Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, otvaram Šestu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 210 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Dušan Proroković i Suzana Grubješić. Saglasno članu 84. stav 2. i članu 85. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao u pauzi rada Pete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini i u dogovoru sa predsednicima poslaničkih grupa u Narodnoj skupštini, izuzetno za ponedeljak, kao i u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 84. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, imajući u vidu da se početak političkih razgovora o budućem statusu Kosova i Metohije očekuje u kratkom vremenskom periodu. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, koji je podnela Narodnoj skupštini 15. novembra 2005. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog Za 124, nije glasalo 95, od 219 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlogu za stavljanje na dnevni red sednice akta po hitnom postupku, na osnovu člana 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Za 127, nije glasalo 95, od 222 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Šeste sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, u celini. D n e v n i r e d: 1. Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Preći ćemo na rad prema utvrđenom dnevnom redu. Dajem pauzu od 30 minuta - do 10,40 časova. Molim predstavnike predlagača i šefove poslaničkih grupa da obave konsultacije u Žutom predsedničkom salonu, a Zakonodavni odbor da odmah zaseda u maloj sali. [[Posle pauze – 10,45]] Dame i gospodo narodni poslanici, još jednom dobar dan, nastavljamo rad Šeste redovne sednice. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG REZOLUCIJE NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE O MANDATU ZA POLITIČKE RAZGOVORE O BUDUĆEM STATUSU KOSOVA I METOHIJE Primili ste Predlog rezolucije koju je podnela Vlada. Pre otvaranja rasprave podsećam vas da, saglasno članu 95. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta, 24 sekunde, Nove Srbijei samostalnih poslanika 9+9 – 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO-a, dvaposlanika SDP i četiri nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Na osnovu člana 160. stav 2. Poslovnika, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Da li predstavnik predlagača, Vojislav Koštunica, predsednik Vlade, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Koštunica.
Gospodine predsedniče, poštovani poslanici, mislim da ćemo se svi složiti da je današnje zasedanje Narodne skupštine čin koji ima poseban istorijski značaj. Mi razmatramo Predlog rezolucije koja se odnosi na budućnost Srbije i život svih naših građana. Kosovo i Metohija je deo Srbije, i to ne samo deo njene istorije, nego i njene sadašnjosti i njene budućnosti. Reč je, dakle, o Kosovu i Metohiji, o našem narodu, o našoj teritoriji, našem predanju i kulturi, zapravo, o samim našim korenima i identitetima. Zato danas, poštovani poslanici, odlučujemo o samoj Srbiji i sebi samima. Odluke ove težine i ove ozbiljnosti postavljaju se pred najviše predstavničko telo jedne države samo u presudnim časovima u životu te države. Ne sumnjam da svi na ovaj način danas shvatamo prirodu trenutka u kom smo i značaj odluke pred kojom danas stoji Narodna skupština Republike Srbije. Na samom početku, poštovani poslanici, mislim da je važnije od svega da usvajanjem ove rezolucije jasno istaknemo svoj cilj. To, pre svega, znači da utvrdimo dve suštinske stvari. Prvo, da je Srbija spremna, sposobna i odlučna da pronađe kompromisno istorijski pravično rešenje za Kosovo i Metohiju. Drugo, Srbija je podjednako odlučna da bezrezervno i trajno odbaci svaki pokušaj nametanja rešenja i otimanja dela naše zemlje. [[Aplauz.]] To znači da se Srbija nepokolebljivo zalaže za kompromis, za pravičnost i za poštovanje načela međunarodnog prava i poretka. Mi čvrsto verujemo da su ta načela neoboriva i nadmoćna u poređenju sa bilo kojim oblikom primene pravnog nasilja ili pribegavanjem sili, kao argumentu uopšte. Kao što pravno nasilje i sila nisu i ne mogu biti nikakvi argumenti, načela na koja se pozivamo, bez izuzetka, jesu ona načela koja se nalaze u temeljima međunarodnog poretka i koja sve demokratske države u svetu, kada je reč o njima samima naravno, dosledno zastupaju i beskompromisno brane. Ubeđen sam da Narodna skupština Republike Srbije nikada ne bi ozakonila rešenje u čijoj bi osnovi bilo pravno nasilje, bilo koji oblik nametanja i prisile. Kao što vam je svima poznato, Savet bezbednosti je pre izvesnog vremena, 24. oktobra ove godine, doneo odluku da započnu pregovori o budućem statusu Kosova i Metohije. Ovu odluku Savet bezbednosti je doneo, naravno, kao legitimni organ UN, sprovodeći svoju Rezoluciju 1244, kojom je juna 1999. godine uspostavljeno međunarodno civilno i vojno prisustvo na Kosovu i Metohiji pod upravom UN. Pomenuta rezolucija, podsećam, utvrdila je tri osnovne stvari. Prvo, da je osnovni cilj međunarodnog prisustva na Kosovu i Metohiji uspostavljanje mira i stabilnosti u Pokrajini. Drugo, da se potvrđuje suverenitet i teritorijalni integritet nekadašnje Savezne Republike Jugoslavije, a sada Srbije i Crne Gore. Treće, da Kosovo i Metohija treba da ostvari status suštinske autonomije u okviru međunarodno priznate Savezne Republike Jugoslavije, sada Srbije i Crne Gore. Pošto sam ukazao na suštinske elemente Rezolucije 1244, uveren sam da upravo na ovom mestu treba u potpunosti razjasniti i utemeljenost pozivanja na princip prava na samoopredeljenje, kada je u pitanju Pokrajina Kosovo i Metohija. Do sada se u evropskoj i svetskoj istoriji dešavalo da pravo na samoopredeljenje ostvaruju narodi, ali se još nikada nije desilo da pravo na samoopredeljenje i stvaranje nezavisne države dobije nacionalna manjina. Osim toga, danas u Evropi jednostavno nema nijednog primera da jedan isti narod, pozivajući se na pravo na samoopredeljenje, stvara drugu državu pored jedne već postojeće. U pozitivnom međunarodnom pravu, u svim važećim međunarodnim dokumentima, nosilac prava na samoopredeljenje je narod, a ne nacionalna manjina. Albanci su u Jugoslaviji i Srbiji, u ustavno-pravnom smislu, oduvek bili nacionalna manjina, a ne narod. Albanci svoju nacionalnu državu imaju u Albaniji skoro čitav vek i ne mogu stvarati drugu na račun bilo koje države u susedstvu Albanije. Jedino što bi današnja teorija i praksa države i međunarodnih odnosa mogli da prihvate jeste njihovo pravo na političku i teritorijalnu autonomiju u okviru Srbije. Neosporno je da Rezolucija 1244 predstavlja osnov za rešenje budućeg statusa Kosova i Metohije i zbog toga je posebno važno što se u tom dokumentu, sa jedne strane izričito potvrđuje suverenitet i teritorijalni integritet naše države na Kosovu i Metohiji, a sa druge strane što se nijednom rečju ne pominje pravo na samoopredeljenje pokrajine. Što je još važnije, u Rezoluciji 1244 ne postoje reči koje bi makar i nagoveštavale nezavisnost Kosova, ni uslovnu ni bezuslovnu. U Rezoluciji, da vas podsetim, pominje se u nekoliko navrata teritorijalni integritet i suverenitet Srbije, Srbije i Crne Gore, pominje se nekoliko puta suštinska autonomija, ali reči koje nema u Rezoluciji 1244 jeste - nezavisnost, bilo kakva nezavisnost. Zato danas, posle više od šest godina od donošenja ove rezolucije, Savet bezbednosti je, kao što rekoh, odlučio da se pristupi razgovorima o budućem statusu Kosova i Metohije. Podsetiću da su državni organi Srbije i državne zajednice više puta najozbiljnije upozoravali da nije ispunjena osnovna svrha prisustva međunarodne zajednice u pokrajini, koja je imala jasnu obavezu i mandat Ujedinjenih nacija da obezbedi punu sigurnost i poštovanje ljudskih prava na Kosovu i Metohiji. Ona se posebno obavezala, međunarodna zajednica, da stvori uslove za održiv povratak što većeg broja nasilno proteranih Srba i nealbanaca. Nažalost, međunarodna zajednica, pre svega oličena u civilnom i vojnom prisustvu u pokrajini, ni izbliza nije ispunila svoj deo preuzetih obaveza. Za pravo nam je u dobroj meri u tom pogledu dao izveštaj, po prvi put, specijalnog izaslanika generalnog sekretara za standarde Kai Eidea, gde se potpuno nedvosmisleno kaže da su standardi formulisani od strane kontakt grupe krajem 2003. godine faktički neispunjeni, a stanje na Kosovu i Metohiji se ocenjuje, citiram Eideove reči, kao "sumorno i mračno". Usvajajući Eideov izveštaj, Savet bezbednosti je ipak otvorio proces definisanja budućeg statusa Kosova i Metohije, ali sasvim sigurno nije doveo u pitanje preostala dva elementa Rezolucije 1244, a to su garantovanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta Srbije i Crne Gore i određenje suštinske autonomije kao okvira za budući status Kosova i Metohije. Uz to, Savet bezbednosti je utvrdio da razgovor o budućem statusu Kosova i Metohije ne može da zaustavi, ne može da obustavi, raspravu o standardima, tačnije rečeno, o neispunjenosti standarda ljudskih i manjinskih prava. Na sam taj razgovor o statusu moraće da utiče, i te kako će uticati, stvarno stanje standarda, pre svega kada je reč o pravima Srba i drugih nealbanaca u pokrajini. Pri tome, naravno, za našu zemlju od suštinske je važnosti da se razgovori o Kosovu i Metohiji vode pod isključivim pokroviteljstvom i mandatom Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Imajući sve ovo u vidu, mi možemo da prihvatimo odluku Saveta bezbednosti i uključimo se u ovaj proces, polazeći pri tome od jasnog osnovnog okriva razgovora određenog Rezolucijom 1244. Imamo jake razloge da u ovaj proces uđemo kao država koja brine o svojoj budućnosti i o budućnosti regiona. Period koji je za nama, ovaj najkraći period u proteklih šest i po godina, bio je dovoljno dug da pokaže pravu prirodu i smisao politike albanskih secesionista. Reč je jednostavno o korišćenju svih sredstava za postizanje njihovog krajnjeg i isključivog cilja, a to je nezavisno Kosovo. Ova politika nebiranja sredstava dolazi do posebno jasnog izražaja od trenutka uspostavljanja međunarodne civilne i vojne misije u Pokrajini 10. juna 1999. godine. Od tada je u Pokrajini na delu svesna, planska i organizovana politika etničkog čišćenja Srba sa područja Kosova i Metohije, pri čemu se na njenom udaru ne nalaze samo Srbi, nego i pripadnici svih drugih nealbanskih zajednica. O tome nemilosrdno svedoče same činjenice. Želim da podsetim na njih. Iz pokrajine, kao što znamo, mahom već prvih meseci posle uspostavljanja međunarodnog protektorata, nasilno je proterano preko 200 hiljada ljudi, među njima najviše Srba ili oko 60 posto srpske populacije koja je pre juna 1999. godine živela na Kosovu i Metohiji, preko hiljadu Srba je ubijeno, a njihova imovina uništena ili prisvojena. To se odnosi na njihove kuće, stanove, zemlju i ostalu nepokretnu imovinu. Uništeno je ili oštećeno 150 srpskih pravoslavnih crkava i manastira, preostalo srpsko, pa većim delom i drugo nealbansko stanovništvo živi u neljudskih uslovima, bez posla, bez slobode kretanja, u stalnom strahu za goli život, sem u tri većinske srpske opštine, koje se u teritorijalnom kontinuitetu oslanjaju na centralnu Srbiju, gde je još jedino zadržan slobodan multietnički život, ima ga samo u tim opštinama. Na većem delu kosovsko-metohijske teritorije posejani su pravi rezervati. Rezervat je prava reč za Srbe, gde ljudi žive u nedostojnim uslovima, neprekidno strepeći za sam opstanak. Na te rezervate je 17. i 18. marta prošle godine izvršen napad promišljeno vođene razularene mase, sa planom da se posao etničkog čišćenja konačno završi. O takvom planu svedoči ne samo činjenica da je četiri hiljade ljudi iz ovih savremenihgeta bukvalno prognano i da su njihove kuće popaljene, već i tragičan podatak da je za samo ta dva dana uništeno 35 pravoslavnih crkava i manastira. Biser naše tradicije i svetskog kulturnog nasleđa, Bogorodicu Ljeviška u Prizrenu, onako oštećenu ni danas ne ostavljaju na miru, srušili su krov da kiša i snegovi dovrše ono što su neljudi započeli. Jasno je da je sve ovo, zapravo, rezultat nasilja albanskih secesionista i njihovog nauma da primenom stalnog terora izvrše otcepljenje Kosova i Metohije od Srbije i državne zajednice Srbija i Crna Gora. Zarad cilja stvaranja nezavisnog Kosova vrši se etničko čišćenje Srba, što najjasnije govori da se kod albanskih secesionista ideja o nezavisnom Kosovu u potpunosti poistovećuje sa idejom o monoetničkoj i isključivo albanskoj državi. Svakome ko nema predrasuda i predubeđenja na osnovu svega što se u Pokrajini događa od juna 1999. godine, mora biti jasno da se u osnovi stvaranja nezavisnog Kosova ne nalazi ništa više od ideje o etnički čistoj državi. Dakle, sve drugo su samo obična zavaravanja. Iz svega ovoga sledi da će zadatak naše zemlje u predstojećim političkim razgovorima o budućem statusu Kosova i Metohije biti višestruk. U tim razgovorima, nema sumnje, naši predstavnici moraju, pre svega, da brane interese naše zemlje Srbije i državne zajednice Srbija i Crna Gora. Braneći Kosovo i Metohiju, međutim, oni će braniti i osnovna načela na kojima se zasniva naša država, njeni odnosi sa susedima, njena aktivna politika evropskih integracija, ali će istovremeno braniti načela na kojima počiva čitav međunarodni poredak. Jednostavno rečeno, nezavisno Kosovo obesmislilo bi i poništilo sva ova načela i izazvalo veliki poremećaj u regionalnim, ali i u širim međunarodnim okvirima. Nezavisno Kosovo bi, pre svega, značilo da se u ime postizanja jednostranih i isključivih ciljeva isplate i nasilje, i bezobzirno kršenje ljudskih prava, i etničko čišćenje i kulturni genocid. Samim tim, ono bi dovelo u pitanje mnoge opštepriznate vrednosti i podrilo same noseće temelje svetskog poretka. Niko ne bi trebalo da se zavarava u pogledu ozbiljnosti mogućih posledica jednog ovakvog presedana, koji bi mogao nastati sa realizacijom ideje o nezavisnom Kosovu. Evo šta hoću time da kažem i idem redom doslovno. Za Srbiju i državnu zajednicu Srbija i Crna Gora nezavisno Kosovo bi zapravo značilo da demokratizacija i sporazumno rešavanje unutrašnjih sporova, pa i sukoba, nisu odgovarajuća sredstva za postizanje opšte saglasnosti oko osnovnih pitanja, makar ta pitanja bila i najteža. Za područje Balkana to bi bila poruka da državne granice mogu da se menjaju jednostrano, a to bi opet za posledicu imalo da se zemlje regiona stalno bave pitanjem granica, umesto da unapređuju dobrosusedsku saradnju i relativizuju značaj granica u interesu ekonomije, bezbednosti, kulture i opšteg kvaliteta života čitavog područja. Za evropski kontinent i posebno EU nezavisno Kosovo bi značilo usporavanje integracije i stvaranje novih bezbedonosnih, a to znači i životnih linija podele. To nadalje ne bi moglo ostati bez posledica za čitav vrednosni sistem posleratne Evrope, na kome su ustrojene i ideja i praksa svih evropskih integracija. Najzad, za današnji međunarodni poredak u celosti nezavisno Kosovo bi značilo otvoreno dovođenje u pitanje principa na kojima taj poredak počiva. Ne bi pri tom bilo reči jedino o kršenju samog načela suverenosti i teritorijalnog integriteta država, već i o kršenju onih osnovnih normi o ljudskim i manjinskim pravima, koje su sadržane u mnogim važećim međunarodnim dokumentima. Prelaženje preko takvih drastičnih ogrešenja značilo bi zaista opasan presedan za čitavu međunarodnu zajednicu. Zato, pristupajući političkim razgovorima o budućem statusu Kosova i Metohije, naša zemlja računa sa principijelnim stavovima koje će međunarodni posrednici, oličeni u pregovaračkom timu specijalnog izaslanika generalnog sekretara UN, kao i Kontakt grupi, zastupati tokom ovog procesa. Nemamo razloga da unapred sumnjamo da će se oni rukovoditi osnovnim načelima međunarodnog prava i delovati u okvirima obavezujućih stavova, koji su sadržani u Rezoluciji 1244. Rezolucija koju ova skupština danas treba da usvoji jasno ističe ova načela i stavove i zato nema potrebe da ih sada ponavljam. Ono što mi je dužnost da u ovoj prilici istaknem jeste realno očekivanje da će, i pored snage naših argumenata, razgovori biti krajnje složeni i teški. Rezultat do kojeg svi treba zajedno da dođemo morao bi da predstavlja doprinos sveobuhvatnom rešenju ovog teškog i dugotrajnog problema. Pošto nam nema druge nego da u budućnosti živimo jedni sa drugima, moramo učiniti sve kako bismo postigli ništa manje nego istorijski sporazum o načinu i uslovima zajedničkog budućeg života. Akoje sporazum zaista ključna reč, onda obe strane moraju da učestvuju u njegovoj gradnji, ali isto tako i u njegovom zaključivanju. To je jedini način da se garantuje spremnost i Srba i Albanaca da preuzmu odgovornost za život budućih generacija na prostoru koji nam je istorijska sudbina dodelila kao zajednički. Možemo li da zamislimo da ovaj vek započne tako što će sa prostora zajedničkog življenja, a to je Kosovo i Metohija, jedna nacionalna zajednica odagnati drugu i tako čitav ovaj prostor prisvojiti samo za sebe. Onaj koji tako zamišlja početak veka, ne shvata najviše vrednosti na kojima počiva današnji svet. Srbija je u ovaj vek zakoračila demokratskim preobražajem. Ona je, kao konstitutivni deo državne zajednice sa Crnom Gorom, najpre regulisala svoje međudržavne odnose sa svim državama i uspostavila svoj status u svim međunarodnim organizacijama. Proces unutrašnje demokratizacije, institucionalne i državno-pravne konsolidacije kreće se uzlaznom putanjom, što odlučujuće olakšava razvoj unutrašnjih, privrednih i socijalnih reformi. Priznanje koje nam Evropa i svet odaju za ovakav tok unutrašnjih promena nedvosmisleno se ogleda kroz kontinuirani proces približavanja EU i regulisanja našeg statusa u međunarodnim institucijama i organizacijama. Nije manje važno što Srbija i Crna Gora postaju pouzdani oslonac regionalne stabilnosti i činilac dobrosusedskih odnosa. Zbog svega toga međunarodna zajednica, kada je u pitanju konkretni slučaj definisanja budućeg statusa Kosova i Metohije, može računati da u našoj zemlji ima pouzdanog partnera, spremnog i sposobnog da doprinese ne samo donošenju konstruktivnog rešenja, nego i njegovom sprovođenju u realni život. Poštovani poslanici, rezolucija o kojoj danas treba da se izjasni ova skupština u osnovi oslikava, da i to istaknem, iste koordinate rešavanja budućeg statusa Kosova i Metohije koje su utvrđene još u Rezoluciji 1244. To su suverenost i teritorijalni integritet Srbije i Crne Gore, s jedne strane, i suštinska autonomija za Kosovo i Metohiju, s druge strane. Konkretno rešenje treba naći unutar ovih jasno određenih čvrstih koordinata. Podsećam ovom prilikom da su mnoge evropske zemlje, mogu slobodno reći sve one koje su tragale za mirnim, trajnim i sporazumnim rešenjima, slične probleme rešavale polazeći upravo od ovih istih koordinata. Za to u evropskoj istoriji ima mnogo i opštepoznatih primera. Takva utvrđena i razvijena praksa promovisala je nešto što bi s punim pravom mogli nazvati evropskim rešenjem. Evropa, osim toga, još uvek ima jedan nemali broj nerešenih problema slične vrste, za koje smo uvereni da će se u bliskoj budućnosti rešavati na evropski način, a nikako putem secesije dela međunarodno priznatih država. Naravno, zaključak glasi da ni u sklopu evropskog iskustva, ni u širem međunarodnom kontekstu nije moguće naći uporište ili opravdanje zahteva za nezavisnost Kosova i Metohije. Da i to dodam, neretko se kao razlog u prilog nezavisnosti Kosova i Metohije može čuti navodni argument da bi izostanak ovakvog rešenja doveo do novog talasa nasilja u Pokrajini, i to nasilja koje bi izazvalo razočarano i ozlojeđeno albansko stanovništvo. Svako se tim povodom zapravo može zapitati, može sebi postaviti jedno jedino pitanje: na šta bi ličio svet kada bi počele da nastaju, da niču preko noći nove države, utemeljene na otvorenim ucenama ili razobručenom nasilju pojedinih manjinskih grupa? Zbog toga mi s pravom insistiramo da je najviši oblik autonomije Kosova i Metohije jedina forma u kojoj je sadržano kompromisno, trajno i mirno rešenje. Takva autonomija, koju bi garantovali ne samo Srbija, odnosno Srbija i Crna Gora, već za određeno vreme i međunarodna zajednica, omogućila bi dovoljan broj samostalnih nadležnosti i pouzdane institucionalne mehanizme preko kojih bi Pokrajina upravljala svojim privrednim i socijalnim životom. Pri tome, imajući u vidu pogubne posledice stanja na Kosovu i Metohiji za srpski narod, neophodno je takođe unutar nove kosmetske autonomije zasnovati autonomni status Srba. To je sadržano, podsetiću vas, a to i nije potrebno, dobro znate, u dokumentu koji je ova skupština pre godinu i po dana jednoglasno usvojila kao Plan Vlade Srbije za rešenje političke situacije na Kosovu i Metohiji, jer cilj opšteg rešenja za ovu pokrajinu nije samo zadovoljenje interesa većinske zajednice, već i stvaranje sigurnih uslova za opstanak i život svih brojno manjih zajednica, od kojih je srpska najugroženija. U predstojećim razgovorima neće biti reči samo o budućem statusu Kosova i Metohije, već i o statusu Srba i ostalih nealbanaca u ovoj pokrajini. Ovde se zapravo radi o ideji decentralizacije na Kosovu i Metohiji, koja je afirmisana u izveštaju Kai Eidea. Najzad, poštovani poslanici, naši temeljni stavovi o ovim pitanjima su dobro poznati. Ne bih hteo za ovu priliku da pominjem sve reči koje su u opticaju, sve termine koji se upotrebljavaju, politika Srbije, i pored razlika u terminologiji koje se mogu čuti, sadržana je najjednostavnije rečeno u stavu da srpska zajednica mora imati autonomiju unutar suštinske autonomije za Kosovo i Metohiju. Razume se da naša strana ima u vidu institucionalnei pravne elemente tog konkretnog sadržaja, koje će izložiti, argumentovati i braniti tokom predstojećih razgovora. Skupštinska rezolucija o kojoj ćete se danas izjasniti ima u vidu i opravdanost postojanja različitih modaliteta tog rešenja, polazeći od jasnog, čvrstog, nepromenljivog okvira za razgovore koji obavezuju Vladu. Postojanje i prihvatanje takvih modaliteta pruža mogućnost za fleksibilno traženje najboljih mogućih odgovora na pojedina pitanja, pod uslovom da su svi učesnici razgovora na tako nešto spremni. Imajući u vidu jednostran pristup kosmetskih Albanaca, mi možemo razumeti zahtev međunarodnog posrednika o primeni tzv. "šatl diplomatije", ali jedino kao pripremu za stvarne razgovore koji se, po našem viđenju, mogu voditi samo u formi neposrednih razgovora. Takav stav smo jasno izneli u više navrata. Poštovani poslanici, tokom dosadašnje aktivnosti naših državnih organa i predstavnika, svi relevantni činioci međunarodne zajednice, uključeni u problem Kosova i Metohije, upoznati su sa našim principijelnim stavovima i konstruktivnim predlozima za rešavanje ukupnog problema u Pokrajini. Uz to, može se reći da oni sami sve više stiču poverenje u sposobnost naše zemlje da odlučno doprinese pozitivnom raspletu kosmetskog čvora. Stoga je i u ovakvoj prelomnoj situaciji, zapravo, pitanje šta je naš posao ili, tačnije rečeno, šta je naša odgovornost, šta je naš dug? U ovakvoj prelomnoj situaciji, od gotovo presudne važnosti je da naša zemlja, svi njeni građani i posebno odgovorni državni predstavnici iskažu neophodnu mudrost, strpljenje i iznad svega jedinstvenu volju. Siguran sam da će usvajanje predložene rezolucije snažno doprineti stvaranju ovih preduslova za uspešno obavljanje presudno važnog državnog zadatka koji stoji pred nama. Na samom kraju, stalo mi je da još jednom izrazim svoje najdublje, iskreno uverenje da Srbija danas ne brani samo svoje nacionalne i državne interese, već da zastupa i brani načela i vrednosti od kojih zavise mir, stabilnost i bezbednost savremenog sveta. To nam daje pravo da očekujemo da će Savet bezbednosti i sve demokratske države i u ovoj prilici podržati ta načela, ista ona na koja se čvrsto i nepopustljivo pozivaju kada se radi o njihovim državama. Sasvim je jasno da se, u suštini, ovde radi o izboru između prava i sile. Zaista mislim da je dobro što Srbija danas, saglasno većem delu svoje istorije i tradicije, stoji na strani prava i pravde, a ne sile i nepravde. To, gospodine predsedniče i poštovani poslanici, ubeđen sam, znači da će Narodna skupština Republike Srbije i njena Vlada, braneći pravo od svake sile, biti jedinstveni i saglasni da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije, da je tako bilo i da tako mora ostati. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Hvala vama. Pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Izvolite, narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista mi je žao što predsednik nije pozvao predstavnike priznatih verskih zajednica u Srbiji na ovu sednicu, predsednika Srpske akademije nauka i umetnosti ili makar Njegovu svetost patrijarha Srpskog gospodina Pavla. Možda bismo svi imali malo više obzira u diskusijama, možda biste svi osetili koliko je ova sednica važna. Ja sam to osetio noćas kada sam pripremao govor za ovu sednicu. Postoje sednice, postoje obraćanja u kojima govor treba napisati, iako vam i srce i razum govore šta treba da kažete, ali Srbija je takva zemlja da vas događaji pretiču, da više ništa što zamislite ili napišete ne može da traje duže od nekoliko sati. Pa tako i ove pripreme za sednicu koja se održava na veliki srpski dan, na dan živog srpskog sveca, na dan posle koga i Srbija treba da ostane da živi. Srbija može da ostane da živi samo ako se bori za Kosovo i Metohiju. Danas 250 narodnih poslanika, umesto Srbije, odlučuje da li će Srbija da nastavi da živi, i od toga nema bekstva, i iz toga nema izvlačenja. Iz ove sale niko neće izaći zadovoljno trljajući ruke zato što je nekoga prevario, nadmašio, jer ovde nemate koga da prevarite, samo Srbiju, samo srpski narod, samo građane Srbije. Ovde posebno nema izvlačenja za Vojislava Koštunicu i Borisa Tadića, i za sve vas koji ste 5. oktobra preuzeli vlast, zato što, po vama, mi koji smo se do tada borili na jedan način protiv terorista, a onda i protiv njihovih mentora sa Zapada, nismo učinili dobru stvar. Predstavili ste se kao ljudi koji znaju mnogo bolje, koji umeju sa Zapadom da pronađu najbolje rešenje, u kome će Srbija biti zemlja koju poštuju kao i ostale. Preuzeli ste vlast, time i budžet i policiju, ali i odgovornost. Sada ste, mislim, na prvom velikom i teškom ispitu iz odgovornosti. Niste nam pomagali kada smo rešavali sudbinu Kosova i Metohije. Neki od vas, to se vidi i prema odnosu prema ovoj sednici, jedva su čekali da se nešto loše desi da bi došli na vlast. Nemam ovog časa pravo na loše pamćenje, na zlonamernost, cinizam. Ovog časa pokušavam da vam kažem, u ime miliona birača SRS, šta smo spremni da podržimo kod vlasti koju ne cenimo, kod vlasti koju ćemo gledati da srušimo kad god budemo mogli, ali kod vlasti koja je sada, igrom sudbine, u poziciji da rešava sudbine svih nas. Zato će danas, uprkos svemu, narodni poslanici SRS, nažalost 82, umesto 84, dva su ukradena odlukom vašeg Ustavnog suda, jasno da vam saopšte svoju odluku, koja glasi: pomoći ćemo vam da sačuvate Kosovo i Metohiju i da Kosovo i Metohija ostane u sastavu Srbije. Nema nezavisnosti Kosova i Metohije. [[Aplauz.]] Glasaćemo za Predlog rezolucije svesni toga, a i vama smo to dobronamerno rekli, da je mogla i morala da bude mnogo oštrija, ali svesni toga da među vama ima toliko razlika da je ovo, otprilike, bio minimum na kome ste mogli da se saglasite. Zato što, kao što za vas nema izvlačenja iz ovoga, nema ni za nas. Ovde nema lagodne pozicije, ovde nema vlasti i opozicije. Ovde se radi o Kosovu i Metohiji. Da ne slutim, ali mogu da vam kažem, danas Kosovo, sutra Vojvodina, prekosutra Raška. Pa, kako se danas prema ovome budemo odnosili, tako će očekivati od nas da se odnosimo i ubuduće. Zato mi je pomalo puno srce što vidim da imamo jedinstvo na ovome. Nemojte da me sprečavate da vam kažem ono loše što mislim o vama, zato što ne želim da predstavim Srbiji da ste vi dobro, pa vas zato podržavam. Ne, vama je teško, pa vas zato danas podržavam, a loši ste. Imao sam obavezu kad su kretali u Rambuje da onima koji su se uzdali u najdemokratskije zemlje na svetu, pravo, pravdu, Povelju UN, kažem šta ih tamo čeka. Stoji zapisano da idu u kavez, da idu u lavlje kandže, da idu u pritiske, ucene, sve su to tamo doživeli. Molio sam ih da ne idu, ali sam rekao da ne mogu da ih sprečim i da neću da ih sprečavam da idu, da ne ostane posle toga priča kako, evo, radikali nas sprečavaju da pokušamo razgovorima, demokratijom, diplomatijom da spasavamo Kosovo i Metohiju. Videli ste šta se desilo u Rambujeu. Danas će narodni poslanici Srpske radikalne stranke iz dva ugla da vam osvetle odnos međunarodne zajednice. Najpre u odnosu prema dogovorima sa Srbima, a onda u odnosu prema srpskoj državi u celini. Danas će vam narodni poslanici Srpske radikalne stranke reći šta je trebalo pojačati u rezoluciji, to je naša obaveza, a glasaćemo, ponavljam, za rezoluciju u nepromenjenom tekstu, zato što smo tu da vam pomognemo da uradite dobru stvar. Da pokušam da vas podsetim na prevare koje je tzv. međunarodna zajednica činila srpskom narodu, ne zbog istorije nego zbog budućnosti, zbog toga što ćete morati nešto sa njima da potpišete, zbog toga što vas upozoravam da kada potpišu i prihvate obaveze onda učine sve, a u tome im pomognu srpske vlasti, da obaveze ne ispune. Da krenemo od raspada SFRJ. Slovenija je ušla u otcepljenje od države koja je bila osnivač Ujedinjenih nacija. Nije imala podršku Amerike. Amerika je rekla da Jugoslavija mora da ostane u granicama u kojima je osnivač Ujedinjenih nacija, ali je istovremeno naoružavala Slovence. Slovenci su ubijali našu decu kao glinene golubove snajperima na lovačkim puškama. Uskrate im hranu, vodu, struju i čekaju kada će da izađu na krug kasarnski, izbezumljeni od gladi, da bi ih gađali snajperima. Danas je Slovenija demokratska zemlja, među svojima je u Evropskoj uniji. Neki generali JNA su optuženi za izazivanje rata u bivšoj Jugoslaviji, da neko ne bi tu krivicu prebacio Slovencima. Republika Srpska Krajina, država, ustav, teritorija, narod, vojska, policija, parlament, predsednik, specijalni status, zaštita Ujedinjenih nacija, pregovori sa Hrvatskom, a onda kreću hrvatski tenkovi, na prvom je američki ambasador. Izvrše najveći genocid, najveći zabeleženi genocid u Evropi posle Drugog svetskog rata. Danas je Hrvatska na putu da bude među svojima, da bude članica Evropske unije. Republiku Srpsku Krajinu ni od vas niko ne pominje. Doživeli smo da predsednik Skupštine Srbije i Crne Gore, vaš član, zabrani ulaz u Skupštinu Srbije i Crne Gore Francuzu koji zastupa Republiku Srpsku Krajinu u Francuskoj. Sada već ima i loših Francuza. Loši su oni koji zastupaju Srbe u Evropskoj uniji. Kosovo i Metohija, plan Ahtisari-Černomirdin. Da vas podsetim, Kosovo i Metohija je autonomija po planu Ahtisari-Černomirdin, po Rezoluciji 1244. Šta je danas? Danas mnogi od vas verovatno noću ili u kući sa svojim prijateljima kažete - šta drugo može da se uradi. Može da se uradi sve, može da se uradi mnogo. Kosovo i Metohija može da bude samo autonomija. Dalje od toga ne može da bude. Ako je Republika Srpska posle Dejtona postala država, a danas 10 godina kasnije nije ni autonomija, ako je Srpska Krajina premlaćena, proterana, spaljena, ako je Kosovo i Metohija bezmalo u rukama Albanaca, iako to nigde nije napisano i niko im na to nije dao prava, sada vas pitam kakve garancije ćete imati za razgovore koje obavite i za potpise koje dobijete. Hoće li to biti potpisi istih ljudi iz međunarodne zajednice? Da li imamo prijatelja u svetu? Govorili ste da nemamo prijatelja u svetu. Da li imamo danas prijatelja u svetu? Moja opcija bila je Rusija. Moja opcija i danas je Rusija. Opcija Srpske radikalne stranke je prijateljstvo sa Rusijom. Vi recite koja je vaša opcija. Hoću da znam na koga ste oslonjeni, ko će da vam garantuje ono što potpišete, ko će da vam garantuje da možemo da sprovedemo ono što vi tamo potpišete, zato što je ovo istorija. Od ove istorije ne treba da se stidimo ni pred potomcima, ali ni pred precima. Optuživali ste nas da smo ratovali za Kosovo i Metohiju, neki od vas. Jesmo. Ne daj bože nikada rata, ne daj bože nikome rat. A pitam vas, kada vas neko napadne, hoćete li se braniti? Ako napadnu Kosovo i Metohiju, hoćete li braniti Kosovo i Metohiju? Ako napadnu NATO pakt i UNMIK na Kosovu i Metohiji, hoćemo li zajedno sa NATO paktom i UNMIK-om da branimo Kosovo i Metohiju? Vlada odgovara za ove pregovore. Gospodine predsedniče Vlade, vi lično odgovarate Srbiji za pregovore i tu nema izvlačenja, a odredite vi koga god hoćete od svojih saradnika, šaljite koga god hoćete, možete i Borisa Tadića da stavite u ekipu, koga god hoćete, ali vi odgovarate za ono što oni urade. Mi smo podelili vlast u Srbiji. Vama neka odgovaraju vaši saradnici, ali vi ćete ovde odgovarati nama i odgovaraćete celoj Srbiji, jer su postojala dva puta, jedan nije uspeo, vi kažete da će drugi uspeti, da vidimo. Danas moramo da budemo jedinstveni u izglasavanju rezolucije. Danas moramo da izglasamo ovu rezoluciju. Ko misli dobro Srbiji i ko misli da nas predstavi ovde kao ozbiljne i odgovorne ljude danas će podići ruku za Predlog rezolucije. Neću da ulazim u njene delove koji je trebalo drugačije da izgledaju, ali molim vas iz izvršne vlasti, svi ste jedno, na glasačkim listićima svi ste zaokruživali ista imena i kada su parlamentarni izbori bili i kada su bili predsednički, nemojte da nastupate u dve kolone. Nemojte zato što to ne liči ni na šta. Skupština ima prava da iznosi različite stavove, izvršna vlast nema prava, jer onda država dolazi u haos. Zato upozoravam predsednika Republike da nas ne iznenađuje stavovima koje saznamo posle njegovih gostovanja po svetu. Evo mesta gde se Srbiji iznosi predlog, svaki predlog koji imate. Da ga upozorim na Ustav Srbije. Ne može on da čeka da sastavlja tim za pregovore, jer to nije njegova ustavna nadležnost. Može u tome da učestvuje ako sme, ako sme da brani Srbiju u tome treba da učestvuje predsednik Republike, a da on čeka da mu mi odredimo neku ekipu koja će otići kod njega na noge da je predvodi, neka se toga mane. Neću dugo da vas zamaram, samo još nešto da vam kažem. Mi nismo snage nereda i haosa, mi nismo nedemokrate, mi smo srpski radikali. Za razliku od nekih koji se nazivaju demokratama, nikada nismo pravili nerede, haos, lom u Beogradu. Mi vas u ove pregovore otvorenog srca puštamo, preuzimamo odgovornost da ćete u naše ime, današnjim glasanjem preuzimamo tu odgovornost da ćete i u naše ime donositi nekakve odluke. Ali vam jednu stvar obećavam, u borbi za vlast nećete nas nikada videti na ulicama, u borbi za vlast ni jedan radikal nikada ni jedan kamen neće da baci u Beogradu, ali u borbi za Kosovo i Metohiju, protiv bilo koga, pa i protiv vas ako se budete usudili na loša rešenja, sva sredstva su dozvoljena srpskim radikalima.
Hvala, gospodine Nikoliću. Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Dušan Petrović, predsednik poslaničke grupe Demokratske stranke.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje Kosova i Metohije je pitanje velike važnosti. Radi se o teritoriji države Srbije. Radi se o pitanju za koje je vezana velika emotivna snaga naše nacije. Radi se o našoj istoriji. Radi se o vekovima koji su daleko iza nas. Radi se i o našoj, ne tako slavnoj bliskoj prošlosti, koja je dovela do toga da danas, kada o ovoj stvari govorimo u Narodnoj skupštini Republike Srbije, na Kosovu se nalaze trupe stranih zemalja i Kosovom upravljaju oni koji su od UN dobili zadatak, obavezu, ali i pravo da upravljaju civilnim poslovima. Ali, postoji nešto važnije od Kosova i Metohije i njegovog pitanja i rešavanja tog pitanja danas, to je pitanje kako sada živi i kako će živeti sedam miliona ljudi u državi Srbiji. Svakoj naciji i svakom narodu važna je njegova istorija, ali svakoj naciji koja želi da se bori za sebe je važnija sadašnjost i budućnost, jer samo snaga u budućnosti daće nam mogućnost da se za svaki svoj nacionalni interes borimo. Ali, da bismo ono što jeste najvažnije za sedam miliona ljudi u Srbiji danas mogli da ostvarimo, potrebno je da pokažemo državničku zrelost i budnost, a da li to imamo ili ne, videće se baš na ovom pitanju. Šta je to zrelost i mudrost jedne države i predstavnika te države uvek kada su važne istorijske teme na dnevnom redu ma gde u svetu, pa tako i ovde kod nas u Srbiji? Kao što se odrasli ljudi od dece razlikuju tako što su spremni da se suočavaju sa životom i da rešavaju teška pitanja, tako se i zrele države, mudri državnici razlikuju od politikanata tako što su spremni da javnosti pogledaju u oči. Šta je to realnost u Srbiji danas? Šta je to realnost koja je vezana za Kosovo i Metohiju? To zna svako, mislim, od ovih 250 ljudi koji sede ovde. To zna svako od ministara. To zna predsednik Vlade. Ali to, dame i gospodo narodni poslanici, moraju da znaju i građani Srbije. Da li danas postoje ozbiljni činioci u svetu koji se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije? Da li postoje danas države koje su javno rekle da smatraju da je nezavisnost Kosova i Metohije dobro rešenje? Postoje. Neki visoki predstavnici tih država su to izjavili u bliskoj prošlosti, pre nedelju ili dve i ovde u Beogradu. Da li mi znamo da postoje i u okviru najvećih svetskih sila oni koji smatraju da bi bilo dobro da Kosovo i Metohija budu nezavisni? To zna svako u ovoj sali. To zna predsednik Vlade. To zna svako od poslanika. To moraju da znaju građani Srbije. Da li to znači da ne treba da se borimo za Kosovo i Metohiju? Naravno da ne znači. Naravno da znači da treba da učinimo sve što je u našoj moći, da svako ko u ovom trenutku ima odgovornost, a ima je svako od ovih poslanika u Skupštini Srbije, ima je Vlada Republike Srbije, ima je predsednik Vlade Republike Srbije i ima je predsednik Srbije, te treba da učine sve što mogu da bi Srbija zadržala teritorijalni integritet i državni suverenitet na Kosovu i Metohiji. Ali, svaki građanin ove zemlje mora da zna da će to biti teška borba i da ćemo se teškom diplomatijom boriti da bismo sačuvali svoje nacionalne interese. Danas ova skupština ne raspravlja o tome šta će onaj ko dobije od nje mandat u tim pregovorima zastupati i kako će politiku voditi. Danas Narodna skupština Republike Srbije treba da da mandat, dakle, punomoćje Vladi Republike Srbije da uđe u pregovore. Ili, kako ova rezolucija kaže, razgovore o Kosovu i Metohiji. To je prirodno i normalno i to je u okviru našeg ustavnog sistema, jer je Vlada posebno izabrana i predsednik Vlade je posebno izabran i oni, kao i predsednik Vlade, i nemaju legitimitet bez ove skupštine da se ovim pitanjem bave i zato se danas svi nalazimo u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Demokratska stranka smatra da ovaj tekst ima manjkavosti. Ono što mislimo da predstavlja najveći nedostatak ovog teksta jeste činjenica da se definisanje pitanja budućeg statusa Kosova i Metohije smešta u okvir postojećeg ustavnog sistema. Dakle, u okvir ovog ustava, koji je donet u vreme dok je Slobodan Milošević bio predsednik ove države, u okvir Ustava za koji, koliko znam, svako od 250 poslanika i svaka poslanička grupa u ovoj skupštini smatra da treba da bude promenjen. Pitam se koje je to rešenje statusa Kosova i Metohije, koji to rezultat pregovora sa kosovskim Albancima, kojima će posredovati međunarodna zajednica, kakvo to rešenje može da bude smešteno u Ustav koji je donet za vreme Slobodana Miloševića? Sa stanovišta Demokratske stranke – nikakvo. Ništa što se razlikuje od onoga što piše u Ustavu, a to je da su Kosovo i Metohija Autonomna Pokrajina Republike Srbije ne može se smestiti u ustavne okvire. Zbog toga što smatramo da se pregovori u okviru ovako definisanog mandata ne mogu voditi na uspešan način, mi iskazujemo kritičke primedbe o ovoj tački. Da se vratim na to da državnici moraju da pokažu zrelost i mudrost, a zrelost i mudrost sastoje se u tome što ćemo se suočiti sa realnostima, skrećem pažnju da je nerealno da se bilo šta što se bude dogovorilo sa onima koji u ovim pregovorima budu učestvovali smesti ili definiše u okvir postojećeg ustavnog sistema. Postoji u ovoj zemlji još jedna grana izvršne vlasti, koja je dobila svoj mandat od građana Srbije onda kada su predsednički izbori i izjašnjavanje građana odlučivali o tome ko će se naći na čelu naše države. Predsedniku države nije potreban mandat bilo koga od državnih organa. Predsedniku države nije potreban mandat Narodne skupštine Republike Srbije. Predsednik države ograničen je Ustavom Republike Srbije, a svoju snagu i pravo da vodi politiku u okviru svojih ustavnih nadležnosti dobio je kada je 1.700.000 ljudi na predsedničkim izborima odlučilo da se on na čelu ove države nađe. Šta je to politika koju Srbija danas ima, a odnosi se na pitanje Kosova i Metohije? Presednik Boris Tadić pre nekoliko dana, baš na mestu gde to treba da uradi kada je jedna ovakva tema na dnevnom redu, u razgovorima sa predsednikom Rusije, Vladimirom Putinom, izneo je politiku koju Srbija danas predlaže za Kosovo i Metohiju. U okviru postojećih granica, zadržavajući državni suverenitet, čuvajući teritorijalni integritet, predsednik Republike Srbije, Boris Tadić, predložio je da Kosovo i Metohija budu podeljeni na dva entiteta, srpski i albanski. Svaki od ovih entiteta trebalo bi da ima svoje posebne institucije, svaki od ovih entiteta trebalo bi sa jedne strane srpskoj, a s druge strane albanskoj zajednici na Kosovu i Metohiji da omogući da organizuje svoj život u skladu sa standardima koji važe u savremenom svetu, na početku 21. veka, u skladu sa standardima koji će i Albancima i Srbima na Kosovu i Metohiji, koji će za sedam miliona građana Srbije stvoriti uslove da se što pre nađemo u Evropskoj uniji, u porodici civilizovanih naroda koji žive na ovom kontinentu. Oko onoga oko čega bi bio postignut dogovor u pregovorima, koji upravo počinju, bile bi formirane zajedničke institucije Kosova i Metohije, kao iskaz vršenja javnih poslova u dogovorenim okvirima. Srpski entitet imao bi pravo na institucionalne veze sa Srbijom, pa bi evo, ministarstvo koje vodi gospodin Vuksanović, Ministarstvo prosvete, imalo institucionalne veze sa prosvetnim institucijama na Kosovu i Metohiji. Gospodina ministra zdravlja ne vidim ovde, dakle, Ministarstvo zdravlja bi imalo institucionalne veze sa zdravstvenim institucijama u srpskom entitetu na Kosovu i Metohiji. Ono što zovemo ministarstvima sile, imalo biodgovarajuće i adekvatne veze u okviru ovog plana sa odgovarajućim institucijama srpskog entiteta na Kosovu i Metohiji. Ova politika predstavlja konkretizaciju formule "više od autonomije, a manje od nezavisnosti." To je početna pregovaračka pozicija koju je predsednik Republike, Boris Tadić, stavio na sto i očekujem da se, kada ova skupština bude dala mandat Vladi, predstavnik Vlade, a to će sigurno biti predsednik Vlade, o ovoj pregovaračkoj poziciji izjasni, da bi ova zemlja mogla da ima početni i inicijalni politički kontekst sa kojim će ući u pregovore koji upravo počinju. Na samom kraju, ponoviću ono što sam na početku kazao, nema naroda i nema nacije koja može da zanemari svoju istoriju. Nema države bez državničke mudrosti i nema mudrosti bez poštovanja realnosti u kojoj živimo. Bez poštovanja te realnosti, građani ove zemlje neće imati ni budućnost. DS se bori za budućnost sedam miliona građana Srbije. Zbog toga DS neće glasati danas protiv ove rezolucije i uvereni smo da su građani Srbije spremni da uđu u ono što predstavlja proces odlučivanja o Kosovu i Metohiji, potpuno spremni i svesni da nam je budućnost najvažnija. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Petroviću. Pre nego što pitam da li žele reč još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa, za reč se javio potpredsednik Vlade, Miroljub Labus. Izvolite, gospodin Labus.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo, u pauzi smo napravili jedan džentlmenski dogovor da se javim po Poslovniku u ime Vlade, a suštinski da govorim u ime poslaničke grupe G17 plus, tako da niko više iz G17 plus neće da uzima reč. G17 plus podržava ovu rezoluciju. Ona je nastala kao dogovor unutar vladajuće koalicije, a što ne znači da smo svi mi zadovoljni svakom tačkom ove rezolucije, ali to je onaj najmanji zajednički imenitelj koji je ovog momenta mogao da se postigne i koji smatramo da je važan ovog momenta. Danas je Aranđelovdan. Pre više od godinu dana G17 plus je predložio da se organizuje međunarodna konferencija upravo na današnji dan i da se govori o standardima i o statusu. Do sada nije došlo do te konferencije, ali je na našoj strani, u međuvremenu, napravljen značajan napredak. Danas više znamo šta hoćemo da postignemo, a ne samo ono što nećemo da postignemo. Danas je jasno, posle ovih pregovora biće međunarodna konferencija, jer je potrebno da se garantuje regionalna stabilnost, i ne samo članice Saveta bezbednosti, nego i zemlje u regionu moraju da potvrde da nema promene granica na ovom području. Aranđelovdan je značajan i zbog jedne druge stvari. Pre 10 godina potpisan je Dejtonski sporazum. Kao što svi znamo, Dejtonski sporazum je doneo kraj rata u Bosni i Hercegovini i početak mira. Rezolucija 1244 nije napravljena na Aranđelovdan. Ona je donela kraj rata, ali nije donela mir. Mi moramo danas da pregovaramo o trajnom i mirnom rešenju pitanja položaja svih na Kosovu i Metohiji, a posebno srpskog naroda. Moramo da budemo realisti i to je potpuno normalno, i danas na stolu za pregovore postoje tri predloga: naša pozicija, pozicija kosovskih Albanaca i Kontakt grupe. Moramo da budemo realni i da konstatujemo da nema zajedničkih tačaka danas između ova tri predloga, ali ne znači da ih neće biti sutra. Suština kompromisa jeste u tome da se pronađu zajedničke tačke i da se obezbedi trajni mir. Sa stanovišta principa, ova rezolucija ima dva važna principa. Jedan princip je čuvanje teritorijalnog integriteta i suvereniteta i to je, sigurno, najvažniji princip. Pored tog principa, postoji princip zaštite ljudskih prava. Za G17 plus je značajno kakvo će rešenje sutra da bude i da li će Srbi na Kosovu i Metohiji smatrati da to rešenje obezbeđuje njima sigurnost ili će imati neko drugo mišljenje. Ako mogu tako da kažem, sigurno je da će ovde u Srbiji biti referenduma, ali pre toga, Srbi na Kosovu i Metohiji će glasati na jedan poseban način, onog momenta kada budu čuli šta je to što smo se dogovorili, na njima je odluka hoće li da upale traktore, da sednu u prikolicu i da dođu ovde ili će da odluče da to ne urade, da mirno spavaju. Na njima je da to procene. Na nama je da to stalno imamo u vidu. Dakle, da li ćemo ponovo da imamo kolone traktora i prikolica ili ćemo da omogućimo da ljudi mirno i bezbedno žive na Kosovu i Metohiji. Mi sasvim sigurno treba da se borimo da ne bude više presedana. Imali smo tri presedana. Prvi je bio vezan za odluku Badinterove komisije, koja je odlučila da se zemlja raspala 1992. godine. Drugi presedan je bio vezan za Dejtonski sporazum. Treći presedan je bio vezan za bombardovanje bez odluke Saveta bezbednosti. Nama više presedana ne treba. I ovde je dat veoma jasan predlog. Predsednik Vlade je rekao, želimo istorijski sporazum. G17 plus to isto kaže, želimo istorijski sporazum. Mi i Albanci ćemo i sutra da živimo na ovim prostorima. I mi i oni imamo interes da živimo kao dobri susedi, i poruka za nas i za njih jeste: to je jedino moguće kroz proces evropske integracije. Poruka za kosovske Albance je da put ka Briselu ne vodi preko Tirane, on vodi preko Beograda, jer mi živimo na ovim prostorima. Moramo sve da uradimo da sutra, kao dobri susedi, živimo, da Srbi na Kosovu i Metohiji mirno spavaju i da imaju perspektive. Dakle, za G17 plus teritorijalni suverenitet i integritet zemlje su veoma važni, ali istovremeno, važna je sigurnost Srba, važno je da obezbedimo budućnost Srbima na Kosovu i Metohiji i ta budućnost teško da može da bude ostvarena ako ljudi na Kosovu i Metohiji nemaju posla. Područje duž koridora 10 od Niša do Skoplja, i na levu i na desnu stranu, jeste područje sa najvećom nezaposlenošću, tri puta je veća nego u Evropi. Ako nema posla, nema ni mira. Obaveza je naša, ali i obaveza međunarodne zajednice da omogući razvoj celog tog područja. Mislim da bi od nas trebalo da krene predlog da posle postizanja trajnog mira i održivog institucionalnog i statusnog rešenja mora da se održi donatorska konferencija, da se omogući brzi razvoj celog ovog područja i da to bude samo prvi simbolički gest za jednu trajnu brigu, pre svega, Evropske unije da se reši problem nezaposlenosti. Ljudi, da bi ostali da žive na toj teritoriji, da bi suverenitet i teritorijalni integritet bili očuvani, moraju da imaju posla. Dakle, ljudi moraju da imaju perspektivu. Dakle, G17 plus, kao deo vladajuće koalicije, spreman je da preuzme svoj deo odgovornosti. Mi ne precenjujemo našu ulogu, ali je ni ne potcenjujemo, onoliko koliko možemo da doprinesemo i u zemlji i u inostranstvu, mi ćemo to uraditi. Hvala lepo.
