Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 87 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 84 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Goran Svilanović, Milovan Marković, Esad Džudžević i Gordana Čomić. Prelazimo na zajednički načelni pretres 9-16. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O OSIGURANjU DEPOZITA I AGENCIJI, OSIGURANjU, STEČAJU I LIKVIDACIJI BANAKA, BANKAMA, AGENCIJI ZA IZVOZ, GARANCIJSKOM FONDU I FINANSIJSKOM LIZINGU Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz Ministarstva, ako vas ima – ne vidim gospodina ministra, a bila je prilika da se njemu obratim jer se radi o njegovim predlozima zakona, on je izvestilac Vlade, a obično ga nema u vreme kada treba da čuje neke nove stvari. Kada želi da prigrabi dodatno veću vlast, Ministar Dinkić posegne za predlozima izmena i dopuna zakona i misli da će time da reši sve probleme. Jeste to možda i praktično, ali veća vlast i veća obaveza podrazumevaju i veću odgovornost. Ministar Dinkić je praktično došao u sukob sa svima u ovoj državi, počev od vojnog vrha, penzionera, prosvete, zdravstva, medija, možda ne svih, banaka, društava za osiguranje – sve u svemu, kada se uzme, nije mu ni loše. On ima vlast, uživa, a svi drugi imaju mnogo problema sa tim. Pokušao bih da pitam gospodu iz Ministarstva kako se oni dogovaraju u Vladi. Na jednom primeru rudnika bakra u Majdanpeku, podsetiću vas da je to društveno preduzeće gde je država gazda i vlasnik, dođe jedno jutro Poreska uprava iz Bora i popiše osnovna sredstva –terenska vozila, putnička vozila, autobuse za prevoz radnika, raspiše licitaciju i pokuša da proda da bi naplatili porez. Država u svom preduzeću pleni osnovna sredstva i direktno zatvara preduzeće i onemogućava rad preduzeća. Nesreća je bila i za Poresku upravu, možda sreća za preduzeće i radnike, da je vrednost tih osnovnih sredstava, koja su bila planirana za prodaju, bila tako mala – nekih desetak miliona dinara, a obaveze po osnovu poreza – stotinak miliona i nije bilo kupca, pa nije bilo moguće prodati ta sredstva. Praktično, ostala je mogućnost da se radnici dovezu do radnog mesta (terenskim vozilom doveze se radnik do bagera na etaži), da se donese potreban alat i potrebna oprema za održavanje tih osnovnih sredstava. Ne razumem kako se ministri u Vladi dogovaraju, ako se ne obezbede obrtna sredstva, poreska uprava pleni i nasilno naplaćuje porez, ako se tako nesinhronizovano radi u Vladi. Možda ministar, prevedeno na jezik muzičara, ima i najglasniji instrument u koji duva, pa to dosta para uši i stvara nerazumevanje kod drugih u toj istoj vladi. Trebalo bi da promeni naziv benda ili da promeni muziku, da bi narod mogao da preživi i da shvati, u ovo teško vreme kada ništa ne radi, kada su svi ostali bez posla i kada se veoma teško živi – da je praktično nemoguće pokrenuti bilo kakav proces proizvodnje kako bi se oživela odnosno stvorila nekakva mogućnost novog zapošljavanja, a sve veći broj ljudi ostaje bez posla i otežavaju se uslovi života. Razumem želju za vlašću i pokušaj da se u ovoj državi stvori nekakav red. Ovi iz Vlade su uspeli da stvore red, odnosno redove, samo na benzinskim pumpama, ili, možda na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, gde su najveći redovi. Mada i tu ima pokušaja Vlade, odnosno resornog ministra da smanji redove ispred Nacionalne službe za zapošljavanje na taj način što, ako neko zakasni jedan dan da se prijavi, ne overi zdravstvenu knjižicu, ne prijavi se uroku predviđenom za prijavljivanje – brišu ga sa evidencije i na taj način fiktivno smanjuju broj nezaposlenih ljudi na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, a on je sve veći i veći. Kada se govori o ovim predlozima zakona, voleo bih da ljudi u Vladi, kao jedan orkestar u kome ne može da svira svako svoju muziku ili svako svojim tonom, a da to ne bude sinhronizovano, pokušaju da se dogovore. Ovih dana sam saznao da ima pokušaja da Vlada nešto uradi na problemu privatizacije RTB Bor. Svi ministri iz Vlade su uključeni u to, ali su konsultacije duge, proces privatizacije je jako spor. Društveno preduzeće kao što je RTB Bor teško je privatizovati, nema šta da se privatizuje, imajući na umu propalu opremu, staru tehnologiju, rudno ležište koje ne može da se privatizuje, sem davanja koncesije, kao i veoma spor i neodgovoran rad Agencije za privatizaciju. Ako se tu ne uradi nešto brže i bolje, kraj iz koga dolazim biće u veoma teškoj situaciji za preživljavanje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Eto, ovo čudo od novog Poslovnika ne pomaže da se ministri obezbede – ministra nema, a bilo bi dobro da čuje argumente povodom ovih sedam predloga zakona, koji treba da dokažu pokvarenost, krađu, a bogami i nepismenost. Da krenemo redom. Poznato je da grupa G17 plus ima patološku želju da kontroliše sve finansijske tokove. Međutim, to nije bilo dovoljno pa mora još koji korak dalje ili, da budem precizniji, u još veći ambis. Ono što bi možda od ovih sedam zakona bilo materija dva zakona, jer ne znam zašto se menja Zakon o Agenciji za sanaciju, stečaj i likvidaciju banaka, pa se deli na tri zakona, moglo je jednim zakonom da se reguliše. Kada budem počeo sa nekom argumentacijom i komentarima videćete zašto je bila potreba da se sve ovo podeli i da se sakriju tragovi. Da krenemo od prvog zakona, koji se zove Predlog zakona o osiguranju depozita. Ničega tu nema revolucionarnog. Do sada je toga bilo, međutim skrenuo bih vam pažnju na član 16. stav 1. gde je zapisano da je banka u stečaju dužna da Agenciji dostavi podatke o deponentima i njihovim depozitima, prema njenim uputstvima, u roku od 15 dana od dana donošenja rešenja nadležnog trgovinskog suda o otvaranju stečajnog postupka nad bankom. U ovom članu se kaže koji je nadležni sud, da je to trgovinski sud i vidite da se koristi termin – rešenja o otvaranju stečajnog postupka. Zašto se taj termin upotrebljava kada se već u sledećem zakonu, koji se naslanja na taj zakon i čini neku celinu, a to je Predlog zakona o stečaju i likvidaciji banaka i društava za osiguranje, u članu 6. kaže da je nadležni sud (ne govori se da je to trgovinski sud) dužan da najkasnije prvog narednog dana od dana prijema ovog rešenja donese rešenje o pokretanju stečajnog postupka. Znači, sud treba da pokrene stečajni postupak, a ovde kažete da otvara stečajni postupak. To je valjda jedno isto. Obavestite ministra da se ovde radi da li o velikoj brzini, da li o velikim greškama. Jednostavno, ovo ne komunicira sa onim opštim zakonom o stečaju, koji je donet prošle godine. Ovo ne bih sveo samo na grešku. Pošto se otvori stečajni postupak, agencija, pošto je stečajni upravnik, treba da odredi banku koja će da izmiri obaveze banke u stečaju prema građanima. U članu 16. nalazi se Nacionalna štedionica. To će biti banka kojoj će Agencija za osiguranje depozita da poverava poslove u stečajnom postupku i izmirivanja obaveza banaka u stečaju prema štedišama. Znači, idemo dalje sa finansijskim monopolom onih koje je odabrao Mlađan Dinkić i koji finansiraju Mlađana Dinkića. Ostale odredbe ovog zakona mogu se svesti na postojeće odredbe Zakona o Agenciji za sanaciju, stečaj i likvidaciju banaka. Osiguranje depozita kod nas krenulo je preko te agencije još 1993. godine – izmenama zakona i tada se više puta menjao taj zakon sa težištem na sanaciji, a ne na stečaju. Kasnije se krenulo sa stečajem i napravljen jespecifičan dvojni odnos između nadležnog suda i agencije koja preuzima funkciju stečajnog upravnika. Međutim, ne vidimo iz svih ovih zakona da li prestaje sa radom postojeća savezna agencija. Pošto sam zahvatio malo deo Zakona o stečaju i likvidaciji banaka i društava za osiguranje, moram da vas podsetim kako su predviđeni razlozi za primenu ovog zakona. Prvi slučaj jeste stečaj, drugi slučaj jeste likvidacija. Likvidacija može biti prinudna i dobrovoljna. Prinudna, po pravilu, ide kada se oduzima dozvola za rad, a stečaj ima dva uslova i pored toga što se oduzima dozvola za rad. To su uslovi iz tačke 10. i 11; praktično se ne iskazuje likvidnost duže od 15 dana i postoji problem sa ukupnim potencijalima banke. Ono što posebnu pažnju zaslužuje jesu odredbe od člana 4. do člana 6. Narodna banka Srbije donosi rešenje o ispunjenju uslova za pokretanje stečajnog postupka. To znači – kada kontrolni, revizorski inadzorni deo Narodne banke Srbije kontrolom poslovanja određene banke utvrdi određene propuste, donosi se rešenje o oduzimanju dozvole za rad i ide rešenje o ispunjavanju uslova za pokretanje stečajnog postupka. Protiv tog rešenja moguće je voditi upravni spor, ali ono što ste napisali ovde– da upravni spor pred Vrhovnim sudom Srbije mora da se završi u roku od 60 dana – to zaboravite. Šta ako se spor ne završi u roku od 60 dana? Nemate nijednu sankciju, niti meru kojom možete da naterate Vrhovni sud da donese odluku u roku od 60 dana, povodom tužbe za pokretanje upravnog spora protiv ovog rešenja, za koje ste rekli da je konačno, ali ste rekli i da je izvršno. To rešenje se dostavlja trgovinskom sudu i odmah se, kako ste ovde rekli, donosi rešenje o pokretanju stečajnog postupka. Postoji mogućnost da se protiv tog rešenja vodi postupak, ali unutar potpuno drugog suda. Međutim, vi sada želite da amnestirate sve ove glupostinaših guvernera od decembra 2000. godine do danas, koji sprovode silu nad sudovima. Oni ne priznaju odluke sudova. Kao primer za to navešću šta ste napisali u obrazloženju jednog od ovih zakona iz ovog seta, gde pokazujete tu srdžbu, gde Narodna banka, Ministarstvo finansija i svi koji imaju obavezu da zatvaraju banke – pokazuju unutrašnji poriv zašto ih nešto tera da menjaju zakone. To ću pročitati iz obrazloženja Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osiguranju. Razlozi za donošenje zakona, rečenica počinje ovako: "Kontrolom poslovanja društava za osiguranje, koju je saglasno odredbama Zakona o osiguranju obavila Narodna banka Srbije, utvrđene su brojne nezakonitosti i nepravilnosti u poslovanju društava za osiguranje, koje su ukazale na potrebu za izmenom i dopunom odredaba Zakona o osiguranju". Da li je taj što je napisao ovo kod vas u Ministarstvu – normalan? Da li imate nekog lekara tamo? Vi nama ovde priznajete da ste vršili kontrolu poslovanja osiguravajućih društava, utvrdili nezakonitosti i nepravilnosti i to je razlog da se menja zakon. Verovatno postoji neka mentalna kontrola obrazloženja, jer sada ispada da mi zakon usaglašavamo sa nezakonitim ponašanjem. Da li je to cilj ove vlade? Ako je cilj ove vlade da se zakonom amnestiraju sva nezakonita ponašanja, onda menjajmo zakone prema faktičkom stanju za određene pojedince. Onda postavljam pitanje, ako se izuzme nastavak ove rečenice, da su zbog nezakonitosti u poslovanju oduzete dozvole nekim osiguravajućim društvima, zašto nisu oduzete svim osiguravajućim društvima koja su nezakonito poslovala. Ne, za ova druga nezakonita poslovanja menja se zakon da bi se upodobilo i da bi bilo zakonito. Koja je to logika? Ljudi koji imaju takvu logiku ne smeju da budu na vlasti. Oni na ovaj način priznaju da njih uopšte ne interesuje neko pravilo ili nešto. Ne, nego treba da ostane osiguravajuće društvo koje je u koprodukciji, a znate kakva je koprodukcija kada je u pitanju vlast. Ovde ima puno nelogičnosti, puno problema. Da krenemo pre svega nekim redom, ako je moguće da se ide nekim redom kada je sedam tačaka na dnevnom redu. Znači, spoj ova prva dva zakona kaže da je guverner Narodne banke Srbije iznad svih zakona i iznad svih organa. Njega sudska odluka ne obavezuje, može do beskonačnosti da ponavlja svoje rešenje o oduzimanju dozvole i rešenje o utvrđivanju ispunjenosti uslova za pokretanje stečajnog postupka. On to može da vrti nezavisno od upravnog spora, a trgovinski sud ide svojim putem, on otvara stečajni postupak. Ko vrši poslove stečajnog upravnika? Agencija. Ako sada u ovoj hrpi podataka dođemo do tog zakona o agenciji, pa da vidite kako su tamo gospoda ministri pripremili da oni tu budu. Evo, Agencija za osiguranje depozita, vidite član 16 – kako ga Narodna skupština izabere ovde na neku funkciju, on je odmah član Upravnog odbora agencije, a članovi Upravnog odbora, po funkciji koju obavljaju, jesu: ministar nadležan za poslove finansija (naravno da se legalizuje ono što je do sada bila praksa), ministar nadležan za poslove privrede i viceguverner Narodne banke Srbije. Međutim, ako je agencija za osiguranje depozita, agencija koja obavlja taj posao i posao stečajnog upravnika nad bankama i osiguravajućim društvima, kako ste onda mogli da upišete ovo poglavlje –obavljanje poslova za Republiku Srbiju? Tu je ta sprega, zašto se u upravnom odboru nalaze ovi funkcioneri. Kada pogledate šta piše u članu 7. ovog predloga zakona, agencija je agent Vlade i u njeno ime vodi određene poslove, pre svega kada se radi o prodaji državnog kapitala u bankama i osiguravajućim društvima. Mislim da baš tako stoji u članu 7. i kaže se: "Agencija učestvuje u upravljanju bankama čiji je akcionar Republika Srbija, tako što prati poslovanje tih banaka i rad njihovih organa a obavlja i druge poslove". Zato je bilo potrebno da u upravnom odboru budu ovi ministri, ali se na ovaj način gazi Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije. Na ovaj način se devalvira Vlada. Ona praktično nema nikakvu funkciju kada je u pitanju odlučivanje o kapitalu države koji se nalazi kod banaka i osiguravajućih društava. