Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Pričenjamo z nadaljevanjem 18. seje državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da so zadržani in se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Roberto Battelli, mag. Branko Grims, Aleš Gulič, Aurelio Juri, dr. Matej Lahovnik, dr. Marko Pavliha od 18. ure dalje, mag. Majda Potrata, Maria Poszonec, Jožef Školč od 18. ure dalje in Milenko Ziherl. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA USTAVNEGA ZAKONA O SPREMEMBAH 121., 140. IN 143. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE. Predlog ustavnega zakona je v obravnavo zboru predložila ustavna komisija in ste ga prejeli s poročilom komisije. Besedo dajem podpredsedniku komisije dr. Slavku Gabru za uvodno predstavitev poročila in predloga ustavnega zakona. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik. Gospod minister, gospe in gospodje. Ustavna komisija je na seji 8.6.2004 obravnavala delovno besedilo predloga ustavnega zakona o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije. V razpravi, ki je sicer razvidna iz magnetograma te 4. seje ustavne komisije, je poleg večine članov ustavne komisije tudi predstavnik vlade, minister, pristojen za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, dr. Ivan Žagar izrazil zadovoljstvo, da bo prišlo do sprejema predlaganih ustavnih sprememb na področju regionalizma, ki so nujna podlaga za sprejem zakonodaje in s tem izpeljave procesa ustanavljanja pokrajin v Republiki Sloveniji. Navzoči so se strinjali, da čaka državni zbor še zahtevno iskanje najboljših zakonskih rešitev, ki bodo omogočile ustanovitev in delovanje pokrajin, s čimer bo storjen pomemben in ključen korak v smeri decentralizacije Slovenije. Poleg večinske podpore predlaganemu besedilu pa je bilo izraženo tudi stališče poslanske skupine NSi, da ne bo podprla predlaganega ustavnega zakona za spremembo omenjenih členov ustave, če pred odločanjem o ustavnem zakonu na seji državnega zbora ne bo sprejeta zakonodaja, ki bo določala financiranje pokrajin in prenos funkcij na pokrajine. Tudi poslanska skupina SNS je izjavila, da ne bo podprla predlaganih sprememb ustave, saj predlog ustavnega zakona ne razrešuje vprašanja števila pokrajin. Ob tem je bil podan predlog, da se obravnava prekine, da strokovna skupina ugotovi in predlaga primerno število pokrajin, kar bi se nato zapisalo v ustavni zakon. Predsednik ustavne komisije France Cukjati, dr. medicine, kot tudi nekateri člani komisije so poudarili, da so bila ta vprašanja že temeljito obravnava v prvi fazi ustavnorevizijskega postopka, ko je ustavna komisija obravnavala osnutek ustavnega zakona ter o tem poročala državnemu zboru. Ustavna komisija je po končani razpravi z dvotretjinsko večino vseh članov, 20 nas je predlog podprlo, 1 glas je bil proti, sprejela predlog ustavnega zakona o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije in predlaga, da ga državni zbor Republike Slovenije obravnava in sprejme. Hvala.
Hvala. Besedo dajem predstavniku vlade za uvodno obrazložitev mnenja. Dr. Ivan Žagar, minister brez resorja, pristojen za lokalno samoupravo in regionalno politiko, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Predlog ustavnega zakona, ki ga danes sprejemate, v slovensko državno ureditev umešča pokrajine kot pomembno raven opravljanja javnih zadev med državo in občinami. Predlagane ustavne spremembe so torej odločitev za drugačno, tudi bolj demokratično Slovenijo, so odločitev za hitrejši in bolj uravnotežen razvoj Slovenije. Spremembe 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije, ki jih vsebuje kompromisni predlog za začetek postopka za spremembo ustave, s prvopodpisanim poslancem, predsednikom državnega zbora Francetom Cukjatijem, so rezultat skupnega spoznanja politike in stroke o pomenu regionalizacije za nadaljnji razvoj demokracije na lokalni ravni v Sloveniji in so zelo pomemben korak v procesu hitrejše vzpostavitve pokrajin v Sloveniji. Ustavne določbe so podlaga za oblikovanje zakonov, ki bodo omogočili decentralizacijo oblastnih funkcij in prenos opravljanja pomembnega dela javnih zadev z državne na pokrajinsko raven, bliže ljudem in v njihovo večjo korist. S prenosom nalog bo treba doseči dejansko decentralizacijo, torej prenos nalog z državne na pokrajinsko raven, skupaj s finančnimi viri in izvedbeno strukturo. Novi določbi 121. in 140. člena ustave odpirata proces decentralizacije javne uprave s prenosom izvajanja državnih nalog na lokalne skupnosti, pokrajine in občine ter s tem uveljavljanje evropskega načela subsidiarnosti tudi pri določanju ravni izvajanja državnih nalog, pomembnih za vsakega posameznika. Najpomembnejša pa je sprememba 143. člena ustave. Pokrajine bodo na njegovi podlagi dobile pravni status samoupravnih lokalnih skupnosti. Ustanovljene bodo hkrati na območju cele države. Imele bodo isti pravni status in iste naloge v vsej državi. Pokrajine bodo v prostoru med občino in državo opravljale tiste lokalne vrste nalog, ki jih bodo občine zaradi lažjega izvajanja prostovoljno prenesle na pokrajine, po drugi strani pa zadeve regionalnega pomena, ki bodo določene z zakonom. Kar pa je najpomembnejše, ustava omogoča prenašanje izvajanja številnih državnih nalog z državnega nivoja navzdol, kar bo omogočilo povsem novo organizacijo izvajanja državnih nalog na obeh nivojih lokalne samouprave. Določba ustave, ki ureja način sprejemanja zakona o ustanovitvi pokrajin z dvotretjinsko večino navzočih poslancev in ob sodelovanju občin, sicer zahteva visoko stopnjo konsenza pri določitvi območij in s tem števila pokrajin, prav zato pa onemogoča pogosto spreminjanje njihovega območja. Verjamem, da bo ta konsenz ohranjen tudi ob sprejemanju paketa pokrajinske zakonodaje, torej pristojnosti in naloge, financiranje, volitve, ki pomeni dejansko izpeljavo procesa ustanavljanja pokrajin. Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Sprejetje ustavnega zakona nam torej daje podlago za naslednji korak v procesu ustanavljanja pokrajin, pripravo zakonodajo, ki pa je sicer že v teku. Šele ustanovitev pokrajin pomeni dejansko decentralizacijo naše države in pomemben prispevek k uravnoteženemu razvoju Slovenije. Zato menim, da je sprejetje ustavnega zakona v procesu ustanavljanja pokrajin potrebno. Hvala za pozornost.
Hvala gospodu ministru. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Sašo Peče bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bi lahko rekli, da že obstoječa ustavna dikcija omogoča, da bi v naši državi oziroma v okviru Republike Slovenije imeli pokrajine. Kot verjetno veste, je pred nekaj leti v državni zbor prišel tako imenovani zakon o Koroški pokrajini. Zakon so spisali takrat v sodelovanju poslanci, ki so prihajali iz koroške pokrajini in nekateri župani s tistega področja. Zakonodajno-pravna služba je tedaj dovolila, da se je parlamentarni postopek začel, a pozneje je prišlo predvsem zaradi vladnega vpliva do umika oziroma do tega, da ni prišlo do končnega glasovanja o zakonu o Koroški pokrajini. Hočem povedati, da je po naši oceni in tedaj po oceni zakonodajno-pravne službe kot tistega inštituta, ki naj bi skrbel za izvedbo in skladnost z zakonodajo, bilo omogočeno in je še zmeraj omogočeno, da 143. člen ustave Republike Slovenije dovoljuje ustanovitev oziroma povezavo med lokalnimi skupnostmi v smislu pokrajine oziroma v obliko pokrajin. Seveda se je takrat zalomilo, zalomilo predvsem pri vprašanju, ali je zadostno, da imamo v Sloveniji samo eno pokrajino, to je Koroško pokrajino, kako se bodo transformirale oziroma oblikovale ostale občine in koliko bo takih pokrajin. Ampak ne glede na vse, največja pomanjkljivost takratnega predloga je bilo vprašanje financiranja in vprašanje obveznosti tiste nove tvorbe. In od tistega dne ali pa od tistega leta, kakorkoli hočete, je še zmeraj ostalo odprto vprašanje financiranja in vprašanje nalog. Gospodje in gospe s predlogom ustavnega zakona, ki je danes pred nami, ne rešujemo, žal, ne vprašanja financiranja, ne vprašanja nalog. Po naši oceni bi bili smiselno, kadar se dotikamo sprememb ustave, kot tistega najvišjega pravnega akta, da to počnemo na premišljen način, predvsem na način, ki se bo odražal pozneje v izvajanju ustavne določbe. Če ne drugače, bi nam pri celotni zgodbi lahko pomagala kalvarija s področja lokalnih skupnosti. Vsi vemo, da z dnem prvih volitev v organe lokalnih skupnosti leta 1994 in do danes imamo v Sloveniji skoraj da, lahko uporabim termin inflacijo občin ali lokalnih skupnosti. Ni ga leta v okviru te naše države, ko ne bi bil v nekateri lokalni skupnosti izveden posamezen referendum v smislu odcepitve, pridružitve drugi lokalni skupnosti in ne nazadnje za ustanovitev nove občine. Ni ga leta, ko se državni zbor ne bi srečal s spremembo zakona, naj si bo o lokalni samoupravi ali zakona o financiranju občin. Ni ga leta, od osamosvojitve naprej, da si ne bi občine želele nove pokrajine, da občine ne bi pokazale na problem financiranja. Zakaj pa to govorim? Zaradi tega, ker vsaj v Nacionalni stranki nočemo, da se enaka zgodba odvija tudi s pokrajinami. Po našem prepričanju bi morali v ustavo Republike Slovenije, če bi hoteli slediti drugemu nivoju lokalne skupnosti ali pa pojmu decentralizacije v okviru naše države, v ustavo zapisati število pokrajin. Zakaj v ustavo? Zaradi tega, ker ustava predstavlja na področju sprememb na vsak način drugačno materijo, to je ustavodajni postopek, kot jo povzroča ali pa za seboj vleče zakonodajni postopek. Z zapisom števila pokrajin v ustavo bi naredili tisti korak naprej, h kateremu se besedno zavzemate vsi. Prav tako bi po naši oceni zapis števila pokrajin v ustavi Republike Slovenije preprečil dnevno politično težnjo po novi organiziranosti pokrajin. Šele potem bi lahko pristopili k nalogam, predvsem pa k financiranju. Žal pa v okviru ustavodajnega postopka z omenjenimi členi, ki so danes pred nami, ni bila upoštevana volja nacionalne stranke, zato ne bomo podprli ustavnega zakona, ne bomo podprli teh ustavnih sprememb, kajti prepričani smo, če bi hoteli resnično težiti k ustanovitvi pokrajin, predvsem pa takih pokrajin, ki bodo v očeh državljank in državljanov ali pa prebivalk in prebivalcev te pokrajine zdržale in imele zaupanje, bi morali izhajati iz nalog, iz financiranja, predvsem pa bi temelj bil, da bi v ustavo Republike Slovenije zapisali število pokrajin. V Nacionalni stranki seveda predloga ne bomo podprli. Ocenjujemo, da gre še izključno za eno izmed političnih potez, da do posameznega stanja organiziranosti posamezne pokrajine v temu letu na podlagi tega tempa in take vsebine dela, kot jo imamo v državnem zboru še ne bo prišlo. In če zasledujete izključno cilj sprememba ustave, ne pa tudi ustanovitev pokrajine, potem je to slabo zasledovanje cilja. In vsaj jaz osebno ocenjujem, da v Nacionalni stranki nismo polovičarji, zato smo hoteli pristopiti k takšnim ustavnim spremembah, ki bi imela za posledico, da bi v Sloveniji v tem mandatu dobili pokrajine, da bi pokrajine zaživele, da bi imele zadostno podporo v obliki financiranja, da bi imele zadostne naloge, da bi zadovoljevale interese tistih državljanov in državljank, ki živijo v tej pokrajini. Iskreno upam, da bo državni zbor čim prej sprevidel svojo napako in se lotil načina ustanavljanja pokrajin, kot si pokrajine, nenazadnje pa državljani in državljanke, to zaslužijo. Hvala.
Hvala. Gospod Vili Rezman bo predstavil stališče poslanske skupine demokratične stranke upokojencev. Prosim.
Hvala lepa. Vsem lep pozdrav! Uvodoma je minister pojasnil, kaj ustavni zakon prinaša, in tega ni treba ponavljati. Povedati pa moramo, kakšen odnos smo v posameznih skupinah izoblikovali do tega vladnega predloga in zakaj. Za poslansko skupino DeSUS velja, da predlog zakona podpira in bo zanj tudi glasovala. Predvsem zavoljo tega, ker je projekt, do sedaj izpeljan projekt lokalne samouprave, torzo. Če kaj, potem je ravno ta projekt torzo, torej nekaj, kar ni dokončano oziroma nekaj, kar je šlo mestoma celo v nasprotno smer. Kljub temu, da je bilo danes že omenjenih nekaj poskusov, vendar če bi šli po takšni, recimo temu, induktivni poti, da bi se posamične občine odločale za ustanavljanje pokrajin, bi se utegnilo zgoditi, da bi imeli pokrajine z različnimi statusi, in utegnilo bi se zgoditi celo to, da bi imeli na Slovenskem bele lise, ki ne bi sodile nikamor, imeli bi torej neke vrste intermudije. Razloge za to, da ni prišlo do ustanovitev pokrajin, je najbrž moč najti tako v pomanjkanju politične volje za to, pa tudi v formalnih preprekah, kajti posamične določbe v ustavi so resnično tako toge, da preprečujejo racionalen način oblikovanja pokrajin. Tisto, kar bi lahko imenovali, da je bil potek v nasprotno smer, in kar je vlada pravzaprav priznala za napake, bom skušal v kratkem našteti. Morda je treba najprej izpostaviti to, da je vlada nekatere slabosti, napake in zmote v preteklosti priznala, kajti če napakam in zmotam ne rečemo to, kar so, da so napake, potem jih nismo pripravljeni in sposobni popravljati. To, kar je nesporno zapisano v gradivu in kar je vlada zapisala, je, da je šlo v napačni smeri, torej po obratni poti, v nenehno razkrajanje slovenske politične upravne ureditve, da je šlo za to, da smo pretirano drobili Slovenijo in da, kot tudi piše, imajo naše občine prešibke zmogljivosti za opravljanje svojih funkcij, ki naj bi jih opravljale. Šli smo tudi po drugačni poti od poti, ki se imenuje subsidiarnost. Vlada navaja, da imajo občine premalo pristojnosti, ker jih je bilo zaradi njihove nemoči in razdrobljenosti preveč zadržanih v centru in preveč je bilo v centru države zadržanih tudi finančnih sredstev. Naj citiram - tako, po spominu -, kar piše v vladnem gradivu: "In posledica vsega tega je bila pretirana, premočna centralizacija in nenehno povečevanje razlik v razvoju v posamičnih regijah Slovenije." Sprejem ustavnega zakona seveda tega ne bo spremenil, daje pa možnost, da se pripravijo vsi ustrezni akti, ki bodo omogočili bolj enakomeren razvoj Slovenije, ki bodo omogočili, da bodo občine v resnici imele tiste pristojnosti, ki jim gredo, in ustrezna sredstva za njihovo izvajanje, da se bodo morebiti nekatere celo povezale in jih bomo imeli v prihodnosti manj, kot sedanjih 210. Morda bo prišlo tudi do tega, da bodo razlike v razvitosti posamičnih pokrajin še naraščale, vendar ne tako strmo kot doslej in da se bodo zmanjševale vis-a-vis centra. Ne gre za to, da bi komur koli onemogočali hitrejši razvoj, tudi tistim, ki so danes najbolj razviti, ne, vendar je treba doseči tudi dohitevanje tistih, ki so korak dva ali več pred manj razvitimi regijami. Nekatere poslanske skupine so imele zadržke v zvezi s sprejemom predloga za spremembo treh ustavnih členov, vendar čeprav imajo v posamičnih delih ti zadržki tudi kanček racionalnosti, bi sprejem njihovih zadržkov pomenil predvsem to, da bi se ponovno zaustavil ta proces oblikovanja pokrajin. Zato v poslanski skupini DeSUS nismo in zato bomo predlog sprememb podprli. Da bi čim prej prišli do spremembe ustave, da bi s tem spremenili togost nekaterih ustavnih določb, da bi krepili lokalno samoupravo na prvem in na drugem nivoju in da bi zagotovili bolj uravnotežen razvoj po vsej Sloveniji. Obeti za pozitiven razvoj so, upamo pa, kakor upamo, da bo danes dovolj naklonjenosti, da bomo ustavni zakon sprejeli, da bo tudi kasneje dovolj naklonjenosti in soglasja, da bomo lahko sprejemali zakone, ki še sledijo in ki bodo dejansko govorili o tem, kakšne bodo občine, kakšna finančna sredstva bodo imele, koliko bo pokrajin, kakšne in kdo bo vanje sodil. V poslanski skupini DeSUS bomo glasovali za predlog zakona.
Hvala. Sledi predstavitev stališča poslanske skupine SDS. Poslanec Branko Marinič, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister s sodelavci, kolegice in kolegi. Predlog ustavne zakona o spremembah 121., 140., in 143. člena ustave Republike Slovenije bomo v Slovenski demokratski stranki podprli. Veseli nas, da smo končno prišli do trenutka, ko bomo končali tako potreben drugi nivo lokalne samouprave. Tako širok konsenza, kot je tokrat za te ustavne spremembe, ki se ne dogajajo ravno pogosto je izredno visok in v večini poslanskih skupin so kolegice in kolegi poslanci podprli namero o spremembah ustavnega zakona. Zakaj pravzaprav gre? Morda tisti, ki nekako doživljajo to prepotrebno decentralizacijo, veliko bolj razmišljajo o tem, da država dela krivico. Morda res, morda bomo s to spremembo ustavnega zakona resnično prišli do tistega, kar si želimo vsi, da bi se Slovenija bolj enakomerno razvijala, kajti prav 143. člen ustave Republike Slovenije je tukaj zelo pomemben. Pomemben zaradi tega, kot je minister sam že poudaril, da daje občinam neko prostovoljnost o tem, kako in katere se bodo združevale v pokrajino. Tukaj seveda mnogi razmišljamo tudi o tem, koliko pokrajin bi veljalo ustanoviti, vendar se nam v Slovenski demokratski stranki zdi pomembno, da najprej opravimo s temi ustavnimi spremembami in se nato lotimo tudi števila pokrajin. Ko bo zaključen drugi nivo lokalne samouprave, bo tudi za mnoge kraje v Sloveniji dana večja možnost pri črpanju evropskih sredstev. Pomembno je tudi poudariti, da bo z zaključkom druge ravni lokalne samouprave dana možnost številnim krajem v Sloveniji, da se vključijo v razreševanje tistih prepotrebnih reči, ki jih morda v tem trenutku ni bilo. Slovenija je zelo raznolika in ravno s to raznolikostjo je potrebno tukaj poudariti, da s temi spremembami gre za decentralizacijo države. Če gre za decentralizacijo države, to pomeni tudi, da se določena pooblastila, ki so sedaj na državnem nivoju, prenašajo na lokalne nivoje. V Slovenski demokratski stranki smo od začetka pa do tega trenutka odprli številne dileme in številna vprašanja v zvezi s tem, da bi dali svoj prispevek, ki bi bil po volji številnim državljankam in državljanom. Vendar so, kot je bilo že rečeno, nekatere poslanske skupine imele tudi pomisleke. Kot rečeno, v Slovenski demokratski stranki bomo predlog ustavnega zakona o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije, podprli. Hvala lepa.
Hvala vam. Poslanka Darja Lavtižar Bebler bo predstavila stališče poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Današnja obravnava predloga ustavnega zakona na podlagi predloga za spremembe ustave 72-ih poslancev predstavlja pomemben premik v zgodovini ustavne ureditve slovenske države in slovenske države same. Še posebej za njeno ureditev lokalne samouprave. Ne samo zaradi tega, ker se je sprememba ustave pripravljala tako dolgo oziroma vrsto let, ampak predvsem zaradi tega, ker bodo sprejemu teh ustavnih sprememb sledile velike spremembe v strukturi ureditve slovenske države in njene lokalne samouprave. Država bo z uvedbo pokrajin postavljena na nove temelje. Politično odločanje pa se bo preneslo tudi na drugi nivo lokalne samouprave oziroma na pokrajine. Besedilo ustavnega zakona, ki je danes pred nami, ni zgolj politični kompromis, je tudi strokovno solidna rešitev, s katero bo ustava v delu, ki ureja lokalno samoupravo, veliko pridobila. V Liberalni demokraciji Slovenije zato izražamo zadovoljstvo, da bomo lahko tako rekoč soglasno ali z zelo veliko večino sprejeli predlog ustavnega zakona. Navsezadnje nas veseli tudi to, da smo podobne spremembe ustave predlagali poslanci Liberalne demokracije Slovenije in socialne demokracije in je ta predlog ustavnega zakona na nek način v osnovi z manj pomembnimi malenkostmi spremenjen naš predlog. Hkrati bi rada poudarila, da smo si v Liberalni demokraciji Slovenije že v prejšnjih mandatih prizadevali za ustavno rešitev te problematike, kljub temu da smo večkrat bili soočeni z mnenji, ki so se danes izkazala kot neustrezna, da je mogoče pokrajine ustanoviti brez ustavnih sprememb. V teoriji bi šlo, v praksi pa smo priča, da temu ni bilo tako. Veseli nas, da smo tako opozicijske stranke kot tudi vladajoča koalicija uspeli doseči tisto, česar nam vse do sedaj ni uspelo, namreč razumen kompromis. Ko bo ta ustavni zakon sprejet, nas kot zakonodajalca čaka težko delo, da ustavne določbe na ustrezen način zajamemo v zakone, ki bodo pokrajinam omogočili zaživeti. Zato predlagamo, da končamo z lastninjenjem zaslug za ustanovitev pokrajin, še preden so bile dejansko ustanovljene, saj smo si vsi zadali skupen cilj, da s pomočjo usklajevanj v ustavni komisiji oblikujemo besedilo ustavnega zakona, ki je sprejemljivo za veliko večino v državnem zboru. Čaka nas veliko trši oreh kot te spremembe ustave. Predlagane spremembe ustave ne določajo števila pokrajin, ne določajo nalog, financiranja, pristojnosti in drugih zadev. Slednje moramo urediti v ustreznih zakonih. Za obravnavo in sprejem omenjenih zakonov pričakujemo podoben način usklajevanja in iskanje konsenza in upamo, da bomo tako kot doslej tudi poslej znali prisluhniti stališčem, opozorilom in predlogom stroke, ki nam je bila, resnici na ljubo, v veliko pomoč pri pripravi tega ustavnega zakona. Hvala lepa.
Hvala vam. Poslanec Bojan Kontič bo predstavil stališče poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, spoštovani minister s sodelavci, državni sekretarji, kolegice in kolegi! V poslanski skupini socialnih demokratov bomo v skladu z našimi dolgoletnimi prizadevanji za uvedbo dvostopenjske lokalne samouprave glasovali za predlagani predlog spremembe 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije. S spremembo teh treh členov ustave bomo omogočili nastanek pokrajin oziroma omogočili začetek postopka za pripravo potrebne zakonodaje. Smo dejansko na samem začetku zelo zahtevne poti, ki pa se mora na koncu odraziti v zadovoljstvo vseh, ki se zavedajo ali pa se zavedamo pomena regionalizma. Veliko besed je bilo izrečenih o nujnosti pokrajin, a bore malo storjenega v preteklosti. Vzroke lahko iščemo tako v izvršni kot tudi v zakonodajni veji oblasti. Želim pa posebej opozoriti, da smo imeli v preteklem mandatu vse pogoje za to, da bi s postopkom začeli. Žal smo naleteli na nerazumevanje ali celo odpor tako znotraj takratne koalicije kot tudi opozicije. In ko danes pogledamo besedilo predloga ustavnega zakona le s težavo opazimo bistvene razlike, razen te, da smo tokrat zapisali, da mora biti v postopku za ustanovitev pokrajin zagotovljeno sodelovanje občin. Kot sem dejal, je to prvi korak v zahtevnem in dolgotrajnem procesu, v katerem bo potrebno poiskati odgovore na vprašanja, kakšne pokrajine želimo, kakšne so njihove pristojnosti in kako se bodo samo in tudi drugače financirale. Pri tem se ne moremo otresti bojazni, da bi se lahko tudi tokrat, tako kot v primeru občin, osredotočili predvsem na iskanje odgovora, koliko pokrajin in kje bo njihovo središče, pomembna vsebina njihovih nalog in pristojnosti pa bo postala obrobna tema. V poslanski skupini Socialnih demokratov smo prepričani, da je osnovna naloga pokrajin združiti razvojne potenciale posameznega okolja in preseči miselnost, da je decentralizacija države predvsem dodaten strošek. Pokrajine morajo postati pomemben dejavnik pri uvajanju tako imenovanega skladnejšega regionalnega razvoja, hkrati pa bodo pokrajine omogočile decentralizacijo javne uprave. Pri tem bo potrebno odgovoriti na dilemo, kakšne pokrajine. Bodo pokrajine dvoživke ali ne? Poleg decentralizacije bodo pokrajine omogočale uveljavitev načela subsidiarnosti, ki bo omogočal, da se naloge opravljajo na nivoju, ki zagotavlja najvišjo učinkovitost in da bo država prevzela določene naloge le takrat, ko jih nižje ravni ne bodo učinkovito izvajale. V sedanjem besedilu sprememb 143. člena predvidevamo sprejem le enega, torej krovnega zakona z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev, zakona, s katerim bodo določeni tudi območje, sedež in ime pokrajine. Pri tem bo zagotovljeno tudi sodelovanje občin. Kako, bomo opredelili z zakonom. Vsekakor pa je nujno, da pokrajine ne bodo postale nek vsiljen ali vsiljiv tujek, umeščen med državo in občino. Ne vsebuje pa predlog za spremembo 143. člena ustave besedila, ki je zahteval, da se zakon o financiranju pokrajin sprejema z dvotretjinsko večino. Tu smo bili opozorjeni predvsem, ali pa tudi s strani stroke, da je nesmiselno, da zakon o financiranju občin sprejemamo z navadno večino, zakon o financiranju pokrajin pa z dvotretjinsko večino in tega sedaj v tej spremembi ni. Z današnjim sprejemom sprememb treh členov ustave jasno sporočamo svoje spoznanje, da brez danes sprejetih sprememb ustanavljanje pokrajin ni mogoče in ni bilo mogoče v preteklosti, saj takšnih ne, kot si jih želimo, in za njimi stoji tudi strokovna javnost, ne le politična. S tem današnjim dejanjem torej končujemo postopke ustanavljanja pokrajin po poti od spodaj navzgor. Kar nekaj predlogov lokalnih skupnosti smo imeli v preteklosti. Že omenjena je bila Koroška oziroma zakon o Koroški pokrajini, ki je obstal oziroma obtičal po opravljeni prvi obravnavi v enem izmed preteklih mandatov. Seveda se najbolj živo spomnim predloga zakona o Savinsko-šaleški pokrajini, katerega sem prvopodpisani poslanec. Tudi o tem smo razpravljali na matičnem delovnem telesu in ugotovili, da razmere niso naklonjene ustanovitvi pokrajine, ker zakonodaja ni pripravljena tako, da bi jo lahko ustanovili samo na enem posameznem delu Slovenije. Zato so ta prizadevanja bila "zamrznjene", sedaj po spremembi treh členov ustave in po napovedani zakonodaji s področja lokalne samouprave glede drugostopenjske lokalne samouprave pa bo postal ta predlog ne brezpredmeten, ampak bo nekako našel, tako vsaj upam, svoje mesto znotraj vladnih predlogov. Poslanska skupina Socialnih demokratov bo torej predlog sprememb, ki je rezultat medsebojnega dogovorjena, ki je presegel ozko razmejitev na pozicijo in opozicijo, podprla. Podprla ga bo v prepričanju ali morda bolje povedano v pričakovanju, da tokrat prav vsi mislimo resno. Tudi vsi tisti, ki so do sedaj pred vsakimi volitvami napovedovali podporo regionalizaciji, pri tem pa se bolj ali manj spretno izognili vsakokratnim poizkusom, da bi besede postale dejanja. Hvala lepa.