Hvala, gospodine Labus. Reč ima predsednik poslaničke grupe SPS, narodni poslanik Ivica Dačić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedniče Vlade, uvaženi ministri, poštovani građani Srbije, tema o kojoj danas govorimo nije samo tema koja se tiče nas koji smo prisutni u ovoj sali. Tema o kojoj danas govorimo je srpski arhetip. Tema o kojoj danas govorimo je vezana za srpske korene, za srpske seobe, ali nažalost i za srpske deobe. Nadam se i želim, i zato sam oduvek smatrao, i naivno se nadao, da o ovoj temi nije ni potrebno zakazivati sednicu. Naivno se nadam da je ovoj temi potrebno i srpsko jedinstvo. Čini mi se da smo i suviše mnogo vremena u našoj istoriji, ne samo u ovih 15 godina, kako neko misli da istorija počinje od 5. oktobra do danas, nego i suviše smo dugo vremena i decenija u našoj istoriji potrošili optužujući jedni druge, ne shvatajući da se boreći sami protiv sebe ujedno ne borimo dovoljno protiv onoga što jeste konstanta politike na Kosovu i Metohiji i svih ovih decenija i vekova. Ta konstanta jeste stalna, jedinstvena i uporna težnja i želja Albanaca na Kosovu i Metohiji ka stvaranju nezavisnog Kosova i Metohije. Ovde nas ima nekoliko političkih stranaka koje predstavljaju, između ostalog, ne samo građane Srbije nego i Srbe. Među nama, čini mi se već iz ovoga što smo do sada čuli, postoje već ozbiljne razlike o tome kako mi vidimo budućnost Kosova i Metohije. Da li neko od vas sumnja da li postoje razlike o tome među albanskim političkim partijama? Da li postoji jedna politička partija na Kosovu i Metohiji, koje su trenutno u parlamentu Kosova, gde se mogu čuti ovakvi tonovi kao ovde u srpskoj skupštini? Ne, zato što oni znaju šta hoće. Oni hoće nezavisno, samostalno i od Srba očišćeno Kosovo i Metohiju. Da li mi to i dalje ne vidimo ili ne želimo da čujemo i da stalno i dalje gubimo vreme optužujući jedni druge? Zato danas mislim, pre svega, da mi kao narodni poslanici Narodne skupštine Republike Srbije, poslanici koje je narod birao, pa i naš narod koji živi na Kosovu i Metohiji, treba da odamo priznanje i zahvalnost svim Srbima koji su, i pored terorizma i etničkog čišćenja koje su doživeli, ostali da žive tamo na Kosovu i Metohiji, svesni da to može biti opasno i po njihov život. Jeste Kosovo deo naše istorije, jeste Kosovo deo naše budućnosti, ali je Kosovo deo naše sadašnjosti, i tamo i danas živi naš narod, i on ne zaslužuje da sa ove govornice čuje možda i neke sumnje kako će dalje živeti. Zato mislim da je osnovni red svih ovih koji se ovde javljaju, da pre svega odamo priznanje ljudima koji su ostali dole. Možemo se mi ovde boriti koliko hoćemo za Kosovo i Metohiju, ali ako Srba nema na Kosovu i Metohiji, nema ni Kosova u Srbiji. Smatram da mi treba sećanjem da odamo poštovanje i priznanje svima onima koji su dali svoje živote za odbranu svog naroda i svoje države, u svim borbama za slobodu srpskog naroda i za opstanak Srba na Kosovu i Metohiji. To se ne odnosi samo na poslednjih 10-15 godina, to se odnosi na nekoliko poslednjih vekova. Takođe, moram da iskoristim i ovu priliku da kažem da je potrebno odati zahvalnost onima koji su u najnovijem ratu dali svoje živote i branili Kosovo i Metohiju onda kada smo bili izloženi bombardovanju. Oni su branili svoju zemlju i narod, a slušajući ono što danas ovde govorimo i šta smo zapisali, oni su branili osnove politike Srbije, oni su branili osnove politike srpskog naroda, a to je da je Kosovo sastavni deo Srbije. Zato su dali svoje živote i oni nisu ratni zločinci, na Kosovu nije bilo kolektivnog, organizovanog i sistematskog genocida srpske države i srpskog naroda. Naprotiv, bilo je etničkog čišćenja Srba od strane Albanaca na Kosovu i Metohiji. Nadam se da je krajnje vreme da doživimo otrežnjenje, da svi oni koji su desetak, petnaestak godina govorili o tome da je na Kosovu glavni problem nedostatak ljudskih prava Albanaca, imali su dovoljno prilike da vide posle 2000. godine da to apsolutno nikada nije bila tema dnevnog reda, nego da je tema isključivo bilo stvaranje nezavisnog Kosova i Metohije. Uostalom, podsetio bih da u vreme čak i nekadašnje SFRJ, naša država je uložila 20 milijardi dolara na teritoriji Kosova i Metohiji, da je naša republika, Republika Srbija, Kosovu predložila i u samom Rambujeu najviši stepen autonomije koji igde na svetu postoji, da je prihvaćeno čak i međunarodno prisustvo, ako bi se potpisao taj politički sporazum o Kosovu Metohiji. Jedino na šta država nije bila spremna da pristane, a mislim da niste spremni ni vi danas koji vodite ovu državu, a to je da se raspiše referendum koji je bio predviđen sporazumom iz Rambujea, bilo je predviđeno pravo takozvanim Kosovarima da posle tri godine održavanja međunarodne konferencije u Rambujeu da održe referendum. Dame i gospodo, da je to prihvaćeno, taj referendum bi bio održan 2002. godine. Danas na Kosmetu ne bi bilo Srba, danas bi Kosovo bila nezavisna država, jer nadam se da ovde ne postoje sumnje da Albanci znaju šta hoće i da bi unapred bio poznat ishod takvog referenduma. Takođe, jasno je da je na Kosovu i Metohiji bilo vrlo sporno i nešto, na osnovu čega je bilo bombardovanje naše države, kao što je takozvani masakr u Račku. Da li se to zaista desilo na takav način? Čak i sama gospođa Ranta, koja je bila patolog u tom slučaju, priznala je da je slučaj Račak isfabrikovan. Podsetio bih vas da su i Markale bile isfabrikovane da se bombarduju Srbi u Republici Srpskoj, a tako je i Račak bio isfabrikovan, da bi bilo izvedeno bombardovanje Srbije, Kosova i Metohije, naravno cele Republike Srbije. Mi smo takođe povukli, i kao država i kao narod, pogrešne poteze time što smo amnestirali albanske separatiste i teroriste iz srpskih zatvora. Oni nisu bili u srpskim zatvorima zato što su bili politički zatvorenici, nego zato što su ubijali srpsku decu i Srbe na Kosovu i Metohiji. Smatramo da je takođe bila greška učešće u tzv. privremenim institucijama na Kosovu i Metohiji, jer je ova skupština proglasila da je taj tzv. Hekerupov ustav bio nelegitiman i nelegalan. Takođe, apsolutno je neopravdano i učešće Srba na izborima, tzv. izborima na Kosovu i Metohiji, jer se time legalizuju te privremene institucije na Kosovu i Metohiji. Koji su to standardi koji su na Kosovu i Metohiji ispunjeni. Govorilo se standardi pre statusa. Sada se više ne govori o tome, sada se govori standardi i status u isto vreme. Uskoro će se govoriti prvo status, pa standardi. Jednostavno, nema na Kosmetu multietničkog Kosmeta, zbog toga što Albanci ne žele da žive u miru sa Srbima. Rešenje za Kosovu i Metohiju, što se tiče Albanaca, jeste da na Kosmetu više nema Srba i to je valjda svima ovde jasno posle toliko vekova. Ono što se danas dešava na Kosovu i Metohiji jeste direktna posledica nesprovođenja Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN. Ta rezolucija, kao što znate, kao i sve druge rezolucije Saveta bezbednosti, ima obavezujući karakter. Ona je doneta na osnovu Glave VII Povelje UN. Ona je bila rezultat, ona je bila i posledica bombardovanja naše države i našeg naroda. Ona nije idealna, ali vi je i danas spominjete kao nešto što je jedina slamka spasa koja i danas drži Kosovo i Metohiju u okviru teritorijalnog integriteta i suvereniteta naše države i našeg naroda. Oni koji su insistirali da se rezolucija donese danas ne poštuju tu rezoluciju. Podsetio bih da u toj rezoluciji piše- mir i bezbednost za sve građane, razoružanje terorista, povratak izbeglica i raseljenih lica, povratak jugoslovenskog osoblja, vojske i policije po određenim namenama i suštinska autonomija za Kosovo i Metohiju. Od 280.000 raseljenih lica sa Kosova i Metohije svega se 2% vratilo u tu našu pokrajinu. Na Kosovu je ostalo da živi još oko 215.000 nealbanaca, od toga oko 150.000 Srba. Od dolaska KFOR-a i UNMIK-a bilo je više od 7,5 hiljada terorističkih napada na Kosovu. Ubijeno je više od 1.200 Srba, povređeno i ranjeno više od 1.500 ljudi, uništeno i oštećeno više od 150 crkava i manastira. Na Kosovu vladaju terorističke bande, ne samo Al kaida i mudžahedini, ne treba ići toliko daleko. Pripadnici OVK i Albanske nacionalne armije su i pripadnici zvaničnih kosovskih struktura, Kosovskog zaštitnog korpusa, Kosovske policijske službe, Vlade i Skupštine Kosova i Metohije i naravno političkih partija. Tek po koji Albanac se nalazi na spisku Karle del Ponte da se nađe pred Haškim tribunalom. Čak i ako se tamo nađe ubrzo se pušta da se brani sa slobode, pa čak mu se i dozvoljava da se bavi politikom, dok mu se ne izrekne konačna presuda. Oni koji su sprovodili politiku etničkog čišćenja ne samo da se i dalje nalaze na slobodi, nego se i puštaju kada se uhapse u Evropi na osnovu poternice Interpola, a u tome je i prethodna Vlada Srbije učestvovala, šaljući poruke da su to poternice bivšeg režima, koje sada ne važe u nekom novom režimu. To su bile poternice, dame i gospodo, za terorizam, protiv onih ljudi koji su ubijali ne samoSrbe, nego i Albance koji su bili lojalni građani države Srbije. Nažalost, danas između Srbije i Kosmeta, iako je Kosmet i dalje formalno deo Srbije, pa čak i po rezoluciji Saveta bezbednosti, postoji carina, a ne postoji carina između Kosmeta i Albanije. Danas su građani Srbije koji žive na Kosovu, kada pređu u Srbiju ili kada žele da ostvaruju određena prava unutar Srbije, van Kosova i Metohije, unutar Srbije ponekad građani drugog reda. Nema jedinstvenog informativnog prostora. Vi znate i kada je bilo 17. marta etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji, RTS i drugi naši mediji su imali direktne izveštače sa snimka ulaska američkih trupa u Bagdad, Avganistan i druge gradove u svetu. Celu noć se vrtela slika zapaljene džamije iz Beograda, dok se na Kosovu i Metohiji palile srpske svetinje i ubijali ljudi. Smatramo li mi Kosovo i Metohiju delom našeg prostora? Ako naši mediji ne smeju da idu tamo, ako naši političari ne idu tamo, ako naši biznismeni razvijaju biznis u Tirani, a ne u Kosovskoj Mitrovici ili u Gračanici, kako mi onda da tražimo od tih Srba koji tamo žive da ostanu da tamo žive, a da mi ne smemo da odemo i da ne smatramo Kosovo i Metohiju sastavnim delom naše države. Ekonomska pomoć Srbima na Kosovu i Metohiji, ekonomski razvoj srpskih delova Kosova i Metohije je naravno veoma važan, jer bez toga Srbi neće moći da ostanu tamo da žive. Kosovo, očigledno, lagano klizi ka nezavisnosti. Vi znate da je i u Evropskoj komisiji u više navrata razgovarano o tome da seputem posebnog mehanizma, nezavisnog od Srbije i Crne Gore, ostvari pitanje učešća Kosova i Metohije u procesu stabilizacije i asocijacije. Takođe je najavljeno bilo i evropsko partnerstvo za Kosovo. Vi, kao što znate, svakodnevno možete čuti od Kontakt grupe da navodno oni ne znaju šta će predložiti, ali nikako neće biti dozvoljen, kako oni kažu, povratak na stanje 1990. godine. Pod dva, neće biti dozvoljeno priključenje drugoj državi. Pod tri, neće biti dozvoljena podela Kosova i Metohije. Mislim da smo svi mi dovoljno politički inteligentni da, ako isključimo sve ove tri mogućnosti koje su ovde navedene, ne treba se igrati skrivalica i razmišljati o tome šta je jedino ostalo kao mogućnost. Ne treba skrivati to da zaista postoje veliki centri moći, pa između ostalog i među nekim članicama Kontakt grupe, koji se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije. Ako se formula "više od autonomije, manje od nezavisnosti" možda nekima čini kao zagonetna, što se tiče SPS, ona je moguće da bude dešifrovana samo na jedan način, a to je suštinska autonomija i značajna samouprava za Kosovo i Metohiju, u okviru teritorijalnog integriteta i suvereniteta naše države, baš onako kako je zapisano u Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti UN. Nismo mi pisali tu rezoluciju. Da bi ta rezolucija bila prihvaćena i u ovoj skupštini, Srbija je bila bombardovana nekoliko meseci. Ona je bila prihvaćena kao uslov za završetak rata. Ko danas u miru može da menja uslove pod kojima je prekinut rat? Takođe, mi smatramo da je međunarodna misija, vojna i civilna, odgovorna za sprovođenje Rezolucije 1244. To znači da, dok se ne završe razgovori o konačnom statusu Kosova i Metohije, mora se učiniti sve da se Rezolucija koja je na snazi poštuje. Mora se zaustaviti pokušaj rešenja pre konačnog rešenja. Mora se zaustaviti politika svršenog čina. Ako na Kosovu i Metohiji ne bude više Srba, stigli smo do politike svršenog čina. Što se tiče samog Predloga rezolucije, što se tiče SPS, za nas je tekst rezolucije prihvatljiv, između ostalog, zbog toga što sadrži nekoliko ključnih pitanja. Prvo, polazi se od suverenosti i teritorijalnog integriteta Srbije. Ako se odstupi od ovog pravila i od ovog principa, naša država ima potpuno legitimno i moralno međunarodno pravo da traži da se od tog principa odstupi i na nekim drugim teritorijama. Kako je moguće da na celoj teritoriji bivše SFRJ važi princip nepovredivosti granica, pa onda nije moguće formirati ni autonomne ili bilo kakve druge republike, Republiku Srpsku Krajinu ili Republiku Srpsku, a kad se dođe do pitanja Srbije, onda je ipak moguće da se malo odstupi od tog principa. Ako se odstupi od tog principa, naša država treba da postavi pitanje Republike Srpske. Kako je moguće da postoje dvostruki aršini? Moguće je, sve dok mi ne postavimo pitanje zašto je to moguće. Takođe, ova rezolucija je prihvatljiva zato što se polazi od suštinske autonomije i značajne samouprave Kosova i Metohije, kao oblika političkog rešenja krize iz raznih rezolucija Saveta bezbednosti UN. Svi vi znate da su od strane međunarodnih faktora svih ovih nedelja vršeni veliki pritisci da se ova sednica Skupštine uopšte ne održi. Zašto? Zašto je nekim državama međunarodne zajednice važno da se ova skupština ne sastane? Zato da mi ne bismo, navodno, zakovali neke tvrde stavove od kojih bi neko kasnije u tim njihovim pregovorima, po njihovom mišljenju, mogao da odstupibez volje i odluke Skupštine. Zato je za nas ova rezolucija, i ovakva - blaga, ali sa ovim osnovnim porukama, prihvatljiva, jer to je nešto od čega naša država ne sme da odstupi. Veoma je bitna i spremnost za mirno i sporazumno rešenje, ali da konačnu verifikaciju da Narodna skupština i građani. Ono što je najznačajnije, svako nametnuto rešenje budućeg statusa Kosova i Metohije se mora proglasiti nelegitimnim, protivpravnim i nevažećim. Sada će ovde neki postaviti pitanje - šta ako se to desi, šta ćemo mi preduzeti? Za nas se to pitanje ne postavlja. Kosovo i Metohijanije pitanje naše istorije, kako je ovde neko rekao, pozivajući se na Ustav, navodno, iz 1990. godine, a pri tom ne odgovarajući na pitanje - što niste menjali taj ustav, jer su već pet godina na vlasti neke nove snage koje su se, navodno, borile protiv tog vremena? Što niste promenili taj ustav? Uostalom, svi funkcioneri ove države, pa i predsednik ove države je izabran po tom ustavu i ima ovlašćenja iz tog ustava. Kako je onda moguće jednoga dana poštovati Ustav i zalagati se za Ustav, a drugog dana reći "ne moramo se držati Ustava kao pijan plota". Naravno, mi smatramo da se ne može pobeći od pitanja Kosova i Metohije da bi sedam miliona ljudi živelo bolje. Niko u ovoj zemlji neće živeti bolje ako mi pristanemo na to da Kosovo ne bude deo Srbije. Gde god da krenemo, kako kaže i pesma, ne možemo pobeći, ne možemo izbaciti iz naše duše Kosovo i Metohiju. Grci i dan-danas smatraju da je Konstantinopolj glavni grad Grčke. Mi moramo odgovoriti na pritiske kojima smo izloženi da napustimo princip teritorijalnog integriteta i suvereniteta našim političkim jedinstvom. Srbija je jaka onoliko koliko je jedinstvena. Zato danas svi oni koji žele da pobegnu iz tog jedinstva, u stvari, rade protiv Srbije i protiv interesa Srbije u ovom trenutku. (Predsednik: Vreme.) Zahvaljujem svima koji su bili prisutni danas na ovoj sednici i koji će podržati ovu rezoluciju. Mi ćemo je podržati uvek. Ne morate da nas pitate uopšte da li ćemo glasati "za" ili "protiv", ako u njoj piše da jeKosovo deo Srbije i da ćemo se svim silama boriti da ne prihvatimo bilo kakvo nametnuto rešenje, jer bez države, i bez Kosova, i bez Srbije, nema ni SPS, ali nema ni DS, ni DSS, ni SRS.Nema partija bez patrije i bez otadžbine. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Dačiću. Reč ima predsednik poslaničke grupe Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9, narodni poslanik Veroljub Stevanović.
Gospodine predsedniče Vlade, potpredsedniče Vlade, gospodo ministri, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo poslanici, poslanička grupa Nova Srbija i sedam nezavisnih poslanika će, naravno, naravno glasati za rezoluciju. Mi tu nemamo ama baš nikakve dileme i ne želimo ni najmanji poen danas. Zato mislim da danas treba iz ove sale da izađemo jedinstveni i da poruka bude jedinstvena. To je ono što posebno želim da istaknem i to je ono što je, po meni i po nama, osnovno. Da vas podsetim, a to vam piše u tački 3. ove rezolucije, nešto što je nedvosmisleno, da se oko toga ne sporimo, gde kaže da, ukoliko bude nekih problema, ukoliko se nešto nametne, da ćemo to smatrati nelegitimnim, protivpravnim i nevažećim. Valjda je time sve rečeno. Da kažem, opet sa dosta niskim tonom kad to govorim, jer je to važno danas kada se pominje realnost, jeste realnost kako živimo i to je veliko pitanje, ali je valjda i realnost ovo što nam je na Kosovu i što nam se dešava na Kosovu, da je pred nama nešto što se zove priprema za pregovore na Kosovu. To je ta realnost. Kome mi danas pričamo? Danas pričamo, čini mi se, dozvolite mi da i to kažem, nešto što je ispričano hiljadama puta. Možda je i dobro da se još poneki put to kaže, ali možda ne baš dobro danas. Kome mi to pričamo? Ako govorimo sebi, sve to znamo; ako govorimo Srbiji, sve se zna; ako govorimo Albancima, valjda oni to znaju; Kontakt grupi, takođe znaju. Po meni je važno, gospodin Nikolić je to rekao, da ovde možemo da polemišemo, da se sučeljavamo, u izvršnoj vlasti ne bi trebalo, slažem se, ali nažalost i to je realnost, i tu smo se oko nekih stvari razumeli i nismo se do kraja, čak ni u Vladi koja je sada na sceni, ponašali kako treba uvek. A kažem da tu mora uvek da se ponaša onaj ko je u koaliciji kako treba i da nema ličnih stavova, partijskih stavova, a da ne govorim o ovoj temi. Dakle, po meni danas ne bismo smeli da se ne usaglasimo po ovoj temi i da izađemo odavde, a da ne dogovorimo još nešto. Možemo, verovatno, gotovo svi različito da mislimo o kvalitetu ove rezolucije. Svako bi nešto dodao, neko oduzeo, ali je bitno šta se danas usvoji. Kada se usvoji, tu više priča nema. Svi mi, bez obzira da li nam se čini da ona treba da bude oštrija ili manje oštra, moramo da je se pridržavamo do kraja. To je ono što je po meni najvažnije. Zato bih sve zamolio da danas kada ovde izađemo i odlučimo, da počnemo da se ponašamo u skladu sa rezolucijom, svi na svakom mestu, posebno javno. Tek će onda javnost da shvati, ne naša nego i međunarodna, da smo jedinstveni, da su to naši okviri i da su to naši stavovi. Dakle, mi ćemo naravno glasati za rezoluciju, s tim što smatramo, i to govorim sa ovog mesta da u timu za pregovore treba da bude i predstavnik Srpske pravoslavne crkve iz više razloga, zbog trenutka, zbog naroda i zbog imovine. Danas na Svetog Arhangela, i meni je slava, želim onima koji slave puno sreće, njima i njihovim gostima.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja rasprave prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe Srpska radikalna stranka, Demokratska stranka - Boris Tadić i Socijalistička partija Srbije. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Mićić.
Poštovani predsedavajući, gospodine predsedniče, gospodo ministri, koristim priliku da svim pravoslavnim vernicima čestitam krsnu slavu Sveti Arhangel, posebno Srbima i Crnogorcima na Kosovu i Metohiji koji danas slave ovu krsnu slavu, takođe i predstavnicima sedme sile i Udruženju novinara i novinarima. Poštovani narodni poslanici, za sve nas današnja tema i rasprava su od sudbinskog značaja, a u narednom, verujem ne baš kratkom, periodu bavićemo se nimalo lakim poslom, iznalaženjem rešenja za budući status Kosova i Metohije. Mnogi tvrde da pred sobom imamo skoro poslednju šansu da krajnje odgovorno priđemo ovom prioritetnom zadatku od državnog i nacionalnog interesa i da odlučno, organizovano i mudro vodimo pregovore, u nameri da sačuvamo celovitost naše državne teritorije i njen deo koji je naša prapostojbina i duhovna kolevka. S obzirom na okolnosti u kojima vodimo ovaj proces zadatak nije nimalo lak. Kao čovek koji živi na Kosovu i Metohiji, u Gračanici, centralnom delu Pokrajine, ali i kao član državnog saveta za Kosovo i Metohiju i Odbora za Kosovo i Metohiju Skupštine Srbije, i kao predsednik Pokrajinskog odbora Socijalističke partije kosovskih socijalista, nema sumnje svestan sam ogromne odgovornosti koju pregovarački proces ima za dalju sudbinu Kosova i Metohije, opstanak i dalji život Srba na svojoj zemlji i svojim ognjištima. Izvesno je da će od ishoda pregovora zavisiti i dalja sudbina preko 120 hiljada preostalih Srba na Kosovu i Metohiji, a i pravo na povratak preko 200 hiljada prognanih, od kojih najveći broj u skoro nemogućim uslovima živi širom Srbije i u Crnoj Gori. Mi socijalisti smatramo: da bi pregovori za nas bili uspešni nužno je da u formulisanju Predloga rezolucije ove skupštine o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije postignemo puno jedinstvo, ali da jedinstveno delovanje nastavimo i u vođenju ukupne aktivnosti našeg pregovaračkog tima, čiji će sastav, verujem, odražavati stvarne potrebe i delikatnost predstojećih pregovora. U jasnom definisanju ciljeva, za koje se zalažemo, a oni su sadržani u Vladinom Predlogu rezolucije, potreban je takav pristup koji će predstavljati našu najvišu odgovornost i doraslost zadatku, ali zahtevati i potpuno preispitivanje svakog poteza koji bi vodio ka ostvarenju ovog osnovnog cilja, jer ni po koju cenu ne smemo prihvatiti, niti dozvoliti nametnuta rešenja u ovim pregovorima. Umesto zastupanja nekih stranačkih ili parcijalnih i pojedinačnih interesa moramo se suočiti sa realnim stanjem i bez sujeta, ličnih podozrenja i bez solističkih nastupa, u timskom radu izvršavati obaveze koje važe za sve, da bi osujetili providne namere ili podmetanja koja nam nude kao tobožnji izlaz u formi uslovne ili bilo koje druge nezavisnosti Kosova i Metohije. Naš čvrst plan sadržan u Predlogu rezolucije, koja se danas nalazi pred nama, a koju smatram prihvatljivom platformom za otpočinjanje pregovora sa albanskom stranom, mora biti samo ono rešenje koje neće dovesti u pitanje teritorijalni integritet Republike Srbije, odnosno njene državne teritorije, jer ako sve naše relevantne političke snage ne budu jedinstvene u ostvarivanju ovog i ovako definisanog cilja, trpećemo izuzetno štetne posledice svakog nepromišljenog koraka. Vlada Srbije i nadležne državne institucije i njihovi zvaničnici usmeravaće ključne pravce pregovaračkog procesa, a potrebno je da ujedno efikasno i krajnje mudro utiru put za diplomatsku i ukupnu aktivnost, pri čemu se moramo predstaviti kao organizovana država kojoj je stalo do celishodnog rešenja, a koje ne bi ugrozilo dobrosusedske odnose sa zemljama u okruženju, ni regionalnu stabilnost na Balkanu. U tom smislu želim posebno da se osvrnem na tačku 5. Predloga rezolucije, iz koje jasno proističe da budući status Kosova i Metohije mora da omogući poštovanje ljudskih prava pripadnika svih nacionalnih zajednica, bez obzira da li čine većinu ili manjinu. Podsetiću vas, iako vam je dobro poznato, kakvo je sadašnje stanje na Kosovu i Metohiji. Srbi su ugroženi u svakom pogledu i bez bilo kakve zaštite. Najnoviji primer podmetanja eksplozivne naprave pod kamion u centru Štrpca u četvrtak, kada su povređena tri mladića srpske nacionalnosti i Albanac, vozač kamiona, to najilustrativnije pokazuje. Vlada psihoza i nesigurnost. Srbi su uznemireni i sa neizvesnošću očekuju predstojeće pregovore. Bez prava su i sloboda, uz ograničeno kretanje, bez mogućnosti da rade i žive od tog rada. Najteže je stanje na rubnim područjima srpskih enklava, gde se živi kao u rezervatu. Rizično je napustiti kuću i dvorište. Seljaci čak ne obrađuju zemlju, niti su u stanju da od uzurpatora odbrane svoj skromni posed. Tako dane u neizvesnosti provode meštani koji se mogu kretati samo u neposrednoj blizini svojih kuća u banji Suvo Grlo, Oseanu, Orahovcu, Bičiji, Velikoj Hoči, Svinjaru, Obiliću, ali i u Prištini, gde u zgradi JU programa živi nekoliko desetina stanovnika, a u surovim uslovima u stravičnom okruženju odrasta desetine dece koja svakodnevno, od prošlogodišnjeg martovskog pogroma albanskih terorista, bez ikakve pratnje autobusom putuju do škole u Laplje Selo. Primera te opšte nesigurnosti i ugroženosti je na pretek. Uostalom, na Kosmetu caruje kriminal, trgovina drogom, oružjem i ljudima. Sve su učestaliji napadi na međunarodne predstavnike na Kosmetu. U četvrtak je u Prištini u eksploziji uništeno još jedno vozilo UNMIK-a. I dalje se pale kuće Srba, čak i one obnovljene, poput nedavnog slučaja u Obiliću. Preti se deci i starcima. Oružanim prepadima sačekuju se policajci Srbi, kao što je bio slučaj u nekoliko navrata na putu Uroševac-Štrpce, sve do hapšenja Srba, poput nedavnog u severnom delu Kosovske Mitrovice. Preti se pravoslavnim sveštenim licima, skrnave se crkve, kradu iz njih dragocenosti i vandalski se uništavaju. Šta reći o obećanim proklamovanim standardima, čija bi primena trebalo da obezbedi siguran i bezbedan život, uslov za povratak Srba i stvori mogućnost za povraćaj njihove imovine. To su pitanja na koja se mora ukazivati i međunarodnim zvaničnicima i javnosti u svetu, ali i Albancima u predstojećim pregovorima, jer iz ovih primera koje sam istakao jasno je i nedvosmisleno da najugroženija prava na početku XXI veka su prava Srba na Kosovu i Metohiji. To međunarodna zajednica vidi, ali se pravi da ne vidi. To međunarodna zajednica čuje, ali se pravi da ne čuje. Primenom dvostrukih standarda i dvostrukih aršina, evropski parlamentarci donose rezoluciju o navodnoj ugroženosti nacionalnih manjina u Vojvodini, Mađara i Hrvata. Nakon iznete platforme premijera Vojislava Koštunice u Savetu bezbednosti UN, koja je nužni okvir za naše dalje delovanje, i rezolucije koju ćemo danas verujem usvojiti, trebalo bi da se odbace sva sporadična razmišljanja predstavnika nekih vanparlamentarnih stranaka i eksponenata pojedinih nevladinih organizacija, koji svojim istupanjem, nažalost, samo dokazuju da Kosovo i Metohija, kao sudbonosno pitanje od nacionalnog značaja, doživljavaju kao balast koga bi želeli da se otarase. To su, srećom, efemerni samozvanci koji vape za medijskim prisustvom, iako se postavlja pitanje koga predstavljaju i u čije ime govore. Niko nema pravo da od tih retkih i nerazumnih iskakanja pravi halabuku i medijski privid i omogućava da te umišljene veličine opstaju na javnoj sceni. Obmane ovog tipa i poigravanje sudbinama preostalog dela srpskog življa, koji brani pravo na Kosovo i Metohiju kao deo suverene teritorije Srbije i Crne Gore, sa indignacijom odbacuju Srbi sa Kosova i Metohije. Oni zahtevaju da se u svim državnim institucijama i od strane pojedinaca koji ih predstavljaju afirmišu stavovi sadržani u Vladinom Predlogu rezolucije, kao garant da se od definisanog neće odstupati ni tokom pregovaračkog procesa. Takvu podršku pružili su prošle nedelje na održanom sastanku u severnom delu Kosovske Mitrovice i predstavnici srpskog naroda, uz prisustvo predstavnika Udruženja raseljenih lica. Želim da istaknem da podržavam direktan dijalog naših predstavnika sa albanskom stranom, jer za razliku od posrednika u vođenju dijaloga, koji bi nam predlagali i nametali rešenja, mi argumentima moramo opovrgnuti zahteve za nezavisno Kosovo, koje su u nekakvoj skupštinskoj platformi ili rezoluciji proteklog četvrtka usvojili delegati Albanci u Skupštini Kosova u Prištini. Nikakve platforme ni rezolucije o tzv. potvrđivanju političke volje naroda Kosova za nezavisnom i suverenom državom Albanaca nama ne mogu biti prihvatljive. Za to imamo u međunarodnim dokumentima neoborivu argumentaciju. Socijalistička partija Srbije smatra da naknadni lični predlozi i dodatne inicijative pojedinih visokih zvaničnika, koje doprinose mekšim stavovima u odnosu na već utvrđena opredeljenja, uveren sam neće snažiti našu pregovaraču poziciju, kao što se ne mogu nepotrebno nipodaštavati ni dobronamerna zalaganja SPC i njenih velikodostojnika, koji s pravom žele da prezentiraju svoje argumente javnosti, kako bi doprineli uspešnijem rešavanju budućeg statusa Kosova i Metohije. Na samom kraju da kažem da se svi aktivno moramo zalagati za primenu ove rezolucijeSkupštine Srbije, kao i ranije usvojenog Plana za političko rešenje stanja na Kosovu i Metohiji, jer oni suštinski odražavaju ono što je predmet Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti. U svim tim dokumentima sadržana su kao polazišta opšta načela međunarodnog prava, koja jasno određuju da je teritorija Republike Srbije jedinstvena i neotuđiva pa je, kako to stoji u dokumentu koji danas usvajamo, nedopustivo otcepljenje od suverene države dela naše teritorije, jer bi to bio svojevrstan presedan u međunarodnim odnosima. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić, a neka se pripremi narodni poslanik Dušan Petrović.