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bankama i drugim finansijskim organizacijama – prosto, na silu su ubačena dva nova stava, odnosno dve nove tačke, u članu 57j, tačke 10) i 11): ako je banka nelikvidna duže od 15 dana neprekidno i ako su obaveze banke veće od njene imovine. To su razlozi kada se obavezno oduzima dozvola za rad banke, ali zbog onog prvog zakona koji sam komentarisao, to predstavlja razlog za pokretanje stečajnog postupka. U sledećim stavovima se kaže da Narodna banka svojim aktima propisuje sve one kriterijume, merila itd, na osnovu kojih utvrđuje da li su ispunjeni uslovi od tačke 1) do tačke 11). To znači – kompletna proizvoljnost. Kako ne bi bilo te proizvoljnosti prilikom vršenja kontrolne funkcije od strane centralne banke, ranije je postojala praksa da se tu izvrši svojevrsna podela nadležnosti, da Vlada propisuje kriterijume ili da se zakonom utvrđuju kriterijumi koji će da obavezuju Narodnu banku u ovom delu gde ona ispunjava i izvršava zakon, a ne da ona sama sebi piše propise, jer onda imamo primer sa samovoljom. Ovo vam je isto kao da je neko umesto člana 57j stavio čarapu na glavu i rekao: ja ću da uđem kada hoću da uđem. Jer sve je u njegovim rukama, i merila i kriterijumi, i ljudi koji to treba da pripreme, i banka za odstrel je gotova. Nažalost, od 2001. godine u svim kontrolnim funkcijama NBS malo je bilo onih mera, odnosno naloga, naredbodavnih pisama sa merama koje imaju za cilj da se konsoliduje banka i da usaglasi svoje poslovanje sa zakonom, da izađe iz dubioze itd. Ne, reži, otvaraj prostor za nove monopole i stvarate nove monopole. Kod ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osiguranjuukazao sam na nepravilnost u samom obrazloženju. Ali, moram da vas podsetim da pojedina rešenja totalno odudaraju od našeg pravno-političkog sistema. Ovo naš Ustav ne može da pretpostavi. Jedna od tih stvari je, recimo, izmena u članu 197. To je nov stav gde postoji patološka želja da se za sve traži saglasnost NBS. I za upravni odbor, i za članove upravnog odbora i za buduće članove upravnog odbora, kada je osiguravajuće društvo u osnivanju, kao i prilikom nekih promena, a mislim da je to veliki upliv koji nije dozvoljen. U tom smislu, rekao bih, ovo što predlažete u članu 17. izmena i dopuna ovog zakona – gde se st. 1. i 2. zamenjuju novim stavom 1, koji glasi da Narodna banka Srbije propisuje ograničenja pojedinih oblika deponovanja i ulaganja iz člana 114. ovog zakona – prevazilazi pravo NBS da može da utiče, jer izlazi izvan okvira poslova osiguranja. Onda kaže član 31 – dodaje se stav 3, koji glasi: "Prilikom odlučivanja o davanju saglasnosti iz stava 2. ovog člana NBS polazi od stručne osposobljenosti revizora...". Zakon o reviziji propisuje ko sve može biti revizor itd. Nije to dovoljno ovoj novoj garnituri na vlasti, nego kada je u pitanju osiguranje, sada će još da cene da li je taj revizor odgovarajući revizor. Onda bacite Zakon o reviziji, ne treba nam, neka NBS sve podzakonskim aktima reguliše. Pošto ste rekli da moramo ovo brže da radimo, kažete: izmenama Zakona o Garancijskom fondu, i dali ste neko obrazloženje ovde i pitanje je koliko ono trpi vodu, ali moram da vam kažem da na ovaj način stvarate monopol. Na ovaj način nam otvoreno kažete – postoji pet banaka koje su voljne da sarađuju sa Garancijskim fondom. Ali, postoji neko zakonsko ograničenje. Mi to zakonsko ograničenje proširujemo dva puta više. Zbog koga? Zbog ovih pet banaka. To nije dozvoljeno, molim vas, vratite se na stenogram kada se donosio Zakon o Garancijskom fondu na šta smo vam skrenuli pažnju, i na ovu odredbu koja se ticala mogućnosti plasmana i ukupnog fonda za koji može da izda garancije i supergarancije i da optereti koje prevazilaze kapital fonda. Tada ste rekli – ne, to je sasvim dovoljno, i sada idete dva puta više, ali na drugačiji način. To je opet stvaranje novog monopola. Što se tiče Zakona o finansijskom lizingu, očekivao sam da se taj zakon promeni, ali da bi se definisao finansijski lizing. Ovo što imamo u Zakonu o finansijskom lizingu nije klasičan finansijski lizing. Ovo je lizing koji pod tim imenom ne postoji, ali je regulisan našim Zakonom o obligacionim odnosima. Nažalost, niste išli u tom smislu da promenite ovaj zakon, nego ste išli sistemom kako da NBS zgrabi što više ovlašćenja kada su u pitanju davaoci finansijskog lizinga. Vi se za sve pitate i za sve dajete saglasnost itd. Vidite, kaže: NBS propisuje kriterijume za ocenu poslovne reputacije. Nađite mi bogatstvo sinonima kojima možete da zabašurite onu vašu iskonsku želju; vaša iskonska želja jeste da sve držite pod kontrolom, ali ne zbog finansijskih tokova, nego zbog pozicije da utičete na njihovo poslovanje. Znajući kako ste turbo brzi, svi moraju da vas poštuju i da ispune svaku glupost koju tražite od njih. Jedina sankcija koja sledi jeste zatvaranje. To je iskustvo posle ovoga što ste vi uradili. Pričali smo da to treba biti jedina delatnost i pre dve godine kada se donosio ovaj zakon. Tada je vaš Pitić dovodio ovde nekog profesora Orića, a profesor kad je video i čuo šta mu je Pitić namestio ovde, prekrstio se i pobegao. Kaže, davalac lizinga je dužan da pribavi saglasnost NBS na odluku o imenovanju članova organa uprave. Zašto je to potrebno NBS? Zbog čega? Onda član 13e – NBS propisuje minimalne uslove na osnovu kojih davalac lizinga zaključuje ugovore o lizingu u smislu ovog zakona, kao i način iskazivanja lizing naknade. Zašto sedimo i donosimo zakone? Napišite jedan član: ovlašćuje se Narodna banka Srbije da radi šta hoće u ovoj oblasti, da radi šta god hoće po ovom zakonu. Imate većinu, biće to izglasano i nemojte da nas maltretirate. Ovde ste pokušali da to podelite u sedam zakona, uhvaćeni ste sa svih aspekata podmuklosti koja se krije iza ovoga. Dalje, imate ovo što je čudno: Predlog zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije. Da li je to agencija? Jeste. Ta agencija ima skupštinu, ima i upravni odbor, ali u tu skupštinu ne jure ministri, ne žele da uđu u tu skupštinu. To njih ne interesuje. Ali, Upravni odbor Agencije za osiguranje depozita – to je politički uticaj. Samo se vi smeškajte, ali samo da znate, ko se zadnji smeje –najslađe se smeje. Upozoravam vas, glasajući za ove zakone, vi kažete Mlađanu Dinkiću, Labusu i ovoj ekspertskoj grupi – radite šta god hoćete, Srbija je na izvolte. Građani Srbije, shvatite šta to znači. Vi koji se bavite osiguranjem, vrlo dobro znate; vi koji se bavite bankarskim poslom, i te kako znate; vi u Vrhovnom sudu, zapamtite, posle ovih zakona vaše presude, vaša rešenja ne postoje – zvanično ne postoje, jer je tako htela skupštinska većina.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 89. Poslovnika? Ne želi. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o osiguranju depozita, Predlogu zakona o Agenciji za osiguranje depozita, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osiguranju, Predlogu zakona o stečaju i likvidaciji banaka i društava za osiguranje, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o bankama i drugim finansijskim organizacijama, Predlogu zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije, Predlogu zakona o izmenama Zakona o Garancijskom fondu, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o finansijskom lizingu (tačke 9. – 16. dnevnog reda). Prelazimo na zajednički načelni pretres 17 – 28. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O JAVNOM DUGU, KONTRAGARANCIJAMA (ZA TRI ZAJMA U ELEKTROPRIVREDI, OBNOVU ŽELEZNICA, OBAVEZE PREMA EIB, SANACIJU SAOBRAĆAJA, OBNOVU PUTEVA, EVROPSKE PUTEVE U SCG, VAZDUŠNI SAOBRAĆAJ I INFRASTRUKTURU SUBOTICE) I OBVEZNICAMA ZA DUG PO NFA I TDFA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda, pod tačkama 17. do 28, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 37 minuta 12 sekundi, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka – Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta, 24 sekunde, Srpski pokret obnove – Nova Srbija – 21 minut 36 sekundi, i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi – četiri poslanika SPO-a, tri poslanika SDP i jedan nezavisni poslanik, po pet minuta, na osnovu člana 89. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o sledećim tačkama: - Predlog zakona o javnom dugu, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zaduženju JP "Elektroprivreda Srbije" kod nemačke finansijske organizacije KFW, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje Projekta obnove železnica, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Vlade Republike Poljske za finansiranje Projekta obnove elektroprivrede Srbije, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske zajednice za izmirenje dospelih a neplaćenih ugovornih obaveza prema Evropskoj investicionoj banci, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje Projekta hitne sanacije saobraćaja, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje obnove puteva u Republici Srbiji, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje Projekta evropskih puteva B – Srbija i Crna Gora, - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske banke za obnovu i razvoj (Buduća modernizacija i unapređenje sistema za upravljanje vazdušnim saobraćajem), - Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske banke za obnovu i razvoj (Program rekonstrukcije opštinske infrastrukture opštine Subotica), - Predlog zakona o izmenama Zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje Projekta upravljanja elektroenergetskim sistemom, - Predlog zakona o restrukturiranju duga po NFA i TDFA izdavanjem obveznica Republike Srbije (tačke 17. – 28.). Da li predstavnik predlagača mr Mlađan Dinkić, ministar finansija, želi reč? (Da.) Izvolite, reč ima ministar Mlađan Dinkić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo Zakon o javnom dugu. Kao što znate, naša država se decenijama unazad zaduživala, a da nije nikada postojao zakon o javnom dugu, niti su postojali kriterijumi prema kojima se daju ovlašćenja državnim organima za zaduživanje. Ovo je zakon koji, faktički, sistemski uvodi red u oblasti javnog duga. Postoji pet osnova po kojima može da se formira javni dug. Prvo, to je dug same Republike Srbije koji nastaje po osnovu ugovora koji Republika zaključi. Drugo, javni dug nastaje i po osnovu emitovanja hartija od vrednosti koje emituje Trezor Ministarstva finansija, kako bi prikupio slobodna novčana sredstva na tržištu radi finansiranja deficita. Takođe, u javni dug ulaze i sve reprogramirane obaveze po osnovu ugovora o zaduživanju iz prethodnih perioda. Garancije takođe predstavljaju javni dug, s obzirom da ukoliko neko javno preduzeće koje se zaduži, a država da garanciju, ne uspe da otplati obavezu, to pada na teret budžeta Republike Srbije. Konačno, u javni dug ulazi i dug lokalnih vlasti za koji Republika Srbija daje garanciju. To je pet osnova po kojima nastaje javni dug. U ovom trenutku javni dug Republike Srbije iznosi 9,5 milijardi evra. To je stanje na dan 31. maj 2005. godine. Poređenja radi –31. decembra 2000. godine ukupan javni dug Republike Srbije iznosio je 14,2 milijarde evra. Dakle, u međuvremenu je značajno smanjen. Izvinjavam se, napravio sam grešku, u ovom trenutku iznosi 9,8 milijardi evra, a ne 9,5. Dakle, 31. maja 2005. godine dug je 9,8 milijardi evra, a bio je 14,2 milijarde evra 31. decembra 2000. godine. To znači da je u periodu od ovih pet godina javni dug Republike Srbije smanjen za 4,3 milijarde evra. Relativno, u odnosu na društveni bruto proizvod, krajem 2000. godine javni dug je učestvovao sa 170% u društvenom bruto proizvodu, danas je to učešće 56%. Dakle, Srbija u ovom pogledu zadovoljava tzv. "mastrihtske kriterijume" za ulazak u Evropsku monetarnu uniju, jer je granica za prijem u Evropsku monetarnu uniju, po osnovu ovog kriterijuma, 60% učešće javnog duga u društvenom bruto proizvodu. Srbija u ovom trenutku ima 56%. Što se tiče strukture javnog duga Republike Srbije, od ukupno 9,8 milijardi evra, četiri milijarde evra je domaći javni dug. To je uglavnom dug po osnovu izdavanja obveznica za izmirivanje stare devizne štednje. Takođe, tu je i zajam za privredni preporod Srbije. Ostatak su dinarske obaveze po osnovu emitovanja obveznica Trezora Ministarstva finansija. Preostalih 5,8 milijardi evra čini spoljni javni dug. U našoj javnosti se često može čuti da je spoljni javni dug daleko veći od cifre koju vam iznosim. Kada se govori o javnom dugu, mora se imati u vidu da su to samo one obaveze za koje država garantuje i koje se izmiruju iz budžeta. U ovu cifru ne ulaze dugovi preduzeća za koje država ne garantuje, to su privatni dugovi, kao ni dugovi građana prema bankama, tako da je ukupan spoljni javni dug zemlje iznosi svega 5,8 milijardi evra, jer se često u javnosti i licitira sa ciframa od preko 10 milijardi. Međutim, ovo ostalo su zaista dugovi privatnih preduzeća prema bankama i za to država ne garantuje, niti će ikada to plaćati. Država će otplatiti i ima obavezu da otplati, da servisira ovaj spoljni dug od 5,8 milijardi evra. Imajući u vidu da očekujemo u sredu, sutra, pozitivnu odluku direktora MMF-a i odobrenje pete revizije našeg aranžmana, gde ćemo biti na korak bliže ka završetku trogodišnjeg aranžmana sa MMF-om, jer ostalo nam je samo još šesta revizija u novembru mesecu, očekujemo dobitni otpis od oko 700 miliona dolara duga prema Pariskom klubu. Tako će se do kraja ove godine ukupan javni dug svesti na oko 50% društvenog bruto proizvoda, kada dobijamo ovaj dodatni otpis od Pariskog kluba. Na ovaj način Srbija spada u red srednje zaduženih zemalja. Naravno da bi bilo bolje da je nivo javnog duga manji, međutim situacija je daleko bolja, nego što je bila pre pet godina. Pre svega, zahvaljujući visokom otpisu koji smo dobili od Pariskog kluba – 66%. Do sada je efektivno realizovano 51%, a sada treba još i ovih dodatnih 15% Londonskog kluba – tu smo dobili otpis od 62%. Takođe, u ovom setu zakona gde Skupština treba da se izjasni i o davanju kontragarancija po osnovu različitih projekata za razvoj infrastrukture u Srbiji, moram da kažem da ćemo danas raspravljati o kontragarancijama koje su uglavnom nastale po osnovu ugovora koji su