Hvala vam. Sledi predstavitev stališča poslanske skupine Nova Slovenija. Poslanec, Anton Kokalj. Izvolite.
Spoštovani, gospod minister, spoštovane poslanke in poslanci. Z vidika poslanske skupine Nove Slovenije postopek ustanavljanja pokrajin ne poteka v duhu decentralizacije, ampak ravno obratno. Zato je bila poslanska skupina Nove Slovenije že od začetka postopka zadržana za ustanavljanje pokrajin na tak način. Dejstvo je, da bi ob resnem namenu decentraliziranje te države bilo to mogoče storiti že ob sedanjem tekstu ustave. Ta seveda zahteva soglasje občin, kar je edino pravilno, če naša pravna in politična izhodišča še vztrajajo na spoštovanju principa subsidiarnosti, kateremu smo zavezani tudi z več mednarodnimi listinami in pogodbami. Poslanska skupina Nove Slovenije načelno ne nasprotuje ustanovitvi pokrajin, kar tudi ni predmet koalicijske pogodbe. Zahteva pa predhodno uskladitev glede procesa ustanavljanja, nalog in financiranja, kar je nujno za dejansko decentralizacijo. Poslanska skupina Nove Slovenije ni zahtevala predhodnega sprejema zakonov, kot je predstavil podpredsednik ustavne komisije, gospod Gaber. To ni res. Ampak samo politično uskladitev po principu evropskega modela, dokler ni usklajeno vse, ni usklajeno nič. Se pravi, dokler ni usklajena vsebina, toliko časa je nesmiselno sprejemati ustavne spremembe. In prepričani smo, da se bo to tudi pokazalo. Tudi vsebina ustavnih sprememb, ki je danes v postopku, po našem mnenju ni zadostna, saj bi po vsej verjetnosti morali dodati spremembo še katerega od členov, če bi želeli doseči konsistentnost te ustavne spremembe v vsebinskem smislu, recimo, 153. ali 138. člen. Prav tako nas ne prepriča v tem trenutku sklicevanje na strokovno javnost. To se v Sloveniji plača. Vsaka vlada najame približno iste strokovnjake in pač napišejo to, kar se naroči. Evropska sredstva, sklicevanje na evropska sredstva seveda ni argument. Ta trenutek ne vemo, po kakšnem načelu in po kakšnem sistemu se bodo delila evropska sredstva, ki so bila izpogajana za leta 2007-2013. Če bomo računali na pokrajine, glede na to, da so se vsi predhodniki sklicevali na trdo delo, ki nas čaka, se pravi, na točno to, kar je poslanska skupina Nove Slovenije pričakovala v procesu sprejemanja ustave, še bolj pa v procesu usklajevanja izhodišč, kako naj bi ta decentralizacija potekala, v tem času bo črpanje praktično vsaj na pol že mimo in bo nemogoče temu prilagoditi strukture, če bodo pokrajine ustanovljene. Se pravi, sklicevanje na lažje črpanje evropskih sredstev ni argument za ustavne spremembe. Predvsem pa je zaskrbljujoče razumevanje pojma decentralizacija v Sloveniji. Pokrajine same po sebi ne pomenijo decentralizacije, če jo razumemo, da je to večja in lažja dostopnost posameznega državljana tako do upravljanja s skupnimi zadevami kot do skupnih sredstev. To lahko pomeni celo oviro, lahko pomeni večjo centralizacijo. Zato je za nas tako pomembna vsebina, preden se pogovarjamo o številu pokrajin, o tem, kako bodo sestavljene, in o tem, kako se jih bo vzpostavilo. Ustavne spremembe pa so, kot sem rekel, ta trenutek izjemno nejasne in se tudi zelo oddaljujejo od osnovnega principa subsidiarnosti, ki je za nas zelo pomemben princip. Zgodba občin ni nevarna v smislu prevelikega števila pokrajin, nevarna je v tem smislu, da bomo začeli pokrajine ustanavljati prej, preden bomo vedeli, čemu bodo služile in kako naj delujejo. In to je problem pri občinah. Sistem in vloga občin ni bila dovolj jasno definirana in zato je sedaj problem. Zato s strani poslanske skupine Nove Slovenije opozarjamo, da je ta postopek po naši oceni preuranjen. Vredno bi bilo počakati vsaj še kakšno leto, da se dogovorimo o vsebinskih zadevah. Če te vsebinske zadeve pomenijo decentraliziranje, potem bi poslanska skupina enotno take spremembe tudi podprla. Naše stališče je, da bi z ustreznim ukvarjanjem z vsebino pokrajin v preteklosti bila možna ustanovitev pokrajin že do sedaj, kajti če bi se občine in država uspele vsebinsko uskladiti, sprememba ustave sploh ne bi bila potrebna. Poslanci Nove Slovenije bomo glasovali o spremembah vsak po svoji vesti.
Hvala. Sledi predstavitev stališča poslanske skupine Slovenske ljudske stranke, poslanec Josip Bajc, izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko in sodelavci, kolegice in kolegi! Obravnavani ustavni zakon prinaša tri ustavne spremembe, in sicer spreminja področje izdaje javnih pooblastil, področje prenosa nalog države na občine ter ureja področje pokrajin kot samostojnih lokalnih skupnosti, ki je za prihodnji skladni regionalni razvoj samouprave v Sloveniji najpomembnejši. Sprememba 121. člena ustave je nujna, saj sta tako praksa kot tudi pravna teorija opozarjali na neustrezno določilo predvsem prvega odstavka 121. člena ustave Republike Slovenije. Drugi odstavek tega člena pa je prav tako neustrezen, saj uporablja edinstveno terminologijo za pravne in fizične osebe, na katere je možno prenesti opravljanje funkcije državne uprave. Predlagana rešitev, ki jo obravnavamo, je tako ustrezna s pravnega vidika, obenem pa omogoča nadaljnje prenašanje določenih nalog uprave na nevladne in druge organizacije, kar je pomembno zlasti z vidika nadaljnjega odpiranja državne uprave ter večje konkurenčnosti pri opravljanju posameznih nalog. Pomembno novost predstavlja tudi možnost podelitve javnega pooblastila na podlagi zakona, kar do sedaj ni bilo mogoče, saj je javno pooblastilo možno le z zakonom. Tudi ta rešitev prispeva k večji fleksibilnosti na področju javnih pooblastil dela državne uprave, pri čemer velja poudariti, da naj se pooblastila na podlagi zakona podeljujejo le v primerih, ko je to potrebno, v naravi stvari možno in pomembno. 140. člen spremembe ustave določa delovno področje samoupravnih lokalnih skupnosti in v tem okviru tudi pogoje za prenos opravljanja posameznih nalog države na samoupravne lokalne skupnosti. Predlagana rešitev zakona pomeni, da bo v prihodnje mogoče prenesti opravljanje posameznih nalog državne uprave na občine, brez predhodnega soglasja posamezne občine. Ob tem pa seveda ostaja pogoj, da država za te naloge zagotovi tudi ustrezna in potrebna sredstva. Trenutno veljavna določba je vsekakor ovirala prenos nalog na občine, ker je zahtevala njihovo soglasje. Prav veliko nalog država tudi v prihodnje ne bi prenašala na občine, saj bodo velik del teh nalog prevzele bodoče pokrajine, vendar pa je potrebno na tem mestu poudariti, da bo tudi v bodoče potrebno paziti, da bomo ob morebitnem prenosu posameznih državnih nalog na lokalne skupnosti, občine oziroma pokrajine zagotovili zadostna sredstva za opravljanje teh nalog, ki jih bo država na ta dva nivoja lokalne samouprave prenesla. Obe omenjeni spremembi pa se vsaj posredno nanašata na temeljno spremembo, ki jo prinaša obravnavani ustavni zakon. Republika Slovenija se je odločila za lokalno samoupravo že s sprejetjem nove ustave. Dejstvo je, da so bili koncepti lokalne samouprave ob nastajanju slovenske ustave različni, k čemur je pomembno botrovala tudi izkušnja komunalnega sistema v prejšnji državi. Takšne razmere pa so povzročile, da je ureditev širših samoupravnih skupnosti v naši ustavi neustrezna oziroma takšna, ki ne omogoča vzpostavitve pokrajin kot širših samoupravnih lokalnih skupnosti. V Slovenski ljudski stranki že ves čas samostojne države poudarjamo pomen lokalnih skupnosti in lokalne samouprave kot izjemno pomembnega vidika demokratične države. Lokalna skupnost namreč omogoča ljudem, da na svojem območju sami urejajo tista področja družbenega življenja, ki se neposredno nanašajo na življenje lokalnega prebivalstva. Za kvalitetnejše življenje prebivalcev pa je prav tako pomembna ureditev pokrajin kot druge ravni lokalne samouprave za urejanje področij, ki presegajo zmožnosti lokalne samouprave na nivoju občine. Predlagana sprememba ureja status pokrajin in zagotavlja, da bodo v pokrajine vključena vsa območja v Republiki Sloveniji, kar v skladu z obstoječo ureditvijo, ki temelji na prostovoljnem združevanju občin v pokrajine, ni bilo mogoče. Ustanovitev pokrajin v Sloveniji je nujna. Veliko namreč govorimo o skladnem regionalnem razvoju, vendar so premiki v tej smeri bistveno premajhni. Treba je začeti s konkretnimi ukrepi v smeri zagotavljanja enakomernega regionalnega razvoja in ustanovitev pokrajin je po prepričanju poslancev Slovenske ljudske stranke nedvomno pomemben korak v tej smeri. Tako kot je ureditev občin prinesla pomemben napredek v vseh delih Slovenije, bo po našem prepričanju nedvomno tudi ustanovitev pokrajin zagotovila določeno mero decentralizacije in enakomernejšega razvoja naše države. Ustavna sprememba je torej potrebna in pomembna, vsekakor pa ne zadostna. V Slovenski ljudski stranki pričakujemo, da bodo spremembi ustave sledili tudi vsi potrebni zakoni, ki bodo omogočili ustanovitev pokrajin in posledično postavili izhodišča in temelje za enakomernejši regionalni razvoj države. Od vlade pričakujemo, da bo sočasno dala v proceduro vse tri zakone, ki bodo urejali tako ustanovitev, obseg in financiranje bodočih pokrajin. Poslanci poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bomo predlog ustavnega zakona polnoštevilno podprli. Hvala.
Hvala vam. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Zbor bo najprej v okviru skupnega razpoložljivega časa opravil razpravo o 1., 2. in 3. členu prvega razdelka ter razpravo o drugem razdelku, nato pa še razpravo o predlogu ustavnega zakona v celoti. Prehajamo na razpravo o členih in drugem razdelku predloga ustavnega zakona. Besedo dajem poslancu dr. Pavlu Gantarju. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Vse od sprejema ustave v letu 1991 je eno od vprašanj pravzaprav ostalo nerazrešeno, in to je bilo vprašanje družbene teritorialne organizacije in tudi politične teritorialne organizacije. Tedaj je prevladovalo stališče, da Slovenija v bistvu ne potrebuje vmesne ali tako imenovane intermediarne ravni, ki naj jo imenujemo pokrajine ali lahko tudi kako drugače, pokrajine smo zdaj vzeli oziroma če naj pride do te ravni, naj bo to stvar prostovoljnega povezovanja in združevanja občin. Vsakomur, ki se je s problematiko regionalizma in regionalnega razvoja ukvarjal, je seveda bilo jasno, da do takšnih vmesnih ravni ne bo nikoli prišlo, saj so interesi lokalnih enot preveč raznoliki, tudi interesi države, in tako ni bilo pričakovati, da bi zmogli neko idealistično, samo spontano, če že hočete, samoupravno povezovanje od spodaj navzgor na prostovoljni osnovi. Nekateri zagovorniki centralizirane države, na eni strani, in zagovorniki majhnih občin, na drugi strani, so tudi zagovarjali stališča, da ta vmesna raven tudi ni potrebna, saj je Slovenija premajhna za bolj komplicirano teritorialno razčlembo in vse svoje potrebe lahko zadovoljimo direktno v lokalnih skupnostih, tako rekoč pri sosedih, ali pri državi. Dejstvo je, da poznejši razvoj tako pri nas kot v svetu ni dal prav tem pogledom. Dejstvo je, da so vsi pozabljali ali pozabljamo, da v Sloveniji vmesne ravni že obstajajo. Obstajajo kot realne družbene, teritorialne entitete. Obstaja dejstvo, da ljudje po lokalni pripadnosti kraju, občini izražajo in se počutijo pripadniki tudi nekemu širšemu nadlokalnemu okolju, pa naj se imenuje tako ali drugače. In v tem okolju tudi pretežno bivajo, pretežno delujejo in pretežno rešujejo svoje lokalne probleme. Nihče ni več odvisen ali pa nihče ne more biti povezan znotraj samo svoje občine. Dejstvo, da pripadajo, da se imajo za Zasavce, za Štajerce, za karkoli, Gorenjce, karkoli, že izraža to regionalno pripadnost. Dejstvo je, da torej regionalne entitete obstajajo. Vprašanje je, ali jih priznamo ali ne. In to je bilo temeljno vprašanje tudi pri oblikovanju tega zakona. Hkrati bi rad poudaril tudi to, da so razprave po mojem mnenju nekoliko zapostavljale neko drugo pomembno vprašanje, ki je vedno povezano z regionalnim razvojem in teritorialno regionalizacijo oziroma pri nas bi temu rekli delitve na pokrajine. In to je pomembna vloga regionalnih središč. Regionalna središča bodo prevzela neko določeno funkcijo, ki bo pomenila določeno razvojno funkcijo spodbujanja in pospeševanja razvoja. V tej luči je treba vedeti, da samo po sebi pokrajine ne bodo zagotovile vsem hitrega razvoja ali pa celo vsem uravnovešenega razvoja, pač pa bodo zagotovile nekaj drugega. Pokrajine bodo omogočale nekaj drugega, in sicer, da bo odgovornost za razvoj bolj, bi rekel, v rokah lokalnih in nadlokalnih dejavnikov, da se bodo lahko razlike čez leta pokazale v tem, da so nekatere pokrajine bolj in samoiniciativne, bolj razvojno usmerjene, druge mogoče bolj protekcionistične in tako naprej, da se poznajo tiste pokrajinske razlike, ki so danes nam znane v vseh deželah, kjer imajo podobne oblike ureditve. Da bo poleg tekmovanja v ekonomiji tudi tekmovanje v regionalnem razvoju. Tega se je treba zavedati. In to je tisto, kar po mojem lahko povzroči neko novo dinamiko v nadaljnjem razvoju Slovenije. Potrebe po širšem družbeno teritorialnem okvirju, ki ga bodo predstavljale pokrajine, so povezane tudi z dejstvom, kar bi sociologi rekli, da se družbeno-prostorske soodvisnosti povečujejo oziroma razširjajo. Zaradi novih informacijskih, komunikacijskih tehnologij so ljudje danes bolj mobilni, se bolj povezujejo, funkcije se oblikujejo na širših prostorskih enotah in temu mora slediti tudi družbeno teritorialna organizacija. Hkrati pa lahko občine in majhne lokalne entitete komunicirajo globalno, neposredno na globalni ravni. In to je tista prednost, ki jo pravzaprav tudi skozi ustavo in skozi zakon moramo dati slovenskim teritorialnim entitetam, družbenim entitetam na razpolago, da jo izkoristijo. Mogoče je ne bodo. Tudi prav. Celo stvar je danes v smislu možno nacionalno reševati na nadlokalni ravni formalno je tudi sicer pokrajina neka oblika lokalne skupnosti, toda v sociološkem ali geografskem smislu je to nadlokalna entiteta, od ravnanja z odpadki, od vodooskrbe in drugih funkcij so po naravi takšne, da so bolj racionalno organizirane na nad lokalni ravni, od prostorskega planiranja in tako naprej. Kot je bilo že rečeno, ustavne spremembe so prvi korak. Najtežji nas še čakajo pri oblikovanju in sprejemanju zakona o pokrajinah, pristojnostih, družbena teritorialna delitev bo izjemno občutljiva, kolikšno bo število teh pokrajin. Mislim, da enako občutljivo bo tudi neko drugo vprašanje, in sicer da se nam ob tem, ko bomo uvedli pokrajine v Sloveniji, zgodi neka nehotena posledica. In to je, da bo celotna administrativna ureditev Slovenije dražja. Mislim, da moramo izhajati iz stališča, da administrativna politična ureditev Slovenije s pokrajinami ne sme biti dražja. Če seštejemo vse administrativne stroške države, občin in podobnih entitet in jih izračunamo ob prehodu na novo stanje, ti stroški ne smejo biti večji. To je neka zaveza, ki bi si jo morali neodvisno od tega, da zakona o financiranju pokrajin ne bomo sprejemali z dvotretjinsko večino, s čimer se strinjam, ki bi se ji morali vsi zavezati. Če ne, bomo storili korak nazaj. Imeli bomo nekaj, kar bo predrago, in to je potrebno upoštevati. Zato bi končal ta svoj nastop s pozivom vladi, s pozivom ministru, da pravzaprav pri pripravi tega zakona vseskozi konzultira vse poslanske skupine od začetka, neodvisno od današnjih partnerstev, pobud, koalicij in podobno, da dejansko vse, kar ima, da na razpolago, to je tudi možno prek interneta, pravzaprav bi to tako ali tako morala storiti, vendar je pobuda tu, da vse, kar ima, da istočasno na razpolago vsem poslanskim skupinam, da se povezuje z njimi in da pripravi, da po možnosti pride vlada z zakonom, ki ga bomo lahko tudi sprejeli. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo dajem poslancu Viliju Trofeniku. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Milan Petek. Izvolite.
Hvala, podpredsednik za besedo. Sam se pridružujem tistim, ki izražajo zadovoljstvo ob tem, ko danes ustvarjamo očitno pogoje za to, da nadaljujemo postopke, ki so tako dolgo pot pravzaprav neuspešno prehodili, torej postopke pri oblikovanju pokrajin s sprejemom teh treh členov ustavnih sprememb. Verjamem, da nas ob tem trenutku resnično lahko na nek način preveva zadovoljstvo, ko doživljamo pomembno stopnjo, pomemben korak pri razvoju teh pokrajin. V LDS-u smo, sami veste, tisti, ki ste v politiki dalj časa, ves čas izražali potrebno in pripravljenost, da ustavo spreminjamo. V preteklem mandatu smo prišli daleč. Žal so nekateri, ki so takrat bili v vladi oziroma v koaliciji, pa so danes v drugi vladi oziroma v drugi koaliciji, preprečili sprejetje teh ustavnih sprememb. To govorim zaradi tega, ne, da kuham zamero, ampak zaradi tega, da se in javnost zaveda, da je bilo možno to storiti že prej, da pa je očitno v opoziciji, takratni, sedanji koaliciji dozorelo spoznanje, da je na njih postopek in čas, da te spremembe sprejmejo. Pri tem mislim in se spomnim, kako je izgledalo na prvem hearingu sedanjega ministra za lokalno samoupravo, ki izhaja iz te stranke, ki je v preteklosti nekoliko zavirala te postopke. Sam sem bil takrat že v položaju, ko mu malo bolj grobo skušam očitati to, kar je na hearingu povedal, vendar kasneje je čas spremenil, spremenil torej tudi njegovo razmišljanje. Na hearingu je namreč bilo čutiti njegovo obotavljanje pri tem, ali bi podprl ustavne spremembe ali misli, da so ustavne spremembe pomembne in potrebne, ali bi raje ostal pri razlagi, ki jo je Ljudska stranka ves čas dajala, da je treba pokrajine graditi od spodaj. Takrat se je čutilo obotavljanje, čez nekaj časa je to obotavljanje prenehalo in prvič po približno treh mesecih je izjavil, da je potrebno z ustavnimi spremembami nadaljevati postopek spreminjanja ustave. To ne govorim zaradi tega, da bi mu očital, ampak zaradi tega, ker vidim, da se da v politiki tudi evalovirati v svojih razmišljanjih in gospod minister je to storil na način, kot je prav, državotvorno, ne pa zaradi potrebe in stališča stranke, ki ji je pripadal in ki ji pripada. Ko smo pred tem, da sprejmemo ustavne spremembe, seveda ne bi smeli pozabiti na to, kar smo delali pri občinah, ko smo torej občine drobili, ko smo delali male občine, ko smo velike, mestne občine pravzaprav zmanjševali njihovo moč s tem, ko so se male občine odcepile. Tukaj smo imeli zagato, ko pravzaprav ta bivša povezana okolja niso našla načina in možnosti, da medsebojno sodelujejo. Mislim, da jim s pokrajinami dajemo pravzaprav ponovno možnost, da se zavedajo tega, da se morajo povezovati in da morajo pravzaprav komunicirati med seboj, da lahko predstavljajo v tem slovenskem prostoru neko politično moč, da lahko predstavljajo tudi ekonomsko moč, ki bo sogovornik državi pri pogajanju oziroma izvajanju tistih programov, ki v pokrajino kot skupni interesi in skupne možnosti sodijo. Pri tem je posebej potrebno omeniti povezavo z regijami, ki mejijo oziroma ki so v sosednjih pokrajinah organizirane že dolgo časa in do sedaj niso imele pravega sogovornika, vsaj nekatere občine pravzaprav niso imele niti možnost niti mandata, da parirajo takšnim strukturam, kot so v Italiji, kot so v Avstriji, kot so navsezadnje tudi v Hrvaški, kjer je ta organiziranost že nekaj časa drugačna, kot je v slovenskem prostoru. Zaradi tega ob zaključku tega, ko pozdravljam spremembo teh treh členov ustave opozarjam in istočasno apeliram na vse tiste, ki boste v nadaljevanju pripravljali podlage za pokrajinsko organiziranost, torej boste ugotavljali, koliko pokrajin v slovenskem prostoru mora biti, da ponovno ne zapadete istim potrebam in istim političnim razmišljanjem in željam, da mora biti teh pokrajin čim več, da mora dobesedno vsako mesto dobiti svojo pokrajino, ampak da ostanete v realnih okvirjih številk, ki bodo primerljive z evropskimi pokrajinami, torej številk, ki ne bodo segale nad, vsaj po moji presoji, nad 10, osebno menim, da je v slovenskem prostoru dovolj 8, če pa mene vprašate, celo se v tem primeru pridružujem cerkveni organiziranosti, na novo organiziranosti, kjer je sedem škofij. Ampak to je zdaj že zgodba za nadaljevanje. V LDS-u in sam osebno bom dvignil glas za te ustavne spremembe, istočasno bom pa zelo pozorno spremljal, kako bo vlada pripravljala elemente in podlage za ustanavljanje pokrajin in kje bodo ti politični pritiski bili premočni in bomo skušali te politične pritiske tudi eliminirati, vsaj v mariborskem prostoru se zavedamo tega, da so nekateri, ki ne želijo biti v nekaterih pokrajinah, potrebni tudi podpore. Pri tem mislim na Ormož in mislim, da je Ormož tipični primer, kako ne bi smeli na silo priklapljati k nekomu, h kateremu ne sodi. Mislim, da mariborski konec mora povezovati tako Ptuj, povezovati tako Lenart, povezovati tako Ormož. To naj ne zveni kot nek prejudic, vendar menim, da je bolje vedeti sedaj in se s tem srečati takrat, ko bo do tega tudi prišlo. Za enkrat toliko.
