je budžet koji smo usvojili ove godine ipak izrazito socijalno odgovoran. Jer, ono što jeste prioritet to je da nastojite, kao država i društvo, da zadovoljite barem najminimalnije potrebe članova društva, bez obzira na to što nas to ne čini ni zadovoljnim, niti mislim da treba da bude izraz bilo kakvog zadovoljstva kada govorimo o standardu života tih ljudi. Ono što je važno u pogledu nekih drugačijih rešenja koja ovaj zakon predviđa u odnosu na prethodni sistem je pre svega, recimo, dnevna usluga u zajednici, koja će se odvijati na nivou lokalne samouprave. To je nešto što treba na jedan decentralizovan način da odgovori na potrebe specifičnih grupa korisnika. Mislim da je usluga podrške za samostalan život od posebnog značaja upravo za neke grupe korisnika, kao što su osobe sa posebnim potrebama, osamostaljivanje dece bez roditeljskog staranja itd. Mislim da je predviđanje široke podrške i saradnje u pružanju usluga, između ostalog, uključivanje udruženja preduzetnika, privrednih subjekata, nešto što treba da da jedan dodatni kvalitet, jednu vrstu individualizacije programa. Mislim da je ključno danas da je jedna od glavnih karakteristika i evropskog socijalnog modela to da se što više programi socijalne zaštite individualizuju. Da bi to moglo da se ostvari, da što više odgovaraju stvarnim potrebama korisnika, s obzirom na sredinu u kojoj živi, s obzirom na porodicu u kojoj se razvija, decentralizacija je kao princip nužna, princip koji odgovara planu za individualizaciju socijalne zaštite. Ovde je bilo puno reči o tome da li je pojedinac odgovoran za svoju situaciju, da li je pojedinac odgovoran ili je odgovorna država. Mislim da moramo biti jako pažljivi kada govorimo o ovoj stvari. Sigurno je da svaki pojedinac ima odgovornost da se stara o zadovoljavanju osnovnih životnih potreba i lica koje je dužan da izdržava. Mislim da to ne možemo da negiramo, ali to ne isključuje da su i država i društvo istovremeno odgovorni za stanje zajednice, ako mogu tako da kažem, u kojoj živimo. Isticanje ove odgovornosti razumem kao potrebu da se pojedinci aktivno uključuju, u meri u kojoj je to moguće, s obzirom na sve njihove osobine i prilike, u definisanje programa i usluga socijalne zaštite, kao i potrebe da se prevaziđu ograničenja sa kojima su suočeni. U tom smislu razumem i odredbu člana 80. po kojem centar za socijalni rad može da zaključi sporazum sa korisnikom o aktivnom prevazilaženju njegove nepovoljne socijalne situacije. Mislim da različite strategije i različiti programi govore upravo u prilog tome, dakle, potrebi jačanja odgovornosti i uključivanja korisnika programa socijalne zaštite. Na kraju krajeva, pogledajte, Evropska komisija predložila je da 2012. godina bude, između ostalog, i godina aktivnog starenja, zato što se podrazumeva da morate različite generacije na drugačiji način da aktivirate, u nameri da na što bolji način zadovoljavaju svoje životne potrebe. U savremenom društvu, koje počiva na principu solidarnosti, i država i svi društveni akteri treba mnogo više, a i mi kao socijaldemokrate, da se zalažu za to da princip jednakih šansi za lično ostvarenje svakog pojedinca u društvu bude što bolje primenjen. U ovom smislu, mislim da zakon o socijalnoj zaštiti predstavlja jedan značajan korak napred i pozivam vas da u što većem broju glasamo za ovaj zakon. Mislim da je izuzetno važno da kao narodni poslanici budemo izuzetno aktivni i u fazi primene ovog zakona i da kroz primenu ovog zakona pokažemo, zaista, da predstavljamo građane koji su nas birali. Koristim ovu priliku da podsetim da je 2011. godina prva godina u kojoj će naša vlada podneti Savetu Evrope izveštaj o primeni revidirane Evropske socijalne povelje. Ovaj zakon se u nekim delovima svog obrazloženja poziva na odredbe revidirane Evropske socijalne povelje. Verujem da će podnošenje tog godišnjeg izveštaja o primeni Povelje biti prilika da razgovaramo o tome kako smo počeli da primenjujemo ovaj zakon i u kojoj meri postoji korelacija između izveštaja o primeni Evropske socijalne povelje i ovog zakona koji reformiše sistem socijalne zaštite u Srbiji. Hvala na pažnji.
Jedanaest minuta i četrdeset pet sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, posle nje narodni poslanik Saša Dujović.
Konačno, posle dugogodišnjeg eksperimentisanja sa sistemom socijalne zaštite, kao rezultat očigledno mnogih kompromisa i sučeljavanja interesa između države, nevladinih organizacija, predstavnika različitih evropskih organizacija, pravih stručnjaka, nazovistručnjaka iz ove oblasti, resorno ministarstvo nam je na kraju predložilo novi zakon o socijalnoj zaštiti. Bojim se da je posle urušavanja i razgradnje mnogih sistema, poput privrednog, zdravstvenog, obrazovanja, pravde, izgleda došao red i na socijalni sistem. Volela bih da grešim, ali ću izneti ocene koje proističu iz predloga teksta koji ste nam doneli. Neki će se rado, a neki nerado setiti da ova socijalno odgovorna vlada, ili vlada koji vodi socijalno odgovornu politiku, u stvari jeste zaboravila da socijalna pravda podrazumeva da svaki čovek koji je radno sposoban treba da dobije odgovarajuće zaposlenje, odnosno da je osnovna obaveza države da stvori uslove za zapošljavanje svima koji žele i mogu da rade. Zanemarljiv je broj onih koji ne žele da rade i ima ih u svakom društvu. Znači, socijalno odgovorna država i vlada je ona koja je na sebe preuzela garanciju da osigura egzistencijalne uslove za svoje građane. Da li smo mi takva država, sa milion nezaposlenih, koji nemaju mogućnost da se zaposle, sa štrajkovima, sa svim onim što se dešava kao posledica takvog stanja, sa armijom beskućnika, sa prebukiranim prihvatilištima, kako za decu, tako i za omladinu i stare i odrasle? Teško da može da se govori o bilo kakvoj, a najmanje socijalnoj pravdi. O socijalno odgovornoj vladi mislim da ne može biti reči. Kao majka, kao žena, kao neko ko je dvadeset godina živeo u zajedničkom porodičnom domaćinstvu sa roditeljima svoga supruga i kao neko ko se zalaže za tradicionalne vrednosti i smatra da ketering baš ne treba da nađe prostora svuda, pitam vas, kao predstavnike Vlade, da li ste svesni koliko je bitno voditi politiku pomirenja radnog i porodičnog života? Da li je neophodno u Srbiji da se čitav život posveti radu, a da se deca, vaspitavanje, pomaganje za školu, učenje, spremanje hrane, održavanje higijene u kući prepuste keteringu i tako razbije porodica? Kao majka i žena pitam – kako decu možemo da učimo toleranciji u odnosu na druge, a ne učimo ih trpeljivosti u porodici prema različitim generacijama, kada bi u kriznim uslovima mnoge od tih prepuštenih van kuće, ketering poslova mogli da obave, sa zadovoljstvom i poštovanjem, dede i babe za svoje mlade, na primer, bračne parove i svoju unučad? Ili ćemo, u slavu modernosti, uvesti, kao ovde članom 33, „voditelja slučaja“, neuspelo i odbačeno u Evropi australijsko iskustvo, koje ste pravilnikom o radu već bili primenili, pa stručni klubovi ocenili neprihvatljivom praksom, a sada ga ovde ustanovljavate kao pravilo? Da li ćemo za ljubav modernosti dovesti do toga da je sloboda pojedinca iznad svega i da one dobre nasleđene tekovine socijalne države, socijalnih ustanova potpuno odbacimo? Mislim da o tome niste vodili dovoljno računa. Podsetiću vas da je svojevremeno ovaj sistem, koji bi morao da počiva na načelima pravičnosti, jednakosti, poštovanju različitosti, ljudskih prava, dostojanstva u svim životnim okvirima, morao da obezbedi jednak sistem zadovoljavanja životnih potreba kako u gradskim tako i u seoskim sredinama. Socijalna zaštita bi morala da obuhvati ne samo socijalnu sigurnost i deklarisanu želju da to postignemo, već i različite socijalne mere, uključivanje marginalizovanih grupa. Da li je trebalo menjati aktuelni Zakon o socijalnoj zaštiti? Da, jeste. Promenili su se od donošenja onog teksta zakona do danas i organizacija društva, i uslovi u ekonomiji, razne socijalne i zaštitne potrebe, razni socijalno-politički uslovi; i mnogi drugi razlozi dovode do toga da treba promeniti zakon. Da li treba dovesti do raspada sistema socijalne zaštite i da li, po ugledu na ono – privatizuj sve, ostaviti ljude bez posla, ne naći im alternativu? Onda kažemo: „Imamo reforme“, a nalazimo se na početku i sa ovakvim brojem zaposlenih. Da li ova oblast može da istrpi tu vrstu reforme? Nisam sigurna. Pominjanje i pozivanje na standarde EU u ovoj oblasti je, bojim se, malo neukusno. U EU u ovoj oblasti ne postoje standardi, već je obaveza svake države da uredi svoje zakonodavstvo tako da ono bude, citiram, zasnovano na ujedinjavanju svih potencijala i angažovanju velikih finansijskih sredstava za stvaranje stabilnijeg, pravičnijeg, sigurnijeg mesta za život u svakoj, pa i našoj državi. Dobra zakonska rešenja koja su postojala i plod su dugogodišnje primene sada već starog zakona pokazala su se kao izuzetno kvalitetna, u praksi proverena; na njima su nam zavidele i mnogo razvijenije i ekonomski snažnije države od naše. Vi ste smatrali da ona ne mogu da nađu mesto u ovom zakonu. Da li vam ugledanje na dobra iskustva zemalja u okruženju koje su nekada bile deo jedinstvene države, Slovenije, Hrvatske, Crne Gore, nije bilo dovoljno da po ugledu na njih u razvijanju sistema socijalne zaštite i mi zadržimo dobro nasleđe u obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana? Da vas podsetim... Moja dugogodišnja koleginica iz parlamenta, Lučić, verovatno se seća Strategije za smanjenje siromaštva koju je promovisao i svojeručno potpisao pokojni premijer Đinđić. Podsetiću vas da je u toj strategiji napisano – sistem socijalne zaštite je u osnovi dobar i moderan, samo ga treba finansijski potpomognuti i osnažiti. Da li je kasnije donošenje zakona, pravilnika i tekstova bilo oslonjeno na ovu strategiju? To što je prepoznato još 2003. godine, da su ustanove socijalne zaštite za smeštaj dece i omladine dobro postavljene, stručno koncipirane, ali da su zbog dugogodišnjeg neulaganja u investiciono održavanje tih ustanova prilično zapuštene i ruinirane. Umesto da budu obnovljene i osavremenjene savremenim tehničkim i didaktičkim sredstvima, u stvari smo zapustili i stručno usavršavanje ljudi u tim ustanovama. Onda, iako smo usvojili takvu strategiju za borbu protiv siromaštva, rekli da su ove ustanove dobra postavka, ali zapuštene, desilo se da je započinjanje projekta transformacije ustanova za smeštaj dece i omladine urađeno na takav način da ni u jednom delu nisu praćene preporuke i smernice iz Strategije za smanjenje siromaštva. Vi to najbolje možete da posvedočite. Na neki volšeban način, stručnjaci, odnosno eksperti, ali pod znacima navoda, koji su bili angažovani na ovom projektu, koji se nikada nisu bavili pitanjima dece bez roditeljskog staranja, koji se nigde nisu profesionalno ostvarili, dozvolili su sebi (ili smo im dozvolili mi, odnosno vi koji ste bili vlast) da uz obilne finansijske honorare i donacije Kraljevine Norveške lansiraju famozan rezultat – ukidanje domova za decu bez roditeljskog staranja. To nije dobro. Na tome nije trebalo istrajati. Na opšte zaprepašćenje stručne javnosti, afirmisan je čuveni model istočnih zemalja, koje su pre nego su primljene u članstvo EU transformisale svoje ustanove za smeštaj dece i omladine, a deca bez roditeljskog staranja su završila na ulicama i, koliko god strašno zvučalo, po kanalizacijama. Paralelno, naravno uz angažovanje nevladinih organizacija, razvijali su se projekti „Deca ulice“, zvuči već poznato i viđeno, a nažalost, sadržano je i u novom zakonu o socijalnoj zaštiti. U dobrom broju zemalja postoji trend, koji niste, nažalost, prihvatili u ovom zakonu (postoji i u rezolucijama koje zagovara Savet Evrope) – da se osnivaju i stvaraju domovi bez roditeljskog staranja, ali malog smeštajnog kapaciteta, sa 40-50 korisnika, po principu dom - porodica, uz dobro edukovan, obrazovan i osposobljen kadrovski potencijal. Vi to u ovom novom predlogu zakona niste prepoznali kao mogućnost koju treba da razvijamo. Gospodine ministre, da li je moguće da smatrate dobrom praksom to da danas mala deca bez roditeljskog staranja mogu dekretom ministra, uslovno rečeno, da budu smeštena jedino u hraniteljsku porodicu, samo da ne budu smeštena u domove, koji su nekada bili ponos ove zemlje, praksa koju su drugi preuzimali? Razgradnja i razvlašćivanje centara za socijalni rad počeli su pre koncipiranja teksta ovog zakona, vi dobro znate, postavljanjem partijskih kadrova, nestručnih ljudi, a vrlo često, ne uvek, i onih koji nisu imali ni kadrovske ni ostale uslove da se bave tim poslom. Zaboravili ste ono osnovno: da bi neko bio nešto, kao funkcija, on pre svega mora da bude neko, tj. mora da bude ostvaren u stručnoj ili bilo kojoj drugoj oblasti. Zašto je to tako? Može li se negirati istina da su centri za socijalni rad neretko bili poslednja nada da brojni pojedinci bez porodica neće krenuti onim putem kojim ne želimo da ide bilo ko u ovom društvu? Jedan iskusni socijalni radnik, koji je ceo svoj vek proveo u sistemu socijalne zaštite, svojevremeno je napisao: prilagođavaj savremenim stručno-metodološkim potrebama, potrebama korisnika i objektivnim mogućnostima društva, prihvataj sve što su drugi uradili više i bolje od nas, ali nemoj da nipodaštavaš bogatu, uspešnu i višedecenijski potvrđenu delotvornost našeg sistema socijalne zaštite. Niste se ovoga držali. Ali, dva člana zakona su obavezni članovi zakona, bilo kojeg koji vi predlažete, a to je: jedan, da se predlaže osnivanje agencije, što je besmisleno, ili fondacije u ovom zakonu, i dan kada zakon stupa na snagu. Niste zaslužili prelaznu ocenu jer ovo nije zakon koji pomaže socijalnu zaštitu i mi za njega ne možemo, nažalost, glasati. Hvala.
Četrnaest minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Saša Dujović, a posle njega narodna poslanica Lidija Dimitrijević.