zaključeni u periodu od 2001. do 2004. godine. Na projekte zaključene u 2004. i 2005. godini imamo samo tri kontragarancije čija je ukupna vrednost 163 miliona evra; 129 miliona evra otpada na kontragarancije iz 2004. i oko 33,5 miliona evra na kontragarancije iz 2005. godine, što znači da jenaša Vlada smanjila uzimanje kredita iz inostranstva, i to drastično, imajući u vidu da smo u međuvremenu uspeli da deficit budžeta od 45 milijardi iz 2003. godine prepolovimo prošle godine, a ove godine po prvi put imamo suficit. Dakle, nema potrebe da se zadužujemo. Počeli smo kao Ministarstvo finansija da vraćamo i naš ranije nastao dug po osnovu zaduživanja emitovanjem obveznica Trezora. Uspeli smo i da na tržištu dovedemo do pada kamatnih stopa na obveznice Trezora. Trenutna kamatna stopa na tromesečne obveznice Trezora je 15,5%, što je rekordno nizak iznos, govorim o godišnjoj kamatnoj stopi u odnosu na prethodni period. Hoću da kažem da je početkom ove godine ta kamatna stopa iznosila 22%. Dakle, pala je za skoro 7% u ovih pet meseci, što je posledica prestanka zaduživanja države, jer nema potrebe da se finansira deficit. Likvidnost budžeta je bolja nego što je bila ranije i samim tim ne zadovoljavamo celokupnu tražnju na tržištu, jer nam taj novac ne treba – nemamo deficit da finansiramo i to dovodi do pada kamatnih stopa za ove najkvalitetnije obveznice državnog trezora. Što se tiče samog javnog duga Republike Srbije, on je realno održiv i svi oni koji govore da Srbiji preti dužnička kriza zapravo ne barataju objektivnim ciframa. Nama jeste pretila dužnička kriza da nismo dobili otpis duga od Pariskog i Londonskog kluba. O tom otpisu je, naravno, pregovarano, nije pao s neba. S druge strane, pretila bi nam dužnička kriza kada bi se sada država zaduživala i kada bismo imali veliki deficit u javnim finansijama. Niti imamo deficit – imamo suficit, niti se sada preterano zadužujemo. Naprotiv, donošenjem ovog zakona tačno ćemo postaviti limite za zaduživanje kako u centralnoj vladi, tako i u lokalnim samoupravama i javnim preduzećima. Na ovaj način pažljivo će se pratiti zaduživanje. Biće osnovana i posebna uprava za javni dug u okviru Ministarstva finansija, kako se bi došlo do prekomernog zaduživanja u budućnosti, što se bivšoj SFRJ dogodilo tokom sedamdesetih i osamdesetih godina. Mi, zapravo, reprogramiramo i otpisujemo upravo te stare dugove nekadašnje Jugoslavije, koje sada naša generacija otplaćuje. Nemamo pravo da zadužimo nove generacije, zato je jako važno da ova skupština usvoji zakon o javnom dugu, koji će uvesti ograničenje za zaduživanje na svim nivoima. Šta donosi ovaj novi zakon? Ovaj zakon propisuje uslove, način i postupak zaduživanja Republike Srbije, lokalnih samouprava, jedinica teritorijalne autonomije i organizaciju obaveznog socijalnog osiguranja. Takođe, predviđa osnivanje Uprave za javni dug u okviru Ministarstva finansija, kako bi se bolje upravljalo dugom Republike Srbije. Takve uprave postoje u svim ministarstvima finansija u svetu. Nažalost, naše Ministarstvo finansija nije imalo takvu jednu specijalizovanu jedinicu. Sada ćemo je ovim zakonom osnovati. Takođe, pri zaduživanju daje se veća fleksibilnost lokalnim samoupravama. Do sada nije postojalo jasno pravilo po kome se lokalne samouprave mogu zaduživati. To je do sada bio zakon o budžetskom sistemu, što nije prikladan zakon za regulisanje zaduživanja lokalnih samouprava. Ovde ćemo sada imati u jednom zakonu pravila i za lokalne samouprave i za centralnu vladu. Takođe, ovaj zakon omogućava punu kontrolu Narodne skupštine Republike Srbije pri zaduživanju u domenu javnog duga, jer postoji i obaveza podnošenja redovnih izveštaja Skupštini. Dakle, ne samo Vladi, već i Skupštini Srbije. Što se tiče osnovnih odredbi, zaduživanje se može vršiti u zemlji i inostranstvu, u stranoj i domaćoj valuti, osim u slučaju emitovanja kratkoročnih hartija od vrednosti, jer kratkoročne hartije od vrednosti se mogu emitovati isključivo u domaćoj valuti. Kratkoročne hartije od vrednosti su hartije do godinu dana dospeća. Dugoročne hartije, preko godinu dana, mogu se emitovati i u stranoj valuti. Četiri su osnova za zaduživanje. Prvo, može se vršiti zaduživanje radi finansiranja deficita tekuće likvidnosti. U tom slučaju dug se mora otplatiti najkasnije do 31. decembra tekuće godine i ukupan iznos zaduženja ne sme preći 5% ukupno ostvarenih prihoda u prethodnoj godini. Takođe, može se vršiti i zaduživanje radi finansiranja budžetskog deficita, kada se dug može preneti, u skladu sa praksom u drugim zemljama, i u naredne budžetske godine. Međutim, ukupan iznos zaduženja ne sme preći iznos određen zakonom koji uređuje budžet Republike.Takođe, može se vršiti zaduživanje za finansiranje budžetskog deficita, emitovanje obveznica Trezora i drugih hartija od vrednosti. Takođe, zaduživanje se može vršiti radi refinansiranja neizmirenog duga, radi plaćanja njihovog i po osnovu iznetih garancija, kao i za finansiranje investicionih projekata, pri čemu u tom slučaju ročnost projekata mora biti duža od jedne godine. Što se tiče emitovanja hartija od vrednosti, tačno se propisuje kako se vrši emitovanje, ko može da ih emituje i ko može da ih kupuje. Ono što je novo u ovom zakonu jeste mogućnost da lokalne samouprave emituju hartije od vrednosti. Što se tiče zaduživanja lokalnih vlasti, mislim da je to ono što bi moglo najviše da zanima poslanike. Zaduživanje lokalnih vlasti odobrava nadležni organ lokalne samouprave, po prethodno pribavljenom mišljenju Ministarstva finansija, koje je dužno da u roku od 15 dana od podnetog zahteva izda svoje mišljenje. Dakle, Ministarstvo finansija je obavezano da ne može da čeka, već maksimalno u roku od 15 dana mora da da mišljenje. Što se tiče zaduživanja lokalnih samouprava, one se mogu zaduživati i u zemlji i u inostranstvu, u domaćoj ili stranoj valuti. Ograničenje za stranu valutu važi samo za projekte preko godinu dana. Za finansiranje potreba tekuće likvidnosti, iznos zaduživanja može biti do 3% ukupnih prihoda iz prethodne fiskalne godine i mora se taj dug otplatiti do kraja tekuće fiskalne godine. Što se tiče dugoročnog zaduživanja, to zaduživanje je moguće isključivo za finansiranje i refinansiranje kapitalnih investicionih rashoda u okviru budžeta lokalne vlasti. Ukupan iznos ne može biti veći od 50% ukupnih prihoda iz prethodne fiskalne godine. Za razliku od sadašnjeg rešenja u Zakonu o budžetskom sistemu, gde je bilo dozvoljeno maksimalno zaduživanje do 20% ukupnih prihoda,sada se taj prag proširuje na maksimalno zaduživanje do 50% ukupnih prihoda iz prethodne fiskalne godine. Jer, u praksi smo videli da zaista ima prostora da lokalne samouprave, posebno za opravdane kapitalne projekte, moraju da traže povoljna sredstva da bi isfinansirali te projekte i da je moguće ovaj limit pomeriti. Ono što je najvažnije, iznos glavnice i kamate svih dugoročnih zaduživanja koja dospevaju u jednoj fiskalnoj godini u lokalnoj samoupravi ne može biti veći od 15% ukupnih prihoda iz prethodne fiskalne godine. Dakle, to je limit. Sve glavnice i kamate koje se plaćaju iz lokalnog budžeta, mogu da budu maksimalno do 15%. Moram da kažem da gotovo sve lokalne samouprave u Srbiji imaju zaduženost ispod 5% u ovom trenutku, a mnogi imaju i zaduženost – nula, tako da je to zaista veliki prostor za zaduživanje i komparativno je usklađen sa iskustvima drugih zemalja. Što se tiče emitovanja lokalnih obveznica, te hartije od vrednosti se mogu emitovati. Međutim, zakonom je ograničeno da ih mogu kupiti samo Republika Srbija i finansijske institucije. Lokalne samouprave dužne su da šestomesečno šalju izveštaje o zaduživanju Ministarstvu finansija, kako bi se imala konsolidovana slika, globalna slika o ukupnom zaduživanju zemlje. Ovo su osnovne odredbe Zakona o javnom dugu. Što se tiče kontragarancija koje su danas na dnevnom redu, imamo ukupno 10 kontragarancija, već zaključenih po osnovu ugovora i datih garancija državne zajednice Srbija i Crna Gora. Ovo su kontragarancije koje treba da izda Republika Srbija. Kao što sam već rekao, sedam od ovih 10 kontragarancija odnosi se na period pre formiranja sadašnje Vlade, na osnovu ugovora koji su tada zaključeni, a najstariji datira još od septembra 2001. godine. Tri ugovora o kojima ću govoriti vezana su za aktivnosti naše Vlade. Pre svega, to je kredit Evropske investicione banke namenjen Republičkoj direkciji za puteve – za projekat evropskih puteva. To je namenjeno za modernizaciju 65 kilometara postojećeg autoputa Beograd –Novi Sad, kao i za izgradnju novog mosta kod Beške, u vrednosti od ukupno 120 miliona evra. To je kredit na 25 godina, otplata sa sedam godina počeka. Takođe, imamo jedan kredit Evropske banke za obnovu i razvoj– za kontrolu letenja, namenjen instalaciji novog sistema za obradu podataka o letu i izgradnji nove zgrade, nabavci radarskih senzora i nabavci navigacionih uređaja; imajući u vidu da se frekvencija saobraćaja na Beogradskom aerodromu značajno povećala poslednjih godina, potrebno je i da se naša kontrola leta modernizuje. Ovo je kredit na 12 godina sa četiri godine počeka, a na Srbiju otpada 33,5 miliona evra. Kredit je uzela i Crna Gora, u manjem iznosu. Treći projekat zaključen za vreme rada naše Vlade, koji je za sada ugovoren, jeste projekat prečišćavanja otpadnih voda iz Palićkog jezera. Dakle, program namenjen opštini Subotica. To je projekat vredan devet miliona evra i trebalo bi da unapredi i proširi tretman otpadnih voda u opštini Subotica, kako bi se Palićko jezero prečistilo i kako bi tamo mogao da se daleko agresivnije razvija turizam. Dakle, to su kontragarancije koje su danas pred nama. Ove ostale kontragarancije su vezane za EPS, Direkciju za puteve, dakle, za infrastrukturne projekte. Poslednji zakon koji je u ovom nizu jeste zakon o restrukturiranju duga prema Londonskom klubu, izdavanjem obveznica Republike Srbije. Ova skupština je ratifikovala sporazum sa Londonskim klubom, na osnovu čega smo dobili otpis od 62% od Londonskog kluba poverilaca, a sada donosimo zakon kojim će se emitovati obveznice po osnovu kojih će se taj dug u narednom periodu izmirivati. Glavnica duga, nakon otpisa, prema Londonskom klubu iznosi milijardu i 80 miliona dolara. Dug je restrukturiran na 20 godina sa periodom počeka od pet godina, a glavnica će se plaćati u 30 jednakih polugodišnjih rata, počevši od 1. maja 2010. godine. Do tada se plaćaju kamate, a glavnica se otplaćuje od 2010. godine. Kamata na obveznice je ugovorena 3,75% godišnje, u periodu od 1. oktobra 2004. godine do 1. novembra 2009. godine, a 6,75% godišnje od 1. novembra 2009. godine do konačnog dospeća obveznica. Želim da vam kažem još jednu stvar. Naime, Republika Srbija u ovom trenutku ima ponude najvećih investicionih banaka za refinansiranje ovog duga, posebno za period posle 2010. godine, kada je kamatna stopa nešto nepovoljnija, kao što ste videli, u odnosu na ovu za prvih pet godina, a imajući u vidu da se naše obveznice, koje se po prvi put u istoriji kotiraju na Luksemburškoj berzi, sada prodaju po ceni od 85 centi za jedan dolar. Samo da podsetim, tokom 90-tih godina cena je bila 9 centi za jedan dolar, a sada je to 85 centi, što znači da se kreditni rejting zemlje značajno povećao. Kao što znate, kada smo napravili aranžman sa Londonskim klubom, po prvi put u istoriji Srbija je dobila kreditni rejting u novembru prošle godine od renomirane kuće "Standard and poors", – to je "B plus". Nakon nekoliko meseci nama je rejting unapređen za jedan stepen, tako da je sada "BB minus", i očekujemo da ćemo svakih šest meseci podizati kreditni rejting iz razloga što je sada daleko niži od zemalja koje imaju niži društveni proizvod po stanovniku. Dakle, kreditne agencije jednostavno nisu mogle da nam daju u startu viši rejting, jer smo zemlja koja nikada u istoriji nije imala kreditni rejting. Ali, unapređenje tog rejtinga će ići daleko brže nego kod drugih zemalja, a kada se povećava kreditni rejting, to onda dovodi do pada kamatnih stopa međunarodnih institucija, kada se krediti prema nama odobravaju. Inače, prošle godine, još jednom ću to ponoviti, u Srbiji je uzeto dve milijarde evra kredita ukupno iz inostranstva, od čega se država zadužila svega 300 miliona evra, zajedno sa kreditima MMF-a. Dakle, to znači da je milijardu i 700 miliona evra bio privatni dug. Još jedna iluzija, čini mi se, ili demagoška stvar koja se propagirala u javnosti jeste da novac koji se ulaže u Srbiju – odlazi iz Srbije, jednostavno, u praksi se pokazuje potpuno drugačijom. Naprotiv, novac ulazi u Srbiju, a ono za šta moramo dalje da se izborimo kao Vlada jeste da stvorimo uslove da kamatne stope budu niže. Dakle, nismo zadovoljni trenutnim nivoom kamatnih stopa, a potpuno je jasno, bez obzira što su one niže nego što su bile ranije, da su još uvek više u odnosu na normalne standarde i radićemo na tome da se te kamate spuste. Što se tiče posebnih prioriteta, mi ćemo sredstvima iz budžeta pomoći da dođe do pada kamatnih stopa za izvoznike, a kamatne stope nakon usvajanja ovog zakona o agenciji za kreditiranje izvoza biće tri do četiri posto godišnje za izvoznike. Juče smo konačno izveli računicu za subvencioniranje stambenih kredita. Odlučili smo da to subvencionisanje ide za sve one koji imaju do 45 godina starosti, bez obzira da li su u braku ili ne, dakle, proširili smo ipak grupu. Mislim da su neki zahtevi javnosti bili opravdani i izveli smo da će efektivna kamatna stopa biti oko 4,5% godišnje. Dakle, sa sadašnjih 8,9% biće spuštena na 4,5% godišnje. Očekujemo od septembra ove kredite, nakon što ova skupština, nadam se, do kraja jula meseca usvoji rebalans budžeta Republike Srbije. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem se gospodinu ministru finansija. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković.