Hvala. Naslednji je k besedi prijavljen poslanec Kristijan Janc. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani minister, sodelavki, gospe in gospodje! Mogoče za uvod naj malce popravim kolega Petka, šeste škofij, ne sedem. Malce zavedanja je splošno koristno. Drugo pa, z veseljem bom podprl te ustavne spremembe zakona in bi rekel, končno po desetih letih govorjenja s figami v žepu, da bomo imeli pokrajine takšne in drugačne, pa se ni nič zgodilo. Zdaj vidim, da tudi kolegi iz opozicije radi spominjate zgodovino, kaj je bilo, kako je bilo in da vendar tisto, kar je bilo, mene toliko ne obremenjuje. Danes smo tukaj, da naredimo našo sedanjost in prihodnost. Mislim, da je tukaj tudi naša odgovornost parlamenta in sem zelo zadovoljen, da je tako velika politična volja v tem parlamentu med strankami prišla končno enkrat ponovno, da smo skupaj za to, razen nekaj izjem, da vendar ta pomemben korak naredimo za tisto, kar govorimo tudi že tako pozicija kot opozicija, uravnotežen razvoj Slovenije. Polna usta so nas besed, kako bomo to naredili, ampak do današnjega časa na tem področju še nismo veliko naredili. Bodimo odkriti, zelo malo. Prvi korak, ki ga vidim, je ta korak, današnja volja, da te ustavne spremembe naredimo in da končno gremo v boj s to centralizacijo, ki jo Slovenija ima. Mislim, da tisti, ki prihajamo v Ljubljano vsak dan ali pa celo večkrat na dan, vidimo, da so te razlike izjemno velike in ta bolezen je za slovensko državo huda. Zato so predlagane spremembe ustave zagotovo korak, da lahko te ogromne razlike med regijami, ki zaenkrat v Sloveniji še obstajajo - statistične, dvanajst jih imamo -, poskušamo vsaj deloma omiliti. Seveda tiste, ki so uspešne, bodo verjetno v prihodnje še bolj uspešne, tiste, ki pa so manj uspešne, manj razvite in imajo manj možnosti, pa bodo verjetno dobile možnosti za hitrejši in bolj učinkovit razvoj, v dobrobit vseh državljanov Slovenije. Vem in verjamem, da so te razlike, ki jih dobro poznate, izjemno velike, pa začenši od osebnih dohodkov do stanovanj, cen stanovanj, kjer so razmerja tudi ena proti pet v tej mali Sloveniji, to so enormne razlike. Pa da ne naštevam vseh drugih razlik, ki jih slovenska javnost dobro pozna in zagotovo tudi poslanci. Upam, da bo s tem narejen pozitiven korak tudi te vlade, te politike in ne nazadnje tudi parlamenta, da se tega lotimo odgovorno. Vemo, da danes ne bomo spreminjali celotne zgodbe kot take, da bodo sledili še naslednji koraki z ustreznimi zakonskimi spremembami, za katere bo ravno tako potreben konsenz v državnem zboru in vladi, da bomo poskušali dogovoriti število pokrajin, kako in na kakšen način, predvsem pa tisto, kar se zdi meni osebno najbolj pomembno, financiranje in še enkrat financiranje. Brez te zgodbe ne bo nič. Brez tega bo le prazna vsebina, ki ne bo imela nobene ustrezne popotnice. To pa, vemo, ne bo enostavno, to bo zahteven in težak projekt, kajti nekaj oddati od sebe drugam, je seveda najtežje. Lažje je vzeti kot pa oddati. Vendar upam, da bo toliko volje v vladi in tudi v parlamentu kasneje, da bomo s tem prišli skozi. V Sloveniji imamo pač toliko občin, kot jih imamo. Mnogi se s tem ne strinjate, menite, da to ni v redu. Sam pa lahko govorim iz lastnih izkušenj iz okolja, od koder prihajam, kjer se je tudi nekaj novih občin ustanovilo v teh nekaj letih, in lahko rečem, da so v večini primerov to uspešne zgodbe. V večini primerov so ljudje dobili tisto, kar so želeli, da so se na mikro ravni nekako bolje organizirali, lažje uveljavljajo svoje interese, hitreje napredujejo v razvoju lokalne skupnosti, in to, po moji oceni, zelo uspešno. Verjamem pa, da bomo s to nadgradnjo oziroma koraki, ki naj bi jih naredili v prihodnjih mesecih, zagotovo opravili še ostalo potrebno in tudi iz velike Ljubljane, centra Slovenije, prispevali nekaj tudi za regije. Mislim, da tako kot je pot iz Sevnice v Ljubljano enaka kot iz Ljubljane v Sevnico, verjamem, da lahko tudi iz tega nekaj naredimo tisti, ki se danes vozimo v to Ljubljano in zaradi gneče nimamo kje parkirati. Mogoče je pa v Prekmurju, Beli krajini ali Posavju še kaj prostora za parkiranje uradnikov in podobnih služb, ki bi se lahko, če bo volja takšna, iz Ljubljane preselile v Prekmurje, Posavje ali še kam drugam. Sam sem zelo zadovoljen, da bo končno uresničeno tisto, za kar sem si vedno prizadeval, da poskušamo te pokrajine vzpostaviti, jim dati jasno vsebino, pristojnosti in doreči financiranje. Vem pa, da pot, še enkrat poudarjam, ne bo enostavna, bo težka in zahtevna. Upam tudi, da bosta takrat vlada in ministrstvo - tako kot je prej predlagala ena od poslanskih skupin - šla od enih do drugih in našla konsenz ter se, konec koncev, znala uskladiti tudi glede števila regij v Sloveniji, ali je 12 ali je to 14 ali je to manj ali je to več, [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]pa mislim, da ni sprejemljivo, verjetno za ta parlament, za to koalicijo, kot je prej gospod Petek predlagal. Spoštovani minister, jaz vam želim po današnjem uspešnem glasovanju čim hitreje na delo, pripravite ustrezno zakonodajo, iz te današnje razprave bo mogoče kakšen nov pozitiven namig, kaj bi bilo dobro, ko bi se to zakonodaja pripravljala. Upam, da boste čim prej prišli nazaj v parlament s temi novimi ustreznimi zakoni, ki bi jih nekako lahko tudi uskladili in potrdili, da bi te prve korake tudi uspešno zaključili v ustanovitev slovenskih pokrajin, ki so nujne in že mnogo prepozno za to Slovenijo. Hvala.
Hvala vam. Med tem so se nam na balkonu pridružili mladi obiskovalci. Dober dan. Mi pa nadaljujemo z razpravo. Besedo ima poslanec Stane Pajk, izvolite.
Hvala. Jaz moram tudi izraziti svoje iskreno zadovoljstvo, da je ta državni zbor, skoraj vse poslanske skupine so zbrale toliko modrosti, da so podprle te ustavne spremembe. Res je to, kot smo že danes večkrat slišali prvi korak k ustanavljanju pokrajin. Ampak prvi korak se je začel, zelo bistven je prvi korak. Sam sem pristaš, da se stvari sprejemajo po korakih, premišljeno, pametno in takrat se da maksimalno izpleniti dober rezultat. Mislim, da je skrajni čas, da sprejmemo te ustavne spremembe, da smo zamudili že veliko časa in to zato, ker po moje pokrajine prinašajo decentralizacijo. Sami vemo, kaj pomeni decentralizacija. Decentralizacija pomeni bolj uravnotežen razvoj. Za to mislim, da so vsi Slovenci - od prvega do zadnjega. Vmesni nivo, ki je tudi zelo pomemben do odnosa do Evropske unije, čeprav smo danes slišali, da to ni glavni vzrok, od nekaterih, ni glavni, ampak je pa zelo pomemben. Nekatere občine so zelo male in zelo težko se bo prebijati do evropskih sredstev, pokrajine so pa lahko en vmesni člen, ki združujejo interes večjih občin za določene projekte, in nastopamo lahko izredno uspešno do evropskih sredstev, ki, kot vemo, jih bo z bodočim letom pol milijarde evrov. Najverjetneje bomo imeli probleme jih pokoristiti in zelo bomo uspešni, če bomo ta sredstva lahko pokoristili in mislim, da je tudi ustanavljanje pokrajin eden od osnovnih elementov, da bomo lahko ta sredstva uspešno pokoristili in peljali našo družbo v razvoj. Vsi vemo, da so občine boljši porabnik sredstev kot država. To je že v tradiciji, to je v celem svetu. Mislim, da je tudi pokrajina kot vmesni nivo bo znala bolj prisluhniti občinam in da se bo bolj pametno in racionalno porabljal državni denar. Seveda se pa tudi tukaj pojavljajo problemi. Na terenu so me opozorili, kaj pa administracija, kaj bo to pomenilo za povečane stroške države. Sam sem pristaš, da se pokrajine ustanovijo tako, da se del pooblastil prenese iz države na pokrajine, del pooblastil iz občine na pokrajine. Ampak ne samo pristojnosti, tudi denar, ki se za to porabi in tudi kadri, da se ne bo povečevala administracija, da administracija ne bo šla v škodo gospodarstva in razvoja. Sam bom nasprotoval pretirani razsipni administraciji ali ustanavljanju pokrajin samo zato, da so ustanovljene. Pokrajine morajo dobiti svojo vsebino. In šele takrat bodo pokrajine prinesle pravi učinek. Mislim, da je sedaj skrajni čas, da gremo v ustanavljanje pokrajin, seveda pa moramo biti pri ustanavljanju pokrajin zelo previdni in tehtno razmisliti o vsaki stvari, ki jo bomo v bodoče sprejemali. Hvala.
Hvala vam. Naslednji razpravljavec je poslanec Jakob Presečnik.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi! Lep pozdrav tudi najmlajšim obiskovalcem te seje državnega zbora. Prisrčno dobrodošli! Sprememba ustave je izredno pomemben dogodek, ki se ne dogaja vsak dan, ki se ne dogaja vsako leto, ampak morajo biti spremembe izredno temeljito premišljene. Prepričan sem, da je ta čas, ki je bil izrabljen za to, večletni čas, da je bil dobro izkoriščen in da so vse te razprave v teh letih tudi dobra podlaga za to, da pridemo do te končne rešitve, do spremembe ustave na tem področju, na področju ustanavljanja pokrajin, ker se je pokazalo v preteklih letih, lahko rečemo desetletju, da na drug način ne more priti do ustanavljanja pokrajin, čeprav bi se tudi sam zavzemal, da bi se poskusilo z ustanovitvijo pokrajin tudi v okviru sedanje ustave. Tudi jaz sem mišljenja, da bi v okviru sedanje ustave ob konsenzu, ki je za to potreben tako na državni kot na lokalnih ravneh, da bi bilo to možno. Vendar pokazalo se je, žal, da to ni možno in zato je to soglasje tako med koalicijo kot opozicijo, ki je doseženo v tem primeru kljub nekaterim pomislekom, da je seveda to soglasje dobrodošlo in da bo to soglasje naprej med koalicijo in opozicijo potrebno iskati predvsem v tem drugem koraku, ki nas čaka, ki je po moje še bolj pomemben in najbrž, da še težji oreh bo najbrž ta drugi korak, to je priprava in sprejem ustreznih zakonov, ki sledijo, tako zakonov o oblikovanju posameznih pokrajin, pristojnosti in seveda financiranju. Predvsem seveda pristojnosti bodo izredno trd oreh in marsikatero tudi miselnost po posameznih državnih uradih ali po posameznih ministrstvih bo potrebno spremeniti, da bo možen ta prenos, učinkovit prenos nalog na ta drugi nivo lokalne samouprave. Seveda pri tem se mi zdi pomembno tudi to, da če bomo imeli vsaj v nekaterih okoljih izključno v mislih, važno je, da dobimo sedež nekih ustanov, organov pokrajine, s tem smo naredili vse, bomo seveda s tem izredno malo naredili za decentralizacijo Slovenije, če mislimo ustanoviti 14 ali ne vem, koliko novih centrov v Sloveniji, ne da bi v teh pokrajinah skrbeli za enakomerni razvoj vseh delov in za enakomerno odgovornost posameznih predelov vseh teh novih pokrajin, odgovorno za razvoj celotne pokrajine. Pri tem je seveda izredno pomembno, da bomo z ustanovitvijo posameznih pokrajin dali priložnost izkoriščanju specifičnih potencialov, ki jih imajo posamezna področja. In to, da bomo našli te potenciale v posameznih pokrajinah, bodo seveda največje naloge. Ne pa, da se stihijsko zaletavamo vsi v isto smer, kot se je mogoče zdelo v mnogih primerih tudi na posameznih področjih. Vsaka od občin, ne vem, išče podobne ali pa celo enake razvojne možnosti. In to na koncu potem ni razvojno možno za nobeno od občin. Kot je bilo že uvodoma povedano s strani predstavnika naše poslanske skupine, bom seveda tudi osebno podprl te spremembe. Bi rekel, da z največjim veseljem in pa pričakovanjem pričakujem seveda tudi razpravo o zakonih, ki bodo tej spremembi ustave sledili. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim poslanca Ferija Horvata. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani minister s sodelavko, spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani najmlajši! Najprej želim izraziti zadovoljstvo, da je vendarle prišlo do tega soglasja - vsaj do sedaj - na ustavni komisiji in do dokaj velike enotnosti med poslankami in poslanci na predlog vlade. To veselje, to zadovoljstvo je še toliko večje, ker sem četrti mandat tukaj v tem državnem zboru in pravzaprav v vseh štirih mandatih smo se ukvarjali z vprašanjem organiziranja regij ali pokrajin ali kakorkoli, so bili nazivi skupaj s kolegicami in kolegi, žal nismo imeli dovolj velike večine. Če se prav spomnim, kolega Potrč me bo lahko tukaj korigiral in pa tisti, ki ste že bili takrat v tistem mandatu v državnem zboru, kolega Moge, da leta 1994, ko smo sprejeli zakon o občinah, da smo imeli paralelno v proceduri tudi zakon oziroma predlog zakona o okrajih. In takrat je prav zaradi razprave in kreganja o tem, koliko okrajev naj bo, težnja je bila celo, da naj bi jih bilo toliko, kot je bilo takrat občin, mislim, da jih je bilo prvotno 62, je potem ta zadeva padla. In če bi takrat sprejeli že neko obliko povezovanja občin, sem prepričan, da bi razvoj dalje potekal drugače in ne bi toliko zaostali, kot smo danes. Zaostali smo tako zelo, kolegice in kolegi, ne mislim se dosti vračati v preteklost, ker je to neplodno, ampak vendarle, da obudimo zgodovinski spomin. Toliko smo zaostali, da nas je prehitela Rimskokatoliška cerkev pri regionalizaciji, da tako rečem, kar ocenjujem kot pozitivno, ker je očitno spoznala, da obstajajo tehtni argumenti za to, da ustanovi tri nove škofije in na srečo tudi škofijo v Pomurju, ker se zavzemamo že dolgo za pokrajino Pomurje in tudi je nova nadškofija v Mariboru. Čimprejšnja ustanovitev pokrajin je po moji oceni pomemben pogoj za učinkovitejšo politiko skladnega regionalnega razvoja in boljše koriščenje sredstev Unije. Ne drži argument, kot pravijo nekateri, saj to ni pogoj, ki bi ga Unija postavljala za pridobitev sredstev. S tem protiargumentom se je nekako operiralo v vseh teh zadnjih letih. To je formalno res, ampak problem je doma pri nas, ker nismo imeli pokrajin ali pa neke oblike regionalne organiziranosti, nismo bili dovolj učinkoviti pri pripravi dobrih, večjih regijskih, gospodarskih, infrastrukturnih in tudi drugih projektov. Teza o interesnem in prostovoljnem združevanju, ki je žal predolgo prevladovala pri nekaterih kolegicah in kolegih in tudi pri nekaterih strankah v tem državnem zboru, se je, kolegice in kolegi, v praksi pokazala za neuspešno, ni se uresničila, razen izjem, ko so se posamezne občine na posameznih projektih povezovale. To je dobro, ampak tega je bilo premalo. Če bi imeli prej pokrajine, tudi ne bi bil problem majhnih občin. Ker problem ni v tem, da so majhne, ker je to lahko pozitivno, če je več iniciative, dobrega dela, ampak je problem v povezovanju. In tukaj naj omenim izkušnjo, ki jo imam kot gospodarstvenik in drugi, ki ste malo bolj v letih in ste takrat delovali kjerkoli v času samoupravnega socializma, da tako rečem. Takrat se je nekaj podobnega dogajalo v gospodarstvu. Takrat je uradna politika trdila, da je alfa in omega, kot neka dogma je veljalo, da morajo biti temeljne organizacije združenega dela, tako imenovane, in takrat so se razbila dobra podjetja, veliki sistemi, znanje je odšlo iz podjetij in se je razsulo. In to je imelo negativne posledice tako za sodelovanje, za uspešnost poslovanja in tudi mnoga podjetja so zaradi tega, dobra, velikega podjetja, tudi propadla. Zato mislim, da je zdaj ne pet pred dvanajsto, ampak pet po dvanajsti zadnji čas in dobro, da je to spoznanje prodrlo in upam, da bomo tudi pri glasovanju dejansko predloge tudi podprli. Ni slučajno, da Evropska unija zelo spodbuja regije in njihovo vlogo, in to tako finančno kot tudi v sistemu upravljanja. Naj spomnim na odbor regij, ki je poleg ekonomsko-socialnega odbora izjemno pomemben in dobiva vse večjo vlogo. Kolegica Breda v njem deluje že nekaj časa in tudi nekaj slovenskih županov uspešno deluje v tem organu. Ta organ je tudi opredeljen v predlogu za ustavno pogodbo kot zelo pomemben posvetovalni organ v sklopu ustanov Evropske unije. Slovenija je ena redkih, če ne celo edina, razen Luksemburga, držav v Evropski uniji, ki nima organizirane neke oblike med občinami in državno ravnjo. Kaj naprej in to se mi zdi bistveno. Odločitev o spremembi ustave, upam, da jo bomo sprejeli, je pomemben, vendar nezadosten pogoj za ustanovitev in čim prejšnjo zaživitev pokrajin. Menim, da bi morali pohiteti in čim prej sprejeti zakonodajo, ki je bila že omenjena danes v razpravi. Ni nujno, da bi jo obravnavali vzporedno s to odločitvijo, ki jo zdaj sprejemamo, vendar ne bi smeli kasniti. Predvsem v pristojnostih, financiranju, številu, katere pokrajine in pa o drugih vprašanjih, ki so pogoj za to, da se pokrajine lahko ustanovijo. Ne bi soglašal, da ni opravljenega dosti dela, predvsem strokovnega. Poglejte si nazaj tisti, ki hoče to pogledati, leta in leta je bilo vrsta zelo dobrih analiz. Dobro, bila so tudi različna mnenja, vendar kolikor sem sam spremljal, je med vodilnimi strokovnjaki v Sloveniji za to področje vendarle prevladovalo enotno mnenje o ključnih rešitvah organiziranja pokrajin. Teh analiz in tega gradiva je dovolj v ministrstvu. Prepričan sem, da se je že prejšnja vlada oziroma pristojno ministrstvo ukvarjalo s tem, da se ukvarja s tem zelo intenzivno sedanje ministrstvo za lokalno samoupravo, da je možno v sorazmerno kratkem času pripraviti potrebne predloge zakonov in predložiti v proceduro v državni zbor. Tako je po moji oceni v glavnem odvisno od iskrenosti, od dobre volje in politične in strokovne zrelosti nas poslank in poslancev ali bomo in če bomo pripravljeni čim prej sprejeti potrebno zakonodajo, po možnosti do konca tega leta in še kar je nujno ali kar ni možno letos, pa v začetku prihodnjega leta in opraviti vse priprave za to, da bi lahko ustanovili pokrajine najpozneje v začetku leta 2008. Bilo bi bolje, če bi se lahko zgodilo še prej, vendar če ni možno, potem vsaj takrat. Argument, ki ga naj na koncu navedem, za to, da je nujno, da jih čim prej ustanovimo, je po eni strani v tem, da ne bi ponovno iz takšnih ali drugačnih razlogov zadeva razvodenela in bi ostali tam, kjer smo, in predvsem dejstvo, da s prihodnjim letom začne veljati nova finančna perspektiva Evropske unije, ki, kot je bilo že omenjeno, zagotavlja zelo velika sredstva, dosti večja kot doslej, vendar bo spet glavni problem oziroma je na nas, koliko bomo dobro organizirani, da bomo pripravili dovolj dobrih projektov in z njimi kandidirali in pridobili sredstva in ne nazadnje najbrž ni za pozabiti na to, da bo leto 2008 v drugi polovici volilno leto in če teh aktivnosti vseh ne bomo opravili prej, tudi to lahko negativno vpliva potem na samo realizacijo tega, kar bomo sprejeli s spremembo ustave in sprejeto zakonodajo. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim poslanca Roberta Battellija. Ga ni v dvorani. Besedo dajem poslancu Srečku Hvaucu. Izvolite prosim.
Hvala. Spoštovani! Kljub temu, da smo že do sedaj imeli v ustavi možnost, sicer bolj teoretično, kot se je pokazalo, kot pa praktično, da se lahko ustanovijo pokrajine in kljub nekaterim resnim poskusom, da bi do posameznih ustanovitev pokrajin tudi prišlo, je dosedanji razvoj lokalne samouprave v praksi potekal dejansko samo na ustanavljanju novih občin oziroma na delitvi obstoječih občin na dve ali več manjših. Tak razvoj je prinesel tudi določene prednosti. Tudi nekatere manjše občine so takrat, ko so bile ustanovljene, doživele nek razvoj, nek napredek. Je pa takšna organiziranost prinesla tudi določene pomanjkljivosti. Pokazalo se je, da nekatere občine, predvsem tiste manjše, enostavno ne zmorejo opravljati vseh potrebnih funkcij. Če jih mogoče samo nekaj naštejem, recimo s področja kulture, šolstva, prometa, zdravstva, komunale, oskrbe z vodo, prostorskega planiranja in tako naprej. Drug problem, ki se je pokazal v praksi, je bil ta, da se posamezne občine niso mogle dogovoriti za nekatere skupne projekte. Kot primer naj navedem mestno občino Maribor in nekatere okoliške občine, z znanim problemov prevoza smeti v Celje. To je tipični primer, kako lokalna samouprava ne bi smela delovati. Podobno je s čistilno napravo in verjetno je še več takih primerov, če ostanem samo pri Mariboru in okolici. Naslednje, kar se je pokazalo, je to, da manjše občine niso bile sposobne pripraviti kvalitetnih in dovolj velikih projektov, s katerimi bi kandidirale za sredstva iz Evropske unije. Še en problem, kar se tiče sodelovanja s sosednjimi državami oziroma pokrajinami v sosednjih državah. Enostavno naše občine niso bile enakovreden partner ali pa sogovornik. Marsikateri projekt je zaradi tega šel mimo. Da je nekaj narobe v Sloveniji, se kaže tudi v tem, da obstajajo zelo veliko razlike med posameznimi področji. Če recimo ostanem v Mariboru in okolici lahko ugotovim, da so povprečne plače, ne vem, za 20% nižje, kot so recimo v centru, da je bruto domač proizvod nižji, da je brezposelnost skoraj enkrat večja, kot je v prestolnici. In še bi lahko našteval. To dejansko kaže na to, da je potrebno na področju regionalnega razvoja, na področju decentralizacije storiti nekaj in prepričan sem, da je ta sprememba ustave prvi korak. Čakajo nas seveda še mnogi potrebni in zelo resni koraki, ampak to je proces, za katerega mislim, da nas bo končno pripeljal do nekega želenega cilja. Ne strinjam se s stališčem, da gre za nek preuranjen proces. Mislim, da s tem že močno zamujamo in jaz pozdravljam tako odločitev in tudi podporo, da gremo čim prej v te spremembe. Še to mogoče. Če smo do sedaj bili priča na področju lokalne samouprave delitvi, drobljenju, bodo te spremembe pomenile neko povezovanje, neko združevanje in sam seveda močno podpiram take procese, zato bom z veseljem tudi predlog podprl. Hvala.
Hvala. K besedi vabim poslanca Mirana Potrča.
Jaz se spominjam prvih razprav, ki smo jih imeli ob sprejemanju nove slovenske ustave v letu 1991, in razlik, ki so takrat bile glede vprašanja, na kakšen način umestiti pokrajine, regionalizem v slovensko ustavo. Spominjam se, da so bila takrat celo opozorila in bojazni, da če bomo v slovensko ustavo vnesli regije, da se bomo šli federalizacijo Slovenije in bojazen pred cepitvijo in sredobežnimi težnjami v Sloveniji. K sreči je po 16-ih letih dozorelo naše skupno spoznanje tudi iz izkušenj občin, ki smo jih oblikovali kot lokalnih skupnosti, tudi iz izkušenj sodelovanja teh občin v evropski skupnosti, tudi iz našega polnopravnega članstva, da so tudi regije oziroma pokrajine v Slovenije nujne zaradi našega interesa, interesa državljank in državljanov, ne pa zaradi kaprice politikov. Vsi ste danes povedali elemente in razloge, zakaj so potrebne, od evropskih sredstev do usklajevanja medsebojnih interesov, do tega, da ni prevelika odvisnost malih občin od centralne, državne oblasti glede vseh vprašanj. Verjetno nima potrebe in smisla to preveč poudarjati. Želel bi si, da bi ob mojem prepričanju, da je tokrat zrelost za sprejem odločitev zadostna, imeli enako srečo in voljo tudi v nadaljevanju, ko nas čakajo še težke naloge pri določanju števila pokrajin, njihovega sistema financiranja in njihovih pristojnosti, vsaj tistega dela pristojnosti, ki bo prenesen iz države na pokrajine, ker tiste, ki se bodo sproti združevale, bodo lahko tudi različne v posameznih pokrajinah. Želel bi si, da je ta rezultat dosežen čim prej. Takrat, po mojem trdnem prepričanju, bomo pokazali ali je po petnajstih letih dosežena volja, ali so temeljite razprave, ki smo jih v tem času imeli, res dozorele tudi v neposredno oblikovanje pokrajin, ki nam bo, vsaj toliko kot so nam občine, to sem jaz trdno prepričan, dale novega poleta za uspešen gospodarski in socialni razvoj Slovenije, pa tudi za uspešnejše samoupravno in kot mnogi trdite s tem tudi cenejše in boljše reševanje vprašanj v korist vseh. Hvala.