Uvažena potpredsednice, poštovani ministre, uvažene kolege, napokon dočekasmo i dan da usvojimo zakon o socijalnoj zaštiti i da zaboravimo na jedan retrogradni zakon iz 1991. godine, koji se raznim izmenama i dopunama pokušavao unaprediti u prethodnom periodu, ali nekako vreme i događaji koji su sustizali jedni druge prosto nisu dozvoljavali da se to i desi. Naravno, veoma je važno istaći usklađenost ovog zakona sa Strategijom o socijalnoj zaštiti koja je doneta 2005. godine. Vrlo je važno isto istaći da je ovaj zakon jedna zdrava podloga za donošenje podzakonskih akata, kojima će biti mnogo detaljnije i kvalitetnije uređene sve ostale materije koje prosto ne mogu biti deo svega ovoga što je predvideo ovaj zakon. Napredak u socijalnoj zaštiti je nešto što treba da bude zaista veliki ponos ovog zakona. Smatram da ovakav zakon može da dovede do napretka u socijalnoj zaštiti za sve građane naše Srbije. Ovaj predlog zakona uvažava evropsku praksu, u skladu sa svim strategijama koje su donele zemlje EU, pre svega, iz oblasti socijalne zaštite. Naravno, mi ne bismo bili to što jesmo da nemamo poneku zamerku, pa smo u skladu s tim za neke stvari prosto predvideli da ih poboljšamo i uložili smo određen broj amandmana na neke članove ovog zakona. O tome će moj kolega Miletić Mihajlović u danu kada se bude govorilo o pojedinostima dati obrazloženje zašto smatramo da bi oni mogli biti prihvaćeni. Jedan od ključnih amandmana odnosi se na podređen položaj, u odnosu na hraniteljske porodice, porodica koje imaju biološku decu sa invaliditetom tj. osobe sa posebnim potrebama. To bih posebno istakao. Ovde je bilo dosta reči o povećanom broju korisnika materijalne zaštite, tj. socijalne zaštite, što može da stvara pogrešnu sliku da je društvo u nekom problemu, pa je zato povećan broj korisnika socijalne zaštite. Ali, suština je da je ideja celog zakona bila da se što veći broj građana uključi u proces socijalne zaštite; kada smo već obuhvaćeni svim ovim čime smo obuhvaćeni, teškim životom, svetskom krizom, koja nije mimoišla ni Srbiju, da prosto omogućimo svojim sugrađanima da imaju kakvu-takvu zaštitu, što bolju, u svakom slučaju. Pomoć osobama sa invaliditetom, kao i njihovim porodicama, ovim zakonom je lepo rešena i ona je u sklopu cele strategije vezane za ovaj problem. Mi mislimo da je to dobro. Istakao bih posebno mogućnost druge vrste pomoći koja je regulisana članom 111. ovog zakona, što otvara prostor svim lokalnim izabranim funkcionerima da kroz određene stvari... Citiraću taj član, kaže: „Jedinica lokalne samouprave može predvideti i druge vrste materijalne pomoći građanima na svojoj teritoriji.“ Apsolutno pozitivna stvar, omogućena zakonom, da se lokalnim budžetima malo utanje plate i ostala davanja, a više da građanima, pa makar se proširile te osnove kroz ovakav jedan zakon. Naša odgovornost, kao parlamenta, prema građanima zaista je velika. Ovaj predlog je prihvatljivo rešenje. Očekujem i pozivam sve poslaničke klubove, pozivam sve narodne poslanike da u što većem broju podržimo ovakav zakon i pokažemo socijalnu odgovornost, ovog puta bez stranačkih ili konkretnih partijskih zadataka, već da sve to uradimo u interesu građana Srbije. Istakao bih da će poslanički klub SPS-JS u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Četiri minuta i trideset sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Lidija Dimitrijević, a posle nje narodna poslanica Jelena Travar Miljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred raspravu o ovom predlogu zakona u javnosti je stvorena atmosfera slična onoj kakva je bila pred raspravu o rebalansu budžeta za 2010. godinu. Kako bi se našao izgovor za povećanje deficita tada se neprekidno govorilo da se to radi zbog obezbeđivanja sredstava potrebnih za socijalno zbrinjavanje građana. Sada kada je na dnevnom redu Predlog zakona o socijalnoj zaštiti primetna je prenaglašenost povećanja broja korisnika i većih iznosa socijalne pomoći, kao i smanjenje broja siromašnih ljudi. Ne čudi nas tolika prenaglašenost, jer ovo je predizborna, a možda i izborna godina. S druge strane, siromaštvo je identifikovano kao najveći problem u Srbiji. O temi siromaštva i o konkretnim rešenjima sadržanim u ovom predlogu zakona govoriću kada dođu na red članovi zakona koji se odnose na tu materiju. S obzirom na to da je oblast socijalne zaštite izuzetno široka oblast, od životnog značaja za građane, poslanički klub SRS posvetio je dosta pažnje ovom predlogu zakona. Krenuću redom, jer želim da ukažem na neke bitne stvari i na nekoliko članova ovog predloga zakona. Najpre, jedna krupna nepravilnost u Predlogu zakona sadržana je u članu 19. Njime je predviđena mogućnost osnivanja javnih agencija radi unapređivanja usluga socijalne zaštite. Ako osnivanjem agencije ne unapredite usluge socijalne zaštite, ničim nećete. Ovo kažem ovakvim tonom jer je dobro poznato kako funkcionišu agencije u Srbiji – izmisli se neka agencija samo da bi postojala, da joj se opredele sredstva iz budžeta, da bi neko tamo radio, primao platu veću nego u drugim organima, a posao agencije dupliran je u odnosu na poznate državne organe. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci smatramo da u oblasti socijalne zaštite ni u kom slučaju ne treba veštački izmišljati nekog novog budžetskog korisnika koji će trošiti novac, već gledati da se uštedi svaki dinar, koji će otići na pravu adresu, onima kojima je socijalna zaštita najpotrebnija. Dovoljno je samo pravilno iskoristiti postojeće kapacitete; ukoliko postoje potrebe za stručnim kadrovima, ukoliko je u nekoj oblasti socijalne zaštite zaposleno manje radnika nego što je potrebno, ni to nije problem, uposliti stručne kadrove, ali pre svega treba organizovati postojeće. Ni u kom slučaju nemojte osnivati agencije, mada ste predvideli zakonom da možete da ih osnivate. Tako ćete uštedeti novac koji ćete moći da usmerite korisnicima socijalne zaštite kojima je neophodna. Ako želite da ostane više novca za socijalnu zaštitu, nemojte da ga rasipate na agencije, kao što rasipaju neki drugi na prevelik broj ovih paradržavnih organa i na previsoke plate njihovih rukovodioca. Takođe se ne možemo složiti ni sa idejom da se kao jedan od subjekata postupka akreditacije obrazuje odbor za akreditaciju. Namera zakonodavca je da to bude posebna radna grupa. Ubeđeni smo da su ministarstvo nadležno za socijalnu zaštitu i Republički zavod za socijalnu zaštitu kadrovski dobro opremljeni i da tu ima stručnih ljudi koji mogu postupak akreditacije da sprovode kako treba. Zato je formiranje odbora nepotrebno, jer već zaposleni stručni ljudi u okviru svog radnog vremena mogu da obavljaju te poslove i da za to primaju platu. To je odličan način da se uštedi još koji dinar, koji će moći da se usmeri korisnicima socijalne zaštite. Kako ne bi izgledalo kako predstavnici opozicije kritikuju više nego predstavnici vlasti, ja ću reći da pojedine odredbe zakona daju zakonski okvir i da, ukoliko ima mogućnosti da se sprovedu u delo, mogu imati pozitivne efekte na korisnike socijalne zaštite. Kada ovo kažem mislim na odredbe koje se odnose na međusektorsku saradnju, jer je u dosadašnjem funkcionisanju uočeno dosta problema. Takođe, mislim i na član 50. koji pruža okvir da i srodnici koji pružaju uslugu porodičnog smeštaja imaju položaj hranitelja, u smislu zakona kojim se uređuju porodični odnosi. Dobro je što se poklanja pažnja uslugama neodložne intervencije i radnim centrima koji doprinose da se unaprede radne sposobnosti i radno angažuju osobe sa invaliditetom. Ono što bih istakla kao suprotno od nekih pozitivnih stvari jesu odredbe člana 54. Predloga zakona koje se odnose na smeštaj u domovima, pa je u stavu 2. definisano da dom za smeštaj odraslih i starijih lica ne može imati kapacitet veći od sto korisnika, odnosno dom za smeštaj dece i mladih ne može imati kapacitet veći od pedeset korisnika. Ovakva ograničenja nisu dobra, jer su potrebe za ovakvim vidom socijalne zaštite velike. Što se tiče starijih lica, problem koji može nastati zbog ovog zakonskog rešenja jeste da će veći broj lica zainteresovanih za ovaj vid socijalne zaštite ostati uskraćen, naročito u velikim gradovima, gde je veći broj stanovnika i gde uglavnom postoji samo po jedna ovakva ustanova. Kada bude popunjena u broju kako je određeno zakonom zbog poštovanja zakona ne sme da primi nijednu osobu više. Podaci govore da su potrebe za ovim smeštajem dvostruko veće od raspoloživih kapaciteta u državnim domovima i da se na smeštaj čeka i do godinu dana. Podaci koji se provlače, da je popunjenost kapaciteta oko 80%, odnose se na sve domove ukupno, i na privatne i na državne. Uglavnom su ovakve ustanove ranije bile osnivane od strane Republike Srbije ili jedinica lokalnih samouprava. Od 2004. godine u Srbiji ima i privatnih domova za stare. Prema zvaničnim podacima, mislim na Srbiju, bez podataka za Vojvodinu, ima 28 privatnih domova kojima je Ministarstvo za rad i socijalnu politiku izdalo dozvolu za rad i za kvalitet usluga, gde garantuje. Svi su oni malih kapaciteta, od 20 do 30 korisnika, a samo jedan ima kapacitet od 65 korisnika, dok 25 domova ima zabranu rada. Međutim, cene smeštaja u privatnim domovima su izuzetno visoke i kreću se od 400 do 1000 evra. Znači, sada zakonom propisujete da jedan dom za stare može primiti maksimalno sto korisnika, a na sajtu ovog istog ministarstva definisani su uslovi za osnivanje i početak rada privatnog doma za stare. Svi ti normativi koji su propisani odnose se na kapacitet od 250 korisnika. Samo da napomenem da je kapacitet doma na Bežanijskoj kosi mnogo veći. Moje pitanje bi bilo – da li to znači da će nakon usvajanja ovog zakona veliki broj korisnika morati da napusti ovaj dom i da potraži smeštaj u privatnim domovima? Inače, od 1972. godine, kada je napravljen ovaj dom, njegovi kapaciteti su uvek popunjeni. O čemu se ovde radi? U ovom problemu, koji je sve izraženiji, neko je video odličnu šansu da napravi biznis, i to pod pokroviteljstvom države. Zakonom će biti određeno da jedna ustanova može primiti najviše sto korisnika i niko neće smeti da prima ljude preko propisanog broja. S druge strane, kao pružalac ove usluge može se javiti neko ko je za to licenciran i država će dotirati za smeštaj starih lica u privatnim domovima. Ovo nije loša stvar. Smeštaj za starije je veliki problem za naše društvo, koje spada među deset najstarijih u svetu. Rezultati poslednjeg popisa pokazali su da je stanovništvo u 102 opštine, od ukupno 161, svrstano u kategoriju duboke demografske starosti, a čak u 38 opština dostiglo je poslednji, sedmi stadijum demografske starosti. To znači da je stanovništvo u 85% opština demografski veoma staro. U ovoj grupi opština kao najstarije izdvajaju se opštine Knjaževac, Ražanj, Rekovac, Babušnica, Gadžin Han, Crna Trava. U ovim opštinama udeo starijih od 60 godina je od dva do tri puta veći od broja mladih do 20 godina. Da neko ne pomisli da je SRS protiv smeštaja lica u domove u privatnoj svojini, nismo protiv toga i nismo protiv dotacija države, ali smo protiv toga da neki državni dom ima smeštajne kapacitete veće od sto mesta, a da mora da zadrži samo sto korisnika, a da ostali moraju da napuste dom. Ove ustanove, ako žele da poštuju zakon, moraće da svedu svoje kapacitete na najviše sto korisnika. U suprotnom, dovešće sebe u situaciju da budu kažnjeni, a to, naravno, niko sebi neće dozvoliti, ma koliko humanosti imao u sebi. Veliki broj penzionera ima male penzije, a mnoga stara lica nemaju nikakvih primanja. Znači li ovo da će od sad u državne domove moći da se smeste samo ova stara lica, a da su oni koji imaju koliko-toliko penzije predodređeni da idu u privatne domove, uz dotaciju države? Zakonom je dalje definisano u članu 64. da se u slučaju kad postoji potreba za uslugama socijalne zaštite, a ne mogu ih obezbediti u potrebnom obimu ustanove koje je osnovala Republika Srbija ili jedinica lokalne samouprave, usluge nabavljaju od pružaoca usluga socijalne zaštite koji je za to licenciran, kroz postupak javne nabavke. Naručilac ove usluge je ministarstvo nadležno za socijalnu zaštitu ili jedinica lokalne samouprave, takođe nadležna za socijalnu zaštitu. Kad pročitamo ove odredbe moglo bi se reći da je dobro što je tako nešto ugrađeno u zakon, međutim, kad znamo u kakvom je stanju oblast javnih nabavki u Srbiji, onda slobodno možemo reći – ništa novo. Srbija ima Zakon o javnim nabavkama, koji nažalost uglavnom služi da bi se kršio. Ne govorim ništa napamet, sve je argumentovano. Dva izveštaja državnog revizora, za 2008. i 2009. godinu, pokazala su da država i te kako krši zakone koje sama donosi. Kako da građani Srbije veruju u unapređenje usluga socijalne zaštite? Kako da veruju da, eto, u slučaju domova za smeštaj starih lica neće biti nepravilnosti prilikom postupaka javnih nabavki kad je u izveštaju za 2008. godinu Ministarstvo rada i socijalne politike evidentirano kao neko ko ima nepravilnosti baš u oblasti javnih nabavki? Da se podsetimo da je u ugovoru o održavanju opreme sa preduzećem „Informatika“ povređen Zakon o javnim nabavkama, jer je po njemu izvršena i nabavka delova potrošnog materijala, a odnosio se samo na opremu. Takođe, maksimalan ugovoreni iznos od 1,3 miliona dinara je bez aneksa porastao na 1,9 miliona. Ima tu još nekih ugovora koji su produženi za neka dodatna tri meseca, naplata nekih faktura koja je plaćena dva puta, a Ministarstvo nije tražilo povraćaj novca. Zakon je povređen i prilikom sklapanja ugovora sa firmom „Onora“, jer nije bilo postupka sprovođenja javne nabavke. Za ugovore Ministarstva za rad sa preduzećima „E-info“ iz Banjaluke i „Medio trejd“ iz Beograda, ne postoje dokazi da su usluge uopšte izvršene. Tako je potpisano nekoliko ugovora, a za ugovor iz avgusta 2008. godine, koji se odnosi na održavanje aplikativnog softvera, Državna revizorska institucija je rekla da nisu mogli da se uvere da je softver u funkciji, a cena je 350.000 dinara mesečno. Tražili su se tu različiti izgovori – da se radi o greškama prilikom knjiženja, da su to nepravilnosti nasleđene od prethodnika i sl. Međutim, revizija nacrta zakona o završnom računu budžeta za 2009. godinu opet kod budžetskog korisnika Ministarstvo rada i socijalne politike pokazuje značajne nepravilnosti u raspolaganju sredstvima poreskih obveznika Republike Srbije. Mogli bismo da kažemo nešto i o toj reviziji za 2009. godinu. Državni revizor utvrdio je kod Ministarstva rada i socijalne politike da uvođenje informacionog sistema u oblasti boračko-invalidske zaštite, odnosno formiranje