Poštovani narodni poslanici, dobar dan, nastavljamo rad sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno samo 79 narodnih poslanika i da ne postoje uslovi za početak radnog dana. Odlažem početak sednice, na osnovu člana 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, za 11,10 časova. Hvala. [[Posle pauze.]] Poštovani narodni poslanici, još jednom dobar dan, nastavljamo rad sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno više od 1/3 narodnih poslanika i da možemo da počnemo radni dan. Odmah na početku jedno obaveštenje: molim vas, 40. sednica Odbora za pravosuđe i upravu biće nastavljena odmah, u sali na trećem spratu. Dakle, članovi Odbora za pravosuđe i upravu, odmah na rad u Odboru za pravosuđe i upravu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1-5. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PIO, DOBROVOLjNIM PENZIJSKIM FONDOVIMA, UPLATI DOPRINOSA ZA ZAPOSLENE I PRETVARANjU NEISPLAĆENIH PENZIJA U JAVNI DUG (nastavak) Reč ima Momir Marković, narodni poslanik, a neka se pripremi Nataša Jovanović, a zatim redosledom.
Dame i gospodo narodni poslanici, još u četvrtak u 18,30 časova predsednik Skupštine (a posle toga i predsedavajući još jednom do kraja radnog vremena) pozvao me da se pripremim da izađem za govornicu. Razlog što se tek danas obraćam je vrlo jednostavan. Od 18,30 do 20,00 časova, koliko smo radili, dve poslaničke grupe, iz DOS-a i jedna i druga, dokazivale su građanima Srbije ko je veći lopov. Da li je veći lopovluk uzeti proviziju za Cementaru Popovac ili uzeti državne pare i od njih napraviti Nacionalnu štedionicu i posle je privatizovati; da li je veći lopovluk glasati iz Bodruma ili uzeti pare kod privatizacije "Knjaza Miloša"; da li je veći lopovluk uzeti pare kod neke od privatizacija, recimo "US Steel", ili ucenjivati Vladu Srbije pa za svako glasanje, za svaki izlazak, za svaki zakonski projekat tražiti mesto u upravnim odborima ili solarno plaćanje, što će reći "pare na sunce". Tako su građani Srbije sat i po, mada ja mislim da je i to malo, slušali o "prljavom vešu", svim lopovlucima, o tome šta je dosovska vlast od "buldožer revolucije" naovamo pokrala. Danas je svima jasno da razlike između onog DOS-a do 2003. i ovog DOS-a od 2003. vrlo malo ima. Ima časnih ljudi u ovoj poslaničkoj grupi u vladajućoj koaliciji, ali u odnosu na one koji su već omastili brke taj broj je relativno mali. Slušao sam izlaganje ministra Lalovića, i siguran sam da je ministar Lalović ubedio poslanika Lalovića da glasa za ove zakonske projekte. Slušao sam i izlaganje ministra Dinkića i ubeđen sam da je i ministar Dinkić poslanika Lalovića ubedio da glasa za ove zakonske projekte, poslanika Lalovića u čijim rukama je danas sudbina cele Srbije, penzionera, zaposlenih, zdravstva, školstva i svega ostalog, posredno ili neposredno, a poslanik Lalović ili ministar Lalović, kako hoćete, nema poslaničku grupu. Kome on pripada? Da li se može takvom čoveku, koji je tako hladno prodao i ono malo glasača koji su glasali za njegovu stranku, dozvoliti da danas odlučuje o penzijama, da sutra odlučuje o socijalnom programu, da prekosutra odlučuje o zapošljavanju itd. Mislim da Srbija konačno mora da stavi tačku na voluntarizam pojedinih, čije će mesto odmah posle sledećih izbora biti na političkom bunjištu Srbije. Opet se po četiri ili pet zakonskih projekata da poslanicima, objedini se rasprava i opet se onemoguće poslanici pre svega SRS, jer ostale stranke vrlo malo izlaze za govornicu i uglavnom ne potroše vreme, da kažu šta imaju po ovim zakonskim projektima. Ja ću početi analizu ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju od kraja, pa ću početi od člana 79. koji kaže: "Ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku RS", a primenjuje se od 1. januara 2006. godine". Ovu praksu da se primenjuje godinu dana, šest meseci, tri meseca nakon što je stupio na snagu, vi ste uveli. Međutim, ovde postoje bar još dva bisera u ovom članu: "Odredaba člana 22. stav 3. i člana 75. stav 3. ovog zakona, koje će se primenjivati od 1. aprila 2006. godine", kaže se u drugom stavu. U trećem stavu se kaže – odredbe člana 1, 23, 24, 25, 26, 27., itd. do člana 50, i člana 54, 60. i 61. primenjivaće se od 1. januara 2007. godine, a to je zakon koji donosimo danas. Dva člana će se primenjivati od sutra, tri člana će se primenjivati od kraja godine, devet članova će se primenjivati od kraja 2006. godine i nekih 15 ili 20 članova će se primenjivati od 2007. godine. Ovo mi liči kao kada bi, recimo, otpravnik vozova najavio dolazak voza u železničku stanicu, pa da kaže – brzi voz stiže na 1, 2, 3, 4. i 5. kolosek. Neverovatno! U zakonskoj praksi ovakva primena zakona do sada nije postojala. Međutim, s obzirom da ste vi inovatori, racionalizatori i pronalazači, neće me iznenaditi da donesete predlog zakona za koji ćemo glasati, a koji će se primenjivati od 2006. godine. Ministar Lalović kaže da ovaj zakon nikoga ne pogađa, penzije se ne smanjuju. Starosnu granicu ste pomerili za dve godine, to je član 19. Porodična penzija je takođe pomerena za dve godine, to je član 29. Visina penzije – 25%, u članu 76, a 25% prosečnog ličnog dohotka je, dame i gospodo narodni poslanici, 4.200 dinara, tolika će biti najniža penzija. Kada penzioner odvoji za hleb i mleko 2.000, za kiriju, struju, za sve ono što ste mu natovarili, da li može da se živi sa 4.000?. Uostalom, neki od poslanika su pokušali da žive od prosečnog ličnog dohotka prošle ili pretprošle godine, pa nisu izgurali mesec dana. Danas, kada i penziono i invalidsko dovodite na ovu granu, kada ste zdravstveno doveli na ove grane da se 3/4 lekova kupuju, kada jedan lek košta preko 1.000 dinara, pitam vas – kako može da se živi? Zahvaljujući vama, gospodo iz vladajuće koalicije, imamo 1.300.000 penzionera, imamo oko 1.000.000 nezaposlenih, bar 600.000 ako ne i više je upravo zahvaljujući tome što vi od 2000. vodite ovu državu. Imamo oko šest miliona gladnih u Srbiji, jedan radi, jedan je penzioner, jedan je nezaposlen, a jedan radi u onim agencijama, narodnim kancelarijama, u kancelarijama zaštitnika građana ili kako ste već krstili svu onu birokratiju koju ste prvo zakonski provukli kroz skupštinu, a onda pozapošljavali sve one koji su vam ikada jednu plakatu zalepili na banderu. Kaže se, neće se smanjivati penzije. Šta je nego smanjenje usklađivanje penzija jednom godišnje? Do sada smo imali dva puta usklađivanje penzija sa troškovima života. Koliko-toliko penzije su uspevale pomalo da prate rast troškova života. Danas ćete jednom godišnje usklađivati. Danas ćete doći u situaciju da su za dve godine penzije srozane bar za 40%. To je činjenica. To ovaj vaš zakonski projekat predlaže. Druga velika obmana koju pripremate je ovaj zakon o dobrovoljnom penzijskom osiguranju. Vrlo jednostavno, prvo ste pustili vaše tajkune da se dobro potkože, što bi kod mene u selu rekli, da prikupe kapital i danas će oni otvarati društva za dobrovoljno osiguranje. Drugi para za to nemaju. Stvarate opet, samo na drugačiji način, Dafinu i Jezdu. Šta će se desiti? U ovom projektu u jednom od članova Predloga zakona imate predviđen stečaj za ta osiguravajuća društva. Šta će se desiti sa onima koji su ulagali pare u ta društva, a ona odu u stečaj? Ko će tim ljudima nadoknaditi pare? Ko će tim ljudima nadoknaditi sve ono što su uložili? Dalje, zašto bi čovek ulagao u ovo vaše dobrovoljno osiguranje, a ne uloži, recimo, u banku? I tamo mu raste kamata, jeste da je manja nego kamata koju vi predviđate, ali je sigurnije. Bilo bi sigurnije i tačnije da imamo državne banke. Mi državnih banaka nemamo. Ove koje su došle iz inostranstva, došle su da pokupe kapital i da odu. Otkrivate aferu za aferom. Činjenica je da su ove sudije Vrhovnog suda i tužioci vaši ljudi. Vi ste ih postavili. Vi presaberite ko je to, da li je to Nataša Mićić u doba "Sablje", u doba vanrednog stanja imenovala ove ljude ili su postavljeni pre ili posle. Ali, vi se dogovorite. Što se tiče ovog poslednjeg, svađe između Dinkića i Davinića, imam informaciju da su veče pre toga bili na večeri, napili se, posvađali se i sada država treba da ispašta zbog toga.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Reč ima gospođica Nataša Jovanović, neka se pripremi narodni poslanik Dušan Proroković.
Dame i gospodo poslanici, gospodine predsedavajući, molim vas da utišate vaše poslanike iz skupštinske većine, jer gospodin Marković nije krenuo da govori šta su ova dvojica večerala. Kada bi krenuo sa tim spiskom, sa jelom i pićem, uhvatili biste se za glavu, kao da su jeli pečene žirafe. Bilo je takvih računa, tako su se častili. Što se tiče ovih zakona koje su nam predložili Mlađan Dinkić i Slobodan Lalović, SRS već mesecima ukazuje javnosti Srbije, penzionerima i građanima koji tek treba da dođu do starosne granice, definisane vašim predlogom zakona, da idu u penziju, da je zakon veoma loš, da će da dovede do socijalnih pomeranja i velikih problema u svakom smislu za građane Srbije, što se pokazuje svuda i na svakom mestu. Juče sam celoga dana boravila u Kuli, u mestu koje je primamljivo za sve političke stranke u Srbiji. Neke su shvatile da je Kula glavno poprište političkih zbivanja i misle da imaju svoju šansu. Mogu da vas obavestim da SRS ulazi u finiš svoje pobedničke kampanje u toj opštini i da će građani Kule 25. septembra svakako, na svim biračkim mestima, glasati za listu SRS - Tomislav Nikolić. Kada sam sinoć, posle celodnevnog obilaska opštine Kula, došla u Mesnu zajednicu Sivac, na tribinu koju je zakazala Srpska radikalna stranka, građani su me ispred sale Doma kulture, okupljeni u velikom broju, koji su sačekali predsednika opštine gospodina Tihomira Đuričića, a i nas koji smo učestvovali na tribini, prvo pitali šta će biti sa zakonom koji je predložio Slobodan Lalović, verovatno imajući u vidu amandmane, odnosno najavu poslaničke grupe SPS da neće glasati za zakone ako se ne usvoje njihovi amandmani. Odgovor na to pitanje građani će dobiti u danu za glasanje. U jednom dužem razgovoru sa njima, dok je tribina sinoć trajala, u prepunoj sali Doma kulture u Sivcu, postavila su se pojedinačna pitanja za neke građane, koji su veoma zabrinuti za svoju budućnost i za ljude koji ne znaju šta i gde dalje. Poverenje u Vladu Republike Srbije je, prema istraživanjima javnog mnjenja, iz dana u dan sve manje i manje. Kategorija penzionera, kojih je 1.300.000, pa oni koji su blizu starosne granice i radne granice da sačekaju penziju, takođe nekoliko stotina hiljada, pa preko milion nezaposlenih, pa njihova deca, pa četiri miliona gladnih ispod granice siromaštva u Srbiji. Sada dođete do činjenice da Vlada Republike Srbije, odnosno ministar Lalović, predlaže da se penzije usklađuju jednom godišnje, da taj proces ide postepeno i da se usklađuje sa rastom troškova života. Kolundžić Hajnalka iz Kule, odnosno iz Sivca postavila je jedno pitanje, molila me je sinoć, rekla sam da ću pitati ministra, koga ovde nema, šta da radi ona, koja ima 37 godina beneficiranog radnog staža, koja je radila na najtežim poslovima u propaloj kulskoj štofari, sa 50 godina života, odnosno 51 naredne dve godine; 37 godina beneficiranog radnog staža, 51 godina života, fabrika propala i upropašćena za vreme DOS-ovske vladavine, rasprodata, uništena, kao i sve u Srbiji. Žena nema posao. Šta ćete vi sa jednim od takvih slučajeva? Kako da objasnite penzionerima i vašim članovima porodica i svima onim koji vas pitaju da će penzije da se usklađuju jednom godišnje samo sa rastom troškova života? Molila bih narodne poslanike iz tzv. vladajuće većine da obrate pažnju na ono što ću da govorim u narednih nekoliko minuta. Radi se o onome šta sadrži prosečna potrošačka korpa proizvoda za juni mesec 2005. godine, jer je to osnovni reper po kome se utvrđuju troškovi života na osnovu kojih će da se obračunava penzija u Srbiji. Bilo je ovde poslanika koji su pristali na vrstu eksperimenta – kako preživeti sa prosečnom platom u Srbiji. Poslanici koji su učestvovali u tom "fantastičnom" projektu, sa 12 hiljada dinara budžeta, sami su priznali, kao i gospodin Vučić, posle sedam dana da je to nemoguće – da živite bez plaćanja računa, da svakoga dana pojedete po jednu pogačicu, da popijete malo vode, izvinite, ali to nije moguće. Sada objasnite penzionerima u Srbiji i gospođi Kolundžić, koja ne zna kako da stekne penziju posle godina mukotrpnog rada, i ne samo meštanima Sivca i cele Kule, već i Kragujevca, Beograda, Pirota, Vranja, cele Srbije, kako da preživi penzioner sa vašim usklađivanjem zarada kada prosečna potrošačka korpa, prema vama i Republičkom zavodu za statistiku, recimo, za period od mesec dana za četvoročlanu porodicu predviđa, zamislite fantastičnih 11 litara jogurta; za četiri člana porodice - 11 litara jogurta za mesec dana. Kako ovde piše, kako ste vi to izračunali, to je, dakle, nepune dve čaše dnevno, pa da se dogovore otac i majka sa dvoje dece ko će da popije; naravno, roditelji će uvek da daju svojoj deci, a da li je toj deci dovoljno. Sa cenom koja je, najblaže rečeno, fingirana lažete građane Srbije. Republički zavod za statistiku, prema kome će da se usklađuju penzije, na osnovu prikaza troškova života – možete da vidite da su krompir, pasulj, crni luk, spanać, boranija, sladak kupus, grašak u mahunama, krastavac, paradajz, paradajz pire u tegli, jagode, trešnje, banane, limun, breskve, kajsije, džem i sve ovo što je ovde nabrojano u gramima minimum minimuma, sa lažnim cenama koje ne postoje ni u jednoj radnji u Srbiji, da vi sada odete i to da kupite. Lako je vama, dakle, lako je sa poslaničkim platama, lako je možda Dinkiću, lako je Mirosinki, lako je članovima Vlade, ali šta da radi jedan penzioner, šta da radi onaj koji nema danas mogućnosti da izdvoji 100 dinara da kupi jednu veknu hleba, litar mleka ili još nešto uz to što mu preostane. Pretpostavljam da ste dobro istrenirani ili ste pripremljeni, vi koji branite ovaj predlog Vlade, da govorite suprotno, ali ovo je jezik činjenica i brojki. Ove brojke su neumoljive i kažu da prosečna potrošačka korpa proizvoda za juni mesec u 2005. godini... I zaista je besmisleno da jednom penzioneru kažete da ćete da usklađujete na ovakav način penzije, da mu nabrajate ono što je za njega misaona imenica, kao što su sveži šaran, juneće meso bez kostiju, razni proizvodi koji spadaju u dezerte, pa mlečna čokolada, pa bombone, razni keksevi, skupocena sredstva za higijenu, jer to jedan penzioner nema. On mora da odluči: ili će da kupi minimum sredstava za higijenu ili će da kupi nešto da jede; ovde nema ostalih troškova života, električne energije, komunalija i svega onoga što jedan penzioner treba da plati. Kako ide ta vaša skala i način usklađivanja po Lalovićevom zakonu, za nekoliko godina će penzije u nominalnom iznosu u odnosu na današnji dan, 19. septembar biti manje za 50%. Posebna priča je investicioni penzioni fond koji nam predlaže Mlađan Dinkić. Poslanici, pa čak i ovi iz vladajuće strukture, koji se malo više interesuju za događanja što se tiče kretanja tržišta novca i kapitala u svetu, znaju da se pre nešto više od godinu dana u Americi desila najveća finansijska afera sa investicionim fondom Enron koji je krahirao za samo jedan jedini dan. Što se tiče srpskih japija i onih koji će da se bave špekulacijama na berzi kapitala i hartija od vrednosti, stvari su veoma jasne. Evo ih, sede u vrhu državne vlasti, možda ih vi i ne vidite golim okom, da sada kažu – ja sam taj i taj, ali oni se nalaze po bankama koje su pod Dinkićevom kontrolom, u finansijskom sektoru, koji kontrolišu Dinkić i Radovan Jelašić. Oni, tj. špekulanti na berzi kapitala i hartija od vrednosti su spremni da takvom jednom prevarom, kao što je namamljivanje građana da dođu i ulože sredstva, izigraju eventualno poverenje ljudi koje pozivate da ulažu u ovaj fond za drugi ili treći stub penzionog osiguranja, dakle, za samo jednu noć, kao što se to u Americi desilo. Te berzanske kalkulacije su zapravo za njih najunosniji biznis i ovih dana mnogi ekonomski stručnjaci, koji se bar deklarišu da nisu pripadnici političkih stranaka, jasno govore o tome da će to biti pogodanteren za one koji će u budućnosti, bez privrede, jer je privreda potpuno uništena, bez pokretanja proizvodnje, kroz skupe bankarske kredite, kroz špekulacije na berzi da se bogate, naročito oni pojedinci koji su vezani za vrh državne vlasti, za pojedine političke grupacije, naročito ova iz čijih redova su ministar i guverner. Što se tiče dosadašnjeg iskustva, kada već predlažete i pozivate građane da ulažu u ovaj fond, pravo pitanje za Mlađana Dinkića koji je danas opet pobegao, a čujem da će ići u Crvenku i okolinu da deli građanima po kilogram ili dva kilograma šećera, on i onaj njegov nesrećni Popović iz G17 plus... Pa da im da i po ceo kamion šećera, građani Crvenke će glasati za SRS, pouzdano vam to tvrdim (juče sam došla, bila sam tamo), i svi meštani Kule, pa i svih okolnih sela, na svim biračkim mestima. Ali, to dovoljno govori o njemu, kakav je on, baš kao i Miroljub Labus koji je pre nekoliko dana otišao, zamislite, sa 17 telohranitelja i pet službenih automobila. Nije ništa bolji ni Bogoljub Karić sa svom svojom braćom i bulumentom od jednog autobusa i opranih svega 600 miliona evra narodnih para i kapitala. Završiću sa onim kako ja vidim da će da posluje taj investicioni fond. Bogoljub Karić, koji se nakrao na narodnoj muci, čija ćerka, a i članovi porodice su prodali više kompakt diskova nego Zdravko Čolić, Bitlsi, Rolingstonsi zajedno, čija je supruga zaradila prošle godine 18 ili 20 miliona evra, svakako neće da ulaže u vaš fond. Zato upozoravam građane koji su možda spremni da to urade da im je bolje da sačekaju vreme kada će državnim finansijama da upravljaju drugi ljudi, kada to neće biti oni koji pripadaju G17 plus, koji pripadaju vladajućoj strukturi, a sada ih predvodi Vojislav Koštunica. Zašto vam to kažem? Zato što vam je dovoljan razlog, građani Srbije, da to ne uradite činjenica da račun Agencije za sanaciju banaka nije kod Narodne banke Srbije, kako vam je to obećano, koja navodno treba da ima centralnu regulativu kada su u pitanju javne finansije, nego je račun Agencije za sanaciju banaka (za koju ste vi ovde glasali), a to je državni račun, kod jedne privatne banke, pogodite koje.
Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković, a neka se pripremi narodni poslanik Sulejman Spaho.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospodo narodni poslanici, pokušaću da govorim o ovom zakonu iz jedne drugačije perspektive. Neću govoriti onako kako se o njemu raspravljalo u četvrtak, i od jutros, iz prostog razloga što je ovaj zakon vododelnica u svim državama kako se profilišu partije levice, a kako se profilišu partije desnice. U nekim državama u okruženju vlade su padale zbog reformisanja penzionog sistema i svaki put kada je ta tačka dolazila na dnevni red dolazilo je do prevremenih parlamentarnih ili predsedničkih izbora, u zavisnosti od sistema u državi. Takođe, ovo je svakodnevna tema u svim parlamentima u Zapadnoj Evropi, jer ovo nije samo politički problem, dnevno politički problem, ovo je ideološki problem. Postoje dve grupe partija u svakoj državi na svetu, a to su partije levice i desnice, i politika i jedne i druge vrlo je jasna. Partije levice su uvek za povećanje broja tih zaštitnih socijalnih mera, za veće zahvate i veće doprinose, jer se partije levice vode logikom da socijalne subvencije dovode do socijalnog blagostanja. Imamo i politiku desnice, ona se svodi na ohrabrivanje investicija, na realnu meru zahvatanja, a sve to posle ide u socijalne fondove za penzije i razna socijalna davanja i doprinose, jer je logika desnice da privredne subvencije dovode do socijalnog blagostanja. Dakle, dva osnovna postulata, jer svašta se dešavalo u državama, levica je prelazila desno, a desnica levo, ali ovo su dva osnovna postulata. Šta se desilo u Evropskoj uniji kada su ovakav sistem kakav mi pokušavamo da uvedemo promenile dve najveće levičarske vlade, mislim na Francusku i na Nemačku, samo da uporedimo ekonomske i privredne parametre, jer dve najveće kontinentalne industrijske sile ipak određuju trendove u celoj Evropi, kako privredne, a tako i ekonomske i socijalne. Žospen je imao logiku da krene sa smanjivanjem broja sati u radnoj nedelji. Danas se u Francuskoj radi 35 sati nedeljno. Da li mislite da je francuska roba igde više konkurentna, da li mislite da oni nemaju problem nezaposlenosti? Ne, kapital se seli. Posle promene vlasti, posle prošlogodišnjih izbora, krenulo se i tamo u rezanje ovih i smanjivanje broja socijalnih subvencija. U proteklih osam godina u staroj Evropi, 15 članica Evropske unije, otvoreno je milion radnih mesta. Samo za poređenje, u SAD je u tom periodu otvoreno oko 10 miliona novih radnih mesta, jer investitori nisu mogli da pokriju tolika socijalna davanja i istovremeno da reinvestiraju iz svog kapitala u nova radna mesta. Porast bruto društvenog proizvoda ukupno u EU za prošlu godinu, pod velikim uticajem tih velikih socijalnih kriterijuma, većih socijalnih davanja,iznosi 3,5%, i to samo zahvaljujući istočnoj Evropi, odnosno ovim novim članicama EU u kojima je rast BDP oko 7%, u tzv. staroj Evropi je 1,5%. Vrhunac svega je socijalno blagostanje u Nemačkoj, koje je dovelo prošle godine do zatvaranja 100.000 radnih mesta mesečno. Jednostavno, te dve velike privrede nisu uspele da isfinansiraju sva socijalna davanja koja su po novim zakonima bila zagarantovana svim nosiocima penzionog, invalidskog, zdravstvenog i ostalih osiguranja. Ova vlada sada pokušava jednim zakonom, koji nije ništa različit nego zakon iz doba Margaret Tačer u Velikoj Britaniji, zakon iz doba Helmuta Kola u Nemačkoj, ili novi francuski zakoni sada iz perioda Žaka Širaka, da podstakne investicije, da otvaranjem novih radnih mesta napravi klimu da u budućnosti imamo realna zahvatanja iz budžeta, realne naplate penzija i da pokušamo da racionalnije upravljamo onim što se zove javni prihod. Za PIO fond prošle godine ova skupština je odobrila dve milijarde evra. Poređenja radi, jedno radno mesto u Srbiji danas košta pet do sedam hiljada evra, u zavisnosti od toga kakvo je radno mesto. Sa infrastrukturnim radovima koji su potrebni, jer se negde otvaraju radna mesta i u nerazvijenim područjima, to je 10.000 evra. Sa ovih dve milijarde evra Srbija je mogla da otvori 200.000 radnih mesta i u narednih 10 godina mogla je da reši pitanje nezaposlenosti. Naravno, to je idealna slika. Ne može tako, moraju se uplaćivati sredstva i u fondove PIO. Mislim da moramo budžet racionalnije trošiti, malo drugačije strukturirati. Neću da me neko shvati da sam protiv penzionera, jer će se ionako ovaj zakon primenjivati i transformisati u narednih 10 godina, ali prosto želim da u Srbiji zaživi nešto što je ustanovljeno kao princip u celoj Evropi. Objasnite situaciju, recimo, da imate jednog diplomiranog inženjera tehnologije koji je radio u "Viskozi" iz Loznice pun radni staž i jednog diplomiranog inženjera tehnologije koji je radio ceo radni staž u NIS-u. Prošli su iste stepenice, od referenta, pripravnika, do nekog direktora. Jedan danas ima penziju 6.000 dinara, a drugi ima 30.000 dinara. Kako je to moguće? Dakle, nije ustanovljen princip koji je ustanovljen u ostalim zapadnim državama. Osnovica za penziju sa istim znanjem, istim zvanjem, istim kvalifikacijama, jeste ista. Onaj ko hoće dodatno osiguranje, taj će uplaćivati u privatne penzione fondove i posle ubirati te privilegije, kada ode u penziju. Ovo je jedan reformski, suštinski zakon, čiji će se efekti pokazati od 2007. godine. Dokaz toga da jeste reformski i da treba da očekujemo efekte od 2007. godine u pogledu otvaranja novih radnih mesta jeste izveštaj Svetske banke, jeste jedan tekst iz slovenačkog privrednog nedeljnika "Finance", koji govori o Srbiji kao novoj destinaciji za slovenački kapital i u kojem slovenački privrednici izražavaju zabrinutost da ne krene seoba kapitala ka Srbiji. Naravno, Srbija nije ni Nemačka, nije ni Francuska. Ne možemo uraditi u potpunosti ono što su tamo vlade desnog centra uradile po dolasku na vlast, jer imamo ne samo drugačije političke probleme, o kojima ne želim sada da govorim, nego drugačije i socijalne i ekonomske probleme. Ovo je država, mislim, sa najvećim učešćem penzionera u ukupnoj populaciji. Svestan sam da zbog toga moramo praviti dogovor sa strankama levice. Mislim da treba prihvatiti određene amandmane SPS-a i DS-a. Ima i nekih nelogičnosti u zakonu, poput onoga da se, recimo, beneficirani radni staž garantuje samo pripadnicima MUP-a, Vojske, BIA-e i MIP-a. Neke kategorije, poput rudara, balerina, daktilografkinja i ostalih koji su se nalazili u prethodnom zakonu, izbačene su. Dakle, ta rešenja treba vratiti, kako bi ovaj zakon dobio jednu nedvosmislenu i stratešku podršku i kako bi se sistem menjao u narednih 10 godina, kako je i predviđeno. Kada sam već govorio o politici partija desnog centra u ovoj oblasti, moram da kažem da je jedan od osnovnih principa partija desnog centra princip političke korektnosti. Mislim da je i te kako politički korektno da se založimo za povezivanje radnog staža za više od 100.000 ljudi kojima to nije uplaćivano u periodu 1993, 1994. i 1995. godine, pa sve do 2000. godine. Mislim da je politički korektno da se iz budžeta Vlade Republike Srbije tim ljudima nadoknadi ono što su im uskratila njihova matična preduzeća, kako bi oni mogli da ostvaruju svoja prava kao i svi ostali. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Sulejman Spaho, a neka se pripremi narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, za vreme vikenda sam pozvan od lozničkih penzionera na njihov sastanak, gde je bila konstruktivna diskusija baš o ovom zakonu i došli smo do zaključka da ovaj zakon nije dobar za penzionere, jer bi ovaj zakon doveo do smrtne presude što se tiče penzionera. Takođe su penzioneri zamolili da ja zamolim poslanike iz vlasti da ne glasaju za ovaj zakon, jer ima dva razloga: jedan što nije dobar, a drugi, ako ga izglasate, ti penzioneri koji budu sposobni, čak i oni koji budu u kolicima izaći će na ulice i protestovati zbog toga. Diskutujući sa njima došao sam do zaključka da SPS ima još uvek podršku penzionera, pa su i njih zamolili da ne glasaju za ovaj zakon. Glasajući za taj zakon socijalisti bi izgubili i ovo malo što imaju u parlamentu. U trenutku kad više od tri trećine naših najstarijih sugrađana jedva preživi mesec, sa oko 10.000 dinara prosečne penzije, Vlada Republike Srbije i nadležno ministarstvo, na čelu sa Lalovićem, priprema novu reformu penzionog fonda, pod izgovorom da MMF insistira na smanjenju javne potrošnje. Lično stičem utisak da je najkraći put preko penzionog čeka smanjiti javnu potrošnju, što za mene nema nikakve logike. Ministar takođe obećava da nova reforma neće umanjiti penzije, a to takođe nije tačno. Sam nacrt zakona koji predviđa novu reformu penzionog sistema neprihvatljiv je za penzionere zbog toga što se uvodi novi način usklađivanja penzija, napušta usklađivanje penzija prema rastu zarade zaposlenih i uvodi samo troškovni princip. To bi značilo drastično pogoršanje i ovako teškog materijalnog položaja penzionera. Isto tako, predviđa da se usklađivanje penzija sa troškovima života vrši samo dva puta godišnje, što takođe nije dobro. Ovakav način usklađivanja penzija doveo bi do toga da bi se penzije umanjile za 30%, tako da bi u zaradama zaposlenih učestvovale tek negde oko 40%, a to bi bila unapred doneta smrtna kazna za penzionere. Pošto smrtna kazna zakonom ne postoji, naši dragi penzioneri bi na ulicama umirali bez sudske presude. Nacrt zakona isto tako predviđa da najniži iznos penzija bude 25% od prosečne zarade zaposlenih, odnosno da ne može iznositi manje od 20% od ove zarade, ali ako se ima u vidu da je prosečna zarada u junu mesecu ove godine bila 17.000 dinara, tu je svaka računica suvišna. Ima još odredbi u ovom zakonu koje su u suprotnosti sa Ustavom, što je slučaj sa ukidanjem stečenih prava penzionera. Međutim, ova dva napred navedena primera su najznačajnija, jer se tiču daljeg opstanka milionskog dela našeg društva. Zbog ovako lošeg Predloga zakona SRS neće glasati za ovaj zakon, a takođe neće glasati jer bi ovim zakonom izglasali smrtnu presudu penzionerima.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, pa potom Nemanja Šarović.
Poštovani narodni poslanici, bili smo svedoci da je na početku ove sednice vladala jedna svečana atmosfera, čestitarska, puno optimizma je bilo izneto u ekspozeima, kako ministra Lalovića tako i gospodina Dinkića. Ono što pada u oči i što je vrlo interesantna stvar jeste da oni koji treba da brane zakon pred ovom skupštinom ne prisustvuju našim zasedanjima. To nije ništa novo, nije neuobičajeno i uvek sam govorio da oni na neki način omalovažavaju Skupštinu. Moram da priznam da sam shvatio da je to možda delimično tačno. Naime, postoji jedan daleko važniji i praktičniji razlog zbog čega ne prisustvuju našim seansama, a to je što ne poznaju materiju koju bi trebalo ovde da brane. Pokušaću da to dokumentujem i nadam se da će većina shvatiti o čemu se radi. Nažalost, moram da kažem da sa ovim setom zakona ova vlada konačno pokazuje svoj pravi lik. Jedno uređeno i civilizovano društvo poznaje se prema odnosu prema siromašnima, prema slabima. Ko su ugrožene kategorije? Složićete se svi da su to naši penzioneri, naša deca, invalidi i hendikepirane osobe. Ova država uveliko udara u interese invalida. Imali ste pretnju njihovih demonstracija ispred hale "Limes" zbog poreza koji moraju da plaćaju na prevozna sredstva, na automobile, a ovim setom zakona udara se i te kako na standard i životnu budućnost naših penzionera. Još je ostalo da se udari po deci i onda imamo kompletnu sliku kakva je naša vlada. Šta je problem kod ovog seta zakona? Prosto, narodski rečeno, ovaj zakon nije pisan od strane naših stručnjaka i od ljudi koji je trebalo da brane ovaj zakon, nego od stranaca. U beogradskom hotelu "Hajat" 12. novembra održan je okrugli sto o reformi penzijskog sistema u Srbiji, pod nazivom "Do penzije tri stubića". Jedan od učesnika konferencije, gospodin Predrag Kovačević, kaže – zakon je radio tim stručnjaka iz Ministarstva finansija, Narodne banke, "Bering pointa", kolege iz Hrvatske. Na istom sastanku jedan od učesnika u diskusiji, profesor na ekonomskom fakultetu, aktuarne matematike, na to reče – treba znati da u ovoj zemlji postoje institucije koje se veoma ozbiljno bave problematikom penzijskog osiguranja, Ekonomski fakultet u Beogradu, Pravni fakultet u Beogradu i Institut za uporedno pravo. Da stvar bude još interesantnija (naravno, sve ovo što pričam mogu da vam dokumentujem i relevantnim papirima) oktobra meseca u Cavtatu u Hrvatskoj organizuje se jedan interesantan skup – Druga internacionalna konferencija, kaže: penzioni fondovi, tržište kapitala i finansijsko okruženje. Jedan referat je bio – reforma penzionog sistema Srbije. Šta mislite ko je bio referent? Da li neko iz Srbije? Ne, bila je izvesna gospođa Roza Čijape, koja je referisala 2003. godine, imam čitavo njeno izlaganje, i to je suština ovih zakonskih predloga, samo osakaćena, što je žalosno. Prema tome, gospođa Čijape je sa svojim timom, preko dva projekta, sastavila ono što ovi ovde ne umeju ni da brane nego isturaju jadne i nejake službenike da ovde izigravaju njihove predstavnike. To je ono što je istina i što treba da se kaže. Da se pozabavimo malo samim zakonima. Mi kažemo da je ovo fingiranje reformi. Mnogi su nas ubeđivali kako se radi o reformskim zakonima, a mi srpski radikali često kažemo da se koristi prilika da se nešto od reformskih zakona da, ali se oni onda tako nakaradno napišu da to više nisu reformski zakoni, nego su suprotnost. Ovde se fingira reforma preuređenjem prvog stuba obaveznog penzionog osiguranja, tobož po evropskim merilima. Uvodi se treći stub, a preskače drugi. Čuli smo da je motiv smanjiti 14,3 iz budžeta za penzijska davanja, jer zemlje OEBS-a izdvajaju 8,4. Pazite, Srbija i zemlje OEBS-a, to je znak jednakosti i mi treba da izdvajamo jednako. Ovaj set zakona nema reformsku snagu zbog samog početka. Da bi zakoni bili vredni i valjani prvo morate imati jasnu strategiju ekonomskog razvoja zemlje, potom morate doneti u okviru te strategije strategiju socijalne politike, pa onda možete da donesete zakonsku regulativu. Gospodin Krasić vas je lepo pitao šta naša politika i ovi zakoni kažu o penzijama, da li su penzije socijalna kategorija ili su penzije ono što kaže ona grupa koja nas zastupa po svetskim sastancima i priča o našoj reformi bez nas, da je to ekonomska kategorija. Mi nemamo taj odgovor i niko nam to jasno nije rekao ovde. Ako hoćemo da kažemo da je jasna situacija, da današnji savremen penzioni sistem mora počivati na ta tri stuba, taj prvi i osnovni stub je stub solidarnosti, izdvajanja svih nas za one koji su juče to radili, jer očekujemo da će i za nas naredne generacije isto to činiti. Jasno nam je da ta sredstva u budućnosti neće biti dovoljna i potrebna je pomoć drugog stuba. Međutim, niko ne kaže da u prvom stubu postoje razlike među zemljama. Imate sistem gde je penzija u jednakom iznosu određena za sve građane, kao što je u Engleskoj, Švajcarskoj, Holandiji, Irskoj i Danskoj. Postoje arny grate, gde imate situaciju da visina penzija zavisi od izdvajanja ličnih dohodoka. Ovde se o tome ćuti. Imate taj drugi stub, gde imate privatno obavezno osiguranje, koje mi preskačemo i imate treći stub – dobrovoljno privatno, koje mi uvodimo. Čikaški nobelovac u sferi ekonomskih nauka Geri Bejker rekao je – majka svih reformi je reforma penzionog sistema koja se zasniva na kapitalizaciji. Nama je to potpuno jasno. Mi radikali se potpuno slažemo sa tim da tako treba i da bude. Nemamo ništa protiv toga. Ako se izdvaja na račun svakog penzionera određena suma, u drugom stubu obavezna, u trećem stubu dobrovoljna, pa se sa tim parama ide na tržište i trguje se i obrće se taj novac, fondovi će doći do jedne dobiti i taj fondće biti solidno popunjen ukoliko se sa njim solidno radi i raspolaže, to nije sporno. Savremena penziona politika, prema nama iz Srpske radikalne stranke, treba da počiva na tome da se prizna da je penzija i socijalna i ekonomska kategorija i da se jednim blagim balansom uvodi i drugi i treći stub u sistem. Šta ovi zakoni donose? U prvom stubu donose "reformske novine" da se diže cenzus godina na 65 i 60 godina. Jasno je da se time smanjuje ukupni korpus penzionera u ovom trenutku, to nije sporno. Ali, jasno je, i to treba odmah reći, da je dužina života naših građana manja nego u razvijenim zemljama Evrope, koje imaju maksimalnu dužinu radnog staža od 65 godina za muškarce i 60 godina za žene. Očekivane godine života pri rođenju za muškarca u ovoj zemlji su 69 godina. Meni je verovatno odgovarao gospodin Lalović i rekao – mi smo utvrdili da je u grupi penzionera taj prosek veći.To su nemerljive kategorije. Gospodin Lalović nema elementarno znanje da očekivane godine života ne mogu da se mere sa očekivanim godinama onoga ko preživi, to je apsolutno svakome jasno. Ja uopšte nisam govorio o toj kategoriji, koliko u proseku žive penzioneri, to je druga ekonomska kategorija. Da vidimo zašto se ne uvodi ovaj drugi stub, to je za mene znak pitanja, kada ga postepeno zemlje u okruženju uvode ili zašto se uvodi treći stub kada nema ekonomskog opravdanja? Ja tvrdim da nema ekonomskog opravdanja da se uvodi taj ekonomski stub. Da pogledamo malo brojke, kakva je situacija u Srbiji: 1,5 miliona penzionera, neko kaže 1,2 miliona, verovatno ne računaju vojne penzionere, nezaposlenih stotine hiljada, da ne licitiram, da ne dižem brojku u nebesa i da se ne kaže da sam zlonameran, a kolika je prosečna plata – 170 evra, kolika je prosečna penzija – 138 evra. Ta penzija iznosi 70% od prosečnog ličnog dohotka u Srbiji. Jedan podatak koji je ključni: 90% penzionera u ovoj zemlji ima manju penziju od 180 evra. Koliko je 180 evra, izračunajmo, a 90% penzionera u našoj zemlji ima manje od toga. Da li možete ovim reformskim merama da podižete cenzus godina i da uvodite usklađivanje porasta penzija sa troškovima života i na taj način realno smanjujete te penzije? Da li imate prava, kada znate kolika su primanja ogromne većine naših penzionera? Ovde se stalno priča kako je ranije sve to bilo katastrofa, a sećate se da smo do 1990. godine imali dobar penzioni sistem. Sistem je počivao na prvom stubu solidarnog izdvajanja, uvek je morao da ima obezbeđene tri penzije, da bi bio solidan, i on je to do 1990. imao. Kada su počele sankcije i kada je počeo rat, sistem je urušen, i to treba reći. Kažu da je mnogo da penzija bude 70% ličnog dohotka. Da li je mnogo, kada znamo koje su realne cifre koje ljudi dobijaju i kada znamo koliki su troškovi života i nameti koje im ova država udara? Kaže se, 14,3% bruto društvenog dohotka ide na penzije i to je mnogo. To ne ide na penzije, ide na žive ljude, to ne ide na fiktivnu kategoriju, to su ljudi koji su za nas radili, koji su solidarno izdvajali za svoje prethodnike. To su ljudi koji su izmučeni sankcijama i ratom. To su ljudi koji najkraće žive u razvijenom delu Evrope i to su ljudi koji su najbolesniji u ovom delu Evrope. Sada hoćete da kažete da njima treba još uzeti, da oni treba da se žrtvuju za neka buduća pokolenja – krajnji cinizam. Mislim da treba da je svakoga sramota ko će podići ruku za ovakve zakone u ovakvom trenutku. Postoji jedna stvar koja je dosta smešna u ovom setu. Ova dva zakona su glavna, a ono što je iza, možemo da se složimo da je u redu. Penzioni fondovi – ti penzioni fondovi nisu penziono osiguranje. Šta to znači? Ako uložiš u penzioni fond onda onaj ko radi sa tvojim parama može i da se preradi, možeš da ostaneš bez svojih para, to je realnost i to vam je gospođica Nataša ispričala sa ovim američkim fondom. Penziono osiguranje je zagarantovana premija. Ko će da kontroliše fondove? Narodna banka Srbije će kontrolisati. Gde toga imate u svetu? Postoji u tri afričke zemlje. Narodna banka koja će izdavati hartije od vrednosti, koja će biti glavni materijal za rad fondova, ona i kontroliše, toga nigde u svetu nemate. To je opet jedna ujdurma i sukob interesa, u najmanju ruku rečeno, da ne idemo dalje. Neko će reći – vi radikali samo kritikujete, a šta biste vi uradili? Gospodin Lalović kaže – ajmo mi iz tog društvenog proizvoda da smanjimo izdvajanje za penzije i da to uložimo u investicije, da investiramo u nova radna mesta, pa će to da digne bruto nacionalni dohodak pa će svima biti bolje. "Ne lipši magarče do zelene trave" dok se to ne dogodi. U ovoj zemlji to će teško da bude za godinu ili dve. Ovde je to dug put, ako se tako gleda. Ja kažem, zar nije moguće drugačije, kao što kaže Zoran Popov sa BK univerziteta – pokrenite privredu, ove nezaposlene ubacite u proizvodnju, pa će da vam skoči i bruto nacionalni dohodak, pa će svima biti bolje. Reći ćete da nema investicija. Nema, zato što ne pljačkamo penzionere, da li to hoćete da kažete? Hoćete da vam kažem zašto nema investicija? Nema zato što vlada korupcija i bezakonje u ovoj zemlji. Imate privatizaciju koju niste uradili, koja je pljačkaška. Vi koji ste sada u vlasti tvrdili ste za prethodnu vlast da je takvu privatizaciju sprovodila, a oni iz prethodne vlasti tvrde sada za vas i navode vam afere koji to dokazuju. Glavni razlog što vi ne dobijate investicije je ta korupcija i nema sigurnosti za strani kapital u ovoj zemlji. Ja pitam – šta je sa donacijama, šta je sa silnim kreditima? Na kraju krajeva, u vašim institutima rađena je studija o ratnoj šteti. Šta je sa ratnom štetom od 100 milijardi, koju takođe možete da ubacite i da se pokrenu investicije? Prema tome, građani Srbije treba da znaju, ovim je Vlada pokazala svoje pravo lice. Ovim je dodirnuto dno, kao što u ovoj skupštini, sa svim ovim zvonjenjem i cirkuskom atmosferom takođe pokušavamo da dodirnemo dno. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Momčilovu. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Ako sam dobio reč, gospodine Anđelkoviću, molio bih vas da me ne prekidate, kao što ste prekidali gospodina Paju Momčilova, vašom zvonjavom ste ga prekinuli, on je mislio da je vreme isteklo i zbog toga je završio svoje izlaganje.