Poštovane dame i gospodo, svaka politika meri se rezultatima do kojih je ona dovela, a ne pukim željama i faktorima koji na tu politiku utiču. Prethodna izlaganja su bila više demonstracija tih želja, a nedostajalo je sagledavanje posledica. Podsetiću vas da je jedna neodgovorna i nerealna politika iz naše novije istorije, a ticala se upravo Kosova, dovela do sledećeg - referendum iz 1998. godine je doveo do ratova, bombardovanja, iseljavanja Srba s Kosova i otežavanja položaja onih koji su ostali da žive na Kosovu. Ono što razlikuje politiku za koju se zalažem od ovakve politike jesu prioriteti i ciljevi. Prioritet treba da budu ljudi, narodi, a ne teritorije. To je u modernoj politici XXI veka potpuno jasno, ali nažalost to nije jasno ovde u Srbiji, iako smo imali gorka i teška iskustva i primere na kojima smo mogli nešto i da naučimo. Jedinstvo koje se u ovoj skupštini stvara jeste samo privid. To jedinstvo nije iskreno. Radi se o zajedničkim interesima koji se u suštini razlikuju. Jedni imaju interes da amnestiraju katastrofalnu staru politiku, a drugi da zadrže svoje pozicije, i to je loše. Dakle, vi ćete biti odgovorni za bolji položaj ljudi na Kosovu. Vi ćete biti odgovorni za stvaranje uslova za povratak Srba na Kosovo. Pošto ne želim da učestvujem u ovoj predstavi, napustiću ovu sednicu Skupštine, kao izraz neslaganja sa vašom politikom. Pregovore svakako neću komentarisati, ne samo da vam ne bih otežavala, nego da ne biste u ovoj politici tražili alibi za eventualne neuspehe. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vučić. Dobro, Dušan Petrović odustaje od diskusije, pošto je već govorio. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Vučelić.
Dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici Vlade Srbije, danas na dnevnom redu imamo možda najznačajniji tekst i najznačajniju temu od početka rada parlamenta u ovom sazivu i zato mi je zanimljivo da pojedine poslaničke grupe i njihovi poslanici pokazuju veliku neozbiljnost. Dobro je da ove kamere ne prikazuju baš sve u ovoj sali, i neke koji sačekaju da jednu reč prozbore pa idu da jedu i piju, i druge koji neće da slušaju svoje kolege poslanike jer im je mnogo teško, namučili su se, imaju pametna posla danas. Ponosan sam i srećan samo zbog jedne stvari, što pripadam poslaničkoj grupi SRS, čiji su svi poslanici, sa izuzetkom jednog teško bolesnog, ovde u ovoj sali i neće ni da jedu ni da piju dok ovo danas ne završimo, jer je ovo u interesu celog našeg naroda, u interesu svih građana Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, mi danas treba da donesemo odluku o tome kako i na koji način ćemo se ponašati u budućnosti po pitanju Kosova i Metohije, šta će da radi Vlada Srbije, šta će da rade predstavnici svih državnih organa Republike Srbije. Ne može neko da bude izuzet od odluka Narodne skupštine, jer neke ću da podsetim, koji misle da su mnogo pametni, da su najviši predstavnici Hitlerove Nemačke, protiv koje su oni tobože na najstrašniji mogući način, recimo Oto fon Kelrajter, govorili kako nije predsedniku potrebna spona između njega i naroda, nije mu potrebna Narodna skupština, pa neka to ne govore više. Narodna skupština je potrebna svima. Ovde su zastupljeni građani Srbije na najbolji način. Neću danas da govorim o onima koji bi da zastupaju politiku Hašima Tačija u ovom parlamentu, o onima koji dobijaju i pare od Hašima Tačija, niti me to interesuje. Hoću da govorim o građanima Srbije. A ovi se trikovima bave. Kažu, nije važna teritorija. Odakle pravo bilo kome u Srbiji da se odrekne jedne njive, jedne livade koja pripada ovom narodu, našim građanima. Hoćete li sutra da kažete, kada neko bude hteo da odvoji i drugi deo teritorije, pa mi ovo zbog pet miliona građana koji će da ostanu na ostatku naše teritorije, pa onda zbog ova tri miliona. Gde na kraju Srbi da se isele? Gde na kraju svi građani Srbije da se isele da bi neko bio zadovoljan i da bi rekao, nije važna teritorija, važni su nam samo ljudi. Na Kosovu i Metohiji imamo 10.887 kvadratnih kilometara, to je 13% teritorije naše zemlje, za one koji ne znaju. Neko kaže, nije važno. Izvinite, važno je, i te kako je važno. Važno je, jer je to naša zemlja i niko ko je položio ruku na Ustav, i predsednik Vlade, i predsednik Srbije, nema pravo da kaže, teritorija nije važna, jer mi nemamo rezervnu otadžbinu, imamo samo jednu Srbiju i nju nećemo da damo. Podsetiću vas na nešto, govorili smo ovde, a govorio je i šef naše poslaničke grupe Tomislav Nikolić o aktima koji su donošeni protiv Srba i Srbije, a koji i takvi kakvi su donošeni nisu realizovani, zato što su imali neko zrno u korist Srba iz Srbije. Konačno ću vam pročitati, pošto su mnogi govorili da lažemo kada ovakve stvari izgovaramo, citate. Dakle, citiraću Rezoluciju 1244, tačka 4. kaže: potvrđujemo da će nakon povlačenja u dogovorenom broju jugoslovenskog i srpskog vojnog i policijskog osoblja da bude dozvoljeno da se vrate na Kosovo da bi obavljali funkciju u skladu sa Aneksom dva. Dame i gospodo, u drugom delu, dakle, tačka 6. Aneksa 2. kaže - nakon povlačenja, u dogovorenom broju, jugoslovenskog i srpskog osoblja biće dozvoljeno da se vrate da bi obavljali sledeće funkcije: vezu sa međunarodnom civilnom misijom i međunarodnim snagama bezbednosti, obeležavanje, odnosno čišćenje minskih polja, održavanje prisustva na srpskim istorijskim lokalitetima i održavanje prisustva na ključnim graničnim prelazima. Gde je to, dame i gospodo, zašto to nisu izvršili? Zašto ulazimo u bilo kakve razgovore i pregovore sa bilo kim pre nego što izvrše onu obavezu koju su oni nama nametnuli. Niko u Srbiji nije bio srećan posle plana Ahtisari-Černomirdin, čak ni vi koji ste za taj plan glasali. Niko nije bio zadovoljan zbog Rezolucije 1244, koja je ovom narodu bila nametnuta. Zašto je ne ispune? Zašto razgovarate o bilo čemu, zašto vas ne čujemo da kažete, ispunite ono što ste vi doneli protiv Srbije. Ispunite to. Kada to ispunite, hoćemo da razgovaramo dalje. Hoćete li sutra nešto da potpišete dobro za Srbiju? Nešto manje loše od ovoga, pa da kažu, izvinite, to ne važi. Pre 10 godina potpisan je Dejtonski sporazum, loš po Srbe. Milošević nabraja teritorije sa zapada, umesto da čujemo Drvar, Grahovo, Ključ, Petrovac, Krupa, a mi čujemo Šipovo i Mrkonjić. Posle svega toga, oni kažu, e pa ni ovo nije dobro, zato što ima Republike Srpske, zato što ima Srba. Sada ćemo da im ukinemo i Republiku Srpsku. Da li su to naše garancije? Da li je to ono o čemu mi danas možemo da govorimo? Ko nam garantuje da će da bude poštovano ono o čemu razgovaramo i ono o čemu se dogovaramo. Ovo je nauk za vas i za nas ovde. Nemojte više da govorite to ne piše u Rezoluciji 1244 i ne znam šta sve. Evo, piše. Zašto to oni, a za koje ste rekli da ste s njima veliki prijatelji i da će oni da reše kao demokratsko pitanje sve vaše probleme, nisu rešili? Zašto ne daju ono što su oni nametnuli kao obavezu? Zašto to ne učine? Zato što se očigledno traži okupacija Srbije. Da li sada vidite kako su lagali kada su govorili da je bila humanitarna intervencija u pitanju 1999. godine. Rekli su - "Milosrdni anđeo", da ne beže Albanci preko Prokletija i da se ne sklanjaju u druge zemlje. Sada nema ni Miloševića, nema ni te vlasti, nema ni humanitarnih problema na Kosovu i Metohiji. Sada hoće amputaciju, aneksiju, okupaciju teritorije. To je jasno. Mi tome moramo da se suprotstavimo, jer tome kraja nema, ljudi, nema kraja, jer ćete i sledeći put da nam kažete, pa to je politika realnosti i biće što biti mora. Ostaje nam ovih sedam miliona, pa to je 13% teritorije, ništa strašno. Mi imamo mnogo opasnosti koje su pred nama. Naravno da će biti mnogo teško, jer ti vaši veliki prijatelji, o kojima ste govorili da će da nam reše probleme, dolaze i u našu zemlju i u porti Gračaničke crkve kažu: Kosovo treba da dobije nezavisnost. Baš vas briga. Tog dana umesto da budete ovde i da razgovarate o budžetu, odete da tom istom Drnovšeku pravite čapraz divan ovde u "Merkuru" i držite mu koncerte, i da kažete, dobro je što si nam rekao da će Kosovo i Metohija da budu nezavisni. Baš ti hvala na tome. To rade predstavnici Vlade Srbije. Treba da vas je sramota zbog toga. Kažete, svakog dana slušamo i vreme je da sa tim prekinemo. Dok slušate neke predstavnike Srba sa Kosova i Metohije, ima neki Oliver Ivanović, da im uopšte više ne pominjem imena. Ima ih ne znam koliko, njihova funkcija u životu je predstavnik Srba sa Kosova. Samo kada dođu izbori njih nema nigde. Oni dobiju jedan, dva ili tri posto. Oni koji dobiju 70 i 80%, a to su srpski radikali, njih nema nigde. Njih nećete da pitate zato što ste vi pametni, jer imate svoje idiote koji će da slušaju ono što će neko drugi da im kaže, da im saopšti i što će da bude protiv interesa Srba. Njihova funkcija u životu je da su predstavnici Srba, a koje niko, nikada i nigde nije birao. Svi to u ovoj skupštini znate. Svi se slažete sa tim i opet ćete da ih zovete da tražite nešto od njih, zato što su neke od njih strane službe aktivirale, zato što neki drugi traže da donose planove i sada će oni poseban tim, da bi se u jednom trenutku složili sa pričom, ljudi su nam važni, dobili smo specijalni status za Mitrovicu, dobili smo mnogo para za naše crkve i manastire, pa neka bude uslovno nezavisno, važno je da mi ovde možemo da živimo dobro. E, pa ne može. Teritorija Kosova i Metohije je teritorija Republike Srbije. To piše u Ustavu Republike Srbije, koji mi se sviđa ili ne sviđa, kao što mi se ne sviđa ni predsednik Republike, koji je baš po tom Ustavu izabran za predsednika Republike. A da je neki drugi ustav i da se merilo ko ima više glasova u narodu u prvom krugu, a ne ono da se svi ujedinjujete protiv jednog, taj ne bi bio predsednik Republike danas. Taj ustav mu je nekada odgovarao, a sada mu Ustav ne odgovara i mnogima drugima. Mi imamo obavezu, kada govorimo o bezbednosti i ljudskim pravima, da kažemo: da, to su izuzetno važna pitanja, ali ne važnija pitanja od naše države. Ništa nam nije važnije od države. Da li je moguće da se mi u Srbiji danas ne sećamo šestorice dečaka koje su ubili u pećkom kafiću, a da se svakog dana govori o zločinima srpskih vojnih i policijskih snaga. Moram da čitam, a da li vama znače ova imena: Gvozdenović Vukota, Radević Ivan, Stanojević Zoran, Obradović Ivan, Ristić Svetislav, Trifović Dragan? To su mladići, sedamnaestogodišnjaci i osamnaestogodišnjaci, pobijeni u pećkom kafiću. Gde su njihove ubice? Da li je neko uradio nešto po tom pitanju? Nije. Samo još nešto da vam kažem i završavam sa tim, uz zahvalnost što ste imali strpljenja da me saslušate. Mi u SRS smo ubedljivo najjača politička stranka u Srbiji. Hteli smo suštinsku ulogu, neki drugi danas vladaju, oni su je preuzeli. Mi ćemo naše političke protivnike iz vlasti, sa svih nivoa vlasti, da rušimo i da pobeđujemo na svim narednim izborima, ali ono u čemu se razlikujemo od drugih i od nekih koji predstavljaju neku čudnu politiku, rušićemo političke protivnike, da, ali državu, našu Srbiju i naš narod nećemo da rušimo nikad. Hvala najlepše.
Reč ima narodni poslanik Milorad Vučelić, a neka se pripremi narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovani predsedniče, poštovani predsedniče Vlade, poštovani poslanici i članovi Vlade, nijednu generaciju srpskog naroda u savremenoj istoriji nije, manje ili više dramatično, mimoišlo suočavanje sa problemom Kosova i Metohije. Dakle, nije reč o novom iskušenju i ono nije ništa teže danas nego što je bilo kad bilo. Izbor nije nov, isti je kao mnogo puta ranije, isti je kao 1999. godine, isti je kao što je bio pred SPS i predsednikom Slobodanom Miloševićem. To što je tako znači samo to da nam danas treba mnogo mudrosti i pameti, hrabrosti i odlučnosti i, kako je rekao predsednik Vlade danas - jedinstvena volja. Ovo je naše istorijsko iskušenje. Ovo je naš državni ispit. Mi smo na probi istorije i moramo učiniti sve po meri naših mogućnosti i sposobnosti. Srpska država i srpski narod nikada nisu kapitulirali na Kosmetu, čak ni kada smo bili okupirani nismo kapitulirali i zato je istorijski aktuelno, niko nema u bilo kakvom činu kapitulacije uporište da nam otme Kosovo. Tu bi mi bili prvi i bojim se da i za to prvenstvo danas u Srbiji ima kandidata. Danas se slažemo ovde u Narodnoj skupštini Srbije da je naše najveće međunarodno uporište Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Ta rezolucija je bila akt kojim su obezbeđeni uslovi prekida rata. Agresija se prekida, rat se 1999. godine prekida, zato što je Srbiji priznat državni suverenitet i teritorijalni integritet na celoj njenoj teritoriji. Nama državni suverenitet i teritorijalni integritet, a Albancima puna autonomija. Njom se garantuje povratak svih proteranih na teritoriju Kosova i Metohije. Pokušaj pojedinaca da ovaj akt Saveta bezbednosti i neka dokumenta proizašla iz njega relativizuju, obezvrede ili pak naruže, jesu u stvari svestan pokušaj slabljenja i naše pregovaračke pozicije i naših opštepoznatih prava i uporišta. Ta garancija naše suverenosti i teritorijalne celokupnosti, ta da kažem tapija na Kosovo i Metohiju, plaćena je žrtvama i krvlju, a i danas se i te kako plaća životom onih Srba i drugih nealbanaca koji na Kosmetu danas i sad mučenički žive. Podržavajući danas rezoluciju o Kosmetu u ovoj Narodnoj skupštini i određujući mandat našim pregovaračima iz izvršne vlasti, mi moramo biti svesni da ne možemo i ne smemo svu energiju i aktivnost da koncentrišemo samo na pregovarački proces. Mi moramo biti informisani o svemu i kontrolisati sve što se dešava, ali Srbija mora biti usredsređena na povratak prognanih Srba i nealbanaca na Kosmet. Sve institucije srpske države moraju da se usmere i posvete svu svoju pažnju i sredstva na stalno popravljanje uslova za život Srba koji žive na Kosovu i Metohiji. Svi mi samo tako i baš tako možemo da jačamo našu pregovaračku poziciju i možemo da jačamo naše pravo da Kosovo i Metohija, kao i uvek do sada u istoriji, bude u sastavu Srbije. Svaki plan za Kosmet, pa i onaj za decentralizaciju kakav je donela Vlada Republike Srbije, ne može biti ni dobar ni uspešan ako u južnoj srpskoj pokrajini nema Srba. Srbija mora da poveća svoju integrativnu moć i da, insistirajući na paralelnom procesu standarda i statusa, sama podiže standarde. Politički zadatak svih narodnih poslanika, kao i drugih političara iz ma koje stranke oni dolazili, pored onoga što je rečeno mora biti i stalno ohrabrivanje naše javnosti i buđenje borbene nade zasnovane na našoj sposobnosti, odlučnosti i spremnosti da se za ovo što je naše, po svakom pravu i pravdi na ovom svetu, borimo. Samo svojim jasnim zahtevima i stavovima sadržanim u ovoj rezoluciji i svemu onome na šta se ona poziva, kao i spremnošću da se za njih bez izuzetka zalažemo, mi možemo pružiti priliku i velikim silama i međunarodnoj zajednici da nas čuju i podrže. Oni koji nisu spremni da se za nešto bore i da svoje pravo na tu borbu potkrepe snagom argumenata i hrabrošću ne mogu očekivati podršku od bilo koga drugog. Podrška se mora odlučnošću i hrabrošću prizvati i dozvati. Možemo izgubiti samo ono što damo, predamo ili prodamo. Ovde okupljene političke snage treba da upotrebe sav svoj uticaj da na marginu i sporedan kolosek istorije postave sve one koji šire beznađe, obeshrabruju narod i fatalistički, primitivno-cinično sve obesmišljavaju i prizivaju najgora nametnuta rešenja. Mi i danas i sutra treba da kažemo da nikada, baš nikada, nećemo prihvatiti nametnuta rešenja o nezavisnosti Kosova i komadanju naše zemlje. Istorijski civilizovani narodi nikada nisu ustuknuli pred rasizmom i terorizmom, sa kojim se mi danas suočavamo na Kosmetu. Istorijski narodi se ne ponašaju bagatelno prema svojoj teritoriji, prema svom narodu i prema svojim građanima. Ne možemo kao normalne prihvatiti i pristati na tekovine etničkog čišćenja. I da ne govorimo samo, dakle, ovog puta, o Srbima, da govorimo i o Romima, kojih je bilo na Kosmetu 264 hiljade, a danas ih je 30 hiljada, šta je to ako nije genocid. Potrebno je reći i to da bi pristajanjem na promenu granica jedne evropske i demokratske države, prekomponovanje Balkana, bili odgovorni i za sva potencijalna dešavanja koja bi ugrozila mir u ovom delu sveta. Upravo danas je deseta godišnjica sklapanja Dejtonskog sporazuma koji je, zahvaljujući Slobodanu Miloševiću, doneo mir na ovo tlo i zahvaljujući žrtvama u Republici Srpskoj stvorio, doneo i Republiku Srpsku. Podržavamo rezoluciju koja je danas ponuđena u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Mi socijalisti tome prilažemo i našu političku snagu, tekovine naše politike, naša uverenja i prilažemo jedinstvu koje nam je neophodno i koje ćemo, u to sam siguran, danas ostvariti. Spremni smo da se svim snagama koje posedujemo i svim sposobnostima založimo i borimo za našu ukupnu politiku na Kosovu i Metohiji. To, po nama, znači pogledati realnosti u oči. To znači imati državničku mudrost i zrelost. Poštovani predsedniče, poštovani predsedniče Vlade, poštovani poslanici, uveren sam da se na taj način danas ovom istorijskom odlukom, na ovoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije, upisujemo u časnu istoriju naših predaka, spremni da je dosledno sledimo i da se istovremeno preporučimo budućnosti i zaslužimo sećanje i pomen naših potomaka. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Gospodine predsedavajući, članovi Vlade, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, od trenutka kad je otpočela priprema rezolucije o mandatu za razgovore o političkom rešenju za određivanje budućeg statusa Kosova i Metohije, svedoci smo javnog nadmetanja i zaklinjanja u neophodno jedinstvo. Čak postizanja jednoglasja po tom pitanju. Iako se insistira, nažalost, jedinstva suštinski nema. Stranke i njihovi najviši predstavnici su prethodnih dana iznosili stavove koji su u velikoj meri suprotstavljeni jedni drugima. Da se razumemo, ne mislim da je iznošenje različitih stavova nešto loše, jer stara istina je da tamo gde svi isto misle niko u stvari ništa ne misli. Premijer je jasno i na sednici Saveta bezbednosti ukazao da je Srbija demokratska zemlja. Prema tome, ne može različitost mišljenja,koju demokratija podrazumeva, biti neefikasna. Ko sumnja, neka se priseti zasluga Miloševićevog veoma efikasnog režima, koji je toliko insistirao na jedinstvu, zbog čega sada Srbija i pregovara o Kosovu i Metohiji. Da vidimo o kakvom se to jedinstvu radi: jedinstvu sa predstavnicima one politike koja glasi - ako ne znamo da radimo, znamo da se bijemo, koja nas je i dovela u situaciju i u poziciju u kojoj se danas nalazimo, a koja nije nimalo zavidna; jedinstvu sa predstavnicima onih vladajućih stranaka koje se i zvanično zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije, doduše u tri koraka, kako oni kažu, ili za Kosovo i Metohiju sa prozirnim granicama; i jedinstvo sa predstavnicima stranke koja je odskora koalicioni partner Vladi Republike Srbije, a čiji se jedan deo na Kosovu i Metohiji zalaže za nezavisnost. Što se tiče samog teksta rezolucije, osim kataloga međunarodno usvojenih normi i ljudskih prava i sloboda, i popisa već postojećih obaveza državnih organa definisanih Ustavom, rezolucija mora da sadrži i opis i ocenu trenutnog stanja na Kosovu i Metohiji. Mora da sadrži ocenu međunarodnog angažmana na Kosovu i Metohiji od 1999. godine. Mora da ima ocenu stepena ispunjenja obaveza koje proističu iz Rezolucije Saveta bezbednosti UN 1244, kao što mora da sadrži predlog konkretnih mera i aktivnosti za pregovarački procesi predlog konkretnih mera i aktivnosti u vezi sa ispunjavanjem standarda, kao što su funkcionalna decentralizacija, povratak imovine, privatizacija, kulturna baština itd. Neophodno je da rezolucija definiše i naš pregovarački pristup u svetlu 10 principa Kontakt grupe, koji se u predlogu teksta potpuno ignorišu. Rezolucija takođe treba da objasni zašto se mandat daje Vladi Republike Srbije, koja uživa 15% podrške građana, dok istovremeno albanski tim ima podršku 97% albanskog biračkog tela na Kosovu i Metohiji. Smisao ovako formulisanog Predloga rezolucije je samo da Skupština Srbije Vladi da mandat kako bi Vlada sa jedne strane dobila ekskluzivno pravo da zastupa volju naroda, a sa druge strane pokriće za mogući neuspeh, jer ovakvom rezolucijom odgovornost za ishod razgovora prebacuje se na nas poslanike Narodne skupštine Republike Srbije. Legitimitet ove skupštine i legitimitet Vlade dovodi se u pitanje i činjenicom da jedna od najvećih parlamentarnih stranaka, DS, ne učestvuje u radu Skupštine RepublikeSrbije. Neophodno je zbog toga raspisati vanredne parlamentarne izbore, kako bi se uspostavio prirodan odnos snaga u parlamentu i u izvršnoj vlasti. U međuvremenu, a s obzirom na važnost pitanja Kosova i Metohije, neophodno je da se preduzmu koraci kako bi pregovarački tim Beograda predstavljao što je mogući veći broj birača države Srbije. U vezi sa tim, SDP predlaže da se formira pregovarački tim Narodne skupštine Republike Srbije, koji bi činili predstavnici svih parlamentarnih stranaka, odnosno po jedan najviši predstavnik parlamentarne stranke. Treba imati u vidu da je, u skladu sa Rezolucijom 1244 i pozitivnim propisima o organizaciji referenduma, neophodno da se na eventualnom referendumu izjasne i naši građani albanske nacionalnosti sa Kosova i Metohije. U skladu sa tim, neophodno je da se i ova skupština odredi prema njihovom učešću na referendumu, koji Predlogom rezolucije kao mogućnost predviđa i sama Vlada Republike Srbije. Na samom kraju, poštovane dame i gospodo kolege poslanici, SDP neće učestvovati u davanju legitimiteta dokumentu koji bi služio samo kao pokriće političkim potrebama vladajuće koalicije. SDP na kraju zahteva da tekst rezolucije, pre svega, bude u interesu naroda na Kosovu i Metohiji i u funkciji jačanja pregovaračke pozicije naše države.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović, a neka se pripremi narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovana gospodo ministri, gospodine predsedniče Vlade, Kosovo i Metohija je veoma važno političko i državno pitanje i možda je čak i jedno od najvažnijih državnih i političkih pitanja, ali ne možemo da kažemo da je to u ovom trenutku najvažnije državno i političko pitanje. Najvažnije državno i političko pitanje, ne samo u ovom trenutku, nego sve vreme u narednim godinama će biti stanje u ekonomiji i biće životni standard naših građana, ne samo onih koji žive izvan Kosova i Metohije, nego i naših građana koji žive na Kosovu i Metohiji. Samo ekonomski jaka država može da ostvari svoje političke i državne ciljeve. Ako nemamo ekonomski jaku državu, onda je teško verovati da ćemo ostvariti i svoje definisane političke i državne ciljeve. Sve vreme za ovom govornicom stvara se atmosfera u kojoj se povlači znak jednakosti između teritorijalnog integriteta i državne celovitosti i rezolucije ovako kako je definisano u ovom tekstu. Prvo i osnovno, ne znam niti jednu relevantnupolitičku stranku koja na bilo koji način dovodi u pitanje teritorijalni integritet i celovitost državne teritorije, iz prostog razloga što je to nemoguće dovesti u pitanje, jer Ustav Republike Srbije vrlo jasno definiše ustavne okvire za sve državne organe, i za Vladu Republike Srbije, i za predsednika Republike Srbije i za sve druge državne organe koji državu Srbiju predstavljaju. Prema tome, nema potrebe da se kao jedan od glavnih kvaliteta ove rezolucije stalno i uporno ponavlja pitanje očuvanja i teritorijalnog integriteta. Dame i gospodo narodni poslanici, to je definisano Ustavom Republike Srbije. Ako je glavni kvalitet rezolucije koju danas donosimo upravo naše ponovno zaklinjanje i donošenje jednog akta, koji je daleko manje važniji nego najviši zakonski akt u državi Srbiji, onda zaista ne vidim zbog čega moramo danas da raspravljamo u ovakvom okviru kakav je definisan. Nama je u ovom trenutku za realizaciju državnih i političkih ciljeva pre svega potrebna realna politika. Moram da priznam da postavljeni ciljevi u izlaganju gospodina premijera, gospodina Koštunice, jesu prihvatljivi za DS, a to je cilj koji kaže - kompromisno rešenje, kompromisno rešenje za realizaciju državnih i političkih ciljeva. Međutim, postavlja se pitanje, ako je cilj kompromisno rešenje, zašto onda realna politika nije praćena odgovarajućim tekstom u rezoluciji o razgovoru o konačnom statusu Kosova i Metohije. Zašto se rezolucija opterećuje tačkom 4, koja se ne tiče teritorijalnog integriteta i celovitosti državne teritorije, nego koja govori o ustavnom poretku onako kako je definisan Ustavom, i koja može da bude kamen o vratu za konačno postizanje rešenja koje je prihvatljivo za državu Srbiju, konačnog rešenja o statusu Kosova i Metohije. To je cela priča. Teritorijalni integritet, celovitost državne teritorije definisana je Ustavom. Nema potrebe da ponavljamo tu priču sve vreme, niti ta priča ima mesta urezoluciji, zbog toga što je Ustav vrlo jasan i definiše okvire za ponašanje svih državnih organa koji predstavljaju državu Republiku Srbiju. Nama je u ovom trenutku potrebna aktivna politika, ne politika kakva je bila karakterisana sve vreme tokom 90-tih godina, politika povlačenja, gubljenja tempa, gubljenja inicijative, ne politika koja je možda bila i bila je karakteristična i za proteklih godinu i po dana, kada su se rešavala neka druga važna državna pitanja koja direktno utiču na stanje u ekonomiji i na životni standard, nego politika aktivnih rešenja, koja će biti zasnovana na realnoj oceni postojeće situacije. Nije nam potrebna alibi politika, da na kraju kažemo - to nije u skladu sa strukturom koja je definisana Ustavom Srbije. Onda je najbolje da pošaljemo Ustav Srbije i da kažemo - dame i gospodo pregovarači, kad budete bili saglasni sa rešenjima koja su postignuta i koja su definisana, rešenjima o državnoj strukturi u Ustavu Srbije, onda nam se javite i nema potrebe da pregovaramo. Ono što je u ovom trenutku nama potrebno, to je više nego nekakvo lažno jedinstvo o kome stalno pričamo, realan pristup ocene problema i aktivna politika traženja rešenja za te probleme, pri čemu se mora poštovati princip teritorijalne suverenosti, državne celovitosti. To jednako važi i za Vladu Republike Srbije, ali isto tako važi i za predsednika Srbije i za sve druge organe. Budite sigurni da predsednik Republike Srbije, predlažući svoje rešenje, i te kako ima na umu ovlašćenja, prava i obaveze koji su definisani Ustavom, i te kako ima na umu upravo ove principe koji se tiču teritorijalnog integriteta i celovitosti države Srbije. S tim u vezi, postavlja se pitanje zašto se na kraju rezolucije poteže ponovo institucija referenduma. Ako se radi o povredi teritorijalnog integriteta, Ustav ponovo jasno kaže da se jedino referendumom može odlučivati o izmenama granica. Onda nema potrebe da se referendum nalazi u tekstu rezolucije. Ako je ideja da se na kraju konstatuje kako smo, evo, sve pokušali i na kraju, eto, nismo uspeli da uradimo ono što smo želeli da uradimo, pa da se onda nađe pokriće za političku odgovornost u instituciji referenduma, onda to nije dobro. Predsednik države Srbije ima mandat građana, to je valjda svima jasno, mandat koji je dobio na izborima za predsednika Republike Srbije, na način i prema izbornoj proceduri kakva postoji u svim razvijenim evropskim i svetskim demokratijama, a to je dvokružni izborni sistem. Ne znam ni jednu zemlju koja ima jednokružni izborni sistem za izbor predsednika, te prema tome on nema potrebe da traži mandat niti Narodne skupštine, niti bilo kog drugog državnog organa. Ono što bih želeo da kažem jeste da je politički neumesno, da ne kažem politički nepismeno, a možda i činjenično, ne možda, nego sigurno činjenično neutemeljeno, poređenje Nemačke 30-tih godina i izbora u Srbiji za predsednika države, jer ko imalo ima znanje iz istorije, zna da su tamo bili izbori za Skupštinu i izbor kancelara. To je apsolutno neuporedivo. Mandat predsednika Republike je dobijen u izbornom procesu, i to direktno od građana. Vlada mora da dobije mandat za pregovore i za formiranje pregovaračkog tima, zato što Vlada nema mandat građana i zato traži mandat od Skupštine. Ne želim da pričam o legitimnosti Vlade, ne želim da ponavljam ono šta je ondašnja opozicija govorila, kada je bila u opoziciji, a danas u poziciji, a propo legitimnosti. To ću prepustiti drugim narodnim poslanicima, onima koji se sećaju šta se onda govorilo za Vladu koja je tada imala svega 24% podrške građana. Ova vlada danas ima 15% podrške građana. Prema tome, o legitimnosti ne želim da pričam. To nikad nije bila politička retorika Demokratske stranke, alida bi se uopšte pregovaralo potrebno je imati mandat Narodne skupštine. To Vlada vrlo dobro zna. Bilo bi bolje da se u Narodnu skupštinu došlo sa rezolucijom u kojoj se izričito traži mandat za pregovore, bez uvođenjanekakvih, uslovno da ih nazovem zakivajućih odredbi koje smanjuju manevarski prostor za konačni dogovor. Pri tome, još jednom ponavljam, DS, kao državotvorna stranka, kao relevantni politički subjekt u državi Srbiji, poštuje načelo teritorijalnog integriteta, državne celovitosti. Zaista danas ne znam ni jednu relevantnu političku stranku koja dovodi u pitanje načelo teritorijalnog integriteta, državne celovitosti. Prema tome, ova rezolucija bi makar morala, pored verbalnih ciljeva, da sadrži način, strategiju na kojojće se realizovati taj verbalni cilj, a da ne bude opterećena ograničenjima koja smanjuju pregovarački prostor našem pregovaračkom timu. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku, pa narodni poslanik Žarko Obradović, isto po Poslovniku.
