Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 102 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 119 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres sledeće tačke dnevnog reda. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici danas prisustvuju sledeći narodni poslanici: Zoran Živković, dr Miljana Nikolić, Momo Čolaković, Aida Ćorović i dr Milorad Mijatović. Izvinjavam se, samo da nešto proverimo oko redosleda tačaka dnevnog reda. Na dnevnom redu je – PREDLOG ZA IMENOVANjE ZAMENIKA GENERALNOG SEKRETARA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE. Ako neko ima drugo saznanje, neka odmah sugeriše. Primili ste predlog generalnog sekretara Narodne skupštine Republike Srbije za imenovanje zamenika generalnog sekretara, uz saglasnost predsednika Narodne skupštine i biografiju predloženog kandidata. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, a nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram pretres o Predlogu za imenovanje zamenika generalnog sekretara Narodne skupštine Republike Srbije. Da li predlagač Jana Ljubičić, generalni sekretar Narodne skupštine Republike Srbije, želi dodatno da obrazloži predlog? (Ne.) Zahvaljujem. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Ne.) Da li neko želi da diskutuje na ovu temu od poslanika? (Ne.) Zaključujem pretres o Predlogu za imenovanje zamenika generalnog sekretara Narodne skupštine Republike Srbije. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda – IZVEŠTAJ O RADU NACIONALNOG MEHANIZMA ZA PREVENCIJU TORTURE ZA 2013. GODINU, SA PREDLOZIMA ZAKLjUČAKA ODBORA ZA LjUDSKA I MANjINSKA PRAVA I RAVNOPRAVNOST POLOVA, ODBORA ZA PRAVOSUĐE, DRŽAVNU UPRAVU I LOKALNU SAMOUPRAVU I ODBORA ZA PRAVA DETETA. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam povodom jedinstvenog pretresa o 6. tački dnevnog reda, pozvala da današnjoj sednici prisustvuju predstavnici Zaštitnika građana, i to Miloš Janković, zamenik Zaštitnika građana, Ljerka Aćimović, načelnica Odbora za izveštaje i projekte Zaštitnika građana i Jelena Jelić, mlađa savetnica Zaštitnika građana. Primili ste Izveštaj o radu Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture za 2013. godinu. Primili ste predloge zaključaka koje su, povodom razmatranja ovog izveštaja, podneli Odbor za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova, Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu i Odbor za prava deteta Narodne Skupštine. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa, podsećam da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa radosledom narodnih poslanika. Saglasno članovima 192, 193. i 238. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Izveštaju o radu Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture za 2013. godinu, sa predlozima zaključaka Odbora za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova, Odbora za pravosuđe i državnu upravu i lokalnu samoupravu i Odbora za prava deteta. Da li predstavnici predlagača žele reč? Reč ima Meho Omerović, predsednik Odbora za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova. Izvolite.
Zahvaljujem se, poštovana predsednice. Uvaženi predstavnici Zaštitnika građana, drage kolenice i kolege narodne poslanice i narodni poslanici, današnji dan će u bliskoj budućnosti biti veoma značajan iz jednog veoma prostog razloga. Ovo je prvi put da Narodna skupština Republike Srbije u plenumu raspravlja o godišnjem Izveštaju nacionalnog mehanizma za prevenciju torture. Reč je o izveštaju za 2013. godinu, a koji su razmatrala tri skupštinska odbora, kao što je navela i predsednica, i koji su vam dostavili predloge svojih izveštaja sa zaključcima koje vam nudimo danas na razmatranje, a povodom ovog godišnjeg izveštaja. Ono što želim da napomenem i što bi trebalo da znaju svi građani Republike Srbije, jer je ovo mlada institucija, ovo je institucija u povoju, pošavši od svesti da su stalna sveobuhvatna kontrola i efikasni mehanizmi prevencije daleko lakši kada se uspostave na nacionalnom nivou. Opcionim protokolom, uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih kazni ili postupaka, predviđeno je da svaka država članica formira ili odredi jedan ili više nezavisnih mehanizama za sprečavanje mučenja na nacionalnom nivou, odnosno nacionalni mehanizam za prevenciju torture. U tom smislu poslove ovog nacionalnog mehanizma u našoj državi obavlja Zaštitnik građana u saradnji sa ombudsmanima AP i udruženjima, čijim je statutom predviđen cilj udruživanja, unapređenje i zaštita ljudskih prava i sloboda. Opcioni protokol uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih neljudskih ili ponižavajući kazni ili postupaka je jedan od najznačajnijih međunarodnih instrumenata za zaštitu ljudskih prava, čiji je neposredni cilj sprečavanje mučenja ili bilo kog drugog oblika zlostavljanja. Nacionalni mehanizam, koji je kod nas konstituisan, je zaživeo izmenama Zakona 28. jula 2011. godine. Ovo što mi danas imamo pred nama je drugi godišnji Izveštaj Zaštitnika građana. Dakle, ovaj nacionalni mehanizam treba da svojim kontinuiranim posetama, ustanovama u kojima se nalaze lica koja su lišena slobode odvrati, pre svega, sve državne organe i službena lica od bilo kakvog oblika zlostavljanja i usmeri državu ka stvaranju životnih uslova u mestima gde su smeštena lica koja su lišena slobode, u skladu sa opšteprihvaćenim standardima. U tom smislu su i izveštaji, koji su danas pred vama, pokušaj Narodne skupštine Republike Srbije da u ovom slučaju preko svojih matičnih, odnosno nadležnih skupštinskih odbora vrši onu svoju funkciju koju mi često nažalost zaboravljamo, a to je kontrolna funkcija Narodne skupštine Republike Srbije. Dakle, mi imamo mehanizme, mi imamo instrumente da kao kontrolni organ u svojstvu Narodne skupštine Republike Srbije preko svojih odbora kontrolišemo kako državni organi, institucije poštuju sve ovo što mi svojim zakonima i Ustavom zapisali. Iz Izveštaja o Nacionalnom mehanizmu za prevenciju torture za 2013. godinu možemo veoma jasno i precizno videti da je Zaštitnik građana celovito predstavio aktivnosti u obavljanju poslova Nacionalnog mehanizma za prevencijutorture u delokrugu koji se odnosi, pre svega, na zaštitu i unapređenje ljudskih i manjinskih prava i sloboda. Sve ovo što mi nudimo danas narodnim poslanicima za usvajanje jeste pokušaj da mi, kao zakonodavni organ, koji će koristeći svoj kontrolni mehanizam, unaprediti pre svega postupanje prema pritvorenicima i licima koja su na izdržavanju zatvorske kazne u kazneno-popravnim zavodima, zatim osobama koje su smeštene u psihijatrijske institucije ili neke druge domove za mentalno obolele, kao i osobama koje su u tranzitu, odnosno koje su azilanti i koji se nalaze u institucijama koje su za to predviđene. Naša tri odbora su vama ponudila tri različita zaključka, svako iz svoje nadležnosti i ja verujem da ćemo mi usvajajući ove zaključke, dati i dodatni podsticaj i Zaštitniku građana da kroz sve ono što nam zakon dozvoljava, kroz mehanizme koji nam stoje na raspolaganju, unapredimo položaj ljudskih prava i sloboda i verskih sloboda svih onih koji se nalaze u ovim ustanovama. Jer, samo je jedna razlika između nas i svi ovih osoba koji se tretiraju kroz izveštaje. Mi smo na slobodi, a oni su lišeni slobode i ja bih voleo da kroz ovaj izveštaj i izveštaj koji će narednih godina uslediti mi kao društvo pokažemo jasnu spremnost da želimo da unapređujemo sve oblike ljudskih prava i sloboda i koji se odnose na sve ljude bez obzira gde se trenutno nalaze i zbog čega su u ovoj ili onoj ustanovi. Toliko za početak. Zahvaljujem se.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Reč ima Miloš Janković, zamenik Zaštitnika građana.
Poštovana predsedavajuća, uvažene narodne poslanice, poslanici, dame i gospodo, zadovoljstvo mi je što sam u prilici da vam se obratim povodom razmatranja godišnjeg izveštaja Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture za 2013. godinu. Okolnost da je na današnjem dnevnom redu ovaj izveštaj pokazatelj je svesti, ali i opredeljenja o apsolutnoj zabrani mučenja i zlostavljanja u Republici Srbiji. Naime, zabrana torture i drugih oblika nečovečnog i ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja utvrđena je još Univerzalnom deklaracijom o ljudskim pravima iz 1948. godine, zatim brojnim međunarodnim i regionalnim instrumentima. Uspostavljena je kao univerzalna vrednost zabrana namernog nanošenja boli ili teške fizičke mentalne patnje, a u cilju dobijanja obaveštenja priznavanja, zastrašivanja, vršenja pritiska ili po bilo kom osnovu diskriminacije i to ako taj bol nanosi službeno lice ili bilo koje drugo lice uz njegov izričit ili prećutan pristanak. Prepoznato je da su prevashodne žrtve torture lica lišena slobode, odnosno lica koja su ograničena u slobodi kretanja i kojima su nametnuta restriktivna pravila u ustanovama u kojima su smeštena, a te ustanove nisu samo one koje se uobičajeno prepoznaju, kao što su policijske stanice, pritvorske jedinice ili zatvori. Lica lišena slobode su i lica koja su smeštena, kojima je ograničena sloboda kretanja u psihijatrijskim bolnicama, u brojnim rezidencijalnim ustanovama socijalne zaštite, u prihvatilištima za strance, kao i bilo kojim drugim mestima gde se ona nalaze. Službenicima u tim ustanovama ovim međunarodnim instrumentima zabranjeno je da koriste bilo koji oblik nasilja prema tim licima. Sa aspekta ljudskih prava najveći problem tih zatvorenih ustanova je upravo u tome što su te ustanove zatvorene, nedostupne očima javnosti i nedostupne kontrolnim mehanizmima koji bi mogli na jedan pravovremen način da zaključe da li je prema tim licima bilo izvršeno bilo kakvo zlostavljanje. Kao što je poslanik Meho Omerović naglasio u svom uvodnom izlaganju, ja neću oduzimati vreme tim povodom, ali Republika je potpisnica i članica svih najvažnijih konvencija koje se odnose na zabranu, odnosno sprečavanje torture i napominjem vam da su predstavnici Republike Srbije članovi najvažnijih tela kako UN podkomiteta za sprečavanje torture, tako i Evropskog komiteta za sprečavanje torture. Srbija je ratifikovala opcioni protokol uz konvenciju protiv torture država članica i shodno svojoj obavezi u 2011. godini odredila je Nacionalni mehanizam za prevenciju torture i to Zaštitnika građana koji te poslove obavlja u saradnji sa pokrajinskim ombudsmanima i organizacijama civilnog društva. U izveštaju koji je pred vama prikazane su najznačajnije aktivnosti Zaštitnika građana u obavljanju poslova nacionalno preventivnog mehanizma, kao i pregled stanja u oblasti zaštite od mučenja ili zlostavljanja, odnosno položaja lica lišenih slobode u Srbiji. Dame i gospodo, uvaženi poslanici, u izveštaju je iznet stav da u Srbiji ne postoji tortura kao sistemski organizovana i podsticana pojava, međutim ukazano je da postoje pojedinačni slučajevi zlostavljanja koje nadležni organi tolerišu. Naravno, složićemo se da u slučaju da takva tolerisanja budu u većem obimu i u svom kontinuitetu, mogu ukazati na sistemski karakter. Zato jedna od najvažnijih poruka koja je upućena u ovom izveštaju je poruka nadležnim organima Republike Srbije da se pojačaju napori u borbi protiv nekažnjivosti za torturu. Ne bih vam dalje oduzimao vaše dragoceno vreme. Zahvaljujem što ste me saslušali. Ukoliko budete imali bilo kakvih pitanja potrebnih za razjašnjenje ovog izveštaja, stojim na raspolaganju. Najlepše hvala.
Zahvaljujem. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Hvala predsednice. Poštovani predstavnici Zaštitnika građana, danas je pred nama jedna veoma značajna tema, pre svega značajna za građane Srbije. Imajući u vidu da smo mi relevantni i kompetentni da ocenjujemo zaključak Zaštitnika građana, kada je ta tema u pitanju, na samom početku ću reći da će poslanička grupa SPS nesumnjivo podržati ovaj zaključak u danu za glasanje i da nesumnjivo prihvata sve navode iz zaključka, koje ću u ime poslaničke grupe SPS prokomentarisati. Nije sporno da je Srbija učinila mnogo, naročito u legislativnom smislu reči, kada je u pitanju borba protiv torture, protiv nečovečnosti, protiv svakog vida ponižavanja. Nije sporno da smo mi u tom pravcu učinili ogromne iskorake i u smislu približavanja EU, prihvatajući standarde ne samo EU, već cele međunarodne zajednice. Od toga i polazim, ukazujući pre svega na Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih i ponižavajućih kaznenih postupaka, koje je donela skupština UN. Konvencija protiv torture i drugih surovih, neljudskih i ponižavajućih kaznenih postupaka predstavlja međunarodni instrument UN koji smo mi implementirali i to tako što smo kroz opcioni protokol uz Konvenciju UN prihvatili da se zakonski konačno i na teritoriji Republike Srbije nešto što je i te kako značajno, primeni, odnosno afirmiše na najbolji mogući način. U tom smislu je i donet Zakon o ratifikaciji, 20. juna 1991. godine i od tada Srbija počinje da poštuje ono što se zove međunarodni pravni dokument, ono što se zovu međunarodni instrumenti i ono što se danas, na našu sreću efikasno primenjuje. Kako? Pre svega, dobro je konstatacija da u Srbiji ne postoje organizovani oblici torture. Međutim mi u poslaničkoj grupi SPS snažno podržavamo vaš drugi stav – da je nedopustivo da se tolerišu pojedinačni oblici torture. Zašto? Jednostavno iz razloga zato što će tolerisanjem pojedinačnih oblika torture taj vid torture preći u pravilo, a onda se suočavamo sa daleko težim problemom nego što jeste. Postajemo država koja neće, a siguran sam da tako neće biti, ali pokazali bi da bi bili država koja ne bi mogla da se suprotstavi jednoj ovakvoj pošasti o kojoj se danas govori. Imajući u vidu da dolazim iz struke koja se uglavnom bavi materijom, advokature, i sprovođenjem, odnosno izvršavanjem krivičnih sankcija, logično je da se prokomentariše onaj deo koji se vezuje za postupanje prema osuđenicima bez obzira na starosnu dob i licima koja se nalaze pod tretmanom u kome se mogu eventualno pojaviti oblici torture, odnosno nečovečnog postupanja. Dozvolićete mi da zaključak taksativno prokomentarišem sa određenim dobronamernim sugestijama, koje poslanička grupa SPS ovaj put od srca predlaže. Tačno je, gospodine Jankoviću, da u vašem zaključku stoji ono što je nesporno, a to je da je dat jedan celovit prikaz aktivnosti Zaštitnika građana u obavljanju poslova Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture u izvršavanju ustavnih i zakonskih nadležnosti, imajući u vidu da Ustav daje garancije kojima se obezbeđuje zabrana nečovečnog postupanja i torture. U tom pravcu poslanička grupa SPS zaista nema ni jedan jedini razlog da ne pohvali vaše aktivnosti. Kratko ću ih prokomentarisati jer ih je bilo zaista mnogo, pa ću neke od njih da navedem, da su u obilascima policijskih uprava, kazneno popravnih zavoda, specijalnih bolnica itd. uočene određene pojave koje mogu da preveniraju bilo kakav vid nečovečnog postupanja. Znam da je održan okrugli sto u Novom Pazaru sa temom – postupanje policije prema licima lišenim slobode i prevencija torture, da je ta ista poseta učinjena u Kazneno popravnom zavodu u Šapcu, u Okružnom zatvoru u Novom Sadu, Policijskoj upravi u Vranju, da su učinjene posete policijskim upravama u Prijepolju, Priboju i da su zaista, da ne pominjem dalje, bilo ih je mnogo, vaše aktivnosti u svakom slučaju za pohvalu, da ne govorim o poseti Gerontološkom centru „Srem“ u Rumi, Kazneno popravnom zavodu u Somboru itd. Zaista za svaku pohvalu. Postoji ono što vi činite, a činite da se na licu mesta činjenično utvrde sve okolnosti koje mogu da ukažu da se poboljša sve ono što se vezuje za preveniranje od mogućnosti pojava torture i nečovečnog postupanja. Međutim, zašto sam rekao da bi mogle da se daju i određene sugestije? Pre svega, polazeći od činjenice da su naše kazneno-popravne ustanove i kazneno-popravni zavodi, pa i smeštajni kapaciteti u policijskim ustanovama bukvalno rečeno narodskim jezikom takvi kakvi jesu, neodgovarajući kako za zakonske propise, tako i neodgovarajući za standarde koje propisuje EU. Ne možemo uvek biti prilično rigidni kada su u pitanju određene pojave koje se vezuju kako za smeštaj, tako i za tretman u prostorijama koje se vezuju kako za pritvorske jedinice, globalno za kazneno-popravne ustanove i zavode, pa i bolnice. Sami znate i uverili ste prilikom obilazaka svih tih centara, kazneno-popravnih centara i zavodima da uočite nešto što je u svakom slučaju neprihvatljivo, ali sa druge strane, faktički je nemoguće drugačije postupiti. Kako? Jednostavno, zato što se u zatvorskim ćelijama nalazi znatno veći broj osuđenika od onih koji je propisan, znatno veći broj ležajeva, znatno teži uslovi za život imajući u vidu skučenost tog prostora, imajući u vidu nemogućnost, a naročito finansijsku nemogućnost da se takvo faktičko stanje izmeni, odnosno popravi u korist osuđenih lica. Polazeći od toga da dolazim iz Užica, grada u kome postoji Okružni zatvor, moram da istaknem činjenicu da je upravo takva pojava prisutna u Užicu i znam da ste bili u Užicu i znam da ste sa upravnikom zatvora imali priliku da razgovarate, a i na licu mesta da se uverite u faktičko stanje. To faktičko stanje svakako nije primereno i u svakom slučaju ne odgovara onome što ne samo Nacionalni mehanizam za sprečavanje torture, ne samo zatvorski propisi, već i ono što podrazumeva poštovanje čoveka ne zadovoljava u onom smislu u kome je to elementarno pravo, ljudsko pravo. Na žalost, država Srbija imajući u vidu činjenicu da je naš ogroman finansijski problem upravo nedostatak novca, nedostatak sredstava da izgradimo savremeno kazneno-popravne ustanove, da se prilagodimo standardima koji su odavno u EU propisani, da znamo tačno po koliko kubika ili kvadratnih metara prostora je obaveza da se ispoštuje prema jednom osuđenom licu, mi taj slučaj u Srbiji, gospodine Jankoviću, kao što i sami znate, nemamo. Sledeće što ste primetili i što poslanička grupa SPS podržava u vašem zaključku jeste neadekvatan zdravstveni tretman prema osuđenim licima. To je tačno, ali i u tom pravcu treba ukazati na dve činjenice koje ipak ne mogu da se dovedu u sumnju. Prva, da zaista u svim kazneno-popravnim ustanovama postoje službe zdravstvene zaštite. Ne možemo reći da postoji kazneno-popravna ustanova ili zavod gde se ta zdravstvena zaštita ne pruža. Postavlja se pitanje – da li se pruža na adekvatan način? Postavlja se pitanje – da li se pruža u meri u kojoj je to neophodno potrebno, a naročito u meri u kojoj je to po nekim pravilima treba da bude obaveza? Naravno da ni u tom pravcu nismo dostigli zadovoljavajući nivo. Naravno da i u tom pravcu postoje problemi koji idu na teret osuđenih lica i pritvorenih lica. Međutim, kada se povede polemika da li zdravstvenu zaštitu izmestiti iz nadležnosti Ministarstva pravde i podvesti pod Ministarstvo zdravlja, izneću jedan lični stav u kojem ću istaći da nisam siguran koliko ćemo u tom smislu učiniti bilo šta produktivno imajući opet u vidu jednu činjenicu koja je po meni elementarna, a to je da svako ko pruža zdravstvenu zaštitu, pre svega lekari moraju da postupaju ne samo profesionalno, nego i shodno kodeksu, etici, Hipokratovoj zakletvi, tako da barem sa tog aspekta ne možemo sumnjati u one koji tu zdravstvenu zaštitu pružaju. Postavlja se pitanje – da li postoje uslovi u pritvorskim jedinicama da se ta zdravstvena zaštita na adekvatan način pruži i ono što sam kao branilac prilikom obilazaka mojih branjenika, odnosno lica koja su lišena slobode ustanovio jeste da u pritvorskim jedinicama, a naročito u kazneno-popravnim ustanovama ta zdravstvena zaštita ne može da se pruži na optimalnom nivou. Zbog toga je praksa da se ta zdravstvena zaštita pruža na taj način što se osuđenici upućuju u zdravstvene ustanove koje su zaista u nadležnosti Ministarstva zdravlja, a to su domovi zdravlja, bolnice, ambulante itd. Šta hoću da kažem? U ime poslaničke grupe SPS stojimo na stanovištu da zdravstvenu zaštitu treba podići na visoki nivo, ali isto tako i na stanovištu da ne možemo osuđivati one koji tu zdravstvenu zaštitu pružaju u kazneno-popravnim ustanovama jer zaista postoji i uverenje i lično iskustvo da se tako nešto i radi. Što se tiče sledećih delova zaključaka koji se odnose na unapređenje odnosa, odnosno postupanja službenih lica u okviru kazneno-popravnih ustanova prema osuđenim licima tu će poslanička grupa SPS nedvosmisleno i jasno podržati zaključak i zaista snažno osuditi sve one pojave nečovečnog postupanja, torture, ponižavanja itd, kojih nesumnjivo ima, ali još snažnije ćemo osuditi i vas podržati u tome da se ne sme tolerisati i prećutati ni jedan jedini slučaj, ni jedna jedina pojava jednog takvog akta koji podrazumeva ne samo tolerisanje, već ponavljanje tolerisanja, čak i stimulisanje torture i nečovečnog postupanja. Pozvaću se na nešto što se desilo 2009. godine gde je Komitet UN doneo jednu odluku u kojoj se konstatuje da je Srbija prekršila Kovenciju protiv torture. Radi se o jednoj inicijativi koju je pokrenuo Fond za humanitarno pravo, Centar za prava manjina i Evropski centar za prava roma i to u decembru 2004. godine u ime Besima Osmanija, gde je podneta predstavka zbog jednog surovog, nehumanog i ponižavajućeg postupanja prema tom licu. Smatram da u ovom delu komentar nije dalje ni uputan ni potreban, jer obelodanjivanje pred građanima imena i prezimena lica može da bude i štetno, ali je i te kako značajno da građani prepoznaju da i naša država ima i te kako velike obaveze, obaveze prema svim međunarodnim dokumentima koje je potpisala. Obzirom da smo potpisnici Konvencije, obzirom da smo doneli Zakon o ratifikaciji Konvencije, imamo pravo da kažemo da smo shodno onome gde je odlučeno da je na teritoriji države Srbije tada došlo do povrede ljudskog prava u vidu nečovečnog i ponižavajućeg postupanja ta ista Srbija preduzela mere koje podrazumevaju prevazilaženje tih problema i ono što Socijalistička partija Srbije i naš poslanički klub podržava jeste da su te mere koje su činjene i tada, a čine se i sada, naročito preko vaših aktivnosti, dale rezultate. Tako da je u odnosu na prethodni izveštaj iz 2013. godine nesumnjivo manji broj postupaka, odnosno primera ili slučajeva koji se vezuju za torturu ili nečovečno postupanje. Na samom kraju želim da istaknem nešto što sam na početku naveo kao želju poslaničkog kluba SPS da kroz dobronamerne sugestije unapredimo sve ono što je u zaključku navedeno. Nama se čini da ovde nije obuhvaćeno nešto što je trebalo da bude obuhvaćeno, a to je da je upravo ovaj parlament doprineo da se kroz zakonodavnu regulativu pospeši i stimuliše borba protiv torture. Izradom i predlogom, ja se nadam da će uskoro i biti u skupštinskoj proceduri zakon o izvršenju krivičnih sankcija, jedan je već donet, mi smo uveli novu instituciju, a to je sudija za izvršenje krivičnih sankcija. Na žalost, to u zaključku nema. Zašto kažem na žalost? Zbog toga što je u nadležnosti sudije za izvršenje krivičnih sankcija upravo to da vrši kontrolu, nadzor, pokreće postupke, učestvuje u postupcima do konačnog okončanja protiv svih lica koja se ogreše ili povrede obaveze koje se odnose na postupanje prema osuđenim licima. Dakle, to je jedan od delova nadležnosti ili jedna od nadležnosti sudija za izvršenje krivičnih sankcija. Taj institut je i te kako koristan i uveren sam da će u praksi taj institut, odnosno sudija za izvršenje krivičnih sankcija u mnogome pomoći da se, ne samo učini prevencija, već da se konkretno deluje na sve pojave i onda ćemo biti uvereni da će tih pojava biti mnogo manje i da će vaš svaki sledeći izveštaj biti pozitivniji i pozitivniji u odnosu na prethodni. Drugo, što je nesporno, upravo je ovaj parlament konstituisao Komisiju za nadzor nad izvršenjem krivičnih sankcija i na čelu te komisije je naš uvaženi kolega narodni poslanik Meha Omerović. Mi ćemo preko te Komisije i te kako imati priliku da ostvarimo uvid u faktičko stanje u kazneno popravnim ustanovama, kazneno popravnim zavodima i da kao parlament reagujemo, ali ne obavezujući, jer smatram da ne trebamo da obavezujemo organe izvršne vlasti, već da ukazujemo Ministarstvu pravde, da podnosimo predstavke sudovima, da iniciramo postupke kako bi sve ono na šta ste vi ukazali i sankcionisali, ali i kroz sankciju istovremeno učinili prevenciju da se takve pojave više ne dešavaju. Još jednom ću ponoviti, da ne bih dalje dužio, da će poslanička grupa SPS podržati vaš zaključak. Vaš zaključak daje zaista nešto što je izuzetno dobar prikaz faktičkog stanja što se tiče borbe protiv torture i da vas stimulišemo, pohvalimo, a istovremeno tražimo od vas da nastavite borbu koju inače činite već dugo vremena i verujemo da će ona biti još uspešnija, a da ćemo vam mi u tom pravcu dati nesebičnu podršku i pomoć tamo gde tu pomoć možemo u granicama zakona da damo. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li se još neko od izvestioca javlja za reč, pošto nema nikog u sistemu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nada Lazić. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovane dame i gospodo predstavnici Zaštitnika građana i poštovani kolege poslanici, javila sam se za reč povodom ovog izveštaja, praktično iz dva ugla. Pošto nisam pravnik po struci, nisam želela puno da se upuštam u neke pravne aspekte ovog izveštaja. Ono što me je posebno zaintrigiralo to je nekoliko detalja gde se kaže, na početku je i gospodin Janković rekao, da u Srbiji ne postoji tortura kao organizovana, niti je poticana pojava, ali postoje pojedinačni slučajevi zlostavljanja koji nadležni organi ne vide, prosto da kažem tako – tolerišu. Onda kada se čita izveštaj vidi se, kaže se u tekstu da je položaj osuđenih lica u sistemu izvršenja krivičnih sankcija u Srbiji ima nedostatke, da su ti kazneno-popravni zavodi prenaseljeni, zatim da su aktivnosti vaspitača u radu sa osuđenicima sporadično i ono što je mene zainteresovalo, upravo ono što želim da naglasim, kaže se – radno angažovanje osuđenih je nedovoljno. Kada zamislimo situaciju da svakom od nas može da se desi da zbog bilo kakvog saobraćajnog prekršaja ili raznih drugih mogućnosti dospe u ovakvu jednu instituciju i da bude izmešan, odnosno u grupi sa teškim kriminalcima ili povratnicima, gde mu dan dugo protiče, a nema nekog radnog angažovanja, moje pitanje je zapravo vezano za zakon koji je definisao rad u javnom interesu. Toga ćete se sigurno svi setiti, da postoji ta mogućnost da osuđenici do tri godine zatvora ili za novčane kazne budu radno angažovani, odnosno da taj rad bude u javnom interesu. Ako vidimo u kakvom su nam stanju komunalne strukture u naseljima, u gradovima, dolazim iz Novog Sada gde tokom leta nije bilo radnika za košenje trave ili sada nema radnika za čišćenje slivnika itd, postoji čitava paleta zanimanja u javnom sektoru, odnosno u javno-komunalnom sektoru, gde bi ovi ljudi koji imaju kazne do tri godine, a koji su praktično izmešani sa mnogo težim kriminalcima, imali mogućnost da rade. Normalno, zakon je predvideo da oni rade uz njihovu saglasnost poslove koji ih neće ponižavati, znači zakonom je tačno definisano da to ni na koji način neće ugroziti ni zdravlje ni dostojanstvo takve vrste zatvorenika. Mislim da u ovoj situaciji u kojoj se danas nalazimo, u velikoj ekonomskoj krizi, u problemima u funkcionisanju javno-komunalnih preduzeća, u nedozvoljenom zapošljavanju u tim preduzećima ovo bi bio idealan prostor da se ti ljudi angažuju. Druga stvar koja me je zainteresovala, kada sam videla – nedostaci u zdravstvenoj zaštiti u zatvorima su veoma brojni. Bila sam iznenađena da u 21. veku lekari pregledaju bez skidanja pacijenata, onako obučene, ne postoje protokoli u postupanju prilikom tih pregleda, zatim uopšte nema sistematskih pregleda. Još nešto, pogotovo kada je zlostavljanje u pitanju, koga sigurno u zatvorima ima, mnogo stvari mi ni ne znamo, mnoge stvari se sigurno niti objavljuju, nažalost kada se u medijima neki drastični primer zlostavljanja ili ubistva u zatvoru dogodi, znači, kaže – lekari uglavnom ne ostvaruju svoju ulogu u zaštiti od zlostavljanja, u pojedinim slučajevima propuštaju da utvrde i detaljno opišu sve uočene povrede, a uglavnom ne daju mišljenje o uzročno posledičnoj vezi između primenjene mere prinude i objašnjenja kako su povrede nastale. Drugim rečima, i oni koji su povređeni praktično kriju, jer se boje neke odmazde u sredini u kojoj se tada nalaze. Zato mislim da su to neke stvari na kojima bi trebalo mnogo drastičnije, mnogo više raditi, da ne smeju da nam promaknu. Treća stvar, gledajući šta je sve posetio tim Zaštitnika građana, posećeno je 44 policijske stanice, 11 zatvora, psihijatrijskih bolnica itd, posebno me je zanimao položaj maloletnika i žena u zatvorima. S obzirom da sam zamenica predsednice Odbora za prava deteta, ta oblast je posebno bila interesantna. Kaže se ovde da je smešteno, isto tako problem kao i kod ovih regularnih i ostalih zatvora, po 200 lica. Normalno to je velika gužva, praktično u prostorima koji nisu na adekvatan način opremljeni. Kažem maloletnici, tamo gde se radi o maloletnicima, stvaraju se jaki neformalni sistemi i to stvara nemogućnost adekvatnog tretmana, pogotovo što su ta deca udaljena i od svojih porodica pa nemaju dovoljno česte posete. S tim u vezi, ipak bih iskoristila mogućnost da kao zamenica predsednice Odbora za prava deteta, skrenem pažnju na one zaključke koje je ovaj Odbor doneo u odnosu na ovaj dokumenat, odnosno mehanizam za prevenciju torture kada su u pitanju prava deteta. Naime, želim samo da se osvrnem na neke delove iz ovog zaključka, pa ću te delove pročitati. Polazeći od ocene Zaštitnika građana da je veliki broj dece i dalje smešten u rezidencijalnim ustanovama socijalne zaštite, zbog toga što ne postoje uslovi za njihovo zbrinjavanje u zajednici, da su ta deca izopštena iz redovnog socijalnog okruženja na neprimereno dug rok na koji način ne stiču, odnosno vremenom gube socijalne i druge veštine neophodne za život van institucija, da materijalni i drugi životni uslovi u tim ustanovama nisu u skladu sa važećim standardima i da je izražen nedostatak osoblja. Broj dece koji se nalazi u tim ustanovama znatno iznad propisanog maksimuma i da su u velikom broju slučajeva suprotno propisima smešteni zajedno sa odraslim korisnicima, kao i da postojeći nedostaci institucionalnog sistema zbrinjavanja dece sadrže elemente nečovečnog ili ponižavajućeg postupanja. To je ono što je zaključeno vezano za ovaj deo vašeg izveštaja. Naravno, u tom zaključku se preporučuje da Narodna skupština se obavezuje da nadležne državne organe da intenziviraju aktivnosti na deinstitucionalizaciji, odnosno smanjivanju kapaciteta postojećih rezidencijalnih ustanova socijalne zaštite. Koliko sam videla, tamo je brojka od 50, sa ovih 200 da se smanji na 50 maksimalno, odnosno smanjivanje kapaciteta postojećih rezidencijalnih ustanova socijalne zaštite. Poseban osvrt koji je dat u ovom zaključku, a odnosi se na rezidencijalne ustanove socijalne zaštite za decu sa mentalnim ili intelektualnim smetnjama koji su smešteni u izolaciji, a imajući u vidu stav Komiteta UN, protiv torture da izolacija osoba sa teškim ili akutnim mentalnim smetnjama nije dozvoljena, kao i stav specijalnog izvestioca UN za torturu, da osamljivanjem tih lica u bilo kom trajanju predstavlja surovo, nečovečno ili ponižavajuće postupanje. Tu smo tražili, odnosno Odbor je usvojio da Narodna skupština obavezuje nadležne državne organe na preduzimanje svih raspoloživih mera da rezidencijalne ustanove socijalne zaštite prestanu sa praksom držanja u izolaciji dede sa mentalnim i intelektualnim smetnjama. Mi ćemo u svakom slučaju kao poslanički klub LSV podržati ovaj izveštaj i pozdraviti uopšte ovu praksu da se ovi izveštaji donose na godišnjem nivou, ali se nadamo da će ove vaše sugestije koje ste dali za svaku praktično instituciju koja je bila u pregledu, da će se ta poboljšanja iduće godine i izveštaju videti i da se ove teške ocene za pojedine stvari, pojedine aktivnosti neće ponoviti. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, zameniče Zaštitnika građana, ovaj izveštaj je višestruko koristan. On je jedan od najboljih pokazatelja koja je uloga Zaštitnika građana kao nezavisnog regularnog tela i mislim da je pored toga što je odavno praksa u razvijenim zemljama EU i u međunarodnoj zajednici, pre svega mislim na visoko razvijene zemlje, da se ovakvi izveštaji dostavljaju Narodnoj skupštini na razmatranje i na usvajanje i na davanje određenih preporuka. Mi prvi put kao Narodna skupština razmatramo jedan ovakav izveštaj, i čini nam se da je s obzirom na stanje koje vlada i u pritvorima, zatvorima, gerentološkim centrima, ustanovama za lečenje, kazneno-popravnim domovima itd, bila potrebna jedna inicijalna kapisla spolja, zaista jedan objektivan i nepristrasan pogled na ovo stanje, da bismo svi kao društvo, i da bi sve te ustanove u potpunosti opravdale smisao i svrhu svoga postojanja, a to je izlečenje, resocijalizacija i priprema lica lišenih slobode za život posle lišavanja slobode. Prevencija torture je najbolji lek protiv torture. Mi smo do sada uglavnom pričali „postfestum“. Dogodi se neka tortura, zlostavljanje, nečovečno postupanje, a onda tražimo uzrok. Ovo je sada ukazivanje na prevenciju i čini mi se da je moj zaključak da je ne samo nedostatak novca, ne samo nedostatak stručnih kadrova, lekarskog osoblja, vaspitnog osoblja, najveći problem. Mislim da je najveći problem u ovom slučaju mentalno nasleđe i postojanje zatvorenih sistema koji decenijama u okviru zatvorenih ustanova, pritvorskih jedinica, zatvora itd. žive po nekim svojim pravilima. Sa druge strane, Republika Srbija svim svojim pozitivno-pravnim propisima, od Ustava, brojnih zakona, usvajanjem svih međunarodnih konvencija uredila normativni deo prevencije protiv torture. Međutim, ako pogledamo normativu i ono što imamo u praksi, mi imamo jedna strašan disbalans, po mojoj skromnoj proceni jedna disbalans koji je nedopustiv. U tom delu vidimo onu razliku između izvanrednog normativnog uređenja određene oblasti i jednog jako lošeg stanja u praksi. Bez obzira što smo i ranije imali i spoljne oblike nadzora i razno razne interne kontrole, ono što sam na početku svoje diskusije rekao, čini mi se da je upravo ta umreženost koja traje decenijama, i ta pod navodnicima, nezainteresovanost spoljnog sveta što se dešava unutra je glavni uzrok ovog stanja koje je dosta loše. Ono što je zaista za pohvalu i što je ohrabrenje da ćemo mi ove izveštaje imati redovno svake godine u narednim godinama koje dolaze, zatim, da je i prošle godine nakon prvog izveštaja koji nije razmatrala Narodna skupština Republike Srbije, a pre svega zahvaljujući Ministarstvu pravde i gospodinu Selakoviću, učinjeno je dosta toga na poboljšanju pre svega, higijenskih i smeštajnih kapaciteta i prilagođavanje kapaciteta za pritvorena lica, lica lišena slobode ili lica koja su zbog nekog drugog razloga, zbog bolničkog lečenja, ili u kazneno popravnim domovima, ili licima koja su ometena u razvoju, njima su u nekoj meri poboljšani pre svega smeštajni kapaciteti. To je opet, da kažem, prvi, blagi, simboličan, ali dobar rezultat onog prvog izveštaja za koji kažem da ga nije razmatrala Narodna skupština Republike Srbije. Nacionalni mehanizam za prevenciju torture predstavlja uz Konvenciju protiv torture i drugih oblika, surovih, neljudskih, ponižavajućih kazni on postoji da bi opomenuo državne vlasti i članice da su dužne da razmotre preporuke i stupe u dijalog u vezi sa mogućim merama primene i da će države članice objaviti i distribuirati godišnje izveštaje nacionalnog mehanizma za borbu protiv torture. Ovo je kažem, drugi izveštaj i pre svega predstavlja obavezu Srbije prema njenim građanima koji nisu građani na slobodi. Ali, iako se pod tim najčešće podrazumeva da su to lica koja su lišena slobode zbog izvršenja nekog krivičnog dela, ili nekog drugog razloga, ukazujem, pre svega našoj javnosti da su to često lica koja su obolela ili ometena u razvoju, ili su u pitanju stara lica koja su u gerontološkim centrima. Tako da pored tog otklona koje naše društvo tradicionalno prema licima lišenim slobode, i vi to u vašem izveštaju i navodite da se često nametanje, uplitanje međunarodne zajednice i potpisivanje međunarodnih konvencija, doživljava kao neki pritisak spolja, da mi promenimo neke naše navike koje su po našem mišljenju dobre. U tom delu se i pominje to populističko zalaganje za ponovno uvođenje smrtne kazne, za pooštravanje krivičnih sankcija i za hemijsku kastraciju. To su teme o kojima zaista možemo razgovarati i sada i u nekim drugim prilikama, ali čini nam se, mi naravno nismo zagovornici ponovnog uvođenja smrtne kazne, ali smo kao poslanička grupa se zalagali i zalažemo se za uvođenje hemijske kastracije i za pooštravanje krivičnih sankcija iz dva razloga. Prvi razlog je što naši sudovi, i analize to pokazuju, najčešće koriste mehanizam ublažavanja kazne ispod zakonskog minimuma i to kod najtežih krivičnih dela, i kod razbojništava, i kod silovanja, i kod drugih teških krivičnih dela, kod organizovanih grupa za trgovinu narkoticima. Zbog činjenice da je naše društvo suočeno sa čestim pojavama, sa čestim povratnicima, pedofilima i zbog činjenice da je pedofilija pre svega bolest, da je objekat seksualne pažnje pedofiličara dete, da zbog brojnih psihijatrijskih problema ta osoba nije u stanju da uspostavi stabilne duboke i emotivne odnose sa odraslom osobom. Ako neko više puta izvrši takvo krivično delo po mišljenju naše poslaničke grupe je potrebna hemijska kastracija, jer ona postoji u mnogim visokorazvijenim zemljama i opravdala je svrhu i smisao svog postojanja. Zaključci koje ste vi izneli, a obišli ste 77 mesta, ustanova, zatvora, pritvorskih jedinica, policijskih stanica, dali ste 263 preporuke, i to su vrlo dobra i korektna i objektivna analiza stanja, davanje preporuka koje su po našem mišljenju neophodne. Ono što se vidi iz izveštaja o obilasku svih zavoda i ustanova, za preduzimanje koraka koje vi predlažete, najmanje je potrebno novca, pre svega je potrebno dosta dobre volje, potrebno je promeniti brojne ustajale prevaziđene navike i potrebno je obezbediti minimum higijenskih uslova za boravak lica koja nisu na slobodi i jedan čovečan, ljudski odnos prema njima. Prvo ono što pada u oči kod izveštaja svih ustanova, to je da ne rade sanitarni čvorovi, da se prilikom lekarskog pregleda najčešće tu pojavljuje i nemedicinsko osoblje koje vrši neki svoj laički nadzor nad medicinskim pregledom, zatim da ne postoji privatnost ni u korišćenju toaleta, tuš kabina, da su prostorije, pored toga što su prenaseljene, najčešće ruinirane, ne okrečene, da ne ispunjavaju elementarne higijenske uslove, da samim tim se unižava dostojanstvo lica koja tu borave, a samim tim se urušava i dostojanstvo svih osoba koje tu rade, a samim tim i dostojanstvo države i svih njenih građana, jer su sve te ustanove koje je organizovala država i koje imaju svrhu i smisao svog postojanja, ogledalo našeg društva i naše države. Zbog toga i zbog tih prevaziđenih navika i zbog umreženosti, jer vi primećujete nešto što smo mi odavno videli, da lekari koji rade uz veliko poštovanje prema njihovoj profesiji, vrlo retko navode povrede koje su nastale prilikom torture ili fizičkog nasilja nad tim licima. Ono što redovno izostaje i što vi navodite u vašim preporukama, to je navođenje uzročno posledične veze, između torture i povrede. Šta nam to dokazuje? To nam dokazuje da je lekar koji tako postupa u tom mentalnom sklopu prevaziđenog odnosa prema licima lišenim slobode. Drugo, najčešće nedostaju i periodični lekarski pregledi, zatim i najčešće medicinska dokumentacija nije dostupna samo lekarima, već i drugim licima, zatim lica, pre svega sa psihijatrijskim oboljenjima se često nepotrebno vezuju za krevet, a čak i lica lišene slobode, posebno u KZP domovima za maloletnike se često u smislu vaspitne, a ne medicinske mere vezuju za krevet, što je pogrešno. Vezivanje za krevet kao medicinsku meru može samo narediti i opravdati samo sa medicinskim razlozima lekar određene specijalnosti, a nikako vaspitač kao neka vrsta vaspitne mere, koja je ponižavajuća, a često se ta mera izriče u prostorijama gde borave druga lica koja nisu vezana za krevet, što je dvostruko poniženje svih lica. Zbog toga, sve vrste preporuka, a mi možemo se dotaći samo i psihijatrijske ustanove Kovin i KZP za maloletnike Valjevo, i Doma za decu ometenu u razvoju „Veternik“ i svuda ćemo mi videti iste navike, slične propuste, isti odnos onih koji treba da se bave lečenjem tih lica, onih koji treba da resocijalizuju ta lica, da ih pripreme za život van slobode, da se ta lica, bez obzira iz kog su razloga, privremeno lišena slobode, više nikada ne nađu u toj ustanovi, da budu korisni članovi našeg društva sa jednim nečovečnim odnosom prema takvim licima. Društvo im ne pokazuje i ne poklanja dovoljno pažnje i takvo lice neće osetiti ljudskost i humanost svog društva i svoje zajednice u kojoj živi, već će često izaći iz te ustanove, još spremnija da ponovo vrše krivična dela i zbog toga je stepen povrata lica koja imaju takav odnos društva prema njima, prilično veliki. Drugo, kod mnogih ustanova za lečenje, psihijatrijskih ustanova, opet tu društvo zakazuje, pojavljuju se mnoga lica koja naprosto često iz socijalnih razloga duže ostaju u bolnici, nego što je to potrebno, pa tako imamo i slučaj u Kovinu, da se tamo često nalazi i do 1000 lica. Sa tako velikim brojem lica treba razumeti i medicinsko osoblje i radnike koji tamo rade i vaspitače, jer oni ne mogu u takvim uslovima sa malo lekara specijalista i sa manje materijalnih sredstava, sa čestim nedostatkom određenih lekova, ne mogu doneti adekvatne programe, individualne rehabilitacije i lečenja za sva lica, niti im posvetiti potrebnu i dužu pažnju, kao što je to potrebno. Zbog toga bih naglasio da je dobro što se konačno otvorila i ova tema. Mi smo ove godine kao Narodna skupština usvojili novi Zakon o izvršenju krivičnih sankcija. Problematiku koju je tretirao taj zakon i analiza stanja je jako slična sa vašim izveštajem. Narodni poslanici, i ja među njima, ukazivali smo na sličnu vrstu problema koja se sreće i u vašim izveštajima. Zbog toga mislim da će ova inicijalna kapisla i ovo što se danas raspravlja u Narodnoj skupštini, što sigurno prate zainteresovana lica koja i rade u tim ustanovama i koji su smešteni u tim ustanovama i nadležna ministarstva, mislim da će ovo biti jedna nova dobra praksa da mi kao narodni predstavnici damo svoj doprinos prevenciji protiv torture, surovog postupanja, nečovečnog postupanja prema svim tim licima, da imamo i razumevanje za svo osoblje koje radi jedan jako težak i odgovoran posao u teškim uslovima i sa primanjima koja nisu na zavidnom nivou. Kažem, i time ću zaključiti, sve ono što su glavni problemi i koji se mogu prilično lako rešiti, oni nisu materijalne prirode. Oni se, pre svega tiču, jednog drugačijeg ljudskog odnosa, otklanjanja jednog prevaziđenog mentalnog nasleđa u kome se smatralo da samo represija, batina, sila i tortura mogu dati svoj rezultat u radu sa takvim licima, a mi kao desničarska stranka smatramo da samo prevencija, represija i edukacija imaju svoj puni smisao. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski.