Hvala vam. K besedi poslanca Franc Kanglerja. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec dr. Slavko Gaber. [[Ga ni.]] Jaz berem tiste, ki se niso odjavili. Če pride kdo od poslancev k meni, se toliko potrudi in pove, da se odpove, ga tudi ne berem. Če se poslanci sami ne odjavijo, jih preberem. To taktiko bom imel tudi v naprej. Besedo dajem poslancu Jožefu Jerovšku. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo ima poslanec Mihael Prevc. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo ima poslanec Miro Petek. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Vsak sklic parlamenta se po nečem zapiše v zgodovino. Ali je to osamosvojitev, ali je to sprejemanje ustave, ali je to vstopanje v Evropsko unijo, v Nato, in mislim, da se lahko ta naš sklic parlamenta vpiše v zgodovino po tem, da bomo uspeli sprejeti pokrajine. Seveda sprejem ustave je pri tem prvi korak, sicer zelo pomemben, po moji oceni pa tudi ne najbolj pomemben. Čaka nas veliko dela na področju sprejemanja te pokrajinske zakonodaje. Po moji oceni pa financiranje oziroma same naloge pokrajin ne bodo tako trd oreh, kot bo členitev samih pokrajin in v končni fazi določanje pokrajinskih središč. Gledam iz svojega zornega kota, to je iz kota koroške regije. Tu je bila že omenjena Koroška pokrajina, zakon o Koroški pokrajini, ki je bil v tem parlamentu že v proceduri. Mislim, da so se predlagatelji takrat zavedali, da ni velike možnosti, da bi ta zakon šel skozi, da bi ta zakon uspel. Prva ovira je bila v ustavi, druga ovira je bila pač ta, da bi lahko prišlo do kaosa, če bi imeli v tej državi eno pokrajino in vse ostalo. Kljub temu je ta predlog zakona, ki so ga vložili takrat koroški poslanci, imel to pozitivno lastnost, da je spodbudil razpravo okoli členitve Slovenije na pokrajine in opozoril na Koroško in nujnost, da tudi Koroška dobi svojo pokrajino. 12 občin koroške regije je takrat podpisalo pismo o nameri in pokazali so nek političen motiv, neko politično zrelost, da se nameravajo povezovati v pokrajino, čeprav včasih v dogovorih držijo fige v žepu. Ta zakon je bil na nek način tudi obramba pred različnimi idejami, kako se bo Slovenija členila na pokrajine. Kot vemo, ideje so zelo različne, od ene pokrajine, treh, osmih, dvanajstih, tja do 24. V zadnjem času imamo še ideje, da bi se Slovenija členila po škofijah. Lahko, samo prej mora tudi Koroška dobiti svojo škofijo. Jaz sem kar za to. Upam, da bomo v naslednjih procedurah tu v parlamentu imeli toliko razuma, toliko razsodnosti, da tudi pri teh pokrajinah ne bi Korošce spravili na cesto. Hvala.
Hvala. Besedo ima mag. Janez Kramberger. [[Ga ni v dvorani.]] Besedo ima Davorin Terčon. [[Ga ni.]] K besedi vabim poslanca Jožef Školča. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Marjan Pojbič.
Spoštovani! Pomembno se mi zdi, da smo s tako visokim konsenzom že na ustavni komisiji potrdili predlagane ustavne spremembe na področju regionalizma, ki pomenijo dobro podlago za nadaljnji proces ustanavljanja pokrajin v Republiki Sloveniji. Še posebej je to pomembno glede na to, da sta bila do sedaj na tem področju že dva neuspela poskusa. Do sedaj je bila sicer ustanovitev pokrajin možna, a prepuščena občinam, saj je bilo predvideno, da se v povezovanje v pokrajine odločajo te prostovoljno. S spremembo 143. člena ustave pa je predvideno, da se pokrajine kot samoupravne lokalne skupnosti za opravljanje lokalnih zadev širšega pomena in z zakonom določenih zadev regionalnega pomena ustanovijo z zakonom. V postopku za sprejem zakona o ustanovitvi pokrajin bo zagotovljeno sodelovanje občin. Kako pomemben bo zakon, kaže tudi to, da ga je potrebno sprejeti z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev, kar naj bi pomenilo, da bo postavljena mreža pokrajin delovala dolgoročno ter stabilno. Z vzpostavitvijo pokrajin bomo v Sloveniji dobili notranjo razčlenitev države, kot jo imajo v veliki večini evropskih držav. Pokrajine so bile do sedaj za našo državo neznanka, zavoro so jim postavljali tudi boji med centralizmom in decentralizmom. Ustanovitev pokrajin pa bo pomenila dejansko decentralizacijo države in s tem pomemben prispevek k skladnemu regionalnemu razvoju. Ne nazadnje bomo po mnenju nekaterih strokovnjakov s pokrajinami tudi sposobnejši pri konkuriranju za denar iz evropskih skladov. Zelo pomembno se mi zdi, da se v Sloveniji ustanovijo stabilne pokrajine, da bo zagotovljen kvaliteten vir financiranja za opravljanje njihovih nalog, da bodo dobile ustrezno mesto ne le nasproti državi, ampak tudi nasproti drugim pokrajinam v državah Evropske unije. Hvala.
Hvala vam, kolega Pojbič. K besedi vabim mag. Tomaža Štebeta. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Bojan Kontič. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Že v uvodu v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov sem napovedal podporo tem ustavnim spremembam. Ne morem in ne soglašam s tistimi, ki trdijo, da je že sedanja ureditev po obstoječi ustavi in z zakonodajo, ki jo imamo, podlaga za ustanavljanje pokrajin. To se je v praksi pokazalo za neizvedljivo. V vseh letih od uvedbe lokalne samouprave pa do danes nismo uspeli ustanoviti niti ene pokrajine v Sloveniji. Nešteto, če malo pretiravam, je bilo predlogov za to, da se pokrajine ustanovijo. Od že danes omenjene koroške pokrajine, do tiste, ki sem jo v razpravi že omenil, to je Savinjsko-šaleška pokrajina, ali kot jo mi radi imenujemo v našem prostoru SAŠA. V preteklem mandatu smo poslanci prejšnjega sklica državnega zbora vložili predlog zakona o ustanovitvi pokrajine SAŠA, pa ni bilo iz tega nič. Tudi v tem mandatu smo vložili predlog in tudi tokrat, če ne bi prišlo do teh predlaganih sprememb, po moji oceni pokrajine, tudi konkretno Savinjsko-šaleške, ne bi bilo. Kot pa sem dejal, smo sedaj na začetku zelo zahtevnega projekta, na začetku zelo naporne poti, ko bomo dejansko postavili samo temelje za drugostopenjsko lokalno samoupravo. Vse razprave, ki pa bodo sledile pri sprejemanju potrebne zakonodaje, pa bodo pokazale na to, kako resno smo mislili danes, ko smo oziroma bomo pritisnili tipko za spremembo ustave. Odprlo se bo vprašaje financiranja pokrajin, dobro vemo, da tudi financiranje občin ni urejeno tako, kot bi moralo biti. Potem se bo razprava preselila na področje pristojnosti in nalog pokrajin - vprašanje, kaj bomo prenašali z države na pokrajinski nivo, katere so naloge, ki presegajo okvire sposobnosti občin, in jih bomo združevali na pokrajinskem nivoju v dobro vseh teh občin, ki se v pokrajine združujejo. Ne nazadnje bo veliko vprašanje o tem, koliko pokrajin. Tu se nam lahko ponovi zgodba, ki smo jo doživeli pred leti, torej leta 1994 in potem vsako obdobje znova, ko smo dejansko drobili Slovenijo na majhne občine in bili pri tem zelo uspešni, hkrati pa nismo vzpostavili drugostopenjske lokalne samouprave, ki bi delovala nekako povezovalno. S tem ne želim reči, da občine tudi z manjšim številom prebivalcev niso izpolnile pričakovanj. Seveda so jih izpolnile, saj vsi tisti, ki so si znali preračunati financiranje lokalnih skupnosti, so z argumenti v rokah zagovarjali ustanavljanje novih občin, ker jih je pač zakon o financiranju občin spodbujal, da to storijo. Zelo zanimiva je tudi ugotovitev, da smo venomer govorili, da to ne povzroča dodatnih stroškov. Denarja je enako, ko ga pa razdelimo, ga dobijo vsi več. Ta računica enostavno ne zdrži in tudi v prihodnje ne bo zdržala. Mislim, da bomo morali pokrajine oblikovati tako - in danes bomo to možnost dobili -, da bodo na nivoju pokrajin združeni vsi razvojni potenciali, kot je bilo že omenjeno v razpravi v imenu poslanske skupine. Da se bo v tej pokrajini videlo tudi gospodarstvo, da se bodo videli tudi vsi ostali subjekti, ki želijo sodelovati pri razvoju posamezne lokalne skupnosti, ki jo bomo imenovali pokrajina. Če se spomnimo, je bilo veliko razprav o tem, ko smo govorili o tako imenovanih razvojnih regijah, statističnih regijah. Že takrat smo opozarjali, da morda številka 12 ni tista prava in bi bilo treba razvojne regije oblikovati tako, kot bomo kasneje pokrajine. Žal takrat nismo bili uspešni, morda bo tokrat bolje. In kot sem začel s Savinjsko-šaleško pokrajino [[SAŠA]] , naj z njo tudi končam. Predstavniki lokalnih skupnosti te Savinjsko-šaleške pokrajine vzorno sodelujejo in oblikujejo dejansko pokrajino, ki bo izpolnjevala vse pogoje za to, da zaživi in da z njo dodamo novo vrednost k razvoju, tudi tako imenovanemu skladnejšemu razvoju naše države. Sam sem prepričan v uspeh, seveda pa pričakujem oziroma upam, da smo bili v vseh prizadevanjih v tem mandatu za uvedbo lokalne samouprave, torej drugostopenjske lokalne samouprave, iskreni.
Hvala. Besedo ima poslanec Branko Marinič. Izvolite, prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Resnično me je kar nekaj vaših razprav spodbudilo k temu, da še bolj resno razmišljam o tem predlogu ustavnega zakona o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije. Danes sem že dejal, in tudi predhodnik je povedal, da gre za pomemben dogodek. Ustavne spremembe se namreč ne dogajajo ravno pogosto. Ampak ko gre za ključne zadeve v državi Sloveniji, je seveda treba poseči tudi v ustavne spremembe. Upam, predvsem si pa želim, da bi te ustavne spremembe prinesle tisto, zaradi česar pravzaprav narekujejo spremembo. Zelo všeč mi je bila razprava kolega poslanca Ferija Horvata, ki se je dotaknil obdobja kar nekaj let nazaj. Zdi se mi pomembna njegova ugotovitev, da pravzaprav moramo vsi dejavniki v Republiki Sloveniji imeti željo in iskreno voljo, da bi do ustavnih sprememb, ki narekujejo kasnejše spremembe, resnično prišli. Ugotovitev o tem, da je bil dosežen velik konsenz, veliko soglasje, pa tudi daje potrditev in upanje, da smo pri tem zelo enotni. Me pa tudi veselijo pomisleki nekaterih drugih kolegic in kolegov poslancev, ki ugotavljajo, da je vendarle potrebno razmisliti in da te spremembe niso dobre. Če povem moje poglede na to bi dejal, da sem z velikim veseljem sprejel začetek teh postopkov, tudi član ustavne komisije sem, kjer sem se poglobil v te spremembe. Predvsem z upanjem pričakujem, da bi tudi v tem kontekstu prišlo do resnične decentralizacije, da pa v zvezi s to decentralizacijo vendarle ne pride do povečevanja administrativnega dela, ki ga že sedaj imamo preveč. Morda tudi v tem državnem zboru premalokrat ugotavljamo in razpravljamo o tistem antibirokratskem programu, kajti mnogi smo se že srečali z različnimi ovirami in morda tudi velikokrat nepotrebnimi administrativnimi ukrepi, ki jih v teh državnih inštitucijah državljanke in državljani, če hočejo nekaj doseči, ne morejo prezreti oziroma ne morejo mimo tega. Zelo pomembno se mi zdi, če primerjamo to teritorialno razdelitev, pokrajinsko razdelitev drugih evropskih držav ugotovimo, da je Slovenija kar precej časa tukaj stala na mestu oziroma ni bilo potrebnega širšega konsenza, da bi se tega lotili v preteklosti. Zdi se mi, da je zelo pomembno poudariti to vmesno teritorialno raven pri iskanju možnosti evropskih sredstev predvsem takrat, ko govorimo o skladnem regionalnem razvoju. Jaz sem namreč prepričan, da sedaj smo tik pred tem, da do tega pridemo in da tudi z zaključitvijo druge ravni lokalne samouprave presegamo tisto, kar je morda sedaj za Slovenijo bila ovira pri doseganju potrebnih kriterijev za črpanje evropskih sredstev, ki so namenjena ravno za skladni regionalni razvoj. Kolega Bojan Kontič je lepo nakazal in odprl tudi vprašanje glede financiranja pokrajin. Jaz se strinjam in verjamem tistim, ki ugotavljajo, da dosedanji način financiranja občin ni zadovoljil večine. Nekje bolj, drugje manj, povprečje pa mislim, da je nezadovoljivo. Morda imamo tokrat priložnost, da se resnično zavedamo tega, da bomo pri financiranju pokrajin bolj dosledni in da ne bi že v kratkem potem iskali ponovno rešitve glede financiranja. Sedaj je čas, vlada ima sedaj čas oziroma pristojno ministrstvo za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, da upošteva vse tiste predloge lokalnih skupnosti, ki so v preteklosti opozarjale na to, da sistem financiranja lokalnih skupnosti ni najboljši. Imeli so tudi veliko argumentov za boljši način financiranja, vendar je po mojem prepričanju bil sklop nekih drugih okoliščin idej in dejstev, ki pač niso prispevali k temu, da bi uredili način financiranja lokalnih skupnosti po meri, kot so občine predlagale. Seveda vsi vemo, da mnogi želijo veliko več, kot je realna možnost državnega proračuna pa vendarle tukaj izpostavljam, da smo zamudili velike priložnosti pri skladnem regionalnem razvoju. Ponovno se vračam k temu, da vendarle z vzpostavitvijo pokrajin presežemo ta nivo in da bomo takrat, ko bomo govorili o številu pokrajin, tudi dosledni. Tukaj gre za to, ravno pri ustanavljanju pokrajin, pri številu pokrajin, kako bomo razdelili Slovenijo na pokrajine in koliko jih bo, da bomo vzpostavili tako način financiranja kot tudi zagotovili sredstva za skladnejši regionalni razvoj Republike Slovenije. Kakorkoli stvari gledamo in analiziramo, pa ugotovimo lahko tudi nekaj, kar je mnogim državljankam in državljanom tudi do sedaj ostajalo odprto vprašanje: Ali se bo dejansko zgodilo v Republiki Sloveniji tisto, kar si že nekaj časa prizadevate oziroma prizadevamo? Naj Slovenija resnično z zaključkom druge ravni lokalne samouprave postane skladnejše bolj razvita in naj pridobi tista sredstva, po eni strani iz državnega proračuna za tiste kraje, za tiste investicije, kjer življenje v Republiki Sloveniji poteka še počasneje od nekaterih slovenskih mest pa tudi drugih krajev. Tega si iskreno želim in morda lahko z optimizmom zrem, da bo najstarejše slovensko mesto tudi eno izmed sedežev pokrajin. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim dr. Mitja Slavinca.
Hvala lepa za besedo. Ob skoraj splošni podpori, ki smo jo do sedaj lahko v razpravi slišali, tudi jaz bom podprl spremembo ustave, in to z velikimi pričakovanji, še toliko večjimi, saj za okolje, iz katerega prihajam, pogosto že v preteklosti in tudi sedaj lahko slišimo pobude in potrebo o tesnejšem povezovanju občin, ki so prav pri nas verjetno najbolj razdrobljene. Slišali smo že, da ni problem v majhnih občinah, ampak je problem potem v nalogah in zadolžitvah, ki jih te občine po eni strani imajo in po drugi strani pri obsegu sredstev, ki jih država namenja. Pogosto so se občinam nalagale nove obveznosti, ne da bi se zagotavljalo dodatna finančna sredstva. Po drugi strani pa pogosto srečamo na določenem območju, širšem območju, ki približno ustreza sedaj zastavljenim pokrajinam, ne glede na to, koliko, 12, 14, jih bo. Če se nekje v tem okviru zaustavimo, na tem področju pa vidimo in srečujemo projekte, ki so širšega pomena in za katerega se občine zaradi svojih parcialnih interesov težje povežejo in združijo. To je tista glavna prednost, ki jo vidim in ki jo pričakujem od ustanovitve pokrajin. Vendar je pa treba tukaj opozoriti na nekaj nevarnosti, ki jih sedaj na tem mestu še ne bomo s tem zakonom definirali. Vsekakor je pa smiselno in koristno že sedaj misliti na to in opozoriti. Eno so pooblastila in naloge ter predvsem vsebina, s katero se naj bodoče pokrajine ukvarjajo. Konkretno, katere pristojnosti bodo z občin prešle na pokrajine in katere z države navzdol, na pokrajino. To bo treba zelo smiselno zastaviti in na tej točki, po mojem mišljenju, temelji in je odvisno, ali bodo pokrajine uspešne ali ne bodo, ali bodo te pokrajine same sebi namen ali bodo zato, da bodo res služile hitrejšemu razvoju nekih območij. Druga stvar je pa birokracija. Ko se povezujejo podjetja, takrat vsi zaposleni s strahom pričakujejo nadaljevanje, saj vedo, da bo s povezovanjem dveh ali več podjetij prišlo do objektivnega viška delovnih mest. Bojim se, da pri povezovanju občin v pokrajine ne bo tako, žal obratno. Zaradi tega je treba zastaviti jasne cilje in tudi omejitve pri zaposlovanju dodatnih ljudi ter obstoječe kadre tako premestiti, da bodo lahko zagotovili potrebam pokrajin. Še enkrat dajem primer, pri povezovanju podjetij v gospodarstvu, ki temelji na takih temeljih, ki zagotavljajo ekonomski izplen in to, da poskušamo s čim manjšimi vložki dobiti čim večji odziv. Tam je to pravilo. Zato moramo tudi na državni ravni tako zastaviti zadeve, da bomo imeli sinergijske učinke in da bomo z obstoječimi kadri dobili boljšo upravo. Torej, pristojnosti in kako organizirati, da ne bomo širili in dodatno komplicirali življenja ljudem. Zakaj sem rekel "komplicirali življenja" - bojim se, da bodo ti dodatni ljudje, da bodo upravičili svoja delovna mesta, potem od državljanov zahtevali še dodatna potrdila in dodatne poti, ki jim jih sedaj ni treba opravljati, v prihodnje jih pa bodo. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim še dr. Ivana Žagarja, ministra brez resorja, pristojnega za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani prisotni! Poskušal bom na kratko odgovoriti na nekatere dileme oziroma opozorila, ki so bila izrečena v razpravi. Pričel bi s tem, s čimer me je na nek način deloma izzval poslanec Milan Petek, ki pa žal v tem trenutku ni prisoten, vendar kljub temu. Prepričan sem, da tudi v mojem primeru ne gre za nikakršno spreminjanje stališča, kar zadeva ustanavljanje pokrajin. Eden osnovnih ciljev našega in tudi vladnega programa je dejansko izpeljati decentralizacijo države. Decentralizacijo države pa lahko v tem trenutku izpeljemo res v tistem pravem smislu besede samo na tak način, da ustanovimo pokrajine. V tem primeru pozdravljamo tisto rešitev, ki vodi k najhitrejši ustanovitvi pokrajine, to pa je absolutno preko spremembe ustave, skratka s sprejetjem tega ustavnega zakona, ki je danes tukaj pri vas v razpravi. Če pa ne bi prišlo do tega - verjamem in sem trdno prepričan -, da bo prišlo, je pa potrebno izkoristiti tudi vse druge mehanizme, ki so na voljo, kar zadeva skladnega uravnoteženega razvoja Slovenije, in teh mehanizmov smo se mi že tudi posluževali v tem času, ne nazadnje smo tudi sprejeli nov zakon o skladnem regionalnem razvoju, ki je po mojem v veliki meri nepotreben, če bi že pokrajine imeli, ampak jih nismo imeli. In tudi zaradi tega smo iskali paralelno druge rešitve, če ne bi prišlo do spremembe ustave, da bi prišli do decentralizacije oziroma do uvedbe pokrajin in, s tem še enkrat ponavljam, skladnega regionalnega razvoja. Drugo, na kar bi poskušal odgovoriti, je to, da namen je v vsakem primeru narediti res ta korak naprej tudi v smislu samega razvoja, kar pomeni v praktični izvedbi potem sprejeti celoten paket zakonodaje, ki bo končno pravzaprav ustanovil pokrajine. Z današnjo spremembo ustave se na nek način odpirajo vrata. Temu pravim, da je to tudi lakmusov papir v politiki, da resno misli z ustanovitvijo pokrajin, ampak potrebno bo ta konsenz imeti še tudi v prihodnje, ko bomo prišli dejansko na konkretno sprejemanje zakonov. Naš cilj in namen je do tega priti čim prej in nenazadnje moram reči, da mi v službi, ki je odgovorna za pripravo zakonodaje, to zakonodajo že pripravljamo, seveda je pa sama dinamika tudi v veliki meri odvisna od odločitve tukaj in tudi sama smer priprave zakonodaje. Mislim, da bo, vsaj kar zadeva hitrost priprave zakonodaje, stvar bistveno olajšana z današnjo potrditvijo. Sam namen je v osnovi preseliti pristojnosti iz državnega nivoja navzdol, skupaj s finančnimi viri, in ni namen v osnovi dodatno birokratizirati Slovenijo, skratka na nek način še dodatno Slovenijo obremeniti z neko novo administracijo, ampak je namen tudi selitev vsaj enega dela te administracije za potrebe pokrajin iz zgoraj navzdol. Osnovni namen je decentralizacija, torej slediti stvari od državnega vrha na pokrajinski nivo, na drugi nivo lokalne samouprave. Tudi ni osnovni namen občinam jemati pristojnosti, daleč od tega, vendar je treba poudariti, da že danes posamezne občine oziroma skupine občin ugotavljajo, da bi nekatere naloge bistveno lažje izvedle, če bi lahko jih lažje povezali. Zato ta vrata o prenosu pristojnosti na prostovoljni odločitvi občin morajo biti odprta ob prenosu od spodaj navzgor, vendar še enkrat ponavljam, o prostovoljni odločitvi in za tiste, za katere občine ugotavljajo, da bi jih lažje izpeljale, lažje izvajale na tem drugem nivoju lokalne samouprave. Ob tem bi posebej opozoril na to, da ne želimo iz državnega centralizma narediti toliko in toliko pokrajinskih centralizmov. Želja in ambicija je seveda ta drugi nivo lokalne samouprave pripeljati na tak način, da bo na nek način dopolnjeval prvi nivo lokalne samouprave. Samo v tem primeru bomo lahko govorili o naslednjem koraku, kar zadeva razvoja Slovenije naprej. In tudi zaradi tega je treba občinam dati tisto pravo pozicijo, da bodo lahko v tej zgodbi na nek način enakopraven partner. Ne nazadnje, kar zadeva konsenza, jaz verjamem, da bo ta konsenz ohranjen tudi v prihodnje, ko bomo prišli do konkretnega sprejemanja zakonodaje. Naša želja je, da ohranimo čim širše soglasje, ki je bilo doseženo, in bomo seveda k temu tudi poskušali v maksimalni možni meri tudi v postopku same priprave zakonodaje participirati. Jaz verjamem, da bo, kot je že bilo rečeno, ta dobra volja po ustanovitvi pokrajin ostala še naprej, ko bomo dejansko prišli do tega akta, do samega ustanavljanja pokrajin s sprejetjem zakonskih aktov. Moram seveda posebej poudariti, da mene prvenstveno zanima vsebina kot pa pojem pokrajina. Za mene je pomembno, da bodo pokrajine lahko izvajale tisto vsebino, ki jim bo namenjena, in da bo v tem smislu to dodatni razvojni moment, ampak ta temeljni akt, ki je na nek način tudi varovalka, kar zadeva tega konsenza, ki govori o številu pokrajin, o sedežih, o območjih, bo pa potrebno vseeno še vedno sprejeti z dvotretjinsko večino. Jaz upam, da bo do takrat ta dobra volja tega cenjenega zbora še vedno na tem nivoju, kot je recimo danes. Hvala.
Minister, hvala. S tem zaključujem razpravo o členih in razdelku ustavnega zakona. Odpiram pa razpravo o predlogu ustavnega zakona v celoti. Kdo želi besedo? Kolega Moge.
Iskrena hvala za besedo. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi. Lep pozdrav. So dnevi, ki so prazniki, in so dogodki, ki dan napravijo za praznik. In danes, 20.6.2006, je zagotovo praznik, saj poslanci državnega zbora Republike Slovenije vgrajujemo zadnji veliki kamen naše državnosti v našo ustavo. Ko bomo to izglasovali, in verjamem glede na napovedi, da bomo to naredili, bomo seveda po vsem sodeč pa po namenih, ki jih imamo, dosegli tako želeno decentralizacijo, hitrejši razvoj Slovenije in tudi bolj enakomerno porazdeljen po Sloveniji. Ampak zato so seveda v nadaljevanju potrebne vsaj tri modre odločitve. Ena odločitev je število pokrajin, druga modra odločitev bodo seveda pristojnosti pokrajin in tretja modra odločitev, ko bo to dvoje narejeno, bo seveda financiranje pokrajin. Mislim, da bomo zmogli v tem mandatu dovolj modrosti in dobre volje, da bomo za blaginjo Slovenije uspeli to narediti. Pred vami, gospod minister, je v bistvu gordijski vozel, kot je bil pred Aleksandrom Velikim, v katerem se skriva število pokrajin. Ko boste vihteli bridki meč, ki ga boste dobili z ustavo, in presekali ta gordijski vozel, vam želim mirno roko in modro glavo, da bi dosegli to, da bi nas v prihodnosti zakonodaja peljala k ustreznejšemu in enakomernejšemu regionalnem razvoju. Če pogledamo področje izobraževanja, če pogledamo področje kulture, kaj pomeni nek pokrajinski muzej, vse občine se ga branijo, prelagamo to na bremena države, nihče noče imeti tega, ampak ko bomo ustanovili pokrajine, bo ta reč potem le prišla pod ingerenco pokrajine in potem tudi veliko odgovornost, kako se bo ta stvar razvijala, in tekmovanje pokrajin med seboj, na kakšen način bo katera uspešnejša. Osebno se mi zdi, da je število pokrajin srčika tega, kako se bomo razvijali naprej. Namreč vsi poznamo, če hočemo imeti neko veliko centralizacijo, potem se je vsak vladar že od davnega Rima dalje posluževal "divide et impera", razdelil je Slovenijo na več kot 200 občin in vsi politiki imamo mir pred občinami. Občine dandanes v političnem prostoru ne predstavljajo več kaj dosti kot nekdaj, kar je bilo prej. Če bomo Slovenci naredili še podobno s pokrajinami, bomo potem rekli, da smo živeli v zelo majhni "deželici", da smo imeli zelo majhne "občinice" in da smo imeli majhne "pokrajinice". Mislim, da bo zato, minister, vaša roka, ko bo zavihtela ta meč in bo prinesla, ko bo presekala ta vozel, v državni zbor zakon o teh pokrajinah pristojnosti, morala biti izredno izredno mirna in modra, kar sem že prej povedal. Zdi se mi, da smo nekako to roko že zakoličili, ko smo sprejeli zakon o skladnem regionalnem razvoju. Tam, če bi hoteli biti Evropi podobno, smo celo državo razdelili na dve kohezijski regiji, kar nam Evropa omogoča. Torej, za število pokrajin na dve pokrajini, to vem, da je v Sloveniji nemogoč dogodek. Bilo bi pa mogoče, še ne dolgo nazaj mogoče, če bi dosegli, ampak poznamo mline v Bruslju, da bi imeli tri kohezijske regije, da bi imeli tri pokrajine. Sedaj smo pač pokrajine dali na razvojne regije, to je na tisto tretjo delitev v Evropi in ta tretja delitev nam omogoča največ 13 pokrajin v Sloveniji. Jaz bi le bil pristaš tega in bom zagovarjal te rešitve, da bi bilo to število čim manjše, ampak to je že druga zgodba. Danes je zgodba za praznovanje. Minister, uspeli ste vi, uspeli smo vsi tukajle z dogovorom to, da bomo ustavo spremenili in zato mi dovolite, da na koncu nekoliko patetično rečem, "vivat crescat floreat" mater Slovenija.