Želim da vam se svima izvinim za izmenu stava koji ću sada da iznesem. Znači, trebalo bi da Skupština u rezoluciju ubaci i deo teksta u kome će da zabrani Borisu Tadiću da istupa u vezi rešavanja problema Kosova i Metohije. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Gospodine predsedniče, izašao sam da reklamiram povredu Poslovnika, odredbe članova 103. i 104. Naime, čini mi se da je danas izuzetno značajan dan u našoj novijoj političkoj istoriji i da ne treba da bude predmet političkih ambicija pojedinaca ili stranaka da nadiđu ovu skupštinu i kažu stvari koje su protiv države. Prethodna dva govornika su pokušala, govoreći o ovoj temi, da govore o nečemu što nije na dnevnom redu, o situaciji na Kosovu i Metohiji tokom 90-tih godina, a pogotovo što ne govore istinu o tom periodu. Mislim da ima potrebe da se na to reaguje. Naime, istine radi, pošto očigledno odgovornosti nema, a kamoli državničke mudrosti, mora se reći nešto što je bila bit politike države Srbije 90-tih godina na Kosovu i Metohiji. Mi smo vodili politiku borbe protiv terorizma i politiku integracije Albanaca u naš državni i politički sistem. Oni koji to neće da shvate, ne znam šta da im čovek kaže da bi shvatili da su Albanci tokom 90-tih godina bili deo našeg i političkog i državnog života, da su koristili prava države Srbije u meri u kojoj im je to odgovaralo. Neka jesu, neka nisu. To je bio predmet njihove političke volje. Sećate se sporazuma o obrazovanju između Rugove i predsednika Miloševića. Niko u svetu do oktobra 1998. godine nije dovodio u pitanje politiku države Srbije vezanu za borbu protiv terorizma. Zašto su Amerikanci oktobra 1998. godine promenili stav, o tome treba da razgovaramo. Šta smo dobili? Moram da pomenem još jednu stvar. Tadašnja opozicija je govorila da je pitanje Kosova i Metohije demokratsko pitanje i da je pitanje Kosova i Metohije pitanje ljudskih prava.Mi smo tvrdili sve vreme i sada se vidi da je to teritorijalno pitanje za Albance sa Kosova i Metohije. Od 2000. godine pa naovamo svi smo poraženi. Poražena je država Srbija i svi mi sa državom Srbijom. Zašto? Zato što je međunarodna zajednica, na osnovu mandata koji je dobila 1999. godine, praktično sprovodila politiku protiv Srbije. Videli mi to ili ne, priznali to mi ili ne, sprovedeno je etničko čišćenje, 250 hiljada ljudi je proterano. Danas se ne pokušava ni jednom rečju osuditi taj sramni čin i ponašanje međunarodne zajednice, nego se pokušava pričati o prošlim vremenima. Što je mnogo, mnogo je. Kakav odnos imaju Albanci od 1999. godine prema Srbiji, prema onom građaninu Kosova i Metohije koji nije albanskog porekla? On je predmet etničkog čišćenja. Molim vas, zbog ove skupštine i teme koja je na dnevnom redu, molim sve kolege da vode računa kako se ponašaju, jer vidite pojedinima te Ustav ne valja, te Ustav valja, u meri u kojoj politički trenutak odgovara ili sujete pojedinaca koji su vodili politiku prema Kosovu i Metohiji, priznali to ili ne. Najodgovorniji su oni u našoj državi, naši državljani, koji su najviše sarađivali sa međunarodnom zajednicom, jer su oni amnestirali njihovu politiku. Sada se ne može od toga pobeći. Izbora će biti, ali je danas na dnevnom redu Kosovo i Metohija, i ko to ne shvata pokazuje u stvari da lične ambicije stavlja ispred državnog pitanja. Mislim da je sramota na takav način govoriti u Skupštini Srbije, danas kada je na dnevnom redu Kosovo i Metohija i danas kada svetu treba da pokažemo jedinstvo.
Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović. Tražili ste povredu Poslovnika. Posle repliku ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, na izlaganje narodnog poslanika Aleksandra Vlahovića.
Gospodine potpredsedniče Skupštine, važna i preteška tema je danas na dnevnom redu. Razumem da postoje lične netrpeljivosti, razumem i to da mnogi od vas ne vole predsednika države. Postoje različite emocije, one su u politici bile uvek, biće i ubuduće, ali danas je trenutak i vreme kada svako treba svoju poziciju i svoj stav, bar ja tako mislim, da iznese staloženo i da kaže šta misli da je za ovu državu i za građane ove zemlje najbolje. Ova skupština i da hoće nema pravo da bilo šta o mandatu predsednika Republike kaže, ali naravno da to ova skupština neće ni učiniti. Zato pozivam svakoga da svoju ličnu emociju, svoje osećanje zadrži za sebe, jer danas govorimo o tome kako će Vlada Republike Srbije da se u narednim danima, nedeljama i vremenu koje je ispred nas postavi u okviru svojih ustavnih nadležnosti. Izbori su bili, izbora će biti, ali nisu danas izbori, ni oni iza nas, ni oni ispred nas, tema. Danas je tema kako da se mudro i državnički prema ovom pitanju postavimo.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, replika. Odustaje. Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Anđelković.
Dame i gospodo, mene uopšte čudi da je pitanje Kosova i Metohije danas na dnevnom redu, obzirom da je godinama to bilo demokratsko pitanje, što je demokratija došla 5. oktobra i ne znam kako to pitanje do sada nije razrešeno. Mene danas ne čude ovi i ovakvi tonovi iz nekih nepostojećih partija, jedne političke kreature, Građanskog saveza Srbije, ili političke partije SDP, koja očigledno nema svoj identitet. Ne čudi me ni ovakav stav Demokratske stranke, imajući u vidu šta ona ovih 15 godina radi i šta u poslednje vreme radi predsednik te političke partije, koji je nažalost i predsednik države; predsednik koji očigledno nije ni sam sa sobom, koji kada se pogleda u ogledalo ne zna da li je pošao ili je došao, čovek koji ima problem sa samim sobom, a onda naravno kada nema lični identitet nema ni nacionalni identitet. Koliko vidim mi donosimo ovu rezoluciju, ali nažalost razgovori i rešavanje ovog važnog pitanja ići će na dva koloseka: jedan, što će Vlada raditi na osnovu ovlašćenja koje će joj parlament dati i drugi koji će samozvani bog sunca, predsednik ove države, koji je to zahvaljujući vama, gospodine Koštunica, što ste ga onako zdušno podržali, voditi i ko zna gde će nas to odvesti. To nejedinstvo koštalo je nas i do sada mnogo, a tek će nas izgleda koštati. Nekima nije ni stalo da se ovo važno pitanje ikada razreši. Mi radikali, istini za volju, sumnjamo da je trenutak za rešavanje ovog važnog pitanja, da su se stekle međunarodne okolnosti da bi to bilo povoljno po nas. Očigledno je da u pregovore morate da uđete i zbog toga želimo da vam skrenemo pažnju na neke veoma važne stvari iz bliže prošlosti, da se ne bi napravile iste greške. Jeste da smo u više navrata usvajali ovde deklaracije, rezolucije vezane za Kosovo i Metohiju i pri tom smo uvek imali saglasnost oko toga da smo, bez obzira što imamo primedbe na tekstove tih rezolucija i deklaracija, što smo smatrali da su one možda nedovoljno oštre, možda nedovoljno jasne, da nisu dovoljno rezolutne, da su popustljive, davali saglasnost i sve glasove Srpske radikalne stranke ste imali, smatrajući da je neophodno jedinstvo po tom važnom pitanju. Da se vratimo malo unazad, da dozovemo sećanje na početak krize i raspad SFRJ, da jednom budemo saglasni oko toga da je do raspada došlo željom zapadnih sila, da je separatizam, a zatim građanski rat indukovan spolja, da su zapadne sile podržale prvo slovenački separatizam, pa hrvatski, pa muslimanski u BiH i da je tek onda na red došlo Kosovo i Metohija, mada je, to smo od početka tvrdili, cilj broj jedan bio Kosovo i Metohija. Dok se oko toga svi ne složimo ne možemo biti ni dovoljno jaki, ni sposobni da se dalje odupiremo želji da nam se Kosovo i Metohija otkinu i da faktički i pravno ostanemo bez suvereniteta i teritorijalnog integriteta nad tim delom svoje zemlje, a očigledno je da postoje političke snage u ovoj zemlji koje to ne mogu jednostavno da prevale preko jezika i da kažu - jeste, građanski rat indukovan je spolja, zapadne sile su bile te koje su htele da rasture Jugoslaviju, a onda se desilo sve ono što se moralo desiti. Zato upozoravamo one političke snage koje čine Vladu da paze šta rade, jer kako da verujemo recimo Demokratskoj stranci Srbije da želi da čuva Srbiju, a u Vojvodini podržava one političke snage koje vode sasvim drugu politiku. Jesu li to dve političke partije i koja je prava: ova u Beogradu ili ona u Novom Sadu? Mi vas samo na to upozoravamo. Nemojte da gledate problem od danas do sutra i od teme do teme, morate sve da imate u vidu kad nešto radite. Setimo se dokumenta za postizanje mira, poznatijeg kao plan Ahtisari-Černomirdin. Samo smo mi radikali bili protiv tog dokumenta, svi ste bili za, vi koji ste bili u parlamentu i vi koji ste tada bili vanparlamentarne stranke. Vuk Drašković tada izjavljuje: "Ovo je divan dan za srpski narod. Naš teritorijalni integritet i suverenitet u potpunosti je očuvan. Mi sada moramo da otvaramo vrata svim izbeglicama i humanitarnim organizacijama, a potrebna nam je sva moguća pomoć da rekonstruišemo državu". Za nas radikale kaže da smo primitivno istupili protiv mira. Tom prilikom predsednik naše stranke Vojislav Šešelj, obrazlažući posledice tog dokumenta upozorava: "Kada tamo učvrste separatističku vlast, onda idu na ostatak Srbije. Kada njihove trupe jednom dođu tamo, sledeći ultimatum će biti da prolaze slobodno kroz Srbiju, da imaju diplomatski imunitet, da dolaze odozgo sa vrha, iz Mađarske, preko cele Srbije, da usput mogu da se zaustavljaju". Podsećam, to je bilo pre pet-šest godina. Da li je bio u pravu? Nije li Vuk Drašković potpisao taj i takav sporazum sa NATO-om? Jeste. Vidite, u masi razloga zašto vam Vojislav Šešelj ne treba ovde u zemlji jeste i taj što je mogao u lice da vam kaže kakve pogubne poteze ste spremni da učinite. Znao je i više nego što ste sami znali, jer njemu su namere Zapada bile jasne, redosled poteza brižljivo isplaniran, a poznavao vas je sve tako dobro da je znao da ste spremni i "đavolu da služite". Zašto vas na ovo podsećam i zašto sada, kada Skupština treba da vam odredi mandat za političke razgovore? Vi se u tački 2. uzdate u UN kao garanta poštovanja međunarodnog prava i celokupnog svetskog poretka. Pitam se da li se poštuje Dejtonski sporazum? Ne. Da li se već deset godina gazi? Da. Da li Republika Srpska nestaje? Nestaje. Da li je Republika Srpska Krajina nestala, iako je bila po zaštitom UN? Jeste. Da li se gazi Rezolucija 1244? Gazi se. Da li su se u bilo kom dokumentu predviđali nekakvi skupštinski izbori, carina na administrativnoj granici Kosova i Metohije? Nije. Da li se naša vojska i policija vratila na Kosovo? Nije. Da li su se izbegli i raseljeni vratili? Nisu. Kako onda možemo da verujemo UN? Sa tim morate da pođete u pregovore i razgovore. Ne smete da im verujete, oni gaze i ono što su sami potpisali. Imajući sve ovo u vidu, jasno je da posrednička uloga UN nije dobronamerna. Podsećam ponovo da zapadne sile u početku nisu dovodile u pitanje integritet SRJ, ali tendenciozno, recimo u svojim aktima Kontakt grupa, nikada ne pominju Srbiju, traže autonomiju za Kosovo i Metohiju, a ne pominju da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije. Naravno da je to tendenciozno, jer ako prestane da postoji SRJ, kao što i jeste, evo gospodina Labusa živog ovde, zajedno sa Solanom i Đukanovićem to potpisao, onda se to pitanje ponovo otvara, kao što je i otvoreno, bez obzira na Rezoluciju 1244. Hoću da kažem, mnogo ste im išli na ruku od 2000. godine naovamo. Posmatrajte problem malo šire, u svetlu geostrateških interesa SAD i NATO, jer je to još jedna važna tačka kao uporište za razaranje Rusije, druga je u centralnoj Aziji, a treća je Ukrajina. Zato, ne potpisujte ništa što bi značilo naš pristanak da n am se otme deo teritorije, jer iako faktički i sada imamo okupaciju, toj okupaciji jednom mora doći kraj. Možda mi to nećemo doživeti, ali šta su naši životi u odnosu na milenijumsko trajanje srpske države. Dočekaće to možda naši sinovi, a ako ne, onda unuci, ali Kosovo i Metohija mora ostati u srpskim rukama. Da ste nas slušali '90-ih godina, da smo tada bili pametni i jedinstveni, a ne možemo očigledno ni danas to da budemo nažalost, mislite da bi moglo da nam se dogodi sve ovo što nam se događa i što nam se dogodilo? Ali ne, vi ste hulili, iskompleksirano, sa osećajem inferiornosti, za šaku dolara, da se dodvorite onima koji su tačno znali šta hoće i samo vas koristili da do svog cilja dođu. Kako drugačije objašnjavate činjenicu da do danas imamo manjinsku vladu, iako je trećina biračkog tela za neku drugu političku partiju, da ona preuzme odgovornost za državu. Nismo mi vama toliko mrski, samo vam to vaši zapadni prijatelji nisu dozvolili da sa nama radite u interesu ovog našeg naroda i ove naše jadne zemlje, a nažalost druge nemamo. Ako nam uzmu Kosovo, ako dozvolite da se sa DS, Čankom, Kasom, ovako igrate sa Vojvodinom, biće uskoro tom Zapadu svejedno i ko će u Srbiji pobeđivati, jer Srbije faktički neće ni biti, jer jedinstvena srpska država, u kojoj će biti uključene sve srpske zemlje i glavnina srpskog naroda, bez obzira na veroispovest, mora biti smisao našeg političkog delovanja. Srpska radikalna stranka – kao što ste čuli sa dodatnim izlaganjem šefa poslaničke grupe, zaista mislim da je apsolutno u pravu da u ovoj rezoluciji mora da stoji ta činjenica da se zabranjuje bilo kom drugom, osim onome koga u ovom trenutku ova skupština bude ovlastila, da o ovom pitanju raspravlja, a naročito Borisu Tadiću, koji može da nam nanese ogromnu štetu, radeći ovako na dva koloseka – podržaće ovu rezoluciju, iako uz sve one argumente koje smo vam pružili i upozorenja, koja smatram da ćete prihvatiti kao dobronamerna i koja ćete imati u vidu radeći po ovom važnom pitanju.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković, a neka se pripremi Ljiljana Nestorović.
Poštovani predsedavajući, poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, danas mi dajemo okvir za razgovore o Kosovu, dajemo okvir delegaciji koja će se formirati za razgovore i nastavak razgovora koji traju više decenija. Socijalistička partija Srbije, kada je reč o državnim i političkim pitanjima, a pre svega o državnim nacionalnim pitanjima Republike Srbije, uvek je tražila da se dođe do jedinstvene platforme i u tom smislu ova platforma, koja je u liku rezolucije ovde predložena u Skupštini Srbije i koja polazi od osnovnih dokumenata i svega onoga što se dešavalo u prethodnom periodu, a pre svega od Rezolucije 1244, naravno glasaće za tu rezoluciju, glasaće za tu platformu i okvir, prema kojima ta delegacija treba da čini i da radi. Tema Kosova u ovom parlamentu ili bolje reći ovde u ovoj sali je višedecenijska. Menjali su se, naravno, učesnici u celoj to priči. Menjali su se i poslanici, menjali su se članovi organa, menjale su se vlade, menjali su se režimi i sistemi, ali nažalost, tema, pitanje i problemi ostali su potpuno identični. Na onoj strani tamo, prištinskoj, bilo je vrlo jasno - etničko čišćenje i samostalno Kosovo. Ono je kroz razne forme svih tih decenija sprovedeno. Podsećamo se svi 1971. godine, etničko čišćenje i tzv. republika Kosovo, u suštini nezavisno; 1981. godine, hrana, problem u studentskom domu, ponovo etničko čišćenje, ponovo proterivanje svega onoga što nije albansko i ponovo republika Kosovo i tačnije rečeno, nezavisno Kosovo; 1988. godine, novembra meseca, ponovo oružane pobune; februara 1989. i marta 1989. godine ponovo oružane pobune i ponovo etničko čišćenje i ponovo proterivanje Srba sa Kosova; sredinom '90-ih prazni albanski magacini u albanskoj državi, u prisustvu međunarodnih snaga koje su bile tada u Albaniji, prebacivanje svega na Kosovo i tzv. OVK, tzv. teroristička organizacija OVK, dve trećine okupiranog Kosova i Metohije, i ponovo nezavisno Kosovo, i ponovo etničko čišćenje, i ponovo etnički čisto Kosovo. Kako se Srbija na to sve branila i kako je reagovala nezavisno od vlada, režima i sistema. Pokušala je, kako mi kažemo, da integriše Kosovo u okviru Srbije. Ulagali smo milione dolara u razvoj Kosova. Napravili smo desetine i stotine fabrika i desetine hiljada radnih mesta. Pokušavali smo da sačuvamo taj prostor. Otvorili smo obrazovanje, školstvo, napravili smo najveći univerzitet na Balkanu na albanskom jeziku. Takvoga, po toj veličini, po broju studenata, nije bilo ni u Tirani, a ni danas ga nema, a ne samo tada. Danas ima manje studenata na albanskom jeziku u Tirani nego što ima u Prištini. Činili smo sve, a činili smo i onda kada su oni pripretili oružjem i kada su krenuli da okupiraju teritoriju, i branili smo se i odbranili i oružjem, da i oružjem. Onda kada je to bilo nedovoljno da se suprotstave državi Srbiji i onda smo se odbranili, i branili, tačno, i od NATO bombardovanja. Danas se vode polemike da li smo pobedili ili izgubili, a u suštini dobili smo rezoluciju 1244. Nismo ni pobedili ni izgubili, ali nisu došli i nisu okupirali Kosovo, i nisu ga uzeli, jer da su ga uzeli mi danas o tome ne bi mogli da razgovaramo. Kada to znamo, šta je današnja tema razgovora. Isto, ista pozicija, a nezavisno od toga koliko su očistili Kosovo od nealbanaca, koliko ima manje Srba, da li je proterano 240.000, jer mi o 240 hiljada govorimo samo iz jula, juna ili septembra meseca 1999. godine, ili od onih 300 i 200.000 koji su proterani sedamdesetih godina, nezavisno od tog broja, to je prostor Kosova i Metohije. Nezavisno od toga da li u Novom Pazaru ima 1% ili 5% Srba, to je Srbija. Nezavisno od toga da li u Đakovici ima srpske crkve koja je srušena ili nema Srbina u Đakovici, to je prostor Srbije. Kolika će biti autonomija i da li smo mi spremni na kompromis. Uvek smo bili. Svih prethodnih decenija smo bili spremni na kompromis, samo na jedan nismo bili spremni, a to je da to ne bude teritorija Republike Srbije, jer to ne može biti. I ne može biti dok je pameti u ovoj državi Srbiji i dok je većina normalnih ljudi koji žive u Srbiji. Uvek će biti normalne većine u ovom parlamentu, iako ima onih koji su uvek bili protiv, i danas su protiv, i biće uvek protiv. Oni su nebitna kategorija za politiku Srbije, za državu Srbiju. Ubeđen sam da ova Vladina delegacija, ova grupa koja bude formirana, da od te platforme ne može odustati. Da, kompromis oko toga da mora da se vrate Srbi na Kosovo. Da, kompromis da moraju svi koji su proterani da se vrate. Da, kompromis da moraju svi bezbedno da žive. Da, kompromis da mora se ekonomski razvijati ta teritorija. Da, kompromis da bude široka autonomija, maksimalno koliko treba. Ali, kompromisa nema oko toga da na graničnom prelazu Đenaral Janković mora da postoji državna zastava Srbije i Crne Gore. To je ono oko čega ne može u ovom parlamentu da se pregovara... (Predsedavajući: Vreme.) ... i razgovora, i to je ono oko čega mislim da moramo biti jedinstveni, i bićemo jedinstveni, kao što smo bili i kada je bilo mnogo teže nego danas. Zato mi danas dajemo podršku ovoj rezoluciji i platformi za razgovor delegacije koja će razgovarati u budućnosti o statusu Kosova i Metohije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Dragan Šutanovac. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvaženi predsedniče Vlade, gospodo ministri, više je nego jasno da nijedno rešenje koje bude rezultat pregovora o konačnom statusu Kosova i Metohije neće moći da se smesti u ustavni okvir koji je sada na snazi. Sa tim se potpuno slažem. To je jasno iskazano i kroz deset principa na osnovu kojih je odlučila da radi Kontakt grupa. Toga je svestan i premijer lično i Vlada, inače u tački 10. predložene rezolucije ne bi stajalo da će se pribeći i referendumu kao mogućnosti, jer kako je to precizirao i predsednik Ustavnog suda Srbije, referendum je ustavna obaveza u slučaju da se menja status nekog dela teritorije naše zemlje. Upravo zbog toga što se naglašavanjem mogućnosti referenduma naglašava i najnegativnije rešenje po nas, a to je nezavisnost Kosova i Metohije, ono i ne treba da stoji u ovoj rezoluciji. Očuvanje suvereniteta i integriteta, a u smislu postizanja stabilnosti i trajnog mira u regionu, ima svoje suštinsko značenje i to građani Srbije treba da znaju. To, recimo, znači formalno učešće predstavnika Albanaca sa Kosova u izvršnoj vlasti Srbije. A da li smo mi spremni da, recimo, ponudimo Albancima mesta ministra policije, privrede ili recimo pravde. Ako jesmo, zašto to glasno ne kažemo. Ako nismo, onda šta znači zalaganje za teritorijalni integritet i suverenitet, jer i Albanci koji žive na Kosovu danas, pod ovim uslovima i po ovom ustavu, predstavljaju i nosioci su dela suvereniteta ovde države. Ova rezolucija ne sadrži ono što je suštinski interes građana srpske nacionalnosti koji žive na Kosovu i Metohiji, da dobiju garanciju za evropski nivo zaštite prema preporukama Kai Eidea. Umesto velikih reči namenjenih unutrašnjoj upotrebi, podilaženju i lovu na neistomišljenike, odnosno Brankoviće, kako se ovde čulo,da vidimo koje su nam snage, mogućnosti i pozicije i šta u skladu sa istorijskom odgovornošću možemo da preduzmemo. Ovom rezolucijom, nažalost, ne reagujemo na problem povratka koji je u direktnoj vezi sa integracijom u kosovsko društvo, na probleme povratka imovine, privatizaciju, dugoročni najam društvenog poljoprivrednog zemljišta, potrebu proporcionalne zastupljenosti u javnim službama i druga životna pitanja. Nema povratka na stanje pre 1999. godine, jasna je i surova poruka da će se Srbija ubuduće, kako god se taj status i zvao i koliko god bude trajao, vrlo malo pitati na Kosovu i Metohiji. Zato, da se ne zavaravamo, kako god da bude glasila formulacija budućeg statusa Kosova i Metohije, a da mi ne obezbedimo suštinsku decentralizaciju i povratak imovine kao pitanje svih pitanja, nećemo imati priliku da govorimo o pobedi, već o gorkom i nenadoknadivom porazu. Dakle, nama izmiče suštinsko pitanje koje se ne zove status Kosova i Metohije, nego status nealbanaca, pre svega Srba, u svim aspektima i u doglednoj budućnosti, a to je nešto što uređuju standardi. Smatram da još uvek imamo vremena da se fokusiramo upravo na to pitanje. Učestale izjave premijera Srbije podsećaju na priču s kraja 90-tih o očuvanju suvereniteta i teritorijalnog integriteta, uz poštovanje ljudskih prava i legitimitet koji se može dobiti samo raspisivanjem referenduma. Vrhunac političkog autizma predstavlja da je sudbina Kosova i Metohije u našim rukama. Pitam se, hoće li neko imati snage da kaže: car je go. Nastavimo li ovako doživećemo pobedu poput one iz 1999. godine. Svesna sam potpuno da me neki mogu razumeti kao da navijam za suprotnu stranu ili da se ponašam po principu koplje u trnje. Ni na koji način ne sporim činjenicu da su istina i pravda na našoj strani. Ipak, ne mogu ni da budem slepa na sve ono što se događalo od NATO agresije pa do danas i što je dovelo do sadašnjeg spleta okolnosti u kojim smo prinuđeno da spasavamo što se spasiti može. Treba li da podsećam na neke od zaključaka Kontakt grupe. Nema povratka na stanje od pre 1999. godine, nema podele, nema prisajedinjenja drugim državama. Ako ovi principi za nas nisu obavezujući, onda povlačim sve što sam rekla o potrebi da se narodu kaže cela istina. Poznato je šta je u proteklom periodu radila međunarodna zajednica na stvaranju uslova da albanska strana dođe u današnju pregovaračku poziciju. Šta smo mi uradili da to sprečimo? Metohija je i dalje prazna. Najveći broj Srba na Kosovu i Metohiji i danas živi na rubu egzistencije. Zašto se već jednom ne kaže da i dalje nijedan jedini dinar nije dat za povratak od novembra 2003. godine, odnosno od momenta raspisivanja izbora. Narod na Kosmetu zna, ali red je da i drugi znaju, da osim osam miliona dinara, dvadeset kuća u Belom Polju, nije za povratak kupljena niti ijedna jedina cigla. Metohija, gde je htelo, bez ikakvih uslova, da se vrati više od 6.500 porodica, i dalje je prazna. Da li se tako bori za narod i teritoriju ili je priča "što gore to bolje" ono što nas vodi u svetliju budućnost. Da li mi uopšte znamo koji je naš konačni cilj u ovim pregovorima? Jednostavno, volela bih, htela bih da nam neko danas kaže, zbog fer pleja, zbog poštenja prema građanima Srbije, bez slavodobitnih fraza, da nam objasni šta ćemo mi to stvarno raditi i koji su naši koraci. Kako ćemo odgovoriti na deset principa Kontakt grupe, i sve to bez zavaravanja i samozavaravanja, ako je uopšte moguće. Albanci ne kriju svoju strategiju. Kakvo je to tajno oružje koje mi imamo? Hvala na pažnji.