Zahvaljujem predsednice. Uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, sva tri odbora, Odbor za prava deteta, ravnopravnost polova, ljudska i manjinska prava i Odbor za pravosuđe podržali su Izveštaj Zaštitnika građana. Narodna skupština Republike Srbije, u skladu sa svojim nadležnostima, zahteva i nalaže od predstavnika izvršne vlasti, od institucija u Republici Srbiji da se u roku od godinu dana ti zaključci sprovedu i da se Narodna skupština Republike Srbije o tome pisanim putem obavesti. Na ovaj način mi, ne samo da jačamo instituciju Zaštitnika građana i institucije nezavisnih tela u zemlji, nego Narodna skupština Republike Srbije i vrši svoju kontrolnu funkciju i što je najvažnije, po mom mišljenju, mi na ovaj način menjamo sistem države, ne zbog toga što Srbija u ovom trenutku pregovara o poglavljima 23, 24, vezanim za ljudska i manjinska prava i pravosuđe, nego zbog toga što je to naša potreba, znači menjanje sistema je pre svega nešto što je potrebno građanima Srbije. S obzirom da sam član i Odbora za prava deteta i Odbora za ravnopravnost polova, u narednih nekoliko minuta ću izložiti svoje viđenje i viđenje svojih kolega iz poslaničke grupe NS o preporukama, na osnovu ovih preporuka Zaštitnika građana Narodna skupština Republike Srbije dala kao nalog našim institucijama za izvršenje. Odbor za prava deteta je ukazao posebnom pažnjom na dve činjenice. Prva je da se rasterete i praktično ukinu u velikom broju institucije u kojima je značajan broj dece smešten. Mislim da je tu važno reći dve veoma važne stvari. Prva, primećen je nedostatak i nespremnost te dece iz ovakvih ustanova kasnije za život i zbog toga ih treba ukinuti, ali s druge strane, vrlo je važno da nastavimo i jačamo podršku biološkoj porodici. Dakle, iz tih ustanova kad ih smanjujemo, moramo ne samo jačati biološku porodicu iako je to na prvom mestu, moramo jačati i kapacitete lokalnih samouprava u tom smislu i jačati hraniteljstvo i omogućiti uslove da se ta deca iz ovih ustanova, s obzirom da se navodi kao problem da su često bila izolovana, da nisu imala adekvatne uslove, znači vraćaju ili u biološku ili u hraniteljsku porodicu, a za to je potrebno jačati upravo osnovnu porodicu ali i hraniteljstvo i naravno i lokalne mehanizme kako bi u tome uspeli. Druga veoma važna stvar je preporuka da se ove ustanove transformišu i ukidaju. Jako je bitno zbog strukei zbog zaposlenih ljudi reći da ukidanje ovih institucija ne znači da zaposleni ostaju bez posla. Ne. Cilj je da se ove ustanove transformišu i da one postanu centri podrške sa fleksibilnim pristupom u odgovoru na individualne potrebe svakog deteta i porodice. Druga preporuka kojom se bavi Odbor za prava deteta je smanjiti izolovanost. Mislim da su rešenja u smanjenju izolovanosti, pre svega jačanje inkluzije. Kroz inkluziju mi možemo veliki broj te dece da smestimo u osnovne škole, predškolske ustanove sa normalnom decom. Drugi razlog su razni projekti koji omogućavaju da se smanji izolovanost dece sa posebnim potrebama u ovim institucijama i tu bih, pre svega, spomenula projekat „Otvoreni zagrljaj“ čije će nove aktivnosti biti realizovane do decembra 2015. godine. Dakle, treba podsticati ove ustanove da konkurišu za projekte i u zemlji i u inostranstvu kako bi što više primenjivali projekata u smislu smanjenja izolovanosti. Odbor za ljudska i manjinska prava se fokusirao na sledeće činjenice iz izveštaja, da se omogući socijalni kontakt sa pritvorenicima u zatvorima, da oni nisu izolovani, da se pojača rad vaspitača i da postupanje sa nelegalnim migrantima i strancima koji nameravaju da traže azil u Republici Srbiji isto unapredi. Apsolutno bih ovde rekla da mislim da uopšte nije problem u struci. Mi imamo stručne, kvalifikovane ljude koji rade u ovim ustanovama. Problem je samo u tome što ih ima nedovoljno, po mom mišljenju, i što oni nisu adekvatno plaćeni. To odgovorno tvrdim kao pedagog, kao neko ko je u ovoj struci, dakle, na ovaj način i kada podnosimo izveštaje i kada te izveštaje, pre svega međunarodnim institucijama treba da konstatujemo ovu činjenicu. Odbor za pravosuđe je takođe sugerisao dve činjenice, da se u slučaju povrede osnovnih prava osušenih i pritvorenih lica, ti postupci ne zataškavaju. Mislim da i mi kao Narodna skupština Republike Srbije i institucija Zaštitnika građana, i uopšte kao društvo, treba da radimo na transparentnosti svih institucija i ukoliko budemo radili na tome, mislim da će biti i sve manje bilo kojih oblika zataškavanja. Slažem se i sa ovom preporukom da treba pritvorske jedinice u policijskim stanicama da budu adekvatnije i opremljene i sređene i da odgovaraju uslovima. Znam da se u velikom broju pritvorskih jedinica smeštaju i muškarci i žene zajedno. Znam da mnogi policajci o svom trošku kupuju obrok, ručak, doručak, užinu za one koji su u pritvorskim jedinicama i mislim da se to uz jednu kontrolnu funkciju koju institucije treba da vrše može unaprediti. Što se tiče neadekvatne zdravstvene zaštite, složila bih se ovde sa kolegom Jovanovićem da je apsolutno problem u uslovima, opet ne u kadru naših zdravstvenih radnika, nego u uslovima. Dakle, treba unaprediti uslove u zatvorima za adekvatnu zdravstvenu zaštitu i ovde. Recimo, imam primer da u Specijalističkoj zatvorskoj bolnici, njen kapacitet je, na primer, oko 300 pacijenata, obično u njoj boravi oko 700, a jedan lekar i tri medicinske sestre rade kada je u pitanju 500 ili 700 pacijenata. Znači, nije u pitanju struka, u pitanju su uslovi. Kada su u pitanju naši zatvori, konstantan nam je problem prenatrpanosti, ali ovom prilikom bih istakla još jedan problem. Naši zatvori, pre svega Centralni zatvor, je u širem centru grada. To je ozbiljan dugogodišnji problem. Znam da je potreban ogroman novac za njegovo izmeštanje, alimislim da unarednom periodu moramo odreditineki precizan termin kada ćemo taj problem rešiti. Želela bih na kraju, uz konstataciju da će poslanička grupa Nove Srbije podržati u danu za glasanje ove zaključke, da istaknem još na jedan problem kojim se u zaključcima Zaštitnik građana jeste bavio, ali Narodna skupština Republike Srbije kroz ova tri odbora nije dala preporuke da se izvrše. To je Istambulska konvencija. Mislim da imamo probleme u njenoj primeni, da kada govorimo o torturi, o smanjenju, o mehanizmima za prevenciju torture, moramo govoriti i o implementaciji Istambulske konvencije koja je usmerena na zaštitu porodičnog nasilja, zaštitu dece i žena od nasilja. Kada već govorimo o Istambulskoj konvenciji, mislim da je krajnji trenutak da preduzmemo nekoliko konkretnih mera, to su pojačane kazne, čak i promene određenih zakona. Kada se govori o mehanizmima torture i ubistvima velikog broja žena, šta bi se desilo i koliko bi se smanjilo ubistava da su institucije mogle da izoluju nasilnike, da ih zatvore, da prosto učine nešto konkretno u smislu smanjenja broja ubistava žena? Mislim da je važno da menjamo sadržaje nastavne kada je u pitanju nasilje, da moramo raditi na prevenciji, od najranijih uzrasta, pre svega zbog naše dece i da moramo imati sistemsku kontrolu nasilnika koji su boravili u zdravstvenim ustanovama određeno vreme i te zdravstvene ustanove su učinile svoj deo posla, ali se jednostavno nedovoljno prati šta se posle događa sa njima. Mnogi od njih prestaju da uzimaju lekove i postaju ponovo nasilni. Ovo je nešto što mislim da danas u ovoj raspravi treba da se kaže i da mi kao Skupština, narodni poslanici, ali i Zaštitnik građana, u nekom narednom periodu povedemo računa o primeni Istambulske konvencije. Hvala vam.
Zahvaljujem. Sledeći govornik je narodni poslanik dr Janko Veselinović.
Poštovana predsednice Skupštine, uvaženi gospodine Jankoviću, dame i gospodo narodni poslanici, mi danas ovde ispred sebe imamo Izveštaj nacionalnog mehanizma za prevenciju torture, odnosno Izveštaj Zaštitnika građana po ovom pitanju i izveštaje sa zaključcima i preporukama tri skupštinska odbora. Ovo jeste tema koja zahteva posvećenost svih narodnih poslanika problemu i činjenici da postoje slučajevi zlostavljanja u ustanovama za izdržavanje sankcija, policijskim stanicama ili na mestima gde su određena lica u pritvoru. To nije sporno iz ovog izveštaja. Cilj sankcije u uređenom društvu odnosno u državi jeste, s jedne strane, sankcionisanje pojedinca za učinjeno krivično delo odnosno prekršaj, a s druge strane odvraćanje tog istog lica da ubuduće čini ista krivična dela ili prekršaje. Ali, u drugom delu, sankcija ima za cilj da prevenira odnosno da odvrati druga lica od činjenja krivičnih dela i prekršaja. Ono što je karakteristika države i postojanja države jeste da država obezbeđuje i uređenje šta je to krivično delo ili prekršaj, kroz dispozicije i sankcije predviđa šta se sankcioniše i da uređena država i društvo ne prepuštaju stihiji, ne prepuštaju masi, ne prepuštaju drugim neovlašćenim licima da kažnjavaju počinioce tih krivičnih dela na način kako oni to smatraju da bi bilo poželjno. U nekim neuređenim društvima koji imaju neke karakteristike praistorijskih zajednica imamo kamenovanja, imamo ponižavanja kroz prolazak kroz mesta, gradove, gde od mase ljudi budu sankcionisani i poniženi, oni i njihova porodica. Mi sad postavljamo sebi pitanje – da li se takvi i slični slučajevi dešavaju u našem društvu? To je cilj ovog izveštaja. Ovaj izveštaj kaže da imamo takve slučajeve, ne od mase nego od sistema, od dela sistema. Kako? Ovde se to i precizira. Ne direktno, tako što država promoviše torturu, već što je dozvoljava, odnosno što ovlašćena i službena licaprećutnom saglasnošću omogućavaju tu torturu. To su slučajevi po kome pritvorenici i zatvorenici, lica na izdržavanju kazne, su suočena sa fizičkim maltretiranjima ili uznemiravanjima od lica koja su sa njima u istim jedinicama, u zatvorenom prostoru, psihička zlostavljanja. S druge strane,nemogućnost da tu svoju kaznu izdržavaju na jedan civilizovan način. Ja sam nekoliko primera iz vašeg izveštaja izdvojio. Recimo, tri mesta i to ne u nekom delu Srbije da bi mogli reći nerazvijenom, nego, evo, iz Vojvodine. Izdvojio sam iz sredine iz koje ja dolazim. Kaže, Policijska stanica Sremski Karlovci - preporuka je da se redovno održava higijena toaleta i na taj način obezbedi da zadržano lice obavlja fiziološke potrebe u čistim i pristojnim uslovima. Zatim, da se unutar prostorije za zadržavanje u Policijskoj stanici Sremska Kamenica instalira slavina. Pretpostavljamo da ta policijska stanica gde se lica zadržavaju do 24 sata ili 48 časova nema slavinu, dakle, nema vode i, s druge strane, shvatamo da je ona zapuštena, neuredna i ne odgovara jednom civilizovanom društvu. U policijskoj stanici Titel je slična situacija. Kaže, u prostoriji za zadržavanje treba da se izvrši neophodno krečenje i da se ona redovno održava i treba da se instalira slavina. Dakle, ni ovde nema vode. Slično je i sa policijskom stanicom u Vrbasu, Žablju, Zaječaru i tako dalje. Dakle, mi konstatujemo da su to prostori. Govorimo o prvom kontaktu osumnjičenog lica, njegovom prvom kontaktu sa državom, koja treba prema njemu da primeni moguće neku sankciju za učinjeno ili potencijalno učinjeno krivično delo. Da ne govorimo primere koji se tiču mesta na kojima ta lica, ako budu osuđena, izdržavaju krivične sankcije, odnosno kazne lišenja slobode. Mimo krivične sankcije koje im propisuje i nameće država, oni, ali rekao bih i njihova porodica, imaju drugi deo sankcije koja se sprovodi bez jasnih propisa u vidu torture, dakle, nedovoljno vazduha, zatvorene prostorije, neprovetrene, lica u prostoriji sa različitim stepenima i visinama kazne, nemogućnost da oni u tom periodu kada izdržavaju kaznu shvate ili da se edukuju ili da se pripreme za dan kada će izaći iz zatvora, oni nemaju za to mogućnost, već se oni prepuštaju socijalnoj sredini koja nije adekvatna, da ih ona oblikuje i stvara od njih potencijalno, rekao bih, loše ljude, odnosno građane koji će sa posledicama doći i neće moći da se prilagode novom životu. Kada sam više puta sa ministrom Selakovićem raspravljao na temu amnestije - za ili protiv, govorio sam o činjenici da država ne čini ništa da resocijalizuje ljude koji će biti amnestirani. Mnogi od njih su, nažalost, opet u ovim institucijama za izdržavanje kazne. Nažalost, i oni koji nisu povratnici, odnosno nisu činili opet krivična dela ili prekršaje, nisu se snašli u svojoj sredini jer država nije učinila ništa, apsolutno ništa, da bi ih resocijalizovala. U tom smislu, dobro je što je ovaj izveštaj na plenarnom zasedanju. Dobro je da su sva tri odbora ozbiljno shvatila situaciju kakva je u našim institucijama, govorim o policijskim stanicama, pritvorskim jedinicama i zatvorskim jedinicama, da je ona nehumana i da ona, iako nije produkovana od države, država jeste odgovorna za nju zato što ne čini dovoljno da se to ne dešava, a ne čini, da ne čitam iz izveštaja, zato što gotovo nema nikakvih sankcija za one koji su odgovorni da do toga ne dođe. Nema sankcija, u izveštaju nemamo izveštaj o tome da je neko lice procesuirano zbog toga što je dozvolilo takvo stanje, da je pokrenut postupak i da se na bazi tog postupka stanje popravilo. Nije samo cilj da to lice odgovorno bude sankcionisano, nego da se situacija u tim ustanovama popravi. Smatram da država jedan deo svojih građana koje je sankcionisala i koji su u zatvorskim jedinicama, pritvorskim jedinicama, mora da obezbedi humane uslove i da oni izdržavaju kaznu, a ne da trpe i dodatnu torturu na koju nisu osuđeni. Dakle, nigde u izricanju te kazne, niti u dispozitivu, niti u obrazloženju ne piše da će oni tamo biti podvrgnuti torturi. Mi smo gledali u stranim filmovima, najčešće američkim, kako izgleda jedan dan jednog zatvorenika u nekim zemljama koje nemaju, rekao bih, visok stepen razrađenosti, edukacije i resocijalizacije zatvorenika, već oni služe tamo za iživljavanje nekih koji su tome skloni. Zbog toga bi država trebalo da preduzme mere, bez obzira koliko nejaka, bez obzira koliko problema bilo u Ministarstvu pravde, koje nema mogućnosti da se sada bavi dovoljno ovim problemima, ali smatram da su i vaše redovne kontrole, učestale redovne kontrole veoma bitne i činjenica da ćete kao Zaštitnik građana o ovim problemima ukazivati. Najpotresnija scena koje se sećam kao student prava jeste poseta jednoj psihijatrijskoj ustanovi. To je upravo kao iz filma strave i užasa. Ja se nadam da stanje u toj psihijatrijskoj ustanovi nije sada takvo. Međutim, pribojavam se na bazi onoga što piše u ovim izveštajima, da je stanje takvo ili možda još gore. Ti ljudi zavređuju i zbog njih i zbog njihovih porodica da se sa njima humano postupa, da imaju toalete, da su prostorije okrečene, da nisu prepušteni sami sebi itd. U tom smislu ćemo podržati izveštaj i preporuke koje su date. Možda su preporuke mogle biti malo direktnije, eksplicitnije, ali smatram da su, bez obzira na to, vrlo korektne. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, u obrazloženju razloga zašto ću glasati za zaključke sva tri odbora Narodne skupštine, i Odbora za prava deteta i Odbora za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova, kao i Odbora za pravosuđe, a koji su odlukama odbora prosleđeni Narodnoj skupštini na osnovu preporuka, ja ću par minuta utrošiti na kratku ilustraciju odakle nam uopšte ideja o torturi i odakle ideja o zabrani torture i kako se tortura definiše. Tih par minuta se može potrošiti na 20. vek. Dvadeseti vek je vek za koji mi, generacija koja ga živi, koja je rođena ili će ga živeti u sećanju tokom 21. veka, je vek koji ja mislim da će biti pamćen kao vek u kome su ljudi doneli odluke o ljudskim pravima, o ljudskim pravima u celini i vek koji će biti pamćen da su ta ljudska prava, ta dobrovoljna odluka ljudi da ustanove sistem ljudskih prava biti kontrapunkt najstrašnijim zločinima, najmasovnijim uništavanjima i najvećim razaranjima koje je ljudska civilizacija do 20. veka imala. Nezamislivo je u 18, 17. veku govoriti o torturi. Volela bih da se ponekad toga setimo, zato što ta činjenica da nam je trebao 20. vek, da nam je trebalo 4.000 godina pisane civilizacije i nebrojeno hiljada godina o kojima nemamo pisanih podataka a da se setimo da ljudi imaju prava, da su ljudi takva bića da su jednaki pred zakonom, da se setimo da postoji tortura kao nečovečno, ponižavajuće, surovo, okrutno postupanje prema drugom ljudskom biću. O tome su se ljudi dogovorili. To su ljudi procenili, da više ne može biti deo kulture kojoj žele da pripadaju akoprihvataju sistem ljudskih prava i o tome se ovde radi i kroz izveštaj koji ću komentarisati po poglavljima, za koja su napisane preporuke. Vidi se ne samo temeljitost u analizi i Zaštitnika građana i pokrajinskog Ombudsmana, jer postoji izveštaj o učešću i pokrajinskog Ombudsmana u obilasku i analizi ne samo u preporukama, nego u tome da imamo svest da možda nedovoljno govorimo o tome šta je tortura, da imamo svest o tome da možda naše javno mnenje nema ništa protiv toga da bude torture, okrutnog, nečovečnog, neljudskog, surovog ponašanja u pritvorskim, zatvorskim jedinicama, u psihijatrijskim jedinicama ili u ustanovama gde su deca bez roditeljskog staranja. Ako bi sasvim iskreno pitali javnost - kakav treba da bude život zatvorenika, veliko je pitanje kakav bi skup odgovora bio dobijen u najširem smislu. Tu prvi put vidim zadatak svih nas narodnih poslanika, nezavisno od zaključaka koje ćemo nadam se jednoglasno usvojiti na predlog sva tri skupštinska odbora. Ne samo da su organi vlasti koje ćemo mi kao Narodna skupština zaključcima obavezati da menjaju na bolje stanje u pritvorskim jedinicama, zatvorskim jedinicama, u psihijatrijskim ustanovama, nego mi moramo više pričati o ovome što sam ponudila, o tome da je 20 vek kontrapunkt najvećeg dobra koje su ljudi smislili, a koji se zove sistem ljudskih prava, ako nije najveće dobro, sigurno je najljudskije do čega smo mogli dogovorom da dođemo i u zakone da zapišemo i da je kontrapunkt najvećem zlu koje su ljudi uspeli da smisle. Možda treba o tome pričati. U Republici Srbiji je na snazi i Ustav. U članu 25. se kaže – da niko ne može biti izložen mučenju, nečovečnom ili ponižavajućem postupanju ili kažnjavanju. Ustav je izraz društvene volje. Ovo je naša vrednost. Ako shvatimo da je Ustav, do god ga ne promenimo, možemo ga menjati kad god društvena volja kaže da treba da se promeni, onda o ovome treba govoriti, jer će inače biti samo napisana društvena volja, a ne pretvorena u svakodnevno činjenje. Biće primer da je potrebno samo slušati šta ljudi pričaju o ustavnim rešenjima, ne gledati šta rade, sa čim se ja duboko ne slažem. Ja mislim da uvek treba gledati šta ljudi rade, a ne šta pričaju. Dodatno, na snazi u Srbiji je Krivični zakon koji u članu 137. kaže – ko zlostavlja drugog ili prema njemu postupa na način kojim se vređa ljudsko dostojanstvo kazniće se zatvorom do jedne godine. To je vrednost oko koje smo se mi saglasili. Ako zlostavljaš drugog, ideš u zatvor. Ako ti se dokaže krivica, naravno. U drugom stavu kaže – ako primenom sile pretnje ili na drugi nedozvoljeni način drugome nanese veliki bol ili teške patnje s ciljem da od njega ili od trećeg lica dobije priznanje, iskaz ili drugo obaveštenje ili da se on ili neko treće lice zastraši ili nezakonito kazni, i to učini iz druge pobude zasnovane na bilo kakvom obliku diskriminacije, kazniće se zatvorom od šest meseci do pet godina. To je definisano krivično delo koje je kod nas na snazi. U trećem stavu – ako delo iz stava 1. i stava 2. ovog člana učini službeno lice u vršenju službe, kazniće se za to delo iz stava 1. zatvorom od tri meseca do tri godine, a za delo iz stava 2. zatvorom od jedne do osam godina. Kao neko ko duboko veruje u sistem ljudskih prava, kao neko ko smatra da delo morate da pokažete, da imate osećanje vrednosti u sistemu ljudskih prava, ja bih volela da ovaj član Krivičnog zakona nikad ne bude primenjen, jer bi značilo da krivičnog dela ovakve vrste iz člana 137. nema, ali ako ga već ima onda bih volela da bude primenjen tako da svima bude jasno ko je na koji način počinio krivično delo iz bilo koja od ova tri stava ovog člana 137. Kao što sam na početku rekla, kako nam je trebalo vekova i vekova da bi se dogovorili da je nečovečno postupanje prema drugom ljudskom biću, da je okrutno postupanje i zlostavljanje drugog ljudskog bića koje je u podređenom položaju, dakle postupanje nekog sa pozicije moći, da je tortura, da je kažnjivo i neprihvatljivo, tako smo došli i do definicije torture, i citiram: „Tortura označava svaki akt kojim se jednom licu namerno nanosi bol ili teške fizičke ili mentalne patnje u cilju