Gospodine Šaroviću, brinuo sam za vas, ostalo vam je samo par minuta i zbog toga sam to uradio.
Koliko tačno?
12 minuta.
Molio bih vas da mi odbijete ovo vreme.
Brinuo sam da vi ne ostanete bez mogućnosti da elaborirate zakon. Uračunaću vam i ovih 40 sekundi dodatno. Izvolite.
Gospodine Anđelkoviću, molim vas da ovo vreme sada poništite.
Ništa ne brinite, uračunaću vam ga, imate 13 minuta, umesto 12 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, dosta toga smo ovde čuli u raspravi, pogotovo od poslanika iz vladajuće koalicije, kako će praktično epohalne razmere poprimiti pozitivni efekti ovih zakona koji se sada donose. Velika je šteta što i građani Srbije nisu u mogućnosti da sami pročitaju ove predloge zakona, jer kada bi ih pročitali, bili bi veoma razočarani, jer od toga što priča vladajuća koalicija praktično nema ništa. Mi smo od ministra slušali priču o svemu i svačemu, o Holandiji, nekim stranim državama, o 1914. i kojekakvim drugim podacima koji nemaju apsolutno nikakve veze sa ovim zakonima i raspravama. Naravno, on je propustio da napomene kakvi će pravi efekti ovih zakona biti. Pokušaću, u okviru vremena koje imam na raspolaganju, da kažem nekoliko reči o svakom zakonu i da vam pokažemo da ono što možete čuti prethodnih dana sa ove govornice od strane vladajuće koaliciji apsolutno ne stoji. Najpre, zakon o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za PIO po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih zarada. Znači, radi se o 1,5 neisplaćenoj penziji, odnosno novčanoj naknadi. Mi ovde vidimo već u članu 2. da neće, iako se radi o samo 1,5 penziji, doći do isplate u nekom skorijem roku, iako je danas 2005. godina. U članu 2. se kaže da će se naknada u ukupnom iznosu od 23,5 milijarde dinara obezbediti do 20. januara 2008. godine. Čuli smo nekoliko puta Mlađana Dinkića, ministra finansija, kako tvrdi da već ove godine imamo izuzetno veliki suficit u budžetu, da je to prvi put posle ne znam koliko godina da imamo suficit. Onda se, logično, nameće pitanje zašto se tim suficitom, ako već imamo viška sredstava, ne pokriju ovi rashodi, odnosno ove obaveze koje imamo prema penzionerima, ako se zna da su penzioneri danas socijalno najugroženija kategorija, da neki od njih, nažalost, neće dočekati taj januar 2008. godine, za koji ste planirali izmirenje obaveza prema njima. Ako se uzme da je period u kome će biti delimično pokrivane te obaveze čak dve i po godine, znači da za isplatu ove 1,5 penzije na mesečnom nivou otpada, verovali ili ne, 0,05% od te penzije. Znači da će otprilike dvadeseti deo penzije koja se duguje penzionerima biti isplaćivan svakog meseca, odnosno stizaće za naplatu svakog meseca. Ako znamo kolike su danas penzije u Srbiji, da neki penzioneri primaju po dve, tri ili četiri hiljade dinara, dvadeseti deo toga, radi se o 200-300 dinara. Dakle, to su sredstva koja su potpuno mizerna. Mogao bih čak da kažem da je uvredljivo na ovaj način uzimati bilo kakve poene, jeftine političke poene, jer se penzionerima obećava da će im biti isplaćena neka velika sredstva i ove penzije koje im se duguju. Faktički, mi vidimo da se radi o zaista minimalnim sredstvima. Druga stvar, član 8. kaže: "Fond će bliže urediti način utvrđivanja visine ukupnih potraživanja po svakom korisniku prava, kao i način isplate potraživanja koja se ostvaruju po odredbama ovog zakona". Pitam se zašto bi Fond bliže određivao način utvrđivanja visine ukupnih potraživanja po svakom korisniku prava? Ovo je nešto što je definitivno trebalo da bude uređeno zakonom. Ne znam da li je tu možda opet došlo do lošeg izražavanja i da li je namera zakonodavca bila da kaže nešto drugo, ali ovo što je ovde rečeno praktično znači da je Fond ovlašćen da za svakog potencijalnog korisnika prava određuje posebne uslove po kojima će se utvrditi način utvrđivanja visine njegovih potraživanja. To je nešto što definitivno ne može da opstane i ne bi smelo da opstane u pravnom prometu. Normalno je da bi sva pravila morala i moraju da važe za sve korisnike prava, odnosno za sve potencijalne korisnike prava mora se odrediti ista metodologija po kojoj će visina njihovih potraživanja biti određena. Da pogledamo malo i zakon kojim se navodno vraća poljoprivrednicima 20,5 penzija koje se njima duguju. Videćemo da je ovde situacija još gora i da su uslovi po kojima će to biti rađeno neuporedivo gori nego što je za ove obične penzionere, da tako kažem. Naravno, znamo da su poljoprivredne penzije izuzetno male. To se vidi po tome što je taj fond koji je potreban, 20 milijardi dinara, mnogo manji za 20,5 penzija poljoprivrednika, nego za 1,5 penziju običnih penzionera. To je činjenica koja govori koliko su te penzije mizerne; one se, naravno, mere stotinama dinara, nažalost. Ali je period u kome će one biti isplaćene... Odnosno, period dospevanja ovih obveznica, pogrešno sam se izrazio, naravno, poljoprivrednim penzionerima ništa neće biti isplaćeno. Oni će dobiti ove obveznice, a šta će sa tim obveznicama moći da urade to ću vam reći malo kasnije. Kaže država da će na ukupan iznos neizmirenih obaveza biti obračunata kamata po stopi od 8,5% na godišnjem nivou za period od 20. februara 2006. do 20. februara 2010. Pitam nadležna ministarstva – ukoliko je danas septembar 2005. godine, ukoliko se već duguje 20 penzija, znači dugovanja su već stara dve godine, zašto će se kamata obračunavati tek od 20. februara 2006. godine? Šta je sa sredstvima koja je praktično trebalo odavno da budu predata ovim penzionerima u ruke? Vi njima na ovaj način 2,5 godine držite sredstva bez ikakve kamate, jer kamata počinje da se obračunava tek od naredne godine. Dalje, kada se već kasni dve i po godine sa obračunavanjem kamata, da li je možda država predvidela, a naravno da nije, ali to je bilo onda osnovno što je trebalo uraditi, da se i na one poreze koje poljoprivrednici duguju državi u prethodne 2,5 godine ne obračunava porez? Dakle, da se po istom aršinu radi i za ona sredstva koja poljoprivrednici duguju državi i za ova koja država duguje poljoprivrednicima. Na ovaj način imamo dvostruke aršine. Još jedna stvar, koja je izuzetno sporna, zašto samo kamata od 8,5%? Dakle, ukoliko država naplaćuje onima koji njoj duguju, dakle, poljoprivrednim proizvođačima, po zakonskoj zateznoj kamatnoj stopi, koja je mnogo veća od ovih 8,5%, odakle drskost i bezobrazluk da ovde bilo ko dođe i da kaže – prve dve i po godine nećemo obračunavati nikakvu kamatu, a onda ćemo vam dati 8,5%. Dakle, mislim da ovakav odnos prema poljoprivredi i selu nije dobar. Idemo dalje, kaže – Republika će emitovati obveznice. Obveznice glase na ime, prenosive su i isplaćuju se u dinarima. Ključan je, rekao bih, član 11. Kaže se: "Domaće pravno lice i preduzetnik, domaće fizičko lice i lica na privremenom radu u inostranstvu, kao i strano fizičko i pravno lice, mogu obveznice slobodno kupovati i prodavati na finansijskom tržištu". Kao prvo, ne znam zašto su ovde, jer ovo je pravnički potpuno nepismeno rečeno, izdvojena fizička lica i lica na privremenom radu u inostranstvu, ako je već rečeno da i domaća i strana fizička i pravna lica imaju mogućnost trgovine ovim obveznicama. Ne znam zašto se ova kategorija posebno ovde izvlači. Najbitnije je, a evo kaže član 9 – vlasnik obveznica može tim obveznicama plaćati porez na dodatu vrednost, akcize, porez na imovinu, porez na dohodak građana i porez na dobit korporacija. Kada se povežu ova dva člana, dakle, slobodna trgovina, činjenica da poljoprivrednici neće moći da dobiju novac na osnovu tih obveznica, već da će jedino moći da ih prodaju na finansijskom tržištu, na primer sa tim da plaćaju porez na dobit korporacija; trebalo bi da ministar izađe ovde sa statističkim podacima koliko to poljoprivrednici kojima dugujete dvadeset i po penzija, koliko su njih vlasnici korporacija. Mislim da apsolutno neće moći da koriste sredstva niti za plaćanje neke crne akcize, poreza na dodatu vrednost i bilo čega drugog. Jedino što će oni moći da urade sa ovim sredstvima jeste da prodaju na finansijskom tržištu te obveznice, da ih prodaju "Delti", ovima, onima koji kupuju preduzeća svakodnevno po Srbiji. Oni neće prodavati po novoj nabavnoj vrednosti koja je tim obveznicama označena, nego po daleko manjoj. Dakle, na ovaj način opljačkali ste ih time što nisu isplaćene penzije. Nova je pljačka što se ne obračunava kamata, a treća i najveća pljačka tek sledi, tako što će ova sredstva od 20 milijardi dinara biti kupljena za mnogo manji novac i onda će tim parama biti kupovana preduzeća po Srbiji. Rekao bih još samo par reči o Predlogu zakona o uplati doprinosa za PIO za pojedine kategorije osiguranika. Dakle, kaže se na početku da pravo na uplatu doprinosa, a to je ovo čuveno povezivanje o kome smo dosta čuli, kaže član 2 – pravo na uplatu doprinosa ima lice koje je u periodu od 1. januara 1991. godine do 31. decembra 2000. godine bilo u radnom odnosu u preduzeću, finansijskoj organizaciji, zemljoradničkoj zadruzi, a koje je u tom periodu bilo prijavljeno na osiguranje. Pravo na uplatu u skladu sa zakonom ima lice koje je bilo u radnom odnosu kod poslodavca kod koga je u tom periodu bio pokrenut stečaj ili likvidacija. Kao prvo, zakon kaže da pravo ima lice, a videćete veoma jasno iz narednih članova da to pravo ne postoji, nego da tek eventualno, po nekim uslovima može da se ostvari. Zašto samo do 31. decembra 2003. godine? Šta je sa onima kojima doprinosi nisu uplaćivani i 2004. godine, a znamo da takvih ima dosta. Dalje, kaže – zahtev za uplatu doprinosa podnosi poslodavac, ako su radnici još uvek u radnom odnosu kod poslodavca. Šta ako ne podnese? Nema kaznenih odredbi i to je veoma zanimljivo, jer veoma rado u svim zakonima koje donosite propisujete kaznene odredbe i, rekao bih, drakonske kazne za sve one koji neku obavezu ne izvrše. Imajući u vidu da bi izvršenje ove obaveze poslodavca dovelo do toga da se povećaju obaveze države prema zaposlenima, vi ste jednostavno njih na taj način što nema kaznenih odredbi stimulisali praktično da to ne rade. (Predsednik: Vreme.) Završavam, veoma brzo. Dalje, član 7. kaže da je fond dužan, ako su ispunjeni uslovi utvrđeni ovim zakonom, da donese rešenje kojim se utvrđuje pravo na uplatu doprinosa u skladu sa ovim zakonom, najkasnije u roku od 12 meseci od dana podnošenja zahteva. Dakle, rok za podnošenje zahteva je tri meseca i ako smo svesni da mnogi građani, a pogotovo tamo gde su preduzeća otišla u stečaj ili likvidaciju, neće moći da dođu do svih potrebnih dokumenata za podnošenje zahteva, znači, ako prođe rok od tri meseca oni neće moći da ostvare pravo u skladu sa ovim zakonom, a onda se daje fondu dodatnih 12 meseci da donese rešenje. Ovde se ponavlja slična situacija, a opet nema kaznenih odredbi, šta će biti ako fond i posle dve godine ne donese rešenje? Ništa. Pravo na utvrđivanje staža osiguranja stiče se, dakle, tek u trenutku kada se fondu prenesu sredstva iz budžeta Republike, u okviru planiranih sredstava za transfere organizacijama obaveznog socijalnog osiguranja, a u visini i na način kojim se ne ugrožava likvidna mogućnost budžeta. Dakle, kada neko stekne ovo prvo pravo, pravo na uplatu, tek će onda, u skladu sa mogućnostima budžeta, eventualno steći pravo na uplatu ovih doprinosa. Dalje, tek po uplati doprinosa, odnosno po prenosu sredstava iz stava 3. ovog člana, fond donosi rešenje o utvrđivanju staža osiguranja. Ovde može proći i dve, i tri ili pet godina, i tek od tog trenutka će neko moći da ostvaruje pravo na penziju, odnosno na povećanu penziju ukoliko je stekao penziju ali mu je bio upisan manji broj godina radnog staža, a o čemu nam govori član 9. gde kaže – pravo na penziju stiče se najranije danom uplate doprinosa u skladu sa ovim zakonom. Završiću zaista za nekoliko sekundi. Najbolji pokazatelj kakvi su vam ovi zakoni... Nemam vremena da pročitam ovo iz svih zakona, svi kažu isto, kaže – procena iznosa finansijskih sredstava potrebnih za sprovođenje zakona. Dakle, ovo je iz obrazloženja koje nam je dostavila Vlada Republike Srbije. Tu se na najjasniji način vidi kakvi će biti efekti ovih zakona na život građana Srbije, a neće biti nikakvi, odnosno svakako neće biti pozitivni. Jedini efekat je davanje tog nekog lažnog obećanja. Kaže u obrazloženju – za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna finansijska sredstva. Da li može neko da kaže – uplatićemo vam staž ili ovo ćemo ili ono ćemo, i da kaže da za to nisu potrebna nikakva finansijska sredstva. Na ovaj način Vlada jedino preuzima neke obaveze koje će možda dospeti, a možda i neće za dve ili tri godine. Dalje se kaže – takođe neće doći do povećanja potrebnih sredstava na rashodnoj strani, odnosno sredstva za isplatu penzija ostaju na planiranom nivou. Dakle, dragi naši penzioneri, da ne biste previše razmišljali da li ćete imati nešto od ovoga i da li ćete dobiti neki dinar više, Vlada je unapred u obrazloženju rekla da, ponoviću još jednom, sredstva za isplatu penzija ostaju na planiranom nivou. Procenjuje se da se radi uglavnom o povezivanju staža za postojeće penzionere, odnosno osiguranicima koji će tek u budućem periodu steći pravo na penziju. Moguć je relativno mali priliv novih korisnika penzije, čiji se broj ne može tačno kvantifikovati, ali se sigurno ne očekuje značajan porast rashoda po osnovu priliva korisnika penzije iz ove kategorije. Hvala.
Hvala vama, gospodine Šaroviću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Izvolite, gospodine Petroviću. Reč ima predsednik poslaničke grupe DS, narodni poslanik Dušan Petrović.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mnogo toga je rečeno u proteklom danu, a i danas o zakonskim predlozima i o tome kako bi trebalo da izgleda penzijski sistem posle usvajanja ovih zakona. Ono što sam rekao u petak kada smo ovde bili moram da ponovim još jednom: nijedan od dva ministra, gospodin Lalović, ministar za rad i socijalna pitanja, nadležan za ovu oblast, niti gospodin Dinkić, ministar finansija, nije ovde ni danas. To je loše, to pokazuje odnos Vlade Republike Srbije i nadležnih ministara pre svega prema građanima Srbije, pa onda prema poslanicima koji te građane reprezentuju u ovom parlamentu. Set ovih zakona u bitnome će uticati na to kako će 1.300.000 ljudi koji primaju penzije živeti, a bogami, utiče više ili manje, posredno ili neposredno, na svakoga od nas, na svakog građanina Srbije, jer ne znam da li ima nekog zakona i da li postoji nekakav propis koji u bitnijem zadire u svakodnevni život svakog stanovnika ove zemlje. To ide na dušu ministrima i Vladi Republike Srbije, i naravno, građani Srbije će stav prema tome pokazati kada za to dođe vreme, nadam se da to vreme neće biti daleko ispred nas, to će biti novi izbori. Vlada i ministri koji su je ovde predstavljali pokušali su Narodnoj skupštini i građanima Srbije da postave i da odbrane jednu tezu da se ukoliko ne dođe do izmena Zakona o PIO, ukoliko se sistem ne promeni onako kako Vlada predlaže, u bitnome ugrožava sistem PIO ili da će pre ili kasnije (ministar Lalović je nešto i rekao), dakle za izvesno vreme, država i građani doći u tu nepriliku da penzije više ne mogu da budu isplaćivane. Ministar Dinkić je to obrazložio nemoguće velikim transferima iz budžeta u Fond PIO, ove godine 100 milijardi dinara će biti iz budžeta prebačeno u Fond PIO da bi država na ovaj način potpomogla isplatu penzija. Prema tvrdnji ministra finansija, država Srbija i poreski obveznici takav teret više ne mogu da trpe. Tu tezu brani Vlada, brane poslanici parlamentarne većine i tu tezu nisu odbranili. Pre nego što kažem zbog čega po mom mišljenju ta teza nije održiva i dam neke činjenice u prilog svojoj tvrdnji želim još jednom da kažem zbog čega je duboko nepravičan i nečovečan Predlog zakona koji se ovde nalazi pred nama, a ja govorim o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o PIO. Dve su važne teme, dve važne činjenice: jedna je povećanje starosne granice za odlazak u penziju, ta starosna granica je sada 63 godine, a prema Predlogu zakona trebalo bi da bude 65 godina; druga važna činjenica i tema jeste metod indeksacije. Prosto rečeno, način na koji će se ubuduće, ukoliko ovaj zakon prođe, usklađivati visina penzija u vremenu koje se nalazi ispred nas. Svi mi u Srbiji smo u neprilici da živimo teško i građani Srbije žive teško. U ovoj zemlji je milion ljudi bez posla, u ovoj zemlji je prosečan životni vek 69 godina i u ovoj zemlji, u našoj Srbiji najveći broj građana se bavi fizičkim poslovima i nismo u prilici da se, kao građani koji žive u razvijenim zapadnim zemljama, u razvijenim zapadnim ekonomijama, dve trećine ljudi bavi uslužnim delatnostima i da nije izloženo tokom svog radnog veka teškim fizičkim naporima. Zbog toga je nepravično da se u Srbiji starosna granica za penzionisanje pomeri sa 63 na 65 godina, jer ako se to desi prosečno vreme korišćenja penzija u ovoj zemlji će biti četiri ili pet godina. Bilo bi divno da je prosečni životni vek u Srbiji 75, 78 ili 79 godina, ali nije. Zbog toga je velika razlika kada neko ode u penziju u Francuskoj ili u Belgiji sa 65 godina i prosečno može tu penziju da koristi gotovo 15 godina, za razliku od Srbije, gde kada ode u penziju sa 65 godina tu penziju će koristiti četiri ili pet godina. Nije u okruženju, bližem i daljem, niko, gotovo niko, da izuzmem Albaniju, došao do toga da donese političku odluku da građane penzioniše sa 65 godina. Nisu to učinili ni u zemljama koje su mnogo bogatije od Srbije. U Sloveniji je granica penzionisanja 62 godine. U Češkoj i u Mađarskoj, gde se takođe živi mnogo bolje nego u Srbiji, ta granica je 61 ili 62 godine. Kao što rekoh, osim Albanije gotovo da nema nijedne zemlje utranziciji, dakle, nijedne zemlje iz bivšeg komunističkog sistema, koja je za svoje građane propisala 65 godina kao vremensku odrednicu za odlazak u starosnu penziju. To je dokaz da nije baš tako nužno i da nije baš takav diktat međunarodnih finansijskih institucija da se utvrdi granica penzionisanja na 65 godina. Valjda su i Mađari, i Česi, i Slovenci, i Estonci i Letonci imali dogovore i pregovore sa istim ovim MMF-om i sa istom ovom Svetskom bankom. Kako to oni, odnosno njihove vlade koje su pregovarale nisu za svoje građane preuzele obavezu da podignu granicu penzionisanja? Šta vam to onda znači? Znači da je Vlada Republike Srbije gora nego što su bile vlade Estonije, Mađarske i Češke, kada su vodili pregovore oko ovog važnog dela društvenog života i važnog dela javnog života, a to je utvrđivanje penzijskog sistema. Nespremnost ili bolje rečeno nedovoljna pripremljenost i neispunjavanje obaveza u 2004. godini, za šta je kriva Vlada Republike Srbije, doveli su do toga da danas građani Srbije imaju nepriliku da Skupština Srbije raspravlja o tome da granica penzionisanja bude podignuta sa 63 na 65 godina. Druga velika tema jeste usklađivanje penzija, indeksacija. Sada se penzije usklađuju tako što polovina uticaja na povećanje penzija dolazi od strane prosečnih zarada i povećanja nivoa prosečnih zarada, a ova druga polovina od toga koliko rastu troškovi života, pa kada se nađe nekakva srednja vrednost, onda se četiri puta godišnje usklađuje visina penzija. Taj model omogućava građanima Srbije koji primaju penzije da, u onoj meri u kojoj je to moguće, prate porast inflacije i troškova života, a da to bude pravično koliko je to moguće, jer koliko se uopšte u našoj ekonomiji i našem društvu povećavaju zarade, da makar jedan deo tog boljitka osećaju penzioneri. Šta se dešava po Predlogu ovog zakona? Postepeno, iz godine u godinu, udeo povećanja zarada u povećanju penzija će se smanjivati. Dakle, 2009. godine samo će porast troškova života biti mera stvari; prosto rečeno, onoliko koliko se poveća inflacija, povećavaće se i penzije. Od tog trenutka za penzionere ništa više nije važno: ni da li napreduje ekonomija, da li se povećavaju prosečne zarade, da li se povećava bruto društveni proizvod. Za penzionere neće biti važno da li je prosečni bruto društveni proizvod po glavi stanovnika 2.000 evra ili 20.000 evra. Njihove penzije će biti iste. Realno, koliko mogu da kupe tog trenutka, toliko će moći za jednu penziju da kupuju do večnosti. To je nečovečno. Nečovečno je ubijati nadu ljudima, nečovečno je zatvarati životnu perspektivu bilo kome, a naročito ljudima koji se nalaze u najstarijem životnom dobu. Dakle, 25% populacije starije od 65 godina je ispod granice siromaštva u Srbiji. Prosečna penzija danas je 10.000 dinara. Dve trećine penzionera prima manje od 10.000 dinara. Sada će Vlada Republike Srbije da stavi pečat na to. Gde ste, tu ste. Dakle, ni nade, ni pomoći, niti bilo kakvih izgleda za boljitak, ma šta se u ovoj zemlji dešavalo. Sada malo na ovu drugu stranu – da li je izdatak i transfer koji Vlada iz budžeta vrši u Fond PIO toliko veliki da će urušiticeo sistem penzija, pa posredno, ukoliko ne bude smanjen, urušiti i budžet, fiskalnu sposobnost zemlje, a samim tim i moć cele države? Istina je, rebalansom budžeta ovaj transfer iz budžeta u Fond PIO je povećan sa 85 milijardi dinara na 100 milijardi dinara i taj transfer odnosi se kako na Fond PIO, tako i na Fond za zemljoradnike. I jedan i drugi fond nisu u stanju da iz doprinosa za penzijsko osiguranje isplate penzionere i svi su dotirani iz budžeta. Ministar Dinkić je ovde rekao da se za penzije izdvaja 13,8% ukupne potrošnje, dakle da penzije čine 13,8% ukupne potrošnje. To nije istina zbog toga što penzije čine 12% ukupne potrošnje. To nije podatak koji možete da pronađete u štampi ili podatak koji daju ekonomisti koji možda nisu skloni Vladi Republike Srbije, to je podatak koji se nalazi u zvaničnom dokumentu MMF-a. Izdaci za penzije čine 12% bruto društvenog proizvoda Srbije. To je istina. Procenat od 12% je manji nego u zemljama OECD-a, dakle u razvijenim svetskim ekonomijama. Ovaj procenat je nešto viši nego u zemljama koje su u tranziciji. To je istina. Dame i gospodo poštovane kolege poslanici, procena bruto društvenog proizvoda u Srbiji nije tačna i nije realna. U Srbiji je, nažalost, siva ekonomija još uvek velika. Kada kažemo da ono što je zvanično, a penzije su oficijelan, zvaničan podatak, niko ne prima penziju na crno, dakle, kada kažemo da je 12% izdatak za penziju u bruto društvenom proizvodu, to nije tačno, jer je taj procenat niži taman toliko koliko siva ekonomija ima udeo u ukupnom društvenom proizvodu. Pogledajmo tu stvar i sa jedne druge strane i iz drugog ugla. Doprinos za penzijsko osiguranje je u Srbiji 22%. U razvijenim ekonomijama, dakle u zemljama OECD-a doprinos u fond za penzijsko osiguranje je za dva procentna poena viši i iznosi prosečno 24%. U zemljama u tranziciji, to su zemlje sa kojima se mi poredimo: Rumunija, Bugarska i neke koje su imale više sreće, kao Mađarska, Češka, Slovačka, procenat koji se izdvaja za doprinos za penzijsko osiguranje je čak za šest procentnih poena viši nego u Srbiji i iznosi prosečno 28%. Da vidimo onda da li govorimo o realnoj stvari kada kažemo da transfer iz budžeta iznosi 100 milijardi dinara, ali je kod nas procenat doprinosa za penzijsko osiguranje najmanji u Evropi. Da smo povećali stopu doprinosa za penzijsko osiguranje ne bi bilo potrebno da se iz budžeta izdvaja 100 milijardi dinara u 2005. godini, nego znatno manje novca, taman onoliko manje novca kolika je razlika između 22% u Srbiji i 28% prosečno u zemljama u tranziciji. Da se još malo bavimo ovim ekonomsko-tehničkim, računovodstvenim činjenicama. Samo u Srbiji je u deficit uračunato i to što je država odredila da određene kategorije zaposlenih imaju beneficirani radni staž. Vojska, policija, svako ko ima beneficirani radni staž svugde u svetu tu beneficiju dobija iz budžeta, a ne iz fonda za penzijsko osiguranje. Pa, država je ta koja kaže da su joj potrebni policajci, da su joj potrebni vojnici, piloti, vatrogasci i da bi svi ti ljudi trebalo da rade i da imaju radni vek koji je kraći od redovnog radnog veka i da država za to hoće da plati izvesnu sumu novca. Dame i gospodo, kada se uz to doda i način na koji se finansira zdravstvena zaštita penzionera u svetu i uporedi sa načinom na koji se plaća zdravstvena zaštita penzionera u Srbiji iz Fonda za penzijsko osiguranje, onda dobijemo predstavu o tome da deficit u penzijskom fondu, koji je prikazan i ovde predstavljen kao razlog za pooštravanje režima prema penzionerima, nije realan i da država Srbija nije imala nikakvu preku potrebu, nikakvu nuždu da uđe u ovaj proces koji će dovesti do velikih umanjenja prava penzionera. Šta je onda razlog? Zašto mi danas i u petak raspravljamo o zakonu koji treba da izmeni sistem penzijskog i invalidskog osiguranja? Nažalost, razlog je u nesposobnosti Vlade Republike Srbije. Nije MMF rekao: ili ćete smanjiti penzije ili će biti raskinut trogodišnji ugovor koji treba ovoj zemlji da donese otpis od oko 700 miliona dolara. Nije tačno. MMF je rekao, kada su Labus i Dinkić bili u Vašingtonu – gospodo, zašto vi niste ispunili obaveze koje ste preuzeli kao Vlada i kao država u 2004. godini; zašto vi, gospodo, niste učinili ništa u restrukturiranju javnih preduzeća, a obećali ste da ćete srediti stanje u telekomunikacijama; zašto 80 velikih sistema u Srbiji nije napredovalo u restrukturiranju 2004. godine? Tog trenutka je revizija sistema penzijskog i invalidskog osiguranja došla na dnevni red pregovora sa MMF-om. U tom trenutku je NIS postao interesantan, i privatizacija dve rafinerije. Na taj način su to postali elementi sporazuma Vlade Republike Srbije sa MMF-om i na taj način su postale obaveze države Srbije za ovih šest meseci, u ovoj pretposlednjoj reviziji sporazuma sa MMF-om. Dakle, da zaključim, Vlada Republike Srbije nije bila u stanju da štiti interese građana Srbije, kao što su to bile u stanju da čine vlade Slovenije, Estonije, Letonije, Mađarske, Češke, Slovačke i svih drugih zemalja gde starosna granica nije 65 godina, nego je manja, i gde se penzije ne usklađuju onako kako je ovim predlogom zakona predviđeno, gde sistem penzijskog osiguranja ne zatvara sve životne izglede penzionerima. Dakle, Vlada Republike Srbije je donela političku odluku da se teret tranzicije, i to svom silinom, prebaci na milion i 300.000 ljudi koji u ovoj zemlji primaju penzije, na kategoriju građana Srbije koji više nisu u stanju da preko sive ekonomije ili na bilo koji drugi vanredni način nadoknade manjak iz svojih redovnih prihoda, a to su penzije koje dobijaju; na kategoriju stanovništva koje troši mnogo više na svoje lečenje, nego ljudi koji su od njih mlađi, jer je to prirodno stanje stvari; na kategoriju stanovništva, što je po mom mišljenju najvažnije, za koju je Vlada, ministar Dinkić, potpredsednik Labus i predsednik Koštunica, procenila da neće doći u Nemanjinu ulicu nekoliko stotina hiljada ljudi da bi protestovali, zbog toga što su stari i nemoćni. Zbog toga je jedna slaba vlada udarila na najslabiji deo svoje nacije, pokušavajući da na taj način nadoknadi i ispravi nesposobnost i loše posledice svoje vladavine. Pozivam vas, dame i gospodo, da glasate po svojoj savesti i da ne dozvolite da milion i 300.000 najnemoćnijih ljudi u Srbiji budu žrtve jedne nesposobne vlade i da na sebe prime najveći teret tranzicije. Hvala lepo.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika želi reč? Ne. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, Predlogu zakona o dobrovoljnim penzijskim fondovima i penzijskim planovima, Predlogu zakona o uplati doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje za pojedine kategorije osiguranika - zaposlenih, Predlogu zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje zaposlenih nastalih po osnovu neisplaćenih penzija i novačnih naknada, Predlogu zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje poljoprivrednika nastalih po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada. Dakle, preći ćemo na zajednički načelni pretres o Predlogu krivičnog zakonika, Predlogu zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica, Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o Programu zaštite učesnika u krivičnom postupku, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Dakle, posle jednočasovne pauze ćemo početi ovu objedinjenu raspravu i, zbog važnosti svih ovih zakona, danas ćemo raditi do okončanja načelne rasprave o ovim zakonima. Pauza je do 13,50 časova. [[Posle pauze – 14.00]] Dame i gospodo narodni poslanici, saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama 6, 7, 8, 9. i 10, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u zajedničkom načelnom pretresu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 37 minuta 12 sekundi, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde, Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9 – 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO-a, dvaposlanikaSDP-a i dva nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno vas obaveštavam o ovlašćenim predstavnicima ispred poslaničkih grupa. Za poslaničku grupu SRS narodni poslanik Petar Jojić, DSS narodni poslanik Đorđe Mamula, DS narodni poslanik Slobodan Pajović i G17 plus narodni poslanik Marko Krstin. Prelazimo na zajednički načelni pretres 6-10. tačke dnevnog reda: – PREDLOG KRIVIČNOG ZAKONIKA, PREDLOZI ZAKONA O KRIVIČNIM DELIMA MALOLETNIKA, IZVRŠENjU SANKCIJA, ZAŠTITI UČESNIKA I IZMENAMA ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU Da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi reč? Izvolite, gospodine ministre.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalazi set zakona iz krivične oblasti. Imam posebno zadovoljstvo, a pretpostavljam i vi, što mogu da govorim o nečemu što ova zemlja nije imala 200 godina. Prvi put dobijamo krivični zakonik. Dobijamo zakonik u kome treba da budu sadržane sve bitne odredbe o bitnim krivičnim delima, kako se ne bi dešavalo, kao do sada, da se najveći deo krivičnih dela nalazi van krivičnog zakona. Više nemamo opšti i posebni deo, već jedan jedinstven krivični zakonik koji sadrži sva bitna krivična dela i sve novine koje su se pojavile. Ovaj zakon, kao i ostali zakoni, stajao je nešto duže u skupštinskoj proceduri, što je na jedan način loše, ali sa druge strane, pokazalo se kao dobro. U međuvremenu, potpisali smo nekoliko deklaracija i međunarodnih konvencija, prihvatili određene obaveze i to nam je dalo mogućnost da u te zakone ugradimo pre svega nova krivična dela, nešto što do sada nije postojalo kod nas i na taj način da naš zakon zaista upodobimo svim potrebnim standardima današnje moderne Evrope. Ovaj zakonik je prošao sve provere, pa i te Evrope, i dato je veoma pozitivno mišljenje. Moram da kažem pred svima da ste zaslužni i vi, jer veliki broj poslaničkih grupa dao je zaista korektne amandmane i Vlada je usvojila najveći broj tih amandmana i u tom smislu zaista se zahvaljujem poslanicima. Ovaj zakon ne samo što predstavlja celinu, nego unosi niz novina koje do sada nisu postojale. One su izazivale velike probleme u ovom društvu, počev od borbe protiv organizovanog kriminala, tako i borbe protiv korupcije. Novine se ogledaju u nizu primera. Uvodimo sada jednu kategoriju koja nije postojala tzv. dugotrajnog zatvora od 30 do 40 godina. Ranije je postojalo 20 ili 40 godina, a to je izazivalo probleme u praksi gde imate učinioce koji nemaju istu situaciju, a imate samo jednu mogućnost, ili 40 ili 20 godina. Sudovi su bežali ka lakšoj opciji, pa izricali 20 godina, a sada je data mogućnost da se napravi gradacija među njima i da sud izrekne 30, 35 i 40 godina. Znači, neće biti problema u praksi u tom delu. Uveden je nov način obračunavanja novčane kazne, koji do sada nije postojao u našem zakonodavstvu. Uvedene su neke nove mere, kao što je društveno koristan rad. Istovremeno, ovaj zakon je upodobljen i usaglašen sa novim zakonom o maloletničkoj delikvenciji i dobijamo sada jednu celinu gde se maloletnicima daje onaj značaj koji treba da imaju, jer opšta konstatacija je da maloletnička delikvencija u Evropi raste. U toj situaciji nije bilo dovoljno ono što smo imali, već je morao da se uredi jedan moderniji zakon, ocenjen izuzetno dobro od strane Ujedinjenih nacija i od strane Evrope, gde smo probali da zadovoljimo osnovne uslove, šta uraditi da se postigne uspeh u borbi protiv maloletničke delikvencije, a da se to ne realizuje samo nekim kaznama lišenja slobode i slično. Sa druge strane, ako već dođe do toga, da se obezbedi da ti maloletnici izađu sutra kao ljudi sposobni za resocijalizaciju i uključivanje u društvo, a ne da izađu kao dobri kriminalci kao što se sada dešava. Govorim sada i o zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, kao trećem koji je morao da se uklopi u to; vidite da se pojavljuju nove mere, novi uslovi, novi organi i, što je najbitnije po nama, ljudi koji će se baviti tom vrstom kriminala moraće da imaju jako dobre stručne reference da bi mogli taj posao da obave. Imamo niz novina koje moraju da budu interesantne za ovo društvo. Tu je u pitanju trafiking, koji je sada detaljno i dobro regulisan; u pitanju je pranje novca, korupcionaške stvari; u pitanju su novine koje se odnose npr. na platne kartice koje sve više zamenjuju čekove. Dobijamo prvi put dela komandne odgovornosti koja su sada sistematizovana na dva dela, tako da više neće biti ni tu dileme šta može da se sudi, a šta ne može da se sudi. Za nas je mnogo bitno što su određena dela jasno precizirana i moram reći da kada se uredi zakon o krivičnom postupku, koji je u fazi izrade i očekujem za dva meseca da bude u Skupštini, tada ćemo dobiti kompletnu zakonodavnu materiju u krivičnopravnoj oblasti, koja je upodobljena standardima Evrope i potrebama ove zemlje na tom putu pridruživanja tom urednom delu Evrope. Mislim da ima značaj činjenica da je stajao zakon i stranke su zaista uložile dosta truda, uloženo je oko 400 amandmana, a više od 50% smo usvojili, jer su se pokazali kao dobri, uklopili u sistem, a dao nam je opet mogućnost da sve nove stvari vezane za obaveze koje smo preuzeli po deklaracijama kako Evropske unije, tako i Ujedinjenih nacija, budu ugrađene u ove zakone. Mi dobijamo definitivno moderan zakon. Jedna mala izmena je vezana za nešto što nije materija krivičnog zakonodavstva nego procesna materija. To je ona izmena Zakona o krivičnom postupku, jer smo morali da zbog izmene statusa državne bezbednosti u nezavisnu agenciju, danas BIA, dodamo tu novinu, ne menjajući ništa u sistemu Zakona o krivičnom postupku. Jedino taj peti zakon nije vezan za ove zakone, ali mislim da je potrebno da to uradimo što hitnije, kako bismo mogli da ostvarimo nesmetanu i valjanu zaštitu države, imajući u vidu okruženje u kome se nalazimo. Nadam se da će se u diskusiji dati još neki nov, validan argument. Vlada je spremna da prihvati sve što je dobro, jer ovo što je bilo dobro mi smo uradili, odnosno ugradili u postojeći zakonski tekst, tako da, uz zahvalnost vama na saradnji, želim da vas obavestim da zbog zdravstvenog stanja možda neću moći da ostanem do kraja na sednici, pa se unapred zahvaljujem na razumevanju. Hvala.