Vreme. Narodni poslanik Dragan Šutanovac je odustao. Reč ima narodni poslanik Dragutin Perić, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Korać. Izvolite.
Poštovani poslanici, zbog neprihvatanja ultimatuma iz Rambujea usledilo je bombardovanje Srbije, tj. SRJ, u kojem je učestvovalo 19 zemalja članica NATO-a. Doduše ne na isti način, neki direktno neki indirektno, kao članice te vojne alijanse, a okončana je agresija potpisivanjem Vojno-tehničkog sporazuma u Kumanovu i donošenjem Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Donošenjem rezolucije Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija jeste zaustavljena agresija na SRJ i stvarno je tako shvaćeno u narodu u Srbiji da je ratno stanje iza nas i da predstavlja prošlost, dok za narod na Kosovu i Metohiji ulazak NATO trupa shvaćen je kao stanje okupacije, jer je vojno prisustvo, sada kao navodno mirovnih snaga, povereno od strane Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija vojnoj alijansi NATO-u, dojučerašnjem agresoru. Ulaskom tzv. mirovnih snaga na područje Kosova i Metohije, tj. NATO misije i njene vojne komponente KFOR-a i civilne misije UNMIK-a, nastaje pogrom i egzodus Srba na Kosovu i Metohiji, najpre u južnim i jugozapadnim delovima Kosova i Metohije, pošto su iz tih pravaca tzv. mirotvorci ulazili na područje Kosova i Metohije, ali su uporedo sa NATO trupama ulazili i šiptarski teroristi, organizovani kroz terorističku organizaciju UČK, i bukvalno naočigled mirovne misije vršili teror nad civilnim srpskim stanovništvom. Uništavali su njihovu imovinu paljenjem kuća i uzurpirali srpske kuće i stanove, a sve je to KFOR nemušto posmatrao i takve postupke odobravao. KFOR i UNMIK kao da su dali pristanak Šiptarima da u što kraćem roku zauzmu opštinske centre, tj. gradove, državne institucije i ustanove, kao i preduzeća, i iz istih i proteraju radnike srpske nacionalnosti, i to vrlo ekspresno i sinhronizovano. Što se tiče Prištine, iz gradske sredine je proterano 40 hiljada Srba, dok su ostali Srbi u selima koja pripadaju opštini Priština uspeli da opstanu ukoliko su naseljena srpskim življem. I to u selima koja su južno od Prištine, oko sela Gračanica, koje i danas opstaje kao srpsko selo, gde je manji broj Srba našao svoje utočište, pošto je proteran iz svojih gradova i naselja. KFOR i UNMIK su dobili mandat od strane Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija da podjednako pruže zaštitu i sigurnost svima koji žive na Kosovu i Metohiji, međutim, dokazali su da su samo pomogli Šiptarima da se Srbi etnički očiste, da se njihova imovina uništi ili uzurpira, stvaranjem rezervata, samo što umesto ovog termina upotrebljavaju termin - srpske enklave. Da je NATO, a sada kao vojni deo mirovne misije, tj. KFOR i UNMIK, hteo da sprovede mirovnu misiju prema mandatu koji je poveren od strane SB UN, moga je obzirom na autoritet velikih sila, tj. stalnih članica SB UN i zbog autoriteta vojne sile, neposredno prisutne na Kosovu i Metohiji, koja broji 50 hiljada vojnika. Svi šefovi UNMIK administracije, od Kušnera pa nadalje kako su se menjali njihovi mandati, pokušali su da preostalim Srbima u srpskim enklavama ospore svaki vid samoorganizovanosti, počev od čuvanja svojih naselja i imovine, svoje lične bezbednosti, bezbednosti svojih porodica u tim naseljima, tako i u organizovanju školovanja svoje dece u srpskim selima, i lečenje u domovima zdravlja, takođe u srpskim naseljima. Ovakav proces otimačine školskih ustanova i zdravstvenih ustanova u gradskim sredinama je već u startu ulaskom mirovne misije okončan, dok je u srpskim enklavama srpski narod, godinama upornošću i samoorganizovanošću, jedva uspeo da u svojim sredinama sačuva ove srpske institucije, što i dan-danas KFOR-u i UNMIK-u smeta, pogotovo Šiptarima, jer ih to podseća na delić suvereniteta Republike Srbije. Takođe, lokalna samouprava koju su organizovali Srbi, iako u pravom smislu nema prerogative vlasti koju može da vrši lokalna uprava, ni UNMIK-u, ni Šiptarima nikada nije bila po volji, a nije ni sada. Treba napomenuti da je uvek bilo pojedinaca koji su u srpskim enklavama na najneposredniji način sarađivali sa UNMIK-om i KFOR-om, mimo interesa srpskog naroda, i to tako što ih je UNMIK kao nekakve lokalne lidere Srba, a u suštini samozvane, nametao Srbima, da u njihovo ime prave nekakve koncepcije za institucionalno organizovanje Srba. Bolje rečeno, činjeni su napori da se navodno Srbi integrišu kroz nekakve institucije koje ne bi bile srpske. Ovakav proces i nastojanje UNMIK-a toliko je bilo izraženo u prvoj godini mandata mirovne misije, pa su u jednom periodu Srbi, pored oblika organizovanja kroz tzv. srpsku nacionalnu skupštinu koju su organizovali tada uticajni pripadnici SPS sa područja srpskih enklava, kao suprotnost srpskim nacionalnim skupštinama formirali srpska nacionalna veća. U početku KFOR i UNMIK uvažavaju da su srpska nacionalna veća autentični predstavnici Srba, ali ignorišu srpske nacionalne skupštine kao recidiv prošlosti i ostatak istomišljenika Slobodana Miloševića. U suštini, za KFOR i UNMIK ni jedan ni drugi oblik samoorganizovanja nije predstavljao nikakav oblik organizovanja u smislu priznavanja kao institucije, koju ne bi mogli da zabrane donošenjem uredbe šefa civilne misije, tj. civilnog administratora. Očigledno je UNMIK-u ovakav vid podele u procesu samoorganizovanja Srba odgovarao iz razloga što dolazi do razilaženja i podela u srpskom nacionalnom korpusu, a srpska nacionalna veća su pripremana da na izborima koji će se održati 2000. godine usmeravaju biračko telo da glasa za tzv. promene koje će navodno da donese koalicija DOS, sačinjena od 18 stranaka i ekspertske grupe G17 plus, koja je bila devetnaesta članica Dosove koalicije. Srpsko nacionalno veće Kosova i Metohije koje je predvodio vladika Artemije, a čelni ljudi u tom momentu bili su Momčilo Trajković, Rada Trajković, Dragan Relić, Ranđel Nojkić i drugi, neposredno pred izbore mnogo su se dopali UNMIK-u navodnim liderskim i političkim delovanjem, a najviše iz razloga što su na najbezobzirniji način iznosili svoje političke ocene na rad režima u Srbiji i doprinos istog za celokupnu situaciju u kojoj se našla Srbija i srpski narod. Nisu prezali da ljagaju srpsku vojsku i policiju, ističući konstatacije bez argumenata i dokaza da su činili zločine na Kosovu i Metohiji, a vrhunac njihove pomame u odnosu na režim, koji je već bio na izdisaju i kome se nazirao kraj, bile su reči tih samozvanih srpskih lidera, da srpski narod treba da doživi katarzu, tj. da prođe kroz nekakvo pročišćenje za navodna zlodela koja je počinio. Dosova mašinerija nemilice je ismevala sve one koji su i dalje trezveno svojom glavom razmišljali, koji su to uzroci uticali da srpski narod doživi sudbinu obespravljenog i potlačenog naroda, ali ih je ucenjivala kroz razne vidove humanitarne i druge pomoći, pošto je zavladala opšta oskudica u narodu u svakom pogledu. Svi aktivisti Dosovih stranaka instrukcije i uputstva dobijali su od čelnika Srpskog nacionalnog veća Kosova i Metohije u Gračanici. Propagirali su tezu da, kada pobedi DOS i Vojislav Koštunica bude izabran za predsednika SRJ, demokratski zapad počeće da uvažava Srbiju i srpski narod, pošto će u Srbiji da zavlada demokratija i da će Rezolucija 1244 SB UN doslovno da počne već u proleće da se primenjuje. Takođe, svi proterani Srbi vratiće se na svoja ognjišta, na svoja radna mesta gde su radili pre proterivanja, a imovina koja im je oduzeta biće vraćena, a ukoliko je oštećena biće pravično nadoknađena. Umesto obećanog povratka Srba dogodio se povratak Fljore Brovine, braće Mazreku i još dve hiljade terorista, puštanjem iz srpskih zatvora, kao da je Srbima malo što su na Kosovu i Metohiji Čeku, Hašim Tači, Ramuš Haradinaj, Fatmir Ljimaj i drugi. Pokazalo se da Koštunica i njegov DOS obmanuše narod uz silna obećanja do preuzimanja vlasti, a nakon toga su iznalazili razne izgovore kada se tiče Kosova i Metohije, da je neophodno vreme za bilo kakve procese razrešenja krize, jer je to stvar međunarodnih faktora koji će, kada procene, proces rešavanja krize da započnu. Ukoliko je bilo opravdano da zvanične vlasti zadržavaju status kvo stanje po pitanju Kosova i Metohije, makar bi sada trebalo da učine sve da ne dozvole da Srbi budu jedini narod u Evropi koji bi se dobrovoljno odrekao svoje teritorije. Gospodo poslanici, gospodine predsedniče Vlade, nedopustivo je da predsednik Slovenije, Janez Drnovšek, na teritoriji naše zemlje zagovara nezavisnost Kosova i Metohije, a da naša Vlada i diplomatija ne reaguju na adekvatan način, kako se očekuje od jedne ozbiljne države. Prema Sloveniji treba pokazati oštrinu i zategnuti odnose kako na diplomatskom, tako i na privrednom planu, da se ne bi desilo da predsednici drugih država slede primer Janeza Drnovšeka. Umesto da se Janez Drnovšek izvini za ubistva golobradih i nenaoružanih vojnika, koji su u njegovoj Sloveniji ubijeni, on se drznuo da nakon date izjave za nezavisnost Kosova i Metohije obilazi srpski manastir Gračanica. Želje Janeza Drnovšeka i drugih njemu sličnih treba odbaciti, kako bi zaustavili dalje komadanje Srbije, zahtevajući poštovanje Londonskog mirovnog ugovora iz 1913. godine, kao i stavove Banditerove komisije, Pariske povelje iz 1995. godine, konačno tražiti punu primenu Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN.
Reč ima narodni poslanik Žarko Korać, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine potpredsedniče Skupštine, gospodine predsedniče Vlade, poštovani narodni poslanici, ovde su već upotrebljene krupne reči, istorijsko zasedanje, važne odluke. Ono o čemu danas razgovaramo je mandat za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Da pogledamo kakav se mandat ovom rezolucijom u suštini predlaže. U Predlogu rezolucije navode se različiti principi međunarodnog prava, kao i odluke različitih organa Ujedinjenih nacija o Kosovu i Metohiji. Jedino što se, nažalost, u Predlogu rezolucije iznosi jeste faktičko stanje na tom prostoru. Koju vrstu suvereniteta Srbija ima danas na Kosovu? Najvažnije je kako je do toga došlo. Kada bismo to pitanje otvorili, morali bismo da progovorimo dve suštinske stvari o kojima se danas ovde uglavnom ne govori. Kakva politika prema Kosovu je vođena poslednjih dvadesetak godina? Ko je bio nosilac te politike? Da se podsetimo, makar sumarno, na ono što ta pitanja u sebi nose. Politika koja je inaugurisala Slobodana Miloševića upravo na Kosovu 80-tih godina bila je politika sile, a ne dijaloga i kompromisa. Sa razlogom se u ovom predlogu rezolucije danas govori o kompromisu, dijalogu i razgovoru. Nažalost, sa ogromnim istorijskim zakašnjenjem. Ova politika nije imala nijednog jedinog legitimnog političkog partnera među predstavnicima albanske zajednice na Kosovu. Sa ogromnim prezirom i arogancijom tadašnji nosioci vlasti u Srbiji mislili su da se kosovski problem može rešiti isključivo silom, bez obzira na političku realnost da je na Kosovu tada bila ukinuta autonomija i da to nije prihvatio praktično nijedan građanin Kosova albanske nacionalnosti. Pravo pitanje već tada je bilo, da li je Kosmet moguće videti isključivo kao teritoriju, bez obzira na želje većine građana koji tamo žive? Ta vrsta politike prividno je bila uspešna, dok su trajali ratovi na prostoru bivše Jugoslavije. Prestankom tih ratova bilo je logično da se ponovo otvori kosovski problem. U tom periodu Albanci na Kosovu su stvorili svoje paralelne institucije i faktički stvorili paralelnu državu, sa vlastitim sistemom zdravstvenog i prosvetnog obrazovanja. U svesti većine Albanaca, za njihovo masovno bojkotovanje institucija Srbije bilo je odgovorno Miloševićevo ignorisanje teških problema Kosova. Ako je postojao jedan istorijski period kada su srpsko-albanski odnosi u potpunosti prekinuti, onda je to ovaj period Miloševićeve vlasti kroz istoriju. Srpsko-albanski odnosi su imali zaista svoje uspone i padove, ali je to jedinstven period u istorijskom smislu, kada su dva susedna naroda faktički prekinuli bilo kakav dijalog. Posledice toga su porast nasilja na Kosovu i rat 1999. godine. Politika tog perioda je cinično zloupotrebljavala strahove srpskog stanovništva Kosova, stavljajući ih u poziciju taoca, koji je prvo gurnut u konfrontaciju i rat, a onda napušten Kumanovskim sporazumom. Poštovani narodni poslanici, realnost današnjeg položaja Kosova i Metohije određena je sa tri stvari: politikom 90-tih godina, ratom 1999. godine i Kumanovskim sporazumom. U Predlogu rezolucije to se ne pominje. Zato je što se tiče tog perioda Predlog rezolucije nerealan. On nam kaže šta se želi, ali ne i šta je stvarno stanje na Kosovu. Ne pominje se većinsko albansko stanovništvo na Kosovu, sa kojim se mora postići istorijski dogovor, sviđalo se to nekome u ovoj sali ili ne. Jedan od uzroka nepominjanja politike prethodnog perioda je i činjenica da se u Skupštini Srbije očekuje podrška onih koji su je doveli do sadašnjeg stanja na Kosovu. Oni su ponovo amnestirani nažalost time, velikodušnom ponudom da učestvuju u čuvanju Kosova. Takvo jedinstvo je neprirodno i neće doneti dobro Srbiji. Ono služi za zavaravanje birača, izbegavanje odgovornosti. Tu onda nema, poštovani narodniposlanici, ničeg istorijskog. Istorijska bi bila stvarna analiza postojećeg stanja i realni predlozi za njegovo kompromisno rešenje. Nažalost, toga u predloženoj rezoluciji nema. I ako je istorija učiteljica života, onda je ona uči da mitovi i demagogija ne pomažu dugoročno, već samo analiza i istina saopštena građanima. Za to je potrebna hrabrost. Nacionalni interesi se u teškim istorijskim trenucima brane samo istinom i ničim drugim. Poštovani narodni poslanici, verovatno ćete se u ovoj sali složiti oko ponuđenog Predloga rezolucije, ali život je već odavno otišao negde drugde kada su Kosovo i Metohija u pitanju. Nažalost, malo je u Srbiji onih koji su spremni da to danas javno kažu. Zato je današnja rasprava u Skupštini Srbije daleko od stvarnosti. Lako je svima nama ovde da se zalažemo za teritorijalni integritet Srbije, ispunjenje njenih ustavnih pretpostavki. Prava pitanja su kada je, i ono što se ovde izbegava, zašto je on izgubljen u prethodnom periodu.
Po Poslovniku Aleksandar Vučić, pa potom Ivica Dačić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukazujem na povredu člana 104. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije. Zanimljivo je da je ovakva vrsta govora naišla na aplauz u jednoj poslaničkoj grupi koja ovde navodno nije izlagala takve stavove i nije se hvalila nezavisnim Kosovom, nego su nam se u jednom trenutku zaklinjali na Ustav, a u drugom trenutku govorili da ne možemo po Miloševićevom Ustavu. Ne znam šta im je više politika, niti bilo ko drugi zna. Izašao sam za ovu govornicu da bih vam rekao da smo danas veoma uzdržani, da strpljivo slušamo ove političke vampire sa po 0,1%podrške, koji jedan po jedan izlaze za govornicu. I što manje glasova imaju i što manje narodne podrške imaju, to su glasniji. Svi oni koji imaju ispod 0,1% danas su se nacrtali, iako ne posećuju ovu Narodnu skupštinu, osim kad po dnevnice i plate dolaze. Nikada za govornicu ne izlaze, danas su izašli da nam sole pamet o tome kako je Kosovo nezavisno i kako nemamo nikakve šanse da ga sačuvamo unutar naše Srbije. Da vam kažem nešto, to što je život otišao negde drugde, život i građani Srbije su odavno što se politike tiče prošli pored vas. Nikada više, sem ako vam neki možda isti kao ovi danas ne poklone mandat, nećete da vidite ovu skupštinu ni na razglednici. Nigde i nikada, zato što vas narod i građani Srbije neće. Još nešto zbog čega bi bilo dobro da građani ne steknu utisak da su mnogo važni Omerović, Mićić, Korać i ostali, svi zajedno sa sve Čovićem, Karićem i ostalima sa 1% biračkog tela, i to ako sa motkom skaču, pa do 1% da doskoče, i sa sve ovima koji im tapšu gore, što jednom su za Miloševićev Ustav, a jednom protiv Miloševićevog Ustava. Jednom im piše u Ustavu, jedinom im ne piše u Ustavu, jednom im Ustav valja, jednom ne valja, i to jedan iza drugog govore. Znate zašto ste vi opasni? Rekao je to Jovan Dučić, a samo smo zbog ovoga morali da kažemo, ne zato što se vi ničega ne bojite, nego zato što se ničega ne stidite. Građani Srbije hoće drugačije političare i drugačije predstavnike, zato i jeste na 0,1%.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Žarko Korać je izneo niz neistina, odnosno začudio bih se kada bi on izrekao makar i neku poluistinu. U svakom slučaju, ovo što je ovde rečeno ne može se čak čuti često ni u krugovima lobista koji rade protiv Srbije i srpskog naroda. Ne znam na čijoj je on listi bio. Da su albanske političke partije učestvovale na izborima, pretpostavljam da bi on bio na čelu te liste. Prvo, autonomija Kosova i Metohije nije ukinuta. Kao što znate, promenama Ustava, koje su obavljene potpuno legalno, Srbija je vratila svoje jedinstvo. Srbija je bila jedina Republika bivše SFRJ koja je imala, da tako kažem, pravo veta dve svoje pokrajine. Zato i ne čudi da se danas ponovo u ovoj skupštini čuje da je Srbija ukinula autonomiju Kosova i da je to, navodno, bio razlog zašto su Albanci krenuli u demonstracije protiv Srbije. Gospodine Korać, šta se dešavalo 1940. i neke, šta se dešavalo 1968, šta se dešavalo 1981. godine? SPS nije bila tada na vlasti. Albanci su imali pokrajinu koja je imala pravo veta, po ustavnim promenama, u odnosu na ostali deo Srbije. Apsolutna je neistina da je Srbija išla politikom sile. Šta se dešava i kakvo pravo Srbija ima u odnosu na deo svoje teritorije, u odnosu na vaše političke mentore i nekih zemalja na zapadu, koje imaju pravo da intervenišu na desetine i stotine hiljada milja udaljeno od svoje teritorije, kada su, navodno, ugroženi njihovi interesi? Nemoguće je da opravdavate pravo Americi da napadne Irak ili Avganistan, a da osporavate pravo Srbiji da brani svoju teritoriju od terorista i ekstremista, odnosno od onih koji žele da otcepe deo svoje teritorije. Sigurno je da u Srbiji treba da postoje izuzeci. Nisam siguran da su izuzeci uvek onakvi kako se oni predstavljaju. Ako je neko izuzetak, zašto je onda častan izuzetak? Mislim da, u svakom slučaju, ni jedan građanin Srbije, ni jedan pripadni srpskog naroda nema pravo da se tako igra sa delom svoje teritorije, sa delom svoje istorije i sa delom svoje budućnosti. Imate pravo možda u svoje ime, ali nemate pravo u ime onih sedam miliona o kojima je malopre govoreno. Narod nije glasao ni za koga od nas da bi razbijao Srbiju, narod je glasao za nas da bismo svi zajedno pokušali da odbranimo Srbiju. Dokle više da delite Srbiju na one koji su za ovu ili za onu političku opciju? Dokle više da delite Srbiju na one koji su nekada bili na vlasti ili na one koji su malo skorije ili malo ranije bili na vlasti? Svi smo mi ovde zajedno dobili mandat od naroda da odbranimo ovakvu Srbiju kakva jeste. Vi ste bili potpredsednik one bivše vlade, vlade koja je vladala Srbijom od 2000. do 2003. godine. Svi mi zajedno nosimo odgovornost za svoje postupke. Možemo međusobno da se razlikujemo i možemo međusobno da se mrzimo, mi sigurno ne mislimo isto, ali kako je rekao Berđajev onima koji su na ruskoj političkoj sceni radili nešto slično: "Ako mrzite vlast, nemojte mrziti majčicu Rusiju". Ako mrzite neke koji su bili na vlasti ili jesu na vlasti, nemojte mrzeti Srbiju. Hvala vam.
Gospodin Vučelić, po Poslovniku, pa gospodin Korać, replika.
Član 104, povreda dostojanstva Narodne skupštine. U selektivnom pamćenju koje je poslanik Korać ovde izrekao, ima sistema. On ima pravo da pamti ovo ili ono, ali u tome što je on rekao ima sistem. Šta je on zaboravio? On je zaboravio i na sporazume, mirna rešenja, Rugovin sporazum sa Paljeom, sporazum o školstvu, ponude za mirno rešenje, ustavno rešenje autonomije, na koje se oni čas pozivaju, čas ne pozivaju. Naravno, meni je jasno zbog čega se oni ne pozivaju na Ustav i zbog čega ga blate i pljuju. Zbog toga što su oni protivustavno i birali predsednika Republike, jer po Ustavu on ne bi mogao biti izabran za predsednika Republike. Šta je zaboravio i šta je selektivno, namerno, sistematski zaboravio poslanik Korać? On je zaboravio etničko čišćenje 250.000 Srba. On je zaboravio terorizam i UČK. On je zaboravio belu Al kaidu, što je danas opštepoznata stvar u svim stranim listovima, časopisima i agencijama. On je zaboravio na trgovinu belim robljem, drogom i svemu što je na Kosovu. On je zaboravio na 17.000 odbačenih tužbi Srba za povraćaj imovine na Kosovu i Metohiji, što je urađeno, tobož, zbog zauzetosti sudova. On je zaboravio 17. mart. On je zaboravio sve one nestale i ubijene koji se traže i dan-danas, koje traži njihova rodbina. Sve je on to zaboravio nimalo slučajno. I motivi, i razlozi i posledice ovakvog razmišljanja su tačni. Nije dobro da se u Narodnoj skupštini Republike Srbije previđa i zaboravlja sve ovo što govori i o stradanju, o nepravdi i genocidu koji je izvršen, recimo, pomenuo sam nad Romima. Mogao bi bar to, ako ne tuguje za Srbima i ako mu je njihova nevolja mila, mogao je bar tih 230.000 i nešto Roma, koji su prognani i satrveni tamo, da pomene taj "borac" za velika ljudska prava. Dakle, morao sam na ovo da reagujem, mada znam da nije dobro i mada sam takođe sklon da budem krajnje blag i tolerantan, zbog smisla i zadataka koje ova skupština ima. Ali, naravno, ovakve stvari se ne mogu prećutati. Jesu ovo marginalne grupacije, jesu ovo nepostojeći poslanici, koji su išli na sasvim drugim listama partija protiv kojih sad govore, to je sve tačno, ali moramo, istine radi i dostojanstva radi, reći i ovo.