jedinstvenog registra korisnika i isplatnog sistema za potrebe sektora boračko-invalidske zaštite nije završeno. Aplikativnim softverom za isplatu dečijeg i roditeljskog dodatka nisu obuhvaćene i uključene sve opštinske službe dečije zaštite. Takođe, utvrđeno je da Ministarstvo nije moglo zaključivati ugovore o delu sa licima za obavljanje poslova koji su iz delokruga Ministarstva, koji su po isteku meseca obnavljani ili su trajali više od osam meseci u kontinuitetu, u iznosu od 10.184.000 dinara, odnosno nije postupilo u skladu sa članom 199. Zakona o radu. Iz sredstava donacije za finansiranje projekta „Modernizacija i integracija sistema inspekcije rada u Republici Srbiji u skladu sa standardima i praksom Međunarodne organizacije rada i EU“ izvršena je isplata za ostale stručne usluge u iznosu od 4.179.000 dinara. Po ovom projektu angažovano je 16 lica koja su već zaposlena i zaposleni na drugom mestu. Državni revizor je utvrdio da Ministarstvo nije moglo zaključivati pomenute ugovore o delu sa licima za obavljanje poslova koji su identični ili vrlo slični poslovima iz delokruga Ministarstva u iznosu od 4.179.000, odnosno nije postupilo u skladu sa članom 199. Zakona o radu. Tako su se neki odgovorni odnosili prema zakonima koje donose. Sad će neko pokušati da nađe opravdanje, reći će, nikom od njih nije na sudu ustanovljena krivica, ali to je već u domenu našeg sudstva. Izrazila bih ovom prilikom još jednu krupnu zamerku u odnosu na ovaj predlog zakona, u stvari mišljenje SRS o članu 88. stav 2. Smatramo da je ovo diskriminatorska odredba. Ovako nešto nedopustivo je ugraditi u zakon. Naš poslanički klub je podneo amandman kojim želimo da sprečimo da se Predlog zakona usvoji u obliku u kom je napisan. Naime, zakonodavac je predvideo da porodica koja ima više od šestoro članova ima pravo na novčanu socijalnu pomoć za šestoro članova. Srpska radikalna stranka se nikada neće složiti sa ovakvim predlozima, jer se na ovaj način građani dovode u nejednak položaj. Strašno je to što je sve veći broj radno sposobnog stanovništva prinuđen da postane korisnik socijalne zaštite. Na taj način se efekti loše ekonomske krize prelivaju u sferu socijalne politike. Kada bi veći deo radno sposobnog stanovništva mogao da radi mnogo bi više prostora tj. novca ostalo za pojedine usluge socijalne zaštite lica čije su potrebe za socijalnom zaštitom izraženije. Ovako, preveliki je broj siromašnih i on se, imamo prilike da vidimo, drastično povećava. Mnogim porodicama je neki vid socijalnih davanja jedino primanje. Zato je naš stav da je nepravedan član 88. stav 2, koji diskriminiše sedmog, osmog i svakog narednog člana porodice. Jednakost svih građana je ono što mora biti ispoštovano uvek, pred svakim zakonom. Želim da iskoristim ovu priliku i da ovo nadovežem na ono o čemu sam juče počela da govorim. Poslanički klub SRS je Narodnoj skupštini podneo predlog da se diskriminatorske odredbe prema deci isprave, da se izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom omogući da se pravo na dečiji i roditeljski dodatak ostvaruje za svu živorođenu decu u porodici, a ne samo za prvih četvoro dece. Smatramo da i dete koje je rođeno poslednje mora da ima pravo kao i prvo. Ne priznajemo stav Svetske zdravstvene organizacije da je adekvatan psihofizički razvoj dece moguć samo u porodicama sa najviše četvoro dece. Naš predlog je juče Narodna skupština odbila, navodno zbog neusklađenosti sa Poslovnikom, a ta neusklađenost ogleda se u tome što nismo naveli da li su predlozi u skladu sa zakonodavstvom EU ili nisu. Smatramo, takođe, da svi članovi porodice, ma koliko ih u porodici bilo, ukoliko porodica ispunjava uslove da prima novčanu socijalnu pomoć, treba da budu obuhvaćeni tom pomoći. Nije nemoguće napraviti drugačiju preraspodelu; toliko sredstava koliko je predviđeno za socijalnu zaštitu da se raspodeli svima onima koji ispunjavaju propisane uslove podjednako. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Judita Popović nije tu. Reč ima narodni poslanik Jelena Travar.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici predlagača, mislim da danas govorimo o jednoj jako osetljivoj temi i da nema potrebe da bilo šta politizujemo. Jako je dobro što decentralizujemo sistem socijalne zaštite i konkretizujemo određene mere i aktivnosti, naravno uz činjenicu da zakon svoje efekte najbolje pokazuje onda kad počne da se primenjuje. Mislim da je izuzetno dobra stvar kada određene ingerencije možete spustiti na regionalni ili lokalni nivo, jer niko ne može bolje poznavati problematiku od ljudi koji žive na određenom prostoru. Naravno, ukazala bih na par aspekata kada govorimo o zakonu o socijalnoj zaštiti. Usled poremećaja vrednosnog sistema, privrednih promena, nepovoljnih demografskih kretanja u okviru kojih nam se sela nažalost prazne, izumiru, svakako dolazimo i do narušene socijalne ravnoteže našeg društva. Sve je uočljivija povećana ugroženost dece, nemoćnih i starih ljudi usled smanjenih mogućnosti porodice i društva da ostvaruju svoju zaštitnu ulogu. Oblast socijalne zaštite usmerena je ka poboljšanju socijalnog statusa građana na ličnom, porodičnom i širem socijalnom planu. Naravno da je negovanje nezavisnosti i sposobnosti ljudi da pomognu sami sebi, uz jačanje društvene kohezije, upravo ono čime zakon o socijalnoj zaštiti treba da se bavi. S tim u vezi, od izuzetne je važnosti što danas razgovaramo o Predlogu zakona o socijalnoj zaštiti. Podsetila bih da je Zakon o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana izvorno usvojen 1991. godine, a poslednje promene je pretrpeo 2006. godine. Ono što svi znamo je da ovaj predlog zakona prvenstveno treba da odgovori na potrebe građana u novonastalim okolnostima i da podrži ranjive i marginalizovane pojedince i grupe, kojima je potrebna organizovana pomoć države i zajednice. Mislim da je jako bitno naglasiti da zajednica i društvo treba da budu jednako odgovorni za sve svoje članove. Isto je tako neophodna i podrška građana koji nisu u stanju da učestvuju u ekonomskoj aktivnosti, kako bi obezbedili svoju egzistenciju. Kao što je navedeno u samom Predlogu zakona, ciljevi socijalne zaštite su: dostizanje, odnosno održavanje minimalne materijalne sigurnosti i nezavisnosti pojedinca i porodice u zadovoljavanju životnih potreba; obezbeđivanje dostupnosti usluga; stvaranje jednakih mogućnosti za samostalni život i podsticanje na socijalnu uključenost; očuvanje i unapređenje porodičnih odnosa, kao i unapređenje porodične i međugeneracijske solidarnosti; predupređenje zlostavljanja, zanemarivanja ili eksploatacije, odnosno otklanjanje njihovih posledica. Naravno da treba spomenuti da su kroz izradu samog predloga zakona implementirana iskustva nevladinih organizacija, iskustva sa različitih lokalnih i regionalnih nivoa, kao i strateški dokumenti koje je ova država usvajala, krenuvši od Strategije za razvoj socijalne zaštite koja je usvojena 2005. godine, koja je danas više puta spomenuta, i, naravno, međunarodnih dokumenata koje smo kao država ratifikovali i prihvatili. Prema prognozama, usvajanjem ovog zakona broj korisnika socijalne pomoći će se povećati za 40 - 60%, jer će se usvajanjem ovog zakona drukčije tretirati višečlane porodice i domaćinstva u kojima su svi članovi nesposobni za rad, za šta su potrebna veća budžetska davanja. Naravno, pozitivno deluje to što je u budžetu izdvojeno 2,7 milijardi, ako sam pogrešila ispravite me, za sprovođenje novog zakona, što svakako predstavlja jednu pokretačku snagu za realizaciju i implementaciju ovog zakona. Predlog novog zakona o socijalnoj zaštiti ima intenciju da ovu oblast uredi u cilju efikasnog, racionalnog i ekonomičnog obezbeđivanja socijalnih usluga svim građanima kojima je ta pomoć potrebna. Jedna od novina koju predlog ovog zakona ističe je proaktivna usluga korisnika novčane socijalne pomoći, što predstavlja mogućnost da centri za socijalni rad sklapaju ugovore ili tzv. individualne planove aktivacije sa korisnicima o njihovoj aktivaciji. Podzakonskim aktima će se dodatno precizirati i razviti pravila aktivacije. U ovom kontekstu dodatno je precizirana saradnja centara socijalne zaštite i Nacionalne službe za zapošljavanje. Moram da napomenem, kada već govorimo o Nacionalnoj službi za zapošljavanje, oni u svojim programima imaju implementiranu, na neki način, tu kategoriju gde prednost u okviru realizacije samih programa imaju marginalizovane grupe, korisnici materijalnog obezbeđenja itd. Mislim da će ova mera dati mnogo bolje rezultate zato što zakonski sada definišemo jedan postupak i što se stvara preduslov da ljude naučimo, kako bi se reklo popularno, da pecaju, a ne da im dajemo ribu. Svakako treba naglasiti da jednu od novina predstavlja mogućnost delovanja u oblasti socijalne zaštite kako javnih ustanova, tako i organizacija civilnog sektora i privatnih preduzeća. Nadležni organ, u skladu sa ovim zakonom, usluge u svojoj nadležnosti obezbeđuje osnivanjem ustanove socijalne zaštite, ali i putem javne nabavke usluga. Ono što svakako predstavlja preduslov za punu realizaciju predloženih rešenja u zakonu jesu oblici licenciranja pružalaca socijalne zaštite. Sistem licenciranja proizilazi iz potrebe za unapređenjem kvaliteta i kontrole pružanja usluga socijalne zaštite, u sistemu koji je zasnovan na pluralitetu pružalaca usluga i pravu korisnika da biraju kompetentne pružaoce kvalitetnih usluga socijalne zaštite. Sistemom akreditacije programa obuka namenjenih stručnim radnicima u socijalnoj zaštiti unapređuje se kvalitet usluga socijalne zaštite. Zašto sad naglašavam ovaj segment? Zato što su iskustva na terenu višestruka i veoma različita, i od strane onih koji rade u centrima za socijalni rad i od strane korisnika. Naravno da često i pružanje usluge i korišćenje same usluge zavise od nekih individualnih potencijala, ali ono što mi zakonski treba da regulišemo i za šta stvarno treba da stvorimo okvire jesu jednake mogućnosti da ta usluga bude uniformisana i jednako dostupna, sa jednakim kvalitetom za sve naše građane. To je upravo onaj deo kada govorimo o ravnomernom razvoju. Isto tako, moram da pohvalim onaj deo gde se razmatralo u kom delu i u kojoj meri će se pomagati kojim sredinama. Mislim da je to izuzetno bitna stvar. Ono što bih želela da napomenem je da sam, kao i dobar deo mojih kolega, koliko sam čula danas u diskusiji, podnela dva amandmana, na čl. 82. i 84, no o tome ćemo verovatno u danu kada budemo razmatrali zakon u pojedinostima. Apelovala bih ovaj put možda na veću primenu zakona po pitanju sigurnih kuća i toga da ne mora uvek žrtva da napušta svoj dom. Isto tako, ono što očekujemo od Ministarstva (do sada je pokazalo stvarno najbolje namere i jako dobre rezultate) jeste jedna međusektorska saradnja. Svakako, u zakonu jeste dato lokalnim samoupravama da na svom, lokalnom nivou iskažu svoje potrebe i mogućnosti. U praksi imamo primere međusektorske saradnje na lokalnom nivou, prvenstveno mislim na trgovinu ljudima i na žrtve nasilja u porodici; potpisani su tzv. memorandumi ili protokoli o saradnji između različitih institucija na lokalnom nivou. Svesna sam činjenice da ta materija ne može da se reguliše u jednom krovnom zakonu, jer ovo je stvarno jedan krovni zakon, ali ovom prilikom apelujem na predstavnike Ministarstva da to pitanje pokušamo da rešimo kroz neki niži akt ili dokument. U svakom slučaju, još jednom ću spomenuti da decentralizacija i spuštanje odgovornosti sa viših nivoa na niži jeste od izuzetnog značaja. Pokušaću da apelujem ovom prilikom na svoje kolege da razmisle da li mi ovim zakonom rešavamo jedno suštinsko pitanje ili pokušavamo da rešimo pojedinačne slučajeve. Ja mislim da suštinskim rešavanjem određenih tema i određenih oblasti pružamo upravo pojedincima mogućnost za bolji život. U tom slučaju, želim da pohvalim to što je ovaj zakon danas na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Daniela Lovrin.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zadovoljstvo mi je što danas raspravljamo o zakonu o socijalnoj zaštiti, pre svega zbog toga što je postojeći Zakon o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana prevaziđen i upravo je zbog toga veliki broj građana kojima je pomoć bila neophodna ostao van sistema zaštite. Naravno, pre svega da kažem da ću glasati za ovaj zakon, kao i moje kolege iz Demokratske stranke. U svom izlaganju osvrnuću se na nekoliko članova koji su po mom mišljenju značajni i koji će popraviti položaj naših najugroženijih građana. Najpre, treba istaći da će donošenjem ovog zakona biti obuhvaćen veći broj građana kojima je pomoć neophodna. Kad govorim o socijalnoj pomoći, s obzirom na to da sam radila pre par godina u Centru za socijalni rad, ne mogu da se ne setim jedne moje korisnice, jedne bake koja živi u prigradskom naselju blizu Šapca. Imala je skromnu kuću i okućnicu od 50 ari. Bila je, naravno, radno nesposobna, a upravo zbog toga što ima nazoviplac od 50 ari nije mogla da ostvari pravo na socijalnu pomoć. Ona, naravno, nije bila prepuštena samoj sebi zbog toga što kod nas u Šapcu postoji dobro razvijen sistem socijalne zaštite na lokalnom nivou, pa smo mi kroz trenutne pomoći i ostale oblike socijalnih davanja pomogli toj baki, a i drugima korisnicima koji su bili u sličnoj situaciji, tako da želim da pohvalim odredbu ovog zakona koja daje mogućnost nesposobnim licima koja imaju nešto više zemljišta, a to je do jednog hektara, da ostvare pravo na socijalnu pomoć. Imam tu i neke primedbe, ali kad završim o stvarima koje su dobre osvrnuću se i na te primedbe. Ono što je takođe bitno, to je da ovaj zakon daje mogućnost ne samo da veći broj korisnika ostvari pravo na socijalnu pomoć, dakle, na novčana davanja, nego da i ta davanja budu uvećana, ukoliko se radi o licima radno nesposobnim, kada je u pitanju dodatak za tuđu pomoć i negu, kada su u pitanju osobe kod kojih je utvrđen invaliditet sto posto. Dakle, to je još jedna dobra stvar koja je predviđena ovim zakonom i koja pokazuje da je predlagač zakona imao sluha za ove kategorije koje i jesu najugroženije. Različiti su tu procenti koji se pominju, ali otprilike 30 - 40% lica kojima je neophodna pomoć dobiće pomoć kada ovaj zakon stupi na snagu, što je veoma dobro. Veću socijalnu pomoć primaće i porodice koje imaju šest članova. Naime, po trenutno važećem zakonu bile su izjednačene porodice koje imaju šest članova i porodice koje imaju pet članova. Kad zakon stupi na snagu, šestočlano domaćinstvo dobijaće veća novčana davanja nego što je to bilo po starom zakonu, i to je takođe dobro. Druga