Hvala. Besedo ima poslanec Srečko Prijatelj. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovana ministra. Jaz bi ponovil tisto, kar ste že vi sami dostikrat tukaj, v tej dvorani povedali: pomanjkljivo pripravljen zakona, pomanjkljivo pripravljena vsebina. Financiranje ni jasno, naloge niso jasno začrtane, niti se ne ve, kakšne naj bi bile naloge pokrajin, pristojnosti tudi ne, in graditi hišo, temelje za hišo, ne da bi vedel, kaj boš na teh temeljih naredil, pri tem odpirati nove probleme in nove dileme v prostoru, mogoče bomo naredili novo krivico, sledili evropskim principom in načelom glede kohezijskih regij, naredili tudi v Sloveniji dve pokrajini, kaj bo pa potem. Spoštovani minister, sprašujem vas, kako boste financirali te pokrajine, kaj boste pa dali v finančnem smislu tem pokrajinam, čemu se boste odrekli, kako bomo mi financirali in živeli te pokrajine, tudi naloge me zanimajo, kaj bodo te pokrajine imele od pristojnosti? Seveda razumem to zadevo, smo v volilnem letu, imamo okroglo obletnico države, vsi bi bili radi všečni, ampak poglejte, zakon o lokalni samoupravi predvideva pokrajine že 15 let, pa se nihče do danes ni spomnil, da bi bilo tako resno in vehementno naredil, kot to danes delamo že celi dan, ali ni to čudno. Spuščati se v to z nekim slavospevom in z neko lepo popotnico, z lepimi željami, s slavospevi, pa ne vedeti, kam greš, to je malo čudno. Mislim, da tukaj ta naloga s strani vseh vas ni dobro pripravljena, da je prehitra in preuranjena, je pa nujna, se strinjam. Pokrajine potrebujemo, ampak ne na tak način, gremo v meglo in temo. Hvala.
Hvala. Besedo ima poslanec Davorin Terčon. Izvolite.
Jaz se pridružujem kolegu Mogetu, ki je označil današnji dan za zgodovinski na področju regionalizacije, saj nam bo uspelo tisto, kar nam ni uspelo vse od osamosvojitve naprej, vse od sprejema te ustave, ki ni naklonjena pokrajinam, čeprav če jo beremo, je v bistvu člen 143. napisan tako, da želi biti naklonjen, saj govori, da lahko se ustanovijo, ampak ravno tisti "lahko" je vsa ta leta onemogočal oziroma sprememba ustave, ustava sama onemogoča, da bi prišlo do pokrajin. Sedaj to, kar mene skrbi, je pač dejstvo, da mi delamo zelo majhen korak naprej. Potem, ko so mnogi trdili, da se pokrajine lahko zgodijo od spodaj navzgor, ko je stroka opozarjala, da to ni mogoče, pa so vendar vztrajali pri tem, so sedaj, ko so na poziciji, verjetno samo iz prestižnih razlogov, ne pa iz strokovnih, poslušali stroko in dejansko pripravili oziroma se strinjajo s predlogom, za katerega smo mi vedno trdili, da je edina pot do pokrajin, torej da se spremeni ustava. Če globoko pogledamo, v resnici ni šlo za strokovno vprašanje, strokovno je zadeva bila jasna, šlo je za prestižno vprašanje. In to, kar mi danes počnemo, je to, da bomo dvotretjinski kvorum, ki je potreben za spremembo ustave, vseh poslancev spremenili v dvotretjinski kvorum, s katerim bomo z zakonom urejali to področje, prisotnih poslancev bomo le pol stopničke odškrnili vrata oziroma naredili pol stopničke do tega, da bi do pokrajin prišlo. Nekateri sicer že napovedujejo, da se to lahko zgodi ta mandat in tako naprej. Jaz si to želim, ker uvedba pokrajin ni pomembna na simbolični ravni, je predvsem na vsebinski ravni zaradi enakomernega regionalnega razvoja, enakih hitrosti razvoja cele države, pa vendar izraža nek določen skepticizem, da se bo to vendarle zgodilo. Kot smo se zdaj lahko vse od osamosvojitve zapletali in to na prestižnih vprašanjih za spremembo ustave, se lahko zapletamo v bodoče tudi s sprejemom zakona. Ko bo šlo zares, bodo vse stranke poskrbele, da bodo v tej dvorani vsi poslanci, in takrat potrebujemo enak kvorum, kot ga potrebujemo danes za spremembo ustave. In danes govorimo samo o tem, da prenašamo nalogo iz te ustave na nek zakon, ki bo z dvotretjinsko večino. Takrat bomo pa govorili o celotni vsebini, o čemer govorijo danes poslanke in poslanci, o številu pokrajin, o delitvi teh pokrajin in tako naprej, v nadaljevanju z drugačnimi kvorami tudi o financiranju in tako naprej. Jaz nisem prepričan, da delamo tako velike korake, je pa res, da je to ena priložnost mogoče za kakšnega, da bo rekel: "No, v našem mandatu smo pa nekaj tukaj naredili", čeprav moramo reči, da je to kvorum vseh in da LDS v tem primeru ni spreminjala stališča za razliko od tistih, ki se jim je posvetlilo in so spremenili stališče in prišli na naše, tako da mi lahko danes ustavo spreminjamo. Jaz nočem zmanjševati tega koraka, ki ga danes delamo, vsekakor je nujen, to vemo že vseskozi, ampak nisem pa siguren, da bo šlo, čeprav si bi to želeli, s to hitrostjo naprej. Na koncu koncev vse dileme, ki se pojavljajo že od začetka, ostajajo naprej. Jaz mislim, da kar se tiče pristojnosti pokrajin, načina financiranja pokrajin, lahko se najde relativno hitro konsenz, našli bi eno obliko, ker jih je v Evropi dosti, sigurno se bomo pa najbolj zapletali glede števila. To je popolnoma sigurno. Sedaj sicer večina govori o dvanajstih do štirinajstih, čeprav bi bilo meni ljubše, da bi govorili o manjšem številu evropsko primerljivih, zares močnih pokrajin, ki bi generirale lahko razvoj in zmanjševale to razliko, ki je v Sloveniji v osamosvojitvenem času samo in samo naraščala, ne se pa zmanjševala.
Hvala. K besedi vabim poslanca Milana M. Cvikla. Izvolite.
Jutri bo eno leto, kar smo v poslanskem klubu Liberalne demokracije po neuspehu pogajanj glede naslednje finančne perspektive predlagali vladi Republike Slovenije in poslancem in poslankam začetek postopka za spremembo 121., 140. in 143. člena ustave. Veseli me, da bomo dan pred to obletnico ta proces v tej fazi zaključili. Seveda pa je to le eden korak od korakov, da bomo v Sloveniji res lahko v polni meri oblikovali pokrajine, da bomo v polni meri uporabili regionalizacijo kot pomembno politiko v sami državi. Sam ocenjujem, da ustavni zakon daje dobro podlago, je nujni pogoj za to, da dobimo učinkovite pokrajine, ni še zadostni pogoj. In ravno vprašanje učinkovitega delovanja, v narekovaju, države v različni obliki na nacionalni, regionalni ali občinski ravni - je eno od temeljnih razvojnih vprašanj v Sloveniji. Verjetno se vsi strinjamo, da Slovenija z 215 in še več občinami, kolikor jih bomo v nadaljnjih letih še dobivali, ne bo mogla učinkovito skrbeti za razvoj državljanov in državljank. Vlada in tudi sami pozicijski poslanci iščemo odgovor v zakonu, ki bo nastal na podlagi tega ustavnega zakona. Veliko držav v Evropski uniji ugotavlja, da male občine, kot jih v Sloveniji dobivamo predvsem, kot vemo, iz zahoda proti vzhodu, ne morejo opravljati tistih lokalnih zadev, ki so širšega pomena. Že navadne kanalizacije ni mogoče izgraditi samo za eno občino. Na drugi strani so gotovo zadeve regionalnega pomena, ki so v Sloveniji, sedaj ko smo članica Evropske unije, gotovo takšne, da jih velja preprosto prenesti iz Ljubljane na nižjo raven. Pravzaprav je zelo presenetljivo, da se na primer včasih v odnosu do nekaterih funkcionarjev sosednjih italijanskih pokrajin obnašamo, kot da bi bili funkcionarji Republike Italije, pa za to ni nobene potrebe. O vrsti razvojnih vprašanj bi se Trst preprosto moral pogovarjati s Koprom, Sežano, Gorico in podobno, ne pa da vsakega bodisi predsednika deželnega parlamenta bodisi deželnega glavarja sprejemajo naši državni funkcionarji. Oblikovanje in določitev vsebine dela pokrajin bo zato eno od težjih vprašanj ne samo za ministra za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, temveč tudi ministra, če bi ga imeli, za razvoj, ministra, če bi ga imeli, za evropske zadeve, ministra za finance, če bi se zavedal teh vprašanj, ki jih bo moral doreči, ministra za kulturo vidim tukaj in še vrsto ministrov. Ministri slovenske vlade, če bodo enako razumeli zakon o pokrajinah, kot ga razumem sam, bomo morali predvsem razmišljati o tem, kako bodo na ravni pokrajin usmerjali in ne več odločali o posameznih projektih. Zato je tekst ustavnega zakona in obrazložitve pravzaprav kar ustrezen tekst, daje zelo veliko možnosti. Pravimo pač, da se bodo v pokrajinah opravljale zadeve regionalnega pomena, ki bi jih pokrajinam določila država z zakonom. In vsebina tega zakona, gospod minister za regionalni razvoj, ni in ne bo samo vsebina vašega resorja, bo vsebina delovanja vlade Republike Slovenije v celoti. Sam seveda z veseljem pričakujem obljubljeni zakon. Pri tem bi vas rad spomnil, da bo čez nekaj mesecev, čez tri mesece potekel enoletni rok ali pa bo poteklo že več kot eno leto, odkar ste obljubili, da bo zakon prišel v državni zbor. Ko smo obravnavali zakon o Savinjsko-Šaleški pokrajini, je bil sprejet sklep, da bo vlada Republike Slovenije jeseni leta 2005 prinesla tako imenovan pokrajinski zakon. No, nič hudega, bo pač ta zakon prišel v državni zbor leto kasneje. Zelo zanimivo vprašanje bo, kako se bosta z ministrom za javno upravo uskladila glede obsežnega dela nalog državne uprave, ki jih sedaj opravljajo upravne enote ali posebne enote državne uprave na terenu, kaj bo in česa ne bo izvajala pokrajina. Tu bosta seveda naletela na tisti klasičen problem, ali bo minister, ki si je ravnokar zgradil mali imperij upravnih enot, kjer tako rekoč on sam skoraj odloča o posameznih upravnih postopkih, dovolil, da bodo vsaj upravne enote zadržale svojo samostojnost, ali pa bo preprosto, dovolil, da bi nekaj tega vendarle združevali na terenu v nekih v narekovaju "upravnih okrajih", ki bi se prekrivali z novimi pokrajinami. Danes bomo sprejeli ustavni zakon, upam, da bo dovolj glasov za to, in od danes naprej bo vsak tolar ne več samo lokalno porabljen - ko stopimo iz te dvorane, ko stopimo iz vladne palače, je vsaka poraba, vsak tolar porabe v Sloveniji lokalne narave -, od danes naprej bo vsak tolar regionalne narave. In zato bo zelo pomembna diskusija z ministrom za finance o virih, ki naj bi jih te pokrajine imele. Kaj bo z dohodnino, kaj bo z davkom na nepremičnine, ali bodo pokrajine lahko uvajale posamezne davčne olajšave, ali bomo, kot je to dovoljeno občinam, lahko imeli v narekovaju "različne višine turističnih taks". To vse so zelo pomembna vprašanja in dobro je, da smo v ustavnem zakonu zapisali, da naj bi takšen zakon sprejel državni zbor z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev. Upam, da bo vlada tudi zaradi svoje lastne različnost, eni bi bolj centralizirali, drugi bi bolj decentralizirali, vendarle uspela hitro, vsaj ona se med seboj uskladiti glede samega zakona. Na koncu pa še seveda pomembno vprašanje odnosa do Evropske unije. Jaz sicer ne razumem, ko nekateri visoki funkcionarji, minister za zunanje zadeve, govori o nekih evroregijah, v katerih naj bi bila kar cela Slovenija, pa še kakšna italijanska ali južna avstrijska pokrajina, pa še mogoče kakšna, kako se temu reče, županija iz sosednje Hrvaške. Lahko tudi tako nekdo definira evroregijo. Evroregije, vsaj v teoriji ekonomskega razvoja Evrope, so bolj poznane kot skupine držav, ki skupno delujejo zaradi nekaterih skupnih gospodarskih značilnosti na posameznem območju. Vendar vseeno pričakujemo, da bo vlada uspela z oblikovanjem pokrajin na tako imenovani tretji ravni najprej slediti tistemu, kar je vlada sama obljubljala. In vlada je obljubljala na nekaterih obiskih, da bomo dobili Savinjsko-Šaleško pokrajino. To seveda pomeni, da bi, če seveda na Ptuju in okolici ne bodo uspeli doseči svojih ciljev, v Sloveniji imeli 13 ali 14 pokrajin. Verjamem, da je 14 ustrezna številka, ne zaradi števila 14, ampak zato, ker bo seveda pri tem predvsem zanimiva diskusija z evropskimi birokrati, zakaj je v Sloveniji pomembno za eno številko, namesto 13-14 pokrajin, preseči tako imenovani kriterij Evropske unije. In če bomo pri tem uspeli, potem seveda menim, da bi bilo mogoče v naslednji fazi - in zato imamo časa, gospod minister, do leta 2001 približno, ko se bodo resno začela pogajanja za naslednjo finančno perspektivo -, vendarle ponovno premisliti vašo slabo odločitev o tem, da ste, čeprav ste minister Žagar, prežagali Slovenijo na dve kohezijski regiji. Sam bi predlagal, da nekje v zakon zapišemo, da se bomo v državnem zboru z dvotretjinsko večino odločili, kako se bo teh 14 pokrajin združevalo v, po našem mnenju, vsaj tri kohezijske regije. Zakaj tri kohezijske regije? Verjetno ni potrebno ponavljati, ampak preprosto zato, ker ne verjamem, da lahko Ljubljana odloča o, če hočete, o razvoju na Primorskem, ali pa da bi Maribor odločal, kaj bo z razvojem v Ilirski Bistrici. Mislim, da je to preprosto potrebno v odnosu z evropskimi birokrati doseči. Če boste uspeli na ravni treh pokrajin doseči številko 14, če bomo v zakon z dvotretjinsko večino zapisali, da se 14 pokrajin združuje v tri kohezijske regije za črpanje evropskih sredstev, potem gospod minister, verjamem, da ga ni evropskega birokrata, ki bi lahko preprečil to, kar je za Slovenijo najboljše, in to je biti v odnosu do EU tako pripravljen, da bomo lahko v polni meri črpali kohezijska in strukturna sredstva, najprej v obdobju 2007-2013, potem pa na podlagi oblikovanja treh pokrajin doseči, da bosta zahodna Slovenija in vzhodna Slovenija kot dve veliki kohezijski regiji na nek način ne bili obremenjeni s tem, da je osrednja regija, se pravi Ljubljana in okolica preprosto nad evropskim povprečjem. Mislim, da je prav, da se Slovenija razvija v celoti. In prav je, da za zahodno in vzhodno Slovenijo vse do leta 2020 uspevamo v polni meri črpati kohezijska in strukturna sredstva. Kot sem rekel, danes sprejemamo ustavni zakon. Ta ustavni zakon je nujni pogoj. Zadostni pogoj bo najprej uskladitev znotraj vlade o vsebini takšnega zakona, predvsem pa neka smelost vas in drugih ministrov vlade Republike Slovenije, da bi razumeli, da od danes naprej ministri ne morejo več razmišljati samo o učinkih svojih odločitev na ravni Slovenije v celoti, ampak kaj bodo njihove odločitve pomenile za posamezno pokrajino, pa če to tudi pomeni, da bi nam recimo zaradi nekaterih odločitev ministra za obrambo Koroška preprosto gospodarsko umrla. Hvala lepa.
Hvala. Nadaljujemo razpravo. Besedo ima poslanec Geza Džuban.
Hvala lepa, predsedujoči. Naša zakonodaja nam narekuje tudi to fazo na poti do ustanavljanja pokrajin, ki se danes tukaj dogaja s to točko dnevnega reda. In kot vidite, v pregledu prijav za razpravo se jaz k tej razpravi nisem prijavil. Ko sem spremljal današnje dogajanje v tej dvorani, razpravo kolegov, katero seveda spoštujem, se mi je oblikoval nek vtis, pri katerem se mi zdi pomembno, da ponovim to, kar so nekateri rekli, da je to pomemben dogodek, v nadaljevanju pa razložim, zakaj mi je razprava zanimiva in zakaj mi je dolgočasna. V prvem delu je to pomemben dogodek, pri katerem se ne bo zgodilo prav nič. Je pač faza, katero moramo preiti, da pridemo do poti, na kateri bo potrebno zadeve, o katerih ste veliko in velikokrat že govorili, narediti. Je pač ustava dokument, katerega se kakorkoli ne spreminja, in ustavni zakon, o katerem danes govorimo, je potreba, da se to zgodi, čeprav pri vseh današnjih razpravah še nismo dosegli prav nič. Drugo je to, da mi je razprava zanimiva. Bom ponovil tokrat besede trenutno predsedujočega, ki jih je izrekel včeraj, da mrgoli blefa. To pa zaradi tega, ker smo v preteklosti že imeli izhodišča dosti daleč, mogoče bolj daleč, kot jih imamo tokrat, kako naj pokrajine izgledajo in vse ostalo, kar ste velikokrat že rekli, čeprav se je takrat z vsemi štirimi nasprotovalo k temu, da pridemo vsaj do prvih faz, katero obravnavamo tudi danes. In se to ni zgodilo z razlogov, ki so danes bili tukaj tudi navedeni. In to tretje, da še rečem, zakaj mi je razprava dolgočasna; ker sem vsa ta stališča, vse razloge za to, da to počnemo in zakaj počnemo, slišal že nekolikokrat. Brez zamere, kar bom tudi še rekel. Imam občutek, da tisti, ki berete tekste, da ste brali iz istih papirjev, ki ste jih enkrat že uporabili. In bom podprl tudi jaz to fazo, da pridemo do ustavnega zakona, s katerim bi skozi ustavo omogočili, da začnemo res govoriti o pravih vsebinah, koliko pokrajin, kakšne načine financiranja itd. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim poslanca Kristijana Janca. Izvolite, prosim.
Hvala lepa, predsedujoči. Še enkrat. Gospod minister, kolegice in kolegi! Jaz sem zelo zadovoljen z današnjo razpravo, pa menda to ni blef, jaz mislim, da to ni blef, saj tistih poslancev ne, ki smo novi v tem parlamentu. Mogoče starejši imate drugačne izkušnje. To je ena zadeva. Drugo pa, kar ste nekateri poslanci izrazili v večjih mandatih državnega zbora; bilo je to in ono itn., pa ni prišlo do rezultata. Današnja razprava, da je nek viden rezultat, da bo zvečer ali popoldan to glasovanje uspešno in bo blefa konec. Jaz sem tako prepričan, razen če so kakšne fige v žepu spet pri kakšnih poslancih, pa drugače razmišljajo. Danes po moji oceni postavljamo nek temeljni kamen tem pokrajinam in nekega praznovanja, evforije enostavno ne bi mogel imeti, ker se mi zdi, da do rezanja traku bo še nekaj časa, nekaj let, ne nazadnje se moramo spomniti, da mi rabimo vsaj štiri zakone sprejeti; zakon o financiranju pokrajin, zakon o pokrajinah, zakon o postopku in ustanovitvi pokrajine in zakon o volitvah v pokrajine. To so štirje pomembni zakoni, pomembne teme, ko bomo še veliko morali razpravljati, usklajevati in tako naprej. In ko bomo te štiri spravili pod streho, potem pa gremo na praznovanje, potem pa ja. Danes pa jaz ne vidim še nekega velikega praznovanja; korake delamo, odpiramo vrata, dajemo možnost, ampak za praznovanje, zgodovinski dan in, ne vem, še kaj pa se mi danes zdi še malo preuranjeno. Še posebej zato, ker nekateri pravite, saj to je neki "blef", figa v žepu in tako naprej. Skratka, to se mi danes potrjuje še enkrat več, spoštovani minister, da je to ministrstvo še kako bilo potrebno. Danes dokazujete tudi tisti, ki ste bili mogoče pred časom še malo skeptični, da ga potrebujemo. In upam, da v naslednjem mandatu bo to že samostojno ministrstvo z vsemi pristojnostmi. In kot tretje; nove zaposlitve. Tukaj se tudi sam bojim, upam, da bomo toliko razumni, racionalni in tudi takrat našli konsenz, da bo na tem področju, kajti v javnem sektorju imamo morje ljudi, samo treba jih je prerazporediti, da se ne bodo vozili iz Sevnice v Ljubljano v službo, ampak se bodo lahko vozili iz Sevnice v Krško in v Brežice in obratno. To bo treba narediti. To pa zagotovo bo usklajevanje med ministrstvi, takšnim in drugačnim, v načelu z gospodom Virantom. Glavni pogajalec in glavni akter pa mora biti, bo gotovo ministrstvo za finance. Z njim bo treba resne razgovore opraviti v sklopu vlade, da bomo potem te stvari tudi nekako zaokrožili, kajti jaz sem prepričan, da nekih velikih novih zaposlitev ne bi smelo biti na tem področju. Kar se pa tiče števila pokrajin - številke 12, 14 - govorimo vsi že nekaj časa. Jaz mislim, da je ta številka kar dosti realna in objektivna, in tudi po Sloveniji, po mojem, v večini primerov, poslancem občinam in tako naprej 14 zagotovo sprejemljiva. Ampak o tem bo tekla razprava v prihodnjih mesecih aktualno in mislim, da bomo našli tudi na tej točki konsenz, toliko regij, toliko pokrajin, ki bi nekako pokrile Slovenijo z neke zaokrožene celote, ki pa so že bolj ali manj znane, in ne bomo nič kaj novega, tople vode odkrivali. Gospod minister, vaši ekipi pa želim veliko uspeha in čim prej, še enkrat poudarjam, priti v parlament s prvim, drugim, tretjim in četrtim zakonom. Hvala.
Hvala. K razpravi je prijavljen poslanec Jožef Jerovšek. Izvolite, prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi, gospod minister! Ta današnja razprava in potem glasovanje o spremembi ustave bo gotovo, če bo izglasovano in prepričan sem, da bo izglasovano tokrat, pomembno prispevalo k spremembam na političnem, gospodarskem zemljevidu Slovenije. Res je, kot je bilo tukaj poudarjeno, razmišljanja o tem so, kako Slovenijo razdeliti, kako jo strukturirati po upravnem in političnem sistemu, praktično od proglasitve neodvisnosti in že 15 let se s tem ukvarjamo. In moram reči, da tudi v preteklih 10-ih letih, odkar sem poslanec, je dejansko bilo ogromno razprav. In če sem zelo odkrit, nisem bil nikdar in tudi danes nisem izrazit navdušenec za takšno regionalizacijo oziroma ustanavljanje pokrajin, ker se zavedam, da poleg plusov nujno prinaša včasih tudi minuse. Lahko smo še tako prepričani, je jasno, da bo tudi ta nastanek pokrajin na nek način doprinesel k birokratizaciji države, kajti to je neizbežen davek tega. Seveda pa bom danes ta ustavni zakon podprl, ker menim, da dejansko obstajajo potrebe in vzroki, da to storimo. Prva je decentralizacija države. Dejansko se je v preteklem času država centralizirala. Predvsem so se centralizirali finančni viri, političen vpliv in vse to, zato upamo, da bodo z razpršenostjo tega nastali tudi neki centri moči, ki bodo doprinesli k večjemu regionalnemu razvoju. Drugi razlog, zakaj se mi zdi, da je treba ustanoviti pokrajine, je ta, s katerim se srečujem tudi kot predsednik odbora za zunanjo politiko. Namreč za enakovrednost naše države moramo ustanoviti tudi ta drugi nivo, ki bo lahko sodeloval z vzporednimi, sosednjimi pokrajinami in deželami. Sedaj včasih ponižujemo lastno državo, ko se moramo z nivoja državnega zbora enakovredno kosati ali soočati z ustanovami, ki so instanco nižje. Za pariranje ustreznim institucijam v sosednjih pokrajinah moramo imeti ta nivo. Zaradi tega je to treba narediti, vendar pa z veliko pameti, pedantnosti in razumevanja, da tu ne bomo naredili velikih napak, da bodo pristojnosti dejansko prenesene, da bo prenesen del financiranja oziroma sredstev, in tega me ni strah. Vem pa, da bo pri nastanku teh pokrajin ogromno razprav, ogromno kritičnih misli in ogromno različnih interesov. Zaradi tega tudi razumem, recimo politično razumem Slovensko nacionalno stranko, ki v tem trenutku temu nasprotuje, kajti zaveda se, da je to pomembna politična niša, kjer bo lahko participirala pri teh razpravah. In pač razumem, da je treba to slovenski javnosti tudi razložiti, kateri so politični vzgibi, kateri so politični vzroki. Eden od razlogov, zakaj sem bil včasih ali pa sem še vedno tudi sam malo v strahu, kar sem že zadnjič povedal, je tudi v tem, ko se bodo oblikovali interesi za ustanovitev pokrajin, bodo ti bodoči centri pokrajin iskali kritično maso. Slovenska Bistrica, od koder prihajam, je eden takih krajev, kjer se pulita dva, Maribor in Ptuj. Tradicionalno pripadamo in smo vezani na Maribor. V preteklosti, v delegatskem sistemu so nas priključili na Ptuj in nekaj te ostaline preteklega sistema se je obdržalo do današnjih dni. Celo vlada, ko je prišla po pokrajinah na obisk, je Bistrico vabila na Ptuj. Jaz se tega nisem udeležil, ker kot Bistričan moram pritisniti tudi na lastno vlado, da ne bo naredila napake, da bodo Ptujčani pri iskanju kritične mase hoteli priključiti tudi Slovensko Bistrico. Na to je treba opozarjati od prvega trenutka in prepričan sem, da imamo sedaj tako vlado, da te neumnosti ne bo storila. Če zaključim. Z današnjim sprejemom tega ustavnega zakona delamo prvi korak. Nadaljnji koraki so lahko hitri, če bo politični konsenz, politična volja, lahko pa se zavlečejo v nedogled. Ker je tu zagotovljen takšen konsenz, za katerega računam, da do glasovanja ne bo splahnel, mislim, da je konsenz tudi za nadaljnje korake in da bomo to, kar je dobro za prihodnost Slovenije, tudi v odnosu do sosednjih držav, v odnosu do EU delali z neko strpnostjo, z razumevanjem, v skupnem interesu. Hvala lepa.