Replika, narodni poslanik Žarko Korać.
Poštovani narodni poslanici, ne bih se obraćao ponovo. Oni koji su se prepoznali u onome što sam govorio, onda je to dobro, dobro su razumeli o čemu sam govorio. Rekao bih nešto što je ovde pomenuto, a ipak je nešto krupnije nego demagogija i zloupotreba govornice za promociju sopstvenih političkih pogleda, što je, doduše, nažalost, legitimno u svakoj parlamentarnoj demokratiji. To je ta priča o patriotizmu i ljubavi prema svojoj zemlji. Svoja zemlja se brani samo tako da se brani istina i da čovek govori u šta veruje, a sve ostalo je vaše tumačenje toga šta je patriotizam i šta je rodoljublje. Kad već tu krupnu reč tako olako pominjete, budite sigurni da je nešto više hrabrosti potrebno da se kaže nešto drugačije nego što u ovom trenutku većina misli, nego što se ono sada dešava - da veliki broj ljudi i sam ima dileme oko ovog krupnog i teškog pitanja, koje je ostavljeno u nasleđe – čak i ovoj vlasti, prema kojoj sam i ja kritičan, to jednoumlje treba da pokrije činjenicu da je zatečena tragična situacija koja je posledica jedne potpuno pogrešne politike.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, po Poslovniku.
Dame i gospodo, pozivam se na član 104. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Predložio bih predsedavajućem da napravi pauzu, jer je sramota da na ovakav način pojedini reklamiraju svoje stranke i ovako da se ponašaju, nedolično u ovako važnom trenutku za Srbiju. Treba da napravimo pauzu, da se konsultuju šefovi poslaničkih grupa i da se pristupi glasanju, naravno, na određeni način, jer ovo je ozbiljan trenutak i treba da podržimo ovu rezoluciji i da postupimo kao prave patriote. Zameram predsedniku Skupštine i predsedniku Vlade zašto unapred nisu osmislili malo bolje tok ove sednice, pa ne bi došlo do ovakvog rugla i vređanja dostojanstva Skupštine i pojedinaca takođe.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, povreda Poslovnika.
Ne bih da ponavljam političke stavove koje sam malopre iznosio. Uveren sam, svakako, da je oko ove teme Srbiji neophodno političko jedinstvo. Uveren sam, takođe, da su neke političke partije i neki pojedinci poslušali one koji su bili protiv zakazivanja ove skupštine, a kada je Skupština već zakazana žele da pokažu kako u Srbiji ne postoji političko jedinstvo. Želim svima njima da poručim da je, bez obzira koliko ih pojedinačno ima, ogromna većina Srbije i srpskog naroda jedinstvena – Kosovo mora da ostane u okviru Srbije. Sa druge strane, zamolio bih predsedavajućeg da predloži da uvedemo ovde da neki poslanici mogu da se obraćaju i na nekim drugim jezicima, maternjim jezicima. Svakako da bi gospodin Korać lakše naišao na razumevanje kada bi se ovde obratio na albanskom jeziku.
Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, da ne bude zabune, pošto može biti da nije dobro protumačeno ono što sam govorio, mada sam ubeđen da je više nego potpuno jasno. Kada se govori o ustavnim nadležnostima, one su potpuno kristalno jasno propisane i zna se ko je za šta u Republici Srbiji nadležan, kako se obavljaju izbori za ovu skupštinu, kako se bira predsednik Republike. To znaju građani koji nas ovde gledaju, a to svakako i poslanici i šefovi poslaničkih klubova znaju. Ponoviću još jednom, nije moguće da se pronađe kompromisno rešenje po kome će Kosovo i Metohija biti u sastavu Republike Srbije i Srbije i Crne Gore, a da to rešenje bude u okviru ustavnog poretka ovakvog kakav jeste. O tome sam govorio i imam potrebu da to još jednom naglasim. Na samom kraju još jednom apelujem na to da svaku diskusiju ovde uzmemo kao dobronamernu, građanski savesnu. Ovo je Skupština, gde je vrhunska sloboda da svako kaže šta ima, i ja se sa najdubljim poštovanjem odnosim prema svemu što je rečeno, izuzev prema uvredama, kojima u ovoj skupštini nikada nije mesto, a naročito danas kada o ovoj teškoj stvari govorimo.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku.
Neću previše da uzimam vaše vreme, ne bih se ni javljao, iako je nekoliko govornika iz Demokratske stranke pogrešno citiralo Ustav, svesno najverovatnije. Da to odmah raščistimo – ako rešenje sa nekakvom autonomijom nije utemeljeno u Ustavu Srbije, onda recite Borisu Tadiću da ni rešenje sa entitetima nije utemeljeno u Ustavu Srbije. Ako vi mislite da Narodna skupština ne sme da prihvati rešenje kojim se govori o autonomiji Kosova i Metohije, onda sigurno ne sme Boris Tadić da u svetu govori o rešenjima koja govore o entitetu na Kosovu i Metohiji. Druga stvar, Boris Tadić ne može da razgovara o sudbini Kosova i Metohije. Njemu Ustav ne daje ta ovlašćenja. On ima pravo da razgovara sa drugim državama i drugim organizacijama, ali Vlada vodi politiku Srbije. Zašto smo prihvatili da Vlada ovde preuzme odgovornost po rezoluciji Narodne skupštine? Zato što Vlada vodi politiku Srbije, a ne predsednik Srbije. Vlada vodi politiku Srbije. Osnovno pitanje kojim pokušavate da zbunite javnost jeste referendumsko pitanje. Recite tom predsedniku Ustavnog suda – da se pitaju pravi pravnici on ne bi mogao da bude predsednik Ustavnog suda. Nije samo promena granice referendumsko pitanje po Ustavu Srbije. Narodna skupština ima pravo da po svakom pitanju iz njene nadležnosti na Ustavom predviđen način raspiše referendum kojim će građani da se izjasne o tom pitanju. Da to jednom konačno raščistimo. Nije referendum u rezoluciji predviđen zato što bilo ko od nas prihvata činjenicu da će doći do promene granice, jer mi smo to već odbacili u prethodnom delu rezolucije u kome kažemo da Skupština uopšte neće da raspravlja o predlogu koji bi dirao u celovitost Srbije. Nama ne pada na pamet da o tome bude referendum, ali bude li rešenja za koje i vi i mi mislimo da možda ne mogu da se uklope u ustavni poredak, a dobra su za Srbiju i hoćemo da ih prihvatimo, ići ćemo na referendum.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, 3. juna 1999. godine kada se obraćao sa skupštinske govornice u ime srpskih radikala i kao potpredsednik Vlade prof. dr Vojislav Šešelj je poslanicima i celokupnoj srpskoj javnosti poručio da smo mi srpski radikali spremni da priznamo da smo pogrešili i da prestanemo da se bavimo politikom ako je to što stoji, a što je tada Skupština usvajala i protiv čega je jedino bila Srpska radikalna stranka – okviri i načela za mirovni sporazum Černomirdin-Ahtisari, tačno i sprovodljivo. Nažalost, ispostavilo se da smo mi srpski radikali bili u pravu. Ono što ste vi tada u jeku kampanje već za izbore sledeće godine, potpomognuti od strane Amerikanaca i Zapada, finansijski i logistički pre svega, slavili kao veliko rešenje danas je nešto sa tragičnim i nesagledivim posledicama po srpski narod u južnoj srpskoj pokrajini. Od 1996. godine proturaju se razni modaliteti i teze o tome kako da se reši pitanje Kosova i Metohije, zapravo to datira još od kraja osamdesetih godina, ali u tome se 1996. godine, ako se ne varam tada baš, ističe akademik Despić, jedna grupa akademika oko njega; pojavljuje se sa nekim svojim planom Dobrica Ćosić, da bi se 2001. godine, uoči jednoglasnog usvajanja Rezolucije o položaju Srba na Kosovu i Metohiji, sa podelom Kosova i Metohije izjasnio i tadašnji premijer Zoran Đinđić. Bilo je u okviru tzv. rasprave u javnosti raznih drugih rešenja: da se vratimo na Ustav iz 1974. godine, da Kosovo bude republika, da dobije nezavisnost, pa sve do ovih današnjih glasnogovornika koji idu na ruku šiptarskim separatistima i Amerikancima koji ih podržavaju, do najnovijih jučerašnjih, kako ih je nazvao, entitetskih karti Nebojše Čovića. Međutim, moram sada uz jednu opasku i vama, gospodine Koštunica, da kažem da je taj čovek do pre dva-tri meseca, dok gospođa Sanda Rašković-Ivić nije došla na mesto šefa koordinacionog odbora, sve vreme bio na mestu tog tela koje je trebalo da se brine o sudbini, da pomaže Srbima na Kosovu i Metohiji. Pre nego što je izašao, sinhronizovano uz Karića i uz Demokratsku stranku, sa tim entitetskim kartama, jasno je govorio ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije da Srbi ne mogu da imaju tapiju nad gradovima, nad crkvama i manastirima na Kosovu i Metohiji, da sve to treba da se baci u mutni Dunav – sada parafraziram i muka mi je uopšte što moram da izgovaram te reči moralnih, u svakom slučaju politički inferiornih, nakaza i ljudi koji nikada ništa dobro nisu mislili srpskom narodu. Pred sobom imam dve deklaracije i jednu rezoluciju, koje su jednoglasno usvajane u Narodnoj skupštini Republike Srbije u periodu DOS-ovske vladavine, kada je Srbija doživela nacionalni sunovrat i kada je doživela da i u momentu kada se u avgustu mesecu usvajala jedna rezolucija, koja je bila tako mlaka i nikakva, koja je samo konstatovala stanje u kome se naš narod nalazi, a danas je još u goroj poziciji, tadašnji premijer iz DS-a Zoran Živković pobrka dva grada na Kosovu i Metohiji i kaže – nema u Štrpcu jednog jedinog živog Srbina; pomešao je Štimlje i Štrpce. Eto takvi su bili predstavnici vlasti, ovi koji se hvale da imaju saveznike u američkom Kongresu i na Zapadu i kako su oni, tobož, bili spremni da rešavaju sva ta pitanja. Da je besomučna NATO agresija 1999. godine, koja je trajala 78 dana, na našu zemlju i na naš narod zapravo bila nešto drugo, a ne navodno spasavanje od humanitarne katastrofe i njihova briga za Šiptare na Kosovu i Metohiji, pokazalo se već kasnije. Epilog je, evo, svima poznat: u proteklih 15 dana, kada je potpisan i sporazum, od strane Vuka Draškovića, o nesmetanom prolazu NATO snaga, jer u nestanku bipolarnosti, u nestanku ravnoteže na opštoj globalno-političkoj sceni, pre svega što se tiče zapadne vojne alijanse, jasno je bilo svima, svim odgovornim ljudima i svim državnicima koji to gledaju na takav način, a predstavljaju onaj pravdoljubivi deo čovečanstva, da je njihova namera bila da se sve više šire na istok i da je to zapravo bila svrha, a da su šiptarski teroristi, separatisti i njihova želja za nezavisnošću samo jedan dodatni instrument u njihovim rukama. Poražavajuća je današnja situacija u kojoj se nalazi srpski narod u našoj južnoj pokrajini – 6.535 terorističkih akcija, možda i nekoliko desetina više, izvinjavam se ako i ovaj broj nije tragični bilans, 1.200 osoba ubijeno, 1.238 ranjeno, 1.146 nestalo, oteto, izvedeno preko 5.000 terorističkih akcija uz pomoć tzv. Kosovskog zaštitnog korpusa i UNMIK-a kao mozga terorista, odnosno separatista iz redova šiptarskih bandi. Sve je to prethodna vlada nemo posmatrala, donoseći ovako blage rezolucije. Kada već govorite o poziciji Ustavnog suda i o tome šta on može a šta ne može i kada se taj nesrećni Slobodan Vučetić oglašava, moram da upozorim sve vas koji ste na ovoj ili onoj funkciji bili na vlasti, da smo vas tri godine usmeravali na to šta treba da činite kada većde facto postoji Rezolucija 1244 i taj sporazum i Kumanovski sporazum, a vi to niste radili. Lepo smo vam govorili da svaku odluku šiptarskog rukovodstva, separatističkog, a naročito posle usvajanja tzv. Hekerupovih ustavnih okvira i svođenje državnika iz matice, Republike Srbije na strance, uvođenje carine, taksi i akciza, morate veoma glasno i jednoglasno, i za to bismo vam dali pomoć, da osudite i da neprestano Ustavni sud Srbije, sa takvim ocenama da se Šiptari na Kosovu i Metohiji, koji su posle usvajanja Hekerupovih ustavnih okvira dobili i svoj parlament i svog predsednika i navodnu autonomiju na području lokalnih samouprava, ponašaju u suprotnosti sa Ustavom i zakonom, namerno kršeći i taj deo, koji nam garantuje Rezolucija 1244, teritorijalnog integriteta, odnosno suvereniteta. Zlonamerno je ona citirana i radi se i danas o tome. O tome je govorio gospodin Vučić, kada je anekse sporazuma i delove Rezolucije preneo kako to jeste, kroz citat; dakle, insistirali smo na tome i to je trebalo da bude takva sinhronizovana akcija da se po Rezoluciji hiljadu vojnika i policajaca vrati, da se uspostave carinski punktovi i da se učini sve da se zaštiti srpski narod na Kosovu i Metohiji. To nije učinjeno. Nije urađeno ništa. Mi danas imamo pred sobom rezoluciju, po kojoj ćemo rezolutno da se izjašnjavamo mi koji smo u opoziciji, a koji smo oduvek, kada je pitanje Kosova i Metohije, to stavljali iznad svakog interesa, jer ključ svih pitanja za nas su bili Republika Srpska Krajina, Republika Srpska, Kosovo i Metohija, jedinstvo naroda i države. Tako smo se ponašali kada smo bili ono kratko vreme na vlasti i otkako smo opozicija. Pravna snaga i pravni tretman ove rezolucije mora da bude obavezujući za sve. Znate, to što se Boris Tadić kao predsednik Republike, izabran uz vašu pomoć, vas iz DSS-a, ne obuva, što bi moji Šumadinci rekli "svakog dana u istoj pameti", to je njegov problem. Ali, ovo što se danas odluči ovde i što će Skupština velikom većinom da usvoji mora da bude obavezujuće za sve. To je naša obaveza prema Srbima koji žive na Kosovu i Metohiji, koji su potpuno nezaštićeni i koji su teško stradali, ne samo u noćima između 17. i 19. marta 2004. godine, već se to nastavlja i dan-danas. Ne mogu da se otmem, dok sada vas gledam i ovo govorim, utisku i očima dece koja su nas ispraćala iz Prilužja i Plemetine, kada smo kao delegacija stranke, na čelu sa gospodinom Aleksandrom Vučićem, išli od manastira Banjska, u koji se, hvala bogu, posle više vekova vratilo naše bratstvo, otišli do tzv. enklava, okupiranih sela Prilužja i Plemetine. Posetili smo osnovne škole "Vuk Karadžić" i "Sveti Sava". Ta deca, direktori tih škola i ti nastavnici, okupljeni građani tih sela tražili su još tada od nas, a to je bilo u maju mesecu, da se što pre sastanemo, da donesemo jedinstvenu odluku koja će da poboljša i da utiče na to da se obezbedi opstanak i da se garantuje sloboda našem narodu na Kosovu i Metohiji. Ta deca, ti dečaci i te devojčice su nas sa stiskom svojih malih ruku ispraćali i tražili to od nas. Mi smo im to tada obećali. Mi se danas sa mnogo meseci zakašnjenja, zajedno sa vama, nalazimo u najvišem skupštinskom domu da usvojimo jednu takvu rezoluciju. Upozoravamo vas, kao što smo vas upozoravali kada niste mogli da verujete i govorili – Udbine su daleko, Knin je daleko; niste hteli da razmišljate o stradanju naroda u Republici Srpskoj. Blizu su Raška, Kraljevo, Kragujevac i Beograd, imajte to na umu i mislite stalno na opstanak našeg naroda na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Narodni poslanik Milan Marković je odustao od diskusije. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kosovski političari koncipirali su svoju strategiju oko regulisanja statusa Kosova i Metohije '90-ih godina prošlog veka po principu "dva ka", što u konceptu znači – koliko autonomije Srbima u Republici Srpskoj Krajini, toliko Albancima na Kosovu i Metohiji. Verovali su da će Srbi, koji su bili suveren, konstitutivan, državotvoran i ravnopravan narod sa hrvatskim narodom, okončanjem ratnih sukoba dobiti visok nivo autonomije, najviši nivo poštovanja ljudskih prava, a tako visok nivo autonomije odgovarao bi poziciji albanskog naroda na Kosovu i Metohiji, koji je predstavljao nacionalnu manjinu. Srbi su u bivšoj Republici Hrvatskoj do ustavnih promena 1990. godine bili izjednačeni u pravima sa hrvatskim narodom, a svoju ravnopravnost i državotvornost zasnivali su na temeljima antifašističke borbe. Ustavnim promenama jednostrano je srpskom narodu oduzeta državotvornost i pravo na ravnopravnu upotrebu jezika i pisma. Ustavnim promenama stvorene su pravno-političke pretpostavke za progon srpskog življa, otpuštanje sa posla, proterivanje, uskraćena su im sva ljudska prava i slobode, oduzeta pokretna i nepokretna imovina, druga statusna, imovinska i socijalna prava. S druge strane, Albanci sa Kosova i Metohije, kao nacionalna manjina, danas se bore za nezavisnu državu i potpuno odvajanje od Srbije. Isti je koncept nezavisnosti koju koriste Hrvati i Albanci, a on u osnovi predstavlja genocid i etničko čišćenje srpskog naroda. Međunarodna zajednica i svetski moćnici dozvolili su ili su prećutno dali saglasnost da se genocidnim metodama i etničkim čišćenjem protera preko 500.000 Srba iz Republike Srpske Krajine, što predstavlja oko 80% srpske etničke populacije u Hrvatskoj. Preostali deo Srba izbačen je sa posla, šikaniran, a česta su ubistva, paljevine i slično. Reakcije od strane međunarodne zajednice nema. Posledice genocida i etničkog čišćenja su sledeće: ubijeno je preko 7.000 Srba, a ranjeno oko 15.000, zapaljeno i uništeno je oko 1.100 sela i zaselaka gde su Srbi bili većina. U akcijama "Bljesak" i "Oluja" zapaljeno je, pokradeno i devastirano preko 35.000 kuća, stanova, poslovnih i privrednih objekata. Nezakonitim sudskim postupcima oduzeto je stanarsko pravo na 50.000 stanova koje su posedovali Srbi. Uskraćeno je pravo Srbima na akcije u postupku privatizacije državne i društvene imovine. Uskraćena su im druga statusna, imovinska i socijalna prava. Ukupna vrednost materijalnih dobara ceni se na oko 30 milijardi evra, dok je izgubljena dobit od te imovine oko 20 milijardi, što ukupno iznosi preko 50 milijardi evra. Dame i gospodo, kakav je bio odnos srpske strane prema međunarodnoj zajednici? Rukovodstvo Republike Srpske Krajine prihvatilo je i potpisalo više rezolucija i sporazuma u periodu od 1992. do 1995. godine. Savet bezbednosti UN doneo je rezoluciju 743, pod poznatim nazivom Vens-Ovenov plan, kojim je Republika Srpska Krajina stavljena pod zaštitu UN. Poslate su mirovne snage kao garant mira i bezbednosti među zaraćenim stranama. Verujući u dobre namere međunarodne zajednice srpska strana prihvatila je u toku 1994. godine sporazum o prekidu vatre, a tokom 1995. godine i ekonomski sporazum. Ovim aktivnostima stvorene su pretpostavke za otvaranje političkog pregovaračkog procesa o statusu Republike Srpske Krajine. Svetski moćnici jednostrano su tražili od Srba da prihvate plan Z4, koji sam po sebi prejudicira političko rešenje, a srpsku autonomiju sužava na samo dva kotara, što čini oko dve petine teritorije Republike Srpske Krajine. Ostali deo teritorije Republike Srpske Krajine se mirnom reintegracijom uključuje u Republiku Hrvatsku. Srpsko rukovodstvo u početku odbija plan, ali je kasnije isti bio prihvaćen od strane Milana Babića, tada premijera Vlade Republike Srpske Krajine, a dana 2. avgusta 1995. godine, uz posredovanje kontakt grupe, potpisuje se, uz obećanje da Hrvatska neće napasti Republiku Srpsku Krajinu. Bez obzira na dato obećanje predstavnika najvećih svetskih sila, Hrvatska pokreće svoje policijske i vojne snage, koje su počinile najveći genocid i etničko čišćenje od Drugog svetskog rata. Snage UN, umesto da spreče prodor hrvatskih snaga i razdvoje zaraćene snage, nisu učinile ništa. Kakva je bila reakcija međunarodne zajednice na genocid i etničko čišćenje? Nikakva. Srpsko rukovodstvo Republike Srpske Krajine prihvatilo je i potpisalo brojne sporazume, verujući da će kooperativnim odnosom prema međunarodnoj zajednici uspešno okončati rat i političkim pregovorima rešiti budući ustavno-pravni status Republike Srpske Krajine. Za dobru saradnju i kooperativnost srpska strana "nagrađena" je genocidom i etničkim čišćenjem. Postavlja se ozbiljno pitanje da li se može verovati svetskim moćnicima i međunarodnoj zajednici, a iz izloženog je vidljivo da se ne može. Na osnovu krajiškog iskustva pre 10 godina, moramo sa dozom opreznosti ući u ove političke pregovore, jer bi pogrešno bilo i lagodno poverovati u dobre namere svih pregovaračkih ekipa. Ogromno iskustvo nam daje Dejtonski sporazum, koji je regulisao budući ustavno-pravni, politički i ekonomski položaj BiH. Dva ravnopravna entiteta danas gube svoju ustavnu i stvarnu ulogu, na štetu srpskog entiteta. Jednostranim aktima međunarodnih posrednika tope se nadležnosti Republike Srpske i ciljano se radi na unitarizaciji državnih funkcija BiH. Moramo se zapitati da li možemo slepo verovati u dobre namere međunarodne zajednice i njenih predstavnika. Slična ili gotovo identična situacija postoji kod Rezolucije 1244 na Kosovu i Metohiji. Međunarodna zajednica nije ništa učinila da spreči etničko čišćenje, paljenje srpskih crkava i manastira, proterivanje, ubistva i slična zlodela. Ponovo postavljam pitanje – da li možemo verovati međunarodnim posrednicima da neće izigrati potpisano i overeno stanje budućeg ustavno-pravnog statusa Kosova i Metohije? Ogromne su patnje srpskog naroda. Tragična sudbina, tuga, bol, nemaština traži opreznost, ozbiljnost i političku zrelost. Samo jedinstvom svih stranaka može se doći do prave platforme i strateškog plana za pregovore. Svako strančarenje, politički egoizam, nedoslednost može biti poguban. U toku 1996. godine između SRJ i Republike Hrvatske potpisan je sporazum o normalizaciji odnosa, a 2001. godine sve bivše članice SFRJ sklopile su sporazum o sukcesiji. Oba sporazuma dala su pravnu mogućnost izbeglom stanovništvu da se može bezbedno i bezuslovno vratiti na svoja imanja, vratiti posed svoje imovine, vratiti pravo na stanove i mogućnost otkupa stanova. Izbeglom stanovništvu data je mogućnost pravične naknade za svu opljačkanu, uništenu i zapaljenu imovinu. U proteklih deset godina nije bilo pravog povratka izbeglog stanovništva, jer se vratilo samo oko 5% prognanih. Nijedan stan u Hrvatskoj nije vraćen bivšim korisnicima stanarskog prava, o pravičnoj naknadi niko ne govori. U praksi se vode brojni sudski administrativni postupci, ali pomaka nema. Povratnici se hapse, prave se novi spiskovi ratnih zločinaca, bez obzira na amnestiju. Vrši se progon, otpuštanje s posla i preostalog srpskog življa. Pred administrativnim organima Srbi se šikaniraju i ponižavaju. O Srbima Krajišnicima niko ne brine. Svi ovi problemi, kao i nerazumevanje državnih organa Republike Srbije, državne zajednice Srbija i Crna Gora i Republike Hrvatske i međunarodnih institucija, uzrokovali su obnavljanje rada Skupštine Republike Srpske Krajine u prognanstvu, koja je izabrala Vladu Republike Srpske Krajine u prognanstvu, čiji je zadatak internacionalizacija krajiških problema, pokretanje postupka povratka imovine, stanova i drugih statusnih, imovinskih i socijalnih prava. Vlada Republike Srpske Krajine u prognanstvu usvojila je Deklaraciju o položaju prognanog srpskog stanovništva i zatražila od Narodne skupštine Republike Srbije da je uvrsti u dnevni red, kako bi se o svim pitanjima otvorila rasprava, dao nalog državnim organima u pravcu iznalaženja pozitivnih rešenja. Pozivam predsednika Skupštine da po hitnom postupku zakaže tematsku sednicu o ovim pitanjima. Sličnu deklaraciju dostavili smo Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope. Formalni postupak za raspravu naParlamentarnoj skupštini Saveta Evrope privodi se kraju, pa se može očekivati da će biti uvršćena u dnevni red zasedanja početkom 2006. godine. Bilo bi primereno da se ova pitanja pre rasprave na Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope raspravljaju u ovoj skupštini. Vladi Republike Srbije obraćali smo se više puta. Odgovor nismo dobili, ali problemi ostaju nerešeni. Pasivnost ove vlade čudi, kako nismo našli sagovornika među svojima, a obratili smo se stranim misijama koje deluju u Republici Srbiji. Na razgovorima smo bili u stalnoj misiji Evropske unije u dva navrata i stalnoj misiji organizacije UN. U tim razgovorima ukazali smo i na naše probleme i zatražili posredovanje. U cilju internacionalizacije naših pitanja otvorili smo tri predstavništva u svetu, i to u Kanadi, Francuskoj i Holandiji. Ovih dana postaćemo punopravni članovi organizacije UN, agencija koja zastupa prognane narode. Na kraju, pozivam sve relevantne državne institucije državne zajednice Srbija i Crna Gora i Republike Srbije da pomognu izbeglom stanovništvu iz Republike Srpske Krajine, Hrvatske, Kosova i Metohije, uz posredovanje međunarodne institucije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Pošto se nadam da je ovaj ekonomsko-propagandni program onih koji žele da stave do znanja da se u nečemu razlikuju završen, ja samo mogu gledaoce i građane Srbije da obavestim da ova predložena rezolucija, bez obzira što ne može da se kritikuje, a o tome ću malo kasnije, predstavlja samo kontinuitet gde se od 1999. godine uvek Narodna skupština izjasnila da podržava teritorijalni integritet i suverenitet, i ovi koji su kritikovali, kritikovali su sami sebe dok su bili na vlasti, ali dobro, u pitanju je sujeta. Čović je ljut što ste ga isterali, dobro je što ste ga isterali, on je na početku pričao o psima rata, pa je onda preuzeo i govor i terminologiju tih koje je kritikovao. Da izostavim ovu selektivnu primenu Ustava Republike Srbije kada kome odgovara, da se mi vratimo na nešto što svima odgovara, nametnuto je kao sila, ali videćete, ipak odgovara. To je Rezolucija 1244. Nedvosmisleno potvrđuje, garantuje suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije i SRJ, bez obzira na ovo što se u međuvremenu desilo i upućuje na olakšavanje političkog procesa oko