novina, i tu ne mogu da se složim sa mojom koleginicom Jorgovankom Tabaković, odnosi se na formiranje, odnosno osnivanja centara za porodični smeštaj i usvojenje. Do sada su poslove zbrinjavanja i brige oko dece bez porodičnog staranja radili centri za socijalni rad, koji su opterećeni pružanjem i ostalih usluga. S obzirom na značaj materije i na to da se radi o deci, mislim da je jako dobro što će postojati posebni centri koji će se isključivo baviti zaštitom dece bez roditeljskog staranja. Ne može niko da me ubedi da je bolje jednom detetu koje se nalazi u domu, ma koliko taj dom bio dobar, koliko dobro bio opremljen i koliko su dobri ti vaspitači, nego detetu koje se nalazi u jednoj porodici, u hraniteljskoj porodici, koja praktično menja njegovu prirodnu porodicu. Uostalom, i moje skromno iskustvo u radu u Centru za socijalni rad pokazalo je da deca koja žive u hraniteljskim porodicama mnogo bolje napreduju, mnogo se brže razvijaju od dece koja žive u ustanovama socijalne zaštite. Dakle, i na ovaj način je predlagač pokazao da je odgovoran i da želi da zaštiti decu bez porodičnog staranja. Na kraju, ništa manje značajno jeste to da će usvajanjem ovog zakona biti pružene kvalitetnije usluge, govorim o svim uslugama socijalne zaštite, iz prostog razloga što je u zakon uneta obaveza svih stručnih radnika, svih institucija koje se bave socijalnom zaštitom, da moraju da se edukuju, znači, stalno učenje, obnavljanje licence, dobijanje licence, što automatski dovodi do efikasnijeg i kvalitetnijeg pružanja socijalnih usluga. Mogu da kažem da socijalna pomoć možda nije dovoljna da ljudi obezbede sve svoje egzistencijalne potrebe, ali, u svakom slučaju, ne treba zaboraviti da ova država i Vlada, u kojoj je Demokratska stranka, uz određene pauze, daje redovna novčana davanja. Ne kažem da su dovoljna, ali svakako su veoma značajna za ljude koji nemaju od čega da žive. Ne treba zaboraviti da su 2001. godine bila zaostala davanja za materijalno obezbeđenje i za tuđu negu i pomoć 24 meseca, odnosno 27 meseci. Sve je to tadašnja vlada Zorana Đinđića nadoknadila. Od tog perioda pa sve do danas davanja za ta lica su redovna, što je naravno veoma značajno. E, sad nešto o primedbama. Već sam napomenula da osobe koje žive u kući sa okućnicom od 50 ari do sada nisu mogle da ostvare pravo na socijalnu pomoć. Dobro je što će, kad se radi o licima nesposobnim za rad, po ovom zakonu to moći, s obzirom na to da je gornja granica jedan hektar. Mislim da ne treba ostaviti ovu granicu kada su u pitanju čak i radno sposobna lica, s obzirom na to da se ne može očekivati da jedna četvoročlana porodica koja je nezaposlena i ima 50 ari može da obezbedi sebi na osnovu toga normalnu egzistenciju. Pa, eto, prosto da razmislite, s obzirom na to da još uvek postoje mogućnosti da se izmeni ovaj član, o mogućim izmenama. Još jedna primedba; ona se ne odnosi na usluge koje će eventualno pružati ustanove socijalne zaštite, već na izbor direktora u centrima za socijalni rad. Verujem da su socijalni radnici, uopšte stručni radnici koji se bave socijalnom zaštitom, želeli da zaštite struku, jer znam šta je konkretno bila primedba kad sam ja 2001. godine došla u Centar za socijalni rad, i da su mislili da je dobro da direktor centra bude neko ko se bavi socijalnom zaštitom. To možda jeste dobro ukoliko u centru za socijalni rad ili ustanovama socijalne zaštite postoje ljudi koji bi mogli dobro da obavljaju funkciju direktora, ali ukoliko ne postoje ili ne žele iz različitih razloga, prosto nema mogućnosti da onda dođe neko sa strane. Onda bih ja taj član... jer još uvek postoje, iako nisam podnela amandman, mogućnosti, da to budu lica koja imaju sedmi stepen stručne spreme i pet godina radnog iskustva u struci. Naravno, ove primedbe nisu toliko značajne koliko su značajni pomaci koje će doneti primena novog zakona o socijalnoj zaštiti. Na kraju, da rezimiram, novi zakon o socijalnoj zaštiti obezbediće više para, za veći broj socijalno ugroženih lica, obezbediće bolju zaštitu dece bez roditeljskog staranja i, naravno, kvalitetnije usluge socijalne zaštite. I, kao što samna samom početku rekla, upravo zbog toga Poslanička grupa ZES glasaće za donošenje ovog zakona.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Aleksandru Pejčiću.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, predstavnici Ministarstva, danas govorimo o Predlogu zakona o socijalnoj pomoći. Inače, verujte mi, nije pet do dvanaest, već dvanaest i petnaest za donošenje ovakvog jednog zakona. Pretpostavio sam da će ovaj zakon da se donese mnogo ranije, onog trenutka kad se formirala ova socijalno odgovorna vlada, kada je bila odgovorna za socijalnu politiku, jer bi ovaj zakon na taj način zaštitio građane od nečinjenja ove vlade, jer ova vlada je uvela nezapamćene ekonomske i socijalne sankcije svom narodu. Dakle, ono što sam hteo da napomenem je to da u ruci imam ekspoze premijera Mirka Cvetkovića, predsednika Vlade, program Vlade oko koga se složilo 18 stranaka; četvrta tačka je jačanje socijalne odgovornosti. Zapravo, Mirko Cvetković u svom ekspozeu kaže: „Jedan od prioriteta Vlade Republike Srbije biće jačanje socijalne odgovornosti prema građanima Republike Srbije, u cilju poboljšanja uslova života i rada svih građana Srbije, a posebno najugroženijih kategorija stanovništva. Cilj Vlade je da u narednim godinama najširi slojevi stanovništva participiraju u rezultatima ekonomskog napretka.“ Gospodine ministre, pitaću vas da li je ekonomski napredak to što kaže gospođa Gordana Matković, bivši ministar, a sada savetnik gospodina Tadića, da je milion građana Srbije na ivici egzistencije? Da li je ekonomski napredak to što je sada plata manja od 320 evra, a pre tri godine je bila 426 evra? Da li je ekonomski napredak da je potrošačka korpa sada 70.000 za četvoročlanu porodicu, a za tročlanu porodicu 52.000? Da li je ekonomski napredak to što je ova vlada svojim nečinjenjem izgubila 400.000 radnih mesta? Dakle, u Srbiji se teško živi, to je činjenica, a najteže se živi, gospodine ministre, na jugu Srbije. Imali ste mogućnosti da se uverite, pošto ste pre mesec i po dana bili u Leskovcu, susreli se sa građanima Leskovca i oni su vam pričali o poteškoćama na jugu Srbije. Naime, tri su razloga zbog čega se loše živi: zato što Vlada ništa ne radi po tom pitanju dole, na jugu Srbije; evo, sada imamo ovaj intervencionistički zakon, koji će samo ugasiti požar; lokalne samouprave ništa ne čine, već samo baštine narodne kuhinje, ništa više; treća stvar, zato što su ukinuti transferi lokalnim samoupravama, naročito na jugu Srbije. Meni je žao što ću ovo reći, ne želim da politizujem to, ali zbog velike nemaštine na jugu Srbije se umire od siromaštva. Imali smo dva slučaja, u selu Dobrotin i u selu pored Hana, da su ljudi u 21. veku umrli od gladi, zbog siromaštva. Podsetiću vas da Srbija nije Etiopija, Srbija je evropska zemlja i mesto joj je u Evropi, a ovo je 21. vek. Takođe smo očekivali, gospodine ministre, da ćete uporedo sa ovim zakonom, a on je uzročno-posledičan, imati zakon o ratnim vojnim rezervistima. Zapravo, ovaj zakon se na trenutak pojavio na sajtu Vlade, pa je skinut, ne znam zbog čega. Imam obavezu, zato što su me kontaktirali rezervisti, 14.000 rezervista iz Jablaničkog okruga je bilo na Kosovu i oni žele da imaju ista prava kao i svi ostali rezervisti. S obzirom na to da su rezervisti iz susednog okruga, Topličkog okruga, dobili materijalnu pomoć, oni se pitaju kada će se njihov problem rešiti, pošto su permanentno bili u kontaktu sa vama, radili na tom nacrtu zakona, i kada će ta materija biti ovde u zakonu. Jer, 50% njih su socijalni slučajevi, žive od penzije roditelja, od zemlje koju imaju ili od neke socijalne pomoći. Ovde u ruci takođe imam, gospodine ministre, i zahtev jednog ratnog vojnog rezerviste, vojnika, koji je proveo dosta vremena na Kosovu, zove se Dragan Ranđelović. On je uputio molbu i vama, gospođo Đukić Dejanović, i vama, ministre, da reši svoj problem. On je krajem 2004, u novembru, dobio leukemiju, zato što je bio izložen zračenju osiromašenog uranijuma od bombi koje je NATO sručio na Kosovo. Zbog birokratije, tj. zbog sadašnjeg zakona koji je anahron, on ne može da reši svoj borački invaliditet, jer članovi 77. i 79. oročavaju vreme kada treba da se priloži medicinska dokumentacija. Međutim, on je oboleo skoro 2005. godine, tako da nije mogao na vreme, u roku od dve godine, da podnese taj zahtev za invaliditet, pa bih vas zamolio da uzmete u obzir i ovaj slučaj. Unapred vam se zahvaljujem. Hteo sam da vam između ostalog, kada sam pričao o teškom životu na jugu Srbije, pročitam i jedan izveštaj Zavoda za statistiku, koji kaže – nezaposlenost je jedan od gorućih problema u Srbiji, a Jablanički okrug spada u grupu okruga koji imaju najveću stopu nezaposlenosti. Analizirajući podatke 2008, 2009. i 2010. godine uočavamo da se broj nezaposlenih ne smanjuje, već se, naprotiv, povećava. Zatim se kaže dalje u izveštaju: stopa nezaposlenosti od 37,5% u 2008. godini (pazite, 2008. godine) porasla je na 44,60% u 2009. godini, a u 2010. godini na 45,2%, dok se stopa zaposlenosti od 21,54% u 2008. godini smanjila na 15,3% u 2009. godini , a za 2010. godinu nemamo podatke. Kada je reč o ovom zakonu, mi smo očekivali, gospodine ministre, da će ovaj zakon da se bavi jednom temom koja je izuzetno bitna za građane Srbije. Ako je porodica fundament jednog društva, mi smo očekivali da ćete vi kao centralnu temu staviti i socijalnu pomoć za podsticanje nataliteta građana Srbije, jer, kao što sami znate, mi smo kao narod na četvrtom mestu po starosti u Evropi, a na 10. mestu u svetu. Očekivali smo da ćete nekim socijalnim merama podstaći natalitet, jer našem društvu preti gašenje. Na kraju sam hteo da vam kažem da DSS neće glasati za ovaj zakon. Pokušali smo amandmanima da popravimo ovaj zakon, ali smo hteli da vam ukažemo – svaki dan proveden sa ovom vladom je tragičan za građane Srbije i mi očekujemo, ne sutra, ne prekosutra, već danas, da ova vlada podnese ostavku. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, pred nama je Predlog zakona o socijalnoj zaštiti, vrlo važan zakon, jer ne smemo zaboraviti da je dosadašnji Zakon o socijalnoj sigurnosti građana na snazi već dvadeset godina. Dolazim iz Pančeva, i u ovih poslednjih dvadesetak godina, od kraja 1989. godine, bio sam u prilici da na terenu primenjujem odredbe Zakona o socijalnoj zaštiti. Činjenica je da dobar deo ovoga što je predviđeno i što se reguliše Predlogom zakona jesu obaveze lokalnih samouprava; činjenica je i to da mnoge lokalne samouprave u Srbiji ne mogu same, bez pomoći države, da reše te probleme, međutim, kako vidimo, u ovih dvadeset godina ceo sistem socijalne zaštite nalazi se u jednom procesu menjanja, u poslednjih deset godina u permanentnom reformskom procesu. Sam Predlog zakona posebnu pažnju posvećuje onim najsiromašnijim, posebno porodicama sa decom i društvenim grupama koje imaju najveći rizik od društvenog isključivanja, odnosno marginalizacije. Problem je kako sve te ljude uključiti u društvene tokove i kako na određeni način uspeti da svako ima svoju ulogu u društvu. Najveća novina, ili jedna od najvažnijih stvari, jeste pitanje materijalnog obezbeđenja porodice, sama novčana socijalna pomoć. Mnogi su danas o tome govorili i mislim da je to jako važno. Međutim, mislim da su i druge stvari, strateške stvari koje su se pojavile u ovom predlogu zakona, takođe bitne. Novina je da se uvodi aktivacija za radno sposobne korisnike novčane i socijalne pomoći. Posebnu ulogu imaju centri za socijalni rad i Nacionalna služba za zapošljavanje, upravo da bi se pravili individualni planovi aktivacije i da se iz kruga siromašnih izvuče što je moguće više ljudi. Jedna velika tema je takođe razvoj mreže usluga u zajednici. Kako vidite, mnogi su o tome isto govorili, da se u Predlogu zakona afirmiše koncept razvoja usluga u zajednici, tzv. otvorenih oblika zaštite. Činjenica je da je Ministarstvo i u proteklom periodu bilo veoma aktivno na terenu i da su u lokalnim skupštinama 122 opštine usvojile strategije razvoja socijalne zaštite, uz veliku pomoć Ministarstva. U vreme poslednjeg angažmana u organima lokalne samouprave, između 2004. i 2008. godine, bez obzira na to što je u tom periodu broj nezaposlenih na teritoriji opštine Pančevo spao sa 19.000 na 12.000 nezaposlenih i što smo uspeli da dostignemo skoro onih magičnih 5% izdvajanja iz lokalnog budžeta za socijalnu zaštitu, ono čime mogu da se pohvalim, to je da smo kraj mandata dočekali tako što je pripremljena strategija razvoja lokalnih usluga socijalne zaštite za period 2008 – 2012, sa posebnim separatom o izbeglima i prognanima, sa analizom socijalnog stanovanja (znači, analiza i projekcija socijalnog stanovanja); ukupno sagledana strategija, uz ogromnu pomoć Ministarstva i UNDP. Moram da istaknem, kao i neki od mojih prethodnika, ono što je dobro to je pitanje regulisanja licenciranja, jer potencijalni pružaoci usluga socijalne zaštite mogu da budu i civilni, znači, i privatni i javni sektor. Pažnja je posvećena i akreditaciji programa obuke stručnih radnika u socijalnoj zaštiti. Mislim da je Strategija razvoja socijalne zaštite koju je Vlada usvojila 2005. godine bila dobra polazna tačka za ovaj predlog zakona. Hteo bih da kažem da je ovde praktično na terenu pomireno ono što strateški treba uraditi i pojedinačna dobra rešenja. Mi koji smo diplomirani pravnici možemo da se začudimo neki put kako to da kod dela zakona, člana 69. stav 1, gde je definisano da centar za socijalni rad odlučuje o korišćenju usluga iz člana 68. stav 1. primenom odredaba zakona kojim se uređuje opšti upravni postupak, ako ovim zakonom nije drugačije određeno... U stavu 2. je regulisano da kada se donosi pozitivno rešenje ne izdaje se pozitivno rešenje, nego direktno uput za korišćenje usluga. U situaciji negativnog rešenja izdaje se rešenje, sa mogućnošću pravnog leka. Ovde se praktično pošlo od toga da promptno treba da se izađe u susret rešavanju životnih potreba građana. Mislim da je to dobro rešenje. To ukazuje da je prilikom izrade zakona, s jedne strane, dobro praćena teorija, sve ono što je i Lisabonskom strategijom iz 2007. na neki način rečeno da treba raditi, ali i životna rešenja koja treba da doprinesu boljem životu naših građana, pre svega onih najugroženijih, kojima je pomoć i najviše potrebna. Upravo zbog toga pozivam vas sve, drage kolege i koleginice, da u danu za glasanje podržimo ovaj predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Marini Toman.