Hvala vama, gospodine Stojkoviću. Da li su sve poslaničke grupe podnele prijave ili će još neka poslanička grupa podneti prijavu za reč? Gospodine Krstin, da li ćete podneti prijavu za reč, da znamo tehnički? (Da.) Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Predlog krivičnog zakonika koji je Vlada gospodina Koštunice uputila ovoj skupštini na raspravu i izjašnjenje predstavlja moderan, savremen krivični zakonik, u skladu sa dostignućima savremene nauke krivičnog prava. Po svojoj sadržini to je zakonik otvorenog društva, u kome se autoritet države zasniva na slobodi građana. Ovo je jedna od najozbiljnijih promena u novijoj istoriji Srbije, odnosno jugoslovenskog prostora. Ovo je zaista zakon promena. Ujedno, ovo je zakon koji sadrži odredbe koje predstavljaju poslednju rundu desovjetizacije krivičnog zakona, koja je, istini za volju, počela 1951. godine Krivičnim zakonom FNRJ, kada je doneta odluka da se ipak preuzmu modeli zapadnih krivičnih zakona i zapadne teorije krivičnog prava. Do tada je naše krivično zakonodavstvo i uopšte zakonodavstvo bilo prilično sovjetizovano, a to se u krivičnom zakonodavstvu višestruko osetilo, sa pogubnim posledicama. U tom periodu do 1951. godine u Ujedinjenim nacijama doneta je Opšta deklaracija o ljudskim pravima 1948. godine i ona je bila ključni dokument na kome su sva kasnija krivična zakonodavstva u svetu zasnovana. Za tu Opštu deklaraciju o ljudskim pravima 1948. godine nije glasala jugoslovenska delegacija, jer je ona predložila da u Opštu deklaraciju o ljudskim pravima 1948. godine uđe i pravo na formiranje koncentracionih logora. Kako to nije prihvaćeno, nije ušlo u proceduru, ali su logori u to vreme uveliko funkcionisali, pa to treba shvatiti kao pokušaj da se formi da jača sadržina, jer se pošlo od toga da forma štiti pravo, pa čak i kada je reč o koncentracionim logorima. Naravno, nikakvih sankcija Saveta bezbednosti nije bilo oko toga što su postojali logori, jer je malo poznata okolnost da je te 1949. godine Broz potpisao protokol po kome Jugoslavija postaje američka interesna sfera, tako da je zaštita za logore bila u potpunosti obezbeđena. Sledeća izmena posle 1951. godine bila je 1959. godine, kada se uz oslobođenje od sovjetskih uticaja ipak osećaju novi uticaji, a to je izmena krivičnog dela neprijateljske propagande, kada je uneta sintagma da se može odgovarati zbog zlonamernog i neistinitog prikazivanja prilika u zemlji. To je učinjeno samo zbog jednog čoveka, poznatog disidenta Milovana Đilasa, koji je tek 1988. godine, sa promenom vlasti u Srbiji, doživeo da mu se vrati pasoš, dakle te 1988. godine. Pored toga, tada je uvedeno i krivično delo širenja lažnih vesti, kao direktni sovjetski uticaj, a i mera bezbednosti zabrane javnog istupanja uneta je retroaktivno, takođe zbog njega. Posle toga su sledile promene 60-ih godina i u to vreme dolazi do ratifikacije Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima, koji je imao veoma veliki uticaj na krivično zakonodavstvo u svetu. Taj pakt je donet 1971, a ratifikovan je 1976. godine. Mislim da svi oni koji na osnovu tog pakta računaju na rehabilitaciju u krivičnopravnom smislu moraju imati na umu da deklaracija iz 1948. godine nije usvojena, tako da od te do 1976. ne postoji obaveza države da ona štiti prava koja su sadržana u Opštoj deklaraciji o ljudskim pravima iz 1948. godine. Dalje, 1990. godine dolazi do ključnih promena u krivičnom zakonodavstvu. Tada se menja krivično delo neprijateljske propagande, menja se krivično delo špijunaže, odavanja državne tajne i dolazi do liberalizacije. Ali, uticaj sovjetskog prava se i dalje oseća u nekim drugim formulacijama, kao relikt prošlosti. U Ustavu Savezne Republike Jugoslavije 1992. godine dolazi do ukidanja smrtne kazne za krivična dela iz savezne nadležnosti. Posle toga dolazi do preformulacije krivičnog dela širenja lažnih vesti i tako dolazimo do 2001. godine, kada imamo novu Vladu Srbije, koja nije izvršila ozbiljne promene u krivičnom zakonodavstvu. Doduše, od te vlade to se i nije moglo očekivati. Naime, Vlada iz 2001. godine je preko svojih predstavnika, ministra unutrašnjih poslova i potpredsednika Vlade Dušana Mihajlovića i generala Sretena Lukića, načelnika Resora javne bezbednosti, na Novom groblju položila vence na grobove Aleksandra Rankovića i Slobodana Penezića, što je bila vrlo jasna poruka za dane koji dolaze, a koje smo videli u vanrednom stanju. Nijedna vlada pre te vlade nije polagala vence na grobove dvojice pomenutih, ali mislim da se od te vlade nije ni moglo očekivati ozbiljnije zahvatanje u krivičnom zakonodavstvu i korenite promene. Bez obzira na kasnije promene oko organizovanog kriminala i izmene Zakona o krivičnom postupku i definicije nekih krivičnih dela, to se nije moglo očekivati. Doduše, treba se sada podsetiti i reči Dušana Mihajlovića, koji u svojim memoarima "Vidici" i "Povlenske magle" kaže da je ta vlada preuzela mafiju iz ranijeg perioda i da mu je ta vlada otežavala borbu protiv organizovanog kriminala. Još je zanimljivije da se niko iz te vlade nije oglasio povodom tih tvrdnji iz njegovih memoara, niti neko od tih ministara koji danas ovde sede kao poslanici, tako da se nameće pitanje da li će tu biti nekog izjašnjavanja. Čak mislim da se ni porodica pokojnog predsednika Vlade o tome nije izjasnila, pa se nameće pitanje da li su to u pitanju klevete ili je to istina. Što se tiče Vlade iz 2003. godine, mislim da je bilo jasno da su oni u krivično zakonodavstvo u vanrednom stanju vratili rešenje iz 40-tih, 50-tih godina. "Sabljaška" vlada Zorana Živkovića vratila je konfiskaciju imovine kao kaznu, celokupne imovine, kao rešenje iz 1945, a retroaktivno je odlučila da primenjuje kaznu od 40 godina zatvora. Pored toga, ministar pravde u toj vladi, u ime vlade jedno vreme je zahtevao da se retroaktivno vrati smrtna kazna, tako da je to bio nezabeležen pad u našoj bližoj istoriji, po konzervatizmu i po zastarelim idejama. Ovaj krivični zakonik je inače drugi u istoriji Srbije. Prvi je donet 1860. godine, a ovaj, kada bude bio usvojen, biće drugi po redu. Nazvan je zakonikom zato što je u njemu napravljen pokušaj ujedinjenja što je moguće većeg broja krivičnih dela, tako da će sada u jednoj kodifikaciji pretežan broj krivičnih dela biti na jednom mestu. Uz to, treba napomenuti da će biti zadržano i sporedno krivično zakonodavstvo, jer se pošlo od pretpostavke da je nemoguće sva krivična dela ujediniti u jedan zakon, već da bi, radi bolje zaštite određenih oblasti života, bilo potrebno u tim zakonima koji uređuju posebne odnose u određenim oblastima života zadržati krivična dela koja posebno štite te oblasti, da bi tu bila bolja preglednost i da bi se ti propisi bolje primenjivali i bolje sagledali. U pogledu promena o kojima je ovde reč pre svega mislim da je važno napomenuti (a iskoristiću da govorim i drugih 10 minuta) da se menja pojam krivičnog dela. Društvena opasnost kao sastavni deo definicije krivičnog dela se definitivno briše, zato što je to više sociološka definicija, a nema pravni značaj i nije joj mesto u krivičnom zakonu. Mislim da je to jedan od relikata sovjetskog prava, koji sada odlazi u prošlost. Konačno, sada imamo modernu definiciju krivičnog dela, kako se definiše i u evropskim krivičnim zakonima. Druga ključna promena, po mom mišljenju, jeste i to što se kao oblik saučesništva ukida organizovanje zločinačkog udruženja, kao poseban oblik saučesništva, što je uvoz iz Sovjetskog Saveza iz 1947. godine i zadržao se sasvim nepotrebno do naših dana. Mislim da je u prošlosti bilo demokratskih kapaciteta da se to promeni, ali izgleda nije bilo dovoljno volje i interesovanja. Dakle, sa tom promenom polazi se od pretpostavke da se može odgovarati samo za određeno konkretno krivično delo kada postoji krivica, tako da je organizovanje zločinačkog udruženja predviđeno u posebnom delu krivičnog zakona kao posebno krivično delo, a ne još povrh toga kao poseban oblik saučesništva i dodatno otežavajuća okolnost. Uz to, mislim da je jedna od ključnih promena koja doprinosi demokratizaciji i liberalizaciji društva to što se krivično delo uvrede i klevete, koje se do sada gonilo po službenoj dužnosti, zbog uvrede državnih funkcionera, ukida, tako da će i državni funkcioneri koji budu bili žrtve kleveta i uvreda putem štampe morati sami da vode privatne parnice, a ne više da traže zaštitu državnog tužioca. Uz to, mislim da je napravljen veliki korak napred zbog toga što su novinari dobili posebnu zaštitu, jer sada mogu da štite svoj izvor informisanja, kako ne bi odgovarali, kao do sada, zbog toga, osim kada je reč o krivičnom delu za koje se može ići preko pet godina, jer bi to bilo neodgovaranje za neprijavljivanje težih krivičnih dela. Tako da sada novinari mogu da štite svoj izvor informisanja. U pogledu uvrede i klevete više nije predviđena kazna zatvora, već samo novčana kazna, tako da sada praktično etika novinarske profesije ostaje jedna od važnih brana u njihovom delovanju. Napomenuo bih, uz to, da je došlo do novih kazni. Jedna od kazni je sada oduzimanje vozačke dozvole i javni rad za opšte dobro. To su do sada bile nezamislive promene u našem zakonodavstvu. Mislim da sa ovim promenama koje sam izdvojio kao najvažnije ovaj naš zakonik ulazi u red liberalnih evropskih zakona. Naravno, da ne zaboravim, došlo je do temeljne promene kod definicije pravne zablude, budući da se do sada odgovaralo i za nepoznavanje zakona, to se uzimalo kao olakšavajuća okolnost; sada samo skrivena zabluda dovodi do odgovornosti, tako da dolazi do potpune promene pravne zablude, definicija se menja posle više od 50 godina. Dakle, to su neke od ključnih promena koje smatram veoma važnim. Iz duha zakona proizilazi da se samo sa brzom i efikasnom pravdom, koja nikoga ne zaobilazi, može postići zaštita osnovnih vrednosti na kojima počiva život u ljudskoj zajednici, a ne drakonskim kaznama. O ostalim pitanjima ću govoriti u načelnoj raspravi.
Hvala vama, gospodine Mamula. Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima gospodin Jojić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS. Posle toga, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DS Slobodan Pajović. Izvolite, gospodine Jojiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, donošenje krivičnog zakonika u svakoj zemlji predstavlja izuzetno važan događaj koji privlači pažnju stručne i šire javnosti i kao takav ostaje trajno zabeležen u pravnoj istoriji jednog naroda. Mi se upravo nalazimo pred takvim događajem. Iako je Srbija imala svoj deo zakonodavne nadležnosti u oblasti krivičnopravne materije u bivšoj SFRJ i u SRJ, ovo će biti drugi srpski krivični zakonik posle onoga iz 1860. godine. U prilog donošenju novog krivičnog zakonika Srbije ide više razloga, kako formalnih tako i suštinskih. Pre svega, usvajanjem Ustavne povelje i formiranjem državne zajednice ukazala se potreba da države članice na celovit način urede krivičnopravnu materiju. Postojeće krivično zakonodavstvo bilo je podeljeno između savezne države i republika članica, pa je Srbija preuzimanjem Krivičnog zakona SRJ, kao svog zakona, dobila, uz Krivični zakon Srbije, dva krivična zakona, što predstavlja svojevrsnu anomaliju koja nije poznata u savremenom krivičnom zakonodavstvu. Inače, brojne izmene i dopune, kao i podeljena zakonodavna nadležnost u ovoj oblasti narušavale su celovitost i koherentnost krivično-pravnog sistema. I pored toga što su parcijalnim izmenama ukinute prevaziđene norme, kao i uvedene nove, time se, ipak, samo donekle udovoljilo zahtevima i izazovima koji se pred savremeno krivično pravo danas postavljaju. Poznato je da pitanje kriminalizacije i dekriminalizacije uvek predstavlja jedno od centralnih pitanja svake reforme krivičnog zakonodavstva. I neki instituti opšteg dela, iako mnogo manje podložni promenama, zahtevaju izvesna poboljšanja i usklađivanja sa savremenom teorijom krivičnog prava. Razvoj nauke krivičnog prava i dostignuća u teoriji ukazuju da su neka postojeća rešenja prevaziđena i da ih treba menjati. Dosadašnja primena krivičnog prava u sudskoj praksi ukazala je da neka pitanja treba na drugačiji način rešiti na zakonodavnom planu. Kao dodatni razlog za kodifikaciju krivičnog prava treba spomenuti i negativne pojave u oblasti sporednog krivičnog zakonodavstva. To zakonodavstvo, kao što je poznato, karakteriše hipertrofija inkriminacija, neusklađenost, nekvalitetne norme, kao i njihovo nedovoljno poznavanje od strane građana. U pogledu većeg broja tih krivičnih dela postoji potreba da se na odgovarajući način unesu u krivični zakonik. Međutim, to ne znači potpuno ukidanje sporednog krivičnog zakonodavstva. Neka krivična dela nije opravdano unositi u krivični zakonik, jer se radi ili o manje važnim krivičnim delima koja se efemerno privode i podložna su čestim izmenama ili je krug potencijalnih učinilaca ograničen na veoma mali broj ljudi u nekoj posebnoj oblasti ili je pak njihov blanketni karakter toliko izražen u smislu da su neprekidno vezana za norme zakona koje regulišu određene oblasti, pa se ne bi ništa dobilo njihovim prebacivanjem u krivični zakonik. Naše krivično zakonodavstvo je do sada usklađivano sa međunarodnim aktima. U novije vreme naša zemlja je ratifikovala veći broj međunarodnih ugovora iz kojih proizilazi obaveza usklađivanja. Primera radi, mogu se navesti Rimski statut Međunarodnog krivičnog suda, Konvencija UN protiv transnacionalnog organizovanog kriminala sa Protokolom za prevenciju, suzbijanje i kažnjavanje trgovine ljudskim bićima, a naročito ženama i decom i Protokolom protiv krijumčarenja migranata kopnom, morem i vazduhom, Evropska konvencija o suzbijanju terorizma, Međunarodna konvencija o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja i o njegovom uništavanju i drugo. Predlog krivičnog zakonika realizuje naše međunarodne obaveze iz ratifikovanih međunarodnih ugovora, ali su pri tom relevantne odredbe tih ugovora prilagođavane našem pravnom sistemu, krivičnopravnoj terminologiji itd. To znači da je izabran teži ali adekvatniji način implementiranja normi međunarodnog prava. Sa jedne strane postignuto je da se u svemu suštinski ispune preuzete obaveze, a da se, s druge strane, poštuju uobičajeni krivičnopravni standardi, kao i da se predvide rešenja koja odgovaraju potrebama našeg društva i pravnog sistema. Efikasno suzbijanje kriminaliteta zavisi od niza faktora, od kojih je veoma važno i dobro krivično zakonodavstvo. Mada postojeće krivično zakonodavstvo nije u toj meri zaostalo da je postala smetnja za efikasnije suzbijanje kriminaliteta, od novog krivičnog zakonika treba očekivati pozitivne rezultate i na tom planu. Iako to svakako nije presudan argument, treba imati u vidu da jedino Srbija od država nastalih na teritoriji bivše SFRJ još nije donela svoj novi krivični zakonik. Ovaj argument je relativne prirode, zbog činjenice da donošenje novih krivičnih zakonika secesionističkih republika nije bilo uslovljeno samo ostvarivanjem potreba, već i distanciranjem od ranijeg jugoslovenskog pravnog sistema i potvrdom svoje novostečene državnosti. U pogledu zaprećenih kazni se, u celini gledajući, ne bi moglo tvrditi ni da su represivnije, a niti blaže u odnosu na postojeće zakonodavstvo, već da su samo krivična dela po težini u većoj meri međusobno izdiferencirana. Takođe, propisani kazneni rasponi su i dalje ostali dovoljno široki, što u sudskoj praksi daje odlučujuću ulogu u vođenju kaznene politike. Kod zakonskog opisa pojedinih krivičnih dela, kao i propisivanja instituta opšteg dela težilo se što jasnijim rešenjima kako bi se sudskoj praksi omogućila nesmetana primena krivičnopravnih normi. Koje su karakteristike ovog predloga krivičnog zakonika? Krivični zakonik na celovit način reguliše krivičnopravnu materiju, osim nekih krivičnopravnih dela koja i dalje ostaju u okviru kaznenih odredaba pojedinih zakona kojima se regulišu neke druge oblasti. Radi se o krivičnim delima koja su ili neraskidivo vezana za materiju koju ti zakoni regulišu, ili se radi o manje značajnim krivičnim delima, ili pak o onim koja su podložna čestim izmenama, te ih stoga nije opravdano unositi u krivični zakonik. Prilikom pisanja jednog krivičnog kodeksa veoma je važno koji će se kriminalno-politički, pa i širi, pravno-filozofski pristup izabrati kao polazna osnova. U pogledu pravno-dogmatskog i legalističko-tehničkog pristupa potrebno je imati jasan stav. Kod kriminalno-političkog pristupa važno je naći pravu meru između neophodne i važne represije i onoga što predstavlja preterano zadiranje u sferu pojedinaca, a što i za društvo u celini ima negativne posledice. Zaštitnu i garantovanu funkciju krivičnog prava treba dovesti u međusobni sklad ili, drugačije rečeno, unitaristički pristup treba ograničiti načelom pravednosti i srazmernosti. Preterano korišćenje krivičnopravne represije može ukazivati na to da se društvo suočava sa nekim od sledećih problema: prvo, ili je reč o slabom i loše organizovanom društvu u državi koja ne raspolaže drugim oblicima pravne reakcije i socijalne kontrole, pa se zato uglavnom oslanja na krivično pravo. Drugo, ili je društvo i država uzdrmana političkim, ekonomskim i socijalnim konfliktima, odnosno razmere kriminaliteta su takve da dovode u pitanje normalno funkcionisanje društva. Treće, može ukazivati na represivnu i totalitarnu državu. Što se tiče zakonodavne tehnike koja će se koristiti, neophodno je izbegavati kako kazuistiku, tako i preteranu generalizaciju, a što nalaže i postupak koji se mora uvažavati. Imajući u vidu veći broj krivičnih dela i njihove oblike može se konstatovati da su granice krivičnopravne zaštite Predlogom krivičnog zakona postavljene dosta široko. Pored toga što je u teoriji opšteprihvaćeno shvatanje da je krivično pravo pre svega ultima racio, tj. poslednje sredstvo, savremeno krivičnopravno zakonodavstvo je u stalnoj ekspanziji. Iako se imalo u vidu da određene probleme treba rešavati na drugi način i drugim sredstvima, ipak je broj novouvedenih inkriminacija znatno premašio broj onih koje su kao anahrone ukinute. Stalno širenje granica...
Gospodine Jojiću, izvinite, da li koristite i drugi deo? (Da.)
... krivičnopravne zaštite koje nameću novi oblici kriminaliteta, preuzete obaveze iz međunarodnih ugovora, kao i nepostojanje ili nerazvijenost drugih sredstava kojima se bolje od krivičnog prava može suzbijati neko društveno opasno ponašanje, u sebi nosi opasnost da krivično pravo još u većoj meri optereti ograničene kapacitete pravosuđa i da bude još manje efikasno. Iako se u izradi Predloga krivičnog zakonika vodilo računa da se ne pretera u širenju krivičnopravne zaštite (što ima niz drugih negativnih posledica), ipak je težnja za zaštitom određenih dobara bila dominantna, tako da bi se možda moglo zameriti i to što predlog nije bio smeliji u pogledu dekriminalizacije i jednog uopšte liberalnijeg pristupa u oblikovanju granica krivičnopravne zaštite. Međutim, stanje kriminaliteta, kao i opšte prilike u Srbiji predstavljali su realnu prepreku za jedan takav pristup. Predlog krivičnog zakonika je nastojao da nađe pravu meru u zaštiti ličnih, individualnih dobara i opštih dobara. Poznato je da preterana krivičnopravna zaštita opštih dobara može čak i da ugrozi osnovna prava čoveka. Sa druge strane, nije opravdan ni individualistički pristup u oblikovanju krivičnopravne zaštite. Iako se na prvom mestu štite osnovna dobra čoveka, krivičnopravna zaštita je neophodna i onim opštim dobrima koja su u funkciji ostvarivanja tih osnovnih dobara (dakle, država, privreda, pravosuđe i drugo). Prilikom izrade Predlogakrivičnog zakonika korišćen je i uporedno-pravni metod. Uzeta je u obzir i većina krivičnih zakonika evropskih zemalja. Rešenja iz stranog zakonodavstva nisu nekritički preuzimana, već su prilagođavana potrebama, prilikama i stvarnosti u Srbiji. Upoređivanje sa rešenjima u stranom zakonodavstvu u nekim slučajevima je vodilo zaključku da su bolja rešenja iz našeg prava, te da ih stoga treba zadržati. Inače, jedna od karakteristika Predloga krivičnog zakonika jeste da su u njemu sadržana ona rešenja iz našeg dosadašnjeg krivičnog zakonodavstva koja su se pokazala kao dobra, iako su neka od njih možda mogla biti još i bolja. Ona nisu menjana zbog kratkoće vremena u kome je trebalo izraditi ovaj zakonski projekat, kao i zbog stava sudske prakse koja nerado gleda na promene onih rešenja koja u praksi nisu stvarala probleme. Jedna od karakteristika Predloga krivičnog zakonika jesu i nova rešenja na planu krivičnih sankcija. U opštem delu su uvedene nove krivične sankcije, a u posebnom delu su na drugačiji način propisane kazne za pojedina krivična dela, odnosno izvršena je jasnija diferencijacija pojedinih krivičnih dela prema njihovoj težini. U odnosu na postojeća rešenja, kod nekih krivičnih dela propisana je blaža kazna (kod nekih imovinskih krivičnih dela), dok je kod drugih propisana stroža kazna (tu su najteža krivična dela, zatim oblici onih krivičnih dela koji imaju elemente organizovanog kriminala i drugo). Posebno se zapaža da se vodilo računa o potrebi da se putem zakonskih rešenja utiče na sudsku praksu tako što će se smanjiti broj izricanih uslovnih osuda, a povećati obim kod primene novčane kazne, pa su predviđena određena rešenja u tom smislu. Iako se ne može, iz više razloga, očekivati da u Srbiji novčana kazna postane dominantna sankcija, kao što je to slučaj u većini evropskih zemalja, između ostalog i zbog niskog životnog standarda, krivični zakonik će sigurno uticati da se ona izriče češće nego što je to slučaj do sada. Sistematika opšteg dela Krivičnog zakonika nije zahtevala ozbiljnije izmene. U pogledu sistematike posebnog dela može se primetiti da se ona dosta razlikuje u odnosu na postojeću, i to ne samo zbog činjenice da je materiju u posebnom delu krivičnog zakonika trebalo regulisati na celovit način, a ne kao do sada na osnovu podeljene zakonodavne nadležnosti, već zbog drugačijih određivanja grupnih zaštitnih objekata pojedinih krivičnih dela, kao i njihovog redosleda, s obzirom na njihov značaj, međusobnu srodnost i drugo. Predlog najnovijih rešenja u opštem delu predloženog krivičnog zakonika: na samom početku, u Glavi I Krivičnog zakonika sadržane su osnovne odredbe, koje su malobrojne, ali veoma važne, s obzirom na to da se njima ustanovljavaju osnovni principi krivičnog prava, dakle, načelo zakonitosti, načelo krivice, načelo legaliteta krivičnopravne represije, a propisana je i opšta svrha krivičnih sankcija. Nastojalo se da se ova načela formulišu bez unošenja deklarativnih konstatacija, naročito na jedan koncizniji i precizniji način; načelo zakonitosti i načelo krivice (nullum crimen sine lege) su formalni i formulisani su na standardan način kao u većini evropskih krivičnih zakonika. Iako je sama formulacija načela zakonitosti mogla biti nešto drugačija, ona je dobra i izražena je na jedan klasičan način. Još važnije od toga kako je formulisana odredba o načelu zakonitosti jeste to u kojoj meri je to načelo sprovedeno i poštovano kroz sam Krivični zakonik. Reč je, pre svega, o onom segmentu načela zakonitosti koji nalaže da norme i upotrebljeni izrazi budu što određeniji, što precizniji. Svakako, u Krivičnom zakoniku ima i onih odredaba kojima bi se u pogledu stepena određenosti moglo prigovoriti, ali u nekim slučajevima veoma je teško izbeći neodređene i suviše uopštene izraze, koji ponekad mogu imati i karakter generalnih klauzula. Što se tiče načela legitimnosti ili tačnije rečeno onog njegovog dela koji se odnosi se na krivičnopravnu represiju, na nužnu meru i minimum krivičnog prava, retka su savremena krivična zakonodavstva koja ga eksplicitno sadrže. Na njega se uglavnom nailazi u krivičnim zakonodavstvima zemalja bivše SFRJ i u tom pogledu je jasno da je tome najviše doprinela slična odredba koju sadrži KZ SFRJ. U vezi sa tim se uticaj Krivičnog zakona SFRJ može oceniti pozitivnim, jer je reč o principu koji i danas jeste, bar deklarativno, usvojen. U Glavi II sadržane su odredbe o važenju krivičnog zakonodavstva Srbije. Osim nekoliko manje značajnijih novina, npr. rešavanje do sada sporne situacije personalnog principa u slučaju promene državljanstva, u odnosu na postojeće rešenje poboljšana je i sistematika, jer nema razloga da se odredbe o prostornom i vremenskom važenju svrstavaju u različite glave opšteg dela. U pogledu ranijih odredaba o važenju republičkih krivičnih zakona, zadržana su postojeća rešenja, s tim što se vodilo računa o tome da je sada reč o krivičnom zakonodavstvu država članica. Dakle, to je odredba Glave II. U Glavi III, koja se odnosi na krivično delo, regulišu se opšta pitanja krivičnog dela (njegov opšti pojam, osnovi isključenja protivpravnosti, oblici i osnovi isključenja krivice). Iako neki evropski krivični zakoni ne sadrže odredbu o opštem pojmu krivičnog dela, ta odredba je zadržana, ali u odnosu na raniji način napravljena je značajna razlika. Dosledno je sprovedena objektivna i subjektivna koncepcija opšteg pojma krivičnog dela u pogledu gde postoji saglasnost, kako u našoj teoriji, tako i u stranojteoriji. Sadašnje rešenje koje posebno izdvaja krivičnu odgovornost shvaćeno je subjektivno, dakle, da je osnov da se krivično delo shvati čisto objektivno, što danas niko ne zastupa. Dalje, odustalo se od unošenja društvene opasnosti kao obaveznog samostalnog elementa tog pojma, jer u savremenoj evropskoj teoriji krivičnog prava niko više ne zastupa to shvatanje koje je ranije bilo u socijalističkim zemljama. (Predsednik: Gospodine Jojiću, vreme, molim vas.) Dame i gospodo, ako mi dozvolite da zaključim, sigurno da je ovaj krivični zakonik jedna kodifikacija koja mnogo znači za Republiku Srbiju. Dame i gospodo narodni poslanici, dužan sam da vam kažem da je u Predlogu ovog zakonika preuzeto osamdeset i više posto odredaba iz Predloga krivičnog zakonika, a to su radili srpski radikali, tada sam bio savezni ministar pravde. Godinu i po dana smo neposredno radili na tome, na tome sam radio lično sa uglednim stručnjacima, a tada je potpredsednik Vlade bio Tomislav Nikolić, koji je učestvovao, Maja Gojković. Moram reći da su učestvovali ugledni profesori, ugledne sudije i ugledni tužioci. Pomenuću ovde jednog velikog stručnjaka iz oblasti krivičnog prava, a to je prof. Zoran Stojanović, inače profesor na Pravnom fakultetu. On je bio u grupi za izradu ovog krivičnog zakonika. To je predlog, prva kodifikacija koju sam radio sa tim stručnjacima i članovima Savezne vlade SRJ. Od 430, koliko ima članova, reći ću vam da su iz ovog predloga krivičnog zakonika iz 2000. godine preuzeta od srpskih radikala 384 člana. Svakako da treba reći da je republički ministar uvažio ove odredbe, što SRS uvažava i ceni, jer da nije bilo dobrog predloga zakona srpskih radikala, sigurno ne bi ovaj predlog prihvatio ni sam ministar gospodin Zoran Stojković.
Hvala vam, gospodine Jojiću. Struka je iznad politike. Sjajno. Izvolite, narodni poslanik Slobodan Pajović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DS.
Dame i gospodo narodni poslanici, tačno je da je predlog seta krivičnih zakona, o kojima raspravljamo u objedinjenoj raspravi, izazvao veliko interesovanje šire i stručne javnosti. Mogu reći da to vidim po izlaganju mojih prethodnika koji su, mogu reći, kao i ja, dosta pročitali i u velikom delu saglasni sa komentarom profesora Stojanovića, koji je učestvovao u sačinjavanju ovog zakona, a koji je dao jedan dobar komentar u "Braniču", časopisu Advokatske komore Srbije. Postoji opšta saglasnost da je donošenje ovog zakona bilo nužno, u prvom redu što je zakonodavna nadležnost u ovoj oblasti bila podeljena tako što je Srbija imala deo nadležnosti, a deo nadležnosti pripadao je, na saveznom nivou, SFRJ i SRJ, tako da je stvorena situacija da imamo dva krivična zakona. Bilo je nužno da se ova materija objedini u jednom krivičnom zakonu. Republike, države članice eks Jugoslavije, sve su već donele svoje krivične zakone. Dakle, samo po sebi je bilo potrebno doneti ovaj zakon i dobro je što će ovaj zakon biti donet. Sadašnje krivično zakonodavstvo trpelo je velike izmene. One su dovele do toga da se naruši jedinstvo sistema i do toga da imamo situacije da se veoma teško primenjuje krivični zakon. To je situacija koju smo skoro imali, da stručna javnost, a i sudije koje primenjuju zakon u situaciji za najteža krivična dela su podeljeni oko toga da li se za krivična dela, npr. u slučaju "Ibarske magistrale", ubistva Stambolića, može izreći kao maksimalna kazna zatvora od 15 godina ili 40 godina zatvora. Ne bih hteo da iznosim svoje mišljenje u vezi s tim, samo sam to naveo kao primer i razlog da je neophodno donošenje novog zakona koji će na celovit način rešavati ovu materiju, a mislim da Vrhovni sud o ovom pitanju treba da zauzme svoj stav. Takođe, čuli smo da su neophodni razlozi za donošenje ovog zakona i usaglašavanje sa međunarodnim aktima koje je ratifikovala naša zemlja. Mislim da je to dobro urađeno u većem delu ovog zakona, jer je izvršeno usklađivanje i prilagođavanje našem zakonu. Takođe, nužnost donošenja zakona je i potreba da se smanji broj krivičnih dela koja su regulisana tzv. sporednim krivičnim zakonodavstvom. Učinjeno je to u dobroj meri i u ovom zakonu. Na primer, sada je vraćeno krivično delo utaje, a brisana su krivična dela iz poreskog postupka i poreske administracije, što je onima koji znaju i primenjuju zakon jasno da je sasvim dobro urađeno i da je bilo neophodno da se učini. Ono što može da se primeti za ovaj zakon, ne znam koliko liči na zakon koji su radikali doneli, ali dosta liči na Krivični zakonik koji je donela Republika Crna Gora. Deluje da je zakon ipak donet malo na brzinu. Jeste da je postojala preka potreba za ovim zakonom. Mogle su pojedine stvari da se preciznije i bolje reše. O brzini govori i činjenica da je na ovaj zakon uloženo mnogo amandmana i da je Vlada prihvatila oko 200 amandmana, koji su u velikoj meri precizirali i popravili ovaj zakon. Naravno, pohvalno je što je to učinjeno. U raspravi o pojedinostima videće se da je trebalo prihvatiti još neke amandmane. Ono što je negativna karakteristika ovog zakona, po mom mišljenju, jeste da je represivniji od prethodnog zakona. Težnja svakog demokratskog društva, pa i našeg, trebalo je da bude ka dekriminalizaciji i ka uvažavanju kazni koje su predviđene krivičnim zakonom. Možda je postojala potreba da se za neka krivična dela donesu strože kazne. Karakteristika ovog zakona je da su povećani minimumi kazni mnogih krivičnih dela, što pokazuje tendenciju za jednom strožom kaznenom politikom, odnosno za donošenjem strožih kazni u vezi sa nekim krivičnim delima kod kojih je takođe i ranije postojao veliki raspon kazni, a povećan je i opšti maksimum. On je u Predlogu zakona 20 godina, ali vidim da su usvojeni amandmani i čini mi se da će biti usvojeno da opšti maksimum kazne bude 30 godina. O tome ću govoriti nešto kasnije. Međutim, to što je zakon represivniji govori da država nije sposobna da se na drugi način suprotstavi narastanju kriminaliteta. Ne mislim da krivični zakon svojom represivnošću može doprineti da se kriminal u zemlji smanji. Smatram da, sa stanovišta generalne prevencije, ovaj zakon neće mnogo doprineti. Ipak je najvažnije da se učinioci krivičnih dela otkrivaju i da se primenjuje zakon prema njima, da se efikasnije sprovodi sudski postupak i da sudovi rade efikasnije. Vidimo samo iz ovih zadnjih afera u Vrhovnom sudu i tužilaštvu da su bile odgovarajuće smetnje i na tom nivou. Dakle, imali smo mi dovoljno dobro krivično zakonodavstvo da učinioci krivičnih dela budu kažnjeni. Pitanje primene zakona i privođenja pravdi učinilaca krivičnih dela je dosta značajnije nego represivan krivični zakon. Karakteristika ovog zakona je, može se reći, da je dominantno mesto dato novčanoj kazni u odnosu na druge kazne, a posebno na uslovnu osudu, što je svakako dobra tendencija, ali će se teško ostvariti. O tome ću govoriti nešto kasnije. Svaku dobru tendenciju treba pozdraviti. Ipak, mora se konstatovati, pored toga što je samo po sebi donošenje ovog zakona bilo nužno, da ovaj zakon predstavlja korak napred u ovoj oblasti. Zbog razloga koje sam već naveo, a i zbog toga što zakon tretira neke nove institute, obrađuje već stare institute na mnogo bolji, savremeniji i moderniji način, prihvatajući novu pravnu teoriju, i iz razloga što je prihvaćen veliki broj amandmana poslaničke grupe DS-Boris Tadić, poslanička grupa će glasati za ovaj zakon. Analizirao bih neke institute opšteg i posebnog dela ovog krivičnog zakona. Zadržana je definicija pojma krivičnog dela, ali je iz pojma krivičnog dela izostavljen institut društvene opasnosti kao sastavni element krivičnog dela, što je dobro jer se radi o jednom reliktu komunističkog krivičnog prava, gde se stvarala mogućnost da se putem neznatne društvene opasnosti izvrda načelo zakonitosti i dođe do oslobađanja od nekih krivičnih dela. Sada je zbog toga došao u pitanje institut neznatne društvene opasnosti, koji je u nekoj meri zamenjen delom manjeg značaja, ali ovo delo se može primenjivati samo u slučajevima kod krivičnih dela do tri godine, što je takođe dobro jer se protiv teških krivičnih dela ne može koristiti. Takođe, u oblasti saučesništva dobro je što su izostavljene odredbe o organizaciji zločinačkih udruženja, jer i to je relikt prošlosti, jedne nepotrebne odredbe koje su se mogle putem podstrekavanja i saizvršilaštva rešiti, a postoje adekvatne inkriminacije u posebnom delu krivičnog zakona kojima je pokriven organizovani kriminal i pripadanje organizacijama te vrste. Što se tiče krivičnih sankcija, može se reći da je zadržana kazna od 40 godina zatvora, a po Predlogu zakona maksimum kazne je 20 godina zatvora. Bilo je nelogično da ostane ovako veliki raspon između opšteg maksimuma i najstrože kazne i dobro je što su prihvaćeni amandmani da bude 30 godina opšti maksimum, jer zašto bi se nekome ko treba da dobije između 25 i 27 godina zatvora izricalo 40 godina. Može se postaviti pitanje kako se i zašto došlo do kazne od 40 godina zatvora i zašto se možda kod najtežih oblika teških krivičnih dela nije razmišljalo o doživotnom zatvoru, jer mislim da to ne bi povećavalo represivnost, već da represivnost zakona povećavaju druge odredbe. (Predsednik: Da li koristite i drugih 10 minuta?) Da. Poseban značaj se daje novčanoj kazni. Posebno je dobro što je otklonjen jedan osnovni nedostatak novčane kazne, a tiče se toga da ne pogađa jednako siromašne i bogate, mada je zadržana u fiksnom iznosu novčana kazna, ali predviđena je novčana kazna na dane, što omogućava da se utvrdi raspon između prihoda i rashoda učinioca krivičnog dela i da mu se prema tome odredi kazna. To će sigurno u početku biti teško, s obzirom da je to teško u našem sistemu utvrditi, ali sigurno će se stvoriti uslovi za to i ovakvo nastojanje je sigurno dobro. Predviđene su nove kazne: rad u javnom interesu i oduzimanje vozačke dozvole. Rad u javnom interesu je predviđen, ali je sigurno, znajući bar kakva je praksa do sada, da će izvršenje ove kazne biti veoma teško i mogu da kažem iz ličnog iskustva da se neće primenjivati, bar jedan dug period. Znači, ona postoji samo da ulepša zakon. Oduzimanje vozačke dozvole je posebna greška i nije trebalo da bude predviđeno kao kazna. Poznato je da je u zakonu predviđena kao zaštitna mera zabrana upravljanja motornim vozilom. Dakle, po suštini postoje kazna i zaštitna mera koje su identične. To je prvo zbog preciznosti zakona nedopustivo, a nedopustivo je i sa stanovišta svrhe kažnjavanja, jer zamislite situaciju da neko ko je izvršio krivično delo upotrebom motornog vozila dobije tri godine zatvora, oduzme mu se vozilo i dobije još dve godine oduzimanja, pošto izdrži tri godine kazne zatvora, da mu se oduzme vozačka dozvola. U čemu je tu svrha kažnjavanja ako već dobije tri godine zatvora i šta će tu uticati da se izvršilac popravi, kazni i da ne vrši ta krivična dela? Logično je da se oduzimanje vozačke dozvole, odnosno zabrana upravljanja motornim vozilom primenjuje u slučaju kada učinilac krivičnog dela nije poštovao saobraćajne propise i da se zadrži stalno rešenje. U ovom smislu Demokratska stranka je podnela amandman, pa ćemo o tome još diskutovati. U oblasti odmeravanja kazne dobro je rešenje što su predviđene odredbe o produženom krivičnom delu, jer je to bila situacija jednog prividnog i realnog sticaja, gde su sudovi podržavajući shvatanje krivičnopravne teorije sudili za produžena krivična dela, a da za to nije postojao osnov u zakonu. Sada je taksativno i precizno određeno u kom slučaju se radi o produženom krivičnom delu i to je dobro. Međutim, u Predlogu zakona nije predviđena situacija kada se otkrije novo krivično delo koje je obuhvaćeno produženim krivičnim delom, a koje je pravosnažno utvrđeno i presuđeno. Predložili smo jedan amandman, i Vlada je usvojila, da se u tom slučaju to krivično delo smatra posebnim krivičnim delom, odnosno da ulazi u posebno produženo krivično delo, jer je mogla da se stvori situacija da je to novo otkriveno krivično delo teže krivično delo, ali da se zbog toga što se produženo krivično delo smatra jednim delom i zbog principa da se u krivičnom pravu ponovo ne može suditi stvori situacija da se tom učiniocu ne može za to krivično delo suditi. Predviđene su značajne izmene u pogledu uslovne osude i te izmene u suštini otklanjaju nedostatke koji su se pojavili u ranijoj praksi, a to je situacija da se jednom učiniocu izriče više uslovnih osuda, što u suštini ne odgovara svrsi uslovne osude kao krivične sankcije, ili da se nekom licu koje je izvršilo krivično delo sa umišljajem u neposrednoj prošlosti potom izriče uslovna osuda. To su u suštini dobra rešenja jer su iznuđena praksom i lošim radom sudova koji nisu na adekvatan način primenjivali ranije odredbe. Što se tiče posebnog dela samo ću se osvrnuti na neka krivična dela predviđena u posebnom delu, a biće diskusije po amandmanima u pojedinostima. U posebnom delu predviđeno je ubistvo iz samilosti kao privilegovani oblik ubistva i mislim da je to dobro. Video sam da je to bilo predviđeno Krivičnim zakonom Kraljevine Jugoslavije još 1929. godine. Na Odboru za pravosuđe čuli su se argumenti da se ovaj oblik ubistva može zloupotrebljavati, međutim to nikako ne stoji i nije tačno, jer svako krivično delo mora biti potpuno dokazano, sa svim njegovim bitnim elementima i obeležjima, što znači da mora biti dokazano da je bolesno lice na ozbiljan i izričit način to tražilo i još neki elementi moraju biti ispunjeni. Nešto bih posebno rekao u vezi sa krivičnim delima protiv časti i ugleda. Karakteristično je da je zadržano krivično delo uvrede, iako je Demokratska stranka podnela amandman da se taj član briše, jer smatramo da s obzirom na stepen društvene opasnosti ovog krivičnog dela ono ne treba da bude obuhvaćeno krivičnim zakonom, već prekršajnim. To u prvom redu zato što bi oštećeni u prekršajnom postupku svoju satisfakciju dobili na mnogo brži način i time bi bili zadovoljniji. Pored toga, mora se uzeti u obzir i činjenica da oštećeni ima pravo da u parničnom postupku zbog pretrpljenih duševnih bolova dobije naknadu štete i da u parničnim postupcima postoji mogućnost da se na jedan pravičniji način rešavaju ova pitanja, odnosno da se dosuđuje adekvatna naknada. Mislim da čak ni krivično delo uvrede, a ni klevete ne bi morali da budu inkriminisani, jer bi zadovoljstvo i satisfakciju oštećeni u potpunosti doživeo u parničnom postupku, a i to bi bila jedna vrsta kazne za onoga ko je to izvršio. Još bih rekao u vezi sa definicijom krivičnog dela silovanja da je istaknuta jedna nejasna i neprecizna formulacija, koja nikako ne može biti element krivičnog dela. Rečeno je – ko prinudi drugog na obljubu ili sa njom izjednačen čin upotrebom sile ili pretnji, itd. Formulacija "izjednačen čin sa obljubom" mnogo je neprecizna i uopšte se ne može zamisliti koji je to čin, na koji se čin misli. Ako se već zna, zašto nije navedeno na šta se odnosi i ko je taj ko može da odlučuje da li je to izjednačen čin itd. Mi smo predvideli amandman i o tome ćemo posebno govoriti u pojedinostima. Na kraju bih nešto rekao o Predlogu zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica. Dobro je što je ova materija objedinjena u jednom zakonu, ali se i dalje postavlja pitanje da li se vaspitni nalozi i vaspitne mere sprovode u praksi, jer je do sada bio veliki problem. Ne vidim da se neki problem u tom smislu rešio, jer, kao što je i ministar rekao, u porastu je kriminal koji čine maloletna lica, a poznato je da prilikom izricanja vaspitne mere oni izlaze iz sudnice smejući se. U raspravi o pojedinostima biće detaljnije reči. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? Reč ima Žarko Obradović, zamenik predsednika poslaničke grupe SPS.