dobijanja od njega ili nekog trećeg lica obaveštenja ili priznanja ili njegovo kažnjavanja za delo koje je to ili neko treće lice izvršilo ili za čije je izvršenje osumnjičeno, zastrašivanja tog lica ili vršenja pritiska na njega, ili iz bilo kog drugog razloga zasnovanog na bilo kom obliku diskriminacije, ako taj bol ili patnju nanosi službeno lice, ili bilo koje drugo lice koje deluje u službenom svojstvu ili na njegov podsticaj ili sa njegovim izričitim ili prećutnim pristankom. Taj izraz se ne odnosi na bol ili patnje koje su rezultat isključivo zakonitih sankcija, neodvojiv od tih sankcija ili koje te sankcije prouzrokuju“. Ova poslednja rečenica u definiciji odnosi se na države koje hoće da potpišu Konvenciju protiv torture, ali žele da sadrže smrtnu kaznu u svom sistemu. Duboko sam protiv smrtne kazne. Smatram dobrom odlukom države da pre deceniju i nešto ukine smrtnu kaznu iz svog sistema. Smrtna kazna je osveta, ona nije pravda. Smrtna kazna je osveta, jer ne može biti opozvana. Svako ko na bilo koji način u javnom mnjenju govori o neophodnosti smrtne kazne, mora da zna da to radi u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije, sa svim zakonima i sa prethodno usvojenim vrednostima, nadam se, da je smrtna kazna nedopustiva. Moram da kažem da je i ovo izbor. Ovo je dobra volja. Možete uvek da odustanete od toga da u zakonodavnom sistemu i u sistemu društvenih vrednosti zagovarate ljudska prava kao neodvojiv i neophodan deo da bi se uopšte zvali ljudskim društvo. Možete. Možete da imate smrtnu kaznu. Postoji u nekoliko država u SAD. Možete da imate telesno kažnjavanje. Postoji u državama Bliskog, Srednjeg i Dalekog istoga, u državama poput Saudijske Arabije, Indonezije, Kine, Japana. Možete da imate razne vrste telesnog kažnjavanja u svom vrednosnom sistemu, ali u tome takođe mora postojati izbor. Ne možemo da navijamo za čerečenje ljudi, za uvođenje smrtne kazne, a da imamo usvojen ovaj vrednosni sistem. Ne može oba. Vratila bih se na svoju ponudu da mnogo više nego inače, mi, narodni poslanici, pričamo o značaju prevencije torture. Zato što treba sa ljudima razgovarati, kako žive ljudi u pritvoru, kako žive ljude u zatvorima i kako žive ljudi u psihijatrijskim bolnicama. Postoji jedno uvreženo mišljenje koje se završava sa komentarom – koga briga. Sistem ljudskih prava postoji zato da omogući da kada vidite da ljudsko biće koje je najviše zanemareno u društvenoj hijerarhiji, koje je na najdubljoj margini svakog društvenog rasporeda… Kada to ljudsko biće ima garantovana, ispunjena i zadovoljena svoja ljudska prava, to znači da ih imamo i svi mi ostali. Zato je jako važno da se govori o tome kako žive ljudi u zatvorima. Kada lice načini krivično delo, bez obzira ko je, bez obzira kako, kada prođe proces istrage, kada prođe sudski proces, kada prođe proces donošenja presude, proces žalbe i proces poslednje žalbe, odnosno potvrđivanja presude, to lice je tada kažnjeno. Naša tema je koliko nas, većinski ili manjinski, u Srbiji misli da treba i svaki dan da mu bude patnja, ne samo zato što je lišen slobode, nego zato što mu je uskraćeno da ima knjigu, što mu je uskraćeno da živi na više od dva kvadratna metra prostora, što mu je uskraćeno pravo da bude siguran u zatvoru od nasilja grupe, zlostavljanja grupe ili od zlostavljanja službenog lica, od silovanja, premlaživanja, fizičkog oštećivanja, zastrašivanja, neprekidnih pretnji. Dakle, hajde da podelimo komentare o tome da li smatramo da je kazna pravosnažna presuda o vremenskom trajanju zatvora, stvarno kazna, ili smatramo da je on zaslužio ili da je ona zaslužila mnogo više u zatvorskim danima, pritvorskim danima, jer koga briga. Tu nam se razlikuju vrednosni stavovi, i to će se vrlo brzo videti. Svaki put kada negujete vrednosni stav da je on kažnjen, da je ona kažnjena, to takođe mora biti poštovanje ljudskih prava i ne sme biti torture, dobićete opasku o netrpeljivosti prema zatvorenom licu. Ta je opaska naša tema. Dobićete opasku da ga treba ubiti. Dobićete opasku zaslužila je. Dobićete razumevanje zato što se prema nekom licu postupalo naročito okrutno, što ga se zlostavljalo, što je bilo žrtva nasilja, što ga se zastrašivalo jer je počinio neko krivično delo, a onaj ko torturu čini bez obzira da li je službeno lice ili je službeno lice koje neće da reaguje na patnje nekog od zatvorenika koji je žrtva grupe drugih zatvorenika, tada se pozivamo na naš moralni kod da je on to zaslužio i da je delo koje je počinio strašno. Taj moralni kod, takav moralni kod je duboko pogrešan i nemoralan. Naš moralni kod je zabeležen u kazni koju mu je društvo propisalo i dalo da bi liševanjem svoje slobode patio onoliko koliko ljudsko biće pati bez slobode. To je ozbiljna društvena tema i nije vezana samo za patnje ljudi u zatvorima. To je sklonost koja se vrlo često može čuti, da je jedina pravda oko za oko, zub za zub. Kome se to ne desi nema pravde, a ja vam tvrdim kada bi umesto sistema ljudskih prava vladalo pravilo oko za oko, zub za zub, za nepunih pola sata polovina sveta bi bila pola sa jednim okom a pola sasvim krezuba. Ako nismo odmakli u svesti o tome da dobro piše ta tortura i ti opcioni protokoli, to sve taj zaštitnik građana radi, ali koga briga, teško da ćemo imati zaista snagu preko preporuku koja ova Skupština treba da ima u svojim zaključcima kada nalaže Vladi Srbije, kada nalaže vlastima u Republici Srbiji da sve ono što je u izveštaju izmereno kao ozbiljan nedostatak, da ispravi i popravi u roku od godinu dana do sledećeg izveštaja ili u roku dužem od godinu dana, ako to težina problema zahteva. Dobra vest iz ovog izveštaja je da u Srbiji nema sistemske torture. Manje dobra vest je da ima pojedinačnih slučajeva koje vlast toleriše. Po meni, najlošija vest je podilaženje u javnosti da će neka neformalna grupa ili naš moralni kod odlučiti o tome šta je neko zaslužio da mu se desi zato što je učinio krivično delo. To je duboko nemoralan stav. Na kraju, kratko o onome što je u izveštaju, o deci koja se nalaze ili u rezidencijalnim ustanovama socijalne zaštite zato što ne postoje uslovi za njihovo zbrinjavanje i o deci bez roditeljskog staranja. Ako i zaboravimo da se zapitamo koliko je nemoralno da sami presuđujemo, ograničujući se u grupe, to se nekada zvalo linč, da imamo stav o nekome ko živi u zatvoru pa nema nikakvog prava, nadam se da bar ove preporuke koje se tiču života dece bez roditeljskog staranja će imati našu punu pažnju, da će svi oni kojima je upućena preporuka, pogotovo kada je reč o deci sa metalnim i intelektualnim smetnjama, da ne budu smeštena u izolaciju, da razumemo da su mentalne smetnje i smetnje u razvoju smetnja kao i svaka druga i da pokušamo sami sebe da oplemenimo time što ćemo mnogo više brinuti da sva ta deca u najkraćem mogućem roku ne budu u ustanovama, već da nađu svoju hraniteljsku porodicu, koliko god svi imali svesti da je to težak posao i da je dugotrajan posao. Opcioni protokoli koje smo uveli u naš zakonski sistem mislim da je ovo prvi put da stvarno daju prave efekte, pošto će zaključci o kojima će se izjasniti, koje su nam podnela tri skupštinska odbora obavezati Vladu Republike Srbije i sve organe vlasti u Srbiji da postupaju drugačije. Moj apel je da sami sebe obavežemo da počnemo drugačije da razgovaramo o ljudskim pravima i da se setimo da pokazana potpuna društvena neosetljivost na nečiju patnju nije pokazana društvena neosetljivost na patnju samo jednog. Ona je poruka svim članovima tog društva. Mislim da smo ljudska bića koja kulturološki, svojom istorijom i tradicijom i svim onim što smo već uradili u sistemu ljudskih prava, društvo smo koje treba da radi na tome da se dokaže da smo osetljivi na svačiju patnju. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Marija Obradović.
Uvažena predsednice, drage kolege poslanici, što bi rekao kolega Pavićević – dragi gosti, predstavnici institucije povodom čijeg izveštaja i usvajamo i razmatramo zaključke tri skupštinska odbora, kao i uvek kada je tema ljudskih prava na dnevnom redu u parlamentu nema mnogo poslanika u plenumu. Gotovo da već prepoznajemo poslanike koji isključivo govor o toj temi i to vrlo strasno, vrlo uporno, ponavljajući gotovo iste rečenice u svojim govorima bez obzira kojoj stranci pripadaju. To jeste taj kvalitet Skupštine Srbije u diskusiji poslanika Skupštine Srbije koji treba naglasiti. Veoma je važno da smo svi apsolutno jednoglasni kada treba da odbranimo već postojeći stepen prava, kada smo jednoglasni u tome da ne treba smanjivati već jednom osvojeni stepen ljudskih prava i to jeste jedna velika vrednost u srpskom parlamentu. Time treba da se dičimo. Ono što je veoma važno kada razmatramo zaključke i to želim da kažem i javnosti i gledaocima koji prate ovaj prenos, danas ne razmatramo izveštaj Zaštitnika građana povodom ovog mehanizma za zaštitu od torture. Danas razmatramo i diskutujemo o zaključcima tri skupštinska odbora, Odbor za prava deteta, Odbor za ljudska i manjinska prava i Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu. Ova tri odbora su nadležna za ovu oblast ljudskih prava odnosno ta tri odbora treba kroz svoje zaključke da pomognu da se u okviru nadležnih ministarstava sprovede ono što su preporuke Zaštitnika građana u ovom izveštaju. Mogli ste čuti u izlaganjima mojih kolega i to ću ponoviti zato što je veoma važno i ne čuje se često u našoj javnosti, mediji ne poklanjaju tome dovoljno pažnje, da u Republici Srbiji danas ne postoji tortura kao organizovana i podsticajna pojava. Postoje pojedinačni slučajevi i ono što treba da nas zabrinjava je - koje nadležni organi tolerišu. Jesu sporadični slučajevi, jesu usamljeni slučajevi, ali moramo da priznamo i što pre priznamo, pre ćemo pristupiti rešavanju problema da zaista postoje usamljeni slučajevi koje treba sasvim da izbacimo iz naše sistema funkcionisanja. Ono što se vidi u zaključcima sva tri odbora, gde se sugeriše i Ministarstvu pravde i Ministarstvu unutrašnjih poslova, da u okviru institucija, sektora koji oni pokrivaju koriguju svoj rad. Pročitaću vam još jedan deo iz uvodne reči Zaštitnika građana, Saše Jankovića, koji mi se učinio veoma značajnim da čuje javnost. To je da ovaj izveštaj nudi jasan i dostupan pravac prema društvu, bez torture kao idealno cilju. Ali, ipak taj idealni cilj nije nešto što je nedostižno. U ovom izveštaju su data rešenja, odnosno koraci koje treba da učinimo idući ka tom idealu. Ono što je važno, ti koraci nisu ni skupi, niti suviše komplikovani, u najvećem broju preporuka radi se o dobroj volji ili o nedovoljnoj posvećenosti određenom problemu. To je ono na čemu treba da radimo, da samo u okviru institucije tih sektora koji se bave ovim problemima, koji mogu otkloniti ove zamerke i realizovati preporuke koje je dato Zaštitnik, da samo na tom polju više insistiramo i da radimo. Ono što je pohvalno jeste da sprovodeći i praveći ovaj izveštaj obavljeno je 77 poseta mestima gde se nalaze lica lišena slobode i na osnovu tih utvrđenih nepravilnosti u radu nadležnim organima su upućene 263 preporuke. U odnosu na broj lica koja su lišena slobode, u odnosu na procese koji se dešavaju u našoj zemlji, sudski procesi na pritvorena lica, ovo iako je veliko, broj 263, možemo, čini mi se, na ukupnu sumu svesti na taj mali broj slučajeva koji su zabeleženi, a koji mogu da liče na torturu. Ostaje da te preporuke i njihovu realizaciju učinimo što brže, bez izgovora, bez izuzetaka radi žrtava torture, ali i dostojanstva svih nas. I ovo želim da istaknem, tamo gde je jedno ljudsko biće izloženo nečovečnom postupanju ničije dostojanstvo ne može da bude potpuno. To jeste i suština našeg rada u parlamentu. Nije dovoljno da samo jedan deo društva ili samo određeni broj pojedinaca dobro živi na dostojanstven način, o tome je govorila i koleginica Čomić i ostali govornici tokom današnjeg dana. Važno je da bez obzira na taj naš moralni kod, na tu netrpeljivost i negde možda u tradicionalnom našem vaspitanju koje imamo prema licima koja su lišena slobode, da su učinili nešto loše, da treba da budu odstranjeni iz društva, ne možemo gledati tako na crno beli način. Apsolutno je da svima njima koji su u jednom trenutku lišeni slobode, bez obzira da li traje sudski proces, da li su u pritvoru ili su na izdržavanju već dosuđene kazne, damo jedan nivo dostojanstva koji propisuju, pre svega, međunarodna dokumenta, a sada se naše zakonodavstvo usaglašava i sa evropskim zakonodavstvom i tu negde treba da tražimo i razloge za ove preporuke koje smo dobili i iz toga treba da crpimo i našu snagu i volju da zaista unapredimo sve te sektore koji se bave ovom oblašću. To treba da bude naš ponos, pre svega što imamo mali broj zamerki, a i ponos što želimo da to unapredimo, jer, kažem, dok poslednja marginalizovana i najmanja grupa u našem društva ne bude ostvarivala onaj stepen svojih prava koji zaista i poseduje u našoj zemlji, ne može niko od nas da bude zadovoljan, niti miran i sposoban, a posebno mi poslanici u parlamentu čiji je zadatak da donosimo taj zakonodavni okvir u okviru kojeg mi ostvarujemo naša ljudska prava u društvu. Ohrabruju mnogi napori naših institucija koji su već učinjeni u kontaktu sa Zaštitnikom građana. Takođe, ohrabruje utisak da u organima vlasti koji su nadležni za postupanje prema licima lišenim slobode, preovlađuje svest o neophodnosti iskorenjivanja zlostavljanja. Dakle, ovo nije neštošto neko poručuje iz parlamenta ili da neko poručuje iz institucije kao što je Zaštitnik građana, nego jednostavno i u našim organima vlasti, koji treba to da sprovode, postoji ta svest da toga ne sme da bude, ali istovremeno, još jednom ponavljam, moramo da priznamo da među nama postoje pojedinci za koje je to još uvek čudno. Moramo da radimo na tome da svi zaista menjamo, da unapređujemo taj naš moralni kod i samo promovisanjem pozitivnih primera mi možemo da napravimo neki pomak u toj promeni svesti mentaliteta ljudi kod nas. Kada su u pitanju zaključci ova tri odbora, za koje ćemo mi zapravo i glasati, želim da samo istaknem nekoliko stvari. U sva tri zaključka sva tri odbora preovlađuje jedna ocena da je ovaj izveštaj zaista jednoglasno pohvaljen, da je ocenjen kao sveobuhvatan detaljan i realan i nadam se da će poslanici ovde zaista jednoglasno glasati za zaključke sva tri odbora. Ono što mi se takođe dopalo u izlaganju gospođe Čomić - promene društvene neosetljivosti. To je jedna kategorija koja se ne spominje u ovom izveštaju ali to je nešto o čemu mi treba da razmišljamo. Da sada ne citiram, bila je neka pesma ali kaže – došli su pa su odveli jednu grupu ljudi, parafraziram, pa su odveli drugu, pa su odveli treću, ja nisam obraćao pažnju. Onda su jednog dana došli po mene i više nije bilo nikoga da mene zaštiti. Tako da negde u tom svetlu treba svi da razmišljamo i onome kako se ponašamo u svom privatnom životu, političkom, profesionalnom. Negde na svakom koraku mi zaista jesmo lice naše države. To jeste teška uloga za nas poslanike, ali mi na tome moramo da radimo. Ono što budemo usvojili usvajanjem ovih zaključaka dužni smo da kasnije pratimo da li se sprovodi. Svaka kritika aktuelnoj vlasti u Srbiji, posebno od nezavisnih institucija kao što je Zaštitnik građana ili nekih međunarodnih organizacija, lično, ograđujem se, ne govorim u ime poslaničke grupe, doživljavam kao podstrek da napredujemo i samo u tom svetlu želim da izmenim svoje ponašanje i želim da pomognem da se izmene određeni zakoni i zakonski okviri u okviru kog mi funkcionišemo. Želim da govorim o položaju žena koje su lišene slobode u Srbiji. Uzimajući u obzir ocenu Zaštitnika građana da su žene na izvršenju mere pritvora zbog svoje malobrojnosti u pritvorskim jedinicama uglavnom i često na dugi rok u osamljenju i izolaciji, a što za muškarce u sistemu izvršenja krivičnih sankcija predstavlja disciplinsku ili posebnu meru koja je vremenski strogo ograničena, u ovim zaključcima se navodi da Narodna skupština obavezuje nadležne organe da preduzmu mere pojačane pažnje u cilju smanjenja pojave da pritvorenice na dugi rok izdržavaju meru pritvora u osamljenju i izolaciji. Tu posebno treba obratiti pažnju jer zaista zbog skučenih kapaciteta, smanjenih kapaciteta da primimo sve ljudi koji su u pritvoru ili su već na odsluženju svoje kazne najčešće se to lomi na leđima žena, pritvorenica ili onih koji izdržavaju kaznu. Tu bi trebalo posebno obratiti pažnju – koji su uslovi u kojima se one nalaze, one imaju i posebne potrebe u odnosu na muškarce. Ono o čemu govorimo a što treba da bude važno je da ti ljudi imaju neke svoje porodice, prijatelje, rodbine. Ne možemo time što su učinili određeno krivično delo da ihlišimo tih osnovnih ljudskih prava i moraju da postoje forme i da budu u onom propisanom obliku da ljudi zaista mogu da zadovolje te svoje osnovne potrebe. Ono što sam razgovarala i u konsultacijama sa gospodinom Mehom Omerovićem koji je predsednik Odbora, da treba obratiti pažnju na neke nove pojave koje se u našem društvu dešavaju, a koje postojeći zakonski okvir i postojeća zakonska rešenja nisu definisala. Jednostavno, tou prethodnom periodu nije postojalo. Razgovarali smo, i gospodin Omerović je rekao da prilikom poseta određenim zavodima za izvršenje sankcija je primetio da pripadnici, vehabije imaju neka svoja pravila i način funkcionisanja i jedna jednostavna praktična stvar – veliki je problem njih naterati da se obriju. To se čini kao jedna sitnica. Slučajno navodim taj primer. Hoću da vam kažem da treba da dozvolimo ljudima da neka svoja verska prava, obrazovna prava, neka svoja prava u okviru zdravlja, obrazovanja mogu da ostvare, ali sve to na propisan način i da probamo da negde nađemo novu formu. Da li je način da se neke od ljudi koji ne žele zbog nekih svojih verskih ili nekih drugih razloga da ih neko vezuje, da ih primorava na određene stvari ili postoji zakonski okvir za to? Ako ne postoji i ako je to primoravanje sada kao tortura sprovedeno, moramo da nađemo rešenje za to. Nikome ne ide u prilog. Znači, moramo promeniti taj zakonski okvir, ta pravila, pravilnike o funkcionisanju i radu kako bismo zaista unapredili, a ne da se samo oceni nešto kao nepravilno i na tome da se stane. Veoma je važno da govorimo i o deci. Želim da vam pročitam ovaj zaključak. Čini mi se da nisam bila dovoljno jasna u izlaganju zaključka Odbora za ljudska i manjinska prava koji se odnosi na to da treba da promenimo zakonski okvir da bi bilo tačno definisano. Dakle, polazeći od ocene Zaštitnika građana da postoje značajni nedostaci u pogledu aktivnog individualnog i kolektivnog tretmanskog rada vaspitača sa osuđenim licima, Narodna skupština obavezuje Ministarstvo pravde da unapredi postupanje u zavodima za izvršenje krivičnih sankcija prema osuđenim licima u pogledu intenzivnijeg i efektivnijeg rada vaspitača sa osuđenim licima, povećanja njihovog radnog angažovanja tamo gde je moguće, obrazovanja i najvišeg nivoa ostvarivanja verskih prava, te da bez odlaganja donese nove ili uskladi postojeće propise koji će u tom pogledu omogućiti sprovođenje zakona u skladu sa važećim standardima. Još jedna stvar oko dece, o kojoj sam htela da govorim, o preporukama, odnosno zaključcima Odbora za prava deteta. U jednom od zaključaka Odbora za prava deteta se spominje da Narodna skupština obavezuje nadležne državne organe da intenziviraju aktivnosti na deinstitucionalizaciji, odnosno smanjivanju kapaciteta postojećih rezidencijalnih ustanova socijalne zaštite i njihovom postepenom gašenju, odnosno da pokušamo tu decu da zbrinemo i integrišemo u zajednicu i da budu u hraniteljskim porodicama i za njih omogućimo jedno sasvim normalnije, ljudskije, zdravije okruženje, gde će ta deca zaista izrasti u ljude koji imaju normalne, socijalne, moralne i ostale kodove koji su neophodni, a koji se svakako mnogo lakše stiču u okviru porodica, bilo hraniteljskih ili nečemu sličnom tome. To insitucionalno zbrinjavanje za svakog od njih, koliko god da je u dobrim uslovima, ne može da izgradi one odnose koji se izgrađuju u hraniteljskoj porodici. Nadam se da je javnost, a i kolege u parlamentu i predstavnici ovog mehanizma, da ste mogli da zaključite iz mog izlaganja da ove preporuke Zaštitnika građana i ovi zaključci ova tri skupštinska odbora idu u tom smeru da zaista pružimo jedni drugima ruku, da probamo na osnovu vaših preporuka da ili donesemo nove zakonske okvire ili da izmenimo postojeće, ali ono što jeste najvažnije, ponoviću još jednom, u Srbiji ne postoji tortura kao organizovana pojava, samo usamljeni slučajevi, na kojima ćemo raditi da ih otklonimo u narednom periodu. Hvala.