Dame i gospodo narodni poslanici, govoriću u ime poslaničkog kluba Demokratske stranke Srbije. Demokratska stranka Srbije će podržati sve zakone koji su ovde predloženi što se tiče javnog duga Republike Srbije, jer vidimo da se radi o javnom dugu Republike Srbije i kontragarancijama koje treba dati. Precizno se može videti da se radi o zaduživanju tri puta za elektroprivredu Srbije, za železnicu, odnosno železničko-transportno preduzeće i izgradnju železničke infrastrukture, za vazdušni saobraćaj, puteve; dakle dugu koji sunapravile prethodne dve u većoj meri, a i ova vlada u manjoj meri. Dakle, isključivo se radi orazvoju infrastrukture. Mi smo u proteklih pet godina imali dva načina da dođemo do novca za razvoj infrastrukture. Jedan je kreditno zaduživanje, a drugi je raspisivanje koncesija i izgradnja infrastrukture putem postupka. Od 2000. do 2004. godine u većoj meri su uzimani krediti. Sada imamo i prvi slučaj davanja koncesije na dva putna pravca u Republici Srbiji. Ovo je zapravo bilo nužno. Niko ne voli zaduživanje, niko ne želi da ulazi u kreditne aranžmane, ali treba da se podsetimo gde je država bila pre pet godina, u kakvom stanju je bila naša infrastruktura. Bez dobre infrastrukture nema ni dobrih daljih budućih investicija, nema ni novih radnih mesta. Toga treba da budemo duboko svesni. Takođe, kada se govori o radu aktuelne Vlade Republike Srbije, podsetiću na jedan podatak, a to je da je zaduživanje u prethodnih godinu i po dana bilo oko 150, odnosno 160 miliona evra, što predstavlja jasnu tendenciju smanjenja zaduživanja kod međunarodnih finansijskih institucija. Ako Vlada Republike Srbije, ova i neka buduća, nastavi ovakvim tempom, mislim da će Srbija mnogo pre od nekih država u okruženju zadovoljiti dalje kriterijume za ulazak u EU. Mi smo trenutno na poziciji, prema izvoru Saveta investitora, na oko 54-57% učešća javnog duga u bruto društvenom proizvodu, što predstavlja ohrabrujući podatak, pogotovo posle crnih brojki koje smo imali 70-ih, 80-ih i 90-ih godina, i ne treba da čudi da se trenutno naše obveznice na inostranim berzama i te kako dobro kotiraju. Što se tiče javnog duga, moram da kažem da je ovo prvi put da se u našem zakonodavstvu definišu kriterijumi kako može da se zadužuje; dakle, i lokalne samouprave, Republika Srbija i javna preduzeća. Ovo je prvi put da se nešto ovako reguliše. Naravno, ima efekta – kamatne stope obveznice Trezora su pale. Ali, ovo je i te kako bitno zbog jedne stvari – podsetiću da je 1983. godine na inicijativu Savke Dapčević-Kučar i Milke Planinc angažovana nezavisna revizorska kuća koja je ušla u Narodnu banku tadašnje Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije da utvrdi koliki je dug SFRJ. Upravo da se takve situacije više ne bi dešavale – da država ne zna koliki joj je dug, niti koliko se zaduživala, u potpunosti podržavamo jednu ovakvu inicijativu Vlade Republike Srbije, kao i odredbu da lokalne samouprave definisanjem detaljnih kriterijuma, na primer, mogu svega 15% od svojih prihoda da daju kao glavnicu i kamatu u jednoj fiskalnoj godini. Kada uzimate privatni kredit od neke komercijalne banke imate cenzus da ne možete da isplaćujete ratu u banci više od trećine vašeg mesečnog prihoda. Dakle, ne možete da uzimate kredit, a da vam mesečna ili godišnja rata bude 200 ili 300% u odnosu na vaše prihode. Dakle, u Srbiji se do sada mnogo toga moglo bez ikakve zakonske regulative. Ovim dodatnim kriterijumima uvode se neki normalni standardi i normalni principi, po kojima treba da funkcioniše naš fiskalni monetarni sistem. Nadam se da će to i te kako imati odraza na neke buduće investicije i na otvaranje novih radnih mesta, već tokom 2006. godine. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Dušanu Prorokoviću. Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na redosled diskusija. Prva se za reč prijavila Suzana Grubješić, potom Zoran Krasić. Molim narodnog poslanika Suzanu Grubješić da uzme reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, pred nama je Predlog zakona o javnom dugu. Ovim Zakonom se precizno utvrđuju uslovi, način i postupak zaduživanja Republike Srbije, jedinica teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, organizacija obaveznog socijalnog osiguranja, javnih preduzeća i pravnih lica, čiji je osnivač Republika Srbija, kada traže garanciju odnosno kontragaranciju Republike Srbije. Ovim predlogom zakona su pokriveni svi aspekti javnog duga Srbije, dakle, šta se sve smatra javnim dugom i koje su obaveze Republike Srbije po osnovu javnog duga. Do sada je ova oblast bila uređena prema Zakonu o budžetskom sistemu, ali samo okvirno, i to u odnosu na dug i garancije, dok ovaj predlog zakona daje detaljan pregled uslova, načina i postupaka pod kojim Republika Srbija može da se zadužuje kod domaćih i inostranih poverilaca, u domaćoj i inostranoj valuti, a zatim i jedinice lokalne samouprave, organizacije obaveznog socijalnog osiguranja itd. Tema javnog duga je, naravno, uvek aktuelna. S vremena na vreme je i dosta prisutna u našoj javnosti, te smo prošlih sedmica po ko zna koji put bili svedoci naslovnih strana u medijima, sa pitanjima:"Preti li Srbiji dužnička kriza", ili sa konstatacijama da nam predstoji argentinski scenario. Ovako olako izrečene ocene, rekla bih i floskule, najpre su došle od strane bivšeg ministra finansija, što je i razumljivo, jer je čovek rešio da se povuče iz politike, da se bavi ozbiljnim biznisom. Ali, ono što nije razumljivo jeste kako se usudio da jednu od najvećih svetskih banaka dovede u ovako visoko zaduženu i rizičnu zemlju, kakva je, po njemu, Srbija. Ne bih dalje komentarisala njegove izjave, jer je svima jasno da je u pitanju samo demagogija jednog bivšeg političara. Ali, nažalost, posle njega su se javili i neki ozbiljni instituti koji se bave ekonomskim temama i istraživanjima, pa i tzv. nezavisni analitičari, te su morali da uslede demantiji određenih nadležnih ministara u Vladi, guvernera Narodne banke Srbije, tako da mislim da ovaj Predlog zakona o javnom dugu dolazi u pravo vreme. Malo vremena ću posvetiti tom famoznom "argentinskom scenariju", čisto da građani Srbije ne poveruju na prvu loptu u takva predviđanja dežurnih katastrofičara, koja su olako izrečena i ne uvek dobronamerna. Argentina je 2001. godine doživela ekonomski kolaps, koji je oličen u hiperinflaciji i opštem osiromašenju stanovništva. Nakon toga je usledio juriš gladnih na prodavnice širom zemlje. Ako smo ikada bili blizu te situacije, to je bilo davne 1993. godine, čega se građani Srbije vrlo dobro sećaju i neodgovorno je plašiti ih i predviđati da bi tako nešto moglo da se desi i u najskorijoj budućnosti. Guverner Jelašić je to slikovito opisao rečima da smo mi daleko od "argentinskog scenarija" onoliko koliko je Argentina geografski udaljena od Srbije. Podsetiću takođe, da je kolaps u Argentini nastao zbog ogromnog budžetskog deficita i spoljnog duga u iznosu od 150 miliona evra, te da je decembra 2001. godine argentinska vlada objavila da nije u stanju da finansira taj spoljni dug. Ako se već prave poređenja, treba reći da srpski budžet ove godine po prvi put u istoriji modernih finansija beleži suficit, i to trenutno od oko 650 miliona dinara, uz tendenciju da do kraja godine taj suficit iznosi čak tri milijarde dinara. Istovremeno, spoljni dug Srbije je 5,8 milijardi evra, što Srbiju svrstava u red srednje zaduženih zemalja, po kriterijumima Svetske banke. Ako se nastavi dosadašnji rast bruto društvenog proizvoda i izvoza nema govora o tome da nećemo biti u mogućnosti da uredno servisiramo spoljni dug prema utvrđenoj vremenskoj dinamici i novčanim iznosima. U poslednje četiri godine javni dug Srbije smanjen je za 4,5 milijarde evra, i dalje se smanjuje. Upravo nam je ministar rekao da bi sutradan trebalo da se dodatno otpiše oko 700 miliona dolara potraživanja prema Pariskom klubu, što otvara prostor za dodatno smanjenje spoljnjeg duga. Zato mislim da slobodno možemo da podržimo ovaj predlog zakona, kao i čitav paket o davanju kontragarancija za kredite Evropske investicione banke i Evropske banke za obnovu i razvoj. Jer, kao što vidimo, radi se o važnim projektima finansiranja obnove železnice, sanacije saobraćaja, elektroprivrede, vazdušnog saobraćaja, odnosno naše kontrole leta i tome slično. Javni dug se deli na spoljni i unutrašnji. Sadašnji spoljni dug je najvećim delom vezan za zaduživanje tokom sedamdesetih godina, kada je Srbija u okviru nekadašnje SFRJ uzimala strane kredite, a kamate na te kredite su osamdesetih godina postale ogromne. Početkom devedesetih godina Srbija je zamrznula odnose sa inostranim poveriocima i celu deceniju nije otplaćivala svoj spoljni dug, dok su se unutrašnji nagomilavali. Podsetiću na to da je Srbija tek po osnovu otpisa duga Pariskom i Londonskom klubu značajno smanjila udeo spoljnjeg duga u bruto društvenom proizvodu i da se u budžetu Srbije obezbeđuju potrebna sredstva za plaćanje kamata po inostranim kreditima i dospelih otplata glavnica spoljnjeg duga. Istovremeno, devizne rezerve, koje trenutno iznose oko pet milijardi dolara, treba da obezbede uredno održavanje spoljne likvidnosti. Znači, devizna i fiskalna politika treba da budu međusobno povezane kao bitne pretpostavke upravljanja spoljnim dugom. Uredna plaćanja kamata i otplata glavnice duga i porast deviznih rezervi, naravno, zahtevaju porast izvoza po dvocifrenoj godišnjoj stopi, što zavisi od razvojnih mogućnosti privrede i konkurentnosti izvoza. Podaci za prva četiri meseca ove godine su, takođe, vrlo ohrabrujući. Beleži se rast izvoza od 51%, uz istovremeno smanjenje uvoza od 6,4%. U strukturi unutrašnjeg duga Republike Srbije dominiraju obaveze po osnovu stare devizne štednje i taj deo se uredno izmiruje od 2001. godine naovamo, pri čemu je isplata štediša "Dafiment banke" počela u septembru, a "Jugoskandik banke" u decembru 2002. godine. Kratkoročne hartije od vrednosti, obaveze prema Narodnoj banci Srbije i, od prošle godine, otplata zajma za privredni preporod takođe čine elemente unutrašnjeg duga. Uz to, predviđeno je servisiranje starog duga penzionerima, tako da je Vlada Republike Srbije donela zaključak da se u naredne tri godine, preko Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje zaposlenih, obezbedi isplata 12,5 penzija godišnje, čime će se nadoknaditi vremensko kašnjenje u isplati jedne i po penzije. Znači, ključne makroekonomske pretpostavke održivosti javnog duga jesu: makroekonomska stabilnost, rast oslonjen na porast investicija i izvoza, kao i efikasna reforma javnih finansija, uz smanjenje obima javne potrošnje. Većina od toga već je postignuta u ovoj godini, a to je inače i predviđeno Memorandumom o budžetu, ekonomskoj i fiskalnoj politici, o čemu smo već raspravljali u Narodnoj skupštini prilikom donošenja budžeta za 2005. godinu. Novo zaduživanje države reguliše se Zakonom o javnom dugu, koji precizno utvrđuje uslove pod kojima mogu da se zadužuju Republika Srbija, lokalna samouprava, organizacija obaveznog socijalnog osiguranja i druga pravna lica koja traže garanciju Republike Srbije. Uprava za javni dug, čije se osnivanje predviđa ovim zakonom, treba da upravlja nacionalnim dugom i da strategiju novog spoljnjeg zaduživanja zasniva na realistično utvrđenim projekcijama rasta bruto društvenog proizvoda i razvojnim potrebama zemlje. Dok uprava ne počne zvanično da radi, te poslove će i dalje obavljati Sektor za Trezor Ministarstva finansija, jer je za početak rada Uprave za javni dug potrebno obezbediti sredstva u budžetu Republike. Ovim zakonom će se onemogućiti nekontrolisano zaduživanje Republike Srbije, kao i zaduživanje po propisanim uslovima, čime se dodatno stimuliše ulaganje u projekte koji će omogućiti brži razvoj privrede i društva u celini. To su, upravo, razlozi zbog kojih će poslanička grupa G17 plus glasati za usvajanje ovog predloga zakona, kao i za usvajanje čitavog paketa kontragarancija.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a sledeći po redosledu je narodni poslanik Radiša Ilić. Ima još ukupno šest prijavljenih narodnih poslanika. Radićemo danas dok ne završimo načelnu raspravu o ovim zakonima.
Naravno, šteta je što je sada spojena rasprava o još više zakona. Nama je verovatno potreban jedan zakon koji treba da reguliše način, postupak, uslove, i rekao bih, okvire u kojima država može da se zadužuje. Kada kažem država, mislim na sve ono što možemo da koristimo kao sinonim za tu reč – Republiku, autonomnu pokrajinu, lokalnu samoupravu i obavezne fondove, pa zašto ne reći i javna preduzeća od republičkog značaja. Ovo spada u red stereotipnih zakona sa standardnim normama. Međutim, moju pažnju zaslužuje odredba člana 5. Predloga zakona. Ona reguliše ovlašćenja za zaduživanje, odnosno, ko donosi odluku, ko odlučuje o pojedinoj vrsti zaduživanja. Malopre je u uvodnom izlaganju bilo tehničkih grešaka kada su nabrajani, navodno, neki osnovi zaduženja. U stvari su to razlozi zbog kojih se vrši zaduživanje, a osnov je nešto drugo. Kaže se – Narodna skupština Republike Srbije odlučuje o zaduživanju Republike putem uzimanja dugoročnih kredita, zaduživanju za finansiranje investicionih projekata, o davanju garancija i kontragarancija, kao i o neposrednom preuzimanju obaveza u svojstvu dužnika, po osnovu date garancije. To je ovlašćenje Narodne skupštine Republike Srbije. Vlada Republike Srbije odlučuje o emitovanju dugoročnih hartija od vrednosti, ako zakonom nije drugačije određeno. Misli se, pre svega, na Zakon o hartijama od vrednosti i verovatno na neke druge zakone. Onda ide ono što je najproblematičnije, a to je da ministar nadležan za poslove finansija odlučuje o uzimanju kratkoročnih kredita za finansiranje budžetskog deficita, deficita tekuće likvidnosti i za refinansiranje javnog duga. Kada se pogleda šta ministar odlučuje vidi se da je to ono što je propisano članovima 6, 7. i 8. Predloga zakona. Kada pogledate ovaj uzročno-posledični odnos videćete situaciju da će, praktično, Narodna skupština retko kada doći u situaciju da odlučuje o nekom zaduživanju. Jer, u članu 5. promenjena je čak i definicija. Kaže se – dugoročnim kreditom, a ranije je bila praksa da je dugoročni kredit svaki onaj koji dospeva za naplatu u roku dužem od godinu dana i sve što je ispod tog roka smatra se kao kratkoročno zaduživanje. Međutim, ovaj zakon ne može da nadomesti nešto što fali našem pravnom sistemu, a to