Poštovani predsedniče, kolege narodni poslanici, gospodine ministre, danas počinjemo raspravu o jednom setu važnih zakona, od kojih se svaki na specifičan način odražava i na život građana Republike Srbije. Svoje izlaganje ću u ime poslaničke grupe SPS najviše usmeriti na Predlog krivičnog zakonika, iz prostog razloga što smatram da je to jedan jako važan, možda posle Ustava jedan od najznačajnijih zakona. Sa posebnim zadovoljstvom mogu da konstatujem da je ovo jedan od zakona koji rečito govore da se i za vreme vlasti SPS-a i te kako vodilo računa da naše zakonodavstvo bude usaglašeno sa savremenim svetskim kretanjima. Osim toga, ovaj predlog zakonika pokazuje da je reforma u krivičnom zakonodavstvu, koju je započela i Socijalistička partija Srbije, samo nastavljena, jer najveći broj rešenja koja je sadržao dosadašnji Krivični zakon je ostao na snazi, dok su određena krivična dela samo prilagođena sadašnjim svetskim uslovima. Predloženi krivični zakonik sadrži jednu naglašenu meru kontinuiteta krivičnopravne vlasti ove države. Ono što posebno raduje je činjenica da Predlog krivičnog zakonika sadrži naglašen legalistički pristup u normiranju krivičnopravnih normi koje se štite normama Krivičnog zakonika. To su, po pravilu, dela kapitalnog karaktera i imaju značaj jer se ne donose od jedne vlasti, niti za jednu vlast, već su rezultat opšteg prilaza, zasnovani na principima zakonitosti. Na ovo posebno ukazujem jer u nedavnoj praksi smo imali očite primere zloupotrebe Krivičnog zakona kao sredstva u borbi protiv političkih neistomišljenika. Ono što raduje je činjenica je da je ovaj zakonik legalistički i ne sadrži ideološka i stranačka obeležja. Vidljivo je da predložena rešenja u krivičnom zakoniku sadrže negaciju politike i stavova DOS-a, tako su, na primer, odredbe iz Glave 98. zakonika, koje se odnose na krivična dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije i Srbije i Crne Gore i govore o ustavnom uređenju, odnosno o napadu na ustavno uređenje, ostale gotovo nepromenjene u odnosu na postojeći zakon. Prema tome, sve ono što su socijalisti tretirali kao nasilje i nelegalno rušenje organa vlasti krivično je kažnjivo i prema ovom zakonu. Osim toga, odredbe o terorizmu i oružanoj pobuni ostale su gotovo nepromenjene, jer su bile usaglašene sa opšteprihvaćenim međunarodnim standardima. Na ovo ukazujem zbog činjenice da je državna intervencija na Kosovu i Metohiji bila pravno osnovana, i to ne samo po našem Krivičnom zakonu, već i na osnovu međunarodnih opšteprihvaćenih standarda. Ovo je važno pomenuti jer smo mi na Kosovu i Metohiji vodili borbu protiv terorizma. To je čitav svet do 1998. godine priznavao, a 1998. godine došlo je do promene u politici SAD, promene stava prema našoj zemlji, promene odnosa prema borbi protiv terorizma, a sada saznajemo i zašto. Nezavisni analitičari, ljudi koji se ne bave politikom, tek sada iznose sijaset činjenica na videlo: da je Amerika stajala iza podrške UČK i da je podsticala borbu Albanaca za stvaranje nezavisne države. Utoliko je važno pomenuti i ove stvari i zbog onoga što nam se tada desilo, a pogotovo zbog onoga što nas očekuje, a to je diplomatska, pravna i politička borba za poštovanje Rezolucije 1244 i očuvanje statusa Kosova unutar Srbije. Naravno, delim ona mišljenja koja ukazuju da je reforma krivičnog zakonodavstva bitna i aktuelna tema i to, pre svega, zbog konkretno istorijske prakse. Tu reformu zahtevaju i procesi koji obeležavaju početak 21. veka. Naime, savremeni procesi dovode u pitanje državne granice, koje pred naletom univerzalnog poimanja jednakosti među ljudima koji su, citiram, "slobodni, jednaki u dostojanstvu i pravima i svesti o neophodnosti da univerzalna prava i slobode čoveka moraju biti zaštićena pravnim sistemom ustupaju mesto svetu bez granica". Naravno da taj svet bez granica mnogi zloupotrebljavaju. Veoma je raširena praksa od strane velikih sila da pod firmom zaštite opšteljudskih prava i sloboda praktično koriste tu formulaciju kao pravni osnov za intervencije i potiranje nezavisnosti i samostalnosti država i instaliranje političkih sistema koji odgovaraju velikim silama. "Izgradnja novog sveta je započela opštim prihvatanjem različitih međunarodnih institucionalnih oblika, sadržanih u multilateralnim i bilateralnim konvencijama. Tim procesima značajan doprinos daju i univerzalne međunarodne i regionalne organizacije, kao što su UN, Evropska zajednica, Savet Evrope i druge, koje zalaganjem za širenje ideje o ljudskim pravima i slobodama umnogome doprinose da najveći broj nacionalnih država prihvata obavezu da štiti i poštuje ljudska prava i slobode, doprinoseći da se svaki pojedinac oseća pripadnikom međunarodne zajednice." Valja se podsetiti da je gotovo polovina prošlog veka bila obeležena praksom u kojoj je pojedinac svoja zagarantovana međunarodna prava štitio pred nacionalnim sudovima, po postupku koje je odredilo nacionalno pravo. Postojanje razlika u razvijenosti pravnih sistema pojedinih država objektivno je rađalo mogućnost da se ista prava na različit način i sa različitim uspehom štite od države do države. Otuda zahtev za neposrednu primenu normi međunarodnog prava predstavlja neophodnost savremenog razvoja. Međutim, usled nepostojanja kodifikovanog međunarodnog političkog prava, svaki pojedinac je istovremeno i subjekt i nacionalnog i međunarodnog prava koji pravno funkcionišu u gotovo svim državama sveta. U međunarodnom krivičnom pravu svaki pojedinac ima određenu zaštitu, ali mu se ovim pravom mogu nametnuti i određene obaveze. Iz takvog odnosa javlja se i neophodnost primene i razvoja međunarodnog krivičnog prava koje ne stvara nacionalna država po uobičajenom legislativnom putu, već nadnacionalni organi međunarodne zajednice. Polazeći od ovih premisa može se konstatovati, iako se o Predlogu krivičnog zakonika mogu izreći određene kritičke primedbe, što smo mi učinili i u formi amandmana, da je on usaglašen sa gotovo svim opšteprihvaćenim teorijama u oblasti krivičnog prava. Pored toga, Predlog krivičnog zakonika je usaglašen i sa Statutom Stalnog međunarodnog krivičnog suda, ali i sa međunarodnim ugovorima koji obavezuju Srbiju na reforme u krivičnom zakonodavstvu, uključujući tu i Evropsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i sloboda, kao i sa praksom Evropskog suda za ljudska prava. Da je to tako pokazuje i činjenica da je u Predlog krivičnog zakonika uvršteno i novo krivično delo tzv. komandna odgovornost, kroz krivično delo nesprečavanja vršenja krivičnog dela protiv čovečnosti. Smatramo da su uvođenjem ovog krivičnog dela u naše krivično zakonodavstvo otklonjeni svi razlozi za upućivanje primedbi od međunarodne zajednice našem krivičnom zakonodavstvu. Iako Predlog krivičnog zakonika zadržava kontinuitet sa dosadašnjim krivičnim zakonodavstvom, on predstavlja i značajan pomak napred u oblasti krivičnog zakonodavstva. Upravo iz tih razloga predlagač ovog zakonika bi mogao i morao, na utemeljen način, da obrazloži zašto se, za razliku od rešenja sadržanog u krivičnim zakonima drugih zemalja prethodne Jugoslavije, pa i u zemljama u regionu, opredelio da maksimalna kazna koja se može izreći za najteže krivično delo bude 40 godina, dok je u ovim zemljama 30 godina. Poređenja radi, u Krivičnom zakoniku Crne Gore maksimalna kazna koja se može izreći je 30 godina. Znači li to da će građanin Srbije koji izvrši isto krivično delo kao i građanin Crne Gore biti strože kažnjen? Da li ovo znači ugrožavanje njegovih prava i sloboda? Pored napred iznetog, u Predlogu krivičnog zakonika vremenski raspon kod zaprećenih kazni je suviše veliki, na primer, od dve do 10 godina. Bilo bi dobro da predlagač ovog zakonika razmisli da li ostavljanje ovako velikog prostora pogoduje raznim zloupotrebama, pogotovo imajući u vidu najnovija zbivanja u pravosuđu. Svestan sam da su određena rešenja koja su sadržana u zakoniku proizašla pod pritiskom međunarodne zajednice. To je slučaj sa krivičnim delom agresivnog rata koje se unosi u naše krivično zakonodavstvo, a da se nije reklo šta se podrazumeva pod pojmom agresivni rat. Predlažem, u ime poslaničke grupe SPS, da predlagač ovog zakonika razmotri mogućnost da se opredelimo za formulaciju koja je sadržana u Statutu Međunarodnog krivičnog suda, gde se kaže da će se krivično delo agresije preciznije odrediti pošto se ono definiše u međunarodnoj zajednici i kao takvo bude opšteprihvaćeno. Osim toga, postavlja se pitanje šta činiti sa krivičnim delima koja predstavljaju međunarodnu obavezu državne zajednice, kao subjekta međunarodnog krivičnog prava, kao i zbog same prirode pojedinih zaštitnih objekata izvesnih krivičnih dela. Tu pre svega mislim na Vojsku Srbije i Crne Gore, ustavno uređenje i bezbednost državne zajednice i sl. (Predsednik: Koristićete i drugi deo vremena? Izvolite.) Činjenica je da se predlagač ovog zakonika nije odrekao svega onoga na šta ima pravo po međunarodnim normama i konvencijama jedna nezavisna i suverena država, tako da se odredbe Predloga krivičnog zakonika ne razlikuju od onih odredbi koje su bile osnov za krivičnu odgovornost čelnika zapadnih zemalja i NATO pakta. Nema nijedne odredbe koja bi se razlikovala od onih koje su bile osnov za krivičnu odgovornost tih ljudi. Prema opšteprihvaćenim normama međunarodnog krivičnog prava radi se o zločinu protiv civilnog stanovništva, ratnim zločinima, o grubom kršenju normi međunarodnog prava, upotrebi nedozvoljenih sredstava i slično, što sadrži Predlog krivičnog zakonika. Ukazao bih na jednu novinu koju sadrži Predlog krivičnog zakonika. Naime, kao opšta odredba predviđeno je da neizvršenje pravosnažne presude predstavlja krivično delo. Pretpostavljam da ovakva odredba predstavlja opredeljenost predlagača za povećavanje stepena borbe u jačanju zakonitosti i uloge sudske vlasti. Nadam se da ovo istovremeno znači raskid sa dosadašnjom praksom, da pojedini istaknuti funkcioneri koji su nezadovoljni sudskom odlukom istu javno komentarišu, ili, pak, što je još gore, izjave da neće da sprovedu određene sudske odluke. Iako čine krivično delo, najčešće su prolazili bez posledica. Na kraju, izneo bih svoje očekivanje da će usvajanjem ovog zakonika tužilaštvo napokon shvatiti da vinovnici nasilničkog ponašanja i vandalskog paljenja Skupštine 5. oktobra 2000. godine moraju krivično odgovarati, jer to predviđa i ovaj zakonik, i da ne mogu biti amnestirani za ta krivična dela. Takođe, naše pravosuđe se mora suočiti i sa činjenicama da je nezakonito kidnapovan i izručen Hagu Slobodan Milošević, da je nezakonito oslobođeno preko 1.700 šiptarskih terorista i sl. Za ta krivična dela znaju se krivci, oni moraju odgovarati pred našim sudskim organima, jer su izvršili krivična dela koja su kažnjiva po svim opštepriznatim međunarodnim krivičnim normama. Moram reći da ovaj predlog krivičnog zakonika sadrži jedno krivično delo koje je, po našem mišljenju, u proteklih nekoliko godina bilo predmet velike zloupotrebe. Reč je o čuvenom krivičnom delu, a to je zloupotreba službenog položaja. Koliko to krivično delo izgleda čisto i bezazleno, a šta se radilo, plastično ću pokazati na nekoliko slučajeva kako je to u praksi izgledalo. Pročitaću član 242. postojećeg zakona, koji glasi: "Službeno lice koje iskorišćavanjem svog službenog položaja ili ovlašćenja, prekoračenjem granice svog službenog ovlašćenja ili nevršenjem svoje službene radnje, dužnosti, pribavi sebi ili drugome kakvu korist, drugom nanese kakvu štetu ili teže povredi prava drugog, kazniće se zatvorom od šest meseci do pet godina. Ako je izvršenjem dela iz stava 1. ovog člana pribavljena imovinska korist u iznosu preko 300 hiljada dinara, učinilac će se kazniti zatvorom od jedne do 10 godina. Ako je izvršenjem dela iz stava 1. ovog člana pribavljena imovinska korist u iznosu preko 850 hiljada dinara, učinilac će se kazniti zatvorom najmanje tri godine. Odgovorno lice u preduzeću, ustanovi ili drugoj organizaciji koje učini delo iz st. 1. i 3. ovog člana kazniće se kaznom propisanom za to delo". Smatrao sam potrebnim da vam ovo pročitam, jer je u protekle četiri godine praksa primene Krivičnog zakona na prostoru Srbije doživela da se sudi prema političkom opredeljenju protiv političkih neistomišljenika i da pripadnici SPS-a ili drugi građani Republike Srbije, koji su predloženi ili izabrani u državne ili neke druge institucije na predlog SPS-a, budu predmet progona i pravne torture. Pomenuću samo šest slučajeva kako se to krivično delo zloupotrebljavalo: 1. Ima slučajeva gde se podiže optužnica za zloupotrebu službenog položaja i kada je optuženi postupio u skladu sa zakonom, ali navodno nije pribavio saglasnost neposredno višeg organa, iako ga na takvu proceduru ne obavezuje zakon. 2. Javni tužilac je podizao krivičnu prijavu protiv članova SPS-a čak i u onim slučajevima kada je i sam konstatovao da je učesnik u određenom postupku postupao u skladu sa ovlašćenjima i punomoćjima koje je imao i da, u celokupnom tom slučaju, nije imao nikakve lične koristi, što govori, naravno, da je optužnica zasnovana na političkim motivima. 3. Podizana je krivična prijava za zloupotrebu službenog položaja protiv lica koja često nisu neposredni nalogodavci. Iznad sebe su imali dva ili tri rukovodioca protiv kojih se nije podnosila optužnica, već protiv, naravno, člana SPS-a, što govori da je optužnica zasnovana na političkim motivima. 4. Podizana je krivična prijava za zloupotrebu službenog položaja u onim slučajevima kada naručilac poslova i nadzorni organ prihvataju da je posao izvršen u skladu sa odredbama ugovora između tih subjekata. 5. U nekim slučajevima javni tužilac je podnosio krivičnu prijavu za navodnu zloupotrebu službenog položaja i kada je učinjena materijalna šteta manja od one koju zakon propisuje, što govori da je takva optužnica imala političku pozadinu. 6. U nekim slučajevima javni tužilac je podnosio krivičnu prijavu i za zloupotrebu službenog položaja zbog navodnog nepoštovanja poslovničke procedure organa vlasti, iako isto to delo na tom organu nije osporeno; itd. itd. Namerno nisam pominjao imena, jer ovo što tvrdim zasnovano je dokumentima. Imam kod sebe svu tu dokumentaciju. Naravno, to je problem države, ne SPS-a, jer mi ćemo u toj stvari istrajati u borbi protiv primene politike u pravosuđu. Moraćemo sve takve slučajeve da javno iznesemo i žigošemo one koji tako rade. Govoreći u ime SPS-a moram da kažem, kada kažem "slučajevi" stvarno mislim na slučajeve, jer ne želim da se oni pošteni, radni, vredni, stručni ljudi u pravosuđu, bilo da je reč o tužiocima ili sudijama, osećaju prozvanim kada sa ove govornice pominjem rad pojedinih ljudi, jer ti loši ljudi su naneli veliku štetu pravosuđu i državi Srbiji, a ne treba, na osnovu pojedinih slučajeva, zaključivati da je stanje u celom pravosuđu Srbije takvo. Pomenuo sam šest tipičnih načina kako su ovo krivično delo tumačili. Imam ovde jedan vrlo konkretan slučaj, reč je o zloupotrebi službenog položaja koju je učinio navodno dr Božidar Jeličić, u vreme kada je obavljao dužnost pomoćnika ministra prosvete. Naravno, on je bio predmet posebnog tretmana ljudi iz tužilaštva i videćete zbog čega. Naime, on je optužen da je počinio zloupotrebu službenog položaja i ta prijava postoji. Postoji proces koji se vodi protiv njega, iako delo za koje je optužen nije predmet, odnosno ono što je učinio nije trebalo da bude predmet ovog krivičnog dela. To je nešto što je učinio, što zakon propisuje, nije njegova nadležnost, za to su odgovorni ministar i drugi ljudi u ministarstvu. Zanimljivo je da je on, pokušavajući da na različite načine zaštiti svoju ličnost i verujući da postoji pravda i pravičnost u ovom društvu, videvši da za isto delo zbog kojeg je optužen (u pitanju je neka suma od 600 i nešto hiljada dinara, kao nenamenskog trošenja sredstava), po istom pravnom osnovu prethodni ministar prosvete i nadležni ljudi u prosveti u tom ministarstvu su potrošili preko 10 miliona dinara, znači, po istom pravnom osnovu, podneo prijavu tužilaštvu. Šta se dešava? Kada je podneo 21. novembra 2002. godine zahtev Ministarstvu finansija, gospodinu Đeliću, za upućivanje budžetske inspekcije u Ministarstvo prosvete radi provere nenamenskog trošenja sredstava i utvrđivanja zloupotrebe prethodnog ministra i nadležnih, a inače radi se o istom postupku, istom delu na osnovu koga je protiv njega podneta krivična prijava, rezultat toga je bilo da Ministarstvo finansija nije preduzelo ništa i konstatovali su da je zahtev nestao. Onda, 22. septembra 2003. godine obnovio je čovek zahtev ministru finansija za upućivanje budžetske inspekcije. Rezultat: odugovlačenja i obećanja bez konkretnog postupka. Dalje, 17. oktobra 2003. godine podneo je krivičnu prijavu Drugom opštinskom tužilaštvu protiv ličnosti, a nisu imena ovde bitna nego princip, jer ja ću sve ovo dostaviti tužiocu, znači, podneta je prijava tužiocu protiv Božidara Đelića zbog prikrivanja krivičnog dela i izvršavanja krivičnog dela, kao i zbog kršenja člana 60. Krivičnog zakona, a koji se tiče diskriminacije na političkoj osnovi. Rezultat toga: u službi prijema ironično mu je rečeno da od toga neće biti ništa, jer je takva politička klima u tužilaštvu. Podneo je 21. novembra 2002. godine krivičnu prijavu Drugom opštinskom tužilaštvu protiv prethodnog ministra prosvete i sporta i sekretara Ministarstva za isto krivično delo za koje je Drugo tužilaštvo pokrenulo isto protiv gospodina Jeličića. Rezultat: javni tužilac i njeni zamenici obavestili su gospodina Jeličića pismom da ne postoji ni osnovana sumnja da su prijavljeni izvršili navedeno krivično delo ili bilo koje krivično delo. Oni čak nisu našli za shodno ni da sprovedu osnovne istražne radnje. Dana 24. oktobra 2003. godine uputio je lično zahtev tužiocu, u kome je insistirao da se sprovede istražni postupak protiv ministra i sekretara Ministarstva uz naglašavanje da nesprovođenje istog člana znači diskriminaciju po političkoj osnovi i kršenje člana 60. Krivičnog zakona Republike Srbije. Rezultat toga je bio da je tužilac jednostavno ignorisao ovaj stav. Sada, pošto je vreme ograničeno, suština je da tužilaštvo nije reagovalo. Protiv čoveka postoji krivični postupak koji se vodi. Verovatno će biti izrečena i presuda. Potpuno se vidi da ili mora i protiv prethodnog ministra biti podignuta krivična prijava ili mora gospodin Jeličić biti oslobođen. Ove dve stvari različito ne idu, s obzirom da je reč o istoj stvari. Ovo sam pomenuo kao eklatantan primer kako se jedno krivično delo može zloupotrebiti. Mislim da je dobro da ono postoji u našem krivičnom zakoniku, jer nažalost cenim da je bilo sijaset slučajeva zloupotrebe službenog položaja koji još uvek nisu ugledali svetlo dana zbog pojedinaca u pravosuđu. Kažem, zbog pojedinaca u pravosuđu, a ne zbog pravosuđa kao takvog. Sve me ovo nagoni upravo na onu osnovnu postavku da treba da učinimo sve da ove negativne pojave žigošemo, da bi krivci bili kažnjeni, da bi Srbija jednostavno imalo samostalno i nezavisno pravosuđe. Kada kažem samostalno i nezavisno, da rade po zakonu i u interesu građana, a da ne vode računa o tome da li ih je Skupština izabrala sa manjim ili većim brojem glasova. (Predsednik:Vreme.) Izvinite, gospodine predsedniče, evo završavam, ali o toj temi kada budemo vršili izbor čelnih ljudi u pravosuđu. Na kraju da kažem, zajedno sa još nekoliko kolega podneo sam veliki broj amandmana na ovaj predlog krivičnog zakonika, a u najvećem broju slučajeva gospodin ministar i Vlada su prihvatili te amandmane. Ostale amandmane koji nisu prihvaćeni povlačim ovim putem, a očekujem da će to učiniti i moje kolege, poslanici SPS-a narednih dana. Hvala.
Hvala vama. Dakle, molim vas, povlačite svoje amandmane? Shvatam. Konstatujemo, kako ne bi nešto ušlo pogrešno u zapisnik, a reč ima narodni poslanik Marko Krstin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus. Potom ćemo preći na raspravu po prijavljenim govornicima, prijavile su se sve poslaničke grupe, pa samo da znamo zbog redosleda. Prvo će govoriti narodni poslanik Ljiljana Nestorović, a potom narodni poslanik Rajko Baralić. Još jednom podsećam one koji nisu pratili prepodnevni rad, danas radimo do završetka načelne rasprave. Hvala. Izvolite, gospodine Krstin.
Dame i gospodo, gospodine ministre, kao pravnik i kao poslanik G17 plus imam izuzetno zadovoljstvo da ovde govorim o kompletu pravosudnih zakona, za kojim odavno postoji potreba i koji Skupština, u čijem sam sastavu, namerava da donese. Veoma sam zadovoljan što većina mojih kolega ili sve moje kolege koje su diskutovale, bez obzira na političke stranke kojima pripadaju, podržavaju koncept zakona i to što je zakon upravo stavljen na raspravu i donošenje. Što se tiče krivičnog zakonika – upravo tako, zakonika, jer navikli smo na taj termin krivični zakon, a ovde se radi o kodeksu, što je veoma značajno jer je zaista u pravnoj regulativi vrhunsko dostignuće napraviti kodeks – ovo zaista jeste kodeks ne samo po nazivu, nego i po onome što on sadržinski predstavlja. On predstavlja odraz onoga što je bilo dobro, što se pokazalo svrsishodnim u dosadašnjoj primeni Krivičnog zakona. Želim da napomenem, imali smo dva zakona u ovoj oblasti, zakon od 1977. godine i zakon od 1976. godine. Zakon iz 1976. je bivši savezni, a sada osnovni zakon; zakon iz 1977. godine je republički zakon; ovaj je menjan 23 puta, a osnovni zakon 11 puta. Možete zamisliti koliko je teško bilo da se u praksi primenjuje jedan ovakav propis. Ono što apsolutno predstavlja prednost zakonika jeste da on sadrži kao kodifikaciju sve ono što je neophodno potrebno u tzv. materijalnom krivičnom pravu, što bi mi pravnici rekli, a što sa procesnim krivičnim pravom, znači sa krivičnim procesnim zakonikom predstavlja jednu celinu u ovoj krivično-pravnoj materiji. Sada, što posebno ocenjujem kao veoma dobro, izdvaja se postupak prema maloletnim učiniocima krivičnih dela, a što sa jedne strane izražava pravilan i novi odnos ove skupštine prema ovom obliku kriminaliteta, koji je u usponu i dugo vremena je u usponu, ali se na to nije reagovalo. Zakon ima 432 člana i propisuje preko 320 krivičnih dela. Opšti deo, zaista, u najvećoj mogućoj meri predstavlja ono što je bio opšti deo i do sada, proteklih 30 godina, sa određenim izmenama koje zaista vode ka poboljšanju u toj materiji. Ne bih se složio sa mojim prethodnikom, kolegom iz DS, da se radi o represivnom zakonu, naprotiv. Nažalost, nemamo previše elemenata u kojima se ojačava položaj oštećenog u krivičnom postupku. Sve je, naravno, okrenuto ka okrivljenom, ka zaštiti opšteg interesa, ka zaštiti društva od kriminaliteta. Što se tiče poslednjih kazni koje su propisane, minimum i maksimum, kao i opštih, može se reći da su one uravnotežene, kako međusobno, tako i za pojedina krivična dela, i ne mogu se okarakterisati kao represivne. U pogledu teme koja je ovde pomenuta, da se radi o aferi u pravosuđu, reč je o lišavanju slobode koje smo mi ovde odobrili kao Skupština, znači, zamenika tužioca i sudije Vrhovnog suda, to ne bih mogao nazvati aferom. U narodu se pod aferom podrazumeva nešto što nije sankcionisano, nije procesuirano od strane državnih organa. Državni organi su ovde reagovali odmah, na pravi način. Mislim da svi poslanici ove skupštine to podržavaju, a tu podršku sam shvatio kroz to što smo mi jednoglasno doneli odluku da se protiv tih nosilaca pravosudnih funkcija sprovede postupak. Naravno, zadovoljan sam što ovaj saziv nije birao te nosioce pravosudnih funkcija, nego je ovaj saziv preduzeo mere da se takvi nosioci pravosudnih funkcija uklone sa funkcija na kojima rade. Birala ih je ranija Skupština, evo kaže koleginica. Dakle, ovaj saziv je preduzeo sve da do toga više ne dođe. Malo bih o svrsi kažnjavanja iz opšteg dela, a saslušao sam pažljivo raspravu kolega. Bilo je zaista veoma dobrih rasprava, sve su bile dobre. Svrha kažnjavanja (kao što je i bila): individualna prevencija, generalna prevencija, društvena osuda, jačanje morala i pravne svesti. Zaista bih voleo za neko buduće pravo da to bude satisfakcija, dakle, naknada štete za oštećenog. Jer, u individualnoj koncepciji, kojoj se mi sve više približavamo, da ne štitimo samo narod i državu u opštem pogledu, založio bih se za veću zaštitu pojedinca, imajući pri tome u vidu da se imovinsko-pravni zahtev kao zahtev oštećenog veoma teško ili gotovo nikada ne realizuje u krivičnom postupku. Vidim da, kada se radi o krivičnom postupku protiv maloletnika, imamo ulogu oštećenog koja je dosta značajna. Mislim da bi bilo jako dobro da se u krivičnim postupcima prema punoletnim licima naglasi uloga oštećenog i da se oštećenom omoguće veća prava, naročito zaštita njegovih imovinskih interesa, što je satisfakcija za određena krivična dela koja su upravljena prema oštećenom. Mislim da bi trebalo štititi više oštećenog. Pošto su kolege dosta govorile o opštem delu, samo ću se osvrnuti na nekoliko novih krivičnih dela, da bih skrenuo pažnju javnosti i naših građana, koji su prilično zainteresovani za ovu raspravu. Predviđena su dva nova oblika privilegovanog ubistva, ubistvo deteta i ubistvo bremenite žene, kao teški oblici ubistava, a imamo i jedan novi oblik privilegovanog ubistva, a to je ubistvo iz samilosti. Znači, ta dva nova oblika teškog ubistva je i te kako trebalo uvesti, ubistvo deteta i ubistvo bremenite žene. Jedan novi oblik isto tako koji je privilegovan, to je ubistvo iz samilosti i praksa je pokazala da takođe treba da se uvede. Posebno bih ukazao na Glavu XIV, a to su Krivična dela protiv slobode i prava čoveka i građanina; tu se izdvajaju krivična dela – Povreda slobode izražavanja nacionalne ili etničke pripadnosti i Povreda slobode ispovedanja vere i vršenja verskih obreda. Biću slobodan da citiram deo člana 131: "Kaznom iz stava 1. ovog člana kazniće se i ko sprečava ili ometa vršenje verskih obreda." Da ovakva sankcija i ovakva država postoji u nekim nama okolnim zemljama, ne bi se desilo da episkop Jovan, svetovno Vraniševski, bude u zatvoru zato što je krstio dete. To se u Srbiji ne može desiti, veoma sam zadovoljan zbog toga i čak bih rekao i ponosan. Nadalje, na šta bih još skrenuo pažnju, to su nova krivična dela radi zaštite individue, znači građanina, koja štite privatnost građanina. Isto tako bih skrenuo pažnju, i to je veoma značajno, na Neovlašćeno prikupljanje ličnih podataka i Neovlašćeno objavljivanje i prikazivanje tuđeg spisa, portreta i snimka. Znači, štite se lična prava i privatnost građana, što je veoma značajno krivično delo koje predstavlja dobru meru u zaštiti privatnosti građana, pošto različiti oblici informisanja o tim pravima građana često poprimaju nezakonite razmere koje narušavaju svaku vrstu ljudske slobode. Ovo je jedna mera koja treba da omogući da se to svede u normalne okvire. Značajna su i nova krivična dela protiv izbornih prava, to je Glava XV, Davanje i primanje mita u vezi sa glasanjem. Mi smo imali prilike da se neko hvali ili da se zna ko je dao koliko para da bi neko glasao, ko je obišao koje naselje, pa je tamo delio ne samo sendvič i paštete, i nešto konkretno, pa je slao autobuse. Dakle, Vlada je videla da ovde postoji potreba da se nešto ovako uredi i to pozdravljam. Dakle, veoma je značajna i Glava XX, a to su krivična dela protiv intelektualne svojine, to je nešto novo, ne toliko novo u praksi koliko novo u uređivanju, i to pozdravljam, kao i nova krivična dela protiv privrede, Falsifikovanje hartija od vrednosti i Falsifikovanje sredstava bezgotovinskog plaćanja. Brojna su krivična dela, ima ih 327 i mislim da je ovaj zakon sveobuhvatan i da zaslužuje naziv – zakonik. Ja ću se malo duže zadržati nego moje kolege na ostalim zakonima. Zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravna zaštita maloletnih lica. Ovo je veoma značajno, jer se prvi put u novijoj istoriji izdvaja ovaj postupak. On je neopravdano bio zajedno sa postupkom sa punoletnim licima. Mislim da osobe maloletnog kriminaliteta, a naročito njegov porast, odnosno raznovrsnost, daju osnov predlagaču da nešto ovako predloži. Naročito je značajno da se pored vaspitnih mera bezbednosti uvode i tzv. vaspitni nalozi ili mere sui generis, što pokazuje jedan drugačiji odnos države prema ovom obliku kriminala, što opet znači da država usavršava svoje mehanizme i metode, i kako reaguje na određene metode i mere kriminala, mada u pravnoj teoriji važi mišljenje da su državne institucije sporo promenljive. Pozdravljam jednu ovakvu promenu i cenim da je ona u pravo vreme došla. Što se tiče vaspitnih naloga, oni podrazumevaju određene okolnosti i malo ću ih obrazložiti, pošto mislim da je to nešto sasvim novo. Znači, vaspitni nalog može da primeni ne samo sud, nego i tužilac, samo za određena krivična dela, gde je predviđena novčana kazna i zatvor do pet godina. Uslovi su da maloletnik prizna krivično delo i da pokaže odgovarajući odnos, sa jedne strane, prema delu, a sa druge strane prema oštećenom. Prema tome su prilagođene i vrste ovih vaspitnih naloga. Znači, veoma je važno, i to bih istakao kao potvrdu moje teze, da moramo u krivičnom postupku više zaštititi oštećenog, da je prvi vaspitni nalog poravnanje sa oštećenim i naknada štete. To je veoma značajno, jer oštećeni se u krivičnom postupku često oseća zapostavljenim iza nekog državnog ili društvenog interesa i često krivični postupak, naročito ako tužilac nije dovoljno agilan, ne doživljavaju kao svoju ličnu zaštitu. Ovo je jedan od puteva da se krivični postupak doživi kao lična zaštita svakog pojedinog građanina koji je oštećen krivičnim delom. Takođe, kao vrsta vaspitnih naloga – redovno pohađanje škole i redovno odlaženje na posao, uključivanje bez naknade u rad humanitarnih organizacija, podvrgavanje odgovarajućim ispitivanjima i odvikavanje od zavisnosti, naročito kod narkomana, kao i uključivanje u pojedinačni, odnosno grupni tretman u odgovarajućoj zdravstvenoj ustanovi i savetovalištu – to su mere koje su zaista dragocene i mogu da izrazim posebno zadovoljstvo što je predlagač tako nešto predložio. Zakon je, naravno, koncipiran, kao što se vidi iz ovakvih vrsta vaspitnih naloga, da pre svega afirmiše načelo vaspitanja, umesto načelo kažnjavanja. Naročito je značajno to da se formiraju ili će se u okviru postojećih organa formirati novi organi. Dakle, menja se nadležnost, sa opštinskih sudova premešta se nadležnost u okružne sudove, kao u sudove koji su specijalizovani i imaju sudije koji su bogatiji životnim iskustvom i stručniji za određene oblasti. Takođe se predviđaju specijalni uslovi za branioce, znači, za advokate, koji moraju poznavati određena prava i pravila kojima se ta prava ostvaruju. Naravno, mislim na maloletnike i na policiju za maloletnike. U pogledu Predloga zakona o izvršenju krivičnih sankcija smatram da se takođe radi o jednom zakonskom tekstu koji zaista predstavlja iskorak u rešavanju dosadašnje problematike, jer mnogo ima više javnosti u izvršavanju krivičnih sankcija. Nailazimo na sudsku kontrolu kod povrede pojedinačnih prava osuđenih lica, što u velikoj meri omogućava osuđenim licima da ne budu potpuno po strani i potpuno bez pomoći kada izdržavaju kaznu zatvora, u odnosu na ta lica ili kaznu koja je određena. Ovim zakonom o izvršenju krivičnih sankcija, naravno, vršeno je usklađivanje sa međunarodnim obavezama koje smo prihvatili, predviđeno je uvođenje izvršavanja novih kazni, kao što je kazna rada u javnom interesu, koja je uređena na jedan sumaran način i mislim da bi bilo dobro da se posebnim propisima detaljnije urede ta pitanja da bi ova kazna bila šire primenjena. Posebno se uređuje izvršavanje kazne za prekršaje, zatim, mere pritvora, a naročito je interesantan deo zakona koji je dosta detaljno uredio prava i obaveze zaposlenih u ustanovama. Mislim da smo i tu svedoci da zaposleni krše prava i obaveze koje imaju i da je veoma značajno da se precizno urede njihova prava i obaveze, sa postupkom koji se protiv njih vodi u tim slučajevima. To je još jedan instrument za suzbijanje korupcije. Zakon detaljno propisuje vrste zavoda, tipove zavoda, daje naglasak na javnost rada Uprave za izvršavanje krivičnih sankcija; pravilno tu upravu stavlja u Ministarstvo pravde. Znači od člana 31. do 174. propisuje izvršavanje kazne zatvora, detaljno propisuje slučajeve odlaganja izvršenja, što je veoma značajno, da se ukloni arbitrarnost i uslovi za korupciju koji su postojali, jer nije bilo bez značaja da li se nekom odobri ili ne odobri da odloži kaznu. Ovde smo to detaljno odredili i mislim da je to jako dobro. Što se tiče položaja osuđenog, on se uređuje od člana 65. do člana 127, što je jako dobro, zato što, bez obzira što se radi o licu koje je država odredila da izdržava određenu kaznu i istrpi sankciju za nezakonito ponašanje, ono mora da ima određena prava. Demokratizacija jedne države se upravo vidi u onome u kojoj meri su i ta lica zaštićena u svojim pravima. Znači, kao što sam govorio o oštećenom, tako i određena prava imaju i oni koji su nekoga oštetili. Tu je taksativno nabrojano, sveobuhvatno, od poseta branioca, prava na boravak u posebnoj prostoriji jednom u tri meseca sa bračnim drugom, decom ili drugim bliskim licem, do prava na rad na sopstvenom radnom mestu ako je kazna do šest meseci, što je jako dobro u današnje vreme kad se teško zapošljava a lako gubi posao. Zatim, da raspolaže sa 70% naknade. Naročito naglašavam, kada se radi o merama za disciplinske prestupe i mere, da je obezbeđena zaštita u upravnom sporu, sa precizno određenim rokom od 15 dana da se po tužbi reši, što je veoma značajno. Isto tako bih pomenuo za meru samice, koja spada u najtežu disciplinsku meru, da je ona precizno ograničena, sa preciznim dimenzijama prostora, osvetljenjem i svi ostalim što je potrebno da se osuđeno lice ne ponižava i ne muči dok izdržava ovakvu vrstu disciplinske mere. Na redu je zakon o programu zaštite učesnika u krivičnom postupku. Isto tako, na dnevnom redu imamo potpuno nov propis. Takođe je Vlada ovde blagovremeno reagovala. Radi se o neophodnim dokaznim sredstvima, o svedocima, radi se o okrivljenima koji mogu biti u funkciji svedoka, koji bez ovog zakona svoju funkciju ne bi mogli ispuniti, imajući u vidu da imamo posla sa organizovanim kriminalom, terorizmom, ratnim zločinima i drugim najtežim oblicima krivičnih dela ili krivičnim delima koja su sama po sebi u grupi najtežih krivičnih dela. Predviđa se poseban mehanizam zaštite, nezavisan od onog u redovnom krivičnom postupku, koji je inače nedovoljan, vremenski i prostorno ograničen i vezan samo za direktnog učesnika u postupku dok je u sudu. Sve ostalo ne postoji. Zaista je osnovano što se ovakav zakon donosi, jer ko bi svedočio ili ko bi se stavio u sukob sa nekom organizovanom grupom ako ne uživa nikakvu zaštitu izvan zgrade suda ili je ta zaštita čak i u zgradi suda izuzetno slaba. Ovaj zakon počiva na principu dobrovoljnosti lica koje svedoči i dobrovoljnosti da prihvati zaštitu. Ima posebne organe - Komisiju za sprovođenje ovog programa, koju čine predstavnici Vrhovnog suda i predstavnici koje predlažu odgovarajuće institucije. Sa druge strane, imamo jedinicu za zaštitu koja se formira u okviru MUP-a, koja ima zadatak samo da se bavi ovom oblašću. Načelno, zaštita ne traje večno, dugoročno, ona traje do osamostaljivanja lica koje je izložilo riziku svoj život da bi omogućilo državi da se obračuna sa najtežim oblicima kriminala. Visina će biti isto interesantna: ona je samo do iznosa neophodnog za pokrivanje životnih troškova i uključivanje lica u novu sredinu. Mere su: fizička zaštita, promena prebivališta, prikrivanje identiteta i podataka o svojinii, kao mera koja se primenjuje samo ako ove četiri nisu uspele, promena identiteta. To može biti fizička promena identiteta ili samo promena u dokumentima. Kažem, ovo je jedan nov zakon koji će uneti sigurnost kod ljudi koji se izlažu tom riziku da se bore protiv organizovanog kriminala zajedno sa državom i on ima puno opravdanje da se donese. Poslanička grupa G17 plus iz sveg srca podržava ovakav zakon. U pogledu izmena i dopuna Zakona o krivičnom postupku, tu se radi o jednoj manjoj izmeni koja, u stvari,predstavlja promenu da umesto resora državne bezbednosti, kao dela MUP-a, mi prema zakonu imamo formiranu BIA, koja je poseban organ, izvan MUP-a. Zbog toga je potrebno da se za određene radnje, za koje su bili ovlašćeni MUP i unutar njega resor državne bezbednosti, omogući da se i BIA njima bavi. Tu se radi o nadzoru, snimanju telefonskih i drugih razgovora i optičkim snimanjima određenih lica. Sve ove zakone poslanička grupa G17 plus ocenjuje pravim za ovaj trenutak. Što se tiče krivičnog zakonika, mi smatramo da će se on dugo primenjivati u našoj krivičnoj praksi, isto tako i zakon o maloletnicima, kao i zakon o izvršenju krivičnih sankcija. Nadamo se da se zakon o programu zaštite neće dugo primenjivati i da ćemo se mi obračunati sa tom pojavom organizovanog kriminala i terorizma.
Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pošto sam u uvodnom izlaganju zamolio da imate razumevanja što ću morati pre kraja da napustim ovu sednicu, želim da se na ovaj način obratim svima vama. U uvodnom izlaganju sam rekao da se zaista zahvaljujem na potpunoj saradnji svih poslaničkih grupa. Sada, kada sam čuo uvodna izlaganja šefova poslaničkih grupa, pokazuje se da sam bio u pravu. Ipak mi nismo narod kako nas zovu – Srbi koji od strančarenja ne vide ono što je bitno. Jedan sistemski zakon koji ima značaja za celo društvo, pa i za nas ovde, zaista nailazi na jedno potpuno razumevanje među poslaničkim grupama. Ponovo hoću da kažem da su sve grupe dale jedan izuzetan doprinos. Čuli ste i u ovim govorima da zaista nije bilo nikakvog politikantstva. Bilo je reči o onome što se smatra da je dobro, eventualno o onome što treba da se ispravi, u čemu smo imali apsolutnu saglasnost svi mi međusobno. Ovo je zaista jedan sistemski zakon koji treba da postoji jedan duži period i da bude na dobrobit svih nas. Samo bih želeo da ukažem na nekoliko stvari koje izazivaju zabunu. Otprilike, jedna primedba je bila da su malo podignuti minimumi i maksimumi, pa da na taj način može da dolazi do pooštravanja. Ne, mi smo imali dosta oštro krivično zakonodavstvo, gledajući evropsko zakonodavstvo. Doživeli smo situaciju da su postavljeni minimumi i maksimumi dali mogućnost da sudska praksa dovede do toga da budemo jedna od zemalja koja je najblaža na svetu po izricanim kaznama. Svi mi smo trpeli velike i opravdane kritike građana, jer teško je bilo objasniti kako npr. za dilovanje droge i slične stvari veliki broj uslovnih osuda. Na ovaj način smo probali da, podizanjem minimuma, jednu malo iskrivljenu sudsku praksu onemogućimo. Sa druge strane, moralo se voditi računa o tome da je sudska praksa formalno postala izvor prava, ali umesto da bude izuzetak, znate šta je izvor prava, sudska praksa - opšta sednica Vrhovnog suda, u izuzetnim slučajevima, kada norma nije jasna, ovde smo doživeli da imamo tzv. sudsku praksu koja je dovela do urušavanja norme. Zato smo pojačali ove norme, da bismo onemogućili takvo urušavanje istih tih normi. Bilo je reči da, eventualno, može biti zloupotreba u progonu. Na početku sam rekao da donosimo novi zakon o krivičnom postupku u kome će decidirano biti navedene određene stvari i sprečavanje, u najvećoj meri, zloupotrebe te vrste. Da se razumemo, nijedan zakon ne može da otkloni sve zloupotrebe. Naprotiv, ako se jave, otkriju se, one se gone. Bar na određen način će one objektivne mogućnosti otkloniti. Postavljeno je pitanje zašto kazna od 40 godina. Kazne doživotnog zatvora nema i jasno je da više ne može da ima, evropsko zakonodavstvo je ne poznaje. Bilo je pitanje doživotne robije. Mislim da samo par evropskih zemalja to ima, ali sa jednom procedurom gde je data mogućnost kada može da se traži prevremeno puštanje itd. To je jedna složena procedura koja nama ne bi donosila ništa, a sa druge strane uveli bismo jednu kaznu koja bi od ona četiri elementa bitna za svrhu ostvarivanja svake kazne bila eliminisana. U toj situaciji smo smatrali da je najbolje ovakvu kaznu tzv. dugotrajnog zatvora primeniti, jer dolazimo u situaciju kazne od 40 godina, znate i sami kolika je, i mislim da ona ostvaruje svrhu, ne eliminiše dva ključna elementa za svrhu kažnjavanja i mislim da će dati možda čak i bolje rezultate. Pitanje je bilo zašto ne dekriminizovati uvredu i klevetu. Moram da kažem da to ne sme da ide na prekršaj. Ustav predviđa dve slobode... Samo da objasnim šta je uređeno ovim zakonom, zašto je kod uvrede i klevete izbrisan zatvor, a ostala su krivična dela. Ustav predviđa dve slobode. Jedna je sloboda informisanja i javnog izjašnjavanja, a sa druge strane je zaštita integriteta ličnosti ili dostojanstva građana. To su dve ravnopravne slobode. Ne možete u ime jedne slobode potpuno dezavuisati drugu. Mislim da smo našli najbolje rešenje i najbolju meru zaštite obe slobode. Neću govoriti o onome o čemu ste vi govorili, o zaštiti novinara, izvora itd., nego zaista nije bilo mogućnosti. Za vašu informaciju, jeste bilo dosta pritisaka sa strane da se to delo dekriminalizuje, ali nisu mogli da mi daju odgovor na činjenicu da sva evropska zakonodavstva imaju to u svom zakonodavstvu, pa je čak bilo objašnjenje da ga ima, ali se u dobroj meri ne primenjuje. Navešću vam jedan slučaj da znate šta je. Smatrao sam da treba da zaštitimo našu situaciju, na određen način naš suverenitet. Evo vam jedan ključan razlog. Kosovo i Metohija, Evropa je dala njima pre nepunih godinu i po dana krivični zakon i to je vama poznato. Znate da u tom zakonu postoji uvreda i kleveta. Zašto bismo mi bili ti koji moramo da prihvatimo nešto što je ta Evropa zadržala kod sebe, da li ga primenjuje ili ne primenjuje, ali ga ima. Ili, da vam navedem drugi primer jedne uredne zemlje, tu se nećemo sporiti, Nemačke. Predviđena je kazna zatvora do pet godina za najteže delo. Smatrao sam da je ovo najbolja mera da ova dva prava nađu zaštitu i da ne budu oštećena jedno naspram drugog. To je bio razlog zašto smo zadržali. Što se tiče širine kriminalizacije, mislim da smo izvršili neku dekriminalizaciju u opštem delu, i to ste već pomenuli u određenim slučajevima, ali npr. po pitanju vojske, ako ste primetili, do tri godine sva ona dela kao blaža mi smo prebacili na disciplinsku odgovornost, tako da smo u tom delu vodili računa da dekriminalizujemo nešto što nije neophodno da bude u ovom zakonu. Pitanje uloge oštećenog – mi jesmo uveli određene norme, urađena je Deklaracija u Helsinkiju o tzv. medijaciji. Mi smo kod maloletnika to uspeli na određen način da ugradimo i kod izvršenja sankcija, a ostalo je u krivicama. Mogu da vam dam informaciju da će u izradi novog zakona o krivičnom postupku biti uvedeno ono što kažete da treba da postoji, tzv. medijacija za najblaža dela, znači mirnim putem, gde okrivljeni mora da se suoči sa oštećenim, oštećeni dobija veći značaj, a država ne mora da vodi teške i složene postupke. To će biti sigurno urađeno i to će ući u naš zakon o krivičnom postupku, čak i pre nego što Evropa bude ratifikovala tu svoju konvenciju. Mislim da će tu biti sve u redu. Postoji činjenica da se daje veći značaj novčanoj kazni, što je svuda u svetu. Stoji činjenica da naša materijalna situacija nije najbolja, ali kao što vidite, svake godine se kreće nabolje. Mi donosimo krivični zakon kao bitan sistemski zakon i lično smatram da, posle Ustava, ovakve zakone treba donositi tako da traju znatno duži niz godina, a da eventualno ako se pojavi nešto novo ili je potrebno izmeniti, da se to izmeni amandmanima. Tako da, kao i ostale zemlje u Evropi, imamo krivični zakon koji traje 100 godina, ali se amandmanom neke stvari menjaju. Tako ćemo raditi i mi. Što se tiče spominjanja vladike Jovana, ovo ministarstvo je dobilo zadatak i uradili smo jednu valjanu analizu. Pokazalo se da je presuda bila doneta, a da nije postojala radnja, da je direktno Ustavom zagarantovano nešto drugo, zakonom zagarantovano nešto drugo i dali smo to obrazloženje. Naša, srpska delegacija je iznela to u Strazburu, ocenjeno je kao potpuno tačno i da treba pred sudom u Strazburu tražiti zaštitu. U međuvremenu čujem da je doneta presuda, gde su probali da izbace u činjeničnom delu, što u stvari ne može, one elemente koji su vidno boli oči da su direktno protivni Ustavu, ali su potvrdili presudu. Mislim da ćemo to kod suda u Strazburu uspeti da rešimo. Zato vam još jednom hvala i imam zadovoljstvo što se, kada se radi o ovako ozbiljnim stvarima, raspravlja pravno. Bilo je zaista valjanog odnosa prema ovom zakonu, valjanih kritičkih primedbi, Vlada je prihvatila sve što je bilo dobro, uklapalo se u ovu celinu i mislim da smo pokazali jednom da mi kao Srbi ne moramo sve da prebacimo na strančarenje, nego ima i nekih bitnih stvari gde se slažemo jer su bitne za celo društvo.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Rajko Baralić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, predlogu novog krivičnog zakona kao poslanik SDP-a posvetila sam naročitu pažnju i bavim se njime od upućivanja predloga u Narodnu skupštinu, dakle još od oktobra meseca prošle godine. Bila sam znatiželjna šta je u pogledu krivičnih dela i kazni sadržavao Krivični zakonik Kraljevine Jugoslavije iz 1929. godine, pa sam iz biblioteke Savezne skupštine i iz naše skupštinske biblioteke uzela odgovarajuću literaturu, a pre svega knjige našeg istaknutog pravnog teoretičara i akademika Tome Živanovića. Istovremeno, pratila sam u štampi veoma burnu raspravu o tome šta o predlogu novog krivičnog zakona kažu sudije krivičari. Osnovna dilema, svakako, bila je da li je najbolje rešenje da za najteže oblike teških krivičnih dela kazna bude 40 godina, kako je predviđeno predlogom novog krivičnog zakonika i kako to uostalom definiše ovaj Krivični zakon koji je sada na snazi. Sudije krivičari isticali su da je raspon između opšteg maksimuma, dakle 15, odnosno 20 godina, i 40 godina jako veliki i da taj raspon isključuje nijanse u suđenju. Odnosno, da se u dilemi da li da izreknu opšti maksimum, kaznu od 15 ili 20 godina ili 40 godina sudije obično opredeljuju za blažu kaznu, što nije uvek pravedno. Vrlo brzo postalo mi je jasno šta bi moglo da bude u stvari najbolje rešenje. Ako je u našoj zemlji ukinuta smrtna kazna i ako pandan ukinutoj smrtnoj kazni nije doživotni zatvor, već kazna od 40 godina, glavno pitanje bilo je kako prevazići problem između 20 i 40 godina i izaći u susret sudijskoj praksi i zahtevima sudija koji su, uostalom, i najpozvaniji da o tome govore. U crnogorskom Krivičnom zakoniku maksimalna kazna je 30 godina i mislim da su se za tim rešenjem povele moje kolege poslanici iz nekih drugih poslaničkih grupa u Narodnoj skupštini koji su putem amandmana predložili da maksimalna kazna bude ne 40, nego 30 godina zatvora. Međutim, moje razmišljanje išlo je u sasvim drugačijem smeru – da li je, recimo, pravedno da kazna za monstruozna ubistva bude samo 30 godina? Da li to može da bude pandan smrtnoj kazni? Moje duboko uverenje je da ne može. Monstruozni ubica koji ni zbog čega ubiju čitavu jednu porodicu, kao što smo nažalost imali često slučaj u praksi da vidimo kod nas, ako ima recimo 25 godina, izaći će iz zatvora, ukoliko je maksimalna kazna 30 godina, sa 55 godina i nastaviće naravno svoj život, pretpostavljam na isti onaj način kako ga je i započeo pre odlaska u zatvor. Nažalost, postoje takve greške prirode, odnosno postoje ljudi zveri. Zato je moj predlog bio da se umesto 40 godina za ovakva krivična dela propiše zatvor od 30 do 40 godina, što ide u susret zahtevima sudija krivičara, a ne ukida mogućnost izricanja kazne od 40 godina. To rešenje je Vlada prihvatila i zaista mislim da je to u suštini i najbolje moguće rešenje. Nije prihvaćen, međutim, moj amandman da se za nehatno prouzrokovanje smrti donji minimum kazne zatvora pomeri sa šest meseci na jednu godinu, tako da kazna bude, umesto u rasponu od šest meseci do osam godina, po mom predlogu od jedne godine do osam godina. Intencija ovog krivičnog zakonika jeste bila da se za nehatno izvršenje krivičnih dela smanji kazna zatvora. Sa time se u načelu slažem, ali ne i kada je imalo za posledicu smrtni ishod. Ljudski život je kod nas veoma jeftin, to ne treba ponavljati, to je već postala i fraza. Nažalost, to je potpuno tačno, a država kao sistem vrvi od neodgovornosti i nehatnog ponašanja. Podsećam vas i na definiciju nehata u članu 26. Predloga zakona: "Krivično delo je učinjeno iz nehata kada je učinilac bio svestan da svojom radnjom može učiniti delo, ali je olako držao da do toga neće doći ili da će to moći sprečiti ili kada nije bio svestan da svojom radnjom može učiniti delo, iako je prema okolnostima pod kojima je ono učinjeno i prema svojim ličnim svojstvima bio dužan i mogao biti svestan te mogućnosti." Znači, to nije ono što mi u životu nazivamo slučajnošću, to je upravo neodgovornost i nemar. Do sada kaznena politika svakako da nije bila dobra i oko toga smo se svi ovde u Skupštini složili. Dešavalo se da, recimo, momak ubije devojku i da dobije sedam ili osam godina kazne, a da sudija kao olakšavajuću okolnost navede ljubomoru. U normalnim, ozbiljnim zemljama takva ubistva su u suštini incident, ona gotovo i ne postoje. Kod nas su, međutim, svakodnevna pojava, koja se veoma blago kažnjava. Kazna za organizovanu pljačku često je, recimo, u tom rasponu sedam ili osam godina, ali priznaćete da je ipak pljačka samo pljačka, a da je ubistvo ubistvo. Da ne budem pogrešno shvaćena, ne zalažem se da se situacija jednostavno poboljša time što će kazne biti drastično strože, ali nažalost, mi nismo ni Švedska, ni Norveška, u smislu da smo razvijeno građansko društvo, i ako smanjenje kazne ne prati opšta humanizacija i razvijanje svih institucija društva, smatram da će smanjenje kazni biti kontraproduktivno i time se ništa neće postići, dapače, dovešće do gore situacije nego što je to sada.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a neka se pripremi narodni poslanik Slobodan Pajović.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, Žarko Obradović, ovlašćeni predstavnik SPS-a je u ime SPS-a izneo osnovno viđenje u vezi sa krivičnim zakonikom i drugim zakonima koji su u jedinstvenoj raspravi danas ovde prisutni. Želim da kažem da je Pravni savet SPS-a zajedno sa narodnim poslanicima razmatrao predložene zakone i da smo doneli 52 amandmana i da je Vlada Republike Srbije prihvatila 31. Zbog korektnosti i uvažavanja argumentacije koju smo ponudili, kao i dr Obradović obaveštavam Narodnu skupštinu, pošto sam i sam podneo veliki broj amandmana, a veliki broj je prihvaćen, da povlačim sve one amandmane koji nisu prihvaćeni, da bih olakšao i ubrzao rad i raspravu u vezi sa ovim zakonima. Dotakao bih nekoliko pitanja, a prijavili su se i drugi da nešto kažu. Glava 28 – krivična dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije i SCG; ja bih samo pobrojao ovde nekoliko i dao određene komentare. Dakle, ugrožavanje nezavisnosti, priznavanje kapitulacije ili okupacije, ugrožavanje teritorijalne celine, napad na ustavnouređenje, pozivanje na nasilnu promenu ustavnog uređenja, ubistvo najviših predstavnika državne zajednice i država članica, oružana pobuna, terorizam, diverzija, sabotaža, špijunaža, odavanje državne tajne. Sa vremenske distance od nekoliko godina, dakle pet godina je proteklo, želim da kažem da ozbiljna država mora da ima pravni alat kojim obezbeđuje sprečavanje ovakvih dešavanja. I, bez namere da bilo kome pozleđujem rane ili da ga podsećam na nešto što mu se u jednom trenutku učinilo kao krajnji domet demokratije, demokratski politički zanos – svuda u svetu je kriminalac onaj ko na bilo koji način čini bilo šta od ovoga što sam nabrojao, ili je špijun, ili je kriminalac ili ono što već jeste. Svuda u svetu, nadam se, terorizam će se definisati kao terorizam, a oni koji mu se suprotstavljaju nadam se da će biti nazvani pravim imenom, a to ime nikako ne može biti ugrožavanje ljudskih manjinskih, etničkih, verskih ili nekih drugih prava, a kolege znaju o čemu ja ovde govorim, kao i građani Srbije. Odavanje vojne tajne – država Srbija imala je potpredsednika Vlade, bivšeg načelnika Generalštaba SRJ, bivšeg predsednika organa za nacionalnu bezbednost u državnoj zajednici, potpredsednika aktuelne Vlade, koji je na najočigledniji mogući način uhvaćen da odaje državne tajne stranim zvaničnicima, visokim diplomatama. Molio bih kolege da ne dobacuju, jer nemaju prava. Oni imaju prava da se ne slažu sa onim o čemu ja govorim. On je to činio i ranije. Želim da kažem da je gospodin Momčilo Perišić negde u maju mesecu, godinu dana pred agresiju, u Domu vojske u Gornjem Milanovcu pred novinarima tačno rekao koliko imamo ili nemamo "migova", koliko imamo ili nemamo ispravnih motora, koliko imamo ili nemamo avionskih bombi, koliko imamo ovog, a nemamo onog. Na taj način ugrozio je jednu od najbitnijih komponenti svake vojske, a to je komponenta odvraćanja, i javno obavestio potencijalnog agresora, a oni su bili na vidiku, na šta mogu da računaju kada dođu ovde. Zaista se nadam da se više nikada neće dogoditi u ovoj zemlji da se to učini nekažnjeno i da sve ono što sam ja ovde nabrojao i što sadrži krivični zakonik, neko je smislio zbog toga da to tu treba da piše, već zbog toga da takvo ponašanje treba da bude sankcionisano. Govorio je gospodin Žarko Obradovićjoš o nekim pitanjima. Sada javno pitam – hoće li na osnovu ovog zakona ili nekog drugog zaista jednom odgovarati neko (na stranu političke pobude) ko je, recimo, iznosio predmete od neprocenjive vrednosti iz Saveznog parlamenta? Ko ih je prodavao, ko ih je spaljivao, ko je proizveo veliku materijalnu i nacionalnu i istorijsku štetu? Hoće li na bilo koji način neko moći da prozove sve one ljude koji su na taj način funkcionisali? Neću pomenuti ko je napisao knjigu, ali tamo stoji jedna rečenica, zbog pijeteta nekih poslanika ovde prema nekim ličnostima. Citiram: "Počinili smo toliko krivičnih dela da nema nazad". Ni nazad, ni napred. Onaj ko počini krivična dela, bez obzira kakve su mu bile namere, mora sa njima da se suoči i mora da, na zakonom propisan način, za to odgovara. Ovde se, po prvi put, uvršćuje komandna odgovornost na ovaj način u naše zakonodavstvo. Razumem da je to, pre svega, potreba koja proizilazi iz onoga u čemu se Srbija danas nalazi, to je jedan proces prilagođavanja, pregovaranja itd., ali, da kažemo šta mislimo o tome. Ovde se komandna odgovornost ad hok primenjivala u nekim slučajevima, a da zakon nije ni postojao, od nekih trivijalnih dela koja su prekršaj do nekih ozbiljnih, kada je ko procenjivao da mu odgovara i da iz toga može da izvuče političku korist. Što se mene tiče, nisam mnogo srećan što ovde postoji, ali rekao sam da iz razloga korektnosti to neću više da komentarišem. Ovde se definiše agresija na jedan način koji u potpunosti ne odgovara onome što je naše shvatanje ovog pojma. Postoje bolje definicije u važnim međunarodnim dokumentima. Mi smo bili ugroženi na najbrutalniji mogući način. Bili su ugroženi svi naši potencijali, bili su ugroženi naši životi, kompletna infrastruktura, zdravlje ljudi. Ostale su ogromne posledice još uvek neispitanog stepena zagađenja raznim eksplozivima, bombama, hemijskim i drugim sredstvima. Bili smo opitna laboratorija za grafitna i druga vlakna. Mnogo toga nam se dogodilo, a sve to što nam se dogodilo u ovom papiru ovde je sankcionisano i svako ko bi to ponovo uradio morao bi biti na isti način okrivljen, kao što smo mi nekada nekoga okrivili. Iz političkih i drugih razloga amnestirani su svi oni koji su, samo tamo gde ja živim, bacili 100 bombi, ostavili 10 hiljada ljudi bez radnog mesta, koji su uništili kompletnu infrastrukturu Radio-televizije, pošte, koji su ubili nedužne ljude i decu. Ovo govorim da ne zaboravimo. Koliko god da je nekome neprijatno, ne može biti da je krivlji onaj što je navodno skrivio agresiju od onoga koji je agresiju izvršio. Šta to znači skriviti agresiju? Govorim, zato što povezujem terorizam sa ovim o čemu ovde govorim. Takođe, želim da podsetim da se ova država potpuno, mimo većinskog mišljenja, odrekla prava na ratnu štetu i na taj način po drugi put palila, bombardovala, pržila, ubijala sve ono što su ovi koji su toprouzrokovali već jednom učinili. Prošlo je dosta godina od tada, ali su ostale realne posledice. Mislim da je dobro, i složili smo se oko toga, da se ovde nalazi, samo pitam sve kolege da li ima spremnosti, snage, ukoliko, ne daj bože, neko odluči da sve to još jednom ponovi, da se ponovo nekome sve to oprosti? Ili će reći – vodićemo postupke, zato što su ovi skrivili ta i ta krivična dela. Živi u mom Čačku jedan doktor, zove se Merička Dragojlo, otac mu je iz Češke došao kao majstor pre mnogo godina, bio dobro prihvaćen u našoj sredini, dobio stan od države, školovao svoju decu koja su imala studentske domove, stipendije, dobila velike stanove, bili su rukovodioci na različitim nivoima i jednoga dana osvane tekst u "Glasu": "Dr Merička prvi uneo baklju u parlament". Doduše, sada se mnogi hvale da su ga spalili. Ne sporim njegovo pravo na političko mišljenje, političko ubeđenje. Ne sporim ništa u vezi sa onim što ne sporim ni bilo kome drugome u ovoj zemlji, ali što je mnogo, mnogo je. Ovih dana razrešio ga je ministar zdravlja sa mesta načelnika ginekološke službe u čačanskom zdravstvu. Kao što znate, tamo je nekoliko majki i beba zaraženo žuticom, nije svoj posao obavljao kako treba, a i ovo drugo nije uradio kako treba. Nadam se da će svako ko je bilo šta skrivio u ovoj zemlji jednom morati nekome da plati, da plati ovom narodu. Savezni parlament nisu spalili ni Nemci. Šteta koja je nastala na Radio-televiziji je skoro podjednaka bila i 5. oktobra i tokom bombardovanja. Iz nekih para, one su uvek iz poreza, od naroda, od građana, to neko mora da napravi ponovo. Nismo valjda osuđeni da sve u Srbiji radimo po 10 puta? Sasvim na kraju, navešću jedan primer zbog onih koji misle da smo zaboravili: 28. juna 2002. godine, na zakonom propisan način, Socijalistička partija Srbije organizovala je jedan politički skup u Beogradu. Jedan naš kolega narodni poslanik, govorio je malopre ovde, dobio je krivičnu prijavu, koja još uvek stoji, zato što nije preduzeo sve što je bilo neophodno da se obezbedi skup. Skup nije bio bezbedan zbog toga što je Goran Vesić organizovao 100 mladića da bacaju flaše i kamenice na policajce, pa je pri tome jedan od policajaca lakše bio povređen. Brojni su slučajevi koji govore da se ovde politički sudilo, da su to radili ljudi koji nemaju nikakve veze sa svim ovim, kao što je na primer, Boža Đelić, koji je pozivao na brifinge tužioce i ostale da kaže koga treba uhapsiti, koliko ga treba zadržati. I onda, kada mu kažu da tamo nema ništa, on kaže – neka, neka se nađe. Nadam se da to vreme više neće doći, ali se nadam da će mnogi od ovih ljudi koji imaju zaista političke prijave biti oslobođeni ovih gluposti, to je pritisak od našeg kolege Hraneta koji ima čuvenu krivičnu prijavu, da je ovde ne ponavljam, radi onih drugih koji su vršili određene poslove. Pošto sam iz Čačka, napomenuću slučaj dvojice ljudi, jedan je bio načelnik okruga u to vreme, gospodin Miloš Nešović, ne onaj iz Kraljeva, nego naš iz Čačka, da je tokom rata obezbedio da opština Gnjilane dobije 10 tona brašna iz Robnih rezervi. Krivični postupak je vođen skoro dve godine. Čovek je dokazao svoju nevinost, ali pretrpeo je i on i njegova porodica silno maltretiranje, ponižavanje, uvrede i neizvesnost. Drugi gospodin, Dragan Vasović, dugogodišnji radnik Elektrodistribucije u Čačku, a sada odbornik SPS-a u Čačku, potiče iz jedne od najznamenitijih porodica čačanskog kraja - Vasović, a iz koje je i njegova rođena sestra primadona Radmila Bakočević. Iz sličnih razloga, a inače je gospodin Vasović za vreme rata komandovao pukom koji je obarao avione, i to je valjda najveći problem koji je napravio, prolazi kroz slične stvari. Radujem se ako mi izglasavanjem svih ovih zakona stvaramo ambijent u Srbiji – lično imam puno poverenja u ono čime se danas bavi Ministarstvo pravde – koji će obezbediti da sudovi i tužilaštva rade svoj posao na zakonom propisan način, a ne da se svete, ne da se bave lovom na ljude iz političkih ili drugih razloga. Zato verujem da je upravo konsenzus koji je gotovo postignut oko ovih nekoliko zakona garancija da je ovo o čemu sam govorio prošlost u Srbiji i da ćemo imati jedan normalan ambijent, koji će svakom obezbediti da nesmetano obavlja svoje poslove, a da ga pri tom niko ne šikanira na bilo koji način zbog onoga što misli, zbog načina na koji glasa, zbog stranke kojoj pripada, zbog vere, nacije ili bilo čega drugog. Ako smo dotle došli, onda se veoma radujem, a verujem da jesmo. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, a neka se pripremi narodni poslanik Ištvan Išpanović.