Pošto su ovlašćeni predstavnici iskoristili svoje pravo, prelazimo na redosled prijavljenih narodnih poslanika, ali pre toga reč ću dati zameniku Zaštitnika građana Miloš Janković. Izvolite.
Najlepše hvala. Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, zaista utisak je nakon dosadašnjih izlaganja da u ovom domu postoji visoka svest kada je u pitanju zaštita ljudskih prava. Navedeno je jako značajno, jer, kao što smo i rekli, država Srbija je potpisnica konvencija brojnih i ukazujem vam da iduće godine u posetu Republici Srbiji dolazi Evropski komitet za sprečavanje mučenja i zaključci koji su predloženi u ovom domu je nešto što će taj komitet sa punom pažnjom da prati i što ti predloženi zaključci predstavljaju jedno ohrabrivanje, jedan zaista jasan i nedvosmislen put države Srbije ka iskorenjavanju torture. Naravno, sve to nije samo pokazatelj našeg htenja da ispunimo međunarodne obaveze, već je to pitanje dostojanstva svih nas koji mislim i da je na ovoj sednici izražen u najvišem nivou. Pokušaću sada da dam određen doprinos pojedinim izlaganjima, njih je bilo jako puno, dugo su trajali, pokušaću da budem što kraći. U vezi izlaganja uvaženog poslanika Neđe Jovanovića, ukazano je na probleme nedostatka finansijskih sredstava u Republici Srbiji. To je nesporno. Zaštitnik građana je prilikom upućivanja preporuka vodio računa o tom aspektu. Međutim, kao i što su neki prethodni izlagači ukazali, veliki broj preporuka nije zavistan direktno od materijalnih sredstava, već je pitanje naše volje i opredeljenja da postupamo u skladu sa važećim standardima. Gospodin Jovanović je pokrenuo, odnosno otvorio dilemu koja mislim da ne bi trebalo da stoji, a to je pitanje da li je neophodno izmestiti zdravstvenu zaštitu iz zatvorskog sistema. Naime, pravo na zdravstvenu zaštitu pripada i svim osuđenim licima, a situacija gde lekaru neposredni pretpostavljeni, odnosno šef, upravnik zatvora, gde, kao što su ovde i određeni poslanici ukazali da je česta pojava da straža prisustvuje pregledima, to predstavlja direktan atak na nezavisnost lekara u svom radu i smatramo da u skladu sa važećim standardima zaista bi bilo potrebno da lekar bude pod nadležnošću Ministarstva zdravlja, a ne da mu neposredni šef bude upravnik, jer svi ovi nedostaci koje smo konstatovali, koji su konstatovani u dosadašnjem izlaganju upravo su možda i posledica takve organizacije pružanja zdravstvene zaštite u zatvorima Srbije i kao jedan od elemenata koji u daljem roku neće omogućiti da uz pomoć znanja i nadležnosti koje imaju lekari da dođe do utvrđivanja slučajeva torture, a što bi dovelo u budućnosti do njenog iskorenjavanja. Zaista, do sada su načinjeni veliki pomaci kada je u pitanju unapređenje izvršenja krivičnih sankcija, ne samo u pogledu tog zakona, nego kada je u pitanju unapređenje smeštajnih kapaciteta. U vezi navedenog, sudije za izvršenje krivičnih sankcija da nisu povezane u izveštaju, napominjem da je ovo izveštaj za 2013. godinu, a tada nije bio uveden sudija za izvršenje krivičnih sankcija, to je uvedeno tek 2014. godine. Zaštitnik građana to pozdravlja i nadamo se da će efekti uvođenja sudija za izvršenje krivičnih sankcija biti pozitivni. Poslanica Lazić je pokrenula jedno jako zanimljivo pitanje, a to je pitanje radnog angažovanja osuđenih. Tu se postavljaju u stvari dva pitanja, jedno je pitanje koje je ona pokrenula, a to je zašto lica kojima je izrečena kazna zatvora za lakša krivična dela, odnosno za dela do tri godine, zašto nisu osuđeni na rad u javnom interesu. Zaštitnik građana te ideje potpuno podržava. Međutim, postoji jedno drugo pitanje, a to je zašto osuđena lica koja su na izvršenju kazne zatvora nisu više radno angažovana? Ukoliko se osuđeni angažuju tokom izvršenja kazne zatvora, mnogi od njih su na desetogodišnjim, petnaestogodišnjim kaznama zatvora, oni će gubiti bilo kakve radne navike, sklonosti, sposobnosti i onda se više ne postavlja pitanje njihovog radnog angažovanja, nego kada budu izašli iz zatvora da li će oni biti naši sugrađani koji će na isti način da se uhvate u koštac sa svim problemima koji ih čekaju kada izađu na slobodu, a nedostatak radnik navika i radnih sposobnosti je jedan od najvećih problema, naravno, i uz svu ostalu pomoć koju im treba pružiti. Dalje, u brojnim izlaganjima je pokrenuto pitanje maloletnika i žena u zatvorima. Da, to je jedan veliki problem. Sastoji se u tome što su i maloletnici i žene smešteni u centralizovanim ustanovama. Sada, ako uzmete pitanje žene u zatvoru, ona je smeštena u jednom jedinom zatvoru, a to je zatvor za žene u KPZ Požarevac. Za razliku od muškaraca koji su smešteni u zatvorima širom Srbije i koji nisu udaljeni od mesta svog prebivališta, žene su sve u jednom zatvoru i njihov kontakt sa porodicama, a uključujem i tu naročito naglašavam, i sa decom je jako otežan. Zbog toga u razvijenim sistemima izvršenja krivičnih sankcija se pribegava merama kao što su stvaranje određenih zatvorskih jedinica za žene u postojećim zatvorima za muškarce, na koji način bi ženama bilo omogućeno da budu bliže svojim domovima i svojim bližnjima. Ista je stvar i sa maloletnicima. U Srbiji postoje dve ustanove za maloletnike, jedna je KPZ u Valjevu, centralna ustanova, jedina, i Vaspitno popravni dom u Kruševcu, centralna i jedina ustanova. Takođe, kao i kada su žene u pitanju, Zaštitnik građana smatra da bi bilo potrebno napraviti manje jedinice, jer smestiti 200 mladih ljudi na jednom mestu, to je pokazatelj da je tu nemoguće sprečiti neformalne sisteme i postoje određene indicije da takve ustanove mogu dovesti do regrutovanja lica koja će i u buduće u svom životu činiti krivična dela. Zato podržali bi napore u budućem radu Uprave za izvršenje krivičnih sankcija ako bi organizovala nekoliko jedinica na teritoriji Srbije koji bi služili za smeštanje žena i maloletnika. U vezi izlaganja poslanika Čikiriza, poslanik je istakao da je najmanje potreban novac, već da je pre svega potrebna izmena naših navika. Podržavamo taj stav, međutim, moramo zaista da se složimo i za pojedine aspekte, potreban novac. U budžetu Republike Srbije bi zaista trebala da se pruži podrška ministarstvima, odnosno upravama koje imaju i koje su zadužene za smeštanje lica lišenih slobode, oni bez novca koji zadovoljava potrebe ne mogu svoju ulogu da obavljaju onako kako bi mi svi želeli zajedno. Gospodin Čikiriz je pokrenuo i pitanje položaja osoba sa mentalnim smetnjama u azilarnim ustanovama. Osobe sa mentalnim smetnjama u Srbiji se smeštaju u dve vrste ustanova. Jedno su psihijatrijske bolnice, drugo su rezidencijalne ustanove socijalne zaštite. Pojava je da mnogi od tih lica provode znatno dugo vreme u tim ustanovama. Tokom tog vremena oni gube bilo kakve radne, životne sposobnosti. Oni nisu spremni da žive u zajednici i iz tog razloga je neophodno načiniti značajnije pomake, jer se to za sada čini jako sporo, da se u Srbiji ustanove službe za zaštitu mentalnog zdravlja u zajednici i to kao multidisciplinarni timovi. To je i u kontekstu i teze da gospođa poslanica Filipovski, da službenici i osoblje koje je zaposleno u postojećim psihijatrijskim bolnicama, u postojećim ustanovama socijalne zaštite, ne treba da budu u strahu da će izgubiti radna mesta, jer oni ne bi samo trebali da rade u timvelikim ustanovama u kojima su smešteni na stotine korisnika, već bi trebali da rade u službama za zaštitu mentalnog zdravlja, odnosno za zbrinjavanje osoba sa mentalnim i intelektualnim smetnjama. On što bih naglasio, a to je da u Srbiji postoji jedna pojava koja čak ne stoji ni u izveštaju Zaštitnika građana, odnosno nacionalnog preventivnog mehanizma, a to je da, bar ja lično koji je pravni osnov lišavanja slobode korisnika u socijalnim ustanovama. Nadam se da ću u narednom periodu da će i ove reči biti u etru i da će se čuti i da će se uskladiti naši propisi, odnosno da će se obezbediti pravni osnov za lišavanje slobode osoba u rezidencijalnim socijalnim ustanovama, osobama koje su sa intelektualnim smetnjama. Imate i veliki broj osoba koje zbog svoje starosti nisu u mogućnosti da vode računa dovoljno o sebi. Mi razumemo dobru nameru zaposlenih koji rade u ustanovama socijalne zaštite da se ne mogu tek tako pustiti. Međutim, to ne može da bude njima na dispoziciji već tu oblast treba urediti zakonom. Još jedno pitanje koje je pokrenuto, a to je pokrenula poslanica Filipovski, pitanje postupanja sa neregularnim migrantima. Država Srbija je suočena sa velikim problemom migracija preko njene teritorije. To je jedan problem koji ne treba da se ignoriše. Do ovog momenta je oko 8.000 neregularnih migranata prešlo u drugi pravni režim, drugi status, jer su oni izjavili nameru da će tražiti azil u Republici Srbiji. Ako vam kažem da je trenutno u Albaniji 67 lica izrazilo nameru da će tražiti azil, a da je u Srbiji trenutno oko 8.000 lica izrazilo tu nameru, to dovoljno govori o veličini problema. Neregularni migranti se ne evidentiraju zbog tumačenja Zakona o azilu, većina njih se puštaju da slobodno idu državom Srbijom. Tu je izostanak i lekarskih pregleda, u ovoj pojavi zaraznih bolesti, mislim da to predstavlja jednu opasnost. Ne treba zanemariti ni pitanje opasnosti od terorizma i ohrabruje za sada, koliko smo mi upoznati, koraci MUP ka rešavanju tog jako, jako velikog problema migracija i azila u Republici Srbiji. Za kraj ne bih vam više oduzimao vremena. Drago mi je, kao što je i gospođa Obradović rekla da su svi jednoglasni u ovom domu kada treba odbraniti osnovna ljudska prava. Nadam se da će ovaj dom usvojiti predložene zaključke odbora i na kraju da će državni organi ispunjavati svoje obaveze saradnje sa Zaštitnikom građana i da će zaista sprovesti sve zaključke koje je doneo ovaj dom. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući gospodine Arsenoviću, poštovani predstavnici Zaštitnika građana ovde, mi učestvujemo u raspravi o predlozima zaključaka tri skupštinska odbora koji su nastali na osnovu izveštaja o radu Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture za 2013. godinu koju je podneo Zaštitnik građana i mi ćemo da glasamo za usvajanje ovih zaključaka ova tri skupštinska odbora. Učestvujući u ovoj raspravi, poštovani gosti, pre svega ovde, u ime institucije ili državnog organa Zaštitnika građana, mi saopštavamo jedno posebno uvažavanje za Zaštitnika građana koji je jedna državni organ nezavistan i samostalan koji štiti prava građana i kao što je red za svoj rad odgovara ovoj Narodnoj skupštini. Pročitao sam ovaj izveštaj moj je utisak da u ovom izveštaju imamo vrlo precizni i jasni opis i ocenu poštovanja zabrane torture u našoj državi i imam nekoliko napomena koje bih ovde hteo da saopštim u odnosu na sadržinu ovog izveštaja a koje su po mom sudu zabrinjavajuće za sve građanke i građane Republike Srbije. Naravno, ovde je već pominjano, gospođa Obradović je to pomenula, u izveštaju na primer piše, ovako – u Republici Srbiji danas ne postoji tortura kao organizovana i podsticana pojava. Dobro, hvala bogu, ja se nadam. Zamislimo da nije tako. Zamislimo da nije tako. Zamislimo da ovde piše u Srbiji postoji tortura kao organizovana i podsticana pojava. Gospodo, to bi onda značilo da smo ovde u nekoj goloj divljini. Smatram, da ne možemo ovde da se hvalimo time što kažemo da u Republici Srbiji danas ne postoji tortura kao organizovana i podsticajna pojava naročito kada iza toga stoji zapeta, poštovan gospodo. A iza zapete sledi ovakav tekst – ali, postoje pojedinačni slučajevi zlostavljanja koje nadležni organi tolerišu. To je za mene zabrinjavajuća ocena. Ne bi mi bila zabrinjavajuća ocena da je ovde stajalo postoje ovde neki pojedinačni slučajevi zlostavljanja u odnosu na koje nadležni organi reaguju, sprečavaju, nego ovde piše da nadležni organi tolerišu pojedinačne slučajeve zlostavljanja, poštovan gospodo. Smatram da oko ovoga treba da se zabrinemo svi ovde i da u tom smislu posmatramo i sadržinu ovog predloga zaključaka sva tri skupštinska odbora. Mislim takođe da u izvesnim ocena u ovom izveštaju imamo jasno oslikavanje i nekih problema u društvu u celosti. Izdvojio sam ovde šest nekih stvari o kojima smatram da bi bilo veoma važno da se priča. Na primer, kaže interni kontrolni mehanizmi državnih organa su nedovoljno efikasni. Dakle, ti interni mehanizmi koji treba da služe tome da se spreče ovakve pojave nisu efikasni. Šta mi radimo da oni postanu efikasni? To me, npr. podseća na ovu priču o tome da jedan univerzitet „Megatrend“, sledeći neke interne mehanizme treba da kaže da li je nešto plagijat ili ne. Samo povlačim neke paralele. Dakle, nije u pitanju samo jedna tema, nego u društvu imamo velike probleme u različitim oblastima, ali imamo izvesne sličnosti oko tih problema. Ili, npr. kaže ovako – uprkos preporukama još nije unapređeno postojeće uputstvo Ministarstva unutrašnjih poslova o postupanju prema dovedenim i zadržanim licima, dakle nije unapređeno. Kako da bude unapređeno gospodo, kada evo ja, ja sam građanin ove države, narodni sam poslanik u Narodnoj skupštini, rečeno mi je u MUP-u pre neki dan da mesec i po dana moram da čekam da dobijem novu ličnu kartu. Pazite, postoji ovde neki Zakon o ličnoj karti, postoje neke obaveze nadležnih i državnih organa i ja npr. sada neka prava ne mogu da ostvarujem kao građanin, jer mi je rečeno da mesec i po dana i to minimum, moram da čekam na novu ličnu kartu. Molim vas, ovde govorim o MUP-a, naravno u odnosu na delovanje u okviru poštovanja zabrane torture, a vidimo da se tu ne radi dovoljno. Žao mi je što nemam vremena da govorim o svih šest tačaka koje sam izdvojio. Mogao sam da govorim o ove dve. Nadam se da će biti prilike da pričamo i dalje. Hvala.
Reč ima zamenik Zaštitnika građana, Miloš Janković. Izvolite.