Hvala vam za vašo razpravo. Želi še kdo razpravljati v okviru ustavnega zakona v celoti, razen ministra? Ne. Minister, vabim vas k besedi. Izvolite.
Hvala za besedo. Mogoče zelo na kratko. Najprej bi rad opozoril, da se danes pogovarjamo o ustanovitvi pokrajin, ne nekih administrativnih struktur, katere odločitve so bile nujne v skladu s pogajanji o finančni perspektivi. Tukaj imam v mislih vprašanje kohezijskih regij. Res je, če bi imeli že pokrajine ustanovljene, potem bi jih lahko v teh pogajanjih tudi uporabili, vendar je dejstvo, da jih pač nismo imeli, in v tem trenutku je to popolnoma ločena zadeva. Na eni strani so pogajanja v tistem pravem smislu besede, tudi politična ustanovitev, na drugi strani so administrativne strukture, ki smo jih ustanovili na podlagi sprejetega zakona tukaj, v državnem zboru. Seveda sem prepričan, da so odločitve v danih okvirih, z ozirom na dano regulativo, predvsem evropsko, prave rešitve, tudi kar zadeva ustanovitve kohezijskih regij na daljši rok, in povezano z možnostjo pogajanj za naslednje obdobje, če bodo ti pogoji veljali še naprej. Vemo pa, da se tudi na evropskem nivoju regulativa spreminja. Kar zadeva ustanavljanje pokrajin, kar je tema, strinjam se s tem, da je danes to lahko tudi te pol stopničke, ki pa je - kot sem že enkrat tudi povedal, ne nazadnje smo praktično danes skoraj vsi soglasni - nujna za naslednje pol ali pa več stopničke, ko bo potrebno sprejeti celoten paket zakonodaje. Takrat bomo seveda skupaj, ker je potrebno ta zakon sprejeti z dvotretjinsko večino, o kateri je bilo sedaj največ govora, žagali ali kakorkoli z bridkim mečem delili to Slovenijo. Vendar jaz verjamem, da bo ta delitev šla v tisto smer, da bo pomenila novo razvojno možnost v smislu decentralizacije države, skladnega regionalnega razvoja. Kar zadeva samo dinamiko priprave zakonodaje, te stvari pri nas potekajo, je pa popolnoma jasno, da je v tem trenutku ta dinamika vezana na ustavne spremembe in smo k temu tudi prilagodili vse naše aktivnosti, bomo pa zdaj, v naslednji fazi, ko bo - in jaz verjamem, da bo ustavni zakon potrjen - bistveno tudi pospešili, ker s tem bodo podane tudi usmeritve, bistveno lahko pospešili ta zaključni del priprave zakonodaje tako, da bodo stvari šle čim hitreje tudi v obravnavo. Še enkrat ponavljam, da verjamem, da bo takrat, ko bomo prevzeli tudi skupno odgovornost tega bridkega meča, pa jaz mislim, da ni bridki meč, ustanovitve pokrajin, da bo ta konsenz še vedno ostal. Naš namen in cilj tudi je, da bi ostal, in bomo pri tem tudi vse naredili, kar je v naši moči, in ostala tudi ta dobra volja v državnem zboru, da bo prišlo dokončno do teh odločitev, ki pomenijo bistven prispevek k nadaljnjemu razvoju Slovenije.
Minister, hvala. S tem tudi zaključujem razpravo. O členih in razdelku ter o predlogu ustavnega zakona v celoti bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj pol ure po prekinjeni 22. točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob 21. uri in 30 minut. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Minister, jaz se vam zahvaljujem za vašo udeležbo. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O OBVEZNEM IZVODU PUBLIKACIJ. Ob tem vas seznanjam, da je za skupen čas razprave predvideno dve uri in dvajset minut. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije, zato besedo dajem predstavniku vlade, ministru za kulturo, dr. Vasku Simonitiju. Izvolite, prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Na seji vlade 22. marca je vlada obravnavala predlog zakona in ga sprejela in poslala v redni zakonodajni postopek v državni zbor. 1. junija je obravnaval Odbor Državnega zbora Republike Slovenije za kulturo, šolstvo in šport ta predlog in prišlo je do druge obravnave. Na samem odboru so bili sprejeti amandmaji, s čimer je predlog zakona bil smiselno dopolnjen in celovit. Dovolite, da samo bistvene poudarke predloga zakona o obveznem izvodu ponovno poudarim. Zakon o obveznem pošiljanju tiskov velja že od leta 1972 in ta zakon je postal do danes zastarel z več vidikov, zato ga je treba nadomestiti z novim zakonom. Sprejem novega zakona o obveznem izvodu publikacij je pogojen predvsem z naslednjimi dejstvi. Prvič, dosedanji zakon se je izvajal nepopolno, ni zajemal celote gradiv, ki so predmet obveznega izvoda, nima instrumenta nadzora in prisile, da bi se zagotavljalo čim bolj polno zajemanje publikacij in tako omogoči osnovno funkcijo obveznega izvoda, to je zagotavljanje, ohranjanje in dostopnost vseh izdanih publikacij kot kulturne dediščine. Drugič, družbene in gospodarske razmere, ki se navezujejo na spremenjen status založnikov, ki so s privatizacijo postali del zasebnega sektorja, so danes bistveno drugače. Prav tako se je spremenil status tiskarjev in drugih izdelovalcev publikacij, ki so bili doslej zavezanci za obvezni izvod, čeprav opravljajo zgolj storitveno dejavnost in je njihov gospodarski interes izključno ekonomski. Tretjič, dosedanje izvajanje instrumenta obveznega izvoda publikacij je bilo vezano na tri zakone iz različnih področij, za uspešno zagotavljanje dotoka obveznega izvoda pa je nujen en sam, sodoben zakon, ki opredeljuje nove zavezance, določa nižje število obveznih izvodov in vključuje tudi zbiranje elektronskih publikacij, zlasti spletnih. Sprejem zakona je povezan z dejstvom, da ima nacionalna knjižnica nove dolžnosti v Sloveniji kot samostojni državi. Namen zakona je ohranjanje vseh publikacij kot kulturne dediščine, zagotavljanje dolgotrajne dostopnosti publikacij ter izvajanje bibliografskega nadzora. In petič, sprejem novega zakona je pogojen z dejstvom, da smo priča razvoju novih, zlasti elektronskih nosilcev zapisov, zato zakon določa vrste publikacij, ki so predmet obveznega izvoda, pri tem pa je pomembno, da so v obvezni izvod zajete tudi nove elektronske publikacije tako na fizičnih medijih, kot so laserske plošče in podobno, kot tudi na računalniških omrežjih in svetovnem spletu. Opredeljeno je splošno število obveznih izvodov - štiri, in število obveznih izvodov tistih publikacij, ki so sofinancirane iz javnih sredstev, teh je 16. Za ohranitev večjega števila obveznih izvodov pri javno financiranih publikacij se je predlagatelj odločil zato, ker so javna sredstva, angažirana v postopkih priprave in izdelave teh publikacij, že doslej pokrivala tudi stroške obveznega izvoda. Poleg tega pa se s tem zagotavlja ustrezna regionalna dostopnost publikacij, za katere je bil izkazan javni interes na različnih področjih, od kulture, znanosti, šolstva in tako dalje. Izjemo od sicer določenega števila obveznih izvodov iz prejšnjega člena se določa samo tri vrste publikacij, in sicer elektronske publikacije na omrežjih ali svetovnem spletu, za doktorske disertacije ali izjemno drage publikacije. Pri zavezancih novi zakon prinaša bistveno spremembo, saj so kot zavezanci opredeljeni le založniki, torej izdajatelji oziroma distributerji, ki imajo sedež v Republiki Sloveniji in so moralno in materialno odgovorni za izdajo publikacije. Nacionalna depozitarna organizacija je Narodna in univerzitetna knjižnica, poleg nje pa so depozitarne organizacije še univerzitetna knjižnica v Mariboru, 10 osrednjih območnih knjižnic ter osrednjih knjižnic Slovencev v zamejstvu. Financiranje, izvajanje zakona se nalaga pristojnim vladnim resorjem. Pristojnost posameznega vladnega resorja se določa po njegovi pristojnosti za financiranje posamezne depozitarne organizacije, na primer za financiranje Narodne univerzitetne knjižnice in nalog osrednjih območnih knjižnic po 27. členu zakona o knjižničarstvu je pristojno ministrstvo za kulturo, za financiranje nalog univerzitetne knjižnice v Mariboru je pristojno ministrstvo za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, za financiranje nalog osrednjih knjižnic Slovencev v zamejstvu pa je na strani Republike Slovenije pristojen Urad vlade Republike Slovenije za Slovence v zamejstvu in po svetu. Urejen je v zakonu tudi inšpekcijski nadzor nad izvajanjem zakona in opredeljene so tudi kazenske določbe in globe. Vse to zagotavlja, da se bo obvezni izvod s sprejemom novega zakona izvajal v polni meri, ažurno in na podlagi jasnih pristojnosti in dolžnosti vseh, ki jih zakon zadeva. Zakon o obveznem izvodu je torej odgovor na staro preseženo ureditev in vsebuje nove, sodobne in času primerne rešitve, zato predlagamo, da ga državni zbor sprejme. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval odbor za kulturo, šolstvo in šport kot matično delovno telo. Prosim podpredsednika odbora, gospoda Sama Bevka, da predstavi poročilo odbora. Izvolite, prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik, spoštovani zbor! Odbor za kulturo, šolstvo in šport je na svoji 15. redni seji, 1. junija 2006 obravnaval predlog zakona o obveznem izvodu publikacij, ki ga je državnemu zboru v obravnavo predložila vlada. Predstavnik predlagatelja zakona je v dopolnilni obrazložitvi členov povedal, da se s predlaganim zakonom želi nadomestiti zastareli zakon o obveznem pošiljanju tiskov, ki je v veljavi od leta 1972. Glavni razlogi za sprejem so spremenjene družbene in gospodarske razmere, obravnava instrumenta obveznega izvoda publikacij v več zakonih iz različnih področij, nove dolžnosti nacionalne knjižnice v Sloveniji kot samostojni državi in razvoj novih, zlasti elektronskih nosilcev zapisov. Predstavnica zakonodajno-pravne službe je povedala, da so pripombe iz njihovega pisnega mnenja večinoma upoštevane v vloženih amandmajih poslanskih skupin koalicije. Predstavnik Narodne in univerzitetne knjižnice je izrazil podporo predlaganemu zakonu, ki bo omogočal uresničevanje zbiranje obveznega izvoda kot slovenske kulturne dediščine tudi v prihodnje. Opozoril pa je, da predlagani zakon določa zelo kratke roke, v katerih bo morala nacionalna knjižnica zagotoviti pogoje za zbiranje elektronskih publikacij ter da bodo finančne in kadrovske posledice zakona večje od predvidenih. Predstavnica informacijskega pooblaščenca je predstavila njihovo pobudo, naj se s predlaganim zakonom uredi pravna praznina na področju proste dostopnosti diplomskih in magistrskih del. Članice in člani odbora pa so v razpravi izpostavili več vprašanj, stališč in pomislekov, predvsem so menili, da se s predlaganim zakonom ne sledi temeljnemu namenu obveznega izvoda, to je ohranjanju vseh v Sloveniji izdanih publikacij kot nacionalne, kulturne dediščine. V nadaljevanju je odbor sprejel amandmaje poslanskih skupin koalicije k 8., 9., 13., 17., 18., 24., 25. in 26. členu in svoj amandma k 5. členu. Odbor ni sprejel amandmajev poslanke mag. Majde Potrate k 6. in 14. členu ter amandmaja poslanskega kluba LDS k 21. členu. Z vključitvijo sprejetih amandmajev v zakonski predlog je odbor določil besedilo dopolnjenega predloga zakona, ki je sestavni del tega poročila. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Prosim gospoda magistra Franca Žnidaršiča, da predstavi stališče poslanske skupine DeSUS.
Spoštovani predsedujoči, gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi. Poslanci DeSUS-a bomo predlog zakona o obveznem izvodu publikacij, ki ga je v parlamentarno proceduro vložila vlada, podprli, saj menimo, da predlagani zakon na ustrezen način ureja omenjeno področje. V sedaj veljavni zakonodaji je to področje urejeno s tremi zakoni, vendar pa je glede na pomembnost materije potrebno, da to ureja eden sam zakon, prilagojen novim družbenim, gospodarskim razmeram. Obvezni izvod publikacij je namreč mehanizem, s katerim določene knjižnice dobivajo enega ali več izvodov vsake knjige, ki je natisnjena v Sloveniji. Takšen mehanizem je vsekakor potreben zaradi ohranjanja slovenske pisne kulturne dediščine, izdelave nacionalne bibliografije, dostopnosti publikacij v znanstvene namene, pomemben pa je tudi kot vir statičnih podatkov o slovenski založniški produkciji. Predlog vzpostavlja sistem zajemanja obveznega izvoda, ki bo zavezoval založnike, distributerje in druge primerljive subjekte, ki so odgovorni za kulturno vsebinski vidik izdanih publikacij, ne pa tiskarjev, katerim se je s privatizacijo spremenil status in ki izdano publikacijo samo natisnejo, torej opravljajo zgolj storitveno dejavnost, kateri gospodarski interes je izključno ekonomski. Pomembna novost pa je tudi zmanjšanje števila predloženih izvodov publikacij iz 16 na 4, kar je tudi praksa v državah EU. Vsekakor je nujno potrebna novost zagotoviti tudi zbiranje elektronskih nosilcev zapisov publikacij, ki so vse bolj prevladujoč način zapisovanja in prenašanja informacij. Poslanci DeSUS-a menimo, da predlog potrebne pogoje za vzpostavitev takšnega mehanizma zbiranja publikacij opredeljuje na ustrezen način, saj upošteva njihovo digitalno naravo, ki je tiskane publikacije nimajo. V naši poslanski skupini bomo besedilo dopolnjenega predloga zakona podprli, saj po našem mnenju in na sodoben način rešuje večino vprašanj, ki so bila dosedaj oprta. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Mitja Ljubeljšek bo predstavil stališče poslanske skupine SDS.
Spoštovani podpredsednik. Spoštovani minister, spoštovani predstavniki vlade in spoštovani zbor. V poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo predlog zakona o obveznem izvodu publikacij podprli. Že sam sprehod skozi pregled primarnih funkcij obveznega izvoda kot ohranitev narodne kulturne dediščine, izdelava nacionalne bibliografije in dostopnost publikacij za znanstvene in raziskovalne namene napotuje na pomembnost obveznega izvoda in njegove funkcije omogočanja dostopa do informacij. Sedanjo pravno podlago za obvezni izvod publikacij predstavlja zakon o obveznem pošiljanju tiskov, ki velja že od leta 1972. Poleg navedenega za obvezni izvod drugih vrst publikacij, zlasti avdiovizualnih publikacij in dnevnega tiska to področje urejujeta še zakon o pogojih za opravljanje reproduktivne, video in avdio dejavnosti in zakon o medijih. Sprejem novega zakona, ki bo urejal področje obveznega izvoda publikacij, je pogojen s spremenjenimi družbenimi in gospodarskimi razmerami, dosedanjo obravnavo instrumenta obveznega izvoda publikacij v več zakonih z različnih področij, nove dolžnosti nacionalne knjižnice v Sloveniji kot samostojni državi, razvoj novih, zlasti elektronskih nosilcev zapisov. Njegovo sprejetje je nadalje pogojeno s spremenjenimi družbenimi in gospodarskimi razmerami, ki se navezujejo na spremenjen status založnikov, ki so postali del zasebnega sektorja. Omejevanje sedanjega je možno le v okviru ustavno določenih omejitev. Te so predvidene v okviru 73. člena ustave, ki nalaga vsakomur dolžnost varovanja kulturne dediščine. Naslednjo pogojenost narekuje sprememba statusa tiskarjev in drugih izdelovalcev publikacij, ki opravljajo storitveno dejavnost, pri čemer je njihov gospodarski interes izključno ekonomski. Navedena raznolikost načinov produkcije publikacij narekuje vzpostavitev takšnega sistema zajemanja obveznega izvoda, ki bo zavezoval založnike in druge primerljive subjekte, ki so odgovorni za kulturno-vsebinski vidik izdanih publikacij. V zvezi z vrstami publikacij, ki so predmet obveznega izvoda, predlog zakona določa, da so v obvezni izvod zajete tudi nove elektronske publikacije na fizičnih medijih, kot so laserske plošče in podobno, pa tudi na računalniških omrežjih in svetovnem spletu. Predlog zakona opredeljuje splošno število obveznih izvodov, gre za štiri obvezne izvode. Večje je število izvodov tistih publikacij, ki so sofinancirane iz javnih sredstev, gre za šestnajst izvodov, zato ker so javna sredstva angažirana v postopkih priprave in izdelave teh publikacij že do sedaj pokrivala tudi stroške obveznega izvoda. Poleg tega pa so s tem zagotavljale ustrezno regionalno dostopnost publikacij, za katere je bil izkazan javni interes. Izjemo od tega predstavljajo tri vrste publikacij, in sicer elektronske publikacije na omrežjih ali svetovnem spletu, doktorske disertacije ali izjemno drage publikacije. Pomemben del zakona so opredeljene obveznosti zavezancev glede oddaje obveznih izvodov publikacij, ki po naši oceni zagotavljajo uresničevanje namena zakona. To je, zagotavlja ohranjanje in dostopnost določenega števila izvodov vseh publikacij kot nacionalne kulturne dediščine in bistveno omogoča izdelavo nacionalne bibliografije ter dostopnost publikacij za znanstvene in raziskovalne namene. Na podlagi navedenega bomo v Slovenski demokratski stranki predlog zakona o obveznem izvodu publikacij, kot že rečeno, podprli. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Gospa Majda Širca bo predstavila stališče poslanske skupine LDS. Izvolite, prosim.
V poslanski skupini nismo enotni glede podpore temu zakonu in zagotovo ne bo doživel stoodstotnega soglasja. Kot prvo, obvezni izvod ni nov izum, na Kranjskem se je uveljavil že leta 1807. Vsi pa vemo, da obvezni izvod pomeni ohranjanje in dostopnost vseh tiskov kot narodnih in kulturnih vrednot, tiskov v širšem smislu seveda. In s tem zagotavlja socialno, izobraževalno, raziskovalno, kulturno funkcijo in funkcijo dostopnosti do informacij, hkrati pa omogoča tudi mednarodno bibliografsko klasifikacijo. Na nek način obvezni izvod omeji oziroma gre pri obveznem izvodu za omejitev lastninske premoženjske pravice, ki pa je v splošno korist nedvomno in to občo korist je Republika Slovenija v preteklosti oziroma vse do danes prepoznala kot za narod smiselno omejitev. Omejitev lastninske svobode, kar je druga korist nad to svobodo. Letos je vlada Republike Slovenije upravičevala potrebnost obveznega izvoda prav v smislu te koristi. Gre za primer odgovora ustavne presoje, ki jo je letos v februarju podala Prešernova družba in vlada je namreč odgovarjala z drugačnimi argumenti, ko jih uporablja danes, ko zagovarja nov način obveznega izvoda. Kaj pravi v mnenju vlada? Citiram: "Obvezni izvod pomeni gospodarsko korist založnika, povečanje promocije in prodaje publikacije, saj je vsak izvod brezplačno javno objavljen, bibliografsko obdelan in uvrščen v informacijski sistem. Vlada res meni, da je javna korist v primeru zakona o obveznem pošiljanju tiskov izvajanja tako, da zavezancu se ne omejuje lastninska pravica, temveč ima založnik od tega celo korist, tudi korist." S tem je vlada, to je bilo marca 2006, zavrnila pobudo, da obvezni izvod posega v premoženjsko sfero ponudnika, ki naj bi bil zaradi pošiljanja obveznega zavoda, postavljen v konkurenčno slabši položaj na trgu. Pač mnenja se spreminjajo. V bivši Jugoslaviji smo imeli večje število obveznih izvodov, v samostojni Sloveniji 16, sedaj jih zmanjšujemo na štiri. Torej, danes se število obveznih izvodov zmanjšuje. Zmanjševanje števila obveznih izvodov je pa potrebno pogledati v okviru širše kulturne politike države do knjige. Trenutna kulturna politika, ki je knjigo vedno ali vsaj dovolitev videla kot najvišjo intelektualno dobrino, se je z zmanjšanjem števila obveznih izvodov odločila, da da prednost ekonomskemu interesu ne pa kulturnemu. Lahko bi na primer dejala, da bo tak nek smiseln, če mu rečem, davek ali paradavek v splošno korist, ki bo v dobrobit knjižnicam in bralni kulturi, ohranila. Ne! Vlada, ki bo ali pač naj bi z enotno davčno stopnjo ugonobila založnike, še posebej manjše, bo s tem zakonom prizadela potrošnike literature in knjižnice. Ampak tako se je pač odločila, prejšnje vlade se niso. S tem, ko bo 16 SIK-ov, splošno izobraževalnih knjižnic, dobivalo obvezne izvode tiste literature, ki je financirana iz javnih sredstev, pa se bo uveljavila nova diskriminacija. Tako bo, recimo, dam primer, Uradni list ali turistični vodik kakšnega društva prišel v knjižnice po obvezni poti, neka monografija, ki zaradi takih ali drugačnih razlogov ne bo podprta - Vemo pač, da komisije razmišljajo drugače - z javnimi sredstvi, to ni težko, pa ne bo. Na tem mestu nas seveda čaka odgovor pristojnega ministra, zagotovo bo šel v to smer, češ da bodo knjižnice dobile refundiran denar za nadomestne odkupe. Če bi bilo to res, potem ne bi bil zavrnjen naš amandma k 21. členu na matičnem odboru in najbrž bi podprli amandma k 5. členu, kot ga predlagamo v tej obravnavi. In če bi do določene refundacije slučajno in po čudežu prišlo, potem dvomim, da bodo knjižnice sledile principu nakupa tistih knjig, ki imajo določen tako imenovani nacionalni interes. Nakupovale bodo tisto, kar veleva povpraševanje; namreč, število izposojenih izvodov v knjižnici je tudi merilo za nagrajevanje njihove uspešnosti in uporabniki, ki bodo želeli priti do študijskega gradiva, bodo morali v Ljubljano. In o čem smo se pogovarjali danes dopoldne v državnem zboru - o decentralizaciji vendar. Ne pozabiti!