definisanja konačnog statusa za Kosovo i Metohiju. Znači, Kosovo i Metohija se ne tretira niti kao institucija, niti kao organ, niti kao neka eksteritorijalna teritorija Republike Srbije. Pričamo o širokoj autonomiji, da bi me shvatili ovi "žućkasti", to znači o kapacitetu, pošto oni to shvataju, a kada se kaže o suštinskoj samoupravi, tu možemo da pričamo da li će lokalna samouprava biti dvostepena, šta će biti od nadležnosti u lokalnim samoupravama. Da vas malo iskritikujem sada – u onoj prethodnoj rezoluciji ja sam stekao utisak da ste ovde izdejstvovali nešto što je ličilo na autonomiju za Srbe unutar Kosova i Metohije. Dobro je što ste se vratili. Dobro je što su čak i UN primetile da se radi o jednoj grešci. Jer, moramo da se vratimo na nešto što vi koji ne čitate knjige ne znate, a pametni ljudi su to sve zapisali. Znači, da li nama treba autonomija? Ako smo primljeni u Savet Evrope, primljeni smo dok su ovi "sabljom vitlali". Ako je priznato da smo demokratsko društvo, a jesmo, oduvek smo i bili demokratsko društvo, pa bilo koji kriterijum da uzmete, postavlja se pitanje, jer to demokratsko društvo u suštini ima građansko uređenje, garantovana su prava – koja bi to onda autonomija za ljude bila potrebna, veća nego od one što se prizna? Dalje, šta bi to bilo van autonomije, a da se da teritorijalni suverenitet matici? To bi mogla da bude samo autonomija, nema više ono Vukovo - autonomija, manje od nezavisnosti. Znači, nalazimo se na terenu suštinske autonomije i dobro je što vi ovde niste definisali dublje te okvire, kao što je dobro... Jeste da je pao sneg, ali izašli su ovi sa tragovima, kako oni to vide, pa smo imali prilike ovde da čujemo. Dakle, čuli smo predsednika Republike, za čiji ste izbor krivi vi koji ste na vlasti, jer vam je sada jasno da ste napravili katastrofalnu grešku, jer on ništa ne zna. On priznaje pravo nacionalnim manjinama na samoopredeljenje. Ja ne znam šta čita tamo onaj Leon Kojen, šta čitaju ovi njegovi savetnici; treba uzeti motku i proterati ih. Vidite šta jedna izjava može da načini. Druga njegova izjava je – entitet, a tema kapacitet autonomije. Pobrkao teme čovek skroz i onda nije ni čudo, jer unutar DS-a se vodi borba frakcija. Imamo Žarkovu i Natašinu, oni su na daljinskom upravljaču Agima Čekua i ovih ovde, a pre nekoliko meseci, odnosno pre mesec dana formirana je čista narkomanska stranka, oni su finansirani. Imamo i onu grupu koja kaže – evropska regija, i oni su iz te kuhinje, da znate. Dakle, oni koji predlažu – Kosovo i Metohija evropska regija, oni koji predlažu – Kosovo i Metohija i Beograd zajedno u EU, i njih finansira narko-mafija sa teritorije Kosova i Metohije. Šta meni smeta u ovom vašem predlogu rezolucije? Znate šta, vi ste na nekoliko mesta napisali ovde – interesi Albanaca. Skrećem vam pažnju, Rezolucija 1244 na dva mesta pominje kosovske Albance, i to u negativnom kontekstu, dakle, kao pripadnike OVK i kao stanovnike Kosova i Metohije koji treba da se razoružaju, oba puta u negativnom kontekstu. Nemojte vi njima da popravljate kontekst. Svet zna, jer zna šta su instalirali tamo, kao i kada je procurela informacija ovde da se nalaze petorica iz Al kaide, da su čuvani, digla se uzbuna; naravno, Amerikanci ih čuvaju, sve se zna i nemojte da dajete značaj Savetu bezbednosti koji realno njemu ne pripada, a vi ste u nekoliko tačaka dali taj značaj Savetu bezbednosti. Nemojte da idete sa tim velikim poverenjem prema UN. Čuli ste od poslanika Srpske radikalne stranke, jer ovi drugi ne smeju da pričaju o tome, a ja bih vas podsetio: onog momenta kada je bivša SFRJ počela da sarađuje sa međunarodnom zajednicom po pitanju SFRJ asimetrična, nesimetrična itd., a počelo je kada su došli do Briona, sećate se, naša država je razorena. SAD su za samo četiri meseca promenile svoj stav, od početnog stava da nema cepanja, do stava da svaka republika može da bude nova država. Podsećam vas na pijacu u Sarajevu, Tuzli i da ne ređam sve lokacije, jer krene se od velike laži da bi se ostvario neki svoj interes, a kasnije se sazna istina, ali nema pravde. Nema pravde. Ima tu još problema sa ovom rezolucijom koja je ponuđena. Shvatam da ste teško uspeli i nju da sastavite, jer kakvi su to rogovi u vreći vidite i sami; vi sa predsednikom ne možete da se dogovorite oko kohabitacije, a kamoli oko ovih stvari. Druga zamerka je: gde god ste upotrebili neke reči koje asociraju trebalo je da navedete - AP Kosovo i Metohija, a ovde ste na nekoliko mesta - Srbe iz Pokrajine, a Albance sa Kosova. Stvarate zabunu. Računam da ste vašim istupima kao članovi Vlade ovde otklonili te nedostatke. Na kraju moram da vas upozorim šta sledi. Dakle, sledi ova međunarodna grupa, na čijem je čelu niko drugi do upravo ovaj koga je odredio generalni sekretar da vodi ove razgovore. Ne otvaram temu ko s kim treba da razgovara. Formalno-pravno Republika Srbija je ovlašćena da sama propiše autonomiju za Kosovo i Metohiju, autonomiju za Vojvodinu, ali posle svih ovih stvari verovatno je potreban neki razgovor. S kim? Sa onim ko nam je uzeo i ko nam je ograničio pravo na teritoriju Kosova i Metohije, ali nikako sa teroristima. Dobra stvar u ovoj predloženoj rezoluciji je što vi ne priznajete privremene institucije, i ne treba ih priznati, ali videli ste, njih priznaje Boris Tadić, jer je on pozvao građane da glasaju i tih 800 građana je dalo neki kvazilegitimitet. Dalje bih vam skrenuo pažnju na Međunarodnu kriznu grupu, vodite računa kada pregovarate, tamo je Marti Ahtisari, Luiz Arbur, Zbignjev Bžežinski, Vesli Klark, tamo je i Goran Svilanović, samo je sada odsutan, vodite računa, jer on je državni službenik ovde, ali pripadnik jedne organizacije, Torvald Stoltenberg, zatim Javlinski iz Rusije i ima i ovaj Rus koji drži JUKOS, a koji je uhapšen, i na kraju, zapamtite, Džordž Soroš. Sada vam je jasno koji su njihovi principi – ne povratak na stanje pre 1999. godine. I mi kažemo – ne. Zašto? Zato što je tada na teritoriji Kosova i Metohije bio terorizam. Dalje, da Kosovo i Metohija nema prava da se ujedini sa Albanijom. Ja ne znam koji je to idiot mogao da pomisli da oni imaju pravo da se ujedine sa Albanijom. Ako bi se to desilo, onda međunarodni poredak ne bi postojao, nema Povelje, nema UN, nema Povelje za novu Evropu, nema Helsinškog dokumenta, ne postoji ništa. Ako su toliko silni, oni su mogli Kosovo i Metohiju da nam otmu od 10. juna do danas. Ne, njima je potrebna saglasnost. Vodite računa ko će da da tu saglasnost. Zato tražimo jednu rezoluciju, a mi smo zastupnici i jedne strože rezolucije, koja će da oktroiše ovlašćenja, prava i obaveze onoga koji pregovara i zato smo i ovde stavili neke tvrde stavove, sidra preko kojih se ne može ići: teritorijalni integritet, suverenitet, i mi tražimo suštinsku upravu i široku autonomiju za sve građane, nećemo da delimo građane. Ova rezolucija 1244 ne deli građane, nego kada govori o građanima Kosova i Metohije govori - stanovništvo i poneki put kaže - nacionalne zajednice. Vodite računa, jer, moram da vam kažem, nažalost, u ovoj zemlji je potrebna hrabrost da bi neko bio patriota, da bi mogao otvoreno da kaže da želi da zaštiti svoju državu. Verujte, svaki ludak može da bude izdajica i njemu tako silno aplaudiraju ovi iz inostranstva, svesni toga da su ovi ludaci. Ja bih vas podsetio samo na još jednu stvar pri kraju: onaj ko je spreman da prećuti, on je spreman i da ponovi. Prećutali su i ponoviće. Vodite računa, ako branite interese Srbije, svih građana Srbije, ako branite Kosovo i Metohiju, imate podršku Srpske radikalne stranke, a ako se oglušite o to, ne znam šta je s vama.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo što se pre tri ili četiri dana desilo u tzv. kosovskom parlamentu dokaz je više da je poodavno trebalo da poslušate Tomislava Nikolića i da se ovaj parlament na jednoj vanrednoj sednici pozabavi isključivo problemima posvećenim Kosovu i Metohiji. Ovo vam napominjem da bih vas podsetila da možda bar danas poslušate apele Srpske radikalne stranke i Tomislava Nikolića da se izmeni Predlog rezolucije u kontekstu tih događaja iz Prištine, a i ovih izdajničkih koji se čuju danas u ovom parlamentu, verovatno na iznenađenje svih građana Srbije. Predlog rezolucije bi trebalo u nekoliko detalja zaista da se promeni, počev od samog naziva, jer nije dobro da kažemo da se razgovara o budućem statusu Kosova i Metohije, jer status Kosova i Metohije je jasan. U rezoluciji bi moglo da se govori o ostvarivanju autonomije, a ne nikako o statusu Kosova i Metohije. Takođe je trebalo čvršće i odlučnije podvući da nema i ne sme biti izdvajanja Kosova i Metohije iz sastava Srbije. Ovo što je predviđeno tačkom 3, gde se kaže da bi se svako nametnuto rešenje budućeg statusa Kosova i Metohije proglasilo nelegitimnim, protivpravnim i nevažećim, gospodo, pravno je neprecizno, a i preblago je. Ovde je moralo da stoji da bi ovo bio pravno ništav posao, zbog posledica koje bi eventualno bile izazvane ovakvim poslom. U tački 5, takođe, preblage su kvalifikacije i nekako se nagoveštava u ovom trećem i četvrtom stavu kao da se govori o Srbima koji su u statusu nacionalnih manjina na Kosovu i Metohiji. To ne sme ni u nagoveštaju da se nađe, jer su Srbi većina u Srbiji, a Kosovo i Metohija je Srbija. Ne može se govoriti, ni naslućivati da bi Srbi eventualno mogli biti nacionalna manjina i da njima treba neka posebna prava omogućavati na Kosovu i Metohiji. Srbima se mora omogućiti da se vrate da žive na svoja vekovna ognjišta, na svoje Kosovo i Metohiju, kao sastavni deo Republike Srbije. Takođe, nije dobro ovo što ste u tački 6. naveli da, kao demokratski organizovana država, članica državne zajednice Srbija i Crna Gora, Republika Srbija nosi veliku odgovornost za mir i dobrosusedsku saradnju u svom okruženju. Dame i gospodo, kakvu to odgovornost Srbija ima za mir na Balkanu? Valjda odgovornost treba da preuzmu ovi što su doveli do problema na Kosovu i Metohiji. Zašto se ne spominju teroristi, zašto se ne spominje UČK? Valjda su oni ti koji su doveli do nemira na Balkanu, a ne Srbija. Srbija nikada nije vodila rat na Kosovu i Metohiji da bi istrebljivala, da bi etnički čistila Kosovo i Metohiju. Nažalost, oni drugi su to radili, i delovi Kosova i Metohije danas su etnički čisti, ali etnički čisti od Srba. To je ono što je trebalo ovde na jedan jači način da se naglasi. U tački 7. kaže se da Narodna skupština Republike Srbije pozdravlja posredničku ulogu Ujedinjenih nacija u procesu definisanja budućeg statusa itd. Ovo nikako nije dobro i nemamo mi šta da pozdravljamo UN, odnosno posredničku ulogu UN. Mi, dame i gospodo, podsetiću vas, imamo vrlo loša i neprijatna iskustva iz tih i takvih posredničkih misija UN. Ne smemo i ne treba da krijemo antisrpsku politiku celog Zapada. Imamo primere Republike Srpske Krajine, imamo primer Republike Srpske, imamo, na kraju krajeva, Rezoluciju 1244. Da se primenjuje Rezolucija 1244 mi danas ne bismo imali problem koji imamo i mi danas ne bismo imali potrebu da na ovaj način razgovaramo o Kosovu i Metohiji. Dakle, UN, Savet bezbednosti UN ne poštuje ni tu rezoluciju, koju su sami doneli. Srpsku Krajinu svi znate da su žrtvovali, da je Republika Srpska Krajina, sa svim atributima državnosti, pod okupacijom hrvatske ustaške države. Ta hrvatska ustaška država je na putu za EU. Nažalost, ni ovde u Srbiji, ni u ovom parlamentu se ne govori o Republici Srpskoj Krajini. Naprotiv, jednostavno većina ovde... Uostalom, pokazali ste svoj odnos prema Republici Srpskoj Krajini kada je formirana vlada u izgnanstvu Republike Srpske Krajine. Republika Srpska je formirana Dejtonskim mirovnim sporazumom. Dame i gospodo, deset godina posle tog Dejtonskog sporazuma šta se dešava u Republici Srpskoj? Pokušaji da se Republika Srpska uništi. Ovih deset godina takozvanog mira u Republici Srpskoj bilo je deset godina okupacije, najteže okupacije. Pitajte onaj narod koji živi tamo, pitajte Srbe u Republici Srpskoj kako su živeli pod Ešdaunom i onima koji su bili pre njega. Oni su propisivali ko može da se bavi politikom u Republici Srpskoj; oni postavljaju profesore, rektore i dekane; oni kažu da profesor Radomir Lukić ne može da se bavi svojim poslom. Gde su tu garancije Saveta bezbednosti UN? Moramo da kažemo da Srbi iz Republike Srpske mrze Bosnu i Hercegovinu. Borili su se protiv Bosne i Hercegovine, ginuli u tom ratu, ostali bez kuća, ostali bez porodica, trajni invalidi, i šta se sada dešava? Sada ih teraju da žive, ponovo kažu mogu Srbi da žive u toj multietničkoj Bosni i Hercegovini. To isto nemamo pravo ni kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Neće da kažu da Šiptari na Kosovu i Metohiji mogu da žive zajedno u Republici Srbiji, sa Kosovom i Metohijom kao sastavnim delom Republike Srbije. Sa druge strane, pre mesec dana bila je akcija UNMIK-a i KFOR-a u selu Prekaze, oni su tamo morali da odu sa tenkovima i helikopterima. To je ono što mora da se traži od međunarodne zajednice, pre svega razoružanje svih formacija, osim međunarodnih, koje su dovoljne da nose oružje na Kosovu i Metohiji. Pošto slavim danas krsnu slavu, želela bih svim pravoslavnim vernicima da čestitam, onima koji slave Svetog Arhangela: neka vam je srećna slava i neka je svima nama Bog na pomoći.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić.
Dame i gospodo, bitno je da Vlada iskoristi ovako veliku podršku koju ima u parlamentu, a samim tim sa podrškom Srpske radikalne stranke koristi veliku podršku građana Srbije, jer Srpska radikalna stranka takav ugled uživa među građanima Srbije. Nadamo se da oni koji pregovaraju, a pogotovo predstavnici Vlade, neće ni u jednom trenutku da popuste pred pritiskom međunarodne zajednice. Zašto? Ne iz razloga što bi to bio presedan kada je u pitanju međunarodno pravo i međunarodni odnosi, nego prvenstveno iz prioriteta naše zainteresovanosti, što bi to bio početak kraja Srbije. Sama činjenica da bi eventualno samostalnost Kosova i Metohije dovodila u pitanje ili, bolje rečeno, postavljalo bi se realno pitanje da li uopšte ima svrhe dalje se baviti politikom, neka bude vama članovima Vlade uvek na umu i na prvom mestu, jer nestankom Kosova i Metohije sa prostora teritorije Srbije bukvalno počinje kraj ili početak kraja Srbije. Pogotovo mi koji živimo u Vojvodini sa velikom pažnjom pratimo šta se to dešava na Kosovu i Metohiji i šta će se dešavati, iz prostog razloga jer smo učesnici i svedoci, kao i vi, da se u Vojvodini intenzivno vrše pripreme kako bi se u jednom određenom trenutku primenio eventualno ovaj model, ovaj princip ili ovi standardi koje želi međunarodna zajednica da primeni na Kosovu i Metohiji. Vidite da je scenario gotovo potpuno isti. Po čemu je međunarodna zajednica poznata? Poznata je po svojoj doslednosti u nedoslednosti. Zašto? Sve ono što je definisano Rezolucijom 1244 međunarodna zajednica, u vidu Ujedinjenih nacija, želi da izbegne. Umesto da razgovara o onome što je prioritetni zadatak, a to su standardi, ona razgovara o statusnom pitanju. Setimo se samo kako je sve počelo. Počelo je sa pitanjem ljudskih prava i prava nacionalnih manjina. Šta je u Vojvodini? To je upravo sada aktuelno. Kako se na Kosovu odigravao i odvijao scenario, tako i u Vojvodini isto. Na Kosovu i Metohiji najaktuelnije je pitanje stanje ljudskih prava i nacionalnih manjina, najaktuelnije je statusno pitanje i to ne nacionalnih manjina nego teritorije. Šta je u Vojvodini? U Vojvodini se pokreće statusno pitanje nacionalnih manjina. Sledeći korak koji treba da se desi na Kosovu i Metohiji to je da se pod okriljem, pod firmom statusnog pitanja Kosova i Metohije pripremi teren kako će se sutra u Vojvodini jedan deo, istine radi, Vojvodine odvojiti. Zašto? Zato što već neki glasnogovornici u Vojvodini prizivaju Ahtisarija da dođe, da se iskoristi prilika i trenutak kada se pregovara o Kosovu i Metohiji, pa da se otcepi jedan deo Vojvodine, kako oni kažu – viši ili veći stepen autonomije. To je isto zagovaranje ili ista teorija koju su imali i što su zagovarali Šiptari na Kosovu i Metohiji; rekli su – veći stepen autonomije. Kada smo upozoravali međunarodnu zajednicu da je to u stvari prelazno stanje ka otcepljenju i stvaranju samostalne države, mnogi su nam tada bili protivnici na političkoj sceni Srbije govoreći – vi srpski radikali slutite samo ono što je loše po Srbiju, vi imate nameru da unesete nemir među građane Srbije. Ne, nama je i tada, kao i sada, interes da na vreme upozorimo šta se sprema u Srbiji. U Srbiji se sprema da se, po načinu i modelu Kosova i Metohije, krene na otcepljenje Vojvodine. Ko će dati najveću podršku u tome? Ne samo međunarodna zajednica ili Ujedinjene nacije, nego i nesposobni pregovarači. Svedoci smo ovde da dve institucije izvršne vlasti imaju različite stavove. Ti različiti stavovi proističu, pre svega, iz njihovih bolesnih političkih ambicija, iz činjenice da im je na prvom mestu stranački, a ne interes Srbije. Imamo već podelu Kosova i Metohije na dva entiteta. Kako ćemo onda da branimo i kako da ostanemo na pozicijama da nema podele Srbije, ako delimo Kosovo i Metohiju? Zar to onda nije pravilo kako će se deliti Srbija? Ako je delimo na srpski i albanski entitet, ti iz međunarodne zajednice će reći – gospodo, zašto onda ne podelimo Srbiju na Kosovo i Metohiju i na Srbiju? To je nešto što, u svakom slučaju, na samom početku opominje i upućuje na oprez srpsku javnost da veoma pažljivo prati kako i na koji način će postupati i kako će pregovore voditi oni koji su vlasni od strane Skupštine. Mi srpski radikali unapred kažemo šta ne bi bilo dobro. Ne bi bilo dobro da različiti stavovi institucije predsednika Srbije i Vlade Srbije, koja je jedina ovlašćena, budu ne samo kamen spoticanja, nego veliki prostor i mogućnost da međunarodna zajednica, zahvaljujući toj nesaglasnosti i tom sporu, ostvari sve ono što je unapred očito namerila i naumila na Kosovu i Metohiji. Mi možemo na neki način da shvatimo i da razumemo i one koji u Vojvodini zagovaraju teoriju i nameću tezu da Srbija može u Evropu preko Vojvodine. Možemo da prihvatimo ako Srbija bude celovita, ali Srbija ne može nigde bez Kosova i Metohije.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja rasprave pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Pošto smo završili jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije, da li predstavnik predlagača Vojislav Koštunica, predsednik Vlade, želi završnu reč? Reč ima premijer gospodin Vojislav Koštunica.
Poštovani poslanici, nije završna reč, ovo je samo reč zahvalnosti na kraju ove duge rasprave, koja nas privodi usvajanju za Srbiju, Srbiju i Crnu Goru jedne veoma važne rezolucije. Pitanjima koja se pokreću u toj rezoluciji bavili smo se poduže prošle godine usvajajući, takođe, jedan dokument slične prirode, Deklaraciju, zatim Plan Vlade Srbije. Na neki način, na tragu rešenja i u sledstvu rešenja koja su sadržana u tim prethodnim dokumentima nalazi se rezolucija koju ćemo danas usvojiti, uveren sam, sa najvećom mogućom podrškom u ovoj skupštini, rezolucija koja se donosi u jednom specifičnom, odsudnom trenutku za Srbiju, u trenutku kada se počinju pregovori o budućem statusu Kosova i Metohije. Hteo bih još jedanput da izrazim zahvalnost na svemu ovome što je ovde rečeno. Hteo bih da, i pre nego što se glasa, istaknem da će, naravno, rezolucija usvojena u Skupštini Srbije predstavljati obavezu za Vladu, za pregovarače i naravno da će Vlada imati obavezu da vam se obrati, ili odgovarajućem nadležnom odboru, Odboru za Kosovo i Metohiju, već kako razgovori budu tekli. To je više nego čvrsta obaveza. Rekao bih još nešto: osećam obavezu da vodim računa o svemu ovome što je ovde izrečeno. Ove rasprave, normalno, prate zapisnici i sve ono što je rečeno u Skupštini je nešto što će takođe upućivati, usmeravati i obavezivati Vladu i pregovarački tim u daljem delovanju. Došli smo, čini mi se, uz ustupke koje smo pravili, uz kompromise koje smo pravili, drugačije nije moguće, a kompromisi su suština demokratije, na kraju do jednog dokumenta koji mi se čini veoma jasnim i veoma čvrstim, u kome imamo na svojoj strani jednog veoma čvrstog, pouzdanog saveznika, najčvršćeg i najpouzdanijeg mogućeg saveznika, a to je međunarodno pravo i principi i pravila na kojima međunarodno pravo počiva. Ne mogu a da ne izrazim još jedanput zadovoljstvo što se u ovoj velikoj nesreći u kome se našao naš narod na Kosovu i Metohiji još jedanput, kao toliko puta u našoj istoriji, opredeljujući se između prava i pravde i nepravde i sile, opredeljujemo za pravo i pravdu, ovaj dom se opredeljuje za pravo i pravdu. To je veoma važno. Najzad, veoma je važno, ukoliko su naši argumenti do sada dobro primljeni u demokratskom svetu, u međunarodnoj zajednici ili pak ukoliko nisu na valjan način osporavani, jer teško ih je osporiti - ako je sve bilo tako, onda je veoma važno da i sa ove skupštine, usvajajući rezoluciju, izađemo sa što jedinstvenijim stavom. Mislim da je to više nego potrebno. Apelovao bih na kraju, u nekoj drugoj prilici to ne bih činio, na poslanike Demokratske stranke koji su, koliko sam uspeo da primetim iz ove rasprave, imali zamerku na jednu reč, na jedan izraz ili na jednu rečenicu u rezoluciji. Ta rečenica glasi: "Budući status Kosova i Metohije može se definisati samo u okvirima odgovarajućih načela i normi UN i drugih međunarodnih organizacija, poštujući pri tom ustavni poredak Srbije i Crne Gore i Srbije". "Ustavni poredak" u kontekstu ove rečenice jednostavno znači naš unutrašnji poredak. S jedne strane se kaže da ćemo poštovati međunarodni poredak, UN, važeća pravila, a s druge strane da ćemo poštovati naš unutrašnji poredak, onako kako će se on menjati. Naravno da je on mogao biti drugačiji, naravno da smo svi, pa i vi mogli da doprinesete da se dođe do drugog i drugačijeg ustava, naravno da, kada govorimo o ustavu, imamo pred sobom jedan proces. Stvari se menjaju. Doći ćemo i do novog ustava. Doći ćemo verovatno i pre nego što se ovi pregovori o Kosovu i Metohiji koji će biti veoma teški, dugi i složeni, pre nego što dođemo do kraja. Prema tome, ako je jedini problem u ove dve reči "ustavni poredak", onda se ovde radi o nečemu što se naziva generički pojam, odnosi se na naš unutrašnji poredak i ništa više od toga. Prema tome, ako imate ikakvu rezervu prema Ustavu, mada u nekim stvarima imate a u nekim nemate rezervu prema važećem Ustavu, molim vas da ovo prosto pročitate na onaj način na koji je napisano - "ustavni poredak", a to znači naš unutrašnji pravni poredak, i normalno da glasate i vi i da se pridružite glasanju za rezoluciju koja je ovde izneta i predložena. To jedinstvo, uz sve ove druge elemente o kojima sam govorio, uz saveznika koga imamo u međunarodnom pravu, uz to da je teško naći protivargumente za sve ono što smo radili, čini još potrebnijim da ova skupština, kao što je to bio slučaj na prethodnim sednicama, izađe sa jednim čvrstim i jedinstvenim stavom kada je reč o ovako važnoj, za zemlju odsudnoj rezoluciji. Hvala.
Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Pošto je Narodna skupština obavila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice – Predlogu rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, saglasno članu 85. stav 3. Poslovnika, određujem 21. novembar 2005. godine kao dan za glasanje, sa početkom u 15,42 časova. Pre nego što pređemo na odlučivanje o Predlogu rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, potrebno je da se Narodna skupština izjasni o redakciji teksta Predloga rezolucije, koju je izvršio Zakonodavni odbor. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora u kome je sadržana redakcija teksta Predloga rezolucije. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Da li je ovo nova sednica?) Utvrdićemo kvorum. Bez kvoruma ne može da se glasa. Gospodine Nikoliću, sednica je otvorena na početku, ovo je dan za glasanje i možemo da utvrdimo kvorum. Utvrdićemo kvorum po vašoj inicijativi, ali kao što znate, bez kvoruma ne može ni da se glasa. Molim vas da utvrdimo kvorum. Konstatujem da su u sali prisutna 222 narodna poslanika. Stavljam na glasanje redakciju koju je izvršio Zakonodavni odbor. Za 206, uzdržanih 28, nije glasao jedan, od 235 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila redakciju koju je izvršio Zakonodavni odbor. Prelazimo na odlučivanje o Predlogu rezolucije. Stavljam na glasanje Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Za 205, uzdržano 29, od 234 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. [[Aplauz.]] Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje i odlučivanje o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 99. Poslovnika zaključujem Šestu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Još jedno obaveštenje: sutra u 10,00 časova, 22. novembra, nastavljamo Petu redovnu sednicu raspravom u pojedinostima prve tačke dnevnog reda - Predloga zakona o budžetu. Hvala.