Osim što sam od strane Zaštitnika građana zadužen da vodim nacionalni mehanizam za prevenciju torture, ujedno sam zadužen i za kontrolu zakonitosti i pravilnosti rada MUP-a. Iznenađen sam zaista sa vašim navodom da mesec i po dana je taj rok. Ukoliko zaista iskoristite redovna pravna sredstva možete se obratiti Zaštitniku građana. Mi imamo do sada dosta dobru saradnju sa MUP-a i nadam se da takvi problemi bi trebali da budu neki izuzetak možda, a ne da bude određeno pravilo. Hvala.
Replika,Marija Obradović.
Meni je jako žao što kolega Pavićević je, da parafraziram, društveno neosetljiv na napore da pronađemo zajednička rešenja da realizujemo preporuke koje je Zaštitnik građana izneo u svom izveštaju. Da budem konkretnija. Treba da budemo ponosni što živimo u zemlji u kojoj tortura nije organizovana kao pojava i tačno je da to ništa nije čudno. Ali treba da budemo ponosni na to što taj zarez je nešto na čemu sam ja insistirala tokom 15, 16 minuta svog izlaganja. Nadam se da ste me pažljivo slušali. To jeste suština i zaključak bio mog izlaganja da mi treba zajedno da radimo na pronalaženju rešenja. Niko nije rekao da u ovoj zemlji apsolutno nema ni jednog slučaja. Govorili smo da ima i da želimo da se to ispravi i da znamo da za to ne treba mnogo novca, minimalne sume da je najvažnija dobra volja, da je najvažnije ukazivanje na to da pojedinci, to nisu institucije, minimalan broj pojedinaca u tim institucijama se ne ponašaonako kako je to propisano i kako bi trebalo i na način koji ne umanjuje ljudske slobode i stepen prava koje ostvare. A vi uporno idete na to da napravimo ovde jednu vrstu dijaloga koja nama ne treba i to je prvi disonantni ton koji se danas čuo od onog jednog Lesija da svi moramo zajedno da radimo na unapređenju ovog okvira i realizaciji preporuka Zaštitnika građana.
Hvala. Gospodine Pavićeviću, repliku želite?
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući gospodine Arsenoviću, poštovani gosti ovde,tri su stvari koje hoću da kažem u replici, poštovani predsedavajući, gospođo Obradović, malopre. Nisam saglasan da sam ja svojim malopređašnjim govorom pokazao društvenu neosetljivost, upravo suprotno. Smatram poštovani predsedavajući da sam u svom govoru, uputio sve narodne poslanike i sve građane Srbije na jednu karakteristiku koju ovde svi treba da negujemo, a to je odgovornost i za ono što je učinjeno ili što nije učinjeno do sada. Ako u izveštaju piše da ovde u našoj državi postoje pojedinačni slučajevi zlostavljanja, koje nadležni organi tolerišu, onda je moje očekivanje bilo da u jednom dijalogu koji vodimo u Narodnoj skupštini utvrdimo koji su to nadležni organi, da li je neko lice koje nastupa u ime nekog od tih nadležnih organa, kažnjeno zbog takvog delanja, odnosno nedelanja. Smatram, poštovani predsedavajući, da čuje gospođa Obradović, da se ova naša rasprava tiče odgovornosti, merenja neke politike i našeg delanja. Druga stvar, naravno da sam ja za to da dođemo do nekih zajedničkih rešenja, ali ne možemo stalno da nudimo rešenja a da nikada ne pokažemo odgovornost za ono što prethodno nije urađeno. Evo, na primer, u izveštaju kaže – dosadašnje reforme pravosuđa u Republici Srbiji nisu dovele do efikasnijeg rada sudova u tzv. pritvorskim predmetima. Gospodin Selaković je član NS, kako to da ga poslanička grupa NS nije pozvala u ovu Skupštinu da posebno dođe, da razgovaramo o tome zašto nije iskoristio svoj uticaj, iz delokruga svoje nadležnosti da to bude bolje, nego imamo jedan raspad sistema u Srbiji u oblasti pravosuđa. Hvala vam.
Hvala. Replika, Marija Obradović.
Ja vas molim da obratite pažnju kada koristite jake reči, posebno kolega Pavićević, „raspad sistema“ nije nešto što je adekvatan izraz kada govorimo o Srbiji, to je možda vaše lično stanovište, vaš lični stav i trebalo je da se ogradite, kao što sam to ja činila u svom izlaganju. Ukoliko me pažljivo niste slušali, a očigledno niste, to nije u redu, ukoliko ste već u sali i učestvujete aktivno u radu i planirate da kasnije diskutujete, ja sam i pomenula koje su to mane i pomenula da moramo da radimo na tome, a posebno, možete da čujete iz stenograma, da treba da pratimo implementaciju sprovođenja zaključaka koje su odbori doneli. Da li ste u ovoj sali čuli da su odbori da izveštaj nije u redu, da nas preporuke ne zanimaju i da nećemo da učinimo nikakav pomak. To niste mogli da čujete. Ponoviću, bilo je jednoglasje da ćemo zaista raditi, truditi se da se ovi zaključci sprovedu na, meni lično, na članovima odbora, na vama lično je da, ne danas, danas treba da pomognete da se usvoje zaključci, a već od sutra, odnosno od trena kada zaključci stupe na snagu svakodnevno postavljajte pitanja ali i pomažite u radu da zaista sprovedemo ove promene. Ako jedan hoće da radi, a drugi stoje sa strane i stalno ga spotiču ili govore – nisi dobar, nisi dobar, on neće napraviti rezultat. Hajde da zajedno pravimo rezultate, teško je stanje u državi, izuzetno i ekonomsko po mnogim drugim pitanjima. O moralnom kodeksu da ne govorim, ali mi smo ti ovde koji pokažemo da možemo da radimo zajedno i da društvo može da ide napred. Jučerašnji odbor, sednica Odbranu i unutrašnje poslove u Novom Sadu je pokazala, poslala sjajnu, jednoglasnu poruku i predstavnika vlasti i svih nas i opozicije i pozicije poslanika. To treba da bude primer dobrog rada.
Replika, Zoran Babić.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Ne možete i loše, kada jedan čovek u jednoj ruci drži vatru, a u drugoj ruci drži vodu. Reforma pravosuđa je stvar kontinuiteta, stvar izdržljivosti, nije stvar trenutka koje smo mogli da vidimo 2008. godine, kada su sudije menjane po političkoj osnovi i partijskoj pripadnosti, da je to predstavljeno kao reforma pravosuđa. Ne može sa jedne strane da se kritikuje, odnosno ne može da se traži brži i kvalitetniji pristup pravdi i pravosuđu, a da se sa druge strane kritikuje Zakon o notarima, koji oslobađa pravosuđe, odnosno oslobađa sudove raznih stvari koje su gušile sudove, umesto da sudije sude, da rešavaju predmete u njegovom normalnom i zakonski propisanom roku. Ne možete sa jedne strane da ste protiv Zakona o notarima, a sa druge strane da tražite pravosuđe. Ne možete s jedne strane da tražite pravdu za pritvorske predmete, a s druge strane da tapšete po ramenu one koji stoje ispred Vlade Republike Srbije. Kažite samo za šta ste. Da li ste za reformu pravosuđa, za koju Ministarstvo pravde, Vlada Republike Srbije, gospodin Selaković, dobijaju i podršku i podršku od strane i Evropske komisije i Venecijanske komisije i EU i svih onih merodavnih, a želimo da budemo u toj porodici naroda, ili želite da stanete na stranu onih kojima je najbitniji lični interes i najbitnije kolike će kvote imati suđenje i koliko će imati predmeta mesečno. Prema tome, vatra i voda, jedno u jednoj, drugo u drugoj ruci je zaista nedosledno.
Hvala. Gospodine Pavićeviću, ja vas molim, polako izmičemo iz teme dnevnog reda. (Vladimir Pavićević, s mesta: Ja sam u temi dnevnog reda.) Jeste bili u određenom delu, ali ste posle počeli da prozivate. Neću vam više dati pravo na repliku. (Vladimir Pavićević, s mesta: Javljam se po Poslovniku.) Izvolite po Poslovniku, ali vas molim da ga dobro obrazložite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući gospodine Arsenoviću, poštovani gosti koji nastupate u ime Zaštitnika građana danas ovde u Skupštini, smatram da je predsedavajući upravo povredio Poslovnik Narodne skupštine zato što mi nije dao pravo na repliku na izlaganje gospođe Obradović, a ja smatram da na osnovu člana 104. Poslovnika Narodne skupštine imam pravo na repliku. I evo, da iskoristim dva minuta da pokažem kako će predsedavajući još jednom da prekrši Poslovnik ako mi nakon ovog obrazloženja ne da pravo na repliku. U članu 104. u prvom stavu piše: „Ako se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku koji nije član iste poslaničke grupe…“ – što je, poštovani predsedavajući, bilo, jer je gospođa Obradović rekla da ja nju nisam pažljivo slušao, da sam društveno neosetljiv, a za mene su to uvrede, poštovani predsedavajući. Zatim se kaže: „… navodeći njegovo ime i prezime ili funkciju…“ - Gospođa Obradović je pomenula moje ime i prezime, poštovani predsedavajući, „… odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje…“ - gospođa Obradović je pogrešno protumačila moje izlaganje, jer sam ja saopštio da ćemo mi da glasamo za predlog zaključaka Odbora, poštovani predsedavajući. Dalje, „…narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku“. Poštovani predsedavajući, ako ovo nije jasan primer u kojem jedan narodni poslanik ima pravo na repliku, onda ćemo mi ovde da ukinemo dijalog u Narodnoj skupštini, a vi ćete pokazati da zajedno sa naprednjačkom većinom hoćete od Skupštine da napravite Centralni komitet Saveza komunista. U tome ja svakako neću učestvovati.
Gospodine Pavićeviću, vi ste vešto iskoristili, obrazlažući član 104, da na neki način date i repliku. Moje je pravo, vi to dobro znate, da procenim da li neko ima pravo na repliku ili ne. Prema tome, smatram da nisam povredio Poslovnik, a vaše je pravo da se izjasnite hoćemo li glasati o povredi Poslovnika u Danu za glasanje. Da ili ne? (Da) Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, prekršen je Poslovnik, čl. 107. i 108. Mislim da bi kao predsedavajući trebali da reagujete na te uvrede koje valjda iz neke političke, ne mogu da kažem nemoći, ali koje svakodnevno dolaze i odapinju se ka SNS. Ono što je koleginica Obradović, boreći se za svoje stavove, boreći se da se dođe do saglasja, a valjda je normalno i prirodno da u jednoj zemlji tragamo za tačkama spajanja a ne za tačkama razdvajanja i različitosti, dolazimo do ovakvih stvari da naprednjačka većina, a ta naprednjačka većina je ovde zbog volje građana Republike Srbije i ta većina se zove SNS, zar je toliko teško reći puno ime, a ne u gnevu i u vređanju? Da li je ovo Centralni komitet? Mislim da smo mi odavno kao društvo u višestranačkom sistemu, ali, ne bi trebalo da jedan deo istorije Srbije za koji će neko reći da je bio dobar, neko će reći da nije bio dobar, ali siguran sam da ne postoji čovek u ovoj sali čiji roditelj, on lično, rođak, deda, nije bio član tog Saveza komunista, pa možda i gospodina Pavićevića. Hajde što vređa vladajuću većinu, ali zašto vređa svoju porodicu, svoje poznanike koji su u tom trenutku svojim ubeđenjem ili moranjem bili baš to što pokušava da povredi. S druge strane, verujem da ste mogli da odreagujete kada je tražio repliku na osnovu izrečenog od stanje gospođe Marije Obradović, za šta je već dobio repliku. Da li će to za gospodinaPavićevića da važi jedna replika pet puta ili dokle god može da govori?
Hvala vam, gospodine Babiću. Smatram da nije bilo povrede Poslovnika. Nisam dozvolio gospodinu Pavićeviću repliku. To što je on malo zloupotrebio citirajući odredbe člana 104, na to sam ukazao njemu da nije u skladu sa Poslovnikom. Ali, što se tiče poimanja, vređanja, uvreda, to je sada širok pojam i ja tu ne mogu da budem sudija. Gospodine Babiću, da li želite da se Skupština izjasni? (Ne) Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući gospodine Arsenoviću, poštovani predstavnici državnog organa Zaštitnika građana, smatram da ste, poštovani predsedavajući, upravo povredili član 103. Poslovnika Narodne skupštine, kojim se reguliše kršenje Poslovnika Narodne skupštine. Kako ste to uradili? Tako, poštovani predsedavajući, što niste reagovali kada je gospodin Babić u malopređašnjem govoru iskoristio dva minuta da pominje i mog dedu i moju baku i moje pretke sa nekim razmišljanjem o tome da su neki moji preci možda bili članovi Saveza komunista komunističke partije. Poštovani predsedavajući, na osnovu Poslovnika naše Narodne skupštine, nije dozvoljeno da narodni poslanici koriste takve informacije da govore o nečijim precima, oko nekih sumnji i u ovo i u ono, jer se time vređa dostojanstvo Narodne skupštine. Druga stvar kako ste povredili Poslovnik, poštovani predsedavajući, član 103. Vi stalno komentarišete moje izlaganje tako što tvrdite da ja zloupotrebljavam Poslovnik Narodne skupštine. Ja sam jedan od retkih poslanika ovde koji se uvek, u svakoj sekundi vremena koje koristi da diskutuje, drži tačaka dnevnog reda naše sednice Narodne skupštine. Treća stvar, poštovani predsedavajući, gospodin Babić je meni zamerio, a vi ga niste prekinuli - kada sam rekao „naprednjačka većina“, ja ne smatram da je to nešto uvredljivo. Kaže se - naprednjak, za neke se govorilo – demokrate…
Molim vas, nemojte sada opet.
Zašto bi to bilo uvredljivo? Uopšte ne smatram šta je tu uvredljivo, gospodo? Ne verujem da se ijedan poslanik SNS uvredio kada je čuo – naprednjak. Valjda se poslanici SNS ponose time što su naprednjaci i što nisu više radikali? Hvala vam.
Gospodine Pavićeviću, smatram da nije bilo povrede Poslovnika i uopšte ne bih komentarisao vaše obrazloženje. Vaše je pravo da se izjasnite hoćemo li se u Danu za glasanje izjašnjavati o povredi Poslovnika?
Da.
Hvala. Gospođo Obradović, po kom osnovu tražite reč?
Pravo na repliku.
Nemate pravo.
Spomenuta sam. Kratko ću.
Na povredu Poslovnika nemate pravo na repliku.
Ali u replici pre toga kada niste dali…
Gospođo Obradović, možete dobiti reč po osnovu povredu Poslovnika. Nemate pravo na repliku.
Replika je kratka, tridesetak sekundi, već bih završila. Neću izazvati novi talas replika.
Morate se izjasniti hoćete li repliku ili povredu Poslovnika?
Pravo na repliku, zato što sam zaista spomenuta.
Nemate pravo na repliku.
Onda me terate da zloupotrebljavam povredu Poslovnika. Ne treba to da radimo.
Molim vas, po Poslovniku, nemate pravo na repliku. Gospodin Babić je u obrazloženju povrede Poslovnika ukazao na sve to što je vas spominjao. Prema tome, on je na određeni način ukazao na povredu Poslovnika. Ja vas molim, nemate pravo na repliku. Uvažite to.
Dobro, povreda Poslovnika. Povređeno je dostojanstvo poslanika.
Reč ima narodni poslanik Marija Obradović. Izvolite.
Da sam zlonamerna, da želim da zloupotrebljavam ovu raspravu, ja bih pitala gde su ti borci za ljudska prava koji su danas ovde tako glasni i kritikuju stanje u Srbiji…
Morate prvo navesti član, Marija.
Član 107. Da sam zlonamerna, ja bih pitala gde su ti borci za ljudska prava kada je u vreme ministra pravde iz DS žena 350 dana bila u pritvoru, bez izlaska na sudski proces? Na drugom danu sudskog procesa oslobođena je, naravno, kasnije uz veliku odštetu koju je naplatila državi. Gde su bili ti ljudi tada? Znači, bila je punu godinu. Takođe još jedna žena. Imam ime i prezime, imam podatke. Oni koji me znaju, znaju da nikad ne govorim napamet. Isključivo uvek držim činjenice koje mogu da potvrdim u svakom trenutku. Ovo nije način na koji mi treba da razgovaramo, da nabrajamo ko je gde bio, šta je radio, zašto, gde, zašto niste bili dovoljno… Ja bih volela, bez obzira što prozivam kolegu Pavićevića, da mi kaže da li će glasati za ove zaključke? Želim da, zajedno sa mnom, ruku pod ruku, nakon usvajanja ovih zaključaka, prati da li se implementiraju i da nas dvoje pokažemo koje smo rezultate ostvarili da se ove preporuke realizuju. To je smeru u kome treba da ide ova rasprava ako želimo da budemo konstruktivni.
Gospođo Obradović, morate me saslušati pošto ste reklamirali povredu Poslovnika. Ja sam vas ipak istolerisao, iako sam ja sada povredio Poslovnik, imajući u vidu sadržaj vašeg komentara, koji nije bio povreda Poslovnika, već reakcija na izlaganje. Dajem sebi za pravo da kažem da sam svestan toga da sam povredio Poslovnik i dozvolio vama da diskutujete ovako kako ste diskutovali. Prema tome, sada moram, hteo ne hteo, da dam gospodinu Pavićeviću reč. Recite samo po kom osnovu tražite reč? (Vladimir Pavićević, s mesta: Najpre tražim pravo na repliku.) Ne, ne možete ni vi. Nisam dao Mariji repliku, ne mogu ni vama dati. (Vladimir Pavićević, s mesta: Povreda Poslovnika.) Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući gospodine Arsenoviću, poštovani gosti koji govorite u ime Zaštitnika građana, smatram da je malopre povređen član 112. Poslovnika Narodne skupštine, a evo, poštovani predsedavajući, i kako. Prihvatam ovaj predlog gospođe Obradović da ruku pod ruku gospođa Obradović i ja od dana kada usvojimo ove predloge zaključaka naša tri odbora, zajednički pratimo da li se ispunjava nešto od predloženih mera. To je, poštovani predsedavajući, jedna stvar. Druga stvar, nekoliko puta sam rekao da ćemo mi, poslanici Nove stranke, glasati za predloge zaključaka koje su pripremila tri odbora, a na osnovu Izveštaja. Treća stvar, poštovani predsedavajući, a sve na osnovu povrede člana 112. Poslovnika naše Narodne skupštine, ne verujem da bilo ko ovde može meni, na primer, da zameri na nekoj nedoslednosti u borbi za ljudska prava. Kada gospođa Obradović, na primer, pominje pitanje pravosuđa i u periodu pre 2012. godine, pa ja sam bio aktivni borac da se reaguje na sve promašaje i … [[Isključen mikrofon.]]