je zakon o kreditnim odnosima sa inostranstvom. Nekada smo imali taj zakon i on je obuhvatao ne samo državu, nego i sve privredne subjekte, određivao postupak, način, a bogami i limite do kojih može neko da se zaduži u inostranstvu – upravo zbog sagledavanja makroekonomske stabilnosti na jedan duži vremenski period. Tako da se ne bi desilo da se, bilo da je neka privatna ili poslovna kombinacija u pitanju, ona svojim velikim iznosom, bez obzira što je obezbeđena garancijama i na neki drugi način – ne ugrozi u onom trenutku kada dođe vreme za vraćanje u makroekonomsku stabilnost i uopšte ekonomske tokove i finansijsku stabilnost države. Mislim da je mnogo bolje rešenje da sve što je vezano za dugoročno i za kratkoročno zaduživanje, impozantno, po sredstvima, vežemo za Narodnu skupštinu, bez obzira što ovde pro forme većina može da podrži svaki predlog svoje vlade. Praktično, ni javnost, ni Narodna skupština, ni poslanici mogu da imaju kontrolu nad procesom zaduživanja, opravdanošću zaduživanja itd. To je osnovna primedba što se tiče ovog predloga zakona, kao i primedba koja se odnosi na otvaranje posebnih uprava unutar Ministarstva finansija. Kada se radi o zaduživanju lokalne samouprave, stvarno mi nije jasno šta znači mišljenje ministra. Kaže se ovako: odluku o zaduživanju lokalne vlasti donosi nadležni organ lokalne vlasti, a sada i kod lokalne vlasti postoji dugoročno i kratkoročno zaduživanje, to je valjda jasno. Ovde ste rekli generički, opšte, obuhvatilo je sve. Kaže: odluku o zaduživanju lokalne vlasti donosi nadležni organ lokalne vlasti po prethodno pribavljenom mišljenju ministarstva. Dat je rok u kome treba da dođe mišljenje, ali ne vidi se pravna suština tog mišljenja. Da li je ono obavezujuće za onoga ko treba da donese tu odluku? Ukoliko je mišljenje pozitivno – šta prouzrokuje, ukoliko je negativno – šta prouzrokuje, ili je ovo mišljenje da se pitala, navodno, izvršna vlast o tome kako će lokalna vlast da se zaduži i za koliko će da se zaduži. Ukoliko to mišljenje ima neki obavezujući značaj, onda je tu nešto moralo sasvim drugačije da se napiše i da se to potencira, jer ovako ispada po sistemu – "svirao radio, ne svirao radio". Što se tiče procenata kojima je limitirano zaduživanje po određenom razlogu, uzeo bih konkretan primer: zaduživanje za finansiranje deficita tekuće likvidnosti. Kako bi se obezbedila tekuća likvidnost budžeta i da bi budžet mogao da servisira obaveze na način i rokove koji su predviđeni, rokove dospelosti, ovde je rečeno da je zaduženje moguće i da ne sme preći 5% ukupno ostvarenih prihoda u prethodnoj budžetskoj godini, kada je u pitanju Vlada Republike Srbije. Kada je u pitanju lokalna samouprava primenjen je isti princip, s tim što je procenat smanjen na 3%. Ne znam u čemu se ogleda razlog za to smanjenje, tim pre što imamo vrlo čudnu disperziju naših opština, od megalopolisa kakav je Beograd, do patuljastih opština gde gotovo da i nema nekih značajnijih tekućih prihoda. Ovde je dat termin: "tekućih prihoda", s tim što je kod Republike rečeno: "ukupnih prihoda", a kod lokalne samouprave je to samo svedeno, a i tamo je, doduše, ukupno ostvarenih prihoda lokalne vlasti u prethodnoj godini. Kod dugoročnog zaduživanja, to je 50% ukupno ostvarenih tekućih prihoda. Jeste, tu je samo napravljena razlika kod razloga za zaduživanje. Mislim da je tu trebalo ići na isti procenat, pa da li je lokalna vlast do 5%, kao i Republika, jer ova podela može da stvori ne zabunu, nego traži odgovor na pitanje zašto je to tako. Naravno, protiv smo formiranja posebne uprave koja bi radila ove poslove, jer mislimo da Ministarstvo finansija može ovaj posao da radi. U krajnjem slučaju, oni imaju i Trezor i druge institucije. Imate i tu budžetsku inspekciju; radi se, pre svega, o budžetskim korisnicima i svima koji mogu eventualno da se zaduže. Svakom kontrolom može da se to ispita, tim pre što se zna preko koga ide ispunjenje tih obaveza po osnovu zaduženja. Što se tiče spiska zakona o kontragarancijama, moram da istaknem da stvarno lepo deluje i lepo zvuči kada se kaže da je država otvorena i ima pristup međunarodnim finansijskim organizacijama. Eto, odobravaju se zajmovi, krediti. Po nazivu ovih lokaliteta i korisnika vidi se da se tu radi o infrastrukturi koja je sigurno u takvom stanju da je potrebna rekonstrukcija i da su potrebne neke nove investicije. Međutim, ne samo da stičem utisak, nego i oni ljudi koji profesionalno prate ovu oblast ne vide neke efekte od ovoga. Ima tu, doduše, puno stvari koje će da se dese u budućnosti, ali ima i onih koje se tekuće dešavaju. Ako te investicije treba da pokrenu jedan drugi deo naše privrede, izostalo je to pokretanje. Stičem utisak da je ovo način da uđe strana oprema, da budu prisutni odabrani izvođači, da je zatvoren krug; radi se o velikim iznosima sredstava, a ne zna se krajnji ishod celokupnih investicija. Ono što posebno potenciram jeste poslednji zakon u okviru ovog seta, a to je zakon o izmenama Zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije i Crne Gore po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje projekta upravljanja elektroenergetskim sistemima. Ovo očitavanje brojila. Tu se sada menja član 4. i kaže se: "sredstva zajma povlače se po zahtevu korisnika zajma na specijalni račun koji će biti otvoren na ime korisnika zajma kod ovlašćene banke u Republici Srbiji". U svim vašim predlozima zakona razlika je samo što je to negde član 4, a negde član 5. Različito su određene banke preko kojih će ići povlačenje ovih sredstava. To je uslovljeno, donekle, i osnovnim ugovorom o zajmu, gde zajmodavac može da utiče i preko koje banke će ići korišćenje tih sredstava. Ovde se menja, jer verovatno je tu uključena ona agencija za uštedu električne energije i ona grupa iz bivšeg sastava ministarstva rudarstva, preko koje su, navodno, došla ta sredstva, koja verovatno treba da se poprilično tu omasti, pa nije baš dobro da ide preko računa otvorenog kod NBS, i to odgovara ljudima na vlasti, nego menjamo Zakon o kontragaranciji koji je donet, koliko se sećam, decembra 2004. godine. Menja se samo taj član. Kada se pogleda logika koja je primenjena u promeni ovog člana i šta stoji u ovim zakonima, kada je u pitanju član 4. ili član 5.–gde se javlja račun kod NBS, gde se javlja račun Vojvođanske banke, gde se javljaju računi nekih drugih banaka, ili je dato proizvoljno da sam korisnik izabere gde će da ga otvori. Ovde dolazi do promene. Zašto? Da li je to nalog zajmodavca? Verovatno da je nalog zajmodavca. Stičem utisak da je taj nalog postojao i decembra prošle godine, pa nije mogao da se promeni ugovor o zajmu ako je zaključen ranijih godina. Kako je mogao da se promeni? Ako je došao aneks, onda ste i aneks morali da date da se ratifikuje. Ako je išlo preko aneksa, aneks je morao da podrži ratifikaciju. Toga nije bilo u međuvremenu. Ipak je u pitanju grupa koja nas uči kako treba da se čitaju brojevi za upravljanje elektroenergetskim sistemima i da se povežu distributivna preduzeća. Mislim da američka agencija beše (a ovde onaj njihov što je poklanjao sijalice i vi ga znate). Godine 2000. američka vlada je dala veliku pomoć –sijalice građanima Srbije. Danas menjamo jedan zakon zbog interesne grupe kojoj smeta da račun sa koga će da se povlače ova sredstva i da se koristi ovaj kredit bude kod NBS, jer u izvornom tekstu člana 4. tu je bio račun NBS. Sada ide, da ga onako slobodno protumačim, po izboru korisnika. Tako je napisano. Mislim da tu nedostaje neki odgovor, a odgovor ne može da bude da je to nalog zajmodavca. Ako je to nalog zajmodavca, onda mora aneks. Znam da su ovi sporazumi ratifikovani u Veću građana Savezne skupštine SRJ i ovi ugovori se odavno kreću, odavno su prisutni; pregovori sa Evropskom investicionom bankom itd. Ne bi bilo dobro da ljudi koji su se odlučili da glasaju za ove kontragarancije, a pogotovo za ovu poslednju, gde se menja Zakon o kontragarancijama, odu sa gorkim utiskom da je član 4. tog zakona promenjen. Sve to zbog ličnog interesa nekih ljudi koji su 2001. godine sponzorisali one sijalice koje su delili građanima Republike Srbije kao ekskluzivni predstavnici neke američke nevladine organizacije za energetiku, za brojila. Skrećem pažnju poslanicima, kada se radi o Zakonu o javnom dugu, mislim da i naziv ne odgovara. Jer, kad se kaže javni dug, onda se asocira na nešto što je već postojeće stanje, a ovaj zakon nema nameru da reguliše postojeće stanje, nego da reguliše postupak, uslove, način, organe i sve ono drugo što je bitno kada se vrši zaduživanje, pa je onda ispravniji naziv "zakon o zaduživanju" ili "zakon o postupku zaduživanja Republike Srbije", da se u okviru njega reguliše ova oblast, u zavisnosti od nivoa vlasti. Ali, nama nedostaju jasni limiti. Drugo, iznos sredstava, ne samo dugoročnih nego i ovih kratkoročnih, koji po svom iznosu mogu da utiču ne samo na budžetsku stabilnost, nego i na drugi način na finansijske tokove u našoj zemlji, ipak dođu u Narodnu skupštinu – da ih pogleda javnost, da ih pogledaju poslanici, bez obzira na to što će Vlada, verovatno, imati većinu i što će ovde to da izglasa. Plašim se kada se prevelika ovlašćenja daju nekom pojedincu, bez obzira na kojoj funkciji da se nalazi. Ako pojedinac, kao ministar finansija, guverner Narodne banke, ili u bilo kom drugom smislu određen pojedinac na nekoj državnoj funkciji, može da odlučuje o tome da li će država da se zaduži. Da li će država da emituje kratkoročne ili dugoročne hartije od vrednosti, kako će da učestvuje na finansijskom tržištu itd, to je preveliko ovlašćenje, pogotovo u ovo vreme, kako ga vi nazivate – "vreme tranzicije", kada se jednostavno menja logika razmišljanja o pojedinim stvarima i pravi se neki novi sistem vrednosti. Mislim da to treba da se prebaci ovde i nepotrebno jeformirati posebnu upravu. To može, u okviru Ministarstva, da se prati, tim pre što imate sav inspekcijski aparat kod sebe. A glavni inspekcijski aparat u ovom delu jeste budžetska inspekcija, jer svi ovi koji se zadužuju su budžetski korisnici, bilo direktni, bilo indirektni.To su naše primedbe. Naravno, podneli smo amandmane, pa ćemo, kada dođe na dnevni red – za 15 dana, malo konkretnije da ispričamo zašto smatramo da su pojedini članovi i pojedina rešenja loša i da treba da se promene. Ovaj prvi zakon o javnom dugu je i suviše uopšten, norme su mu tako uopštene, preširoke, da može da ga protumači kako ko želi. U ovom zakonu to ne sme tako da stoji.
Reč ima ministar Dinkić.
Prvo, samo da izrazim zadovoljstvo što ni vaša poslanička grupa nema suštinskih primedbi na zakon o javnom dugu. Moram da kažem da cenim mišljenje poslanika Krasića; mislim da je jako stručan i da je jedan od retkih iz poslaničke grupe SRS koji ne ide sa političkim ocenama, već suštinski daje svoje mišljenje i eventualne kritike i sugestije. Želeo bih da pojasnim neke od stvari koje ste postavili kao dilemu. Na zakon o javnom dugu niste imali suštinskih primedbi, ali ste postavili dilemu zašto ministar nadležan za poslove finansija odlučuje o uzimanju kratkoročnih kredita za finansiranje budžetskog deficita, deficita tekuće likvidnosti i za refinansiranje javnog duga, emitovanje kratkoročnih državnih hartija od vrednosti. Tako je i sada. U sadašnjem Zakonu o budžetskom sistemu Ministarstvo finansija je nadležno za donošenje odluka o kratkoročnim kreditima ili o emitovanju kratkoročnih obveznica, dok je u drugim zemljama pravilo da za dugoročne kredite saglasnost daje parlament. Dakle, kontrolu ovog, kako ste vi rekli, preteranog zaduživanja, vrši isključivo Skupština Republike Srbije. Jer, i okvir za kratkoročno zaduživanje, odnosno deficit, Skupština daje usvajanjem zakona o budžetu. Koliko Skupština da ovlašćenje Vladi da ima deficit u toku jedne godine, toliko može i Ministarstvo finansija da povuče sredstava sa tržišta da bi tu tekuću nelikvidnost isfinansiralo, odnosno da bi finansiralo tekući deficit. Dakle, suštinski Skupština odlučuje o totalnom zaduženju i o dugoročnim kreditima, (gde neposredno daje odluke), i o kratkoročnim –gde posredno daje, kroz odobrenje Zakona o budžetu, a normalno je da ove operativne stvari radi Ministarstvo finansija. To je osnovna funkcija Ministarstva – da vodi računa o finansiranju likvidnosti budžeta, ali radi se samo o kratkoročnim kreditima. Ovde Narodna skupština Republike Srbije ima potpunu kontrolu nad zaduživanjem zemlje, uključujući i ovo. Mislim da tu čak nije bilo razumevanja onoga što je napisano. Drugo pitanje je bilo vezano za lokalne samouprave – zašto se traži mišljenje Ministarstva finansija? Samo zbog praćenja. Naravno da je zakon taj koji ograničava lokalne samouprave, kao i centralnu vladu, od nekog zaduživanja koje nije u skladu sa zakonom, a Ministarstvo finansija mora, da bi imalo konsolidovani javni dug u vidu, da prati ako se neka lokalna samouprava zaduži; nama je to potrebno zbog evidencija. Želeći da damo velika ovlašćenja lokalnim samoupravama, s obzirom da se zalažemo za decentralizaciju, napisali smo da se mišljenje Ministarstva daje u roku maksimalno 15 dana od dana dostavljanja zahteva, a ako u roku od 15 dana Ministarstvo ne da mišljenje – smatra se da je mišljenje dato. To znači da ako Ministarstvo, zbog neažurnosti službenika, ne da lokalnoj samoupravi mišljenje u roku od 15 dana, smatra se da je lokalna samouprava dobila pozitivno mišljenje, a to znači da je mišljenje dato, kako bi lokalna samouprava imala veću fleksibilnost. Konačno, još jednom ću pogledati, što se tiče ovog vašeg poslednjeg zahteva, ovo je jedan stari kredit Evropske investicione banke namenjen EPS-u. Ovde imam obrazloženje mojih službi da je, kao što ste i vi pretpostavili, iz razloga što se u ovom projektu podrazumeva uvoz opreme koji je uslovljen otvaranjem bankarskih akreditiva i doznaka, što je daleko jednostavnije vršiti preko poslovne banke – sam zajmodavac tražio da se promeni taj član u toku realizacije ovog ugovora. Dodatno ću o tome da se raspitam kod nadležnih službi u Ministarstvu. Evo, dajem vam prvu informaciju povodom toga. Imajući u vidu da je vaša poslanička grupa dala amandmane: "stav 1. briše se", "stav 2. briše se", pa koliko god ima članova (a u ovom zakonu ima ukupno 54 člana i svi se brišu), a da zaista niste imali suštinske primedbe, pozivam vašu poslaničku grupu da povuče amandmane i da glasa za ovaj zakon.
Za repliku se javio narodni poslanik Zoran Krasić.