Dame i gospodo, ministre, govoreći danas o zakonu o socijalnoj zaštiti moramo da obratimo pažnju na nekoliko stvari. Prvo, zakon o socijalnoj zaštiti usmeren je na socijalno zbrinjavanje najugroženijih kategorija stanovništva, i to je to. Međutim, zakon u ovom obliku u kojem se danas nalazi pred nama odslikava trenutno stanje u državi i ne rešava izvor problema. Zaista je veliko pitanje da li će on obezbediti dovoljan stepen zaštite najsiromašnijih građana, što po vama nije bilo moguće prethodnim zakonskim rešenjem. Sam zakon, dugo najavljivan, zaista će doneti izmene u sistemu socijalne zaštite, ali plašim se da su očekivanja možda veća od onoga što će zakon doneti u praksi. Da bismo rešili taj problem, ali i obezbedili funkcionisanje ovog zakona u praksi, moraju da se ispune neki preduslovi:pod jedan, moramo da imamo državi finansijski sistem koji će garantovati zakonom propisanu socijalnu zaštitu; pod dva, da bismo došli do održivog finansijskog sistema moramo da pokrenemo privredu, odnosno da imamo adekvatni privredni rast, koji može da prati javnu potrošnju. Da su ove dve stvari važne svedoči i sam zakon. Ukoliko se ti uslovi ne ispune, materijalna pomoć za najugroženije kategorije stanovništva biće pod velikim znakom pitanja. Postavlja se pitanje šta će biti sa namenskim transferima na lokalnom nivou koje najavljujete, odnosno koje zakon propisuje, i nizom drugih stvari? Uostalom, i vi, ministre, u jednoj od svojih izjava navodite da bez porasta proizvodnje i izvoza ne možemo očekivati ubrzani tempo ekonomskog i rasta društvenog proizvoda. Slažemo se sa ovom konstatacijom. Međutim, nikako ne možemo da se složimo sa sledećim zaključkom, koji nas navodi na pitanje da li Vlada zaista shvata suštinu problema. Vi u jednoj svojoj izjavi navodite da je siromaštvo posledica globalne krize i rasta maloprodajnih cena u Srbiji, koje se povećavaju zbog rasta na svetskom tržištu i rasta cena energenata. To može da bude, svakako, jedan od razloga, ali problemi koji su zahvatili ovdašnje društvo i privredu posledica su niza loših ekonomskih poteza tokom godina, koji su doživeli svoju kulminaciju u poslednje dve godine. Sada imamo drastično povećanje siromaštva. Primera za to je mnogo: loše sprovedena privatizacija, urušena privreda, preglomazna administracija, korupcija. Takođe, rast maloprodajnih cena ne možemo da pripišemo samo rastu cena na svetskom tržištu, već i činjenici da je Vlada godinama tolerisala monopolski položaj pojedinih proizvođača. Da apsurd bude veći, rastu cene proizvoda koji su koliko-toliko pod kontrolom Vlade. Sve to bismo mogli da pripišemo činjenici da Vlada nema dovoljno hrabrosti za korenite ekonomske reforme i poteze. Naravno, najveću odgovornost za ovakvo stanje snosi premijer Cvetković. Jedan od takvih poteza koji se primenjuje kao mera pomoći ugroženim kategorijama stanovništva je ukidanje PDV-a na osnovne životne namirnice. Srpska radikalna stranka je to predložila, ali vladajuća koalicija je to odbila iako to nije nikakva novina i primenjuje se u mnogim državama. Vlada nastupa sa tvrdnjama da je PDV u Srbiji mnogo manji nego u drugim zemljama, pri tome govori uglavnom o opštoj stopi PDV-a, a ne o posebnoj stopi. U mnogim zemljama, čak i u zemljama EU, porez na osnovne životne namirnice je manji nego u Srbiji i to su činjenice, ali to je već nedostatak političke hrabrosti ove vlade. U članu koji reguliše odgovornost u zadovoljenju osnovnih životnih potreba, između ostalog, navodi se da je svako dužan da se stara o zadovoljenju svojih osnovnih životnih potreba. To se valjda podrazumeva, ali za tako nešto moraju da se stvore preduslovi. Takođe, radno sposobne osobe koje primaju socijalnu pomoć po novom zakonu će morati da rade. Naravno da bi svi radno sposobni građani voleli da imaju mogućnost da se zaposle i da rade, ali za tako nešto treba da se stvore preduslovi. Po ovom zakonu, služba za zapošljavanje u saradnji sa centrom za socijalni rad pokušaće da pronađe posao korisnicima materijalne pomoći. To je u ovim uslovima, kada svakodnevno veliki broj ljudi ostaje bez posla, gotovo nemoguća misija, iako će na ove kategorije da se obrati posebna pažnja, kako stoji u zakonu. Kao jedan od ciljeva socijalne zaštite navodite i podsticanje na socijalnu uključenost. Takođe, naveli ste da će socijalno uključivanje biti sprovedeno u sredinama u kojima to bude realno ostvarljivo. Postavljamo pitanje šta ćemo sa sredinama u kojima to ne bude realno ostvarljivo? Neće svi biti u istom položaju. Da li će moći da se ispuni jedan od ciljeva socijalne zaštite koji glasi: stvoriti jednake mogućnosti za samostalni život i podsticati na socijalnu uključenost? Neće li manje razvijene opštine biti ponovo u podređenom položaju, odnosno njihovi žitelji? Ponovo se vraćamo na tvrdnju – da bismo ispunili odredbe ovog zakona, moraju da se ispune gore navedeni preduslovi. Zakon pokušava da sprovede decentralizaciju sistema materijalnih davanja uz obrazloženje da bi se tako na efikasan, ekonomičan i racionalan način obezbedila dostupnost socijalnih usluga svima kojima je takva pomoć potrebna. Međutim, decentralizacija je složen proces, koji se ne može obezbediti jednostavnom primenom zakona. Prema istraživanjima Svetske banke, posledice decentralizacije novčanih naknada u zemljama u tranziciji su negativne. Takođe, zakonom je propisano da centar za socijalni rad osniva jedinica lokalne samouprave, ali da on može biti osnovan za jednu ili za više jedinica, što sigurno ne omogućava adekvatnu socijalnu zaštitu. Jedna od zamerki odnosi se i na član 19. O tome je već govorila koleginica Lidija Dimitrijević, ali ja ću da ponovim. Naime, radi unapređenja usluga socijalne zaštite Republika Srbija, autonomna pokrajina ili lokalna samouprava mogu osnovati javnu agenciju i fondaciju. Nepotrebno. I, uopšte se ne vidi koja bi bila svrha agencije i fondacije, ako je sledećim članom već propisano da program unapređenja socijalne zaštite utvrđuje nadležni ministar, nadležni organ pokrajine, odnosno jedinice lokalne samouprave. Bespotrebno trošenje para. Da apsurd bude veći, propisuje ga zakon o socijalnoj zaštiti. Takođe, primetno je da se u nekoliko članova provlači da je za nešto nadležan resorni ministar. Otkud to? Valjda treba da bude nadležno ministarstvo, a ne ministar. SRS na to konstantno ukazuje, ali Vlada, odnosno predlagač to provlači gotovo kod svih zakona. Zamerka postoji i kod vođenja evidencije. Zakonom propisujete da se ona vodi u papirnom obliku, a može i u elektronskom. Znači, može, a i ne mora. Radi lakše evidencije o ostvarenim pravima i pruženim uslugama socijalne zaštite, smatramo da je bitno da se ona vodi i u elektronskom obliku. Zakonom ste propisali javnost rada, ali malo ste obratili pažnju na veliki problem obaveštavanja potencijalnih korisnika o njihovim pravima, odnosno mogućnostima. Zaista stoji u zakonu da ustanove socijalne zaštite i pružaoci usluga socijalne zaštite obezbeđuju slobodan pristup informacijama o svom radu, što je za pohvalu. Međutim, šta ćemo sa edukacijom stanovništva o pravima na socijalnu zaštitu? Takve osobe su najčešće socijalno i društveno izolovane i vrlo često van dometa svake vrste informacija. Za naknade su propisani relativno mali iznosi. Tvrdite da su one odraz realnih mogućnosti. Ko je za to kriv? Naravno, Vlada. Umesto indeksiranja svakog meseca, novi zakon predviđa da se pređe na indeksiranje dva puta godišnje, sa indeksom potrošačkih cena, što takođe smatramo da će biti problem. Novina je i da zakon predviđa da šestočlano domaćinstvo, a ne petočlano domaćinstvo, ostvaruje pravo na pomoć. Šta ćemo sa domaćinstvima koja imaju više od šest članova? Ovo su samo neki od razloga zbog kojih SRS neće da podrži ovaj zakon.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Donka Banović ima reč. Samo se prijavite, molim vas.
Hvala. Gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, danas govorimo o jednom obimnom sistemskom zakonu, koji bi trebalo da uredi jednu složenu, raznoliku i osetljivu oblast kao što je socijalna zaštita stanovništva. Kako se još može shvatiti ovaj predlog zakona u ovom trenutku? Ministar je obrazložio zbog čega je sada ovaj zakon – dakle, stekli su se svi uslovi, bilo je puno različitih nacrta, rešenja, dugo je rađeno na ovom zakonu. Rekla bih da je manje od godinu dana do redovnih republičkih izbora, tako da ovaj zakon shvatam kao pokušaj jedne socijalno neodgovorne vlade da makar kroz donošenje jednog relativnog dobrog sistemskog zakona o socijalnoj zaštiti ubedi građane Srbije da je ta vlada u stvari socijalno odgovorna, pa ako ništa, kroz zakon. Ova vlada je samu sebe nazvala socijalno odgovornom pre tri godine. Međutim, u tom periodu je, prema podacima kojima je statistika u Srbiji raspolagala, preko 300.000 ljudi ostalo bez posla, odnosno radnog mesta. MMF nas je nedavno obavestio da nam statistički podaci nisu tačni, da je zabeleženo da je u Srbiji čak 400.000 ljudi ostalo bez radnog mesta! Ovaj zakon nije dovoljan i ne postoji taj zakon koji može da zaštiti građane od ovakvog rada, nerada, odnosno lošeg rada ove vlade. Inače, ovaj predlog zakona se oslanja na Strategiju razvoja socijalne zaštite koja je usvojena još 2005. godine. Prema toj strategiji razvoja,postoji jedan osnovni cilj, a to je razvoj socijalne zaštite. To je, u stvari, razvijanje integralne socijalne zaštite u kojoj socijalni učesnici na najefikasniji mogući način koriste postojeće resurse u socijalnoj zaštiti, ali razvijaju i nove resurse. Iz tog opšteg cilja kao poseban cilj u samoj strategiji ističe se razvijanje mreže usluga u samoj zajednici. Sama reč „mreža“ mnogo govori – imate više činilaca, ali ti činioci treba, kada je u pitanju lokalna zajednica, da budu dobro povezani i da dobro funkcionišu kao jedna celina. Tako to i shvatam, taj integralni pristup socijalnoj zaštiti, koji bi trebalo da je ovaj zakon ugradio na osnovu te strategije. Navešću par članova gde se jasno vidi da je postojala želja predlagača zakona da zaista ima taj integralni pristup. Na primer, u članu 7. se govori o saradnji i pružanju usluga socijalne zaštite. Tu je navedeno da ustanove i drugi oblici organizovanja utvrđeni zakonom koji obavljaju delatnost, odnosno pružaju usluge socijalne zaštite, sarađuju sa ustanovama predškolskog, osnovnog, srednjeg i visokog obrazovanja, zdravstvenim ustanovama, policijom, pravosudnim i drugim državnim organima i dr. U drugom stavu se govori da će se ta saradnja obavljati u okvirima i na način utvrđeni sporazumima o saradnji. Ovaj zakon govori o tome da će se donositi sporazumi o saradnji. Imate član 58, koji definiše šta je to međusektorska saradnja, gde je propisano da će se ta međusektorska saradnja odvijati u skladu sa zaključenim protokolima o saradnji. U zakonu se vidi pokušaj tog integralnog pristupa. Međutim, sumnjičava sam da će do toga doći. Zašto sam sumnjičava? Zato što u ovoj vladi i državnim organima ove zemlje ne postoji ni sada integralni pristup i veoma je loša saradnja i komunikacija. Mogu slobodno da kažem da je ministarstvo koje vi vodite pokazalo izvesnu nebrigu o čitavoj jednoj grupi ljudi. U pitanju su žene preduzetnici – porodilje. Naime, 2008. godine je Ministarstvo finansija donelo jednu fantomsku uredbu (kažem fantomsku zato što su je žene preduzetnici - porodilje videle tek sredinom ove godine) kojom nalaže da ukoliko žena preduzetnik može da postane majka mora da zatvori svoju radnju. Nije dovoljno što ona prenese prava na upravljanje, da kažem, nekoj drugoj osobi. Te žene preduzetnici su dobile rešenja od poreskih uprava da moraju da vrate sva ta sredstva za koja nisu ni znale da će morati da ih vraćaju, inače im slede opasne posledice. Gospodine ministre, ovo pokazuje da vi niste našli zajednički jezik sa Ministarstvom finansija. Nisam videla, možda ste vi negde dali izjavu o ovom problemu, međutim, žene preduzetnike, one koje su dovoljno sposobne da obezbede egzistenciju sebi i svojoj porodici i radnicima koji rade kod njih, niste zaštitili i niste čak odgovarali na njihove dopise. Molim vas da iskoristite danas ovu priliku da nam kažete kako će se ovaj problem rešavati. Inače, po statističkim podacima, u Srbiji ima 54.000 žena preduzetnika. Naravno, neke planiraju tek da rađaju decu, a neke neće. Međutim, ovo je definitivno veliki problem. Takođe, podsetiću vas da se ovde krši Zakon o radu, Zakon o finansijskoj podršci porodici sa decom, Zakon o zabrani diskriminacije, jer ovde se diskriminiše jedna grupa žena. Nisam čula da je Poverenik reagovao. Ovde se i te kako krši Zakon o ravnopravnosti polova. Sećate se, ministre, da ste vi bili ministar koji je ovaj zakon branio, te vas molim da vi i vaše ministarstvo pronađete integrativni pristup u rešavanju ovog problema koji se tiče velikog broja žena. Znači, nemojte da zaključimo da ova vlada zatire preduzetništvo i natalitet.
Zahvaljujem gospođi Banović i dajem reč narodnom poslaniku Dušanu Mariću.