Gospodine Pavićeviću, hvala vam. I vi ste zloupotrebili i dozvolio sam to zato što sam ja povredio Poslovnik. Ja se slažem da se u danu za glasanje glasa o tome da sam ja povredio Poslovnik svesno i ne bežim od toga. Završavamo i nećemo više o tome da raspravljamo. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, ja sam pročitao ovu izjavu Zaštitnika građana. Ovo je Izveštaj koji je potpisao gospodin Saša Janković. Prvo, u ovom izveštaju ne piše ko će biti izvestioc na sednici. Ja sam očekivao Zaštitnika građana. On je poslao osobu koju preko ekrana identifikujemo kao gosta, ne želeći da ga uvredim. Očekujem da Zaštitnik građana, pošto se nije ovde pojavio… Prošli put smo imali masovno napuštanje od predstavnika regulacionih tela i organa i tako dalje. Imali smo masovno napuštanje zato što po našem Poslovniku se tumačilo da ima pravo na reč i nema pravo na reč. Sada smo otišli korak dalje. Gospodin Meho Omerović je nesporan ispred Odbora, Zaštitnik građana bi bio nesporan po nečemu što smo zaključili prošli put, ali zamenik ili neko drugi ko zamenjuje Zaštitnika građana, to je za mene već sporno, s obzirom da se radi o čoveku vrhunskom poznavaocu prava, Poslovnika, akata Narodne skupštine, državnih organa i tako dalje i on svakako zna da, recimo, kada neki predlog dođe u Skupštinu od strane Vlade, njega zastupa ministar. Zameniku, odnosno državnom sekretaru to nije dopušteno. Ponavljam, gospodin Omerović nije sporan, ali sam ovde očekivao da se pojavi Zaštitnik građana. Ako se ovako nastavi, može se desti da nam sledeći put pošalje portira, ne želeći nikog da uvredim. Ako može dane bude prisutan Zaštitnik građana kada je njegov izveštaj tema dnevnog reda, ako neko drugi može da ga menja, on onda ima pravo da iz svoje kuće, iz svoje ustanove, iz svog organa odabere osobu koja će ga menjati. Čak ovde nije navedeno, za razliku kada to radi Vlada, ko je ovlašćeni predlagač ovog izveštaja. Razumeo bih da je ovlastio nekoga, mada je i to diskutabilno, ali ovde to nije navedeno. Svakako da kao neko ko se od 1988. godine bavi politikom, doduše, 1988. godine dosta amaterski, nije bilo dozvoljeno formiranje političkih stranaka, neko ko je bio predmet razno-raznog političkog progona, sam protiv bilo kakve torture. Svakako da bih glasao za ovaj izveštaj i svakako da ću glasati za ovaj izveštaj, bez obzira na njegove manjkavosti. Ovde je opisana tortura u zatvorima, policijskim stanicama, psihijatrijskim ustanovama i tako dalje. Mnogo građana dolazi u Narodnu skupštinu i tako je nedavno mene kao poslanika posetio čovek koga je predsednik sudaiz Šida nekoliko puta slao kao građanina na psihijatrijsko veštačenje u psihijatrijsku ustanovu, uprkos činjenici da je još na prvom veštačenju utvrđeno da je čovek u redu, samo zato što je podnosio pritužbe na rad pravosudnih organa u periodu od 2005. do 2012. godine. To je neka vrsta torture. Ovaj izveštaj takođe ne obuhvata torturu koju naši građani, pripadnici našeg naroda doživljavaju van Srbije, recimo u Crnoj Gori, gde im nije dostupna lična karta, sveštenstvo, gde su izloženi progonu. Ovde smo čuli podatak da neko nije dobio ličnu kartu mesec i po dana, odnosno da ne može da je dobije. Postoje naši građani koji imaju daleko veće probleme – ne mogu da dobiju potvrdu o državljanstvu, ne mogu da dobiju lična dokumenta kako ovde, tako i u inostranstvu. Ovaj izveštaj je manjkav. Navešću stranice od 117. pa do sto dvadeset i nešto. Ovde je javni poziv. Na javnom pozivu ne stoji datum kada je javni poziv urađen. Radi se o javnom pozivu o saradnji u obavljanju poslova Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture. To je poziv nevladinim organizacijama da one prate prekršaje, odnosno da prate torture u ustanovama koje sam nabrojao. Znači, jedan dokument, ako je ozbiljan, mora da ima datum. Ovaj to nema. Sledeći dokument koji se zove Odluka o obrazovanju komisije, odnosno rešenje o obrazovanju komisije za izbor udruženja po javnom pozivu, takođe nema datum, tako da ne znamo kada je to objavljeno, kad je javni poziv upućen. Sledeći, Izveštaj Komisije za izbor udruženja sa kojima će Zaštitnik građana sarađivati u obavljanju poslova Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture, takođe nema datum. Doduše, u izveštaju piše u tekstu da je to bilo 20. januara. Sledeće, Odluka o udruženjima sa kojima će Zaštitnik građana sarađivati u obavljanju poslova Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture, takođe nema datum. U odluci ne stoji na koje vreme se sklapa, mada u prethodnom nekom dokumentu stoji da će to biti na godinu dana. U odluci ne stoji kada stupa na snagu, što bi po meni bilo obavezno, posebno ako to radi vrhunski pravnik, a radi se o Zaštitniku građana, da jednostavno znamo kad je odluka stupila na snagu. U nekim drugim delovima Izveštaja stoji da neke njegove odluke stupaju na snagu odmah. Onda imamo Sporazum o saradnji sa nevladinim organizacijama, koji konačno ima datum i nosi datum od 31.10.2012. godine. Na kraju piše – ovaj sporazum je zaključen na period od jedne godine. Radi se o devet udruženja građana, koja čak imaju i određenu političku težinu, često politički i nastupaju. To meni ne smeta. I sam Zaštitnik građana je vrlo sklon davanju političkih izjava, ali recimo, imamo sporazum o saradnji samo sa jednom od devet organizacija. Sporazum važi godinu dana, govorim o izveštaju, to je materijal. Sporazum važi godinu dana i imamo samo jedan od devet. Ali, sporazum je potpisan 31.1.2012. godine, što znači da je prva godina istekla 31.1.2013. godine. S obzirom da Sporazum obuhvata celu 2013. godinu, mi nismo dobili od Zaštitnika građana potpunu dokumentaciju, a ja sam na to već navikao, iako se radi o organu čiji pripadnici imaju jako visoka primanja. Sam Zaštitnik građana ima jako visoku platu, ovde je obrazlagao na koji način, u to neću da ulazim, ali smo valjda zaslužili da ovi dokumenti koje dobijemo da budu potpuni, da imaju svoje datume, da imamo svih devet sporazuma, a ne da imamo samo jedan, da imamo i sporazum o produženju sporazuma, jer on važi samo na godinu dana. Kad bi strogo gledali po pravu, ovaj sporazum ne garantuje, ovako kako je prezentiran, udruženjima građana da su mogli da prate torturu, odnosno Nacionalni mehanizam za prevenciju torture, takvu vrstu programa ove nevladine organizacije po dokumentaciji koja je nama dostavljena nisu imali pravo da sprovode, jer nema dokumenta koje potvrđuju da su ta udruženja bila ovlašćena i na koji način, tim pre što na mnogim odlukama i dokumentima nema datuma, gotovo je neverovatno za tako jednu visoko-profesionalnu instituciju koja se drži prava i pravila. Na kraju da kažem da od 2000. godine, a i ranije, svi naši građani su doživeli takvu torturu da smo maltene slični Marsu. U Srbiji, kao i na Marsu, ima uslova za život, ali nema života. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem. Imam potrebu da pojasnim onim koleginicama i kolegama koji su ostali u sali i koje zanima ovo što je danas na dnevnom redu, da mi danas ipak ne razgovaramo o izveštaju Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture. To nije tačka dnevnog reda. Na dnevnom redu su izveštaji i predlozi zaključaka tri skupštinska odbora – Odbora za prava deteta, Odbora za pravosuđe i državnu upravu i Odbora kojim predsedava moja malenkost, za ljudska, manjinska prava i ravnopravnost polova. To je koleginica Marija Obradović na početku svog izlaganja takođe jasno stavila do znanja. Ja vas molim da ne upadamo u sopstvenu zamku, pogotovo da ne polemišemo sa dobrom namerom Zaštitnika građana i njegovog zamenika koji rukovodi kao koordinator Nacionalnim mehanizmom za prevenciju torture i koje je samo radi dobrog i, rekao bih, korektnog odnosa i sa parlamentom i sa svima nama koji smo narodni poslanici, jer ovo je tek drugi izveštaj koji mi u istoriji države Srbije i parlamentarizma razmatramo, godišnji. Ovo je institucija koja je u povoju. Samo zahvaljujući dobroj komunikaciji i odnosima i upravo sa željom da ovaj godišnji izveštaj sadrži i primere nečega čime su se rukovodili i koji su to relevantni, kako međunarodni dokumenti, tako i domaći u svom radu i preporuke i propisi itd, navedeno je ovo što ima pod 19 tzv. dodataka. Dakle, oni nisu ni morali stavljati ove dodatke u svoj godišnji izveštaj, ali su ih čisto stavili kao plastični primer i ovo o čemu je govorio uvaženi kolega Rističević, to je samo jedan od sporazuma sa jednom od nevladinih organizacija. Takvih sporazuma ima koliko god hoćete. Oni nisu ni morali biti dodaci ovom izveštaju. Voleo bih da se vratimo na predloge zaključaka koje mi zajednički kao tri odbora, a kada budemo glasali kao Skupština Republike Srbije, učinimo sve da se nepravilnosti, nedostaci i sve ono što je uočeno a da nije dobro prilikom kontrole u svim ustanovama koji su sadržani u Izveštaju za 2013. godinu otklone, da se ublaže, kako mi kao narodni poslanici, polazeći od preporuka Zaštitnika građana kroz ovaj izveštaj Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture i kroz ove zaključke koje nudimo danas Narodnoj skupštini, dođemo do što je moguće manje slučajeva u nekom narednom periodu. Verujem da smo sposobni i kao društvo i kao država da zajedno sa nezavisnim državnim regulatornim telima, jer podsećam, Zaštitnik građana, Poverenik za dostupnost informacijama od javnog značaja, Poverenik za ravnopravnost, Državni revizor, Agencija za borbu protiv korupcije, trebalo bi da budu naši najveći saveznici u obavljanju ovog važnog i odgovornog posla koji su nam građani Republike Srbije poverili. Mi zajedno sa njima, ruku pod ruku, moramo da kontrolišemo kako se sprovode zakoni koje mi sami donosimo, da li se ti zakoni krše, ko ih krši. Nismo mi istureno odeljenje Vlade Republike Srbije, nekih javnih preduzeća, agencija, institucija i ministarstava koja postoje u okviru Vlade Republike Srbije. Mi smo ti koji smo njih birali. Mi zajedno moramo da kontrolišemo kako se zakoni sprovode, da li se zakoni krše i ko krši te zakone. Zato bih voleo da mi u budućnosti, to sam rekao jutros u privim rečenicama, kada sam vrlo kratko obrazlagao izveštaj odbora kojim predsedavam, mi moramo da preuzmemo kontrolnu funkciju Skupštine Republike Srbije. Mi kao narodni poslanici treba što više i što češće da kontrolišemo i izvršnu vlast i sve one organe koje smo mi birali i koji nama polažu račune, koji nama odgovaraju i samo ćemo tako odgovoriti i zadacima i obavezama koje proističu iz Ustava Republike Srbije i onoga što građani od nas očekuju. Naravno da postoje problemi, da nisu svete krave, izvinjavam se na izrazu, ni predstavnici nezavisnih državnih institucija. Naravno da oni i njihovi godišnji izveštaji treba da budu predmet razmatranja u ovoj Skupštini i oni to i jesu. Ovo danas što razgovaramo, razgovaramo o predlogu zaključaka tri odbora, a vezano za godišnji izveštaj Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture.
Gospodine Rističeviću, vi želite repliku? Iskreno da vam kažem, jeste pomenuo vas je, ali gospodin Omerović je govorio o tome da bi trebalo težište dati na zaključke, a ne o nekim drugim … Ne vidim ništa uvredljivo, komentarisao je. Voleo bih da odustanete od replike, ali izvolite.
Za mene je neprihvatljivo da materijal koji smo dobili, koji je naslovljen na Narodnu skupštinu Republike Srbije, materijal koji su dobili svi poslanici, koji se zove izveštaj, da nemamo pravo da ga tumačimo povodom zaključka tri odbora, jer je on prateći dokument. Na osnovu toga treba da uporedimo da li su naši skupštinski odbori dovoljno dobro ocenili ovaj izveštaj, da bi sa tim u vezi mogli da donesemo svoj stav o tim zaključcima. Ne sporim da su odbori imali pravo da donesu zaključak, ali sporim činjenicu da neko drugi spori da imamo pravo da čitamo izveštaj i da povodom razmatranja tog izveštaja i zaključaka Odbora, koji je baziran na izveštaju, imamo pravo da tumačimo. Apsolutno se slažem. Mislim da bi to bilo nedovoljno transparentno. Slažem se da nismo istureno odeljenje Vlade, ali svakako nismo istureno odeljenje Zaštitnika građana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Blagoje Bradić.
Gospodine Jankoviću, vi ste ovde ispred Zaštitnika građana gospodina Jankovića. Koleginice i kolege, mada smo u malom broju, nadam se da građani nisu u ovom broju koliko nas ima u ovoj sali. Pokušaću u par minuta koje ima moja poslanička grupa da prokomentarišem izveštaj Zaštitnika građana, tj. nacionalni mehanizam za prevenciju torture u Republici Srbiji za proteklu godinu, da prokomentarišem zaključke tri odbora koja su razmatrala delove izveštaja iz njihovog domena rada. Pre svega, želim, gospodine Jankoviću, da pohvalim ovaj vaš izveštaj. Mislim da je sveobuhvatan, hronološki lepo složen, laicima jasan. Sebe smatram laikom za ovu oblast i vrlo je jasno šta ste vi to radili i šta ste kontrolisali, šta ste našli koje su vaše preporuke. Ono što bih želeo građanima Srbije da pročitam iz vašeg izveštaja je prvi deo. Da ne bih objašnjavao šta mi to raspravljamo celog dana ovde, raspravljamo o torturi, tj. o načinu postupanja sa osumnjičenim, osuđenim i pritvorenim licima u raznim ustanovama za pritvor i prinudu u Republici Srbiji od strane ljudi koji su ovlašćeni da rade u tim ustanovama. Ovde ste lepo napisali da ljudsko dostojanstvo, pravo na neprikosnovenost fizičkog i psihičkog integriteta i zabrane mučenja, nečovečnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja zajamčeni su Ustavom Republike, brojnim zakonima, kao i najznačajnijim konvencijama koje je Srbija ratifikovala. Međutim, u široj javnosti nedostaje jasna svest da ta osnovna ljudska prava pripadaju svakom građaninu, pa i onom koji je uhapšen, pritvoren ili osuđen, tražilac azila ili ilegalni imigrant, kao i svim osobama sa mentalnim smetnjama ili ometenim u razvoju. Ono što je bitno u sledećem pasusu, zalaganje za poštovanjem međunarodnih standarda u Srbiji se uobičajeno doživljava kao nešto nametnuto, kao prihvatanje tuđih pravila koja su neprimenjiva na ovim prostorima. Teze o posebnosti kulture ljudskog prava, odnosno osobenosti tradicije i specifičnih navika na ovim prostorima, dovodi do populističkih teza o potrebi neprimereno oštre kaznene politike, pa i do zagovaranja opravdanosti zlostavljanja. Shodno tome, javljaju se ideje ponovnog uvođenja smrtne kazne, povećanje dužine trajanja kazni zatvora, između ostalog stalno se obnavljaju ideje za uvođenje kazne hemijske kastracije. Mislim da ste u ova dva pasusa rekli šta je suština torture i šta je to protiv čega mi treba da se borimo, ne zato što je to zagovorila evropska zajednica, mi želimo da idemo u evropsku zajednicu, nego zato što je normalna, civilizovana norma ponašanja ljudi koji žive u 21 veku bilo gde na ovoj planeti. Imate jedan interesantan pasus koji je ovde dosta polemike izazvao. U Republici Srbiji danas ne postoji tortura kao organizovana i podsticajna pojava, ali postoje pojedinačni slučajevi zlostavljanja koje nadležni organi tolerišu. Ovde je bilo mnogo polemike oko toga. Koliko znam, organizovana tortura je bila jedino u istoriji inkvizicije. Nama izgleda fali veliki inkvizitor. To je bila mala šala. Ono što govori vaš izveštaj, govori o pojedinačnim oblicima torture u Republici Srbiji, u pritvorima, u zatvorima, u pritvorskim jedinicama, specijalnim duševnim bolnicama zatvorskog tipa, ne misli se na duševne bolnice gde su pacijenti, nego duševne bolnice gde su osuđenici sapsihičkim poremećajima, i deo duševnih bolnica klasičnog tipa, kao što je niška „Toponica“. Ono što je vrlo interesantno, a što ste vi radili, to je da ste sistematizovali ovu kontrolu u par oblasti. Mislim da je to jako dobro i pregledno, a to su i odbori kasnije tako razradili kroz predloge mera koje su doneli. To je kontrola i sugestija o kvalitetu smeštaja i smeštajnih kapaciteta, gde postoji nešto što je nepromenjivo, a to je broj smeštajnih mesta u zatvorima. Njih je moguće izmeniti samo izgradnjom novih zatvora. Ono što je moguće to je povećanje kvaliteta smeštaja u smislu humanijeg odnosa prema pritvorenicima, da imaju vodu u pritvorskim jedinicama, da imaju adekvatan nivo lične higijene, da mogu da imaju adekvatan pristup lekaru i način pristupa lekaru gde se mimo posebnih slučajeva, kada sami lekari traže prisustvo nadzornika, tj. ovlašćenih službenih lica, je nedopustivo da službena lica budu prisutna kod pregleda, bilo da su oni specifični, ne specifični, jer postoji nešto što se zove lekarska tajna i što se zove privatnost. Ta osuđena lica imaju pravo na svoju privatnost. Ceo sistem ove vaše analize se bazira na tome da se trudimo, kao društvo, da sprečimo naknadno kažnjavanje kažnjenih ljudi. Ono čime se bavi ovaj izveštaj, poštovani građani Srbije, je nedopustivo uzimanje zakona u svoje ruke, pokušaću da budem jasan, od strane ljudi koji treba da sprovode zakon i da vrše kontrolu primene zakona nad osuđenim, pritvorenim licem. Vrlo jasno je Odbor za pravosuđe, uz sve one preporuke koje je dao … Nadam se, pošto je ovde bilo sugestija od poslanika većine da treba da se kontroliše kako će ovo da se primenjuje, da će ovo biti iskontrolisano u narednom periodu, a navešću samo stav 3. zaključka Odbora za pravosuđe, koji kaže da Narodna skupština obavezuje Vladu da prilikom predlaganja budžeta za 2015. godinu predvidi potrebna sredstva za izgradnju, odnosno adaptaciju prostorija za zadržavanje u policijskim stanicama, a u skladu sa važećim standardima, a ja dodajem – na osnovu preporuke komisije koja se bavila izradom ovog elaborata. Poštovani poslanici, koji trenutno niste u sali, imate obavezu da donošenjem budžeta koji će se doneti novembra meseca, jasno dokažete svoju političku moć i volju, jer mi smo ti koji kreiraju, hajde tako da kažem pod navodnicima, život u Republici Srbiji, Skupština RS. Da ćete na poziciji Ministarstva pravde, Ministarstva policije, gde god da je potrebno investirati novac, tj. intervenisatifinansijski da bi se stav 3. Odbora za pravosuđe ispoštovao, da ćete to adekvatno sagledati u budžetu. Eto, pa ćemo onda sedeti isto ovako, a ja ću vas podsetiti ako to ne bude bilo zastupljeno kao što se sada, i kao što ćemo doneti odluku na osnovu odluke odbora, da ću vas podsetiti da ste dužni da poštujete svoju odluku koju ćete sada da usvojite, naravno sa nama zajedno. Nadam sejednoglasno, jer su odbori dali normalne predloge, a sve u skladu onoga i kao posledica onoga što je napisala ova Komisija koja se bavi sprečavanjem i prevencijom torture u okviru Kancelarije Ombudsman Republike Srbije. Ono što je vrlo bitno i zašto je važan ovaj vaš izveštaj, jer pokazuje da sem kazne koja ima instituciju sankcionisanja krivičnog dela, ona ima i svoje edukativno, tj. ima funkciju odvraćana od krivičnog dela na ostale učinioce, a ono na čemu vi potencirate i što sam ja shvatio kao vrlo bitno u ovom vašem izveštaju, a i vrlo bitno da se primeni u Republici Srbiji kako ne bi imali povratnike, to je edukacija na koju ste vi insistirali kroz rad vaspitača sa osuđenicima i pritvorenim licima. Time ste sugerisali da tim radom vaspitača u tim ustanovama gde su pritvorenici se sprečava i smanjuje broj povratnika što je evidentno u Republici Srbiji. Sve ove vaše preporuke, ja sam to tako doživeo, idu ka tom krajnjem cilju da ako i imamo osuđenike, imamo u budućnosti vrlo mali broj povratnika. Još jedared, želim da pohvalim ovaj vaš rad. Jeste da vi to radite dve godine, ali izveštaj iz godine u godinu je obuhvatniji, sveobuhvatni. Vrlo je bitno što sugerišete ne ispunjavanje i nepridržavanje vaših preporuka, jer vi dajete preporuke, a to je signal Republičkoj Skupštini i građanima Srbije da li Republička Skupština radi svoj posao adekvatno, tj. skupštinska većina kako treba i ono što sada deklarativno prihvatamo ili ne radi. Nadam se da će vaš sledeći izveštaj naročito, ja sugerišem ovako kao poslanik vama, da obrati pažnju na zaključke naših odbora, skupštinskih i bilo bi dobro da vaša stručna služba te zaključke izanalizira u sledećem izveštaju, da li je nešto od toga primenjeno ili je bilo samo mrtvo slovo na papiru i politička želja skupštinske većine u smislu kako to mi zamišljamo da lete avioni. Ja vam se zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vesna Marjanović, a zatim Milanka Jevtović. Izvolite Vesna.