Vi mene niste razumeli, razgovarali ste sa svojom saradnicom. Vidite, u članu 5. se govori o ovlašćenjima – ko donosi odluku o zaduživanju. U jednom delu sam tražio odgovor na pitanje koji je taj maksimalni iznos do koga ova država može da se zadužuje dugoročno. Mi smo takvu odredbu imali u zakonu bivše SFRJ, imali smo u zakonu SRJ – to je Zakon o finansiranju SRJ, gde su tačno određeni limiti: dugoročno zaduživanje može biti do 20 posto, pa se našlo nešto kao merilo, kao neka osnovica. Mi ovde ne znamo koliko dugoročno država može da se zadužuje, bez obzira na osnov, bez obzira na korisnika. Iz ovog zakona se ne vidi – Srbija može dugoročno da se zaduži toliko i toliko, sa tim rokovima koji dolaze za dve godine, tri, četiri, pet itd. Sledeća stvar. Skrenuo bih vam pažnju da ste napisali u vašem predlogu zakona, u članu 5. (ne znam koji je stav, pošto je pri kraju tamo, taj član ima puno stavova), kaže – dugoročnim kreditom, odnosno dugoročnim državnim hartijama od vrednosti u smislu ovog zakona smatraju se krediti, odnosno državne hartije od vrednosti, čiji se period otplate proteže na naredne budžetske godine. Nesumnjivo je ukazano da je rok dospelosti duži od godinu dana. Slažem se, ali onda imate deficit tekuće likvidnosti, vi kažete do 31. decembra mora da se završi, pa ste rekli do 5% ukupnih prihoda iz prošle godine. Onda kažete – zaduživanje za finansiranje budžetskog deficita, kada je u pitanju Republika, ničim niste ograničili to, a onda kažete ovde – kada Narodna skupština donese zakon o budžetu, ona je odlučila o budžetskom deficitu i u okviru tog budžetskog deficita država može da se zadužuje, verovatno kratkotrajno, jer budžetski deficit ima logike za budžetsku godinu na koju se odnosi budžet. Kažem vam da postoji čitav sistem mehanizama dugoročnog, kratkoročnog. Ko odlučuje da se nekontrolisano država zaduži i to odlazi daleko, daleko, u formi kratkoročnog zaduživanja, u formi trgovine hartijama od vrednosti na sekundarnom tržištu itd. Ne sporim vam da to radite, samo kažem – dajte da Narodna skupština zna koji su limiti za dugoročno zaduživanje, za kratkoročno, u kom periodu, do kog iznosa. To je vama potrebno, jer ukoliko toga nema, šta onda znači vaše mišljenje koje dajete lokalnoj samoupravi? I vi imate neku projekciju kada dajete mišljenje lokalnoj samoupravi. Imate neku projekciju kako će da se kreće finansijski sistem, stanje ekonomije itd. O tome se radi. Zakon ima svrhu ukoliko ima kontrolne mere prema izvršnoj vlasti, ukoliko ima norme kojima propisuje pravilo ponašanja koje se definiše tom normom. Ima neki svoj dijapazon odakle-dokle. Ovde imamo sve norme koje su preširoke. Sve može da se smesti da je zakonito. To je naš osnovni prigovor. Norma mora da bude konkretna. Ukoliko nije konkretna, kako mi da kontrolišemo Vladu. Kratkoročna hartija od vrednosti, kratkoročno zaduženje, da vam ne pričam o tehnikama kako je sve moguće da se to sve proširi, ode neki rok, zameni se itd.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, pa onda narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što nešto kažem o setu predloga zakona o davanju kontragarancija, želeo bih da svim građanima Srbije čestitam veliki srpski praznik Vidovdan, praznik koji je ovekovečio heroje, ali i izdajnike. Ovim setom zakona predviđeno je davanje kontragarancija za zajam u iznosu od oko 700 miliona evra. Ovo je samo jedan u nizu mnogih zajmova, kojima Vlada Republike Srbije kupuje socijalni mir. Veliki deo ovih sredstava verovatno neće biti nikada vraćen od strane javnih preduzeća za koje Vlada Republike Srbije daje garancije, što znači da će i ovaj zajam pasti na teret građana Srbije. Ono što je Mlađan Dinkić radio i u onom krstaškom DOS-u radi i danas. Kontragarancija u visini od oko 700 miliona evra polako ali sigurno Republiku Srbiju gura u dužničko ropstvo, koje je baš zahvaljujući ekspertima iz G17 plus sve više izvesno. Neka ministar obavesti javnost koliki je deficit, koliko iznosi rast proizvodnje u Srbiji, ali po onoj narodnoj "drži bure vodu dok majstori odu". Tako se ponaša ministar Dinkić i G17 plus, jer dobro znaju da sa sadašnjih 2-3% podrške javnog mnjenja u Srbiji oni posle narednih izbora odlaze u istoriju i više nikada neće imati uticaj u narodu kao što danas imaju. Dakle, Mlađan Dinkić, ministar finansija, jednostavno se ne brine kako će se vratiti ova sredstva zajma, pa mu je ovakav način gašenja mogućeg socijalnog požara kod ogromnog broja otpuštenih, obespravljenih i prevarenih radnika i građana Srbije dobrodošao. Pogledajmo samo o kojim se sistemima radi. Reč je o železnici Srbije, Elektroprivredi, Republičkoj direkciji za puteve. Dakle, ona javna preduzeća koja mogu biti izuzetno profitabilna, pa se doteruju sredstvima zajma za strane kupce, odnosno ona koja su nerentabilna i predstavljaju dobru priliku da se izgubi trag ulaganja ogromnih sredstava zajma. Šta predstavlja Predlog zakona o davanju kontragarancije po zajmu za finansiranje projekata hitne sanacije saobraćaja? Postoje li projekti po kojima je namenski predviđeno ovih 50 miliona evra? Da li se zna ko su krajnji korisnici? Da li se zna finansijski efekat ulaganja ovoliko velikih sredstava, ili će to biti, kao mnogo puta do sada, bure bez dna. Zamislite, u ovom predlogu zakona, u članu 3. se kaže – korisnici zajma su Republička direkcija za puteve i javno preduzeće Aerodrom Beograd. Hajde da se sada svi malo podsetimo šta se događalo u javnom preduzeću Aerodrom Beograd tokom prošle godine. Sećate se fikusa od 70.000, kašičice za kafu od 600 dinara, specijalnih mermera, trećerazrednih slika plaćenih po astronomskim cenama. Sada vi kažete građanima Srbije da tamo gde su pronevereni milioni (a da li neko uopšte za to odgovara), treba da se uzmu sredstva iz zajma da se dokupe lusteri, zvona za poslugu, zlatni čiviluci itd. Sve to na račun građana Srbije, čiji novac stavljate nekome na raspolaganje da opet kupuje fikuse, stilski nameštaj, skupe šolje. Ako se setimo još i štrajkova koji su potresali JAT, onda možemo da zamislimo koliko će se namenski upotrebljavati sredstva zajma. Drugi korisnik zajma je Republička direkcija za puteve, da ne kažem Ministarstvo za kapitalne investicije. Ministar Velja Ilić, pre mesec-dva ovde se ubi dokazujući da Direkcija radi izvrsno, da su mu sredstva od putarine i drugih usluga mala i da je neophodno dati strancima koncesiju za pojedine putne pravce, pa neka oni razbijaju glavu sa navodno malim profitom. Ali, radikali su upravo dokazali suprotno, sabirajući prihode od putarine, koji su enormno veliki, da se veliki deo rekonstrukcije finansira upravo odatle. Sada sredstva iz zajma idu upravo Velimiru Iliću, odnosno njegovom Ministarstvu, plus oko 186 miliona evra za izmirenje dospelih obaveza. Ako se uzme u obzir koliko je budžetom projektovano sredstava za Republičku direkciju za puteve, može se zaključiti da će doći do povećanog priliva u fondove ovog ministarstva. To što, recimo, Direkcija rasipa pare, to je druga priča. Evo, deonicu autoputa od Lapova do Ćuprije su prošle jeseni tako lepo uradili, presvlačeći ga recikliranim asfaltom, da su se posle samo nekoliko dana pojavili mini krateri hrapave površine, koji su svakim danom bivali sve veći. Tu je radila čitava armija ljudi sa mnoštvom raznovrsne i skupe mehanizacije. Danas smo svedoci, posle samo pola godine, deonica se prepravlja; opet isto, veliki broj radnika, mehanizacije i ko to sve plaća? Izgleda da nije bitno, država preuzima sve na svoja pleća, kamate se lagano, ali sigurno uvećavaju, a projektovanih prihoda – nigde. Između ostalog, Republička direkcija je korisnik još jednog zajma za koji dobija kontragarancije u iznosu od 95 miliona evra, i kada se sve sabere Velimir Ilić, odnosno njegovo Ministarstvo dobija oko 400 miliona evra od sredstava zajma. Taman da se pokriju gubici, malo da se zakrpe putevi, nešto da se ostavi za socijalu u Srbiji i para više nema. Možda je sve ovo dogovoreno da se lepo doteraju određene deonice i prateća infrastruktura, pa se zato izmišlja priča o rentabilnosti, i na kraju se kao "solomonsko rešenje" javi ideja za davanje koncesija stranim partnerima. Ukupna sredstva koja se pominju u ovih 10-tak predloga zakona o davanju kontragarancija nisu mala, skoro jedna petina budžeta Republike Srbije. Vlada Srbije na neki način vrši raspodelu ovih dobijenih sredstava u javnu potrošnju, bez ikakve nade da će se makar deo vratiti državi, tj. poveriocima. Ovako se naš javni dug samo uvećava, a odakle će se vratiti, verujem da ni sam ministar Dinkić, koji je izašao iz sale, ne zna. Ovo čime sada ministar Dinkić puni budžet Srbije je katastrofalno za naše građane. Poreski obveznici su dovedeni u situaciju da lagano smanjuju broj zaposlenih, da gase svoja preduzeća, zatvaraju radnje. S obzirom da je petooktobarska družina skupštinopalitelja, dakle, posle preuzimanja vlasti, pozatvarala je veliki broj preduzeća i otpustila na stotine hiljada radnika, a smanjio se i broj lica koja su uplaćivala doprinose državi. Danas ih je skoro milion bez posla. Poljoprivredna proizvodnja zamire. Uzmimo, na primer, samo ovu godinu. Višnje više niko ne pominje, maline su na izdisaju, a tako će biti i sa žitaricama. Seljake je Ministarstvo finansija, odnosno ministar finansija Mlađan Dinkić opteretio obaveznim PIO. Dakle, i od takvih Ministarstvo finansija puni budžet. U nekoliko predloga zakona o davanju kontragarancija pominje se javno preduzeće EPS, a to je tek posebna priča. Koliko su samo radikali govorili o zloupotrebi u ovom javnom preduzeću, o energetskom lobiju koji vlada ovom granom privrede. Nažalost, izveštaj Anketnog odbora o istraživanju kriminalnog energetskog lobija nikako da dođe na dnevni red Skupštine Srbije. Ukupno opredeljena sredstva iz zajma namenjena EPS-u iznose 50 miliona dolara, 16 miliona evra i dva i po miliona evra – namenjena plaćanju dospelih obaveza po pitanju ranijeg duga. Ministar energetike, kako god poveća cenu električne energije, uvek kaže: potrebna su sredstva za obnovu, za revitalizaciju EPS-a. Tako su DOS-ovske vlade uključujući i ovu današnju, za poslednjih pet godina enormno podigle cene električne energije, ali od sredstava dobijenih povećanjem cene električne energije nikako ne obnoviše; zato je tu zajam, pa će se to elegantnije uraditi, bez obzira što uskoro sledi novo poskupljenje struje. Inače, ministar energetike odlučno drži situaciju u svojim rukama. Evo, benzinske pumpe su krcate dizelom; kombajni, što za koji dan kreću u žetvu, verovatno će da rade na vodu. Da priča o EPS-u ne bi bila završena tek ovako, pobrinuli su se akteri vladajuće koalicije – ministar finansija Mlađan Dinkić i bivši funkcioner DSS-a Zoran Drakulić. Lepo se isprozivaše, ali pomenuše i nekih 12 miliona evra viška uplaćenih na ime otkupa duga, opet preko neke druge firme u drugoj zemlji. Eto kako se troše pare, možda će i ovo iz predviđenog zajma tako završiti. Ovde postavljam isto pitanje – postoje li precizni projekti za ulaganje sredstava ovog zajma i da li je predviđeni obim uvećanja prihoda, odnosno dobijanja sredstava kojim će se vraćati dug poveriocima, ispravan? Najlakše je reći – izrada projekta za obnovu. To je veoma širok pojam koji u suštini ne mora ništa da znači. Ovo takođe može da predstavlja i poseban način za pripremanje pojedinih profitabilnih delova EPS-a za prodaju. Dug EPS-a se ne vrati, to ostane Republici, a neko na mala vrata dođe do izuzetno vrednog sistema za relativno mala sredstva. Sada se vraćamo opet na Ministarstvo za kapitalne investicije, a u pitanju je železnica. Pored 70 miliona evra, Ministarstvo za kapitalne investicije je za železnicu dobilo još dodatnih 35,7 miliona evra za plaćanje dospelih obaveza. Dakle, preko 100 miliona evra. I tako će se od para koje padaju na teret svih građana neko hvaliti da je uspešan, kako se radi, čak se nađu i sredstva da i Ceca uveliča gradsko veselje. Samo da se prisetimo šta je ministar pričao kada se raspravljalo o Zakonu o železnici, o nerentabilnosti, smanjenju radne snage, o podeli železnice na dve celine, da bi se lakše privatizovale. Jedan deo da se bavi prevozom robe i putnika, a drugi održavanjem infrastrukture i saobraćajnicama. Dakle, da se ne desi da se ovih 70 miliona evra upotrebi za šminkanje železnice, upravo po deonicama i delovima infrastrukture koji se mogu prodati, odnosno dati u koncesije. Kamo sreće da se potrebna sredstva za rekonstrukciju u zabačenim delovima upotrebe, da se poprave pružni prelazi, oronuli tuneli, da se zamene truli pragovi, stare šine, a ne da nam redom ispadaju vozovi iz koloseka. Zna li se koji su to isplativi poslovi kojima će se sredstva iz železnice vratiti državi, ili je ovo samo način da preko javnih preduzeća Vlada dođe do dela sredstava kojima će smirivati narasle socijalne tenzije u Srbiji. SRS će sigurno posle narednih parlamentarnih izbora vladati Srbijom i toga je svestan svaki građanin Srbije. Zato nam je veoma bitno da sprečimo neprimereno zaduživanje naše Republike od strane neodgovornih ministara čiji će se rejting kod građana Srbije uskoro meriti promilima. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo poslanici, razumem zašto se Dinkiću žuri – zato što mi post festum donosimo, odnosno vi ćete glasati za kontragarancije i za zakon o javnom dugu, za novac u iznosu od 700 miliona evra, o čemu je govorio kolega Ilić, koji je već potrošen. I, da ne misle građani Srbije da vas dvadesetak, koliko vas ima sa ove strane, zato kamera i ne šeta po sali, a duplo je više radikala trenutno, ovde donosite neke značajne odluke, u smislu da ćete da doprinesete da se kapital države uveća; zaboravila sam, tu su i dva predstavnika iz Ministarstva finansija, ostali su da slušaju ovo, pošto je ministar žurio. Dakle, danas treba da legalizujemo pljačku koju su izvršili Dinkić i kompanija i prethodnici DOS-ovske garniture. Kontragarancije, koje su danas na dnevnom redu i o kojima se govori po sektorima kako je novac predviđen, a naročito za ovaj kumovski mafijaški lobi – Hamović i Lazarević, i za EPS, u iznosu od 45 miliona dolara, to je novac koji je otišao, kao i što se tiče kontragarancije za izgradnju puteva u Srbiji, kod ljudi koji nikako nisu smeli da preuzmu državne funkcije u svoje ruke, upravljanje javnim sektorom, finansije, upravljanje tzv. investicijama. Jer, pokazalo se (a to vam govore ovi vaši mentori u radnom dokumentu izveštaja o stabilizaciji i pridruživanju, pošto ste to ponovo aktuelizovali ovih dana za 2004. godinu), da ste od dolaska na vlast, mislim na vas koji sprovodite kontinuitet Đinđićeve, Živkovićeve, a sada to radi i Koštuničina Vlada, dodatno zadužili državu Srbiju za još tri milijarde evra. Ako oni ekonomski "pravi stručnjaci" (procenite sami) koji su bliski, pre svega, DSS-u, i koji su bili aktivno uključeni u kampanju Maršićanina i kasnije Koštunice, na parlamentarnim izborima, govore da je trenutno spoljni dug Srbije prema svima onima kod kojih se država zadužila 14 miliona evra, onda možete da vidite gde se mi kao država nalazimo i šta dalje treba da radimo, a da ne donosimo ovakve odluke koje idu na štetu svih građana. Postavlja se pitanje za svakog srpskog seljaka koji danas mora da crnči od jutra do mraka i da zaradi koru hleba, a Dinkić ga naravno ne vidi, već, kao što reče juče gospodin Nikolić, kroz registraciju poljoprivrednih domaćinstava, kroz registrovanje jednog jagnjeta ili, nažalost, samo jedne ili eventualno dve krave koje danas ima prosečni srpski domaćin. Dakle, vi želite tim ljudima i budućim generacijama dodatni namet kroz politiku daljeg zaduživanja i kroz projekte kojima ćete, navodno, da investirate nešto u Srbiji, a zapravo jedna mala grupa ljudi vrši pranje tolikog novca, enormno pljačka građane Srbije, bogati se na račun svih nas. To smo najbolje mogli da vidimo kroz primer ove dvojice koji haraju Elektroprivredom Srbije – Hamovića i Lazarevića, i kroz ono što će građani (da bi ova dvojica siromašnih milijardera mogla dodatno da uvećaju kapital) da vide u