Dame i gospodo, Demokratska stranka je stala na stanovište da će podržati ovaj zakon zato što on doprinosi normativnom raščišćavanju u krivičnoj oblasti. Imali smo savezni zakon, pa republički zakon itd, a ovo jeste napredak, ali ipak nedovoljan napredak. Kada se kaže i kada to nama kaže ovde ministar da je od 430 članova koliko sadrži ovaj zakon usvojeno 150 amandmana, onda to govori o niskom stručnom radu i nivou, kako Ministarstva kao predlagača, tako i same Vlade. To pokazuje da mi nemamo dovoljno stručan kadar koji pravi ove zakone, a to se videlo u Zakonu o parničnom postupku, u drugim zakonima, a naročito iz ovih osetljivih domena koji se odnose na sudovanje i primenu zakona o sudovima koji se najčešće primenjuju. Drugo, ovde nema ni reči o tome ko je učestvovao u izradi ovog zakona, koliko je stručna javnost imala uticaj na ovaj zakon. Vidi se da nije imala nikakvog uticaja, kada smo mi ovde, poslanici u Skupštini, bili u stanju da izvršimo tolike ispravke i tolike popravke ovog zakona. Kažem, glasaćemo za njega, ali ne garantujem nikakvu drugu primenu, kako su ovde neki isticali. Po našem stanovištu, bar još 30% podnetih amandmana je moglo biti usvojeno. Sada ću da se osvrnem samo na neke stvari koje su jako politički osetljive, a mislim da će biti od značaja da ih čuje i javnost, i da podelim sa vama svoje mišljenje. Naime, radi se ovde o jednom delu zakona koji se odnosi na sankcionisanje povrede izbornog prava. To je jako osetljivo pitanje, jer smo imali više puta krađe na izborima, imali smo to i u sudovima, imali smo u biračkim odborima. Ovde, i pored toga što ministar nama kaže da su kazne pooštrene, većina tih kazni počinje sa minimumom koji glasi – novčana kazna. Čemu novčana kazna kod jednog tako ozbiljnog krivičnog dela kao što je povreda prava birača, povreda prava glasanja, prebrojavanja glasova itd? Pročitaću vam, recimo, član 161. kaže: "Član organa za sprovođenje izbora ili referenduma ili drugo lice koje vrši dužnosti u vezi sa glasanjem, koji dodavanjem ili oduzimanjem glasačkih listića ili glasova pri prebrojavanju ili na drugi način izmeni broj glasačkih listića ili glasova ili objavi neistinit rezultat glasanja, kazniće se novčanom kaznom ili zatvorom do tri godine." Zašto je taj minimum tako nizak u odnosu na druga krivična dela, zašto je napravljena ta razlika, u čemu se nalazi objašnjenje za to? Da li se misli da se, eto, možda na nekim idućim izborima opet toleriše takav neki postupak? Mislim da verovatno ne i da to nije bio stav predlagača, ali tako proizilazi iz ovog teksta koji sam pročitao. Mislim da je trebalo da se tome posveti posebna pažnja i da se osigura biračko pravo i sankcioniše bolje ovim budućim zakonom. Drugo pitanje koje je isto tako politički osetljivo, to je pitanje torture od strane organa vlasti, a najčešće će ovde biti organa unutrašnjih poslova i onih koji sprovode istragu. Imali smo tragičnih slučajeva i to dosta, imali smo dosta smrtnih posledica. Međunarodna javnost je jako zainteresovana po pitanju torture. Nema ulaska u EU ako se tortura po našim milicijskim stanicama nastavi kao što je i bila. I tu sam veoma iznenađen niskim kaznama koje su zaprećene. Kaže se, recimo, u članu 136: "Službeno lice koje u vršenju službe upotrebi silu ili pretnju ili drugo nedopušteno sredstvo ili nedopušten način u nameri da iznudi iskaz ili neku drugu izjavu od okrivljenog, svedoka, veštaka ili drugog lica, kazniće se zatvorom od tri meseca do pet godina." Molim vas lepo, najniža kazna je tri godine, koja dozvoljava i primenu uslovne kazne, a naš građanin biva zatvoren, bez svedoka, sa više predstavnika vlasti koji ga maltretiraju, koji upotrebljavaju prema njemu silu, pretnju itd, a u drugim članovima imate isto tako teško narušavanje zdravlja i šta ja znam. S druge strane, nivo zaprećene kazne je vrlo nizak. Kaže se, molim vas: "Ko zlostavlja drugog ili prema njemu postupa na način kojim se vređa ljudsko dostojanstvo, kazniće se zatvorom do jedne godine." To je veoma nisko zaprećena kazna. Bez volje da budem ciničan, ali moram da primetim, u članu 269, gde se govori o ubijanju i mučenju životinja, kaže – ko kršeći propise ubije, povredi ili muči životinju, kazniće se zatvorom do 6 meseci. Dakle, razlika od samo 6 meseci između tretmana naših građana i životinja; ma koliko ih voleli, ali ipak ovakva regulativa zaista bode oči. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Ištvan Ipšanović, a neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, želim samo nekoliko reči reći o Krivičnom zakoniku. Ovde je već od strane mojih prethodnika rečeno niz pohvala, pa mogu reći od strane svih stranaka u ovoj skupštini, zbog toga što se radi o jednom modernom zakonu. Zakonik znači praktično kodifikaciju krivičnih dela, jer ih je bilo u veoma velikom broju zakona i mislim da će to biti velika pomoć i za one koji primenjuju svakodnevno ovaj krivični zakonik koji ćemo doneti. Slučajno je baš moj prethodnik takođe govorio o nekim krivičnim delima o kojima ja želim nešto da kažem, a to su krivična dela protiv izbornih prava. Ta krivična dela su delom bila obuhvaćena u zakonima o izborima, neka dela su postojala, neka nisu. Takođe smatram, s obzirom na svoje iskustvo u proteklih 15 godina, da te sankcije stvarno nisu dovoljne, da je trebalo da budu znatno oštrije i, praktično, kod nekih zakona mislim da će biti veoma teška primena ovih normi. Ja ću, primera radi, spomenuti krivično delo sastavljanje netačnih biračkih spiskova. To je član 158. Predloga zakona koji glasi: "Ko u nameri uticanja na rezultate izbora ili na referendumu, sačini netačan birački spisak, kazniće se", i tu je takođe ta blaga kazna, novčana kazna, "ili zatvorom do tri godine." Zašto spominjem ovo krivično delo? Ne znam da li predlagač zakona zna tačnu tehnologiju kako se sačinjava birački spisak. Birački spisak se ne pravi tako da onaj službenik u opštini piše neka imena u taj birački spisak. Falsifikovanje rezultata pomoću biračkog spiska se ne radi kako je ovde ovo krivično delo sankcionisano. Naime, onaj službenik u opštini koji vodi birački spisak svako ime, svaki upis, svako brisanje, svaku promenu radi na osnovu jednog dokumenta. Znači, ne po svom nahođenju i nije problem u tome, taj službenik će uvek upisati kako treba. Ne znam praksu drugih, ali moje iskustvo govori da nikada taj službenik nije falsifikovao birački spisak. Falsifikat je rađen na drugi način i to na taj način da je bilo brigada koje su obilazile biračka mesta. Oni su bili prijavljeni za određeno biračko mesto dan pre zaključenja biračkog spiska. Dobili su falsifikovane legitimacije i išli su od jednog do drugog, trećeg biračkog spiska, zato što nije bilo jedinstvenog biračkog spiska na nivou zemlje, jer bi se to otkrilo odmah, nego je rađeno tako da je neko glasao na deset, 15 ili 20 biračkih mesta i na taj način se krojio rezultat. Prema tome, opasnost postoji, ali ne da će onaj službenik koji pravi u opštini birački spisak falsifikovati rezultate, nego problem nastaje kada on dobije pogrešne podatke, odnosno falš podatke na osnovu kojih se nekim ljudima omogućava glasanje više puta. Kod ovog krivičnog dela, pošto ćemo, nadam se, ipak jednog dana imati taj jedinstveni ili zbirni birački spisak za celu zemlju, postoji jedna druga opasnost koju treba sankcionisati. Naime, postoji opasnost zloupotrebe podataka sa tog zbirnog biračkog spiska. Naime, to će biti na jednom disku i ko bude imao taj disk on će praktično imati sve lične podatke o svim punoletnim građanima ove zemlje. Znači, on ima podatke o datumu rođenja, mestu stanovanja i tako dalje, i to se može zloupotrebiti. U ovom krivičnom delu, u članu 158. bi trebalo predvideti da se spreči zloupotreba tih podataka koje će neko eventualno imati i moći zloupotrebiti. Jedno drugo krivično delo je ovde citirano, a to je član 161, to je falsifikovanje rezultata izbora. Takođe govorim iz svog iskustva. Imali smo veoma mnogo takvih slučajeva na nekim proteklim izborima kada je toliko bilo očigledno da su falsifikovani rezultati izbora, da je sve te prigovore trebalo usvojiti. Imali ste situaciju u ono vreme dok se moglo ići do Vrhovnog suda Srbije da su svi ti prigovori odbijeni, iako je to toliko bilo očigledno, da je i malo dete videlo da postoje falsifikati, ali Vrhovni sud to nije uvažavao. Zbog toga mislim da falsifikovanje izbornih rezultata treba daleko strože kažnjavati. Takođe bih se osvrnuo na jedan drugi član zakona, a to je ubijanje i mučenje životinja, odnosno član 269, gde je propisano – ko kršeći propise ubije, povredi ili muči životinju, kazniće se na taj i taj način. Mislim da ćemo ovde imati velikih problema oko primene ovog člana. Meni je jasno zašto je predlagač zakona propisao: "ko kršeći propise", međutim, ima takvih povreda i mučenja životinja koje nijedan propis ne zabranjuje. Ipak bi trebalo sve to kažnjavati. Nedavno su u jednoj susednoj zemlji obesni mladići vezali psa za auto i probali kako pas može da prati ubrzavanje, odnosno kretanje vozila. Ti obesni mladići su kažnjeni bezuslovnom kaznom zatvora. Naime, vukli su životinju automobilom sve dok životinja nije uginula. To delo po ovom zakonu se ne može kod nas sankcionisati. Naime, to nije kršenje nikakvih propisa. Ja mogu svog psa da bijem i da ubijem, i to na svirep način, i zbog toga ne mogu odgovarati, jer to delo nije sankcionisano. Takođe bih upozorio i na stav 2. ovog istog člana, gde je predviđeno – ko ubije, muči i povređuje veći broj životinja, odnosno životinje koje su zaštićene. Mislim da bi u ovom stavu trebalo predvideti i ubijanje na izuzetno svirep način. Znači, to je isto kvalifikovani oblik ovog dela. Još bih želeo nešto da kažem o jednom krivičnom delu koje praktično ne postoji i ne može se podvesti pod ovo krivično delo o kojem sam prethodno govorio, a to je borba životinja, sprečavanje borbe životinja. Ne znam da li ste imali priliku da gledate, nedavno sam gledao ovaj film kako se obučavaju psi za borbu i kako izgleda borba pasa do smrti, do uginuća jednog od tih pasa koji učestvuju u borbi. To je tako teško gledati, to je toliko svirep način, prvo, obučavanje životinja za borbu, a drugo, način na koji se te životinje bore. Mislim da bi bilo nužno da se u okviru ovog krivičnog dela ili posebnog krivičnog dela predvidi i zabrana organizovanja borbe životinja. Možda kod nas to nije toliko prošireno. Znam da se neke borbe pasa priređuju u Vojvodini. Možda to nije još toliko u državi rašireno. Međutim, mislim da je to jedini način da se takve borbe spreče. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Milošević.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je još jedanput pokazana neozbiljnost vladajuće koalicije. Mislim da definitivno nije primereno da se rasprava o pet ovako važnih zakona, iz ovako važne oblasti krivičnog prava i krivičnopravnog zakonodavstva, objedinjuje i da mi ovde raspravljamo svega pet sati o nečemu što će na jedan veoma ozbiljan način uticati u budućnosti na živote svih naših građana. Ovde se upravo radi o ograničavanju određenih sloboda i prava. Mislim da je definitivno ovoj temi trebalo posvetiti malo više vremena, tim pre što je i rasprava danas produžena koliko bude trajala, pa ste onda barem mogli pustiti nas koji smo se ozbiljno pripremali za ove zakone i koji zaista ozbiljno shvatamo slobode i prava građana da bar diskutujemo koliko mi želimo, sa ili bez vas, jer vas, naravno, više ne obavezuje ništa da sedite u ovoj sali. Nažalost, na ove zakone podneto je negde oko 400 amandmana. Čuli smo da je negde oko 50% usvojeno. To već, samo po sebi, dovoljno jasno govori da postoje brojne nelogičnosti i nepreciznosti u ovim zakonima. Dosta je amandmana podnela i poslanička grupa SRS. Nekome se može učiniti da neki amandmani, iako je dosta prihvaćeno, nisu možda mnogo važni, da se radi o nekim terminološkim razlikama, da je to razlika u jednoj ili dve reči, ali iako je kod nekih drugih zakona možda i dopušteno da zakon sadrži u sebi neku pogrešnu formulaciju, kada se dođe do krivičnog prava svaki zarez može značiti mnogo i mora se maksimalna pažnja obratiti na svaki član. Zbog toga će i rasprava, posebno što se tiče poslanika Srpske radikalne stranke, biti više koncentrisana na sam rad u pojedinostima i na amandmane, jer se jedino na konkretnim primerima ovde može objasniti šta je to što smo mi svojim amandmanima tražili. Doduše, mi nemamo pregled svih amandmana koji su prihvaćeni i samim tim, ako imate prihvaćenih oko 200 amandmana, onda je jako teško i raspravljati uopšte u načelu, bez informacije da li je ono o čemu sada raspravljamo eventualno već promenjeno nekom našom intervencijom ili nije. Ponavljam, nešto više ćemo reći o pojedinostima. Takođe me čudi da današnjoj raspravi, koliko vidim, ne prisustvuje mnogo poslanika, ako uopšte prisustvuje, ispred Demokratske stranke. Zašto oni nisu zainteresovani za ovu raspravu, zaista ne znam. Možda zbog svih onih "reformi" koje su oni sprovodili u toku svog mandata, vezano za krivično pravo. Možda je to zbog onoga što su radili za vreme one njihove čuvene "Sablje". Možda zbog toga da im neko ne bi pomenuo da je sudija Vrhovnog suda Vučković, koji je uhapšen, izabran za vreme njihovog mandata, i to ga nije birala Skupština. Isto tako, Milan Radovanović, zamenik specijalnog tužioca, koji je uhapšen, predložen je od strane Vlade Republike Srbije, za vreme mandata te "demokratske" vlasti. Da li zbog nekih drugih neslaganja, zaista ne znam, ali ponavljam, čudi. Možda bi bolje bilo da i oni budu tu i da nam odgovore. Još jedan odličan primer šta i kako je radila ta vlast u svoje vreme. Ovde je nalaz veštaka povodom krivične prijave koja je podneta 2005. godine, a lansirana je za vreme predsedničke kampanje. Tada je kandidat Srpske radikalne stranke bio predsednik stranke prof. dr Vojislav Šešelj. S obzirom na to da apsolutno nisu imali bilo šta da zamere nekome od ministara SRS-a, onda su se služili raznim lažima i podvalama, plasirali su krivične prijave, ne u sudove, nego na prvi i drugi Dnevnik RTS-a. Optužbe su pljuštale po informativnim programima i to je ponavljano iz dana u dan, ali od tih krivičnih prijava, naravno, ništa nije bilo. Sve su one odbacivane vrlo brzo, kada bi im prošao taj rok i razlog zbog koga su i pisane. Evo, po nekima su se čak nalazi vodili. To je zamenik javnog tužioca iz Drugog opštinskog tužilaštva u Beogradu, Branko Stamenković, protiv koga je i Dragan Todorović podneo nekoliko privatnih krivičnih tužbi. Tražili smo da i stručnjaci utvrde kakvo je njegovo psihičko stanje, da li je onuopšte poslovno sposoban i da li je uopšte sposoban da obavlja funkciju zamenika javnog tužioca. Pročitaću vam samo nekoliko rečenica iz zaključka veštaka, da vas ne bih opterećivao ovim silnim milionima, za čiju su proneveru optuženi Dragan Todorović i Ratko Marčetić, ministri iz redova Srpske radikalne stranke. Veštak kaže: "Veštak je mišljenja da ne postoji krivična odgovornost optuženih Todorović Dragana i Marčetić Ratka iz člana 245. stav 2. a u vezi stava 1. Krivičnog zakona Republike Srbije, jer su sa izdvojenog računa vršene isplate iz prenetih sredstava ŽTP Beograd na izdvojenom računu, sa koga računa su vršena plaćanja, pa samim tim ne stoji činjenica da su sredstva trošena suprotno Uredbi o uslovima, kriterijumima i načinu korišćenja sredstava za redovno i bezbedno odvijanje železničkog saobraćaja. Za utrošena sredstva za pijaću i termalnu vodu i za izgradnju idejnog projekta postoji saglasnost Vlade Republike Srbije, a plaćanje je vršeno iz uplaćenih sredstava 0,35 dinara po uredbi o derivatima nafte, koja su uplaćivana na izdvojeni račun. Veštak svoje mišljenje bazira na dokumentaciji u spisu predmeta, obavljenom razgovoru sa inspektorima i neposrednom uvidu u dokumentaciju ŽTP Beograd, kao i datom pismenom objašnjenju od strane stručne službe ŽTP Beograd". Znači, apsolutno se može videti iz mišljenja veštaka da ne postoje nikakve indicije da je izvršeno krivično delo i jasno je da su ovi ljudi koji su ovakve krivične prijave pisali to radili u dnevno-političke svrhe i u svrhe obračuna sa političkim protivnicima. Što se tiče samih zakona pokušaću da navedem nekoliko stvari za koje se zalagala Srpska radikalna stranka. Najpre, što se tiče zakona o izvršenju krivičnih sankcija, pokušali smo da modernizujemo donekle ovaj naš zakon, pa i da se prihvate neka rešenja iz tzv. razvijenijih zemalja. Veoma je važno, u članu 136. stav 2. u Predlogu zakona predviđena je mera usamljenja, i to prema osuđenom za koga postoji opasnost od bekstva, nasilničkog ponašanja, samopovređivanja ili ugrožavanja reda i bezbednosti druge vrste. Znači, može se odrediti ta mera, ali ovakva opšta formulacija apsolutno omogućava izuzetne zloupotrebe. Kada se pročita i stav 2. gde se kaže da primenu posebne mere određuje upravnik zavoda ili lice koje on ovlasti, onda je jasno da je krug lica koja mogu izreći ovu izuzetno tešku meru po čovekovu psihu, i na svaki drugi način, praktično neograničen. Dakle, ovo pravo je nekada imao samo ministar nadležan za poslove pravosuđa, a sada se po novom zakonu to pravo daje upravnicima zatvora, odnosno svakom licu koje on ovlasti da takvu meru izrekne. Kada kažete da se mera može odrediti prema osuđenom za koga postoji opasnost od bekstva, da li postoji bilo koji osuđeni za koga u nekoj meri ne postoji opasnost bekstva ili opasnost od nasilničkog ponašanja, samopovređivanja ili ugrožavanja reda i bezbednosti druge vrste? Treba pre svega imati na umu da se ovde radi o izvršiocima krivičnih dela, da su to krivična dela koja su teže prirode, ozbiljnija krivična dela, jer oni učinioci koji izvrše krivična dela za koja je zaprećena manja kazna zatvora ili postoje posebne olakšavajuće okolnosti u principu jako retko završavaju u zatvoru. Znači, kada se radi o ljudima koji su više puta osuđivani ili koji su činili neka teža krivična dela, onda svakako da se na bilo koje lice koje se ikada nađe u zatvoru može primeniti ova mera. Ova mera takođe može biti zloupotrebljena na brojne načine, jer je jasno da se apsolutno svako lice može podvesti pod ovu opštu normu. Mislim da bi trebalo ograničiti primenu ove izuzetno teške mere i da bi tu meru trebalo staviti pod neku vrstu kontrole ili potpuno brisati, u skladu sa nekim evropskim tokovima. Kod razvrstavanja osuđenih, npr. u članu 63, predlog Srpske radikalne stranke je da se razvrstavanje osuđenika vrši na osnovu ličnih svojstava, na osnovu vrste krivičnog dela, izrečene kazne, ranije osuđivanosti i nekih drugih kriterijuma. Ono što je osnovno jesu lična svojstva osuđenika; da li ćete u istu sobu staviti nekoga ko je tu zbog saobraćajnog prekršaja zajedno sa masovnim ubicom. Mislim da se mnogo više mora voditi računa prilikom razvrstavanja osuđenika. U suprotnom, u opasnosti smo da ta izrečena kazna zatvora i vreme koje neka osoba provede u zatvoru, umesto da deluje povoljno na njegov dalji život i buduće ponašanje, umesto neke resocijalizacije koja bi trebalo da bude jedna od osnovnih svrha zatvaranja, mi dobijamo od nekoga ko je vršio neka krivična dela da ga bukvalno kroz to neko druženje sa učiniocima teških krivičnih dela, vi praktično od njega pravite još goreg kriminalca nego što je bio kada je u zatvor došao. Dosta terminoloških nepreciznosti postoji u zakonu o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica. Već u prvom članu Srpska radikalna stranka predložila je da se ovaj termin koji ste vi upotrebili "maloletni učinioci krivičnih dela" zameni terminom "maloletna lica koja se krivično gone", jer ne možete u prvom članu zakona koji se uopšte bavi krivičnim procesuiranjem maloletnih građana reći unapred da su to učinioci krivičnih dela. Onda apsolutno dalje odredbe nisu ni potrebne, odnosno samo eventualno odredbe o odmeravanju kazne ili da kažete – kako ćemo ovima koji su već unapred krivi odmeriti kazne i zašto bi uopšte sudili nekome ko je kriv. Što se tiče krivičnog zakonika... Reći ću ponešto o svakom zakonu, jer je zaista kratko vreme. U krivičnom zakonu ima dosta promena, ali čini mi se da predlagač nije našao baš najbolju meru kod smanjenja, odnosno povećanja zaprećenih kazni. Jasno je da to u praksi dovodi do različitog postupanja i do različitih kazni za ista dela. Preveliki je raspon između kazni. Do sada nismo imali loše zakone i nije tačno da su bile male kazne zaprećene. Problem je u tome što su kazne koje su izricane uglavnom bliže minimumu koji je zaprećen i što se u najvećem broju ide ili na minimum ili čak na uslovnu osudu. Dakle, nije trebalo povećavati te kazne nego je trebalo uticati kroz sudsku praksu da npr. za neko prosečno delo bude izrečena i prosečna kazna, za teže oblike veće vremenske kazne. Jedino što je trebalo – trebalo je primeniti zakon. Na ovaj način dobili smo veće raspone i nemamo nikakvu garanciju da će ubuduće zakon biti primenjivan, već jedino postoji opasnost da će opet neko od učinilaca krivičnih dela za delo koje izvrši dobiti minimum, koji je npr. tri godine, a neko drugi će za isto delo pod istim okolnostima dobiti 15 godina zatvora. Mislim da to definitivno nije dobro i da je pre kod nekih krivičnih dela trebalo smanjivati kazne. Kod krivičnih dela protiv Vojske SCG ja sam, pravo da vam kažem, sa velikim očekivanjem pogledao taj deo, s obzirom na sve ono što ste radili u prethodnom periodu. Pogledajte samo nazive tih krivičnih dela: izbegavanje vojne obaveze, izbegavanje popisa i pregleda, neizvršavanje materijalne obaveze, izbegavanje vojne službe, a da ne govorim o pomoći neprijatelju itd. Znajući koliko je problema imala država u prethodnom periodu, znajući isto tako da je mnogo onih koji su izbegli vojnu obavezu, koji su bežali preko granice za vreme agresije NATO pakta na Srbiju i Crnu Goru i imajući u vidu na kraju da su svi oni abolirani, postavlja se pitanje čemu uopšte dalje ove odredbe služe, kako ćete za vreme mirnodopskog stanja primenjivati ove odredbe ako ih niste primenjivali za vreme rata. Mislim da je dobar deo ovih krivičnih dela postao besmislen, jer te je kazne ili trebalo primenjivati ili krivična dela brisati. Najgore je kada imate krivična dela u zakonu, a ne primenjujete zakon ili ga primenjujete selektivno. Još jedna stvar što se tiče novčane kazne. Mislim da su ove odredbe apsolutno nerazumljive i neupotrebljive, posebno ove koje se odnose na novčanu kaznu u dnevnim iznosima. "Novčana kazna u dnevnim iznosima se odmerava tako što se prvo utvrđuje broj dnevnih iznosa, a zatim visina jednog dnevnog iznosa". Pazite kako se utvrđuje: "Visina jednog dnevnog iznosa novčane kazne utvrđuje se tako što se razlika između prihoda i rashoda učinioca krivičnog dela u protekloj kalendarskoj godini podeli sa brojem dana u godini." Jedan dnevni iznos ne može biti ovoliki ili onoliki... Ali, da li je moguće da neko misli da sud može da utvrdi u toku krivičnog postupka koliki je bio prihod učinioca krivičnog dela u toku prethodnih godinu dana? Znači, sud treba da utvrdi, pomoću ne znam kojih načina i sredstava, koliko je neko u toku prethodnih godinu dana imao prihoda, koliko rashoda, a treba voditi računa o tome da za većinu krivičnih dela kada prođe određeni vremenski period, kao prvo dok se ne otkriju učinioci, dok se sprovede predistražni i istražni postupak, pa tek kada počne krivični postupak veoma često od samog izvršenja krivičnog dela prođe po nekoliko godina. Kako ćete vi za ljude, pogotovo one koji se češće pojavljuju pred sudom i koji su više puta osuđivani i vode kriminalan život, utvrđivati koliki su im prihodi i rashodi bili?
Hvala, gospodine Šaroviću. Prisutni su predstavnici svih poslaničkih grupa u sali, pa nemojmo po tom osnovu repliku. Izvolite, replika na pominjanje poslaničke grupe DS.
Kolega Šarović, ako je pratio raspravu, video je da poslanici Demokratske stranke učestvuju isto onoliko koliko i poslanici drugih stranaka u raspravi o ovoj temi. Ali, nisam se zbog toga javio, nego mislim da je zlonamerno vezivanje bilo kog sudije za bilo koju političku stranku, jer ako sagledamo izbor sudija u ovom sazivu, možemo da konstatujemo da su pojedine sudije izabrane ili nisu izabrane zahvaljujući glasovima Srpske radikalne stranke ili Demokratske stranke ili bilo koje druge stranke. Ne znam kada je sudija Vučićević izabran na mesto sudije Vrhovnog suda, ali ono za šta se on sumnjiči neme nikakve veze sa Demokratskom strankom i mislim da je ovo zaista bilo zlonamerno povezivanje.
Hvala, o tome su se izjasnili svi poslanici jednoglasno. Po Poslovniku reč ima gospodin Šarović.
Povređen je član 104. i 101, gospodine Markoviću. Najpre moram da kažem da ne možete reći da se ne mogu određene sudije povezivati sa ovom ili onom strankom, jer to naravno nije tačno. Vi kažete da ne znate kada je neko izabran i da li je izabran glasovima Srpske radikalne stranke ili neke druge stranke. Normalno je da su sve one sudije i zamenici tužilaca koji su izabrani u Skupštini izabrani nekim glasovima; to nikada ne mogu biti samo glasovi SRS, nego više poslaničkih grupa, i onda taj konsenzus oko nečijeg izbora opet znači nešto. Ali, specifičnost koja je vezana za zamenika Specijalnog tužioca je u tome što on nije izabran od strane ovog parlamenta, nego što ga je imenovala Nataša Mićić. Prema tome, dotična gospođa je sa poslaničke liste DS. Svi znate kakve ste zakone pravili za vreme "Sablje", da više nije bila potrebna Skupština, da je tužioce predlagala Vlada, da ih je imenovala Vlada, odnosno zamenike javnih tužilaca i onda vi možete, zato što su to direktno imenovana lica od određene stranke, reći da ta stranka snosi odgovornost zbog imenovanja lica. Znači, tu nema ništa zlonamerno, to su apsolutno sve činjenice koje su veoma lako proverljive. To što se vama ne sviđa što su ti ljudi koje ste direktno vi postavili uhvaćeni u kriminalu, to je druga stvar.
Šaroviću, nema ničeg uvredljivog, naravno, kao što nema ni povrede Poslovnika po članu 104. i 101, ni na jedan način. Reč ima narodni poslanik Nikola Milošević, a zatim narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, profesore Miloševiću.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodo narodni poslanici, u jednoj svojoj raspravi Karl Poper je zapisao da nam nisu toliko potrebni dobri ljudi koliko su nam potrebne dobre institucije. Te njegove reči mogle bi se ovako parafrazirati – nisu nam toliko potrebni dobri ljudi, koliko su nam potrebni dobri zakoni. Iza te njegove reči krila se i određena antropologija, dakle, pretpostavka iskazana u onoj krilatici lorda Aktona da svaka vlast kvari, a apsolutna vlast kvari skoro apsolutno. Dakle, i najbolji čovek, ako nema nikakvih ograničenja u zakonima, biće sklon da svoja ovlašćenja zloupotrebi. Jedan primer iz rimske istorije: najproduhovljeniji i najbolji rimski car bio je Marko Aurelije, ali upravo taj car je ukinuo tzv. Zakon o adopciji i za naslednika imenovao svog sina Komoda, koji nije bio ništa bolji od najgorih rimskih krvoloka careva, kao što su bili Neron i Kaligula. Zakon o adopciji doneo je Rimski senat u nameri da ograniči samovolju rimskih careva. Ali, kako car nije bio ograničen nikakvim zakonima, mogao je, razume se, da ukine i Zakon o adopciji, što je Marko Aurelije i učinio. Međutim, u vreme republikanskog Rima, da se i toga prisetimo, mudri rimski pravnici znali su da ako se u izuzetnim okolnostima, na primer ratnim, nekome daju velika ovlašćenja, i ona moraju biti zakonski ograničena. Pa je tako onaj ko se zvao diktator u rimsko vreme, po isteku šest meseci, jer mu je vlast bila vremenski oročena, morao je da vrati Rimskom senatu, nije smeo da objavljuje ratove, da rukuje državnom blagajnom, a postojeće zakone mogao je samo da suspenduje, a ne da donosi nove. Kada je kasnije Karl Marks formulisao onu svoju ideju tzv. diktature proleterijata, na kojoj je ustanovljen pravni sistem tzv. socijalističkih država, on je zapravo pod pojmom diktature podrazumevao ono što se zove despotija, jer Marks niti je vremenski oročio trajanje tzv. diktature niti je bilo kojim zakonima ograničio, tako da je to zaista bila despotija, a ne diktatura. Želim da skrenem vašu pažnju na jednu ključnu razliku između totalitarnog i liberalnog krivičnog zakonodavstva. Ja bih to ovako formulisao: totalitarno zakonodavstvo podešeno je tako da ne dođe putem dokaza do neke istine u krivičnom postupku, nego pomoću niza prisilnih mera do iznuđenog priznanja. Liberalno zakonodavstvo ima cilj da se pomoću niza pravnih mera dospe, na osnovu dokaza, do istine u istražnom postupku, a priznanje može a i ne mora biti uslov da se do istine dođe. Evo kako je to u praksi izgledalo. Ovu totalitarnu formu krivičnog zakonodavstva ustoličila je inkvizicija. Za inkvizitore je bilo važno da jeretik prizna da je jeretik, a dokaz za to nije bio potreban. Da bi se priznanje iznudilo, jeretika bacaju u zatvor, lišavaju ga bilo kakvog kontakta sa svetom, on nema prava na nekog ko bi ga branio. Ako to ne dovede do iznuđenog priznanja, onda su ga ili pekli na žeravici, ili su ga napajali vodom dok ne prizna ono što se od njega traži, ili su mu istezali udove, ili stavljali tzv. "špansku čizmu". Međutim, još u to vreme jedandominikanac, autor "Priručnika za inkvizitore", zapisao je da se ne treba mnogo uzdati u priznanje koje je silom iznuđeno, jer on kaže da će neko istrajati u svojoj tvrdokornosti i neće priznati ništa, neko će oguglati, a neko ko je slab, a naravno takvih ima najviše, priznaće sve što od njega tražite. Mnogo vekova potom, ta totalitarna krivična praksa i teorija vaskrsla je u Sovjetskom Savezu. Priznanje je i tamo bilo osnovni i jedini način da se do istine navodno dođe. Evo kakve su posledice u praksi bile, da vas zabavim jednim primerom iz tog vremena: Mojsej Mojsejevič, koji je bio rođeni brat Lazara Kaganoviča, inače člana Staljinovog Politbiroa, bio je optužen da je sa Nemcima pregovarao i da su ga Nemci predvideli za predsednika kvislinške vlade nacista, kada oni zavladaju Sovjetskim Savezom. Osim toga, bio je optužen da je namerno gradio aerodrome blizu granice Sovjetskog Saveza da bi nacisti mogli lakše da uništavaju sovjetske avione. Do koje mere je ta optužnica bila ne samo apsurdna nego i glupa sudite po imenu tog čoveka – Mojsej Mojsejevič. On je bio Jevrejin. Apsurdno i glupo je sumnjičiti jednog Jevrejina da je on sa nacistima postigao dogovor da će biti na čelu kvislinške vlade i da će čak graditi aerodrome tako da nacisti mogu što više sovjetske avione da unište. Ali, taj isti Mojsej Mojsejevič, izolovan od sveta, izložen torturi na kraju je priznao tu potpuno apsurdnu i, ponavljam, glupu optužnicu. Sada mi dozvolite da pomenem jedan primer iz naše novije istorije: operacija zvana "Sablja". Tu operaciju pravno je osmislio Vladan Batić, tadašnji ministar pravde i doktor prava. Taj doktor prava, recimo, nije, pored ostalog, umeo da načini razliku između vanrednog i ratnog stanja. Za operaciju zvanu "Sablja" on je tvrdio da je to uvođenje vanrednog stanja. Međutim, vanredno stanje, to je udžbenička istina, može se uvesti samo na jednom delu državne teritorije, ne na čitavoj teritoriji; to je pod broj jedan. Pod broj dva, za vreme vanrednog stanja ne mogu se ukinuti sve pravne garancije i pravne norme. Kako je onda čitava ta operacija bila podešena? Ona je bila podešena u najboljim tradicijama inkvizicije iz sovjetskog krivičnopravnog postupka. Dakle, samo priznanje optuženog, sve mere usmerene na to da on prizna i da mu se priznanje iznudi, za dokaze nisu uopšte marili. Evo, koje su sve mere bile preuzete u vreme te operacije. Prvo, uhapšenik je punih 60 dana, a to se moglo još 30 dana produžiti, bio lišen mogućnosti da dobije branioca, da sa njim razgovara, da prima bilo kakve posete, čak i najbližih rođaka, da telefonira, da se dopisuje i čita štampu. To je bila svojevrsna mentalna tortura. Svako ko je spadao, prema onoj definiciji onog dominikanca, pisca priručnika za inkvizitore, među ljude slabijeg nervnog sastava, takvih mnogo ima, da bi se oslobodio te mentalne torture bio je spreman da prizna što god se od njega traži. Kada se ovako mentalno i fizički izoluje zatočenik, onda je otvoren prostor i za torture druge vrste. Tako, recimo, slikar Tapi bio je podvrgnut onoj torturi sa najlon kapom. Pošto je čovek imao slabo srce, on je izdahnuo na licu mesta. Izvesni Ilić zvani Limar, njemu je pokojni Spasojević, u prisustvu tadašnjeg potpredsednika vlade Čede Jovanovića, uvrtao nos drvenim kleštima. Dakle, i to je bilo. Naravno, za vreme iste te operacije "Sablja" korišćena su i druga sredstva iznuđivanja priznanja, pa je recimo Nikola Kavaja, inače nesuđeni atentator na Josipa Broza, punih 12 dana bio vezan za jednu klupu. Dakle, sve su to bile one mere i uslovi, koji su praktikovani i u vreme inkvizicije i u vreme Staljinovog Sovjetskog Saveza. Samo jedna mera nije bila uvedena – smrtna kazna. Međutim, doktor prava, koga sam već pomenuo, Vladan Batić je, kao svaki dobar demohrišćanin, nastojao da i tu prazninu popuni, pa je zahtevao uvođenje smrtne kazne. To nije prošlo zahvaljujući, kažu, uplivu nekih stranih ambasadora koji su procenili da bi tu vlast, koju su oni podržavali, i suviše kompromitovalo. Zato mislim da je jedna od velikih prednosti ovog predloga krivičnog zakona upravo to da se predviđaju mere koje bi onemogućile mentalnu torturu nad ljudima koji su zatočeni. Već prvoga dana onaj ko je uhapšen ima pravo da pozove svoju rodbinu, da se javi svojoj rodbini. On ima pravo na branioca, ima pravo da se dopisuje, ima pravo da telefonira i, mislim da nije za potcenjivanje, ima pravo da čita štampu. Dakle, na taj način mogućnost mentalne torture otpada. Jednako tako su predviđene i sankcije prema onima koji zloupotrebe, pa iznudom, prinudnim merama iznuđuju priznanja, mada bi te sankcije mogle da budu i strože. U celini, mogu samo da pozdravim ovaj projekt krivičnog zakonika i da ga podržim. Ali, imam jednu primedbu, koju bih bio slobodan da vam predočim. Ta primedba tiče se onog dela u kome se pominje genocid. To je član 370. Najpre, dozvolite mi da skrenem vašu pažnju na to da postoji jedno staro logičko pravilo za definicije, koje kaže: "Definicija ne može biti ni previše uska, ali ne može biti ni previše široka". Kada neko kaže da je neka definicija proširena, ona nije proširena, ona je iskrivljena, izneverena. Sama reč genocid potiče od dve latinske reči: gens, što znači rod, caedere, što znači ubijati. Dakle, reč genocid znači ubijanje, odnosno fizičko uništavanje čitavog jednog roda, plemena ili vrste, kako hoćete, bez obzira na sve polne razlike i razlike u uzrastu. Ako malo osavremenimo tu definiciju, mogli bismo reći da bi za današnje prilike genocid bio smišljeno i u praksi realizovano fizičko uništavanje svih pripadnika jedne nacije, odnosno etničke grupe. Dakle, bilo kakav pokušaj da se ova definicija proširi znači njeno izneveravanje. Ona je proširena, odnosno izneverena u praktično-političke svrhe Haškog suda. Kao što je zadatak Haškog suda da za srpsku stranu dokaže da je vršila genocid i da je ono što je bilo u Srebrenici, dakle, krunski dokaz genocida, sama ta definicija je izneverena. Jer, ako je u Srebrenici deportovan ženski deo muslimanskog stanovništva i, razume se, deca, kao i starci, to nije nikako mogao biti genocid, dakle, smišljeno ubijanje svih pripadnika jedne nacije. Bio sam slobodan da na to skrenem pažnju. Evo, da obrazložim moj prigovor na član 370, pod naslovom - Genocid, u kome se kaže: "...ili da se grupa stavi u takve životne uslove koji dovode do potpunog ili delimičnog istrebljenja grupe...". Potpunog - to je genocid, delimičnog - to nije genocid. Dakle, ne može se u istoj odredbi, u istom članu, pod firmom genocida zapravo podrazumevati i ono što nije genocid. U članu 371, pod naslovom - Zločin protiv čovečnosti, kaže se: "...stavljanje stanovništva ili jednog njegovog dela u takve životne uslove koji vode njihovom potpunom ili delimičnom istrebljenju". Ako je potpunom, to treba prebaciti u član 370. Ako je delimičnom, to može da spada u član 371 - zločin protiv čovečnosti. Mislim da bi, upravo da bismo se kritički odredili prema lažnoj definiciji genocida, koja nam se potura od strane Haškog suda i njihovih zatočnika ovde, trebalo nešto preduzeti da se ova dva člana saobraze istinskoj definiciji genocida. Ne zadržavajući dalje vašu pažnju ograničio bih se na još jednu kratku paralelu. Razume se da je jako važno da se upriliče neki ovako dobri zakoni, ali jednako tako je važno da se oni sprovode u delo. Nažalost, ova država je izložena pritisku velikih sila, koji ima svoje reperkusije i kada je reč o primeni zakonskih sankcija ovde kod nas u našoj zemlji. Svi se mi sećamo da je Nataša Kandić na javnom mestu opalila šamar jednom Srbinu sa Kosova. Ne znam da li svi znamo, bojim se da mnogi to ne znaju, da je to prigodom ta gospođa izjavila da jako žali što nije uspela još i nekom drugom da udari šamar. Ne znam da li je kome poznato, da kada je policija, gradski SUP zatražila od te gospođe da se legitimiše, ona je to odbila (prekršaj, razume se), a kada su je zamolili da se udalji ona je odbila da to učini i nastavila da vređa prisutne. Zašto to pominjem? Zato što je ta ista Nataša Kandić gonjena samo po privatnoj tužbi tog čoveka koga je ošamarila, prekršajnu prijavu SUP izgleda protiv nje nije podneo, a ako je podneo nije bilo ništa, a nadležni sud je presudio da ona uopšte nije kriva nizašta. Za taj svoj prekršaj nije kažnjena ni jednim jedinim dinarom. Ne mogu da se otrgnem utisku da je to zato što gospođa Kandić ima podršku jedne moćne strane sile, a zna se koja je to strana sila, pa se onda valjda smatra da ona sa tako visokom zaštitom ne treba da odgovara ni za ono za šta bi recimo građani te iste sile i te kako po njihovim zakonima morali da odgovaraju. Sada mi dozvolite, paralele radi, slučaj jednog kritičara ideologije gospođe Kandić i onih koji tu ideologiju prihvataju i ovde promovišu. Oprostite, nadam se nećete mi zameriti, taj kritičar sam ja. U svoje vreme, a toga će se ovde verovatno ovde prisutni poslanici setiti, u Sava centru je sprečena promocija jedne knjige i tom prigodom su momci iz Demokratske stranke, Građanskog saveza, Centra Dragoljuba Mićunovića i Čede Jovanovića opkolili sto za kojim sedim i dovikivali da sam ustaša, najveće zlo u Srbiji, da ću živeti samo još dve godine. Posle toga su mi na vratima ispisali velikim slovima, auto-lakom, reč - idiot. Gradski SUP, ne ja, nisam podneo privatnu tužbu, pokrenuo je istragu. Kako je istraga izgledala? Ovako: islednik me pozove i ostavi me da čekam ceo sat. Naravno, disciplinovan sam građanin, poštujem zakone, ali znate šta, više od jednog sata nisam mogao da čekam. Epilog: gradski SUP zatvara tu istragu, kao da ništa nije ni bilo, premda je imao TV snimak tih momaka, vrlo živahnih boraca za ljudska prava i onoga što su oni tamo u Medija centru činili. Nije to kraj moje priče. Nekako posle toga, jedan predvodnik nevladinih organizacija u jednom intervjuu za "Politiku" mi je poručio sledeće: da će mi se kritika tih organizacija obiti o glavu. Da li slučajno ili ne, sami sudite, morao sam da kupim nova vrata. Međutim, gornja brava na tim vratima ne funkcioniše. Pozovem bravara iz preduzeća gde sem kupio bravu, otvara bravu, pogleda i kaže – ovo još nisam video, sipali vam super lepak. Ideja ovih boraca za ljudska prava, oni tako vide, bila je otprilike ova: da sam ja iznutra pokušao da zatvorim bravu, stvrdne se super lepak i ja ne mogu da izađem. Poštovani gospodine predsedniče, gospodo narodni poslanici, iskreno se nadam, i verujem da se ne varam, da će ova grupa zakona ili set, kako se to kaže, nešto doprineti da se i kritika, čak i nevladinih organizacija, ne obije o glavu onog koji kritikuje.
Hvala vam, profesore Miloševiću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom narodni poslanik Živodarka Dacin. Izvolite, gospođo Radeta.
Danas, po ko zna koji put, na delu imamo svojevrsnu aroganciju vladajuće većine koja se iskazuje u tome što ste, gospodo, olako prihvatili predlog da o pet ovako važnih zakona raspravljamo u objedinjenoj raspravi. Zaista, ne znam kako vi ostali, ali ja kao pravnik i čovek od struke nisam u stanju da u ograničenom roku govorim o ovim zakonima, odnosno predlozima zakona pojedinačno, odnosno jednostavno je nemoguće voditi neku ozbiljnu raspravu o ovim zakonima. Složićete se, nadam se, da je značaj ovih zakona takav da je bilo potrebno najverovatnije da bar po nedelju dana raspravljamo o svakom od ovih zakona pojedinačno da bismo zaista mogli da čujemo argumente i za i protiv, s obzirom da su ovo zakoni koji se ne donose često, neki su prvi put u našoj pravnoj praksi. Mislim da poslanici Srpske radikalne stranke svakako dele moje mišljenje, ali mislim da to čine i ostali, bez obzira što su glasali da se ova rasprava objedini. Uglavnom, oni koji su glasali za objedinjenu raspravu danas nisu ovde. Oni su bili tu da pritisnu zeleni taster za taj predlog i njih baš briga šta se dalje dešava sa ovim predlozima. Poštovane kolege, to nije dobro. Nije dobro, zato što su ovo zakoni koji će zaista svakog, na ovaj ili onaj način, da dodirnu i zato je bio neophodan jedan ozbiljniji pristup ovim predlozima. Mi ove zakone imamo negde od 18. oktobra prošle godine u skupštinskom materijalu. Posle toliko vremena treba ovako kratko da raspravljamo o tome, pa se onda ovde uglavnom slušaju neki hvalospevi. Naravno, nije to baš tako sjajno kako se pokušava predstaviti i narodnim poslanicima i građanima Srbije. Zato ću ja možda malo drugačije od ostalih kolega govoriti o ovim predlozima. Predlog krivičnog zakona – ovde je govoreno kako je ovo kodifikovana materija; to zaista jeste tako, ali postoji jedan drugi problem. Setite se, godinu dana i dve godine unazad, kada smo doneli ovde razne zakone u kojima su predviđena razna krivična dela, da smo mi srpski radikali upozoravali ministra pravde da ne predlaže takve zakone, da treba da postoji jedan kodifikovan krivični zakonik. Sada se pitam, kada bismo bili u prilici da detaljno pogledamo sve te zakone sa predviđenim raznim krivičnim delima koji su usvojeni u ovom parlamentu, da li su sva ta krivična dela i danas u ovom tzv. kodifikovanom krivičnom zakoniku. Pravo da vam kažem, ne verujem. Predlog krivičnog zakonika koji imamo ispred sebe i koji ima 432 člana u suštini predstavlja predlog zakona Srpske radikalne stranke iz 1999. i 2000. godine, iz vremena kada su kolega Petar Jojić, tada savezni ministar pravde, i Toma Nikolić i Maja Gojković, tada potpredsednici Savezne vlade, nakon nekih godinu i po dana, sa grupom stručnjaka, dali u proceduru skoro identičan zakon ovom koji sa usvojenim amandmanima danas imamo. Taj predlog je tada prošao Saveznu vladu. U međuvremenu su se desili izbori, pa dalje znate već kako je sve teklo do buldožer revolucije. Ovaj zakon ima 432 člana, a 384 člana su bukvalno prepisana iz tog zakona o kom govorim i o kome je govorio i kolega Jojić. Zašto se pojavio veliki broj amandmana Srpske radikalne stranke? Mislim da smo imali, Pero, oko 200 amandmana, da li je tako? Zašto? Zato što su ministar, Vlada i saradnici ministrovi, da ne bi bilo baš da daju apsolutno identičan tekst tog zakona koji je iz 2000. godine, dakle, delo SRS i naših stručnjaka, da ne bi bilo apsolutno identično, taj predlog pokvarili nekim drugačijim rešenjima. Onda je ministar, kao predstavnik Vlade, kada smo obrazlagali amandmane shvatio da mora da prihvati i te amandmane da bi dobio neki celovit tekst. To je prava istina o ovom predlogu zakona. Kada je danas kolega Jojić napomenuo činjenicu da je ovaj zakon skoro identičan onom koji je pisao on lično sa gospodinom Nikolićem, Majom Gojković i još sa grupom saradnika, tada sam videla, iskrenula sam se i videla vrlo drsko i cinično smejanje nekih kolega kojima sam ispred sale malopre rekla ako ne veruju Srpskoj radikalnoj stranci, neka ne glasaju za ovaj zakon. Naravno, te kolege, koje su i po godinama i u politici mladi, ne mogu da shvate, ali shvatiće, pokazaćemo; uostalom, pogledajte arhivu tadašnje savezne vlade, sigurno da postoji u toj arhivi predlog ovog zakona. Zato mi iz SRS nemamo neke preterane primedbe na ovaj zakon, a kako bismo mogli da ih imamo, bar u onom delu gde je naš zakon u stvari, ali postoji jedan broj amandmana koji nisu prihvaćeni i koji značajno kvare tekst krivičnog zakonika. O tome ćemo govoriti kada se bude govorilo o zakonu u pojedinostima. I da hoću, ne bih mogla o tome sada da govorim, zato što u stvari ne znam ni koliko je amandmana prihvaćeno i niko to ovde ne zna, ni koji su prihvaćeni, ni koji nisu. Očekivala sam da ćemo do početka ove rasprave imati jedan pregled da znamo tačno šta je prihvaćeno od strane predstavnika predlagača, a šta nije prihvaćeno. Znate, ja sam član Odbora za pravosuđe i upravu; jedan dan sam sa kolegama iz Srpske radikalne stranke učestvovala u radu tog odbora i tada smo, naravno, znali šta je prihvaćeno, a šta nije, ali posle toga nismo učestvovali u radu Odbora, zato što smo se mi iz SRS protivili Poslovniku koji traži da narodni poslanik mora da bude pola ovde, a pola u nekoj drugoj sali na nekom odboru. Mi mislimo da je mesto narodnog poslanika ovde u ovoj sali, a na odborima u vreme kada ne radimo u ovoj sali. Zato mi nije bilo jasno zašto smo danas sat vremena sedeli ispred sale, pošto skupštinska većina nije obezbedila većinu za početak današnjeg dana, zašto nismo imali Odbor za pravosuđe i upravu, nego je taj odbor počeo kada smo mi počeli rad u ovoj sali. To su razlozi zbog kojih mi nemamo tačne podatke o tome koji su amandmani Srpske radikalne stranke na ovaj predlog krivičnog zakonika usvojeni. Ministar je danas ovde nekoliko puta zahvaljivao narodnim poslanicima na saradnji, na podnetim amandmanima, na razumevanju. Mislim da nije bilo potrebe; što se tiče poslanika SRS, mi radimo svoj posao onako kako mislimo da je najbolje, podnosimo amandmane tamo gde mislimo da treba da se podnesu. A to što je ministar na svoj predlog dobio 200 amandmana, pa prihvatio dve trećine tih amandmana, nije mu baš za hvalu. Ostalo je još amandmana na ovaj zakon koji nisu prihvaćeni, a i na ostale predloge zakona, tako da kada budemo govorili o zakonima u pojedinostima, onda ćemo svakako govoriti više o svim ovim predlozima. Ja ću sada reći po jednu rečenicu o svakom od ovih zakona, više zbog toga da bih naglas pročitala o kakvim mi to značajnim zakonima raspravljamo u tako kratkom i ograničenom vremenu, i još sa pretnjom na početku rada da ćemo da nastavimo da radimo dok se ne završi ova rasprava. Onda ćemo opet nekog drugog dana da odemo kući u 22,00 ili 23,00 časa, a danas ćemo da radimo ko zna do kada, verovatno da bi narodni poslanici izgubili strpljenje i napustili ovu salu i odustali od diskusije. Ali, čini mi se da se to dešava u nekim drugim poslaničkim grupama, po redosledu kako ja to imam, ali mi iz SRS smo poznati kao uporni; što se nas tiče možete da radite 72 časa neprekidno, mi ne odstupamo i ne odustajemo od onoga što hoćemo da kažemo. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, govorili smo to na Odboru, potpuno je nepotreban zakon. Ovo nije trebalo ni da se nađe u postupku i ovo ne treba da se usvaja. Ne treba da se donosi zakon zbog jednog nakaradnog stava Vrhovnog suda Srbije. Pokušali smo ministru to da objasnimo, ali izgleda da nije bilo uspeha. Videćemo da li ćete vi u danu za glasanje da glasate za ovaj predlog. Dalje, imamo Predlog zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica. Zaista, ja sebi ne smem da dopustim luksuz da minut ili dva govorim o ovako značajnom zakonu, ali kada pogledamo samo ovaj prvi član, videćete, ako pogledate i ako ste gledali, da je već na početku napravljena jedna drastična greška kada je rečeno da ovaj zakon sadrži odredbe koje se primenjuju prema maloletnim učiniocima krivičnih dela. Ovde je moralo da stoji da se odnosi na maloletna lica koja se krivično gone. Mora valjda i za maloletnike da se primenjuje prezumpcija nevinosti. Ne mogu da verujem da ste u Predlogu ovog zakona prihvatili stavove nevladinih organizacija kada su u pitanju haški optuženici, jer Nataša Kandić, Biserko i ostale vajne čuvarke ljudskih prava svakog ko je optužen u Hagu nazivaju počiniocem ratnih zločina. Jednostavno, nameće mi se zaključak da je ovaj član 1. Predloga zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica prošao kroz ruke nekih nevladinih organizacija, jer nije primenjen odavno priznat princip prezumpcije nevinosti i nije unet u prvi član ovog zakona. Program zaštite učesnika u krivičnom postupku, to je posebna priča i znamo svi šta je razlog i zašto se ovaj zakon uopšte donosi. Vi već imate niz zaštićenih svedoka koji su spremni da lažu da bi sebe zaštitili. To i rade, to celokupna javnost u Srbiji zna, a sada se donosi zakon koji na poseban način reguliše ovu materiju. Ovde ću samo da se osvrnem na član 7. koji govori o komisiji za sprovođenje programa zaštite. Kaže se: "Odluku o uključenju, produženju, obustavi i prestanku programa zaštite donosi komisija za sprovođenje programa zaštite, koja ima tri člana. Jednog člana komisije imenuje iz reda sudija Vrhovnog suda Srbije predsednik Vrhovnog suda Srbije, drugog člana imenuje iz reda svojih zamenika Republički javni tužilac, a rukovodilac jedinice za zaštitu član je komisije po položaju." Pitam vas, drage kolege, posle vaše vanredne sednice u petak, da li je nama neka garancija to što je neko sudija Vrhovnog suda ili je zamenik tužioca? I danas sam čula i ovih dana sam čitala po novinama kako je Skupština jednoglasno oduzela imunitet ovim nesrećnim ljudima, Vučkoviću i Milovanu Radovanoviću. Tačno je, jednoglasno smo tu odluku doneli i logično je da ta odluka bude jednoglasna, ali nema razloga da budemo srećni zbog činjenice da nam se u vrhu, jer Vrhovni sud je kapa srpskog pravosuđa, pojavio sudija kriminalac, odnosno otkriven je, a koliko ih još ima. Dakle, specijalni tužilac, njegov zamenik, britka oštrica "Sablje", sećate se, Vlada Srbije je tada izabrala njega za zamenika specijalnog tužioca, a on je kriminalac. Sada mi treba da budemo zadovoljni što će ovu komisiju za sprovođenje programa zaštite svedoka da čine ljudi iz vrha, iz Vrhovnog suda, tužilaštva i tako dalje. Mnogo je problema u oblasti pravosuđa i, nažalost, ne mogu svi da se reše zakonima, čak ni dobrim zakonima. Mnogo više problema je u pravosuđu po pitanju kadrova. To je ono o čemu mi srpski radikali odavno govorimo, ali izgleda vi koji podržavate Vladu i koji ste skupštinska većina ne delite naše mišljenje. Vi još uvek mislite da ima mesta i potrebe da se neki stranački funkcioneri smeštaju u sudove, ali verujte, sve će vam se obiti o glavu, kao što se i ovaj Vučković i Milan Radovanović obijaju o glavu onima koji su ih birali u vreme akcije "Sablja". Na kraju, imamo Predlog zakona o izvršenju krivičnih sankcija. Ovih dana su pune novine, puni mediji, i ovo što se desilo sa ovim sudijom i tužiocem je opet vezano za izvršenje krivičnih sankcija. Zamislite neverovatnu činjenicu da teški zatvorenici šetaju sa mobilnim telefonom, komuniciraju sa ostatkom sveta mobilnim telefonima. Bežanje iz zatvora je takođe bilo prisutno. Teško da ćemo mi i ovim zakonom da uradimo neki značajniji pomak. I ovde su potrebne sistemske promene. Nećete promeniti stanje u zatvorima zato što ste predvideli postojanje samice, da ne kažem tamnice. Kome to treba? Nećemo se valjda vraćati u srednji vek? Da li se opet ugledate na ove haške inkvizitore koji predsednika Srpske radikalne stranke drže u nekom posebnom odeljenju koje uopšte ne pripada UN, nego je deo holandskog zatvora za njihove redovne zatvorenike. Zašto se hvalite uvek nečim tako revolucionarnim, a svaki put je to nešto što je jako nazadno, što uništava osnovna ljudska prava i slobode. Nemojte samo da izađete za ovu govornicu i da pričate kako ste vi borci za ljudska prava, a onda predviđate samice za zatvorenike itd. Dakle, mi srpski radikali, kao što ste čuli, imamo mnogo primedbi na sve ove predloge zakona. Očekujemo širu raspravu kada budemo govorili o predlozima zakona u pojedinostima. Zaista verujemo da ćemo naići na razumevanje, ako ne ministra, onda skupštinske većine da prihvati naše predloge za doterivanje ovih zakonskih tekstova.
Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, da li bi bilo normalno da građani u svojoj zemlji traže i dobiju zaštitu svojih prava, ili je normalnije da veliki broj građana Srbije bude prisiljen da se obrati Međunarodnom sudu za zaštitu ljudskih prava u Strazburu? Da li smo mi kao narodni poslanici ti koji smo odgovorni za donošenje pojedinih zakona, na koje i te kako možemo da utičemo da se promene nabolje? Mislim da jesmo. Ako svi znamo da, nažalost, po svim ispitivanjima, građani Srbije nemaju poverenja u institucije, evo, predlažem da prvo mi, kao narodni poslanici, kao predstavnici zakonodavne vlasti, vraćamo poverenje građana u institucije. Rekla bih da svi vi pretpostavljate o čemu želim da pričam. Krivični zakon ima preko 400 članova. Zašto da ne? Kada god se desi neka pojava i vidimo da je nema u krivičnom zakoniku, zašto mi ne bismo bili ti koji bismo ugradili to nekim svojim amandmanima? Pokušala sam ovu nepravdu da ispravim, u ime poslaničke grupe SPS, 2002. godine. Nisam uspela. Tada sam imala čvrsta obećanja ondašnjeg ministra Batića. Razočarala sam se, jer ne samo što nije prihvatio, nego je čak i skupštinska većina odbila taj amandman. Danas je tu ministar Stojković. Iskreno rečeno, prvo, žao mi je što nije tu, drugo, bila sam ubeđena da će na Odboru za pravosuđe usvojiti ove amandmane i omogućiti da najmanje 3000 porodica dođe do svoje istine. Ne kažem kakva je istina, ne kažem na kojoj strani će na kraju biti istina, ali sigurna sam u jedno – ljudima mora biti omogućeno da dođu do istine. Zašto su im uvek sva vrata bila zatvorena? Naravno, zato što krivični zakon ne predviđa mogućnost da dođu do istine šta se desilo sa njihovom novorođenom decom u porodilištima u celoj Srbiji. Vi znate da Anketni odbor ovih dana intenzivno radi. Neću ovom prilikom da vam kažem, ali trebalo bi da čujete te ljude, da čujete sa koliko argumenata oni raspolažu, koji im zaista daju pravo da se obrate našim sudovima i da dođu do svoje istine. Oni ne tvrde ni jedno ni drugo, hoće samo svoju istinu. Mi, članovi Anketnog odbora, isto tako ne tvrdimo ni jedno ni drugo, želimo da omogućimo ovim ljudima da dođu do istine, ma kakva ona bila. Sigurno je da će veliki broj njih možda biti i razočaran, možda i svi, ko zna ko je tu u pravu. Još jedno da vam kažem: nemojte da mislite da se na bilo koji način subjektivno, zbog mesta na kome se nalazim u Anketnom odboru, stavljam na stranu ovih porodica. Samo želim tim ljudima da omogućim da dođu do istine, jer ne može materinstvo nikada da zastareva. Ko je taj u ovoj sali ko će reći da materinstvo zastareva, da samo ne zastareva ratni zločin i genocid? Čuli smo malopre od profesora Miloševića tačno tumačenje reči genocid. Da li je to možda i genocid za neku porodicu? Da li je potrebno da ostavimo ljude da po Krivičnom zakonu, članu 116. i 117, koji se odnose na promenu porodičnog stanja, da zastareva unutar 10 godina, da tužilaštva vraćaju? Molim vas, mi takvim ponašanjem još više omogućavamo ovim ljudima da s pravom sumnjaju u sve nas i u sve institucije. Zaista vas molim da svi zajednički stanemo na stranu samo istine, a rekla bih i pravde, jer postoje neka mesta gde su do sada važeći zakoni izuzetno kvalitetni i dobri, a da li se baš svi ljudi ponašaju odgovorno po njima, dajte, pustimo da se dokaže. Nemojmo dozvoliti da i ovog puta ovo prođe bez odjeka. Mislim da se ni ministar Stojković, na moju veliku žalost, ali to govori u prilog svemu, da ne možemo bezrezervno verovati... Bila sam gotovo sigurna i ubeđena da ćemo imati razumevanja ministra i da će njemu biti u interesu da sudovi i tužilaštva odrade svoj posao do kraja, da kaže da ovakvog krivičnog dela nema. Ne kažem da ga ima, ali ako ne ugradimo ovu pojavu, koja evidentno u našem društvu postoji, ne u zadnje dve-tri godine, prvi datumi su i 1959. godine. Bila sam ubeđena da će biti postavljeno jedno objektivno pitanje problema retroaktivnosti primene ovog zakona. I to bih prihvatila kao objašnjenje. Ugradimo to u ovaj zakonik, pa nek od sada za ubuduće više nikome ne pada na pamet da učini nešto, ako je učinio. Naravno da postoji način, a mi ćemo kao Anketni odbor podneti vama izveštaj, budite sigurni, i to će biti prvi i jedini možda anketni odbor koji je podneo izveštaj ovoj skupštini, sa datim preporukama, učinićemo sve da na neki način pomirimo i one ljude za koje ne možemo da primenimo eventualno promenu novog krivičnog zakona. Moramo nešto učiniti. Ovo je velika grupa ljudi, vratimo njima poverenje u Narodnu skupštinu i u sve institucije i polako, ako budemo pravim putem krenuli, neće biti razloga da građani Srbije više ne veruju u svoju državu. Mislim da bi to bilo najnormalnije i gotovo sam sigurna da svih 250 poslanika, bez obzira na političku orijentaciju, želi to isto. Želimo prvo svu pravdu i poštovanje svih zakona za sebe i svoje porodice, a onda učinimo to da i neke druge porodice dođu do zakonite istine.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, pa potom narodni poslanik Božidar Koprivica.
Dame i gospodo narodni poslanici, od 2001. godine učestvovao sam na taj način što sam diskutovao povodom izmene krivičnog zakona više puta, desetak puta, bio sam učesnik u raspravama izmene zakona iz domena pravosuđa, u vreme "Sablje", u vreme i u nevreme, a danas mogu reći da mi je zadovoljstvo da ću veoma kratko, neću oduzimati vaše vreme, učestvovati u raspravi povodom današnjeg predloga dnevnog reda u pogledu zakona iz domena krivičnog zakonodavstva. Konkretno, radi se o Predlogu krivičnog zakonika, Predlogu zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica, Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o programu zaštite učesnika u krivičnom postupku i veoma maloj izmeni, odnosno Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Zadovoljstvo mi je da kažem da ovaj mali korak u pogledu zakona koji će biti usvojeni, ali veoma značajan korak uz pomoć Vlade, veoma značajan korak u vođenju države Srbije, državne zajednice SCG tamo gde vekovima pripada, u evropsku zajednicu naroda. Ovi predlozi zakona su, kao i prethodni, a očekujem kao i budući o kojima ćemo raspravljati, moderni zakoni koji su zasnovani na pravnoj tradiciji srpskog društva, kao i na modernim evropskim saznanjima u pogledu pravne nauke. Ovim zakonima, naročito krivičnim zakonikom, koji je u proceduri skoro godinu dana i, kao što je ministar Stojković istakao, u ovom vremenu od godinu dana bilo je prostora i ukoliko je bilo želje svih da na adekvatan način sa stručnog stanovišta unaprede predlog zakona i daju svoje amandmane. Veliki broj amandmana je dat na predloge zakona, naročito govorim o Predlogu krivičnog zakonika, jedan ogroman deo amandmana je usvojen, kao što smo čuli od gospodina Stojkovića. Ja sam od početka učestvovao i podnosio amandmane, učestvovao u tom procesu izgradnje predloga zakona i usvajanja amandmana i mogu reći da suštinskih primedbi u dosadašnjem procesu usvajanja zakona nije bilo i to današnja rasprava u načelu pokazuje. Postoje određene primedbe u pogledu pojedinačnih rešenja, u pogledu nekih pojedinih krivičnih dela, odnosno predloženih načina i formulacije o pojedinim krivičnim delima, ali bih primetio da je to veoma mali deo krivičnog zakonika. Kao što ste čuli, Srbija po drugi put dobija krivični zakonik nakon 1860. godine. Osnovna ideja iz pravne teorije je da najveći deo krivičnih dela, odnosno dela kojima država kao nosilac sile kažnjava za protivpravno ponašanje treba utvrditi jednim krivičnim zakonom, odnosno kodifikovati krivična dela i zbog toga taj krivični zakon dobija naziv krivični zakonik. Sećam se svog pitanja početkom 2001. godine, prilikom prve izmene krivičnog zakona, upućenog tadašnjem ministru pravde – kada će Srbija dobiti krivični zakonik, a odgovor je bio – vrlo brzo, za neki mesec. Međutim, to "vrlo brzo" je moralo da sačeka ovakvu vladajuću većinu, ne bih podvlačio vladajuću većinu jer je očigledno da će gotovo sve poslaničke grupe podržati predlog ovih zakona, morala je Srbija da čeka četiri godine da takav predlog dođe na dnevni red. To je osnovna zasluga ne samo vladajuće većine, nego i Vlade koja mnogo više radi nego što govori, mnogo više se bavi konkretnim radom i postizanjem rezultata nego sopstvenim propagiranjem. Pored onih uspeha koji su dolazili u proteklim danima i mesecima, bićemo svedoci uspeha koji će tek doći zasluženo, koji će tek biti priznati od strane međunarodne zajednice, a naročito od Evropske unije i koji će ubrzati... Namerno izbegavam reč reforma, jer su neki koristili reč reforma godinama i nisu ništa učinili za reformu ovog društva i svih zakona, čije usklađivanje sa nekom osnovom evropskog zakonodavstva mora da usledi u svim zemljama, kako u onima koje su odskora članice Evropske unije, tako i u zemljama koje će biti punopravni članovi, kakva je u ovom trenutku Srbija, odnosno državna zajednica SCG. Kao što rekoh, o Predlogu krivičnog zakona je bilo najviše reči danas, opravdano. Dobijamo krivični zakonik, dobijamo kodifikovan zakon o krivičnim delima, osim manjeg dela gde će posebnim zakonima biti predviđena određena krivična dela čije uklapanje u krivični zakonik u ovom trenutku, zbog njihovog manjeg značaja, nije opravdano. Ono što danas nije dovoljno, po meni, označeno, to je da ćemo dobiti novi zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica. Manji broj zemalja u Evropi ima posebno krivično zakonodavstvo u pogledu maloletnih učinilaca krivičnih dela. Mi smo ranije imali posebne glave u Krivičnom zakonu o postupku prema maloletnim učiniocima, kao i u procesnom postupanju. Ocena je razvijenih evropskih zemalja, kao i ljudi koji su sačinili ovaj predlog zakona, da naša država treba da donese poseban zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela. Ovakav zakon se kod nas donosi prvi put. Rešenja kako ovog zakona, tako i svih ostalih su, kao što rekoh, u domenu moderne pravne teorije zasnovane na pravnoj tradiciji u Srbiji, s tim što bih normalno stavio ogradu, i složićete se sa mnom, da ipak pravna tradicija u Srba nije nešto značajno dugog veka i da smo u bližoj i daljoj istoriji zakonska rešenja usvajali zavisno od toga da li se pisac školovao u Francuskoj, Austriji ili Nemačkoj, pa su utoliko i takva rešenja prihvatana u tim zakonima. Ne želim da umanjim pravnu tradiciju u Srbiji koja je u proteklim decenijama izgrađena, ali moram da se pridružim onome što je danas za ovom govornicom rečeno – da je novim Predlogom krivičnog zakonika Srbija krenula korak dalje od neposredne istorije koja je bila 2002, 2003. ili 1951. godine. To je gospodin Mamula vrlo detaljno obrazlagao, pa ne bih ponovo obrazlagao taj razvoj krivičnog zakonodavstva uSrbiji. Takođe, na dnevnom redu je i razmatranje Predloga zakona o izvršenju krivičnih sankcija, takođe još jedan zakon koji prati moderna stremljenja, koji je zasnovan na tome da u krivične sankcije treba uvrstiti društveno koristan rad, te da, kao i u svim modernim i razvijenim zemljama, akcenat treba staviti na novčano kažnjavanje. Svesni smo ograničenja koja u ovom trenutku postoje u Srbiji, ali je intencija za svaku pohvalu. I ovaj zakon će u svojoj primeni, moguće je, ukazati da je potrebno nešto dopuniti. Međutim, kada u osnovi imamo jedan dobar zakon koji je prošao kritike, koji je prošao dorade u svim institucijama i od strane svih dobronamernih, lako ćemo eventualne nedostatke, koji bi se pokazali u njegovoj konkretnoj primeni, otkloniti. Takođe, na dnevnom redu je i Predlog zakona o Programu zaštite učesnika u krivičnom postupku. Ovo je materija koja je umnogome bila neregulisana ili površno regulisana u našim zakonskim tekstovima, pa je stoga za svaku pohvalu i ovaj predlog zakona. Na kraju, Predlog zakona o krivičnom postupku je sa vrlo malim izmenama, u pogledu nadležnosti Bezbednosno-informativne agencije, pa je stoga potrebno izvršiti izmenu zakona. Sa ovim se zaokružuje jedan proces donošenja krivičnih zakona sa kojima, ponovo podvlačim, država Srbija može demokratski, odgovorno postupati, stvoriti uslove za odgovoran rad, odgovorno ponašanje građana, stvoriti uslove za državu u kojoj će svi biti jednaki pred zakonom i zakon biti jednako oštar za sve. U tom smislu i ovaj parlament zaslužuje pohvale, kao i prethodna sednica parlamenta, a znate na šta se odnosila prošlog petka, kao i sva ova postupanja, svi zakoni i sva naša nastojanja idu u pravcu da dobijemo pravnu, demokratsku državu u kojoj će biti zadovoljstvo živeti i u kojoj će biti zadovoljstvo biti građanin.
Hvala, gospodine Cvetkoviću. Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković, a zatim narodni poslanik Đorđe Mamula.
Poštovani narodni poslanici, uglavnom, moji prethodnici su o Predlogu krivičnog zakonika izneli veliki broj hvalospeva, iako on, siguran sam, to ne zaslužuje. Istine radi, usvajanje krivičnog zakonika u svakoj zemlji predstavlja važan događaj i na sebe bi trebalo da skrene pažnju javnosti, posebno stručne javnosti. Tako bi trebalo da bude i sa našom zemljom, ali nažalost, podeljeno zakonodavstvo između savezne države i republika članica više nije moguće, jer je DOS-ov režim i izdajnički režim Mila Đukanovića Ustavnom poveljom razrušio zajedničku državu. S obzirom da su uništili zajedničku državu, vi žurite da je formalno uništite usvajanjem svih zakona, pa i ovog krivičnog zakonika. Poštovani narodni poslanici, jedino što može da bude za pohvalu to je što je ovo drugi u istoriji srpski krivični zakonik, posle zakonika iz 1860. godine. Istine i objektivnosti radi, prethodne brojne izmene i dopune u krivičnoj oblasti narušavale su celishodnost krivičnopravnog sistema, ali te izmene i dopune vršio je i DOS-ov režim. Predlagač nije izvršio kompletnu kodifikaciju krivičnog prava, nema manje i više važnih krivičnih dela, a uglavnom nekvalitetna pravna norma dominira predlogom ovog zakonika. Postojeći zakonik nije bio smetnja da država štiti građane i da suzbija kriminal, pa usvajanje ovog zakona neće doprineti ni smanjenju ni suzbijanju kriminaliteta, pa će biti uzalud što predviđate ovako represivne kazne za pojedina krivična dela u odnosu na postojeće zakonodavstvo. Opis pojedinih krivičnih dela je nejasan i neminovno će u praksi praviti velike probleme u primeni tih normi. Mogu da vam navedem veliki broj članova, od člana 316. pa nadalje. Predlog krivičnog zakonika ne reguliše na celovit način krivičnopravnu materiju, jer određeni broj krivičnih dela ostaje u okviru kaznenih odredbi pojedinih zakona kojima se regulišu neke druge oblasti. Krivično delo je valjda krivično delo i ko vam je dao za pravo, odnosno predlagaču da određuje koje će delo biti manjeg značaja i koje će delo, vezano manje ili više za materiju koju ti zakoni regulišu, ostati u tim posebnim zakonima, a koje ćete kodifikovati ovim krivičnim zakonikom. Ovim represivnim krivičnim zakonikom dokazujete da ste najmanje demokratsko društvo, što se samo formalno deklarišete, da ste društvo bez organizacije, da ste društvo u haosu, gde građani nemaju sigurnosti, gde je kriminal u porastu, na čelu sa vašim sudijama Vrhovnog suda, što možete jedino sprečiti, vi to mislite, represijom, a što ukazuje da ste daleko od demokratije, već ste veoma blizu diktatorske države, što će najverovatnije ugroziti osnovna prava građana. Ako je poznato i u svetu prihvaćeno stanovište, a i kod nas, da je krivično pravo poslednje sredstvo, čemu onda ekspanzija novouvedenih inkriminacija? Kakva je garancija da će ono biti primenjeno kada se ne primenjuje ni postojeće? Pojedine odredbe krivičnog zakonika su neodređene, uopštene, neprecizne, pa je Srpska radikalna stranka podnela veliki broj amandmana na ovaj zakonik. Ukidate sadašnje rešenje koje izdvaja krivičnu odgovornost, tako nalažu vaši nalogodavci. Odustajete od unošenja društvene opasnosti kao posebnog obeležja samostalnog elementa pojma krivičnog dela, jer tako hoće vaše gazde sa Zapada. Ukidate institut neznatne društvene opasnosti i to zamenjujete institutom malog značaja, a ovaj institut se ograničava na ona krivična dela za koja je predviđen zatvor u trajanju do tri godine ili čak novčana kazna. Odeljak koji sadrži pravila o odgovornosti za krivična dela učinjena putem štampe i drugih sredstava javnog informisanja praktično unosi novinu, tj. pravo lica da ne otkrije autora i izvor informacije, čime izbegavate bilo kakvu krivičnopravnu odgovornost, za razliku od postojećeg rešenja, što će neminovno dovoditi do mnogih zloupotreba od strane urednika i novinara. Predlagač u sistemu kazne uvodi dve nove kazne. Zamislite, rad u javnom interesu i oduzimanje vozačke dozvole. To je zaista nespojivo za krivično zakonodavstvo. Voleo bih da pitam ministra, da je ovde, šta je to rad u javnom interesu i šta su vam to šapnuli vaši nalogodavci i ko će se kažnjavati ovom kaznom. Novčana kazna, kako je predviđena, ne može jednako pogoditi bogate i siromašne, sve izvršioce krivičnih dela. Uvođenje krivičnog dela ubistva iz samilosti nema opravdanja i nailazi na negativan stav i odbojnost cele naše srpske javnosti, jer koja bi bila razlika između ovog ubistva i običnog ubistva? Po nalogu uvodite inkriminaciju mučenja, u članu 137. Predloga, gde izvršilac može biti bilo koje lice, uvodite krivično delo - zlostavljanje i mučenje, a odredbe ovog člana su uopštene, neodređene i nejasne, tako da niko neće moći odrediti biće krivičnog dela, pa će pod udar ovog zakona, odnosno ovog člana 137, doći milioni ljudi. Problem komandne odgovornosti, koju ne poznaje niti naše, niti strano zakonodavstvo, pokušavate da improvizujete nalozima sa Zapada uvođenjem novog krivičnog dela iz člana 384 – nesprečavanje vršenja krivičnih dela protiv čovečnosti i drugih dobara zaštićenih međunarodnim pravom, gde se kao izvršilac pojavljuje vojni zapovednik, dakle komandant, koji, pazite ovo, ne preduzme odgovarajuće mere za sprečavanje krivičnih dela svojih potčinjenih. Gospodo, to krivičari dobro znaju, da bi postojalo ovo delo potrebna je uzročna veza između nečinjenja pretpostavljenog i potčinjenog, kao izvršioca krivičnog dela, što, kako je predloženo, uzročne veze nema. Samim tim, nema ni krivičnog dela. Jer, ako nema uzročne veze, izvršenje krivičnog dela potčinjenog ne bi predstavljalo uslov za inkriminaciju ovog krivičnog dela. Jedan od bitnih zadataka marionetske vlasti, gospodo, u svakoj zemlji, pa i u ovoj vašoj – a da nije marionetska ne bi izručila naše heroje i naše junake, poput profesora dr Vojislava Šešelja i drugih heroja našeg odbrambenog rata – jeste gubljenje integriteta. Zemlja kojoj se komanduje spolja relativno se brzo rastaje sa svojom istorijom, svojom prošlošću, tradicijom, zakonima, nacionalnim simbolima. Krivični zakonik Srbije, kakve li ironije, piše se iz prestonice evropskog kriminala. Dakle, veliki broj rešenja Srpska radikalna stranka je osporila, jer su mogla biti bolja. Mnoga rešenja su čak gora u odnosu na postojeće zakonodavstvo, a to su ona rešenja koja ste preuzeli iz stranog zakonodavstva, tj. rešenja vaših mentora koja podanički izvršavate, praveći nenadoknadivu štetu svojoj zemlji. Hvala.
Hvala vama, gospodine Koprivica, na jasno obrazloženim stavovima zašto ćete podržati zakon. Reč ima narodni poslanik Milan Marković, ali nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, a potom narodni poslanik Sreto Perić. (Zoran Krasić, sa mesta: To je bila konstruktivna kritika.) Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Mamula.
Predlog krivičnog zakonika je po svojoj sadržini, kada se detaljno pogleda, sročen tako da su autori bili lišeni svake pretenzije na originalnost zato što je danas veoma teško biti originalan, pogotovo što mi, u nizu država koje su menjale krivični zakonik, poslednji menjamo krivični zakonik i usklađujemo ga sa međunarodno prihvaćenim obavezama. Kao što je poznato, mi smo kao država koja je član UN prihvatili da naše zakonodavstvo uskladimo sa Rimskim statutom Međunarodnog krivičnog suda, Konvencijom UN protiv transnacionalnog organizovanog kriminala sa Protokolom za prevenciju, suzbijanje i kažnjavanje trgovine ljudskim bićima, naročito ženama i decom i Protokolom protiv krijumčarenja migranata kopnom, morem i vazduhom, Evropskom konvencijom o suzbijanju terorizma, Međunarodnom konvencijom o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotreba hemijskog oružja. Pored toga, Ustavna povelja koja je usvojena 2003. godine u članu 10. propisuje da se neposredno primenjuju međunarodni ugovori u našem pravu. Dakle, odredbe međunarodnih ugovora o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, koje važe na teritoriji Srbije i Crne Gore, neposredno se primenjuju. Jedna od obaveza, koja je u ovom predlogu poštovana, predviđena je Poveljom o ljudskim i manjinskim pravima. Naime, ratifikovani međunarodni ugovori i uopšte prihvaćena pravila međunarodnog prava imaju primat nad pravom Srbije i Crne Gore i pravom država članica. Dakle, to je bilo neophodno uvažiti da bismo mogli da pripadamo civilizovanom svetu. Tako da, govoriti o tome da je neko bio prvi u ovom ili onom predlogu, mislim da je sasvim nepotrebno, zato što su ovo rešenja koja postoje već 10-15 godina u modernom krivičnom zakonodavstvu Evrope. Skoro sve države bivše Jugoslavije, odnosno republike su ga usvojile, tako da mi tek sada dolazimo u tom redosledu, kao jedna od poslednjih država koja vrši ozbiljne, korenite promene krivičnog zakonodavstva. Naravno, pored dobrih rešenja u krivičnom zakonodavstvu, veoma je bitno da imamo sudije koje dobro poznaju život. Jer, imati odličan zakon, a imati sudije koje nisu dobri poznavaoci života, realnosti, koje dobro ne mogu da procene činjenice, ne može mnogo da pomogne. Uz to, veoma je važno da nam se ne desi ono što se desilo ovde u bliskoj prošlosti 2001, 2003. godine. U svojim sećanjima potpredsednik Vlade Srbije Čedomir Jovanović kaže da su oni bili primorani da budu i poslanici, sudije, tužioci, policajci i da razgovaraju sa mafijom i sve drugo. Gde to ima? Šta to znači razgovarati sa mafijom? Šta to znači istovremeno biti poslanik, biti tužilac, biti sudija i potpredsednik Skupštine? Taj period treba da ostane za nama i da se više ne ponovi. Nedavno smo imali retroaktivno delovanje Krivičnog zakona. Imali smo predsednika suda koji kaže da ćemo nekako naći način da retroaktivno primenimo zakon kada je reč o kazni od 40 godina. Kada sam pomenuo izjavu gospodina Jovanovića, odnosno njegova sećanja u knjizi "Moj obračun sa prošlošću", kada smo videli sva ta njihova ovlašćenja, verovatno se sada nameće pitanje kako je moguće da gotovo svi članovi surčinskog klana dobiju status zaštićenih svedoka ili su pred dobijanjem tog statusa? Tako da, kada to uzmemo u obzir, mislim da je ovo vreme koje sam pomenuo definitivno za nama i ono služi kao veoma loš primer, koji ne bi trebalo da se ponovi. U pogledu novih krivičnih dela, mislim da je bitno da se skrene pažnja da sada uvodimo i krivično delo ubistvo iz samilosti, koje do sada nije bilo u našem zakonodavstvu. Prihvaćeno je iz evropskog zakonodavstva, jer se došlo dotle da bi trebalo uvažiti i takve životne situacije u kojima nekome treba pomoći na takav način kada su bolesti ili bolovi tako nepodnošljivi i teški da dalji život nema nikakvog smisla. Mislim da je u našoj praksi moglo da se uoči da je bilo takvih situacija. Međutim, mislim da je sada regulisanjem ubistva iz samilosti napravljen jedan veliki korak napred u približavanju moralnim vrednostima evropskog kontinenta. Veoma je dobro što je došlo do promene i u odredbama koje se odnose na uslovni otpust, zbog toga što je sada utvrđeno da sud odlučuje o uslovnom otpustu, a ne administrativni organi, odnosno uprave krivično-popravnih domova. Rehabilitacija je na ključan način izmenjena. Ona je do sada bila više policijska nego humanistička. Mislim da je tu napravljen veliki korak napred. Dobro je što se menjaju odredbe o zastarelosti, jer se kod vremenskih krivičnih dela uzima da zastarelost počinje da teče od trenutka kada je nastupila posledica, a ne kada je delo izvršeno. S druge strane, ako pogledamo situaciju na Kosovu, mi znamo da od 1999. godine naša Vlada tamo više nema nadležnosti, da se tamo nalaze međunarodne snage, oficiri sa vojnih i policijskih akademija sa zapada, sa najmodernijom opremom. Međutim, mislim da su njihovi rezultati u pogledu otkrivanja i razjašnjavanja krivičnih dela veoma slabi. Pogledajte kakva je situacija oko nekih veoma teških ubistava, pomenimo Goraždevac, pomenimo situaciju 17. marta, pogrom nad Srbima, gotovo da nijedno delo nije razjašnjeno. To znači da ni dobri krivični zakoni, ni dobro opremljena policija sa savremenom tehnikom ne može ništa da učini ako nema jake volje da se čvrsto uđe u borbu sa kriminalom, a pogotovo organizovanim, kakav je danas na Kosovu. Mislim da je veoma važno da vidimo da se, kada je reč o borbi protiv kriminala, svet menja. Nedavno smo mogli da vidimo u Britaniji, a povodom ubistva nesretnog građanina iz Brazila u londonskoj podzemnoj železnici, da niko zbog te greške u Britaniji ne snosi odgovornost, što znači da je u Evropi uspostavljen novi standard – može se iz državnih razloga i ubijati, a ne odgovarati. U pogledu kazne zatvora mislim da je ipak trebalo izmeniti zakon tako da uvedemo doživotni zatvor, jer mislim da su za neka krivična dela kazne od 30, 40 godina takve da se takva lica više ne mogu normalno vratiti u život posle zatvora i da bi doživotni zatvor, kako već postoji rešenje u nekim zemljama, bio pravo rešenje i za našu zemlju. Mislim da u predstojećim izmenama ubuduće treba povesti računa i o tome. Mislim da zakon treba u celini prihvatiti.
Hvala vam, gospodine Mamula. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, a potom narodni poslanik Bore Kutić, potom narodni poslanik Dragutin Perić. Izvolite, narodni poslanik Sreto Perić, narodni poslanik Momir Marković je odustao. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, zbog naše javnosti, a pre svega zbog stručne javnosti, moraću samo da podsetim o kojim zakonskim predlozima mi danas raspravljamo, jer skoro sve kolege, kao što ću i ja to učiniti, naravno iz opravdanih razloga, komentarišu i govore o Predlogu krivičnog zakonika, s obzirom da je napravljeno spajanje pet tačaka dnevnog reda. Prema tome, mi danas raspravljamo o Predlogu krivičnog zakonika, zatim Predlogu zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica, Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o programu zaštite učesnika u krivičnom postupku i, na kraju, kao peti zakonski predlog, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku. Gospodin Petar Jojić, kao ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke danas je opširno govorio o opštim načelima vezanim za stav SRS-a po pitanju Predloga krivičnog zakonika. Videli ste koliko srpski radikali umeju da budu kooperativni i, iznad svega, stručniji kada rade određeni deo posla. Videli ste iz njegovog izlaganja da je 80% Predloga zakona prepisano iz predloga radne grupe Srpske radikalne stranke. To sada nije važno. Važno je da je jedan "evropolitičar" predložio i rekao – hajde da spojimo ovih pet tačaka dnevnog reda, a većina kaže – pa mogli bismo. Mene to podseća kao kada učenici idu u školu i negde tamo pred kraj prvog polugodišta ne ocenjuju se, ne ispituju profesori pred kraj prvog polugodišta, kažu zadnjeg dana – mogli bismo sada sve da vas ispitamo i da vam damo ocenu. Tako je, otprilike, razmatranje i raspravljanje danas o pet tačaka koje su objedinjene. Videli ste da su nam predlozi ovih zakona u većini, osim ovog zadnjeg koji je 1. septembra 2005. godine predat u skupštinsku proceduru, a radi se o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku, stigli u 2004. godini, pa smo i mi povremeno prilazili ovim problemima, izučavali ih, istraživali, a onda odustali, jer to nije bilo na dnevnom redu. Danas je jedan od narodnih poslanika rekao da je Krivični zakonik jedan od najvažnijih zakona u Republici Srbiji. Mogu da se složim i da prihvatim, jer otprilike on reguliše onu oblast na kojoj mnogo šta počiva. Disciplina u privrednom privređivanju zavisiće u onoj meri i dobrim delom kako nam je regulisan krivični zakonik, odnosno kako su određena dela predviđena i koje su kazne zaprećene za nepoštovanje poslovanja u privredi, i sve drugo se, da ne govorim dalje, tako reguliše i od toga će zavisiti. Zbog toga je bilo potrebno čak i da se ovaj predlog ne uvrsti u vanredno zasedanje, nego bi to moralo biti u redovnom zasedanju i morala bi se voditi jedna mnogo stručnija i temeljnija rasprava. Ovde sam pribeležio nekoliko odredaba iz Krivičnog zakonika, a nemam nameru da ih komentarišem sve. Neko je rekao da sudije... Možemo imati dobar krivični zakonik i dobro je, složiću se sa svim kolegama koji su rekli da je napredak donošenje krivičnog zakonika. To je tačno, jer imamo situaciju da smo do sada imali u 24 zakona inkriminisana dela koja se predviđaju sada u krivičnom zakoniku. To je bilo jako teško i za praktičare. Kada kažem praktičare, mislim pre svega na sudije, tužioce i druge organe koji rade u ovoj oblasti. Sada će to biti mnogo lakše, a i za same građane Srbije, ako je nešto predviđeno krivičnim zakonikom, psihološki deluje na njega mnogo više, ozbiljnije i jače, ima jaču snagu, pa da on zna da je za to zaprećena i određena sankcija, gde se vrlo često predviđa i izricanje kazne zatvora. Danas je sloboda nešto najdraže svakom građaninu i zbog toga on ima respekta prema tome. Ako određena krivična dela predviđamo u nekim zakonima koji regulišu neku drugu materiju i problematiku, onda neće imati taj psihološki uticaj i u toj sferi će njegova primena da izostane, odnosno ne postiže se taj efekat. I do sada su za veliki broj krivičnih dela, ma gde ona bila sadržana, da li u krivičnom zakonu ili u drugim zakonima koji regulišu drugu materiju, propisivane određene kazne zatvora, ali nije bila realizacija tih krivičnih sankcija na tom nivou. Tu je podbacilo srpsko pravosuđe, a ono nije urušeno, kako bi sada neko napravio podelu ovde i rekao, u zadnjih pet ili deset godina. To je godinama, a najviše je došlo do izražaja od 2000. godine naovamo. Potrebno je da sudije koje primenjuju ovaj zakon poznaju život, a što je rekao jedan od kolega – i ne samo život; i ne samo sudije, nego je potrebno da i zakonodavac poznaje trenutno stanje za koje treba doneti određene propise i primenjivati ih. Recimo, član 340. Krivičnog zakonika koji kaže – krivično delo neizvršavanje sudskih odluka, a znate da se građani Srbije najčešće susreću sa tim problemima i vrlo često se na izvršenje tih sudskih odluka čeka i po nekoliko godina. Građani Srbije u tom momentu počinju da sumnjaju i u pravosudni sistem Srbije, a ne možemo reći da nemamo i kvalitetnih sudija. Nije baš sve vreme vođena negativna selekcija u pravosudnim organima i tužilaštvima, nego i dan-danas u sudu i u tužilaštvu imamo jako stručne i kvalitetne ljude. Naravno da pored njih imamo i one koji su po stranačkoj pripadnosti dolazili u sud i koji nisu imali ni radnog iskustva, a postajali su i predsednici sudova. Zbog takvih slučajeva neko će da odgovara, odnosno za sada je verovatno bila poznata samo politička kazna, politička sankcija tih koji su ih predlagali. Verovatno će u budućnosti stići i neke druge sankcije za to. Zatim, mislim da je kolega Božidar Koprivica govorio o rastegljivosti sankcija koje se mogu izreći prilikom izvršenja nekog krivičnog dela. Srpska radikalna stranka se zalagala za humanije odnose, odnosno humaniju primenu sankcija prilikom izvršenja krivičnih dela i smatramo da ne bi trebalo toliki raspon da bude kod nekih krivičnih dela. Vidite, šumska krađa, gde se predviđa da će onaj ko poseče više od jednog kubnog metra drveća, mislim na nacionalne parkove, na posebne zaštićene zone, dakle, na običnu prostu šumu, biti kažnjen novčano ili do godinu dana, a i za teška krivična dela predviđena je kazna od godinu dana. Znači da nam tu nije izjednačena kaznena politika, na šta bi trebalo da obratimo pažnju da bi jednostavno ovaj krivični zakonik mogao i preventivno da utiče, a to nam i jeste cilj. Jer, Srpska radikalna stranka je predlagala da donesemo takav krivični zakonik da preventivno deluje na potencijalne izvršioce krivičnih dela, da bi organi pravosuđa imali što manji broj predmeta, a samim tim da bi što kvalitetnije mogli da postupe po istom. S obzirom da ima još kolega iz SRS koji će govoriti, ja se zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Bore Kutić, potom narodni poslanik Dragutin Perić, a potom narodni poslanik Miljko Četrović. Narodni poslanik Bore Kutić nije tu, onda reč ima narodni poslanik Dragutin Perić, a potom narodni poslanik Miljko Četrović, pa potom narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto su prethodnici tj. narodni poslanici Srpske radikalne stranke više obratili pažnju na Predlog krivičnog zakonika, ja bih se ovom prilikom osvrnuo i više bih bacio akcenat moje diskusije na Predlog zakona o izvršenju krivičnih sankcija. Ukazao bih na izvesne nedoslednosti u ovom predlogu, a sve iz razloga što je to toliko jasno i uočljivo kada se uporede pojedine predložene zakonske odredbe, kao na primer ako uzmemo odlaganje izvršenja kazne zatvora povodom vanrednih pravnih sredstava. Nedoslednost bi se sastojala u tome što zakon ne prati decidno i doslovno ove uvodne odredbe predloženog zakona. Na primer, član 4. kaže: "Izvršenju sankcije pristupa se kada odluka kojom je sankcija izrečena postane pravosnažna i kada za izvršenje sankcije nema zakonskih smetnji", što će reći da je jasno da može da se pojavi kao zakonska smetnja ukoliko se traži odlaganje izvršenja kazne zatvora, kada je u pitanju ponavljanje krivičnog postupka ili vanredno preispitivanje pravosnažne sudske odluke. Međutim, u stavu 2. člana 4. Predloga zakona stoji da može da dođe do izvršenja sudske odluke i kada nije pravosnažna. Dakle, to upućuje na zaključak... Kasnije, kaže se u članu 59 – izvršenje se odlaže kada je pravosnažna odluka, ukoliko tužilac podnese zahtev za preispitivanje pravosnažne sudske odluke. Tu postoji jedna pravna nesigurnost, jer ispada sada da se dolazi do situacije da sudske presude, kada su pravosnažne i izvršne, kada treba da se izvrši ova sankcija, mogu da se odlože, dok kod presude koja nije konačna pravosnažna i izvršna ne može da dođe do odlaganja, iako ona još nije pravosnažna i nije spremna za izvršenje, jer normalno je da postoji pravni lek, to je žalba, i ona može da bude ožalbena, ali da se pristupi sprovođenju izvršenja. Takođe, napomenuo bih i jednu nelogičnost kod sredstava za izvršenje. U članu 11. stav 1. kaže se da sredstva za izvršenje sankcija snosi budžet Republike Srbije, dok se u stavu 2. kaže – osim ako to zakonom nije drugačije određeno, što znači da može da se desi da i lice koje je na izdržavanju neke sankcije, po pitanju određenih odgovarajućih podnesaka koje treba da podnese (a sve je vezano za ustanovu gde izdržava kaznu, i to po pitanju tretmana, kako prolazi u toj ustanovi), bude u situaciji da može da se podvede i da plaća troškove, poput odgovarajućih taksi. Sasvim je nelogično da se to u postupku izvršenja sankcija primenjuje, a znamo da u postupku suđenja postoji institut, na primer, siromašnog stanja, gde okrivljeni nije u stanju da snosi odgovarajuće troškove u postupku, pa mu se zakonom dodeljuje branilac po službenoj dužnosti. A, već u izvršnom postupku, gde se nalazi na izdržavanju kazne, dolazi do jedne situacije gde on nema sredstava da sam snosi neke troškove, a sve vezano za odgovarajuće tretmane po pitanju kućnog reda, ukoliko podnosi određene podneske ili ukoliko traži i odgovarajuću sudsku zaštitu, pošto se predviđa da je dozvoljena i sudska zaštita lica koje je na izdržavanju kazne, a sve je vezano za uslove i primenu konkretnog kućnog reda i samog tretmana u ustanovi gde izdržava tu kaznu.