Dame i gospodo, da bih ilustrovao važnost socijalne zaštite i potrebu donošenja kvalitetnih zakonskih rešenja navešću neke podatke o siromaštvu i socijalnoj politici u Republici Srbiji. Prema zvaničnim podacima, u Republici Srbiji više od 700.000 građana živi ispod granice siromaštva. Šta to praktično znači? To znači da oni dnevno za osnovne životne potrebe imaju oko dva evra. Od tog broja, tek svaki četvrti stanovnik, oko 180.000 ljudi, prima socijalnu pomoć; ostali su prepušteni sami sebi. Korisnici socijalne pomoći koji žive sami mesečno primaju oko 6.000 dinara, a porodice koje imaju pet i više članova mesečno primaju, po starom zakonu, 12.000 dinara mesečno, a po novom zakonu to će iznositi 13.000. U praktičnom životu to znači da jedna šestočlana porodica mesečno dobija 2.200 dinara po članu domaćinstva, odnosno između 65 i 70 dinara dnevno, sasvim dovoljno da kupe pola kilograma hleba i pola litre mleka. U Beogradu ispod granice siromaštva živi između 80.000 i 100.000 stanovnika, otprilike, u procentima to je 7% ukupnog broja stanovništva glavnog grada. Broj korisnika socijalne pomoći premašio je 10.000. U jugoistočnoj Srbiji procenat siromašnih kreće se od 20 do 30%. Navešću ovde primer opštine Crna Trava: 2.000 stanovnika, 300 korisnika socijalne pomoći i još 700 građana kojima je socijalna pomoć neophodna, međutim, oni ne mogu da je prime. Zbog čega? Zbog toga što ne ispunjavaju zakonske uslove. U pitanju su stari ljudi koji imaju zemlju, međutim, nisu u stanju da tu zemlju obrađuju, i iz tog razloga ne ispunjavaju zakonske uslove da dobiju socijalnu pomoć. Slična je situacija u većini seoskih sredina u Srbiji. U poslednje dve godine, umesto obećanih fabrika, umesto obećanih radnih mesta, imamo tendenciju otvaranja narodnih kuhinja. Prošle godine svaki deseti stanovnik Srbije, iz ove populacije koja živi ispod granice siromaštva, koristio je usluge narodne kuhinje. Usluge narodne kuhinje koristi 6.000 Beograđana. U prošloj godini, u odnosu na pretprošlu godinu, broj stanovnika glavnog grada koji koriste usluge narodne kuhinje povećan je za 30%, sa nešto manje od 4.000 na 6.000. U Novom Pazaru u narodnim kuhinjama se hrani 1.880 stanovnika, a njih 700 čeka da dobije svoje mesto pored ovog humanitarnog kazana. Da bi građani koji posmatraju ovaj prenos znali o čemu se radi, šta je to narodna kuhinja – to je kuhinja u kojoj nesrećnici dnevno dobiju jedan kuvani obrok. U Jagodini usluge narodne kuhinje koristi 280 ljudi, u Loznici 150, u Kraljevu 600, u Prokuplju 300. U Bujanovcu od narodnog kazana živi 900 ljudi, a na čekanju je njih 300; u Pirotu je 650 korisnika usluga narodnih kuhinja, a njih 300 čeka u redu za tu vrstu socijalne pomoći. U Kuršumliji je stanje najdramatičnije, tamo ovu uslugu koristi 850 siromašnih, a među njima se nalazi (podatak koji je zaista neverovatan) 225 dece mlađe od 14 godina. To je podatak zbog kojeg Vlada Republike Srbije, svi ministri, ali i mi ovde treba da se zastidimo. U Leskovcu usluge koristi 500 ljudi, a na listi čekanja ima još sto ovih nesrećnika. Ono što je možda čak i alarmantnije od sadašnje teške socijalne situacije jeste to što sadašnje stanje u srpskoj privredi generiše stvaranje armije onih koji će u nekoj bližoj ili daljoj budućnosti biti korisnici socijalne pomoći ili kandidati za korisnike socijalne pomoći. U Srbiji, prema zvaničnim podacima, ima 760.000 nezaposlenih. Prema nekim nezvaničnim podacima, taj broj se kreće i do milion. Sa njima je problem ne samo to što danas ne primaju platu, nego što sutra, ako se situacija u njihovom životu, u privredi Republike Srbije ne promeni, kada ostare, kada postanu nesposobni za rad, neće primati penziju. Desetine hiljada njih će biti kandidati za primanje socijalne pomoći. Dragan Rajić iz Unije poslodavaca Srbije tvrdi da između 470.000 i 530.000 radnika u Srbiji prima minimalnu platu od 16.500 do 17.000 dinara. Kada završe radni vek ovi ljudi će primati penziju od koje neće moći da žive, a veliki broj njih će u svakom slučaju biti prinuđen da traži socijalnu pomoć. Sledeća kategorija je kategorija ljudi koji rade na crno. Prema podacima koje je prikupila Evropska komisija, u Srbiji na crno radi 275.000 ljudi. Republički zavod za statistiku tvrdi da ih je oko 123.000, a nezavisne procene govore o cifri od 300.000 ljudi koji rade na crno. Ako je brojno stanje ovih ljudi upitno, onda u svakom slučaju nije upitna činjenica da se tim ljudima ne uplaćuje penzijsko i invalidsko osiguranje, da oni, ukoliko se nešto drastično ne promeni, sutra neće primati penziju i da će takođe postati ozbiljni kandidati za socijalnu pomoć. Sledeći problem je 150.000 radnika koji rade u 60.000 preduzeća čiji su računi u stalnoj blokadi. Ne primaju platu, ne uplaćuju se ovi doprinosi. Sutra, kada ispune starosni uslov za odlazak u penziju, postaće kandidati za socijalnu pomoć. Da bi se shvatio značaj ovog problema ponoviću podatke koje je ovde iznela moja koleginica Lidija Dimitrijević. U 85% opština u Srbiji stanovništvo je izuzetno staro. Jedna smo od najstarijih nacija u svetu i među dve-tri najstarije nacije u Evropi. U 102 opštine stanovništvo je u stadijumu ozbiljne starosti, u 38 opština stanovništvo je u fazi duboke starosti. Ovde ću se osvrnuti na dva konkretna zakonska rešenja. Prvo je član 19. Predloga zakona. Tim članom je predviđeno da svaka opština i svaki grad mogu, nakon usvajanja ovog zakona, da osnuju po jednu agenciju ili fondaciju koja bi se bavila unapređenjem socijalne zaštite. Smatram da je to pogrešno, da je u pitanju nastavak pogrešne politike Vlade Republike Srbije. Praktično nema sednice da mi ne usvojimo neki zakon kojim osnivamo neku novu fondaciju, novu agenciju, novi savet, novu upravu, i svi ti organi se finansiraju iz budžeta, iz džepova građana Republike Srbije. Smatram da ne postoji nijedan društveno opravdan razlog, posebno u vreme ove ekonomske krize, kada i vi javno proklamujete zalaganje za štednju, da se pored centara za socijalni rad i drugih ustanova koje se bave socijalnom zaštitom osnivaju nove. Mislim da porodicama koje koriste socijalnu pomoć nije potrebno osnivanje novih agencija i fondacija. Njih ne zanima koliko će zaposlenih biti u tim agencijama, njima je potrebno povećanje broja radnih mesta, pre svega u proizvodnji. Ukoliko ostane ovo predloženo rešenje, mi smo amandmanom predložili da se ono briše, može se dogoditi da u ovoj godini imamo formiranje skoro 200 agencija i fondacija koje bi se bavile unapređenjem socijalne zaštite! Ako u svakoj od njih bude zaposleno samo po troje službenika, to je skoro šest stotina novih radnika, šest stotina službenika. Šta to znači u praksi kad je u pitanju novac? To znači da treba obezbediti dve stotine prostorija ili obezbediti novac za plate, za plaćanje telefona, novac za plaćanje komunalnih usluga. Mi smatramo da je društveno mnogo korisnije ta sredstva iskoristiti za pružanje direktne pomoći korisnicima socijalne zaštite, a još je bolje rešenje ta sredstva usmeriti na otvaranje novih radnih mesta. Konkretno mislim na otvaranje tzv. socijalnih, neprofitnih preduzeća čiji cilj nije da ostvaruju profit, nego da obezbede onaj minimum zarade koji će omogućiti da zaposleni radnici u tim preduzećima prežive od prvog do prvog. Skrećem pažnju da u Sloveniji 7% zaposlenih radi u ovim tzv. socijalnim preduzećima. Sledeći član zakona, odnosno sledeća mana ovog zakona koju želim da prokomentarišem jeste to što nedovoljno štiti manja poljoprivredna gazdinstva. Po Predlogu zakona, pravo na socijalnu pomoć imaju domaćinstva koja imaju manje od pola hektara zemljišta, odnosno manje od jednog hektara zemljišta, ako su članovi domaćinstva nesposobni za rad. Ministar je ovde rekao da površina može biti i veća, ukoliko članovi domaćinstva to isto zemljište daju pod hipoteku. Zaista ne želim da to komentarišem, pretpostavljam da je namera bila dobra, mislim da je rezultat vrlo loš i porazan. Strašno je i predložiti da neko ko ima pola hektara zemlje, a pretpostavljam da su u pitanju stari ljudi koji ne mogu da rade, da bi preživeo mora i tih pola hektara zemlje, koju mu je možda ostavio čukundeda, da stavi pod hipoteku i verovatno da sutra to isto zemljište izgubi. Prvo, malo je domaćinstava u Srbiji koja mogu da žive od pola hektara zemljišta. To su retki slučajevi, kada je u pitanju izuzetno kvalitetno zemljište, kada se nalazi na izuzetnoj lokaciji i kada su u pitanju domaćinstva koja su sticajem okolnosti, odnosno zbog svoje sposobnosti uspela da od toga naprave dobar porodični biznis, ali tih je zaista malo. Drugo, većina domaćinstava iz ove kategorije su staračka domaćinstva i uglavnom se nalaze u nerazvijenim delovima Republike Srbije. Ti ljudi zbog starosti, zbog zdravlja nisu u stanju da obrađuju ovu zemlju, a kamoli da je obrađuju na tako kvalitetan način da bi mogli da ostvaruju prihod koji bi im omogućio da normalno žive. Nemaju kome da daju tu zemlju u zakup zato što su i komšije stariji ljudi, siromašni ljudi. I, nemaju kome da prodaju tu zemlju. Ako je i prodaju, cena zemlje u Srbiji je izuzetno mala i to bi njihove probleme rešilo kratkoročno, za godinu ili dve. Treće, ovaj zakon ne pravi razliku između kvaliteta zemljišta i na isti način tretira pola hektara najkvalitetnijih oranica pored Novog Sada, u Beogradu, pored Niša i pola hektara zemljišta na Pešterskoj visoravni ili Staroj planini. To je otprilike kao da na isti način oporezujete autoprevoznika koji ima kamion od 20 tona koji je nov i autoprevoznika koji ima kamion koji je star 25 godina. Hvala.
Reč ima Dušanka Plećević.
Dame i gospodo narodni poslanici, prema Strategiji razvoja socijalne zaštite, efikasni sistem socijalne zaštite treba da proistekne iz opšteg procesa demokratizacije društva i reforme socijalne politike. On treba da odgovori na potrebe građana u ovim okolnostima i da podržava ranjive i marginalizovane pojedince i grupe koje nisu u stanju da učešćem u ekonomskoj aktivnosti obezbede svoju egzistenciju. Da bi reforma u ovoj oblasti društvenog života bila uspešna, neophodan preduslov je postojanje socijalne karte. To podrazumeva sveobuhvatno sagledavanje jednog društva, počev od sociodemografskih podataka, pa preko obrazovanja, zaposlenosti, odnosno nezaposlenosti, pa sve do stambene politike. Postoje razni statistički podaci i studije za svaku oblast, ali socijalna karta u Srbiji ne postoji. Nijedna započeta reforma nije završena ili nije dala rezultate, kao u zdravstvu ili obrazovanju, a da ne govorim o tome koliko je ova vlast zainteresovana u pogledu demografske politike. Reforme se svode na normativu, odnosno na promenu postojećih zakona ili njihove izmene i dopune, koje u praksi nailaze na mnoge prepreke u primeni, jer nisu uspostavljeni standardi da bi mogli da se primenjuju. Tako se one u našem slučaju svode na reforme u pokušaju. Stanovništvo Srbije sve je starije, biološka ugroženost nacije je velika, kao i stopa nezaposlenosti. Socijalna raslojavanja su sve veća, ne samo usled velikog porasta nezaposlenosti, već i usled toga što porodica gubi svoju zaštitnu ulogu, sve je više izdržavanih članova porodice. Decu koja su punoletna i radno sposobna izdržavaju njihove babe i dede, jer su im roditelji izgubili posao, a oni sami su u stanju besperspektivnosti u pronalaženju bilo kakvog posla. Većina mladih ljudi ne može da nađe posao, ne samo u svojoj struci, što je poražavajuće za jedno društvo koje sebe naziva demokratskim. Kada imamo ovo u vidu i katastrofalno ekonomsko stanje u Srbiji, koje je proizvelo siromaštvo i bedu i, shodno tome, zaokupljenost samo ličnim, a manje ili gotovo nikako opštedruštvenim problemima, kako ćemo postići jedan od ciljeva koje ste dali u članu 3. Predloga zakona, a to je očuvanje i unapređivanje porodičnih odnosa, kao i unapređivanje porodične i međugeneracijske solidarnosti? Društvu kojem težite, a to je tzv. društvo zapadne demokratije, nije potrebna solidarna zajednica. To je društvo u kome se favorizuje pojedinac, kako bi se moglo lakše njime manipulisati i putem svakodnevnih nametanja tzv. novih vrednosti. Na taj način pojedinac postaje neosetljiv za probleme drugih, čak i u najbližem susedstvu i okruženju. Često nas štampani mediji šokiraju vešću da je neko staro lice umrlo od gladi ili se smrzlo, a pri tom centri za socijalni rad nemaju saznanja da se na njihovoj teritoriji nalaze takvi slučajevi. Solidarnost se promoviše uglavnom u predizbornim kampanjama, kao uostalom i druge vrednosti, koje se kasnije zaborave. Pored marginalizovanih grupa i pojedinaca, kao i osoba koje nisu u stanju da obezbede svoju egzistenciju, u tzv. stanju socijalne potrebe sve se više nalaze radno sposobni i zdravi ljudi, pa čak i oni koji su zaposleni. Država u kojoj su zaposleni građani socijalno ugroženi mora da menja vlast. Vlast koja se besomučno zadužuje kod svih i svakoga i koja ne zna šta bi još prodala da bi došla do novca, koja taj skupi novac ne usmerava u proizvodnju, već u potrošnju, hitno mora da menja takvu politiku, ili da ode. Nikakva socijalna strategija takve vlasti neće pomoći, ma kako lepo zvučala i ma koliko novih agencija otvorila. Privreda u kojoj samo tzv. narodne kuhinje rade punom parom nema budućnosti, a kako 550 ljudi svakodnevno ostaje bez posla, nema budućnosti ni za narodne kuhinje. Sada se najmanje 40.000 građana svih uzrasta hrani u njima, mada su neke lokalne samouprave zbog smanjenih transfernih sredstava od strane Republičke vlade već zatvorile svoje narodne kuhinje. Usvajanjem niza zakona po evropskim standardima opštine koje su siromašne dovedene su u poziciju da se stavljaju u dilemu da li rešavati problem pasa lutalica na uštrb socijalnih davanja. Naravno, ovo u moralnom pogledu ne može i ne sme da se postavlja kao dilema, ali ovakvi paradoksi u osiromašenom društvu kakvo je naše sve se češće javljaju. O kakvoj Evropi i njenim standardima da govorimo pri ovakvoj socijalnoj ugroženosti i da li je Srbija toliko siromašna da njeni građani trpe ovolika ponižavanja? U članu 4. Predloga zakona kaže se, citiram: „Svaki pojedinac i porodica kojima je neophodna društvena pomoć i podrška radi savladavanja socijalnih i životnih teškoća i stvaranja uslova za zadovoljenje osnovnih životnih potreba imaju pravo na socijalnu zaštitu, u skladu sa zakonom. Prava na socijalnu zaštitu obezbeđuju se pružanjem usluga socijalne zaštite i materijalnom podrškom.“ Završen citat. Da li ova prava može ostvariti svako kome je potrebna socijalna zaštita u našim uslovima? Praksa pokazuje da ne može. Koliko ljudi u Srbiji nikada ne dobije tu pomoć, čak ni jednokratnu? Razlog nije samo ekonomska mogućnost u datom trenutku, nego i komplikovana birokratska procedura, jer je potrebno prikupiti i do 15 raznih potvrda i uverenja da bi se ostvarilo to pravo. Kada bi vlast striktno sprovodila zakone koji postoje, koji su dobri čak i ako nisu proevropski, i one koje sada sama donosi, u delu kaznenih odredaba ne bi nam bile potrebne sigurne kuće za žrtve uglavnom porodičnog nasilja, kao i za decu sa ulice. Koliko je jedno društvo humano i odgovorno ceni se po tome kako vodi brigu o deci kojoj je potrebna socijalna zaštita. Dosta toga je učinjeno u tom pogledu, ali su centri za socijalni rad suočeni sa porastom nasilja nad decom u porodici. Sredstva koja se opredeljuju za socijalnu zaštitu moraju biti daleko veća ako se žele postići oni ciljevi koje ste naveli u članu 3. ovoga zakona. U Predlogu zakona u članu 19. se predviđa mogućnost osnivanja javne agencije i fondacije radi unapređenja usluga socijalne zaštite, i pored toga što postoje druge ustanove socijalne zaštite, čiji su osnivači lokalna samouprava, autonomna pokrajina ili Republika, kao što su centar za socijalni rad, zavod za socijalnu zaštitu, ustanova za vaspitanje dece i omladine, a usluge u oblasti socijalne zaštite mogu pružati i drugi subjekti, kao što su udruženja, preduzetnici, privredno društvo itd., kako ste naveli u članu 17. ovoga zakona. Jedan od načina da se daju veća sredstva za socijalnu zaštitu jeste da se ne osniva jedna takva agencija, koja bi bila još jedna u nizu parazitskih institucija, kojih inače ima preko 120. Ništa neobično, svaki novi predlog zakona u sebi sadrži famoznu odredbu o osnivanju neke nove agencije. U tome postajemo rekorderi. Još da osnujemo agenciju o agencijama, pa smo valjda zaokružili posao! Čovek zavisan od socijalne pomoći je čovek ekonomski nesamostalan, a samim tim ima ograničenu slobodu. Da bi socijalna pomoć bila adekvatno pružena samo onima koji nisu u mogućnosti da se o sebi staraju trajno ili privremeno, a kojih u svakom društvu ima, mnoge stvari u državi moraju biti postavljene drugačije, pre svega u ekonomiji, od koje zavisi ostvarivanje socijalnih davanja. Nijedno pravo iz ove oblasti se ne može ostvariti ako nema sredstava. Zbog toga je neophodno smanjiti pritisak na ustanove socijalnog staranja drugačijim zbrinjavanjem, prvenstveno zapošljavanjem. Ne može se stalnim otpuštanjem radnika popraviti socijalna karta zemlje. Dakle, glavni generator socijalne krize i glavni krivac za svakodnevno pogoršanje stanja u društvu je vlast, koja sebe naziva socijalno odgovornom. Rezultati takvog rada i ponašanja prema građanima su očigledni, a to je da u našoj zemlji ima preko 700.000 građana koji žive u siromaštvu ili na granici siromaštva. Naročito je zabrinjavajući podatak da je taj broj u porastu. Da li će se taj trend nastaviti u narednom periodu zavisiće i od toga kakve će efekte u sferi socijalnih potreba i davanja postići ovaj zakon.