julu mesecu kada dođe do novog poskupljenja struje. Sve vreme, svih ovih dana, kroz antisrpsku histeriju koja se širi preko medija koji su pod direktnom ili indirektnom kontrolom nekih od vladajućih stranaka, želite da vratite pažnju građana na neki period koji ovog trenutka ne da njih ne zanima i ne da imaju ispravne stavove i da veruju samo onome što govori SRS, kada je u pitanju taj nacionalni državni segment i ono što smo morali da radimo kao država i narod – da se branimo i da odbranimo, odnosno da pokušamo da odbranimo, ali nažalost danas u Srbiji ima preko milion prognanih Srba. Ali, vi sve vreme govorite o nečemu što nema veze sa današnjicom. Današnji dan – Vidovdan, u Srbiji je obeležen tako što su ljudi gladni, poljoprivrednici ne vide šta više da rade i ko njima da pomogne kroz, pre svega, poresku politiku koju sprovodi Dinkić i ova vlada, kroz činjenicu da nemaju nikakvu mogućnost da poboljšaju svoj proces proizvodnje. Poniženi su svi oni koji su se dali u proizvodnju zdrave hrane u Srbiji, a hvalili smo se time, i dan-danas, naravno, mi srpski radikali tvrdimo da imamo potencijala u tom smislu – da možemo da proizvedemo i da izvozimo zdravu hranu. Ali, kome to da pričamo kada ovde nema ministra, nijednog člana Vlade, u situaciji kada nam nudite da glasamo za kontragarancije kojima je zemlja zadužena, kroz kredite koje će neko morati da vrati. Ako bi neko od vas iz vladajuće garniture bio spreman idošao da kaže pred skupštinskom govornicom, da odgovorno tvrdi da je svaki dinar, odnosno svaki evro iz ovih zaduženja namenski potrošen, taj bi morao da bude ili toliko drzak ili bezobrazan, ili da ima smelosti da obmanjuje sve nas sa ove druge strane i građane Srbije, koji znaju da do krajnjeg korisnika ta navodna pomoć, odnosno kredit, nikada ne stigne. Setite se samo šta je obećao ministar finansija pre dva meseca i ministar za rad i zapošljavanje – da će, u kontekstu nove politike Vlade, u procesu zapošljavanja, svaki nezaposleni građanin Srbije (a njih je skoro milion, kaže se 980.000, a ima ih mnogo više) moći na birou rada, odnosno agenciji za zapošljavanje, da dobije kredit u iznosu od 5 do 20 hiljada evra da započne neku proizvodnju. Čak će i oni koji nikada nisu bili prijavljeni na birou za zapošljavanje, koji, navodno, nemaju registrovanu bilo kakvu delatnost moći da dobiju taj kredit sa velikim grejs-periodom, sa dugim rokom otplate, kako bi nešto krenuli da rade. Pohitali ljudi, što iz sela, što iz grada, niko ih ne vidi, čude se tamo i kažu da tih kredita nema, da niko nije spreman to da finansira, naravno. Vi samo zamajavate ove ljude i, pre svega, ojađene građane Srbije, da ih sa vama i takvom politikom koju vodite čeka neka bolja budućnost. Upravo ovaj izveštaj, taj radni dokument od prošle godine, a kako stvari stoje i od ove godine, jer vama je to mnogo važno, pre svega vama koji lobirate za ovu "Igmansku inicijativu", gde se provlači sve ono što je protiv Srbije i srpskog naroda, uz takve izjave onoga koga takođe podržavate, a to je aktuelni predsednik državne zajednice. Vama je mnogo stalo do toga šta će da vam kažu MMF i Svetska banka, da li će Evropska banka za obnovu i razvoj, čije su kontragarancije na dnevnom redu, da vam da zeleno svetlo, da li ćete da donesete na papiru neki projekat koji, naravno, nikada nije do kraja sproveden u delo, a sa druge strane ne mislite na ljude kojima ste obećali konkretan iznos i konkretnu ponudu. Zašto tih kredita nema ako oni žele da se zaduže po tako fantastičnim uslovima? Naravno, to je ona ista priča Dinkića od juče – krediti od 4% za stambenu izgradnju samo što nisu stigli, subvencije za poljoprivrednike, sve će da bude lepo, obnovićemo Kragujevac, Bor i Vranje, proradiće automobilska industrija. Naravno da od toga nema ništa. Ljudi posle ovog vrelog leta, kako stoje vremenske prilike, a pre svega glad u Srbiji uveliko vlada, očekuju da se nešto konkretno desi. Pretpostavljam da nemate ni smelosti ni hrabrosti, zbog toga što vam svi ovi izveštaji koji vam stižu od raznoraznih lažnih i autentičnih agencija govore da vam se rejting stranaka iz dana u dan ruši, da odete i razgovarate sa ljudima, suočite se sa njima, da vam kažu dokle ih vodi ovakva politika, koja je u ekonomskom i socijalnom smislu samo nastavak onoga što je radila prethodna DOS-ovska garnitura. Da je to tako vidi se iz kontragarancija, koje su na dnevnom redu, koje Republika Srbija treba da da državnoj zajednici Srbija i Crna Gora za projekte sačinjene još pre dve ili tri godine. Zaista mi nije jasna ta vaša licemernost, pre svega kod onih koji negiraju mogućnost funkcionisanja ovakve državne zajednice Srbije i Crne Gore, kada sa jedne strane kažete: ne, to ne funkcioniše. Ali, vi to govorite sada, a mi smo govorili u početku, kada je Labus zajedno sa Đinđićem i Koštunicom potpisivao tzv. Beogradski sporazum, pa Ustavnu povelju. Znate da je državna zajednica nešto izmišljeno, neka nova tvorevina – nije ni konfederacija, ni realna unija, nema ni sopstveni budžet, ni jedinstveno tržište, ne vodi ni jedinstvenu monetarnu politiku. Sada nam nudite kontragarancije prema takvoj državnoj zajednici, za neverovatan iznos za koji se Srbija zadužila. Samo što još niste toliko drski u svom nastupu, da nam kažete: hajde da damo još i kontragaranciju za Milov mafijaški plan, separatistički, pa da i njihove dugove preuzme Srbija na svoja pleća. Naravno, to građani Srbije sve vide i znaju da jedan radni dan u Narodnoj skupštini Republike Srbije, bez obzira na to što se izričito ne slažemo sa ovakvim pogubnim odlukama, nije izgubljen samo ako u tom radnom danu njima govore i sa ove govornice se obraćaju jedino oni koji im iskreno misle, a to su predstavnici SRS. Da je to tako govori opet, treći put ponavljam, i ovaj izveštaj, koji su napravili oni do čijeg mišljenja vam je veoma stalo, gde tačno po segmentima možete da vidite u kakvoj katastrofi se nalazi Srbija danas, tako zadužena, u nemogućnosti da to vrati, jer nema nikakvih privrednih tokova koji su pokrenuti u poslednjih godinu i po dana, a da ne govorim o onom periodu pre tri godine. Jedina mogućnost i jedini način da se oni reše ovog balasta, a naravno preuzete dugove i obaveze će generacije zbog vas da plaćaju, da stopiraju dalje zaduživanje Srbije jeste da imaju nove izbore i da drugi ljudi, odnosno srpski radikali preuzmu vlast u svoje ruke i da kažu šta je ono što mi možemo iz realnih izvora, šta je ono što smo mi sposobni kao država da uradimo. Ali, pre toga da se oštro obračunamo, uz bedu i siromaštvo sa najvećom boljkom danas – a to su kriminal i korupcija, koji su uveliko pustili pipke u svim privrednim granama i svim segmentima našeg društva. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvi zakon u ovom redu zakona je Predlog zakona o javnom dugu. Čuli ste već od poslanika SRS da niko ne spori potrebu za jednim ovakvim zakonom. Gospodin Krasić je pojedinačno obrazlagao stavove SRS, vezano za pojedine članove. Samo bih prokomentarisao dva člana iz ovog zakona. To je član 18, koji se odnosi na uslove za davanje garancija, gde se kaže da za davanje garancije može da se naplaćuje provizija. Pod kojim uslovima? Kaže se: "Ministar finansija bliže uređuje uslove koje moraju da ispunjavaju dužnici da bi Republika dala garanciju, postupak za podnošenje zahteva, sadržinu zahteva za davanje garancije, uslove u pogledu instrumenata obezbeđenja, kao i visinu provizije iz stava 1. ovog člana". Nije sporno da se naplaćuje provizija, ali se postavlja pitanje kome to proviziju naplaćuje ministarstvo ili Republika kao garant toga. Zakonom o javnom dugu predviđeno je da se država može zaduživati radifinansiranja deficita tekuće likvidnosti, finansiranja budžetskog deficita, za refinansiranje i za finansiranje investicionih projekata, računajući naravno i lokalnu samoupravu. Sada prosto ispada da ministarstvo, odnosno Republika na neki način reketira opet svoju državu, nekome želi da naplati proviziju tako što će mu dati garanciju, a radi se o tome da je to novac koji stiže državi. Nejasno mi je stvarno šta se ovim članom želelo postići i zašto je predviđeno da se može naplaćivati provizija ako je ovim zakonom namenjeno da za javni dug striktno može država davati garanciju samo za pojedine oblasti za koje se uzima kredit. Član 30. Predloga zakona o javnom dugu odnosi se na zabranu korišćenja privilegovanih informacija. To je u poglavlju VI. državne hartije od vrednosti. Vidite šta se ovde kaže: da niko ne može da kupuje državne hartije od vrednosti korišćenjem privilegovanih informacija. Onda je navedeno koja to lica eventualno mogu imati privilegovane informacije i naravno da je predviđeno da ne smeju na osnovu toga što poseduju takve informacije – tajne informacije, da ih šire dalje, da ih nekome prenose i da neko, na taj način, kupovinom državnih hartija od vrednosti dođe do određenog profita. Povodom ovog člana došao sam do kaznenih odredbi, da vidim kako je to sankcionisano za one koji ne smeju to da rade. Veoma mi je zanimljivo da je u kaznenim odredbama član 30. veoma vešto zaobiđen. Ovde su predviđene kazne za član 29. koji se odnosi na nešto drugo, za član 31, ako se krše njegove odredbe, a koji se opet odnosi na nešto drugo, ali za davanje informacija koje su privilegovane nema nikakvih kaznenih odredbi, što znači da će pojedini ljudi koji rade u određenim državnim službama, koje imaju takve informacije, te informacije moći izuzetno dobro da naplate, a da praktično po ovom zakonu neće postojati mehanizam kojim bi bili kažnjeni. Kada su u pitanju drugi zakoni koji se odnose na davanje kontragarancija Republike Srbije po osnovama raznih zaduživanja, vidi se, pre svega, da je najviše novca do sada uzeto i u budućnosti se planira da se uzme od Evropske investicione banke. Međutim, tu je i Evropska banka za obnovu i razvoj, razne finansijske organizacije iz Nemačke, Vlada Poljske i to odaje utisak kod poslanika, a i kod građana Republike Srbije koji su u situaciji da poseduju takve informacije, da se jednostavno Vlada ponaša na način da je pojedine predstavnike poslala da putuju po zapadnim zemljama i, žargonski rečeno, pokušaju da "zavrnu" što veći broj finansijskih institucija. Ako uspeju – dobro je, a ako ne uspeju – opet je dobro. Ali, garancija za sve to što se uzima biće Republika Srbija. Naravno da je utisak da neko veoma žuri da praktično za kratko vreme proglasi neku vrstu stečaja nad Republikom Srbijom. Jer, očigledno je da preuzimanje ovolikih garancija uskoro neće moći da garantuje ni Republika Srbija, pa se pitam, kao čovek, i verovatno delim mišljenje većine građana Srbije, zašto tako poštovani u svetu niste uspeli da obezbedite garancije, bar za neki deo ovih kredita, recimo nekih drugih vlada – vlada zapadnih zemalja koje su nam privredu uništile prvo sankcijama, a zatim besomučnim bombardovanjem? Zašto, ako ne žele da plate ratnu odštetu, ne budu bar garant (neka od tih vlada)za neke kredite koje bismo upotrebili ovde za investiranje, pre svega, u proizvodnji, da bismo na neki način pokrenuli ovu našu privredu, zaposlili ljude, da bismo obezbedili koliko-toliko pristojan život u Republici Srbiji. Naravno da od toga nema ništa, jer ste ih amnestirali, i sada se postavlja pitanje do kada će Srbija, do kada će građani moći da izdrže da se na ovakav način daju garancije, a da praktično ova skupština nema uvid u to kako se troši novac koji stiže povodom ovih garancija. Evo vam primer da je u Elektroprivredu iz Nemačke finansijske organizacije KFE stigao već određeni novac, međutim poslanici daju garanciju, ali nisu imali priliku da im neko iz Vlade ovde dođe i kaže na koji način je utrošen taj novac. Prilikom donošenja Zakona o energetici osnovane su dve agencije. Mislim da bi i one morale s vremena na vreme, bar preko članova Vlade, da podnesu jednu vrstu izveštaja, jer raspolažu ogromnim novcem iz budžeta građana, da bismo jednostavno kao poslanici, (ne mislim na poslanike jedine opozicione stranke – SRS, mislim na vas koji podržavate Vladu) mogli da znamo za šta je pametno dati garanciju, a za šta nije i šta će nam se desiti uskoro kada konačno Vlada bude morala da prizna da je zemlja prezadužena, da ne možemo vraćati dugove i koga to planirate da, eventualno, proglasi Srbiju državom pod stečajem.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo, sve što je ministar Dinkić rekao o ovom, kako se to popularno kaže, paketu od deset zakona, zaista lepo zvuči, ali mu niko ne veruje. Govorio je ministar Dinkić kao da ne živi u zemlji Srbiji i kao da građani Srbije ne znaju šta im se dešava i šta znače svi ovi predlozi zakona koji su, ovako stumbani na jednu gomilu, predloženi Narodnoj skupštini. Izostavio je ministar Dinkić da kaže da svi ovi zakoni o davanju kontragarancija Republike Srbije iznose 663 miliona evra, 50 miliona dolara i 1,8 milijardi dolara dugoročnih obveznica. Njegova ionako uopštena priča da su se smanjila zaduženja možda bi mogla nekoga da prevari, ali zato smo mi tu da objasnimo narodnim poslanicima (a 10- 15 ih je koji su tu i slušaju), a i građanima Srbije, šta u stvari znače ovi predlozi Mlađana Dinkića i Vlade Republike Srbije ovom parlamentu. U raspravi su kolege koje su obećale da će podržati ove predloge (naravno podržavaju Vladu i logično je da podrže predloge) naglašavale kako ove kontragarancije, ovi krediti koje smo do sada dobili zaista imaju smisla, jer su ugrađeni u infrastrukturu, pa je nekakva drastična razlika u infrastrukturi u Srbiji u odnosu na 2000. godinu i period od 2000.godine. Stvarno ne znam gde se denu ta infrastruktura. Valjda svi živimo u Srbiji, idemo putevima Srbije, prelazimo mostove, i šta je to što je urađeno što vredi ovoliko koliko ove kontragarancije koje danas imamo ispred sebe. Kada je reč o zakonu o javnom dugu, bilo je zaista interesantno mišljenje koje je izneo ministar Dinkić. Rekao je koliko su se smanjili krediti, koliko se smanjio dug Srbije i kaže – toliko dobro sada u budžetu stoji situacija da nema potrebe da se više zadužujemo. Lepo je rekao –nema potrebe da se više zadužujemo. Ako nema potrebe da se zadužujemo, onda ne znam šta će nam ovaj zakon, kome ga onda on donosi? Ministar Dinkić, kada je replicirao Zoranu Krasiću, rekao je da poziva poslanike SRS da povuku amandmane koje su podneli na ovaj zakon o javnom dugu. Naravno, ministar to ne sme da kaže, ali zato mi poslanici njega pozivamo da on povuče ovaj zakon, zato što ništa u ovom zakonu nije dobro regulisano. Njemu očigledno nije jasno zašto smo amandmanima tražili da se brišu svi članovi zakona –naravno, zbog toga što ceo zakon nije dobar, od samog naziva zakona, pa do poslednjeg člana. Postavila bih pitanje ministru, koji je rekao da do sada nismo imali zakonom regulisanu ovu materiju – kako je on to smeo da se zadužuje, odnosno da nas zadužuje godinu i po dana, ako nije imao zakonskog osnova za to? Kako su to imali pravo i oni pre njega? Na osnovu čega su to radili, ako on kaže danas da nije bilo zakonskog osnova i da to što je u Zakonu o budžetu bilo predviđeno nije dovoljno, da je samo okvirno itd. Zašto onda kada je stupio na funkciju nije odmah podneo predlog ovakvog zakona, da svesno ne krši zakon, kao što je očigledno radio sve ove godine, odnosno već godinu i po dana. U ovom zakonu, rekoh, od ovog člana 1. koji kaže šta se uređuje: "Ovim zakonom uređuju se uslovi, način i postupak zaduživanja Republike Srbije, jedinica teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, republičkih fondova za penzijsko" itd. Možda je ovaj zakon čekao ministar Dinkić da počne da deli penzije, pošto ih je najavio još prošle nedelje, a ni u tragovima ih nema. Dakle, u članu 1. kaže se da ovaj zakon govori o uslovima, načinu i postupku zaduživanja Republike Srbije. I opet, naravno, nastavlja se ista pesma – Republika Srbija će da se zadužuje za nešto što treba, za sredstva koja treba da se obezbede u budžetu. I dalje nikom ne pada na pamet da uradi nešto na pitanju revitalizacije privrede, na pitanju ne samo otvaranja