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući, zahvaljujem se i predstavnicima Zaštitnika građana, kolegama narodnim poslanicima. Želela bih da na početku još jednom naglasim da ću i ja kao i poslanička grupa DS podržati zaključke naša tri odbora za slučaj da ono što ću sada reći u narednom izlaganju ne bude pogrešno protumačeno. Mislim da je važno i prosto bih želela da na neki način ponavljajući osnovne teze u ovoj raspravi naglasim važnost pojedinih zaključaka i poruka koje mislim da odavde iz Skupštine treba da pošaljemo. Dakle, jeste važno da konstatujemo i da budemo zadovoljni da je nalaz da u Srbiji nema sistemske torture, naravno da je to važno i naravno da je to pohvalno. Takođe je veoma važno da smo se, čini mi se, saglasili da to ne sme da nas udalji od drugog dela ovog nalaza koji kaže da postoje pojedinačni primeri torture koji se još uvek tolerišu, ali moramo da razumemo, i ovo je sada moj pokušaj da možda objasnim ono što je, iz meni nepoznatog razloga, ovde protumačeno kao negativnu raspravu ili disonantne tonove, pri tom, imajući u vidu da ja smatram da je Skupština upravo mesto za disonantne tonove i ne bih bila srećna kada bismo ovde stalno govorili na isti način i podržavali određeno jednoumlje. Dakle, suština ovakvih izveštaja kao što je, recimo, Izveštaj Evropske Komisije, jeste da konstatujemo da smo u nečemu napredovali, ali mnogo više da konstatujemo ono što još uvek nije urađeno. Na tome treba upravo da insistiramo, jer ćemo jedino tako uspeti da napravimo izvesni napredak. Dakle, kada kažemo da u Srbiji nema sistemske korupcije, pardon, korupcije i torture, kada kažemo da nema sistemske torture, to je pohvalno, ali istovremeno je tačno ono što je govorio moj kolega Pavićević, da kada to ne bi bio slučaj, mi bismo živeli u jednoj tragičnoj državi, u jednom tragičnom društvu koje bi ličilo na primer na Severnu Koreju. Dakle, ne sme nam to biti nešto što može da nas uljuljka i da nas čini samozadovoljnim. To je suština onoga o čemu mi ovde govorimo, čini mi se. Istovremeno, moje lično mišljenje da smo mi društvo koje je sklono da kada je nešto u celini dobro, da zanemarimo pojedinačne slučajeve i da kažemo, dobro to nije toliko važno. Naprotiv, vrlo je važno i nećemo biti napredno društvo sve dok nam svaki pojedinac, koliko god njegov slučaj bude usamljen ili pojedinačan ne bude podjednako važan. To je suština ovog nalaza. Ono o čemu želim da govorim jeste i nešto što se zove jedna društvena atmosfera, ili određena svest u kojoj pokušavamo da unapredimo određene mehanizme koje ne sumnjivo imamo. Zaista pohvaljujem rad Zaštitnika građana u ovoj oblasti, imamo legislativu, imamo zakone, ali to nije dovoljno. Naša je dužnost da vidimo kako ćemo te zakone sprovoditi do dubine društva i kako ćemo sve te slučajeve prevenirati i kroz druge vrste društvenih i parlamentarnih akcija. Mislim da živimo u društvu kontinuiranog nasilja. To je jedna opšta atmosfera. To je društvo u kome se neretko dešava da ljudi budu prebijani ili ubijani na ulici u prisustvu drugih građana, čak i u prisustvu ljudi koji su predstavnici organa unutrašnjih poslova ili nekih obezbeđenja itd. Živimo u društvu gde se još uvek zahvaljujemo huliganima što nisu prebili učesnice „Prajda“. To je jedan kontekst u kome živimo. Takođe, živimo u društvu u kome su ljudi zanemareni, očajni, siromašni, prepušteni sami sebi vrlo često. To je atmosfera u kojoj je potrebna mala varnica da se izazovu najprimitivnija osećanja osvete, odmazde i nekakvih načina, da kažem reakcije društva koja je svojstvena 12. veku ili nekim drugim vekovima u periodu Srednjeg veka. Podsetiću da kada smo postali član Saveta Evrope 2003. godine, jedan od uslova je bio ukidanje smrtne kazne zato što se smrtna kazna smatra jednim oblikom torture, o tome je govorila moja koleginica Čomić. Reći ću i na neki način izdvojiti svoje mišljenje, za mene pojedine inicijative o sprovođenju hemijske kastracije takođe mogu spadati u tu vrstu sprovođenja torture i lično se za to ne zalažem. Hoću da kažem sledeće, da smo u društvu u kome jako malo fali. Evo postavljam pitanje – šta bi bilo da ljudi koji su sa pravom obespravljeni, ljuti i ogorčeni zbog nekih pojava nasilja i nepravde, da im kažemo, hajde da vratimo smrtnu kaznu. Šta bi se desilo kada bismo sproveli tu vrstu istraživanja? Nisam sigurna da smo ubedili čitavo društvo šta zapravo znači tortura i zašto recimo, smrtna kazna ne treba da postoji. Vraćam se na pitanje onoga što je svest društva i kontekst u kome treba da sprovodimo ove zaključke o kojima danas govorimo. To je moje mišljenje da se na to utiče, na jednu klimu, jednu atmosferu primerom ljudi koji su na najvišim mestima u državi, onima koji su politička elita u Vladi, opoziciji, parlamentu, sudstvu, u bilo kojim granama vlasti. To se čini kroz ulaganje u obrazovanje od najmanjeg uzrasta, ulaganjem u kulturu i kroz medije. To je moje mišljenje, a mi sada bismo mogli da raspravljamo u kakvom stanju se danas te oblasti nalaze. Mislim da u budućnosti moramo tražiti u ovim zaključcima i načinima kako da preveniramo određene pojave i da ih sagledavamo drugačije i da pojačavamo svest da nalazimo načine kako da interdisciplinarno pristupamo ovakvim pojavama kao što je sprečavanje torture. Vratiću se za kratko i na našu ulogu u Savetu Evrope, odnosno naše članstvo u ovoj međunarodnoj organizaciji. Savet Evrope se pre svega bavi zaštitom ljudskih prava i takođe redovno donosi ogroman broj rezolucija i preporuka vladama i u oblasti sprečavanja torture. Moj je utisak da mi kao parlament uopšte ne pratimo ono što su naše preuzete obaveze iz tih rezolucija i tih preporuka. Dakle, evo kažem i preporučujem, pošto je vladajuća većina nama iz opozicije rekla – učinite, pomozite, dajte da radimo zajedno, kažem – otvorite javne rasprave, ne samo ovde u plenumu, u skupštinskim odborima, sa civilnim društvom, sa pojedincima o ovoj temi i svim drugim osetljivim temama u ovom društvu, jer je ovo najbolje mesto gde o tome možemo da govorimo, najpozvanije mesto da o tome govorimo. Ovo je mesto za javne rasprave i za podizanje svesti građana i upoznavanje građana o problemima o kojima danas govorimo. Na kraju bih podržala, i zahvaljujem se gospodinu Omeroviću na njegovoj intervenciji jer je to upravo ono što jeste suština, naša uloga ovde je da kontrolišemo Vladu, bez obzira da li smo članovi opozicije ili vladajuće većine. Takođe sada kažem, pošto smo mi pozvani da pomognemo, poslanicima vladajuće većine,jer vi ste ti koji donosite sada ključne odluke. Mi smo donosili kada smo mi bili u Vladi, vi tvrdite da to ništa nije valjalo. U redu, nije, vama nije valjalo, hajde sada vi. Dakle, vi organizujte javne rasprave u odborima, vi kontrolišite Vladu svoju i tražite od njih da ispunjavaju zaključke koje mi ovde predložimo i da pomažu i unapređuju rad regulatornih tela. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gosti, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, poštovani građani Srbije, ja bih se fokusirala pre svega na izveštaje nadležnih odbora i to Odbora za pravosuđe, Odbora za prava deteta, Odbora za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova iz razloga što su ovi skupštinski odbori u skladu sa svojom nadležnošću razmatrali Izveštaj o radu Nacionalnog mehanizma za prevenciju torture za 2013. godinu i na osnovu razmotrenog Izveštaja doneli neke zaključke koji su u stvari obavezujući za postupanje određenih i nadležnih državnih organa. Ono što svakako hoću da kažem da je Nacionalni mehanizam za prevenciju torture relativno mlad mehanizam, da je osnovan 28. jula 2011. godine, mada je Republika Srbija još 2003. godine potpisala Protokol konvenciju UN o zabrani torture a 2006. godine tu konvenciju ratifikovala. Nažalost, trebalo je da prođe dosta vremena pa da tek 2011. godine bude uspostavljen Nacionalni mehanizam za prevenciju torture. Ono što želim da istaknem je da su članovi svih odbora detaljno analizirali Izveštaj Nacionalnog mehanizma, da je evidentno da je Izveštaj detaljan, da je Izveštaj precizan, da se zasniva na konkretnim podacima, da je plastično prikazan, a naravno, i da se zasniva na konkretnim preporukama koje se daju državnim organima. U svom izlaganju ipak ću se fokusirati na zaključke koje je doneo Odbor za prava deteta, koji je takođe konstatovao da je Izveštaj celovit i detaljan, ali pre svega iz razloga što negde duboko mislim da pored lica koja su lišena slobode i nalaze se na izdržavanju kazne zatvora, pored lica koja se nalaze u psihijatrijskim bolnicama, pored lica koja se nalaze u policijskim pritvorima, je negde grupacija dece bez adekvatnog roditeljskog staranja, odnosno bez roditeljskog staranja je po nekom mom dubokom uverenju najosetljivija društvena grupa u ukupnoj našoj populaciji. Iz tog razloga je nadležni Odbor za prava deteta, a naravno nakon razmatranja našeg Izveštaja, doneo zaključak koji se odnosi na vaše preporuke da se u ustanovama socijalne zaštite uglavnom nalazi veliki broj dece. Prema podacima kojima raspolažemo od Republičkog zavoda za socijalnu zaštitu u 2013. godini, odnosno sa stanjem na dan 31.12.2013. godine, ukupan broj dece koja su smeštena u ustanove socijalne zaštite je 918. Taj broj kada se poredi od 2011. godine je u padu, ali naravno nas nikako ne treba da zabrinjava pad tog broja, mada to svakako jeste za svaku pohvalu. Ono na čemu Odbor za zaštitu prava deteta insistira i na čemu se zalaže je da nadležni državni organi preduzmu sve aktivnost kako bi došlo do deinstitucionalizacije ustanova socijalne zaštite za smeštaj dece bez roditeljskog staranja i naravno kako bi ta deca odrastala u prirodnom okruženju. Polazeći od toga da je u skladu sa Porodičnim zakonom, pravo deteta je pre svih da treba da živi sa svojim biološkim roditeljima, ali nažalost sva deca ne mogu da ostvare to svoje pravo garantovano zakonom, niti imaju tu sreću da žive sa svojim biološkim roditeljima. Svakako postoji mogućnost i taj sistem u socijalnoj zaštiti se razvija da deca bez adekvatnog roditeljskog staranja odrastaju u porodičnom okruženju, u hraniteljskim porodicama. Prema tome, taj vid zaštite i podrške i biološkim porodicama i hraniteljskim porodicama i dalje treba jačati sve u cilju najboljeg razvijanja i na kraju krajeva, optimalnog razvoja svakog deteta. Ono na šta želim da ukažem, a na šta je Odbor za prava deteta ukazao je položaj dece sa mentalnim smetnjama koja se takođe nalaze u ustanovama socijalne zaštite, a vi ste u vašem izveštaju naveli da ste izvršili obilazak dece i omladine sa smetnjama u mentalnom razvoju u Veterniku, da ste tamo konstatovali neke propuste i da ste dali preporuke. Tih preporuka je 12. Sve te preporuke Odbor za prava deteta podržava i obaveza je državnih institucija i organizacija da te preporuke ispoštuju u cilju zaštite najboljeg interesa dece sa mentalnim smetnjama. Moramo da znamo da su sva deca ista i da sva deca imaju iste potrebe, samo je različit način njihovog zadovoljavanja. Upravo iz tog razloga deca sa mentalnim smetnjama koja su smeštena u ustanove socijalne zaštite moraju da budu pod posebnom pažnjom i posebnom brigom stručnog osoblja koje radi u tim ustanovama, s tim što naravno i to stručno osoblje mora da bude stalno obučavano i edukovano za pružanje tih usluga na najbolji način deci. Naravno, nije samo važno da to stručno osoblje bude stalno edukovano. Vrlo je važno da se prepoznaju potrebe te dece i da se sa aspekta potrebe te dece fokusiraju programi kroz koje će stručno osoblje proći, a koje će za posledicu imati poboljšanje usluga prema ovoj deci. Takođe, želim da naglasim što se zakonodavnog dela Skupštine tiče, to je da smo 2013. godine usvojili Zakon o zaštiti mentalno nedovoljno razvijenih osoba, da je usvajanje tog zakona prethodila i sugestija Zaštitnika građana u tom smislu da se osnivaju organizacione jedinice na lokalnom nivou koje će se baviti pitanjem mentalnog zdravlja, odnosno koje će ići u prilog tome da lica koja imaju mentalnih smetnji ostaju u prirodnom socijalnom okruženju, imaju i dalje kontakte sa svojim srodnicima i da se na ta takav način kroz smeštaj u psihijatrijske ustanove ili ustanove socijalne zaštite dodatno ne izoluju. Znači, izolacija je nešto što je neprimereno, izolacija je oblik neljudskog ponašanja i sa tom praksom državne ustanove gde je to identifikovano moraju da prekinu. Što se tiče vaših preporuka vezanih za posetu KPZ u Valjevu, gde su smešteni maloletnici, odnosno kako ste već naveli, to je jedini kazneno-popravni zavod gde se izdržava kazna maloletničkog zatvora, naravno da i ovaj zavod treba da primeni vaše preporuke, a ono što bih ja posebno htela da akcentiram to su ovi planovi socijalne podrške i pomoći koje treba da budu pružene maloletnom počiniocu krivičnog dela, odnosno maloletnom osuđenom licu odmah u startu, odnosno odmah po dolasku na izvršenje kazne, upravo da bi se on za to vreme na adekvatan način resocijalizovao i na adekvatan način socijalno uključio u sredinu nakon napuštanja zatvorske kazne. Naravno, apsolutno je prihvatljiva i primedba koja je izneta da ta resocijalizacija i taj vid socijalne podrške ne treba da se svodi samo na prepisivanja i dopisivanje između institucija KPZ Valjevo, nadležnih centara, roditelja itd, već da se preduzmu konkretni sadržaji i konkretne radnje, kako bi ta postpenalna zaštita učinioca krivičnih dela, a odnosi se na maloletnike, bila po izlasku iz maloletničkog zatvora mnogo uspešnija. Želim da naglasim da i Ustav Republike Srbije garantuje svakom građaninu pravo na život, na dostojanstvo, na nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta, da je članom 25. tačka 2) Ustava izričito zabranjena svaka vrsta zlostavljanja, ponižavanja, vređanja, da i drugi naši domaći zakoni, kao što je Krivični zakonik u članu 137. svaku vrstu zlostavljanja, zanemarivanja, neljudskog ponašanja, da tu ima elemenata krivičnog dela i ono je krivično sankcionisano. Pitanje ljudskih prava je nedeljivo, ona su univerzalna i ona se odnose na sve građane. S obzirom da Srbija teži ka putu EU, s obzirom da je Republika Srbija potpisnica mnogih konvencija koje se upravo tiču zaštite osnovnih ljudskih prava, i ove preporuke i ovaj vaš izveštaj shvatili smo u stvari kao još jedan od koraka ka unapređenju osnovnih ljudskih prava, jer, da ponovim, na njih imaju pravo svi građani, bilo da se nalaze u zatvorima, bilo da se nalaze u ustanovama socijalne zaštite, bilo da se nalaze na policijskom zadržavanju, bilo da su u psihijatrijskim ustanovama. Toliko, hvala.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Ponavljajući odluku o glasanju za zaključke odbora Narodne skupštine, sa mnogo dobrih razloga, koje sam, nadam se, uspela da obrazložim u prvom obraćanju, samo nekoliko opaski, tri opaske, odnosno pitanja koja se tiču samog teksta izveštaja, a nisu pomenuta u zaključcima. Prvi je informacija o prevenciji odmazde prema licima koja sarađuju sa nacionalnim mehanizmima za prevenciju. Radi se o tekstu da se posebna pažnja posvećuje predupređenju pojave odmazde na taj način što štiti izvor informacija, odnosno podatke o licima koji su pružili informacije. Ukoliko je njihov identitet prepoznat, svoju preventivnu aktivnost pre svega ostvaruje putem naknadnih poseta tim licima i praćenje njihovog položaja, odnosno ophođenja zaposlenih u ustanovama prema njima. Kada bismo imali u proceduri, odnosno donet zakon o uzbunjivačima, pretpostavljam da bi i ovakva lica mogla u nekom od članova da se smatraju uzbunjivačima, mada znam da se radi o dva potpuno različita slučaja, dakle, o onome što se smatra uzbunjivačem i ovome što je lice koje je pružilo informacije o očitoj torturi ili o nečinjenju, a sa znanjima u zatvorskim ustanovama, pritvorskim ustanovama, za psihijatrijsko lečenje ili za decu bez roditeljskog staranja. Da bi došli do saznanja da se to dogodilo neko, kako se to kaže, iznutra mora da nam kaže ili mora da se dogodi da ne najavljena poseta ili Komisije za izvršenje krivičnih sankcija ili nekih od tela nacionalnih mehanizama prosto zatekne situaciju u kojoj se nad nekim pojedinačnim slučajem vrši tortura. Smatram da je ovaj deo u izveštaju od izuzetne važnosti, kao što hoćemo da pošaljemo poruku da onaj ko je u pritvoru, u zatvorskoj jedinici na odsluženju kazne, ko je u ustanovi za psihijatrijsko lečenje ili je u ustanovi za decu sa smetnjama u razvoju ili bez roditeljskog staranja, da je naš zajednički napor i zajednička obaveza da svaki njihov dan proveden tamo bude dan bez tortura, bez zlostavljanja, bez okrutnog ponašanja, bez nečovečnog odnosa prema njima od strane lica koje je na poziciji moći u tom njihovom malo okruženju pa da može da vrši torturu. Tako isto mislim da treba da pošaljemo jasnu poruku da smo spremni da zaštitimo sve one koji će o takvim slučajevima da nam daju informacije. Druga opaska koju bih htela da podelim sa vama, jeste da mi je drago što u nekakvom većinskom raspoloženju ovde smo rešeni da kontrolišemo rad Vlade. Ne bi bilo dobro da to bude deklarativno i ne bi bilo dobro da oko toga imamo nekakav nesporazum, jer bi taj nesporazum bio sasvim banalan, ali dubok. Kontrola Vlade podrazumeva integritet svih nas narodnih poslanika i nije lako ni kada si pripadnik ili pripadnica vladajuće većine, ni kada si pripadnik opozicije da zaista svoje ustavne nadležnosti koje spominjemo u zakletvi koju polažemo kada stupamo u mandat stavimo u funkciju kontrole Vlade. Ono što je dobra vest pri tome, samo kontrolisana Vlada ima šanse da bude dobra Vlada. Znam da ima malo verovatnoća da ćemo se oko toga razumeti tokom ovog mandata, možda ne ni tokom sledećeg, ali jednom sigurno hoćemo. Jer, postoji jedna dobra stvar sa idejama koje su vezane za kontrolu izvršne vlasti kao i sa idejama vezanim za ljudska prava. Ništa ne može da zaustavi ideju čije je vreme došlo. Pa u Srbiji je došlo ili dolazi vreme da svi otklonimo nesporazum oko toga ko kontroliše izvršnu vlast, Narodna skupština, ne vladajuća većina, ne opozicija, ne pojedinačno poslanici, nego Narodna skupština na čelu sa predsednicom Narodne skupštine. Zašto dajem opasku tu uz tekst ovih zaključaka i ovog izveštaja. Zato što je najlakše da se oko ovog složimo da pokažemo da hoćemo da kontrolišemo Vladu jer ćemo primenom zaključaka raditi na većem kvalitetu života i na smanjenju nečovečnog postupanja ili zlostavljanja ljudi koji su u pritvoru, zatvoru ili u sličnim institucijama. Ako oko ovog ne možemo da se složimo onda teško da ćemo imati prilike da zaista pokažemo da smo Narodna skupština kada izvršnu vlast treba kontrolisati oko kojih imamo nesaglasnost. Zato je nesporazum oko toga da li stvarno umemo da kontrolišemo Vladu banalan ali može da bude dubok. Poslednja opaska koju hoću da podelim sa vama je vezana za indirektnu poruku ovog izveštaja i za indirektnu poruku zaključaka sva tri odbora, vezano za nekoliko tema koje je pokrenula narodna poslanica Vesna Marjanović. Mi ćemo primenom preporuka i zaista kontrolom, nadam se poboljšati kvalitet života i pobrinuti se da torture nema u pritvorskim jedinicama, zatvorskim jedinicama ili ustanovama zatvorenog tipa. Ono što je indirektna poruka je da je pred nama posao koji nije direktno tema izveštaja, nije direktno ni tema zaključaka, a to je da otvorimo debatu o tome koliko sve opravdavajućeg ili samoopravdavajućeg nasilja koje se ne može zvati torturom u smislu definicija torture kako sam pročitala iz konvencije, a i jeste maltretiranje nekog, jeste nečovečno ponašanje prema nekom, jeste neko zlostavljanje nekog, koliko toga ima i zašto toga toliko ima u našim porodicama, u školama, na ulici, među grupama sportskih navijača gde ne bi smelo da bude. U nasilnoj komunikaciji javnoj, kada na javnoj sceni održavate nasilnu komunikaciju, kada podržavate komunikaciju ad hominem, ad personam, diskvalifikaciju čoveka, kada vam je to smešno, onda javno mnjenje kaže – pa to je stvarno smešno, super je. Naš posao je da nikada ne budemo zarobljeni u neiskrenost, rugajućeg izraza političke korektnosti ali i da ne smetnemo s uma da smo uzori i da odgovornost javno izgovorene reči podrazumeva stvari koje mi možda ne znamo da će se desiti zato što u ovoj sali ima nasilne komunikacije, zato što u ovoj sali ima primera beščašća u govoru. Nije to direktno ni za zaključke vezano, nije vezano ni za ono što piše u izveštaju, ali jeste za nekoga koga ćemo sresti na ulici i pitati da li uopšte zna o čemu smo danas tako raspravljali i o čemu ćemo svi zajedno, nadam se, glasati kada su pitanju zaključci. Kada kažete da ste govorili o pravima ljudi da u zatvorima žive bez torture, da žive bez zlostavljanja, bez nečovečnog ponašanja, bez okrutnog ponašanja prema njima, ako kao odgovor dobijete – pa koga još briga za zatvorenike, samo da kažete – ne, ne, nas je briga u Narodnoj skupštini. Mislim da će tako biti dobro i onima koji nikada neće počiniti krivično delo i svima nama koji hoćemo da zaista kontrolišući ove mehanizme stvorimo primenjen sistem ljudskih prava i život bez torture u zatvorskim i pritvorskim jedinicama. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Zaključujem jedinstveni pretres. Pošto smo obavili jedinstveni pretres Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima zaključaka nadležnih odbora. Danas završavamo sa radom i nastavljamo sutra u 11,00 časova.