Dajem reč narodnom poslaniku Gordani Paunović Milosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, već sam u prepodnevnom delu ove sednice naglasila da poslanici SRS nisu zadovoljni ovim Predlogom zakona o socijalnoj zaštiti. Zbog građana Srbije koji nas nisu gledali u prepodnevnom delu želim ovo da ponovim i da naglasim. Nismo zadovoljni iz više razloga. Ovde ću, koliko mi vreme dozvoljava... Izvinjavam se, koliko još imam od vremena poslaničke grupe? (Predsednik: Trinaest minuta.) Hvala. Kažem, nismo zadovoljni iz više razloga. Napomenuću neke koji se tiču socijalnih prava građana. Mislim da ovim zakonom to nije dovoljno regulisano. Između ostalog, smatram da neće biti adekvatno sprovedeno načelo poštovanja integriteta i dostojanstva korisnika, u skladu sa članom 69. Ustava Republike Srbije, kako ni načelo najboljeg interesa korisnika i načelo zabrane diskriminacije, u skladu sa članom 21. Ustava. Sad ću da vam citiram član 27, koji se odnosi na načelo najboljeg interesa korisnika: „Usluge socijalne zaštite pružaju se u skladu sa najboljim interesom korisnika, uvažavajući njegov životni ciklus, etničko i kulturno poreklo, jezik, veroispovest, životne navike, razvojne potrebe i potrebe za dodatnom podrškom u svakodnevnom funkcionisanju“. Potrudila sam se, prelistavajući ovaj predlog zakona, da nađem definiciju najboljeg interesa korisnika, pa vas zato molim, gospodine ministre, ako možete, da nam definišete šta to znači „najbolji interes korisnika“. To se u ovom predlogu zakona jasno i precizno ne vidi. Takođe, nisam sigurna ni za načelo poštovanja dostojanstva i integriteta; ne samo da u ovom delu neće biti ispoštovano, nego neće biti ispoštovano ni uvođenjem službenih legitimacija o kojima sam govorila, jer u centrima za socijalni rad stručni saradnici i radnici dobijaju status službenog lica. Na taj način moguća je zloupotreba i diskriminacija korisnika socijalne zaštite. Takođe se diskriminacija vidi i u članu 88. stav 2. o kome je bilo reči, pa neću da se ponavljam. Smatram da je nedopustivo, to još jednom hoću da ponovim, da ovaj status imaju stručni saradnici i stručni radnici, jer u našoj zemlji postoje ustanove koje treba da reaguju ukoliko postoje problemi između korisnika i pružaoca usluga i da adekvatno zaštite pružaoce usluga. Mislim da ovaj predloženi zakon ne polazi od sagledavanja aktuelnih potreba, razvoja sistema socijalne zaštite, uočenih problema i nedostataka, već od opredeljenja za evropske integracije i primene međunarodnih standarda i preporuka, što je preduslov za EU. Takođe smatramo, a to ću kasnije nekim primerima i da vam potvrdim, da se ovaj predlog zakona pogrešno i nedovoljno bavi ustanovama socijalne zaštite za smeštaj korisnika, kao što su domovi za decu i omladinu sa posebnim potrebama, domovi za odrasla i stara lica ometena u mentalnom razvoju i duševno obolela lica, kao i domovi za lica sa čulnim i telesnim invaliditetom. U ovom zakonu nije našla svoje mesto zaštita dece, prvenstveno omladine, a i svih ostalih korisnika, od zlostavljanja i zanemarivanja u ovim ustanovama. Manjkavosti ovog zakona vide se u mnogim članovima. Htela bih da vas pitam, gospodine ministre, da li je u članu 208. tehnička greška, da li je u pitanju vaša površnost prilikom obrade ovog zakona? Član 208. odnosi se na finansiranje iz budžeta autonomne pokrajine. Kažete: „Iz budžeta autonomne pokrajine finansiraju se...“, pa tačke 1, 2, 3, a onda prelazite na 5. i 6. tačku. To je nešto što je sigurno nedopustivo i trebalo bi da se ispravi najverovatnije amandmanima. Mi smo u ime u Poslaničke grupe SRS podneli veliki broj amandmana na ovaj predlog zakona. Nadam se da ćete imati sluha i bar neki od ovih amandmana prihvatiti. Na početku bih, pošto ste i vi, gospodine ministre, kao i ja lekar, htela da govorim o ovoj mreži zdravstvenih i socijalnih ustanova koja se u ovom predlogu zakona pominje. Mislim da to nije bilo dovoljno obrađeno ni u prethodnom zakonu, a nije ni u sadašnjem, i zbog toga će korisnici zdravstvenih usluga i socijalne zaštite da trpe. Nigde nisam mogla da vidim šta se dešava, na primer, sa duševnim bolesnicima koji provedu tri meseca na hospitalizaciji u nekoj duševnoj bolnici, ne zbog toga što moraju da provedu tri meseca, nego zbog toga što centri za socijalni rad ili službe za socijalni rad ne mogu da nađu smeštaj, a porodice nisu u mogućnosti da takve duševne bolesnike prihvate. Šta se onda dešava? Takvi duševni bolesnici se prebacuju, ukoliko ima mesta, a i to je veliki problem. U Beogradu postoji jedno jedino prihvatilište za odrasla i stara lica u Kumodraškoj ulici, gde ste nadam se bili i videli kakvi su nehumani i nedostojanstveni uslovi za život tih osoba. U tom prihvatilištu u prostorijama od 30 metara kvadratnih živi i do 25 ljudi, tu su bolesni, zdravi, mlađi, stariji, muškarci i žene. Te ustanove pružaju sigurno kolikomogu, međutim, ono što je nedopustivo, to je da se više od deset godina priča konkretno o tome da će da se proširi, da će da se naprave veći kapaciteti, a ništa se ne dešava. Ako ovde u Beogradu postoji jedno takvo prihvatilište, gde može da se zbrine oko 135 ljudi, kakva je tek situacija u drugim sredinama i kakvi su tamo uslovi za prihvatanje lica koja nemaju gde da odu? Mislim da ne postoji dovoljna saradnja između zdravstvenih ustanova i socijalnih ustanova, ne samo što se tiče psihijatrijskih bolesnika, nego i što se tiče bolesnika od fizičkih bolesti, na primer od malignih oboljenja. Postoje situacije da porodica ne želi da prihvati ili nema uslova da prihvati osobu koja je u terminalnoj fazi malignog oboljenja, ili koja je doživela moždani udar; onda se čeka danima i danima na smeštaj u neki dom, a za to vreme porodice moraju da plaćaju vrlo visoke cene za zbrinjavanje tih bolesnika. Mislim da je u ovom zakonu i ovaj problem trebalo da rešite. Smatram da je na neki način rešeno pitanje zbrinjavanja korisnika koji se nalaze u domovima ili ustanovama socijalne zaštite koji imaju neki zdravstveni problem, ali konkretno, eto, i u tom prihvatilištu, opet ću se vratiti na to, kao i u mnogim drugim domovima, vrlo često se nalaze ljudi koji nemaju zdravstvene knjižice, koji nemaju regulisano... čak im se ne zna ime i prezime. Mislim da centri tu veoma sporo rade i da to nije privremeni smeštaj za neke osobe; konkretno u Beogradu, ljudi tu borave i po tri, četiri i pet godina, dok se ne nađe smeštaj u nekom domu, najčešće van Beograda. Sem toga, htela bih da se osvrnem na deo koji se odnosi na centar za porodicu, smeštaj i usvojenje. Smatrali smo da će centar za porodični smeštaj i usvojenje u ovom zakonu naći mnogo više mesta, međutim, vi ste samo jednim članom regulisali delatnosti ovog centra. Mislim da je to jako važno, jer hraniteljstvo i usvojenje je nešto što je u ovom predlogu zakona izdvojeno iz centra za socijalni rad, i što je veliki problem u ovoj državi. Vi znate koliko ima zahteva za usvajanje dece, koliko dugo se čeka na usvajanje dece i na kraju ljudi odustanu jer ta deca pređu neku granicu kada ljudi žele da ih usvoje. Mislim da je to jedan od problema koje je sigurno trebalo malo dublje i malo šire da rešite ovim zakonom, ali, nažalost, niste. Na kraju, htela bih da se osvrnem na to da je ovim predlogom zakona dosta iskomplikovan ključni problem koji se odnosi na materijalna davanja, na osnovicu, na visinu iznosa materijalnih davanja. To je nešto što ste vi ovde objasnili, ali je to toliko komplikovano za razumevanje za nas koji se trudimo i konsultujemo neke koji se bave time, a kamoli za korisnike. Znači, članove 87, 88. i 89. je trebalo da pojednostavite, da korisnicima usluga bude jasno. Njih interesuje kolika će da bude ta osnovica, koliki će da bude iznos materijalnih davanja. Međutim, vi tu uvodite mnoge termine koji su njima prilično nejasni. Iz razgovora sa ljudima koji su primaoci ovih usluga ostaje utisak da će procenat onih koji su do sada ostajali uskraćeni za socijalna davanja (40%) možda i dalje da se povećava, a ne ono što ste vi na početku obrazloženja rekli – da će ta davanja biti veća i mnogo brojnija. Međutim, sa ovako komplikovanom procedurom smatram da će ljudi teže doći do primanja koja im pripadaju. Neću da se vraćam i da spominjem naročito ono što se tiče poljoprivrednih domaćinstava. Znamo da je pored dece ... (Predsednik: Prošlo je trinaest minuta, privedite kraju.) Dobro, hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Mileta Poskurica ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, kolege iz Ministarstva, pred nama je, naslovno rečeno, novi zakon, sadržajno gledano, izmenjen u odnosu na prethodni, a u stvarnom smislu mi smo suočeni sa problemom koji zapravo godine tranzicije nisu uspele da reše na način kako je u početku njenog zbivanja vrlo gromoglasno govoreno o tome, da ćemo kada zemlju uredimo na drugačiji način, posebno njenu privredu, ekonomiju, industriju, obrazovanje, zdravstvo, prosvetu i sve ono što treba da rezultuje boljim kvalitetom života, boljim obrazovnim nivoom i većom radnom šansom dovesti do smanjenja socijalnih potreba. Neću govoriti o statističkim podacima jer oni su vrlo nekonzistentni. Zavisno od toga da li ćete otvoriti sajt Nacionalne službe za zapošljavanje, nekih privatnih medija, agencija, poslušati ono što MMF govori o nama, ili pak državni zavod za statistiku, relevantni parametri će se veoma mnogo razlikovati. Činjenica je da mesečno imamo po nekoliko hiljada ljudi koji su imali posao i bez posla ostali. Koliko procenata od njih će biti u stanju socijalne potrebe ovog ili narednog meseca teško da se može relevantno i zamisliti. Odgovor nekih zvaničnika Ministarstva da dolaženje do socijalne karte jeste nemoguća misija možda treba u neku ruku sa razumevanjem prihvatiti, ali pred nama je popis; taj popis treba da bude vrlo relevantan i referentan da se do tog, na žalost ili na sreću, potrebnog ili nepotrebnog, dokumenta konačno dođe. Ne možemo zatvarati oči pred stvarnošću, jer problem socijalne zaštite ostaje svakoj budućoj vladi, u kojoj, verujem, neće biti više protagonista, onih koji su dovde na određen način, preuzimajući odgovornost za sudbinu države, doveli. Činjenica je, dakle, da smo suočeni sa sve većim zahtevima, da smo suočeni sa sve većom potrebom ljudi da im se dodeli neposredna finansijska, materijalna pomoć. Oni bi najviše voleli takvu varijantu, građanima se to čini najjednostavnijim, pa makar se posle oni koji su sposobni funkcionalno, lokomotorno, anatomski snašli sa to nešto malo para. Uređeniji sistemi, uređenija društva su u stanju da korisnicima socijalne zaštite budu vrlo naklonjeni u pogledu plaćanja specifičnih usluga, dakle, usluga za struju, komunalnih itd. Ovde to, naravno, nije predviđeno kao posebna vrsta socijalne pomoći. Možda čak to ne treba ni raditi, kada slušamo kakve afere su skopčane sa funkcionisanjem javnih preduzeća. Pa, nećemo valjda one koji su državu ojadili da još pomažemo direktnim finansijskim injekcijama, prelivanjem iz jednog budžetskog razdela u drugi, da u krizi u koju su svojim zaslugama došli i uveli sebe i građane, kroz poskupljenje njihovih usluga, sada pomažemo direktnom investicijom? Zato ću se, govoreći o nekim detaljima, jer zaista je bilo načelnog govora o mnogo čemu i to bi bilo nepotrebno ponavljanje priče, osvrnuti na ono što se čini da ovaj zakon sadrži, a da će možda predstavljati jednu lepu, umivenu varijantu i dokaz da se pristupilo evropskom modelu krojenja zakona, a da ta suština neće biti upotrebljiva i neće biti od koristi samim korisnicima. Recimo, reč je o razuđenosti, kroz brojne članove pomenuta su načela koja ovaj zakon sa sobom nosi: najbolji interes korisnika, zabrana diskriminacije, najmanje restriktivno okruženje, efikasnost, blagovremenost socijalne zaštite itd. Znači li to da prethodni zakon to nije uvažavao? U neku ruku, da. Znači li to da će, s obzirom na mogućnost datu korisniku da sam, ukoliko je to psihofizički u stanju, ili pomoću advokata ili staratelja pokrene proceduru, koristiti upravo ove članove da odbije neku vrstu socijalne pomoći, a onda je bespredmetno dalje da priča? Ko bilo šta odbije, kako su ovde stvari postavljene, više nade za njegov boljitak nema. Pravovremenost – znači li to da će, kao što sada Dulić pokušava da uradi sa izmenom zakona, socijalni radnik ići u susret slučaju, jer mnogi ljudi imaju ponosa i nisu u stanju da dođu, ako neko za njih ne izjavi i potraži socijalnu pomoć? Da li će centri za socijalni rad oformiti mobilne ekipe? Ako to i uradite podzakonskim aktima i motivišete ih, vidim da ste predvideli neke gotovo vojničke mere odgovornosti, što mi se dopada. Ipak će morati ljudi da rade svoj posao. Pravo na učešće u donošenju odluka – to je upravo ono o čemu sam govorio, kako kada nešto idealizujete u prethodnim članovima zakona možete doći do toga da se bez pristanka korisnika, odnosno njegovog zastupnika ne sme pružiti nega. Ne možete uvek imati tačan uvid u sve to šta onaj ko zastupa korisnika u njegovom tzv. najboljem interesu može da uradi. Bojim se da neka proširenja, neka umivanja ovih članova mogu da dovedu do toga da neko, ni kriv ni dužan, ostane bez socijalne pomoći ili se ona na neodređeno vreme odloži. Pravo na slobodan izbor liči na pravo slobodnog izbora lekara. Zapravo, oni su naterani. Danas izabrati svog lekara... Nateran je pacijent, jer mu se zakazuje pregled. Tako da pravo slobodnog izbora davaoca usluga možda u nekom budućem vremenu, u mnogo uređenijim stanjima, može da bude. Nema mnogo izbora centar za socijalni rad, kad negde nekoga usmeri; neće valjda menjati sredinu, okrug itd. da bi nekom pružio...? Sem tamo gde je to nužno, kao specijalni centri, kao ovaj naš u Kragujevcu, gde iz cele Srbije dolaze korisnici usluga, ali je pitanje njegove sudbine zbog ograničenog broja. Pružaoci porodičnog smeštaja – tu sam hteo da spomenem neku anomaliju koju sam video u 4. i 5. stavu, gde stoji da to treba da bude porodica i, ako nije porodica, može biti i drugo lice koje je licencirano, obučeno. Licence i obuke daju različiti organi itd. U stavu 4. ili 5. stoji da licu iz st. 1. i 2. (dakle, ili porodica ili neko drugo fizičko lice) centar za porodični smeštaj i usvojenje izdaje licencu sa rokom važenja od dve godine. Ako idemo na opštu odredbu o licencama, ko licence izdaje, srećemo se sa nekakvim bicefalnim davanjem licenci, ili je moguće da ovo nisam dobro razumeo. Ali, nema veze kako sam razumeo, ili građani, bitno je kako će oni koji će zakon sprovoditi na terenu, vaše službe, razumeti ovo da će centar za porodični smeštaj izdavati licence, mimo svih pravila, ove dve godine. Otkud njemu pravo da izdaje licence, akoinstitucijama licencu izdaje ministar, a zaposlenima izdaje njihova komora? Dobro, to ćete vi verovatno da vidite, moguće je da to nisam najbolje razumeo, posvetio sam neki deo pažnje i tom problemu. Obezbeđivanje usluga tenderom je stvar koju treba uvesti, ali tender treba da bude u skladu sa članovima koji govore možda o nekoj nemogućoj misiji – da bude najjeftiniji, da pruži najviše, da bude najekonomičniji i da zadovolji sva načela koja su data. Kako naći takav tender, obezbediti sve to? Da li je moguće da bude i najpovoljniji, i najbolji interes, i najbolji standardi, najkvalitetniji, najekonomičniji? Teško da je to moguće, ali treba uvesti kontrolu takvih tendera, makar na nivou lokalne samouprave, makar internu kontrolu, pokušati da se to nekako dovede u red. Potrebno je da kontrola takvih nabavki bude javna, jer je veliki broj pružalaca usluga koji će se javiti, pa da vidimo da li za iste ili više para. Kada se neko sa uputom šalje i želi više usluga, nije do kraja ostalo jasno kako će više usluga njemu biti pruženo. Možda je prihvatljivije rešenje da se neko takav pošalje u ustanovu koja istovremeno može da pruži više usluga, a ne da realizuje više uputa u različite ustanove, za svaku se izdaje poseban uput. Bilo je reči o plaćanju, govorile su kolege. Kada se sa obveznikom sklapa ugovor o plaćanju usluge mora se voditi računa o tome da li će se jednako odnositi prema činjenici da je neko poslat po sudskoj odluci ili poslat sa uputom u državnu ili privatnu ustanovu da koristi uslugu... Bojim se da će privatnici pristati da lako potpišu ugovor sa onim ko treba da plati uslugu, nakon sudskog procesa koji je u toku. Dakle, imate rešen sudski spor, u kome je neko ko izdržava ili je odgovoran za izdržavanje korisnika usluge pristao da to plaća, a ima gde je sudski spor u toku, gde će to trajati i gde kasnije sredstva biti refundirana. Bojim se da će privatnici, fizička lica koja dobiju licencu, akredituju programe, hteti baš da potpišu jedan takav ugovor. Neposredno ugovaranje – zaista treba ostaviti neki procenat. Nisam siguran koliko će često ministar revidirati taj procenat, kvotu onih koji će neposredno ugovarati uslugu. Mislim da je to vrlo promenljiva kvota i da jednom utvrđeni procenat u vašim podzakonskim aktima može značiti da neke ustanove neće biti popunjene po uputu iz socijalne ustanove o trošku države, nego da će neko ko želi da plati pokupiti srednje ili prosečno skupe pansione; ljudi neće moći da nađu utočište u smeštaju dok se dovoljno centara ne izgradi i dok se konkurencijom cene ne obore, a to je već daleka budućnost. Ali, takav pružalac usluga obavezan je da, na osnovu uputa nadležnog centra, pruži uslugu detetu i odraslom licu lišenom poslovnih sposobnosti. To je stavljeno u zakon, tu su oni obavezni i od toga ne mogu da pobegnu. Tu treba biti malo i mudar i slati onima koji odbijaju takve ljude. Tako mogu da razumem ovaj stav ovog člana. Kako je utvrđena osnovica, bilo je mnogih komentara. Ovde je data jedna virtualna cifra. Ranije je to bila prosečna plata… (Predsednik: Vreme.) Dakle, da kažem još samo završnu rečenicu, budući da se pozdravljamo sa mojom pričom. Kada se radi o komori, pitanje je koliko je uopšte aktuelno, to su različiti profili komore, različiti ljudi uključeni u to, a bojim se da sve ne ispadne kao lekarska komora, gde niko više ne polaže nikakve finansijske račune. Da li ćete vi to ovde preduprediti ili ne... Žao mi je što nisam imao više vremena, imao bih još primedaba na zakon. Zahvaljujem. Dakle, dileme nema, mi smo poslanička grupa koja će biti protiv ovog zakona.