novih pogona, nego oživljavanju postojeće privrede, nego ćemo se i dalje zaduživati, opet sa nekim grejs-periodima. Sećate se onog vremena sa početka 2001. godine, kada su ondašnji DOS-ovi funkcioneri pričali o kreditima sa grejs-periodom, pa građani Srbije u većini nisu ni znali šta to znači, nisu ni znali da ako je grejs-period tri ili pet godina toliko godina treba da protekne, pa da počnu da se vraćaju ti krediti. To je tada bilo jako moderno, a mi sada garantujemo za te kredite koji su tada uzeti i odavno potrošeni. Komentarisan je ovde član 5. Predloga zakona o javnom dugu i on zaista jeste najinteresantniji, jer se u stavu 1. kaže: "Republika se može zadužiti radi finansiranja budžetskog deficita, deficita tekuće likvidnosti, refinansiranja neizmirenog duga, za finansiranje investicionih projekata, kao i za izvršavanje obaveza po datim garancijama". Opet potvrda onoga što mi, srpski radikali, godinama pričamo – da nas zadužujete i zadužujete i da ono što uzimate na ime tih dugova samo protrči kroz budžet; da građani Srbije nikakve konkretne koristi od toga nemaju; ne otvarate mogućnosti da, kada već uzmete neki kredit, otvorite neku proizvodnju iz koje će taj kredit eventualno da se vrati. Vi razmišljate od danas za danas, razmišljate o onom što ste naumili – da zadovoljite svoje lične i partijske potrebe. A šta će građani Srbije od toga da imaju, u stvari, već sada im je jasno i već sada znaju koliko teško žive. U stavu 5. člana 5. kaže se: "Ministar finansija je jedini ovlašćen da u ime Vlade i za račun Republike ugovara zaduživanje i zaključuje ugovore o kreditu, odnosno emituje državne hartije od vrednosti". Ovo je stvarno fantastično! Ovolika ovlašćenja Mlađanu Dinkiću! Pa, on je to i do sada radio bez zakona. Zašto bismo sada legalizovali nešto što je Mlađan Dinkić radio od kad obavlja funkciju ministra finansija? Naravno, juče smo raspravljali o jednom tzv. paketu zakona kojima se legalizuje ono što već rade predstavnici Vlade, odnosno Vlada Republike Srbije, ovo je samo nastavak toga što smo već juče započeli. Razlozi za donošenje ovog zakona, piše u obrazloženju, sadržani su, pre svega, u potrebi definisanja uslova, načina i postupka po kojima Republika Srbija može da se zadužuje, kao i potrebi propisivanja načina i postupka po kojima mogu da se zadužuju teritorijalna autonomija i lokalna samouprava. Zaista se postavlja logično pitanje, kako su se onda do sada zaduživali, na osnovu čijih ovlašćenja, ko je to zloupotrebljavao svoj potpis da zadužuje i Srbiju i lokalne samouprave? To je očigledno nešto na šta ćemo ostati još uvek bez odgovora, mada mi srpski radikali, znamo odlično odgovore na ova i na sva druga pitanja. O tom-potom. Interesantan je Predlog zakona o restrukturiranju duga po Novom finansijskom sporazumu od 20. septembra 1988. godine i depozita po Sporazumu o trgovinskoj i depozitnoj olakšici, od 20. septembra 1988. godine. Slušamo, od kada je još DOS bio na vlasti, pa sada i ova vlada, da su nam ovi dugovi oprošteni. Šta će nam onda restrukturiranje duga ako ga više nema? Ili ste lagali narod sve vreme kada ste govorili o tome, a mislim na predstavnike vlasti, odnosno Vlade, još iz vremena Vlade Zorana Đinđića, Zorana Živkovića, i sada Vojislava Koštunice. Ili ste lagali tada, ili nas lažete sada. Dakle, ovaj zakon ne treba da se donese, ako su tačne informacije da su nam ovi dugovi oprošteni. Kada su u pitanju ovi pojedinačni zakoni o davanju kontragarancija, ovde zaista ima vrlo interesantnih predloga; recimo, ovaj predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske banke za obnovu i razvoj (Program rekonstrukcije opštinske infrastrukture opštine Subotica). Naravno da mi, srpski radikali, nemamo ništa protiv da se razvija opština Subotica, da se uređuje Palić, da se stvaraju uslovi za razvoj turizma. Pitam vas, da li vi znate, dame i gospodo, koliko opština u Srbiji, sedišta opština, a da ne govorim o selima, nema osnovnu infrastrukturu. Koliko opština u Srbiji nema vodovod i kanalizaciju, nešto što je nezamislivo u ovom vremenu. Naravno, o tome se ne vodi računa ni na nivou Republike, a ni na nivou tih lokalnih samouprava. Što se tiče ovog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje Projekta evropskih puteva B-Srbija i Crna Gora, koliko znam, za neke deonice puteva već su date koncesije. Valjda je logično da koncesije obezbeđuju nova sredstva, a ne da mi dajemo garancije za finansiranje korisnika koncesija. Ovo je zaista neprihvatljivo i neozbiljno, kao što je neprihvatljivo i neozbiljno da se daju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje projekta obnove železnica. Sećate se kakav ste Zakon o železnici doneli, kako ste uveli mogućnost privatnika da postavljaju određene deonice i da li to znači da ćemo da dajemo kontragarancije za finansiranje tih privatnika koji će raditi na tim deonicama? Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Vlade Republike Poljske za finansiranje projekta obnove elektroprivrede Srbije, ovo je stvarno biser nad biserima, da država Srbija garantuje za profit Vuka Hamovića i Vojina Lazarevića. To je prosto neverovatno, jer su oni jedini imali koristi od ovog posla. Srpski radikali su naširoko o tome govorili. Naravno, postoji i izveštaj Anketnog odbora, odnosno Aleksandra Vučića, kao izdvojeno mišljenje, to će jednog dana biti na sednici ove skupštine, samo ne znamo kada. Postoje i krivične prijave na koje tužilaštvo ne reaguje, ali će jednog dana reagovati. Imamo i Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po zajmu Evropske investicione banke za finansiranje obnova puteva u Republici Srbiji. Ovaj zakon i još nekoliko ovih zakona pokazuju kontinuitet vlada Zorana Đinđića, Zorana Živkovića i Vojislava Koštunice. Svi dobro znamo i sećamo se ko je gradio puteve po Srbiji, kako je dobijao te poslove, kako je dobijao pare. Taj novac je već odavno potrošen, onaj ko je gradio puteve dobio je taj novac i potrošio ga. Ovi koji su u sadašnjoj vladi, takođe su jedno vreme komentarisali te poslove. Danas nam Vlada predlaže da mi dajemo kontragarancije za ta, već odavno potrošena sredstva. Dame i gospodo, ovo što pokušava Vlada Srbije je neozbiljno u odnosu na građane Srbije. To što ste ovakvim Poslovnikom mislili da ćete onemogućiti nas srpske radikale da građane Srbije upoznamo sa svim namerama Vlade Republike Srbije, kao što vidite, ne polazi vam za rukom. Kao ni to što nam dajete po 10 tačaka spojeno u jednu tačku da bismo što manje vremena imali da govorimo o svakoj od ovih tačaka dnevnog reda, takođe nećete postići cilj. Uvek ćemo da govorimo ono što mislimo da treba da kažemo. Govorili smo to i kada je ova skupština radila bez TV prenosa, govorimo to i građanima Srbije gde god se pojavimo, a pojavljujemo se. Za razliku od svih vas, mi smo stalno sa svojim narodom. Još jedanput želim da naglasim da pozivam kolege iz vladajuće većine, kada se vrate sa godišnjih odmora i kada dođu u ovu salu da glasaju – da ne glasaju za ove zakone; da je ono što je Mlađan Dinkić ovde pričao najobičnija laž i bacanje prašine građanima u oči. Srbija mora da počne da vodi računa o standardu građana, o proizvodnji, o tome da građani zaista hoće promene, hoće da se bolje živi u ovoj Srbiji. Zaslužuju to i građani Srbije, zaslužuje to i Srbija. Naravno, zaslužuje i bolju i ozbiljniju vlast. Od ove vlade zaista niko u zemlji Srbiji nema koristi.
Narodni poslanik Veroljub Arsić nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je da je i ova oblast uređena zakonom, kada su u pitanju uslovi, način i postupak zaduživanja, kako u zemlji tako i u inostranstvu. Ministar Dinkić je u svom izlaganju većim delom objašnjavao zaduženost u inostranstvu. Mislim da zaduženost u zemlji isto tako zaslužuje dosta pažnje, jer je prevelika – kažu poznavaoci ove oblasti da je zaduženost u zemlji ravna ili je čak veća nego zaduženost u inostranstvu. Svako svakom duguje i zato je veliki problem nelikvidnosti kod preduzeća i privrednih subjekata u zemlji. Praktično, nemoguće je vraćanje dugova, naplata potraživanja; svi poverioci, bez obzira da li se radi o državi, državnim preduzećima, da li je EPS, NIS ili neko drugi, praktično, u nemogućnosti su da naplate dug od preduzeća, stvoren godinama, načinom rada kako je to do sada bilo. U svom izlaganju bih se kratko osvrnuo na dva aspekta. Jedan je aspekt utroška pozajmljenih sredstava, kada su u pitanju kratkoročne pozajmice, gde su kamate izuzetno velike i gde su značajni troškovi u rešavanju mahom finansiranja nelikvidnosti. Veoma retko se pozajmice koriste za pokretanje ciklusa proizvodnje i otvaranje novih radnih mesta, povećavanje proizvodnje, odnosno pravljenje novih vrednosti, novih para. Uglavnom se radi o rešavanju problema duga i održavanju te tekuće likvidnosti. Drugi aspekt je vraćanje pozajmljenih sredstava. Ako se sredstva utroše na plate, na vraćanje dugova, ne pravi se nova vrednost, onda nema sredstava ni da se vrate pozajmljena sredstva uvećana za značajnu kamatu, koja je, kažem, velika, kada je u pitanju kratkoročna pozajmica. Onda se problemi gomilaju i nastaje situacija da je nemoguće vratiti pozajmljena sredstva. To se vidi kroz primer kako je u bilo kom preduzeću gde je država većinski vlasnik nemoguće naplatiti bilo kakvo potraživanje. Uprivredi, recimo, dosuđene sume za naplatu štete nastale povredom na radu, nemoguće je naplatiti, jer poslodavac nema sredstva, a država je vlasnik tog preduzeća. U bilo kom postupku prinudne naplate vi niste u prilici da ono što je već pravosnažnom presudom dosuđeno naplatite. Može li država na tom planu nešto da uradi, da se obezbedi mogućnost naplate potraživanja, da ne ispadne da su svi poverioci prevareni. Posebno govorim o velikim sistemima, gde je država proglasila sebe kao vlasnika preduzeća, ili većinskim vlasnikom preduzeća. Primećeno je da i ovaj zakon ministru Dinkiću daje previše vlasti, tako da se stvarno ostavlja utisak, ono što sam malopre pokušao žargonski da kažem, da je ministar Dinkić prva violina u bendu koji se zove Vlada ili svira instrument koji se najjače i najviše čuje. Da li je to zbog prirode njegovog posla ili njega kao čoveka koji je u stanju da prigrabi toliko vlasti, jer drugi ministri nisu takvi, ili se kako to drugi političari kažu, ministar Dinkić oteo, suviše je postao nemiran, pa predsednik Vlade – Koštunica ne može da ga kontroliše i vreme je da ga malo obuzda, u smislu njegovih kompetencija, ovlašćenja itd. Molio bih gospodu iz Ministarstva da zapišu, ako je to protokolarno moguće, ako je to u skladu sa novim Poslovnikom o radu Skupštine, pošto nisam u prilici da pitam ministra, jer uvek kada izađem za govornicu on izađe, malo se zadržava u Skupštini – ko je naredio, da li on ima ikakvog uticaja na to ili je, ne daj bože, dao blagoslov da Poreska uprava uđe u "Rudnik" da popiše osnovna sredstva da bi prinudno naplatio porez državi, jer je državno preduzeće u pitanju. Državno preduzeće, a državni poreznik uđe, zapleni osnovna sredstva i pokuša na silu da naplati porez. Praktično, time zatvara preduzeće. Rekao sam da je bila sreća, odnosno nesreća za državnu upravu što ta osnovna sredstva nisu ništa vredela, što nisu mogli da pronađu kupca. To nije dogovor ministara u istoj vladi, a ima ih: privreda, privatizacija, finansije – svi su u istoj vladi i valjda se dogovaraju o redu poteza po prioritetima, o mogućnosti da se taj privredni subjekt dovede u stanje da funkcioniše. Koji je to poslodavac koji ne brine o svom preduzeću, nego samo pravi troškove, pravi gubitke kroz velike kamate koje su uslovljene nevraćanjem obaveza po osnovu presuda, zbog dodatnog zaduživanja ili samom činjenicom da se ne izmiruju obaveze, pa se po tom osnovu stvaraju dodatni dugovi. Najveći problem je što niko o tome ne brine kada su u pitanju velika preduzeća. Znam da se u propisima koji su do sada doneseni stvaraju uslovi, i to se oseća. Ne priča se o tome jasno i glasno, ali se oseća da država ima nameru da ta velika preduzeća otera u bankrot. Nije u stanju da ih privatizuje, s obzirom na prirodu tih preduzeća, veličinu dugova, zaduženost prema međunarodnim bankama, domaćim bankama, domaćim poveriocima. Najlakše je kroz nekoliko odredaba Zakona o radu, u godini kada se pokrene stečajni postupak, prevariti poverioca, odnosno svoje radnike u sopstvenom preduzeću na taj način što im se neće isplatiti cela zarada, nego samo za devet meseci, minimalna zarada, što se ono što je presuđeno neće isplaćivati u celosti, nego samo polovina sume, jer je to ministar Lalović ugradio u Zakon o radu. Oseća se da se praktično u nemogućnosti privatizacije, odnosno restrukturiranja tog preduzeća ide na stečaj, a to bi značilo veoma težak socijalni problem naroda u Timočkoj krajini, Boru, Majdanpeku i okolini.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo poslanici, postavlja se pitanje zašto Narodna skupština Republike Srbije sada raspravlja o pojedinom setu kontragarancija koje ovde imamo na dnevnom redu, pogotovo što se neke kontragarancije odnose na period još iz 2001. i 2002. godine. Znači, neko je ozbiljno zadužio Republiku Srbiju u tom periodu, na čelu sa DS i ostatkom DOS-a, koji sada opet formira neku vladu Republike Srbije i neku novu skupštinsku većinu. Zašto je tada postojala neka želja ili volja da Narodna skupština ne raspravlja o kontragarancijama? Koji su razlozi tadašnje Vlade Republike Srbije, na čelu sa DS, da nemamo ove kontragarancije? Kada se pogleda datum kada je nastala obaveza, ko je stvorio obavezu – Republička direkcija za puteve. Ko je koristio sredstva? Zaštićeni svedok DS – Ljubiša Buha, zvani Čume. Dobio je posao mimo bilo kakve procedure kao podizvođač. Gde se posao završavao? Najčešće na autoputu, kao i sve što je do tada radio. Novac koji sada građani Srbije treba da vrate zarađivala je mafija. Ko je pomagao toj mafiji? Demokratska stranka i ostatak DOS-a. Sada se postavlja pitanje kako mislite da izađete pred građane Republike Srbije i da kažete istinu da vam za one, koje ste tada podržavali i sa kojima sada pravite tajne saveze i koalicije, treba novac, koji se debelo naplaćuje iz budžeta i dere poreskim tarifama i stopama građane Srbije, da vratite kredite koje je koristila mafija, organizovani kriminal, zaštićeni svedoci. Kada se uopšte uđe u suštinu, vidi se da ima zaduženja kredita za EPS, za stabilnost elektroenergetskog sistema. Zašto ne traže da vrate novac ili da se zaduže oni koji su pljačkali elektroenergetski sistem, koji su uvozili struju kada nam nije trebalo, a izvozili je kada nam je trebala, koji su zarađivali i stvarali ekstraprofit na teret građana Srbije. Koliko je struja poskupela u ovom periodu? Zašto ti koji su profitirali sa tim poskupljenjem (nije Elektroprivreda) ne vrate ove kredite? Ili možda za kontrolu vazdušnog saobraćaja, jesu li u pitanju žute kašičice od 650 dinara ili filadendroni i fikusi od 40.000 dinara? Kako se opljačka 20 miliona evra? Na kašičice i cveće.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o tačkama 17-28. dnevnog reda. Završavamo današnji rad. Nastavljamo sutra u 10,00 sati. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 90 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Goran Svilanović i Milovan Marković. Prelazimo na zajednički načelni pretres 29-35. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PDV-u, PORESKOM POSTUPKU, CARINI, CARINSKOJ TARIFI, SOCIJALNOM OSIGURANjU, TAKSAMA I IZDAVANjU DOPLATNE POŠTANSKE MARKE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama 29 - 35, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dodatu vrednost, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o poreskom postupku i poreskoj administraciji, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Carinskog zakona, Predlogu zakona o Carinskoj tarifi, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o republičkim administrativnim taksama, Predlogu zakona o izdavanju doplatne poštanske marke. S obzirom da ministar još nije stigao, određujem pauzu od 15 minuta.