Reč ima narodni poslanik Bore Kutić, a zatim narodni poslanik Miljko Četrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, zahvaljujem se što ste mi dali reč i ujedno se izvinjavam što sam bio odsutan. U svom izlaganju obratio bih pažnju na zakon o izvršenju krivičnih sankcija, jer su moji prethodnici više pažnje posvetili Krivičnom zakoniku i drugim zakonima. Zato sam ja odlučio da moje izlaganje bude usmereno ka zakonu o izvršenju krivičnih sankcija. Poznavajući tu materiju, kao dugogodišnji radnik u izvršavanju krivično-prekršajnih sankcija, upoznat sam da su kroz istoriju postojali razni sistemi izvršenja krivičnih sankcija. Prvi sistem u izvršenju krivičnih sankcija je bio pensilvanijski sistem ili filadelfijski sistem (zato što je taj prvi zatvor bio osnovan u Filadelfiji polovinom 19. stoleća). Nakon toga se javljaju progresivni sistemi, to je irski progresivni sistem, klasifikacioni sistem, Makonakijev ili bodovni sistem; u našem pravosuđu, dakle, kod nas je u centru izvršenja krivičnih sankcija klasifikacioni sistem ili sistem zajedničkog izdržavanja kazne. Zašto klasifikacioni? Iz razloga što su u KPZ osuđene osobe klasificirane kroz A, B, C grupe i osuđeni su na osnovu tih grupa imali određena prava i mogućnosti korišćenja pojedinih pogodnosti. Posebno bih obratio pažnju na ovaj zakon, što je predlagač ovog zakona možda malo propustio da se pozabavi problemom osuđenih koji su osuđeni prvi put. Kao kriminalista, u praksi sam imao puno susreta sa ljudima koji su izvršioci krivičnih dela u povratku. Znači, ljudi koji su izdržali kaznu zatvora i javljaju se kao izvršioci krivičnog dela u povratku, znači recidivisti. To znači da služba prevaspitanja u KPZ nije izvršila osnovni zadatak da izvrši prevaspitanje osuđenih osoba i da ih vrati u normalne tokove života. Mislim da bi država morala više pažnje da posveti osuđenim koji su osuđeni prvi put i u skladu sa tim bih predložio da se na nivou Srbije osnuje jedan KPZ gde bi kaznu zatvora izdržavala ona lica koja su osuđena prvi put. Iz sredstava koja su bila predviđena za službu preodgajanja bi se uzeo deo sredstava i usmerio se ka ovim zavodima za osuđene prvi put. Normalno, u tim zavodima kaznu zatvora bi izdržavali osuđeni za određenu vrstu krivičnih dela, izrečenu u jednom određenom vremenskom periodu, negde do pet godina. Na taj način bi se izbeglo školovanje kriminalaca u KPZ. Kao čovek koji je radio u KPZ, mogu vam sa sigurnošću tvrditi da je osuđeni koji je došao prvi put na izdržavanje kazne u kontaktima sa drugima izvršio doškolovavanje i po izlasku iz zatvora izvršio je krivično delo, obično onako kakvi su bili izvršioci s kojima je on komunicirao za vreme izdržavanja kazne. Znači, potrebno je da se u Srbiji osnuje jedan KPZ za osuđene koji su prvi put na izdržavanju kazne, kako bi se stepen recidiviteta, odnosno povratka smanjio. Dalje, ovde sam naišao da je kod plaćanja za rad – normalno, rad je obavezan i za taj svoj rad osuđeni treba da prima određenu naknadu –predlagač predvideo da to bude 20% od prosečnog ličnog dohotka na nivou Srbije. Moje zapažanje je da bi to trebalo biti jedna četvrtina ličnog dohotka za poslove iste vrste u civilstvu. Zašto? Na taj način bismo stimulisali osuđene osobe da se prilagode, da se bore i zalažu za pojedine delatnosti kada izađu na slobodu, da bi se mogli lakše uklopiti u društveni život. Gledajte šta se još događa u KPZ gde osuđene osobe borave u toku noći. Tu se ne vodi mnogo računa. U jednoj spavaoni je smešteno 20-30 osuđenika. Mislim da bi zakonom trebalo limitirati broj osuđenih osoba koje mogu da spavaju u jednoj prostoriji, kako bi ograničili rukovodstvo u KPZ da ne mogu u jednu spavaonu da smeste više od, govorim napamet, cirka desetak ljudi. Na taj način bismo bili humaniji u odnosu prema našim sugrađanima, jer to su, u svakom slučaju, naši sugrađani. Uglavnom, zakon o izvršenju krivičnih sankcija je dobar i po meni dosta prihvatljiv, s tim da bi ovaj deo koji sam naveo na neki način trebalo ispraviti.
Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stevović.
Poštovani narodni poslanici, voljom poslaničke većine Narodna skupština je došla u situaciju da u objedinjenoj raspravi od ukupno pet časova razmatra u načelu set ovih zakona, počev od krivičnog zakonika i ostalih zakona iz krivičnopravne materije. To govori o ozbiljnosti predlagača, odnosno Vlade Republike Srbije i poslaničke većine, kako posmatra situaciju kada je u pitanju i krivični zakoniki svi zakoni koji prate ovaj zakonik. U uvodnom izlaganju ministra pravde rečeno je da nije još dat predlog, da je u postupku izrade zakon o krivičnom postupku, što je neminovno trebalo da sledi u jednom setu sa krivičnim zakonikom i ostalim zakonima koji su na dnevnom redu. Uz sve uvažavanje za napor i postupak kodifikacije krivičnog zakonodavstva i izrade ovog predloga krivičnog zakonika i usklađenosti sa Rimskim statutom, sa konvencijama, postavlja se jedno osnovno i otvoreno pitanje – da li će ovako predložen krivični zakonik i ostali zakoni smanjiti kriminalitet u Srbiji, ako imamo ovakvo stanje kakvo imamo, počev od organizovanog kriminala? Znamo kako je bivši ministar policije Mihajlović, koji sada piše romane na planini i to objavljuje, od tih 40 grupa organizovanog kriminala, kako je to navođeno u nekoj "Beloj knjizi", o izuzetno teškim krivičnim delima, gde ljudi ginu u obračunu određenih mafijaških grupa ili nevine žrtve koje padaju i na ulicama i kafićima i drugim javnim mestima, o porastu maloletničkog kriminala ili delikvencije, što je najteža posledica ovakvog stanja u Srbiji. Da li će sve ove odredbe koje su predviđene krivičnim zakonikom učiniti to da će doći do brzog uspostavljanja pravde i efikasnog pravnog poretka, barem u ovom delu krivičnog prava, da većina građana Srbije shvati da imamo organizovanu državu, da imamo nezavisno sudstvo, kao jedan od stubova države, a pogotovo u ovom delu gde vlada haos, anarhija i beznađe. Imam jednu gradaciju od pre nekoliko godina, kada su počeli da se, navodno, gone kriminalci po raznim osnovama, koji su bili povezani sa vlašću, bilo lokalnom, bilo na republičkom nivou. Ti su nazivani, kada budu uhvaćeni ili privedeni – počinioci dobro poznati organima gonjenja. Šta to znači "dobro poznati organima gonjenja"? To znači da su do tada činili mnoga krivična dela, ali nisu gonjeni, nije im suđeno, nije im presuđeno, nisu izdržali zatvorske kazne. U sledećoj fazi smo došli do naziva da su ti tzv. poznati organima gonjenja postali "kontroverzni biznismeni", jer su se obogatili i onda nisu više poznati organima gonjenja, da bismo došli u sledeću fazu da su to "tajkuni", "oligarsi" i drugi nazivi koji se uzimaju iz drugih zemalja. Da li možemo da pređemo preko jedne polemike koja se danas čula od poslanika DSS-a, a nismo dobili adekvatan odgovor od DS-a, da je ona bivša Vlada DOS-a preuzela mafiju, nastavila sa mafijom da radi, a da nikome iz te vlade, koji su sada insajderi ili pisci ovih knjiga, kako sam ih već pomenuo, nastavljaju i dalje da ponižavaju građane Srbije, da se pojavljuju na TV B92 i da prozivaju, navodno, druge za teška dela ili pljačku građana Srbije ili sve šta govore i rade. Izneo bih jednu konkretnu primedbu kada je u pitanju zamena uslovne osude novčanom kaznom. Da li znači da počinioci krivičnih dela, gde su sticajem prakse koju su primenjivali, a zna se koji su to sudovi, prvostepeni sudovi, umesto kazne zatvora po pravilu izricali uslovnu osudu, neće čak imati ni tu pretnju uslovne osude, već će samo imati novčane kazne, a ti koji su stekli ili stiču i dalje bogatstvo pljačkom i otimačinom plaćaće novčane kazne i nikada im neće biti zaprećeno uslovnom osudom, a kamoli zatvorskom kaznom? Kao čovek i kao narodni poslanik ne mogu se sa ovim složiti, jer koncept liberalnog zakona ili koncept krivičnog zakonika ne može u ovom stanju u kome se Srbija nalazi da se primenjuje. Mnogo je ljutih rana na građanima Srbije, a na ljute rane trebaju ljute trave. Prema tome, jedno efikasno krivično zakonodavstvo i primena tog krivičnog zakonodavstva u kratkim rokovima treba da ima za cilj, sa svim ovim što se predviđa kao krivično delo, da to bude procesuirano u jednom kratkom postupku, ne uskraćujući prava tome koji se goni da dođe do krivične sankcije ili kazne i da to bude prevashodno svrha da odvrati druge da ne čine ta krivična dela ili slična, a sa druge strane da bude represija prema onome koji čini takvo delo. Nažalost, mi imamo povratnike u istim ili sličnim krivičnim delima, a po pravilu ti povratnici idu u mnogo teža krivična dela, ali nemamo odgovor države, nemamo odgovor sudske vlasti. Dokaz zašto nemamo je i ovo zadnje što se događalo u ovoj skupštini na vanrednom zasedanju, kada je bio u pitanju imunitet sudije Vrhovnog suda i zamenika specijalnog tužioca. Onda možemo da pretpostavimo kakvo je stanje u opštinskim sudovima, u okružnim sudovima, ako je ovakvo stanje u Vrhovnom sudu Srbije, a i sam ministar Stojković je najavio nove slučajeve hapšenja u najvišim sudskim instancama. Onda nema poverenja, nema zakona i nema pravde u državi Srbiji. Iz svih tih razloga, uz sve ove pohvale oko kodifikacije, jedino je dobar ovaj krivični zakonik i svi ostali koji prate ovaj krivični zakonik ako se bude primenio dosledno, brzo i efikasno. Svesni smo da ne možemo apsolutno iskoreniti kriminal, ali ne možemo dozvoliti kao društvo, kao narod i kao država, koja postoji preko 200 godina, da kriminal i dalje cveta i da oni koji se i dalje bave kriminalom ili su se bavili kriminalom žive u razvratu, ponižavaju građane Srbije, a da pored toga građani Srbije plaćaju navodno Specijalni sud, specijalnog tužioca, tog portparola Specijalnog suda, a sada vidimo da i drugi sudovi imaju portparola. Time sudovi ne treba da se bave, treba da sprovode zakone, u zakonskim postupcima da rade brzo, efikasno i da odlučuju.
Reč ima narodni poslanik Milan Stevović, a potom narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da treba reći nešto o ovoj vrlo specifičnoj kodifikaciji krivičnog zakonika, s obzirom da je u pitanju kodifikacija počev od saveznog, republičkog, pa i onog lex specialis nivoa. Naime, u pitanju su odredbe koje su ranije bile propisane saveznim zakonima, a potom i neke odredbe koje su propisane na nivou Republike Srbije. Moram da kažem nešto o tome da je ovaj zakon neopravdano dugo stajao u skupštinskoj proceduri, jer je Vlada predložila već 14. oktobra 2004. godine da se ide u proceduru sa ovim zakonikom. Ako je državi stalo do pravde, pravičnosti, istine i zakonitosti, verovatno je bilo osnova i razloga da se ova kodifikacija stavi mnogo ranije na skupštinsku raspravu i usvajanje. Moram da kažem da je ambijent u kome donosimo ove zakone i u kome raspravljamo zaista vrlo problematičan, posebno zbog poslednjih događaja, zbog prošlog petka kada smo odlučivali o onome što smo odlučivali i o čemu su već mnogi moji prethodnici govorili. Nerado se toga sećam i ne bih želeo da se takva situacija ikada više u ovoj državi ponovi. Svedoci smo da su ipak bila opravdana neka pripisivanja da je pravosuđe leglo korupcije i mita, odnosno tužilaštvo i sud. Sada dolazimo u situaciju da kodifikujemo krivično zakonodavstvo, a sa druge strane, imamo vrlo problematično ponašanje pojedinih sudija. Namerno naglašavam – pojedinih sudija i tužilaca, jer nikada stvari ne smemo generalizovati. Čast onima koji ove funkcije obavljaju na profesionalan način. Kada govorimo o krivičnom zakoniku pada u oči jedna vrlo jasna poruka, a to je da je iz ovog krivičnog zakonika izostavljena prezumpcija nevinosti. Očekivao sam da bar ministar ili predlagač u obrazloženju daju par reči zbog čega je to učinjeno, da li je to neka evropska tendencija, da li je to tendencija anglosaksonskog sistema ili je to neki recidiv koji mora da se briše iz ovog našeg pravnog sistema. Kada je u pitanju pojam krivičnog dela, izostavljena je jedna vrlo bitna karakteristika, a to je društvena opasnost i, sa druge strane, znamo da je postojala neznatna društvena opasnost. Opravdanje koje je predlagač dao može se samo uslovno prihvatiti, a to je da je društvena opasnost bitna za onoga ko propisuje krivično delo i da je rukovođen tom društvenom opasnošću nešto i uvršćeno u krivično delo. Međutim, kada govorimo o neznatnoj društvenoj opasnosti ne možemo da zaobiđemo činjenicu da je predviđeno delo malog značaja; tu se sada brkaju neke osnovne stvari, a to je da nijedno krivično delo u stvari nije krivično delo, jer to krivično delo ima mali značaj. Prema tome, nešto što nije krivično delo upravo je izazvano neznatnom društvenom opasnošću. Dakle, taj institut je morao da ostane bar u delu o kome smo ovde govorili, a to je prilikom zakonodavne aktivnosti. Nešto bih rekao o neotklonjivoj pravnoj zabludi koja, prema predlagaču, isključuje krivicu. Kaže se da je to zabluda koju učinilac nikako nije mogao izbeći. Molim da mi se odgovori koji je to slučaj u životu. Do sada, i prema ovakvoj konstataciji, apsolutno ne postoji primer za koji bismo mogli da kažemo da je neko bio u neotklonjivoj pravnoj zabludi. Pored toga, hteo bih da kažem da je izostavljanje odredbi o organizovanju zločinačkog udruženja vrlo karakteristično, s obzirom da je tu težište zaštite bilo na vođi koji organizuje zločinačko udruženje, a sada sve to podvodimo pod podstrekivanje i saizvršilaštvo. Znamo da su to oblici saučesništva, međutim ne možemo toliko generalizovati stvari. Naime, ona društvena opasnost koju smo mi izbrisali iz konteksta krivičnog dela upravo je zahtevala da postoji kao posebno predviđanje zločinačko udruživanje. Prema tome, onaj ko je organizovao zločinačko udruženje ima stepen krivične odgovornosti veći nego oni koji su se inače organizovali po njegovom nagovoru, njegovom predlogu ili po njegovom podstrekivanju. Dakle, mislim da je ovde preuranjeno izbačeno organizovanje zločinačkog udruživanja. Nešto bih rekao o najtežoj kazni od 40 godina, mada je o tome već bilo reči. Kako sam analizirao objašnjenje predlagača, 40 godina kao maksimalna kazna opravdava se time što postoji u nekim zakonodavstvima i doživotni zatvor. To apsolutno ne možemo opravdati time. Ako odredimo kao maksimum 40 godina, moramo reći koji su to osnovi za utvrđivanje te maksimalne kazne. To što u nekim zakonodavstvima postoji neka teža kazna, da ne govorim o smrtnoj kazni, nije uopšte opravdanje da mi uzmemo ovaj vremenski interval od 40 godina kao maksimum za utvrđivanje kazne zatvora. Napomenuo bih još jednu vrlo bitnu činjenicu, a to je da je kada se govori o zastarelosti krivičnih dela predviđen i jedan izuzetak, a to je da rok zastarelosti počinje kod temporalnih krivičnih dela od dana kada je nastupila posledica. Ovako generalizovanje apsolutno nije dozvoljeno, jer ako pogledamo odredbu člana 16. koja govori kada je izvršeno krivično delo, može se samo pod jednim uslovom dati ovaj izuzetak, i to ako se ne može utvrditi vreme kada je izvršilac radio ili bio dužan da radi. Dakle, temporalna krivična dela su ona krivična dela kod kojih radnja izvršenja kada je neko bio, kada je neko radio ili bio dužan da radi, a posledica je nastupila znatno kasnije. Dakle, ako ne možemo utvrditi ovaj prvi deo, tek tada zastarelost može teći od onog vremena kada je posledica nastupila, ali ovako kako je u zakonu navedeno sve je podvedeno pod pojam zastarelosti koja počinje kod temporalnih krivičnih dela od momenta nastupanja posledica. Biće ovih grešaka jako mnogo jer mi ne možemo da raspravljamo sada samo o krivičnom zakonu, jer smo dobili objedinjenu raspravu pa se ne možemo koncentrisati na ove odredbe. Očekujem vrlo brze izmene ovog kodifikovanog krivičnog zakonika. Nešto bih rekao i u pogledu nekih konkretnih krivičnih dela. Pre svega bih se osvrnuo na krivično delo – teško ubistvo, iz člana 114. tačka 7) gde je predviđeno: "ko liši života dete ili bremenitu ženu". Evo, samo jedno krivično delo koliko može da unese zabunu. Molio bih predlagača da nam objasni: ovo za bremenitu ženu je sasvim jasno, ali šta se podrazumeva ako liši života dete? Smatram da je ovo trebalo apsolutno razdvojiti. Dakle, jedan stav da bude – ko liši života dete (to je jedan oblik teškog ubistva), a drugo je – ko liši života bremenitu ženu (to je drugi oblik). Ovako kako je ovde napisano, sa ovim veznikom "ili" dovodi se u pitanje da li je to lišavanje života deteta u utrobi majke ili lišavanje života bremenite žene ili se ovde radi o jednom krivičnom delu. Dakle, apsolutno to nije jasno. Ovo ne smemo prepustiti tumačenjima, ne možemo prepustiti sudskoj praksi, ovo zakonodavac mora jasno da definiše, jer je vrlo specifično. Prema svemu onome što smo do sada imali, govorim iz iskustva, kao teško ubistvo se smatra ubistvo deteta. Dakle, teško ubistvo je ubistvo deteta i teško ubistvo je ubistvo bremenite žene, a nikako u jednoj rečenici, sa veznikom "ili". Kada govorimo o zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, postavlja se pitanje ukidanja zavoda za ispitivanje ličnosti. Da li je to dobar potez predlagača, sa ovog mesta ne mogu dati svoj sud, jer vreme će pokazati da li je ovakav stav bio ispravan ili ne. Problem je u tome što je ovaj institut, zavod za ispitivanje ličnosti, doživeo u praksi jedno nipodaštavanje. Malo se pristupalo zaista ispitivanju ličnosti i upućivanju u određene kaznene institucije, a više se to prihvatalo onako zdravo za gotovo, neko je upućen, provede određeno vreme i raspoređuje se u neke zavode. Dakle, smatram da nije trebalo apsolutno sve osuđene lišiti zavoda za ispitivanje i njihovog ispitivanja ličnosti. Javiće se problemi u praksi, ko je upućen, kako je upućen, na koji način, gde izdržava kaznu itd. Moram da kažem da u pogledu disciplinskih mera i materijalne odgovornosti za štetu zaista može da se prihvati taj iznos od 10.000, ko učini na izdržavanju krivične sankcije štetu od 10.000 da prođe disciplinski postupak i da to bude nadoknađeno, ali smatram da za ove disciplinske mere usamljenja, kao što su to predstavnici Srpske radikalne stranke govorili, apsolutno nema nikakvog opravdanja. Obratio bih pažnju na jedan vrlo karakterističan institut, a to je pravo osuđenog na sudsku zaštitu. To je pravo osuđenog koji se već nalazi u ustanovi na vođenje upravnog spora pred nadležnim sudom u vezi sa disciplinskim postupkom i merama koje su prema njemu izrečene. Molio bih javnost da obrati pažnju na to koliko se mi udubljujemo i nekome dodvoravamo, a to je da moramo prihvatiti sve što nam se servira, neću reći iz kojih kuloara, ali moram da napomenem da se radi o osuđenim licima koja su imala disciplinski prekršaj, prestup i mi im posle izrečene mere dajemo pravo da vode upravni spor. Ne može ovaj zakon zaživeti nikada kod nas dok postoji neki tamo zvani sud Hag, dok se tamo uskraćuju prava ne osuđenim nego osumnjičenim, odvedenim nasilno. Dakle, mi ovde zalazimo u upravni postupak, pružamo zaštitu putem upravnog spora osuđenom licu, a dozvoljavamo da neki tamo sudovi ne poštuju ni osnovna, elementarna ljudska prava. Kada govorimo o Zakoniku o krivičnom postupku, tu su samo izmene u pogledu člana 232. i 233. koje se odnose na poveravanje određenih važnih poslova. Vidimo da je važno čim postoji ta izmena, a vidimo da se radi o BIA, kojoj se daje ovlašćenje da po odobrenju istražnog sudije može prisluškivati itd, vršiti nadzor, snimanje. Oni su to radili i do sada, pa je iz te prakse verovatno došla i ova izmena. Toliko sam hteo da kažem, a smatram da je ova kodifikacija u ovim uslovima jako problematična i očekujem vrlo brze izmene ovih propisa koje smo danas ovde razmatrali, jer dosta se toga promenilo a i dosta toga je ostalo nerazjašnjeno. Mogu da kažem, kada je u pitanju ovaj lex specialis,problematično je da li je trebalo vršiti izuzimanje krivičnih dela iz posebnih lex specialis zakona. Daću vam primer Zakona o oružju i municiji, šta se sve navodiu tom zakonu, a taj zakon ostaje bez krivičnog dela. Kada neko čita taj zakon ne može da vidi da je predviđeno neko krivično delo. Dakle, izvlači se član 33. Isto je tako i sa mnogim drugim zakonima. Zamislite Zakon o poreskom postupku i poreskoj administraciji o kome smo ovde raspravljali. Čitate, sve je u redu, vidimo da postoji kršenje odredbi, ali nema krivičnog dela. Pitanje je da li će neko ko primenjuje samo ovaj zakon uzeti i Krivični zakon da pogleda da li je to delo predviđeno i tu. Dakle, o svemu može da se diskutuje, ali nam treba malo više vremena.
Hvala vama, gospodine Stevoviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Sve što je predloženo u ovom setu krivičnih propisa na ovom zasedanju mnogo kompletnije treba da se smesti u jedan krivični zakon koji treba da obuhvati i procesno i materijalno pravo i izvršenje krivičnih sankcija. To je ono što SRS smatra kodifikacijom i unifikacijom naših propisa. Kada je Petar Jojić pričao o nekim našim nastojanjima iz 1999. i 2000. godine to treba uslovno da shvatite, da je to bio pokušaj jedne kodifikacije u uslovima podeljene nadležnosti u krivičnoj materiji između SRJ i republika članica. Šta reći, pre svega, o ovom krivičnom zakoniku? Smatram da je to samo jedan pokušaj da se nešto učini, koji se verovatno u ovom trenutku može oceniti kao nekvalitetan i nepodoban pokušaj. Zašto? Ako napišete u članu 13. da odredbe opšteg dela ovog zakonika važe za sva krivična dela određena ovim zakonikom ili drugim zakonom, znači da ostaju i drugi propisi u kojima će biti krivičnih dela. Ako ima i drugih propisa u kojima postoje krivična dela, onda ovo nije kodifikacija, što danas radimo, to je vrlo prosto i jednostavno. Ako opšti deo krivičnog zakonika treba da bude misao vodilja prilikom određivanja krivičnih dela posebnim propisima, onda bi opšti deo morao da bude. Ja bih samo skrenuo pažnju da mi više nemamo odredbu o osnovima individualne krivične odgovornosti. Kako se ona izgubila i zašto se izgubila meni nije jasno. U tom smislu ovu dijalektiku između krivice i vinosti teško da bih mogao da prihvatim. Ono što mi posebno smeta je kako ste saučesništvo regulisali, to je tačka 3, kaže se – Saučesništvo u krivičnom delu; tu ste ubacili saučesništvo u užem i širem smislu. Mislim da ste saizvršilaštvo morali da izdvojite kao posebnu kategoriju i posebnu grupu koja će da se obradi; saučesništvo u užem smislu, u smislu podstrekavanja, pomaganja i oblika organizovanog kriminala da detaljnije razradite. Ono što mi posebno smeta, to je što ste odgovornost urednika, a to su one posebne odredbe o krivičnim delima učinjenim putem štampe ili drugih sredstava javnog informisanja, u suštini prepisali iz postojećeg zakona. Sada to više nije član 27. osnovnog zakona, nego je 38. Zastupam tezu – a to sam zastupao i prilikom donošenja Koraćevog Zakona o javnom informisanju, koji nije imao za svrhu da reguliše javno informisanje, nego da unese zabunu u oblast javnog informisanja, a pogotovo zabunu u pogledu odgovornosti autora, novinara, glavnog i odgovornog urednika, i to kako one krivičnopravne, tako i one materijalno-pravne – uvek je glavni i odgovorni urednik saučesnik. Uvek. Tim pre što su se sada ti "ribari ljudskih duša" toliko izveštili... Moram da iznesem svoj stav, pošto sam poprilično žrtva tih novinarčića koji stave blok u zadnji džep i jednu hemijsku olovku za uvo i sebi daju za pravo da mogu sve i svašta da pišu. Onda advokati i sudije mogu da to tumače – nije rekao, nego je razmislio, on je preneo, to je neko drugi rekao itd. Mislim da ste morali da pojačate odgovornost glavnog i odgovornog urednika, jer su oni zaštićeni. Oni imaju bolju zaštitu, nego poslanici koji imaju imunitet. To treba da znate. Imaju bolju zaštitu. Neću da komentarišem te stvari koje ste ovde naveli. Nije mi jasno u članu 42. gde ste definisali svrhu kažnjavanja, pa ste tu stavili, prva tačka: "Sprečavanje učinioca da čini krivična dela i uticanje...", ne znam šta to znači – uticanje. To može da unese zabunu. Doduše, u praksi se baš neće pojaviti, ali u svakom slučaju, kada se vrši individualizacija krivične odgovornosti, pa se odmerava i kazna, onda sudija mora da ima u vidu i odredbu koja je ovde. Ovo sa oduzimanjem vozačke dozvole, mislim da i onome ko je pisao nije jasno. Nije mu jasno koja je to mera. Dalje, skrenuo bih vam pažnju, mislim da nije problem, možete i vi da intervenišete, kao ministarstvo, ali ovde imamo obavezno lečenje narkomana i obavezno lečenje alkoholičara. Kaže se: "Učiniocu koji je učinio krivično delo usled zavisnosti od upotrebe opojnih droga". Taj termin više ne postoji. Postoji međunarodna klasifikacija bolesti. Ukinut je termin i pojam - bolesti zavisnosti, narkomanija i alkoholizam. Umesto toga, bolesti zavisnosti su samo poremećaji u ponašanju. Kaže – od tog poremećaja u ponašanju pate i sve psihopate, sociopate, huligani raznih profila. Nemojte da klasifikujete nešto što ne postoji. Narkomanija i alkoholizam više nisu bolest, nego poremećaj u ponašanju. Sada nova terminologija kaže: droga i alkohol se takođe ne nazivaju tako, nego - psihoaktivne supstance. Ovo je vrlo značajno, ako medicinska struka ne poznaje više ovo - bolesti zavisnosti, već nova istraživanja ukazuju na to da je svaki kriminalac koji se kasnije pojavi kao alkoholičar ili narkoman, pre nego što je došao pod uticaj tih sredstava, pokazivao kriminalnu sklonost. Drugo, vi mnogo tetošite ove narkomane i alkoholičare. Vi u praksi sada imate situaciju, a malo pročačkajte, pošto ste napokon krenuli da rešavate po sudovima, tako diler droge može neposredno pred hapšenje ili posle hapšenja da uzme neku od ovih droga, ne znam ni kako se zovu, odmah advokat ima da kaže - nije on diler, on je zavisnik. Naravno, on dobija obavezno lečenje, bude neko vreme tamo, izađe, tera svoj posao, jer on nije zavisnik. Konsultujte malo struku. Zna se, kada upadnu u tu krizu, to traje 19 dana, od mesec do šest meseci oni su izlečeni i mogu da se vrate na izdržavanje kazne zatvora, jer su oni u stvari kriminalci. Nemojte vi od kriminalaca da pravite bolesnike. Kada pročačkate presude Vrhovnog suda, ovoga što napada Narodnu skupštinu povodom toga što Narodna skupština, i to skoro sve poslaničke grupe, nije izabrala neke njihove miljenike predsednike sudova, onda imajte u vidu i ovaj deo o kome sam ovde pričao. Da znate da u praksi postoji dosta presuda gde se vidi da je medicinska struka izbačena, kao što se izbacuje saobraćajni znak prilikom uviđaja povodom nekih krivičnih dela. No, idemo dalje: Povreda ugleda Srbije i Crne Gore i države članice; to ste stavili kao delo. Kaže se: "Ko javno izloži poruzi Srbiju i Crnu Goru ili njenu državu članicu, njihovu zastavu, grb ili himnu kazniće se...". Slično delo postoji u postojećem Krivičnom zakonu Republike Srbije, to je član 98. Mislim da ima isti naziv – izlaganje poruzi SCG, odnosno republike članice. Tu je opisano kako se to delo vrši. Moram da kažem da sam veliki skeptik ukoliko se amandmanski interveniše u ovom posebnom delu, gde su krivična dela. Zašto? Skeptik sam iz jednog prostog razloga što se plašim da poslanici nekontrolisanim amandmanima mogu da izmene elemente bića kod određenih krivičnih dela. To je najveća opasnost od naših amandmana. Može iz najbolje namere čovek da piše amandman na neki konkretan član i da nesvesno promeni elemente bića određenog krivičnog dela. Hajde što bi se razlikovalo sa nekim teoretskim shvatanjem i praksom koja već postoji kada su u pitanju neka krivična dela, ali postoji opasnost da nam se izgube neka krivična dela, da imamo član koji je neprimenljiv. To nam se desilo sa širenjem lažnih vesti. Promenjen je taj član 2003. godine, čini mi se. Onda imamo Natašu Kandić, koja može da baljezga svašta po medijima. Da vas upozorim šta je ona rekla u jednoj emisiji na Radiju B92, emisija "Kažiprst", pošto je bila besna jer njena rezolucija o Srebrenici, naravno, nije mogla ovde da prođe. U besu je izvređala predsednika Republike Srbije, predsednika Vlade, predsednika Narodne skupštine. Za predsednika Narodne skupštine rekla je: "Naravno, nisam ni mogla da očekujem da će Narodna skupština da donese takvu rezoluciju kada oni koji su činili zločine, na njih podseća predsednik Narodne skupštine". Država ćuti. Da, smejte se vi, država ćuti. Naravno, na kraju je stradao Tomislav Nikolić, jer je žena u besu izmislila sve i svašta. Državni tužilac ćuti. Njega to kao da ne interesuje. Pre nekoliko dana sam pričao, kada ćemo da donesemo zakon o zaštitniku države? Mi smo doneli Zakon o zaštitniku građana, a ko će da štiti državu? Ovde ste to dali još benignije, odnosno gotovo da nema elemenata bića krivičnog dela. Neka su se krivična dela u međuvremenu izgubila. Zločinačko udruživanje ste stavili kod krivičnih dela javnog reda i mira i to je krivično delo sui generis. Neću da komentarišem ovaj deo u ovom trenutku, možda ovo i moram, međutim, teorija potpuno drugačije posmatra ovo, kao, pre svega, oblik jednog izvršenja. (Predsednik: Vreme.) Moram da kažem da smo mi potpisnici tog statuta. On je 1998. godine potpisan. Mi smo ga ratifikovali, čini mi se, 2001. godine. On je pre godinu dana stupio na snagu. Izabrane su sudije tog suda, koji takođe ima sedište u Hagu. Samo da vas podsetim, Sjedinjene Američke Države su bile protivnik, one nisu htele da prihvate taj Rimski statut. SAD je u Rimu zastupao Teodor Meron, ovaj što je sada predsednik suda. (Predsednik: Podsećam vas na vreme.) Mislim na vreme, naravno. (Predsednik: Onda završite, molim vas, pošto je prošlo vreme...) Biće još malo. Samo da vam objasnim jednu stvar. Tamo su formirane četiri grupe krivičnih dela. Moram da kažem da za neka krivična dela poput genocida, ratnih zločina itd. verovatno postoji sasvim solidna definicija i tu su određeni elementi bića krivičnog dela, pa čak je rečeno da i države članice definišu elemente bića krivičnih dela, postoji jedan sporazum. Ovaj agresivni rat i zločin protiv mira praktično niko ne želi da definiše, iako je Generalna skupština UN donela jednu rezoluciju kojom je definisala zločin protiv mira i tzv. agresivni rat. Mislim da ste ovde možda malo preuranili i da postoji opasnost da ćemo imati jednu odredbu koja će biti potpuno neupotrebljiva. U prelaznim i završnim odredbama Krivičnog zakonika mislim da ste zaboravili neke propise koji takođe imaju posebno predviđena krivična dela, a ta dela su obrađena ovim predlogom zakona, a pre svega mislim na Zakon o deviznom poslovanju. Slažem se da je sada u prometu neki zakon o deviznom poslovanju, pa je možda to razlog što ima nekog preklapanja. Ovo nije kodifikacija. Samo izražavam veliku zabrinutost da ovako definisana krivična dela, ovako postavljeni elementi bića krivičnog dela, ovako određen opšti deo krivičnog zakona, gde se govori i o personalnom, teritorijalnim itd. i svim drugim aspektima nadležnosti i promovisanja principa zakonitosti, ne stvore zabunu. Naš opšti deo krivičnog zakona bio je sasvim solidan. On je možda trebao da pretrpi jedno pet-šest promena, a što se tiče posebnog dela, verovatno je bilo dela koje je trebalo izbaciti, prepraviti i ugraditi ono što smo po međunarodnim konvencijama bili dužni. Ma koliko predstavnici Vlade nama tvrdili ovde da su to uradili, mislim da oni to nisu do kraja uradili. Zato postoji veliki broj amandmana koji su prihvaćeni. Prosto se plašim, posle masovnog prihvatanja amandmana koji su postali sastavni deo Predloga zakona, da smo izgubili iz vida celinu materijalno-krivičnog zakonodavstva. Ako ste sigurni da ovo može nešto da promeni, bilo bi dobro. Međutim, moram da vam kažem da u to sumnjam, dokle god se ne izvrši jedna celovita unifikacija i kodifikacija ovog našeg zakonodavstva. Ovako, radimo samo nešto parcijalno. Ovo će biti kao međufaza neke buduće faze, za koju ne znamo ni kada će da dođe na dnevni red.
Hvala vam, gospodine Krasiću. Na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč. Pre zaključivanja načelnog pretresa pitam, svi predsednici i predstavnici su već govorili, neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? Ne. Dužan sam samo gospodinu Stevoviću obaveštenje: prihvatam odgovornost zato što svi ovi zakoni nisu došli na dnevni red, jer sam zbilja mislio upravo ovo što se dogodilo, da se pruži šansa, zbog važnosti na koju ste vi ukazali, svim poslanicima da mogu na odborima i videli ste, kao što je gospodin Jojić svedočio, čitav niz amandmana je davan tokom cele godine. Onda je na miru usaglašavano. Veliko je zadovoljstvo da se danas svi slažemo oko nekih odlika nekih zakona. Dakle, nadam se da je učinjeno dobro, ako ne zamerate. Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu krivičnog zakonika, Predlogu zakona o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica, Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o Programu zaštite učesnika u krivičnom postupku i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Nastavljamo rad sutra u 10,00 časova, raspravom u načelu tačaka 11. i 12, dakle, o veterini i agenciji. Radi rasporeda vašeg vremena, sutra ćemo raditi samo do kraja te načelne rasprave, nećemo prelaziti na raspravu u pojedinostima ni jedne druge tačke. Zahvaljujem.