Zahvaljujem, kolega Poskurica. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Gospodine ministre, da li vi želite? Izvolite.
Poštujući vaše vreme, biću vrlo kratak. Pokušao sam da svrstam sve primedbe i kritike Predloga zakona u nekoliko grupa, tačnije nekoliko stvari koje su se ponavljale u diskusijama više poslanika i poslaničkih grupa. Prva kritika odnosi se na to zašto zakon nije ranije donet. Odmah iza toga, kada je već zakon došao do Skupštine, kritika je bila da to radimo u svrhu predizborne kampanje. Za to što zakon nije ranije donet ne želim nikoga da optužujem, niti ikoga da branim. Od 1990. godine do danas prosečno trajanje vlada u Srbiji je 21 mesec. Većina stranaka koje sede u ovom parlamentu je bila u vlasti, u različitim periodima; imale su svoje ministre rada i socijalne politike, po dve-tri godine neki, i taj zakon nije bio donet. Sada kada mi donosimo zakon kaže se da je to posledica činjenice da ulazimo u izbornu godinu. Ma koliko se ja trudio da objasnim razloge u uvodnom izlaganju, očito je da to nekoga ne interesuje, da je apsolutno efemerno to što iznosimo činjenicu da je to iz političkih razloga: nestabilnost, stalni izborni ciklusi. Drugi razlog je to što smo hteli da testiramo iskustva u ovoj oblasti. Kao što je gospođa Tabaković rekla, u ovoj oblasti nema opšteprihvaćenih međunarodnih standarda. Osim Evropske socijalne povelje i nekih međunarodnih dokumenata i konvencija, nemate ništa drugo za šta biste mogli da kažete da je međunarodni standard u oblasti socijalne zaštite. Ali, ono što postoji, to su primeri dobre prakse koje smo hteli da primenimo, poštujući sva ta iskustva, i pozitivna, nažalost i negativna. Kada je u pitanju decentralizacija, rekli smo da je bilo negativnih iskustava, da su Rumunija, Bosna i Hercegovina započele taj proces, pa onda promenile zakon; videli su da se sistem socijalne zaštite neravnomerno razvija u pojedinim regionima, zavisno od finansijskih mogućnosti tih okruga, odnosno regiona. Prema tome, osnovno je bilo da vidimo zapravo šta od svih tih usluga, standarda, primera dobre prakse može biti primenjeno, naravno, ne mehanički preslikano, već prilagođeno našim objektivnim društvenim, ekonomskim i socijalnim okolnostima. Iako sa zakašnjenjem ovaj zakon usvajamo, zapravo, donosimo ga u uslovima jedne velike krize, nadam se da ćete imati razumevanja za činjenicu da je važno da ovaj zakon dobije podršku što većeg broja poslanika, jer se odnosi na veliki broj građana Srbije, bez obzira na to kome pripadali. Zaista se slažem sa nekim poslanicima koji su rekli da ovde nema mesta nikakvoj politizaciji. Bilo je primedaba što se tiče iznosa. Taj iznos je mali, koliki god da je. I da smo rekli da je iznos 300 evra, sigurno bi bilo poslanika koji bi rekli – da, ali to nije dovoljno, to nije dovoljno ni za prosečnu potrošačku korpu. Uzmite sada parametre od kojih smo mi pošli. Dakle, četvoročlana porodica do sada je primala socijalnu pomoć koja je iznosila nešto manje od 11.000 dinara, petočlana 12.000 dinara, šestočlana takođe 12.000 dinara. Po novom zakonskom rešenju, četvoročlana porodica će primati 15.125 dinara, petočlana 18.150, šestočlana porodica 21.175 dinara. To je za 100 evra više nego po važećem zakonskom rešenju. Da li je malo? Jeste. Da li smo mogli više? Nismo, jer nemamo para. Suština je da sa ovo malo para kojima raspolažemo učinimo maksimum i da ta sredstva budu na najbolji mogući način raspodeljena. Sledeća primedba odnosila se na to da uvodimo agencije i fondacije. To nije tačno. Ostavljamo mogućnost da se na različitim nivoima vlasti osnuju agencije, ukoliko je to potrebno, jer iskustvo pojedinih zemalja govori da su te agencije i fondacije bile važne i privlačile investicije iz tzv. evropskog socijalnog fonda, ali te agencije i fondacije ne mogu biti finansirane budžetskim sredstvima, izričito ne mogu biti finansirane budžetskim sredstvima, jer ih nema. Mogu biti finansirane iz donatorskih sredstava, kako je bio slučaj, recimo, sa našim Fondom za socijalne inovacije, koji je odigrao vrlo značajnu ulogu upravo u prikupljanju tih sredstava, ali i u ukupnoj reformi u sistemu socijalne zaštite. Dalje, što se tiče administriranja, iako novi zakon predviđa i nova prava, nove obaveze, te obaveze ćemo izvršiti sa postojećim brojem zaposlenih. Nisu predviđena nikakva nova primanja, nažalost, jer nam samo u centrima za socijalni rad fale 102 stručna radnika, ali zbog ograničenja u zapošljavanju to nismo u mogućnosti da uradimo. Prema tome, i ove nove obaveze će biti izvršene sa istim brojem radnika kao i do sada. Takođe je bilo reči o komplikovanoj proceduri. Da, tamo gde se radi o pravima i parama procedura jeste komplikovana, da bi se sprečile zloupotrebe. Tamo gde se radi o uslugama procedura je pojednostavljena na najjednostavniji mogući način. Ali, u ovim stvarima gde se radi o značajnim finansijskim sredstvima morali smo tu proceduru da zadržimo na postojećem nivou, da ona bude dosta pooštrena, a imali smo i loših iskustava, nažalost. Što se tiče decentralizacije, rekao sam, bilo je iskustava, vrlo negativnih, sa procesom decentralizacije. Pokušali smo da nađemo meru da to uskladimo sa potrebama korisnika i lokalnih zajednica, i tu imamo tri nivoa. Država obezbeđuje minimum socijalne sigurnosti za najsiromašnije građane, to je jedan nivo; drugi nivo su ove usluge koje se razvijaju na nivou lokalnih samouprava, čitav niz usluga o kojima smo govorili; treći nivo su ovi namenski transferi, da bismo sprečili ono o čemu sam govorio, a to je različit regionalni razvoj u sistemu socijalnih usluga i da nam se ne dešava da imamo opštine sa izuzetno razvijenim socijalnim uslugama i opštine gde tih usluga skoro da i nema. Ne možemo sve to izjednačiti ni sa ovim namenskim transferima, ali možemo smanjiti te razlike, koje nažalost danas postoje. Beograd može to da priušti, Jagodina ima odlične socijalne usluge, Kruševac, male opštine, kao što je Paraćin, Novi Sad, Niš, ali nažalost, najveći broj tih opština nema mogućnosti da te usluge razvija na lokalnom nivou i zato je potrebno te usluge podržati. Što se tiče domova, niko nije govorio o zatvaranju domova, jer je to nemoguće, domova za smeštaj dece sa smetnjama u razvoju, ali činjenica je da ti domovi moraju da budu daleko manjeg kapaciteta. Za decu od 15, 16 godina domska zajednica je važna, jer se deca razvijaju u okruženju sa svojim vršnjacima i nemoguće je zatvoriti te domove, ali to nije izbor kada su u pitanju mala deca do tri godine, kada su u pitanju deca do 15. godine. Domski smeštaj jeste samo poslednja mera za njih kada drugi oblici socijalne zaštite ne daju nikakav rezultat. Postojeći domovi će doživeti transformaciju. Ostaće domovi za smeštaj dece sa smetnjama u razvoju, ali će biti takođe i multidisciplinarnog karaktera, pa ćemo razvijati savetovališta u tim domovima, pa ćemo razvijati dnevne boravke i prihvatne centre. Nemoguće je na ovakav način održavati sistem socijalne zaštite, kao što je do sada bio slučaj. Naravno, ovde postoje dve vrlo krupne zamerke, koje moram da prihvatim da stoje. Jedna se tiče ovog imovinskog, odnosno zemljišnog cenzusa. Da budem najiskreniji, nemam tu najbolji odgovor. Najbolji odgovor jeste ono što je najiskrenije – da nemamo para. Bilo bi idealno da možemo da ukinemo taj cenzus, ali u ovim uslovima ovo je možda najmanje loše rešenje. Dakle, ne govorimo o jednom eliminacionom uslovu koji ovim postavljamo. Samo postavljamo limit, određujemo površinu zemlje do koje se ne traži stavljanje hipoteke. Neko ko ima i 25 hektara, ukoliko je materijalno ugrožen, može da koristi pravo na novčanu i socijalnu pomoć. Jedini uslov jeste da da hipoteku, a zemlju može da koristi, da je iznajmljuje, daje u zakup, na drugi način tu zemlju da koristi, ali je neophodno da se stavi hipoteka na tu zemlju. Druga primedba odnosila se na to da korisnici novčane socijalne pomoći to pravo ostvaruju devet meseci. Radi se o porodicama gde je većina članova sposobna za rad. To rešenje postoji i u važećem zakonu. Šta je suština? Suština je da u letnjim mesecima, pre svega, pomognemo aktivaciju korisnika, da ti korisnici nađu mogućnost za radno angažovanje na privremenim i sezonskim poslovima, jer, kao što sam rekao, ceo duh zakona nije da ljudi ostanu u stanju socijalnih potreba, već da pomognemo tim ljudima da izađu iz sistema. Ovde je bilo i drugih primedaba. Što se tiče člana 179, vezanog za davanje i oduzimanje licenci, taj amandman gospođe Gordane Rajkov smo prihvatili. Prihvatili smo i neke druge amandmane o kojima je ovde bilo reči, ali o tome ćemo kada budemo razgovarali o zakonu u pojedinostima. Što se tiče primedaba, koje takođe stoje, to moram da priznam, o odnosu roditelj - negovatelj i hraniteljska porodica, primedba je da mi dovodimo ovim zakonom, uslovno rečeno, u povlašćen, privilegovan, bolji položaj hraniteljske od prirodnih, bioloških porodica, s obzirom na iznos novčane pomoći koju te porodice imaju. To je delimično tačno, jer jedna tročlana porodica materijalno ugrožena sa jednim detetom, detetom sa invaliditetom, ima ukupan iznos, po različitim osnovama, od 33.143 dinara. Dakle, 11.000 na osnovu materijalnog obezbeđenja novčane pomoći, 20.500 dinara na osnovu uvećane tuđe nege i pomoći i 2.643 dinara dečjeg dodatka; dakle, ukupan iznos je 33.000 dinara, što je više nego što dobijaju hraniteljske porodice. Takođe je bila primedba da se od hraniteljstva pravi biznis. Iskren da budem, nismo imali velikih poteškoća, ni incidenata vezanih za hraniteljske porodice. Tu i tamo iskrsne problem. Idući u susret tim mogućim problemima, to stoji kao primedba, mi ćemo ove godine osnovati pet regionalnih centara; planirano je 16 ukupno, ali zbog nedostatka sredstava i aktuelne krize to smo redukovali na pet centara, od toga dva u Vojvodini. Ti regionalni centri će pružati svu podršku hraniteljskim porodicama, ali istovremeno i vršiti kontrolu i nadzor stručnog rada u tim porodicama kako bi sprečili ono o čemu je poslanica Elvira Kovač govorila. Što se tiče drugih sugestija koje nisu direktno vezane za ovaj zakon, dakle ratni vojni rezervisti i novi zakon, nažalost, nije došlo do saglasnosti različitih udruženja oko izrade tog zakona. Sugerisao sam da predlog zakona do kojeg su došli ne odražava realnu situaciju u zemlji, pa samim tim ne može biti podržan, s obzirom na to da sredstva potrebna za implementaciju tog zakona iznose više od pet milijardi dinara. Za implementaciju ovog zakona je potrebno svega 2,7 milijardi. Prema tome, govorim vam o različitim iznosima i da imate u vidu parametre. Mi smo do sada imali dva zakona, jedan koji je primenjivan na nivou savezne države pa onda i u Srbiji, koji je davao opšti okvir, i drugi, republički zakon, koji je regulisao posebna prava. Sada ćemo oba zakona objediniti. Uskoro će biti formiran i savet za pitanja ratnih vojnih invalida i veterana. Oni će biti direktno uključeni u izradu tog zakona. Bilo je ovde reči i o natalitetu. To je predmet Zakona o finansijskoj podršci porodici, nije predmet zakona o socijalnoj zaštiti. Usvojenje je predmet Porodičnog zakona, a ne ovog. Primedba koju je iznela gospođa Donka Banović vezana je za porodilje. Mi smo razgovarali sa Ministarstvom finansija, tačnije sa Poreskom upravom. Ono što je nama tada rečeno jeste da bi ceo sistem bio ugrožen ukoliko se tu napravi razlika, s obzirom na to da žene koje koriste naknadu za porodiljsko odsustvo, koje su vlasnice preduzeća ili radnji, kada to pravo prenesu na nekog drugog, taj drugi mora da plaća doprinose. Ukoliko bi se tu napravio izuzetak, ceo sistem bi bio doveden u pitanje. Ostali su da traže mogućnost i rešenje za specifičan problem, koji ovde zaista postoji. Prema tome, niko ga ne minimizira. Iskren da budem, saznao sam iz medija za taj problem. Razgovarali smo sa Ministarstvom finansija i rečeno je upravo ovo što vam sada prenosim. Evo, pokušao sam da vrlo kratko pređem preko svega onoga što smo ovde mogli da čujemo. Činjenica je da se radi o važnom zakonu. Činjenica je da smo imali vrlo dobru raspravu. Kao rezultat toga ćemo prihvatiti jedan značajan broj amandmana koji su predloženi, sa ciljem da dođemo do najboljeg teksta zakona. Hvala vam.
Gospodine ministre, vama i vašim saradnicima u ime poslanika i u svoje ime zahvaljujem. Zaključujem načelni pretres. U ponedeljak u 10 časova imaćemo posebnu sednicu na kojoj će nam se, kao što vam je poznato, obratiti predsednik Parlamentarne skupštine Saveta Evrope gospodin Čavušoglu. Zahvaljujem.