Hvala lepa. Gospod Samo Bevk bo predstavil stališče poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Poslanska skupina Socialnih demokratov bo zakon o obveznem izvodu publikacij podprla. Pri nas že od leta 1807 sistematično zbiramo obvezne izvode publikacij, natisnjenih ali izdanih na območju Slovenije. Prihodnje leto bomo torej praznovali 200-letnico sistematičnega zbiranja publikacij, knjig in drugih tiskov, ki ga lahko označimo kot enega najpomembnejših nacionalnih kulturnih projektov, ki ima posebno vlogo pri ohranjanju zgodovinskega spomina in nacionalne zavesti. Z zbiranjem obveznega izvoda Narodna in univerzitetna knjižnica že skoraj dve stoletji gradi svojo temeljno zbirko, slovenski nacionalni fond, tako imenovano Sloveniko. Slovenika je otipljiv dokaz slovenske kulturne ustvarjalnosti in nenadomestljiv vir za humanistične in družboslovne raziskave. Gradivo, ki ga na ta način pridobi Narodna in univerzitetna knjižnica, predstavlja do dve tretjini letnega prirasta vsega gradiva te ustanove. Nov zakon seveda nujno potrebujemo, saj je zastareli zakon o obveznem pošiljanju tiskov v veljavi že od leta 1972. V tem času pa je prišlo do pomembnih družbenih in gospodarskih sprememb, predvsem pa tudi do razvoja novih informacijskih tehnologij, elektronskih nosilcev zapisov, kar pomeni tudi novo obveznost, to je obveznost zbiranja elektronskih publikacij, kar pomeni dodaten strokovni, kadrovski in finančni problem oziroma izziv. Predlog zakona predvideva štiri obvezne izvode publikacij, za tiste, ki so financirane iz javnih sredstev, pa je določenih šestnajst izvodov. Zmanjšuje se torej število obveznih izvodov, za kar bo treba knjižnicam zagotoviti dodatna sredstva iz državnega proračuna, obenem pa se bo povečalo število zavezancev za oddajo obveznega izvoda, po ocenah Narodne in univerzitetne knjižnice za štirikrat, kar pomeni, da bodo potrebne tudi kadrovske okrepitve. V obrazložitvi zakona so finančne posledice predvidene samo za državni proračun, za kar naj bi bila po mnenju predlagatelja zakona sredstva zagotovljena v državnih proračunih za leti 2006 in 2007. Po mnenju stroke pa naj bi za izvajanje zakona zmanjkalo okrog 70 milijonov tolarjev, zato sem prepričan, da so finančne posledice zakona podcenjene. To je možno rešiti v rebalansu proračuna. Poslanska skupina Socialnih demokratov bo podprla amandma poslanskega kluba LDS, podprla pa bo tudi zakon v celoti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Marjetka Uhan bo predstavila stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni vsi skupaj! Pred nami je predlog zakona o obveznem izvodu publikacij, ki želi urediti obveznosti obveznega izvoda publikacij, naloge nacionalne knjižnice v Sloveniji in predvsem urejanje področja ohranjanja in zaščite elektronske publikacije, da se ne bi izgubila tovrstna kulturna dediščina. Dosedanja tematika je bila predpisana v treh, za današnji čas zastarelih zakonih. Spremenjene družbene in politične razmere na slovenskih tleh, predvsem pa razvoj elektronskih medijev kličejo po novem zakonu. Založniki kot zavezanci za obvezno oddajo določenega števila izvodov so se privatizirali. Njihov primarni interes je izključno ekonomski, kljub temu pa so z ustavo zavezani k varovanju kulturne dediščine, torej k oddaji določenega števila izvodov. V novem zakonu je zmanjšano število obveznih izvodov na štiri, nekdaj kar 22, takrat na primer tudi za potrebe nacionalnih knjižnic jugoslovanskih republik. Število tistih publikacij, ki pa so sofinancirana iz javnih sredstev, se dvigne na 16, katere po en izvod dobi 10 osrednjih območnih knjižnic v Sloveniji, dve osrednji knjižnici v zamejstvu ter po dva izvoda Narodna in univerzitetna knjižnica v Ljubljani in Univerzitetna knjižnica v Mariboru. Izjema pri številu izvodov pa so publikacije na omrežjih ali svetovnem spletu, doktorske disertacije in izjemno drage publikacije, te prejme zgolj NUK. Tako je določen po en obvezen izvod elektronskih publikacij na računalniškem omrežju ali svetovnem spletu, dva izvoda doktorskih disertacij in po dva izvoda izjemno dragih publikacij, vrednosti nad 240.000. Zavezanci za obvezni izvod so po tem zakonu založniki, izdajatelji oziroma distributerji, ki imajo sedež v Republiki Sloveniji. V Novi Sloveniji bomo predlagani zakon podprli, podpiramo zmanjšano število obveznih brezplačnih izvodov, pri publikacijah, ki so sofinancirane iz javnih sredstev in je zanje izražen javni interes, pa je prav, da se jih razdeli tudi po regionalnih knjižnicah in zamejstvu. Z zakonom se ureja tudi zajem elektronske publikacije, ki se najhitreje razvija, spreminja in da se ne bi izgubila, se zaščiti s tem zakonom. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Mihael Prevc bo predstavil stališče Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister, spoštovane kolegice in kolegi! Predlog zakona o obveznem izvodu publikacij ureja področje obveznega izvoda publikacij, določa namen in predmet obveznega izvoda, zavezance za obvezni izvod, naloge depozitarnih organizacij, financiranje ter inšpekcijski nadzor. S predlaganim zakonom se tako nadomesti zastareli zakon o obveznem pošiljanju tiskov, ki je v veljavi že od leta 1972. Sprememba zakona zahteva tudi spremenjen status založnikov, tiskarjev in drugih izdelovalcev publikacij, poleg tega pa se instrument obveznega izvoda publikacij obravnava v več zakonih z različnih področjih, spremembo zakona pa narekujejo tudi nove dolžnosti nacionalne knjižnice v Sloveniji kot samostojni državi in razvoj novih, zlasti elektronskih nosilcev zapisov. Predlagani zakon je usklajen tako z zavezanci kot depozitarnimi organizacijami. Z zmanjševanjem števila obveznih izvodov knjig, ki niso podprte z javnimi sredstvi, se daje knjižnicam možnost, da po lastnem premisleku kupujejo tiste knjige, ki so v določenem okolišu ali regiji relevantnejše. Regionalnih in lokalnih knjižnic se tako ne siromaši, ampak se ohranja tisto bistvo, ki je pomembno za narod in hrambo kulturne dediščine. Hkrati se dostop do obveznega izvoda na regijskem nivoju v primerjavi s sedanjem stanje povečuje z dvema novima knjižnicama. Za Slovensko ljudsko stranko je varovanje kulturne dediščine zelo pomembno za ohranjanje slovenske kulture in temeljnega pomena za naš nacionalni obstoj in ohranitev slovenske identitet nasploh. Poleg tega je to tudi pomemben vir statističnih podatkov in omogoča izvajati nacionalni bibliografski nadzor, ki je za vsako državo zelo pomemben, saj omogoča identifikacijo publikacij, ki v njej izhajajo. V Slovenski ljudski stranki bomo spremembo zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Srečko Prijatelj bo predstavil stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Res je, da zakon, ki je, kot je že predhodnik dejal, v veljavi od leta 1972, zahteva določene spremembe in spremenjene družbene razmere, gospodarske in splošne narekujejo tudi, da se na tem področju nekaj naredi. Torej, zakon naj bi urejal področje obveznega izvoda v skladu s 73. členom ustave Republike Slovenije in varoval naj bi bolje kot sedaj tudi kulturno dediščino. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da so spremembe nujne, zato zakonu ne bomo nasprotovali, vendar pa je res tudi to, da se v prostoru odpirajo nove dileme in vprašanja, in sicer mogoče bo potrebno odgovoriti tudi na to, da s predlaganim zakonom, ki ne sledi temeljnemu namenu obveznega izvoda, gre za ohranjanje vseh izdanih publikacij kot nacionalne kulturne dediščine, bomo morali nekaj narediti. Zakon, kot že rečeno, v Slovenski nacionalni stranki podpiramo in, kot vidimo, je sprememba na tem področju nujna. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, ki jo bomo vodili na podlagi pregleda amandmajev z dne 20.6.2006. V razpravo dajem 5. člen in amandma poslanske skupine LDS. Kdo želi besedo? Izvolite, gospod Školč.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegi! Pri tem zakonu je tako kot pri veliki večini drugih zakonov, da je praktično nemogoče govoriti o določenih pomanjkljivostih na mestu, kjer se odloča, ker je način sprejemanja zakonodaje tak, da koalicija sprejme vse tisto, kar ministrstvo oziroma vlada blagoslovijo in s tega vidika ostane zelo malo možnosti, da se opozori na problematične oziroma nevralgične točke posameznih rešitev. Amandma k temu členu pač govori o tem, da bi bilo na nek način treba nadomestiti to razliko v številu obveznih izvodov med prejšnjim režimom in sedanjo ureditvijo. Sam amandma je verjetno obsojen, tako kot vse pripombe, na neuspeh. To razpravo pa izkoriščam za to, da povem, da ne glede na vse razloge, ki govorijo o tem, da je bilo treba določene stvari posodobiti, pa kompletna rešitev v skupnem seštevku prinaša za slovensko knjižničarstvo in za slovensko kulturo slabo rešitev. Slabo v tem oziru, da zmanjšuje standard v knjižnicah in posebej standard, ki je vezan na pomen obveznega izvoda. Da imam prav, govori tudi zadrega, ki jo očitno ima ministrstvo, ko motovili z različnimi rešitvami, kako nadomestiti te, bom rekel pod narekovaji, "izginule izvode". Če bi bilo ministrstvo dosledno in bi zares mislilo, da štirje obvezni izvodi lahko pokrijejo vse, potem ne bi bile potrebne nobene izjeme, povezane ne s tistimi izvodi, ki so financirani iz javnih sredstev, ne s tistimi knjižnicami, ki so širšega regionalnega pomena. Tako pa se je ministrstvo ujelo v past teh tako imenovanih družbenih sprememb in opustilo zelo pomemben instrument kulturne politike na področju knjižničarstva. Res je, da bo osnovnemu namenu, kot ga definira Unesco, zadoščeno, da bo na spodoben in s standardi predpisan način hranjeno minimalno število izvodov. Zgodilo se bo pa nekaj drugega - da se bo bistveno spremenil položaj teh regionalnih knjižnic. Paradoksalna situacija je, da danes vsi na veliko govorimo, da smo storili korak oziroma bomo storili korak k decentralizaciji, hkrati pa takoj v naslednji točki opuščamo nek element, ki ga imamo za zastarelega, ki je pa dejansko pomenil element decentralizacije na področju knjižničarstva. To bomo danes ukinili. Sam to težko razumem, kljub vsem bom rekel pomislekom poslovnih subjektov, ki na tem področju delujejo. Ministrstvo bi imelo na razpolago tudi druge vzvode, da potolaži ali doseže dogovor s temi zavezanci za obvezen izvod, pa jih verjetno ni iskalo. Minister sam je rekel, da se s tem zavezanci strinjajo, v, kar mu verjamem, in da se strinjajo s tem tudi knjižničarji. To drugo mu pa težko verjamem. Sam sem preverjal pri dveh subjektih in oba sta te vrste strinjanje zanikala. Seveda smo v klasični situaciji, ki nastaja v tej deželi, da se nihče ni več pripravljen na tej točki javno izpostaviti, ker se boji sankcij ministrstva. Ampak kakorkoli, zelo dobro bi bilo videti korespondenco ministra in ministrstva s temi knjižnicami in vsemi, in vso množico tega strinjanja, da izgubijo ta obvezen izvod. Poglejte, kaj se bo zgodilo. Ministrstvo predlaga, da bi tiste izvode, ki nastanejo s pomočjo javnih sredstev, le šli spet v enakem obsegu v knjižnice. To seveda ne bo reševalo problema obveznega izvoda, ampak nek drug problem, se pravi, problem popolnjevanja teh fondov. Sam obvezen izvod pa v osnovi ni namenjen temu, ampak v tej situaciji se bo lahko zgodilo, da, recimo, Uradni list je gospodarska družba, mislim, da ne prejema subvencij od ministrstva za kulturo niti od koga drugega, ne bo obvezen podati šestnajst izvodov, mogoče za marsikoga zanimivih publikacij, medtem ko bo tržišči župan, ki je z javnimi sredstvi ustanovil svoj radio in glasilo, lahko pošiljal svoja zbrana dela vsem na vpogled. Zagotovo bodo zanimivi za študente novinarstva, medtem ko za tiste, ki se pa ukvarjajo s pravom in predpisi itn., pa ne. Ta amandma, ki ga predlagamo, poskuša na nek, kot se temu reče "known" ali pa času primeren način zagotoviti sredstva za te obvezne izvode, računajoč, da neka regionalizacija v Sloveniji lahko obstane. Sam bom ob koncu te razprave ostal verjetno v tisti manjšini, ki bo opozarjala da, kot sem že rekel, se standard znižuje in v tem oziru ima minister prav, v tem oziru je zakon sodoben, ker tudi na tem področju, tako kot na drugih kulturnih področjih, znižuje standarde, ne pa jih povečuje. In to je žalostna vsebina tega zakona. Hvala lepa.
Gospa Širca, izvolite.
Kolega Jožef Školč je obrazložil smisel 5. člena. In naj dopolnim, da izhaja vložitev tega amandmaja tudi iz skrajnega nezaupanja in površnega definiranja finančnih posledic, kot ji prinaša ta zakon. Površnega zaradi tega, ker ne zasega oziroma zajema dejansko vseh izračunov za vse tiste izvode, ki pač ne bodo sedaj več prisotni v splošno izobraževalnih knjižnicah in bodo zreducirani zgolj na univerzitetni knjižnici. Ta sredstva tudi ne pri uradu za Slovence po svetu ali kjerkoli že drugje, kajti vemo, da obvezni izvod bo manjkal tudi pri obeh zamejskih knjižnicah. Ta finančna sredstva so računana na neko povprečje, ampak tudi če bo ministrstvo del določenih sredstev namenilo splošnim izobraževalnim knjižnicam, kot sem že prej poudarila, same knjižnice bodo odločale o temu, kaj se jim zdi potrebno kupovati in kaj ne. Smisel obveznega izvoda pa je, kot vsi danes soglasno ugotavljamo in kot vsi vemo, več kot tisto gradivo, ki je vredno oziroma je na izposojo; to gradivo je v študijske in v bibliografske in narodne interese. In nezaupanje do tega, da bo ministrstvo refundiralo, to izhaja že iz računov, ki so bili ocenjeni pri tem zakonu, konec koncev NUK je dejal, da jim bo zmanjkalo približno 200 milijonov. Ministrstvo jih je proučilo na 90 milijonov. In konec koncev, ali ministrstvo za kulturo izvaja nacionalni program za kulturo, ki ga je tako željno želelo več let, ko je bilo še v drugem statusu in ko se je tako močno zavzemalo za tako imenovani sklad za knjigo? Ali izvaja finančne posledice sklada za knjigo, ki smo ga opisali v nacionalni program za kulturo? Ne, ne izvaja niti nacionalnega programa za kulturo, saj ga že leto in pol ni prineslo v državni zbor, kot mu veleva zakon, da bi ga državni zbor proučil, kako se izvajajo cilji, ali morebiti vlada prinesla popravke na njegove cilje. Zaradi tega je to nezaupanje skrajno potrebno, je potrebno zaščiti tisto, kar se govori, da je v nacionalnem interesu tega naroda. In vse stranke imamo, ene pa še bolj debelo podrčtano, nacionalni interes tega naroda na prvih mestih svojih deklaracij -nekatere deklaracije, nekatere pa zagovorov. Število obveznih izvodov je po državah različno. Seveda imate tukaj statistiko, kako so nekatere države odločile, da je teh izvodov manj, ampak specifične zakonodaje oziroma podzakonski akti, recimo, usmerjajo tudi drugačne ureditve. Nemčija nima samo tri obvezne izvode, ampak jih distribuira na 14 deželnih centrov. Vsaka dežela dobi obvezen izvod založnika oziroma od tistega, ki knjigo oziroma elektronsko publikacijo izda. Zato je treba razumeti število obveznega izvoda in ga je treba interpretirati v okviru širše kulturne politike posamične države do knjige. In tukaj je problem, kjer dejansko kolegi, redko posedeni danes tukaj, zloglasni do preteklosti, kjer je treba razumeti nacionalni interes tega naroda skozi tudi kulturno politiko za knjigo. Še enkrat opozarjam, analize, ki govorijo o davčnih reformah na področju knjige, govorijo o tem, da bodo mali založniki tako rekoč izginili z obzorja zaradi tega, ker se jim to ne bo izplačalo, ker se bo knjiga podražila, ker bodo stroški večji, zaradi tega, ker bo vsaj 11% za to državo za potrošnika ali - dobro minister, jasno, vaše analize, ki ste jih tako rekoč vse do poziva pooblaščenke do dostopa informacij javnega značaja držali nekje pod mizo, pač govorijo, vaše interpretacije teh analiz, govorijo nekoliko drugače. Govorijo bolj mehko, češ, nič ne bo, ker bo država vse subvencionirala. Ampak bivši minister Damjan je na to vprašanje dejal, da je nevarno, če država vse subvencionira ali večino subvencionira in ne pušča drugih regulativ posameznikom, ki ne ustvarjajo take odvisnosti od take države, kot jo ustvarjate vi. Konec koncev tudi sklade spreminjate v državne organe, kjer bo pač kontrola vse večja tudi na vseh področjih. Skratka, vrnila se bom na nacionalni program za kulturo, na akt, ki je bil tukaj leta in leta predmet neusmiljenega poželenja, ko je bil pa izglasovan, se ga je tako rekoč pometlo pod, ne preprogo, ampak dejansko v smeti. Takrat je poslanska skupina Slovenske demokratske stranke vložila amandma na področju knjige in rekla, da je dvig ravni bralne kulture potrebno dvigniti, povečati število bralcev na vseh starostnih stopnjah, na začetku pa celo dejala, da v dobi računalnikov in televizije je treba ponovno določiti, uveljaviti pomen knjige in branja. Amandma je šel celo tako daleč, da je dejal, da novi mediji ne morejo zamenjati učinkov branja pri osebnostni rasti, razvoju mišljenja in ustvarjalnosti posameznika, da ta fascinacija s podobami spreminja njihovo tiranijo, nove tehnologije izenačujejo predstavne in domišljijske razsežnosti, ki jih omogoča edino branje; skratka branje, branje in branje in branje. Ampak branje je klasificirano tudi s tem, da se vse tisto, kar je treba brati, kar se publicira v Sloveniji, in teh naslovov je - najbrž imate bolj točne podatke, okoli 4.000, naslovov je najbrž danes že več - je potrebno hraniti in ohraniti dostopne do vsakega. Ne pa to, da bodo iz Murske Sobote, da bodo s Ptuja, da bodo iz Nove Gorice in od drugje hodili in romali v Narodno univerzitetno knjižnico, ki je tako in tako premajhna, ki je tako in tako ni še v večji in širši obliki na obzorju, so pa zaradi tega na obzorju druge gospodarske zgradbe, ne bodo dostopne. To je problem in zaradi tega bi se nam zdelo prav, da bi ohranili tisti smisel, ki je zapisan v nacionalnem programu za kulturo, ki usmerja revidiranje, bom rekla, zakona o obveznem izvodu v tem smislu, da se ga prilagodi tistim izzivom časa, ki zahtevajo, kot piše tukaj, popoln dostop ažurnih in popolnih informacij v publikacijah v Sloveniji. Hvala.
Gospod Mitja Ljubeljšek, imate besedo. Prosim.
Hvala lepa. Sam se bom osredotočil predvsem na amandma, ki je vložen s strani poslanskega kluba LDS in ki govori o nakupu obveznega izvoda, ki ga zagotovijo pristojna ministrstva glede na letno povprečno doseženo nakupno ceno enote knjižničnega gradiva. Ne bom razpravljal o dosedanji problematiki, o predvidevanjih, kaj bo, če bo in ko bo. Že uvodoma povem, da tega edinega vloženega amandmaja ne bom podprl. Zakaj ne? Zaradi tega, ker že 21. člen predloga zakona določa, da pristojna ministrstva zagotovijo proračunska sredstva za nakup gradiva zaradi izpada obveznega izvoda, tako za območne knjižnice in zamejski knjižnici. Vendar le na podlagi letnih programov dela in finančnih načrtov in v skladu s postopki, ki so zakonodajno predvidena za posamezna področja. To pomeni v tem primeru, da bo ministrstvo za kulturo, ki je pristojno za financiranje programov osrednjih območnih knjižnic in zamejskih knjižic, na osnovi pripravljenih programov nakupa gradiva posameznih knjižnic, ki jih pripravijo na osnovi različnih vsebinskih kriterijev, med katerimi so tudi povprečne cene za preteklo leto, določil obseg finančnih sredstev, vendar dokončno le na osnovi javnih razpisov. Zakaj je to pomembno? Zakonsko vezanje obsega sredstev le na povprečno ceno bi posledično pomenilo zmanjševanje interesa knjižnic za doseganje ugodnejših cen in popustov, saj bi jim v nasprotnem vsako povečanje povprečne nakupne cene prineslo več sredstev v naslednjem letu; torej bi se izgubil interes knjižnic za čim nižjo ceno nakupa gradiv. In drugo. V obrazložitvi amandmaja zaznavam nekakšno skrb za zagotavljanje finančnih sredstev za nakup ustreznih gradiv za študijske in za izobraževalne namene. Menim, da je ta skrb nepotrebna oziroma neutemeljena, saj bodo osrednje območne knjižnice in tudi obe zamejski knjižnici prejemali to gradivo v okviru obveznega izvoda, ki je v veliki večini financirano iz javnih sredstev. Nakupovale pa bodo komercialno izdano gradivo, kot na primer književnost, časopisje, strokovne revije, neknjižno gradivo, elektronske publikacije itn. Menim, da uporabniki ne bodo imeli težav pri dostopu do tega gradiva, saj jim predlog zakona zagotavlja dotok vsega javno financiranega gradiva v tekočem letu in ustrezen nakup tistih komercialno izdanih publikacij, ki so pomembne za posamezne osrednje območne knjižnice. Seveda pa bodo knjižnice s sredstvi, namenjenimi nakupu gradiv, ki ga ne bodo več dobivale z obveznim izvodom, lahko kupile samo po en izvod takega gradiva, za več izvodov bodo morale nameniti druga sredstva, kajti zakon, ki je predlagan, govori o nadomeščanju izpada obveznega izvoda. Pri tem bi rad še opozoril na to, da v primerjavi z dosedanjim stanjem se bo situacija celo izboljšala, saj so doslej knjižnice gradivo iz obveznega izvoda, ki ga niso pogosto uporabljale, lahko izločile brez posebnega nadzora, v novi zakonodaji pa bodo ohranjane, dostop in izločanje urejeni s posebnimi pravilniki. Iz vsega navedenega menim, da je bojazen poslanskega kluba LDS odveč, da predlog zakona ustrezno urejuje problematiko in temu ustrezno urejuje tudi postopke glede obveznega izvoda publikacij. Zato, kot sem uvodoma povedal, ne bom podprl predlaganega amandmaja. Hvala lepa.
Zaključujem razpravo. Gospod Školč, izvolite, prosim.
Moram reči, da te pameti, ki jo demonstrira ministrstvo in sedaj tudi gospod Ljubeljšek, absolutno ne morem razumeti. Kako je mogoče da, če nekomu nekaj vzameš, da dobi več, kar vi govorite. Tega ni. Če nekomu nekaj vzameš, potem dobi manj. To se mi zdi, da je zelo preprosta resnica, ki je jasna čisto vsakemu, tudi tistemu, ki se ne ukvarja z vprašanji teh nakupov knjižničnega gradiva. Druga zmota, gospod Ljubeljšek, ki kraljuje v tej diskusiji, je zmota o denarju, potrebnem za nakupe knjižničnega gradiva, in funkciji obveznega izvoda. Obvezni izvod namreč ni namenjen temu, da zapolnjuje fonde v knjižnicah, ampak zagotavlja neke druge funkcije. In če vi obvezni izvod regionalnim knjižnicam in knjižnicam v zamejstvu ukinete, jim ukinete tudi te funkcije. To pomeni, da jih osiromašite, ne pa obogatite. In lepo vas prosim, dajte se poučiti okrog tega, kaj je obvezni izvod, kakšni so njegovi nameni in kaj je funkcija izposoje, nakupa in tako naprej. Vsekakor pa se mi zdi, da tudi Fran Milčinski v vseh tistih opisih znamenitih prebivalcev vsem poznane dežele ni prišel tako daleč, da bi ugotovil, da če se nekomu nekaj vzame, da s tem dobi več, kar vi trdite tukaj skupaj z ministrom in njegovimi službami.
Zaključujem razpravo. V bodoče bi prosil, da se javite malo prej. Izvolite, gospa Širca.
Pri teh spremembah oziroma pri tej diskusiji se na nek način daje potuho tem podjetniškim subjektom na trgu, in založniki nemalokrat so v tej vlogi, tudi zelo agresivni. Konec koncev, zadnje čase vse bolj prodira njihov glas v to, da knjižnice na nek način vstopajo v njihove proračune s tem, ko so nelojalna konkurenca, in nimajo, za njih seveda, tistega izobraževalnega, kulturnega in še kakšnega drugega poslanstva, ki omogoča, da tisti, ki ne morejo kupiti določenega gradiva, pač ne pridejo do določenih informacij. Še enkrat poudarjam, da če ne zavežemo - dobro, 21. člena pač niste hoteli "kupiti", zaradi tega, da bi ministrstvo bilo "odvezano" bolj doslednega spoštovanja tega zakona, poskušali smo s 5. členom, zato da se ne bi zgodilo tisto, kar sem na začetku že dejala: tisti, ki se bodo v študijske namene hoteli seznaniti z materialom, ki ni dostopen na dom, ki ga zaradi njegove narave knjižnice hranijo v druge namene, bodo pač od sedaj naprej potovali v Ljubljano. In še enkrat, govorili ste danes o pokrajinah, govorili ste o decentralizaciji, govorili ste o razvoju regij in govorili ste - govorili smo in zagovarjamo vsi skupaj - o bogatitvi te razpršenosti in dostopnosti po Sloveniji. Tukaj usmerjamo v Ljubljano. In usmerjamo v eno institucijo oziroma v Maribor delno, ki bo to hranila, hkrati pa ne dajete možnosti, da bi ministrstvo oziroma ne samo ministrstvo za kulturo, konec koncev gre tudi za ministrstvo za visoko šolstvo, za urad Slovencev po svetu in ministrstvu za znanost; skratka, za vsa tista ministrstva in lokalne skupnosti, ki so vpletene v te posledice, zavezali, da se sanira ta do sedaj demokratično in najbrž pravično za javni interes, ne nujno za ekonomsko interes, urejene oblike obveznega izvoda.
Gospod Štebe, ste se vi javili tudi? Prosim.
Hvala lepa gospod podpredsednik. Spoštovani zbor, spoštovani minister! Ločiti moramo med obveznim arhivskim izvodom in opremljanjem knjižnic regijskih, manjšinskih in tako naprej. Zakaj obremenjevati ceno knjige ali publikacije, česarkoli, in to prelagati na kupce ta dodatni strošek za opremljanje knjižnic na ceno knjige oziroma na vse kupce teh knjig? Javni interes se zadovolji na način, da poskrbite, da te knjižnice imajo vire za nakup takšnih izvodov, ne pa, da je to obveza izdajatelja. In to siromašenje ima lahko tudi drugačen pomen: siromašenje izdajatelja in siromašenje kupcev teh knjig, ki kupujejo te knjige od tega istega izdajatelja zaradi vašega mnenja, da bi morali biti obvezni izvodi, tako kot je sedaj navada, zelo neliberalno in netržno in nejavno in nesorazmerno, kdo je dolžan kaj narediti, v javnem interesu je sedaj urejeno na način, kot je predlagano v zakonu. Arhiviranje izvodov je pa nacionalni interes zato, da so ti izvodi na primeren način arhivirani in varovani in jih je možno ohraniti skozi stoletja in tisočletja. Tako je tukaj pravzaprav zadeva popolnoma logična in normalna in se s tem ta normalnost vzpostavlja. Tisti, ki je zadolžen za financiranje in za knjižnično gradivo kakršnokoli že, v teh knjižnicah, za katere vi menite, da bi morali biti tudi namenjeni obvezni izvodi, zanje pa skrbi tisti, ki je titular teh knjižnic, in mora poskrbeti tudi za te vrste izvodov, ki jih te knjižnice glede na svojo naravo potrebujejo. Nekateri obvezni izvodi za takšne knjižnice nimajo pravega smisla, ker jih te knjižnice verjetno ne potrebujejo, to je zelo različno od področja, od vrste publikacije, sploh pa v sodobnih časih bodo večina in veliko takšnih publikacij, ki so v resničnem javnem interesu, nimajo komercialnega pridiha, bodo posredovani tudi na nek bolj primeren način, ne samo preko fizičnih izvodih v knjižnicah. Mislim, da je zadeva korektna in sprejemljiva in jaz bom tako vrsto rešitev v zakonu podprl. Hvala lepa.
Gospod Školč, imate besedo. Prosim.
Ne morem povedati drugače kot, da je gospoda Štebe "vernik", in to vernik SDS-a in vlade. Samo tako je mogoče razumeti, da ni prebral amandmaja in niti ne ve, kaj LDS v tem primeru predlaga. Samo, slepa vera ne potrebuje ne branja, ne poslušanja in ne razmišljanja in gospod Štebe vse to demonstrira. Poslanska skupina LDS predlaga, da tri pristojna ministrstva zagotovijo denar za ta obvezni izvod, ne da se ohrani sistem, kot je bil dosedaj, ker je koncept zakona ministrstva pač tak, da se to zmanjša s prejšnjega števila 16 na 4 oziroma v nekih primerih tudi na manj izvodov, kar še vedno pomeni, bom rekel, v jeziku, ki ga gospod Štebe propagira, razlaščanje nekoga tretjega. Ampak naš predlog je, da tri pristojna ministstva omogočijo, da ta funkcija obveznega izvoda še vedno teče v vseh regionalnih centrih in v dveh zamejskih knjižnicah. To diskusijo bi bilo treba povezati z vašim razumevanjem regionalnega razvoja in vašim razumevanjem skupnega slovenskega kulturnega prostora. Instrument, kot ga uvajate sedaj, pač siromaši regionalni razvoj in siromaši skupen slovenski prostor in je, bom rekel, dodaten proti kulturni udarec na področju knjižničarstva in standardov, povezanih s tem. O tem govorimo in o nečem drugem. Poslušanje, razmišljanje bi mogoče preprečilo, da govorimo eden mimo drugega.
Gospa Uhan, imate besedo. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Glavna dilema je 4 ali 16 izvodov, ali bomo šli v Ljubljano ali bomo v Novem mestu, recimo, dobili tisto gradivo. Jaz se pa kot Trebanjka sprašujem, zakaj pa ne bi bilo to dostopno v Trebnjem. Ob današnjem razvoju elektronskih medijev, zakaj ne bi bilo, recimo, možno dobiti to gradivo v Trebnjem? Že danes vemo, da si knjižnice med seboj izposojajo in da lahko naročiš gradivo v svoji knjižnici in dobiš, recimo, iz Novega mesta ali pa Ljubljane. Zakaj ne bi to omogočil, da bi bila ta izmenjava med knjižnicami boljše? Da je vse javni interes ali pa kulturni interes - kar izide v Sloveniji, tudi težko verjamem, , zato se mi zdi, da je prav, da vse, kar izide v Sloveniji, da je ohranjeno in to je ohranjeno v Narodni in univerzitetni knjižnici, da pa tisto, kar je javni interes, da se pa sofinancira. In to se sofinancira, ker je javni interes. Tu piše, da je bilo že lansko leto s strani ministrstva za kulturo zagotovljenih več sredstev kot prejšnja leta za nakup gradiva v splošnih knjižnicah. In predvidevam, da bo treba tudi v prihodnje zagotoviti več sredstev. Da bi pa vse gradili na brezplačnih izvodih, se mi pa tudi zdi nesmiselno v današnjem podjetniškem sistemu. In verjamem, da ni vse, kar izide v Sloveniji, tudi kulturni interes. Hvala lepa.
Gospa Širca, prosim.
Evropa nikoli ne ločuje. Že takrat, ko se je ugotavljala diferencirana stopnja obdavčitve ter možnost nižjega in višjega DDV, o tem, kaj je takega ali drugačnega značaja, si take diskriminacije ne dovoli, zaradi tega, ker se boji, da bi pri tem prišlo do raznih komisij in raznih subjektivnih presoj. Je pa res, da tisto, kar je v javnem interesu, pravi, naj države podprejo. Toda v javnem interesu je za Slovenijo, recimo, tudi proračunski sklad za knjigo, ki je bil podprt in sprejet v prejšnjem mandatu. Vendar, kot mi je znano, se ne izvaja, in kot mi je znano, se tudi zakon o zagotavljanju nekaterih posebnih programov na področju kulture ne izvaja na področju knjižničnega gradiva v tistem obsegu, kot je zapisan v zakonu. Res je, da se nikoli stoodstotno ni, ampak res pa je, da se trenutno manj, kot se je v določenih boljših časih; v boljših časih je prišel tudi že do višjih stopenj kot danes. Ampak proračunski sklad za knjigo govori tudi o tem, da se sredstva pridobivajo iz zbranih sredstev od DDV na knjigo, pa se le-ta ne distribuirajo, kot vem, in še niso zaživela na ta način. Ne glede na to, kot pravim, je velik interes vladajoče koalicije za to, da bi knjigo ohranil kot eno izmed najvišjih kategorij slovenske nacionalne identitete. Se pa zaradi tega ustanavlja proračunski sklad za medije, se je ustanovil, pardon.
Zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 22. točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob 21.30 uri. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O FINANČNIH ZAVAROVANJIH, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavniku vlade za dodatno obrazložitev. Izvolite, gospod minister dr. Šturm.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Zakon o finančnih zavarovanjih v skladu z direktivo evropskega parlamenta in sveta z dne 6. junija 2002 o dogovorih o finančnem zavarovanju določa posebna pravila, ki veljajo za finančna zavarovanja terjatev, sklenjena med določenimi subjekti na finančnih trgih. Republika Slovenija oziroma Banka Slovenija bo s prevzemom evra prevzela tudi obveznosti, ki izvirajo iz skupnega vodenja monetarne politike držav prevzemnic evra pod okriljem Evropske centralne banke. Zato je predlagana dopolnitev zakona o finančnih zavarovanjih tako, da v novem 7.a členu opredeljuje maksimalno zastavno pravico kot novo obliko zagotavljanja finančnega zavarovanja z zastavno pravico. Naj omenim, da je v skladu s pravili, ki jih določa pogodba o ustanovitvi Evropske skupnosti, bil predlog zakona 3. aprila letos posredovan tudi v uradni postopek Evropski centralni banki, od katere smo sprejeli na splošno pozitivno mnenje. Vlada zato predlaga državnemu zboru, da obravnavani zakon podpre in ga sprejme po skrajšanem postopku. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod minister. Predlog zakona je obravnaval odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matično delovno telo. Prosim predsednico odbora gospo Mojco Kucler Dolinar, da predstavi poročilo odbora. Prosim.
Hvala predsedujoči, lep pozdrav! Spoštovani minister, poslanke, poslanci! Odbor državnega zbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje je na 21. redni seji obravnaval predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o finančnih zavarovanjih. Predstavnik predlagatelja, ki je na seji sodeloval, državni sekretar z ministrstva za pravosodje je, k členom predloga zakona podal dopolnilno obrazložitev, v kateri je poudaril, da predlog zakona predstavlja manj zahtevne spremembe in dopolnitve veljavnega zakona o finančnih zavarovanjih. Predstavil je razloge za pripravo predloga zakona ter tudi njegove bistvene rešitve in cilje zakona. Odbor je sprejel tudi amandma k 5. členu, ki so ga vložile štiri poslanske skupine, in sicer SDS, Nova Slovenija, SLS in DeSUS, s katerim se je rok za uveljavitev zakona skrajšal iz predlaganih 15 dni po objavi, na naslednji dan po objavi v Uradnem listu. S tem je odbor upošteval predlog Banke Slovenije, ki je opozorila, da je potrebno nov sistem zavarovanja vzpostaviti s 1.7.2006. Sicer pa na odboru ni bilo daljše razprave o členih zakona in na koncu je odbor tudi podprl vse člene zakona skupaj ter jih tudi temu spoštovanemu zboru predlaga za sprejem.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Srečko Hvauc, v imenu poslanske skupine SDS. Prosim.
Hvala lepa za besedo. V Slovenski demokratski stranki bomo predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o finančnih zavarovanjih, ki ga je v postopek po skrajšanem postopku dala vlada Republike Slovenije, podprli. Kot je že iz poročila matičnega delovnega telesa razvidno, gre za spremembe, ki so povezane s prevzemom evra in se jih enostavno ne da zaobiti, zato bomo predlog podprli, vključno s tistim amandmajem, ki zaradi časovnih rokov določa veljavnost zakona takoj po objavi v Uradnem listi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Milan Cvikl v imenu poslanske skupine LDS, prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Gospod minister, poslanke in poslanci! Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o finančnih zavarovanjih je pravzaprav zadnji zakon, ki formalno omogoča, da bo Slovenija izpolnila vse pogoje za to,da bo lahko Banka Slovenije že v začetku julija izvedla vse postopke, ki omogočajo sodelovanje v sistemu evropskih centralnih bank, hkrati pa bo ta zakon na tej podlagi tudi omogočal, da bomo 1. januarja 2007 tudi sprejeli evro, potem ko so na evropskem parlamentu kot na evropskem svetu potrdili to odločitev. V Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo ta zakon, ne glede na to, da moramo ob tem opozoriti, da ne razumemo, zakaj vlada Republike Slovenije na nek način tvega s svojimi postopki pri tem zakonu. Ta zakon je bil predviden v sprejem že ob skupnem programu vlade Republike Slovenije in Banke Slovenije, ki je bil sprejet konec meseca novembra, decembra 2003 je bil seveda v primoprodajnih zapisnikih med staro in novo vlado. Ta nova vlada, ki je sedaj že kar stara vlada, pa se je šele aprila 2006 odločila, da bo ta zakon prinesla v državni zbor. In če ne bi na neki skupni seji odbora za evropske zadeve, odbora za gospodarstvo in odbora za finance bilo jasno opozorjeno, če ta zakon ne bo uveljavljen pred 1. julijem, slovenska centralna banka tvega, da ne bo izpolnjevala tehničnih pogojev za oblikovanje nasprotnih zavarovanj v delovanju sistema evropskih centralnih bankah, če teh opozoril ne bi bilo, ne bi danes vodili razprave samo o tem še zadnjem ključnem vprašanju, dnevu objave v Uradnem listu Republike Slovenije. Sam si niti ne predstavljam, kako bi bilo, če bi na primer nekdo preprosto zaradi formalnega zaključevanja zakonodajno pravnega postopka vprašal o vsebini tega zakona. To ne pomeni, da mi nasprotujemo zakonu. Nasprotno. Mi zakon podpiramo, vendar vseeno pričakujemo, da bo vlada Republike Slovenije, pristojni gospod minister, da bo znal nekoliko natančneje pojasniti, zakaj ste se odločili za metodo tako imenovanega bazena ali "pool-a" in zakaj menite, da je ta model ustreznejši, kot bi bili nekateri drugi modeli. Res je, da zakon nima finančnih posledic za državni proračun, ni pa res, da nima nobenih drugih finančnih posledic. S tem zakonom se formalno na nek način pomemben del premoženja Republike Slovenije, ki je sedaj bil del premoženja slovenske centrale banke, prenaša vsaj glede na dikcijo zakona in glede na izbrano metodo, v jurisdikcijo evropske centralne banke. V tem smislu seveda, Slovenija zavestno odstopa in predaja del premoženja. Vsa ta vprašanja pri tem zakonu niso dovolj jasno pojasnjena s strani predstavnikov vlade. Dokument je očitno nastal v Banki Slovenije in je seveda ustrezen, vendar pojasnila, predvsem predstavnikov vlade, očitno pristojnega ministra za pravosodje, pa po našem mnenju niso zadostna. Zato bi predlagal, da v nadaljevanju vendarle slišimo nekaj dodatnih pojasnil, predvsem pa pričakujemo od vlade Republike Slovenije, da bo pri takšnem zakonu, kot je zakon, ki vzpostavlja pogoje za prevzem evra, pravočasnejša ali da bo seveda s tem, da opravi svoje delo hitreje, kot je to naredila v tem slučaju, zagotovila pogoje in zmanjšala riziko, ki bi lahko nastal, če bi v sami parlamentarni razpravi politične stranke izražale nasprotovanja ali pa bi recimo prišlo do veta na ta zakon. Predstavljajte si veto državnega sveta na ta zakon, ki bi formalno lahko pomenil, da je vprašanje prevzema evra, naenkrat v dvomih. Gospod minister, pričakujem odgovore, zakon pa bomo podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Kokalj, v imenu poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Spoštovani gospod minister, spoštovane poslanke in poslanci! Spremembe zakona o finančnih zavarovanjih, ki so danes pred nami, so vključene v načrtu uvedbe evra v Republiki Sloveniji. Zakon o finančnih zavarovanjih je bil sprejet leta 2004 in zajema direktivo 2002/46 evropskega parlamenta in sveta o dogovorih o finančnem zavarovanju. Direktiva opredeljuje sklepanje finančnih zavarovanj v obliki finančnih instrumentov ali gotovine. Režim, ki ga sprejeta direktiva uvaja, zagotavljanju dodatnih zanesljivih načinov financiranja na celotnem območju Evropske unije olajšuje dostop do finančnih sredstev ter obenem znižuje ceno kapitala na finančnih trgih Unije. Hkrati s prevzemom evropske denarne valuta evra bo Republika Slovenija 1. januarja 2007 prevzela tudi druge obveznosti zaradi skupnega vodenja monetarne politike držav, prevzemnic evra, pod okriljem Evropske centralne banke. Nacionalne banke morajo z ustreznimi instrumenti in z zakonodajo zagotovi ustrezno infrastrukturo in zavarovanje posojilnih poslov monetarnih operacij. Stranke poslov so ponavadi kreditne ustanove, torej banke in hranilnice, ter nacionalna banka v posamezni državi članici. Predlagane spremembe zakona bodo Banki Slovenije omogočile uvedbo zavarovanja s tako imenovano metodo "pool", s katero nasprotna stranka nacionalne centralne banke oblikuje sklad premoženja, ki je namenjen zavarovanju vseh poslov, ki jih ta stranka sklene z nacionalno centralno banko v okviru monetarnih operacij. Premoženje tako ni vezano na posamičen posel, ampak zagotavlja zavarovanje vseh poslov. Prednosti so, da se sklad oblikuje vnaprej in ga ni potrebno vsakič znova ustanavljati, kadar se sklepajo posli. V Novi Sloveniji menimo, da se bo z uvedbo te metode olajšalo in pocenilo zavarovanje za premoženje, kar je pomembno z vidika naraščanja poslov z državami Evropske unije. Z dopolnitvami zakona o finančnih zavarovanjih se bodo izključila različna tolmačenja. Oblikovala pa se bo tudi enotna praksa Banke Slovenije. V Novi Sloveniji bomo predlagane spremembe podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Kangler v imenu poslanske skupine SLS. Izvolite prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani minister, spoštovane poslanke, poslanci! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo omenjeni predlog zakona o spremembah in dopolnitvah o finančnih zavarovanjih, obravnavamo ga po skrajšanem postopku, ki se nanaša na manj zahtevne spremembe, podprli. Spremembe so potrebne, saj predstavljajo pogoje za pripravo infrastrukture Banke Slovenije za vodenje monetarne politike po uvedbi evra. Predlog zakona sicer temelji na metodi sklada premoženja kot načinu zagotavljanja in vodenja premoženja za zavarovanje pri [[....]] [[Nerazumljivo.]] . Ta metoda omogoča slovenski centralni banki, da bo na njeni podlagi zavarovala posle, sklenjene z domačimi kreditnimi institucijami in za podporo modelov korespondenčnega centralnega bančništva. Predlog zakona prinaša tudi novo obliko zagotavljanja finančnega zavarovanja z zastavno pravico, in sicer maksimalno zastavno pravico. Kot omejitev je določeno, da se maksimalna zastavna pravica lahko ustanovi le na finančnih instrumentih, ki se vodijo v obliki registra, saj se izvrši z vpisom v ta register. Pomembna sprememba zakona se nanaša na spremembo prvega odstavka 11. člena veljavnega zakona. S tem se jasno in nedvoumno ureja posledica pogodbe o finančnem zavarovanju postopkih prisilne poravnave, stečaja, neprostovoljne likvidacije, kar pa je na področju poslov, sklenjenih po zakonu o finančnih zavarovanjih, nujno. Zakon o finančnih zavarovanjih namreč ureja zavarovanje terjatev, sklenjenih na finančnih trgih, ki imajo lahko vpliv na stabilnost finančnega sistema. Glede na to, da je k pripravljenim spremembam zakona podala pozitivno mnenje tudi evropska centralna banka in da gre za spremembe, ki so potrebne v zvezi s prevzemom evra, bomo poslanci poslanske skupine Slovenske ljudske stranke predlagane spremembe podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Žnidaršič v imenu poslanske skupine DeSUS. Prosim.
Spoštovani predsedujoči, gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi! V poslanski skupini DeSUS bomo vladni predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o finančnih zavarovanjih podprli. V poslanski skupini menimo, da je to potrebno zaradi prehoda na skupno evropsko valuto in da je zato novelo zakona potrebno spremeniti tako, da bo odgovarjala evropski direktivi v tistem delu, ki zadeva zavarovanja finančnega premoženja z zastavno pravico. Tako na eni strani omogoča ta zakon ustrezno zavarovanje za monetarne operacije, na drugi pa določa pravila glede zavarovanja finančnih terjatev subjektom, udeleženih na finančnem trgu. Predlagane spremembe se navezujejo na določanje finančnega premoženja, ki ga zahteva za zavarovanje posojil evropska centralna banka, ki posojila daje oziroma odbori domačim kreditnim institucijam. Zato je izbrana tako imenovana "pool" metoda oziroma metoda sklada premoženja, s katero se zagotavlja zavarovanje vseh sklenjenih finančnih poslov vključenih finančnih subjektov. Ta metoda je po našem vedenju bistveno učinkovitejša, pregledna in nenazadnje tudi stroškovno ugodnejša oziroma ekonomsko upravičena. V poslanski skupini smo prepričani, da izbira te metode vodi k preglednemu delovanju in vodenju evromonetarne politike pa tudi k pravočasni ureditvi infrastrukture Banke Slovenije ter enotnim pravilom uporabe. Takšen predlog predstavlja manjše popravke, zato menimo, da je te spremembe in dopolnila zadevajo predvsem časovno nanizano uskladitev z ostalimi povezanimi zakoni, zakon o Banki Slovenije, zakon o plačilnem prometu in gospodarskih družbah, zakon o dvojnem označevanju cen itd. Tako bo zagotovljena celotna evrosistemska podlaga. Pri tem se zavedamo spremenjene vloge Banke Slovenije, zato menimo, da bo njena funkcija s prevzemom evra postala bolj evropsko naravnana. Tako si bo Banka Slovenije pridobila oziroma bo prevzela nove obveznosti v okviru pravil evropske centralne banke. Z vključitvijo na odboru sprejetega amandmaja, da je potrebno nov sistem zavarovanja vzpostaviti s 1.7. v zakonski predlog, bomo v poslanski skupini DeSUS podprli dopolnjen predlog matičnega delovnega telesa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi amandmaji, ni možna razprava o členih. Zato razpravo zaključujem in s tem tudi drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o zakonu bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj pol ure po prekinjeni 22. točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob 21.30. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O SISTEMU PLAČ V JAVNEM SEKTORJU, NUJNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo predložila vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavniku vlade za dodatno obrazložitev. Izvolite gospod minister, dr. Virant.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Relativno kratka novela zakona o sistemu plač v javnem sektorju prinaša predvsem naslednje rešitve. Prvič, določa eskalacijo oziroma uskladitev plač s 1. julijem. Praksa zadnjih let je, da se plače glede na rast življenjskih stroškov v javnem sektorju usklajujejo s 1. julijem, o čemer se vladne in sindikalna stran pogajata. Po precej dolgih zahtevnih, napornih pogajanjih je prišlo do dogovora o uskladitvi v višini 2,35%, od tega gre 1,3% za splošno linearno rast plač in 1,05% v tako imenovani sklad za odpravo plačnih nesorazmerij. Druga novost ali druga rešitev, ki jo zakon prinaša, je možnost nagrajevanja povečanega obsega dela izven siceršnjih okvirov, ki jih zakon določa za plačevanje delovne uspešnosti. To je tudi odgovor na očitke, ki so padali na račun vlade, češ da ustvarja neenotnost plačnega sistema z uvajanjem možnosti plačevanja povečanega obsega dela v sodstvu, zdravstvu, v javni upravi, da je to uvedeno že leta nazaj. Sedaj z enotno določbo zakona o sistemu plač to možnost uveljavljamo za celoten javni sektor. Na ta način se omogoča boljše plačevanje, boljše nagrajevanje najbolj obremenjenih, učinkovitih in uspešnih javnih uslužbencev. Znova bi poudaril, da je tendenca vlade, da je plačni sistem v javnem sektorju sicer urejen in pregleden, a hkrati tudi dovolj fleksibilen, da se omogoči boljše plačevanje tistih, ki več in bolje delajo. Ta novela je bila usklajena s pogajalsko skupino reprezentativnih sindikatov javnega sektorja. V javnem sektorju imamo 23 reprezentativnih sindikatov. Njihova pogajalska skupina deluje v skladu z internimi pravili, ki so jih dogovorili. Pogajanja so tekla normalno. Na koncu je pogajalska skupina v skladu s svojimi pravili soglašala s predvidenimi spremembami zakona. Pet sindikatov, združenih v Konfederaciji sindikatov javnega sektorja, pa je temu nasprotovalo. Zahtevali so višjo eskalacijo plač in drugačno ureditev povečanega obsega dela. Na matičnem delovnem telesu je vodja pogajalske skupine reprezentativnih sindikatov javnega sektorja, gospod Ščernjavič, predlagal oziroma dal pobudo za sprejem amandmaja, ki ga je nato odbor podprl in je z njim soglašala tudi vlada. Ta amandma pa rešuje naslednjo situacijo. Bistveni korak pri plačni reformi v javnem sektorju in glavni korak, ki je planiran za letošnje leto, je sklenitev kolektivne pogodbe za javni sektor. Smo v sklepni fazi pogajanj in veljavni zakon vsebuje določbo, po kateri bo kolektivna pogodba za javni sektor veljavna pod določenimi pogoji - če jo podpišejo sindikati, ki združujejo najmanj 40% vseh zaposlenih v javnem sektorju. Način štetja članstva v sindikatih naj bi po zakonski določbi dogovorila vlada in sindikati. Že sedaj se nekateri sindikati oglašajo s stališčem, da ne bodo dovolili štetja članstva, da je to v nasprotju z mednarodnimi konvencijami, skratka, lahko pride do blokad v tem procesu. Ker ne želimo, da bi prišlo do blokad v procesu sklepanja kolektivne pogodbe za javni sektor, smo podprli amandma, po katerem se zgodi naslednje: v primeru, da do konca oktobra sindikati in vlada ne uspejo doseči dogovora o načinu ugotavljanja števila članov, velja princip, da je kolektivna pogodba za javni sektor veljavna, ko jo podpiše večina reprezentativnih sindikatov javnega sektorja. Pri čemer bo pa seveda vlada težila k temu, da bi bil konsenz v javnem sektorju čim višji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matično delovno telo. Prosim predsednico odbora gospo Mojco Kucler Dolinar, da predstavi poročilo odbora.
Lep pozdrav gospod minister, lep pozdrav tudi vam kolegi poslanci in kolegice poslanke! Odbor državnega zbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje je na 23. nujni seji obravnaval predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sistemu plač. Predstavnik predlagatelja, minister za javno upravo, je v okviru dopolnilne obrazložitve k členom predloga zakona povedal, da je novela zakona tokrat relativno kratka in pa da je usklajena z veliko večino reprezentativnih sindikatov javnega sektorja, saj z besedilom sprememb soglaša 18 od skupaj 23 reprezentativnih sindikatov javnega sektorja. Kot glavno vsebino je poudaril eskalacijo plač s 1.7.2006, kar je praksa tudi zadnjih nekaj let. Predvsem je poudaril, da je vlado, kot predlagateljico tega zakona, vodilo predvsem dvoje. Prvič, javnofinančna vzdržnost in pa drugič, da se omogoči odprava plačnih nesorazmerij oziroma izvedba plačne reforme v javnem sektorju. Ta dogovor in zakonska določitev eskalacije je pomemben korak k dokončanju reforme, to je k sklenitvi kolektivne pogodbe za javni sektor, kjer so v sklepni fazi pogajanj in upajo, da bo podpisana do jeseni, saj je osnovni element za novi plačni sistem javnih uslužbencev. Predstavnik zakonodajno-pravne službe, ki je na seji sodeloval, da je imela ta služba pripombe k 4. in 7. členu predloga zakona, ki so doživele odziv v predlogih za amandmaje odbora, vložene s strani koalicijskih poslanskih skupin, razen pripomba te službe k četrtemu odstavku 4. člena, s katerim bo vlada določila pogoje in obseg dela plače za delovno uspešnost s podzakonskim predpisom. Vendar je predlagatelj pojasnil, da zakon o sistemu plač v javnem sektorju temelji na konceptu, da je izvedba in konkretizacija njegovih določil prepuščena podzakonskim aktom in kolektivnim pogodbam, kar je predlagatelj upošteval in s tem tudi pri opredelitvi in konkretizaciji določbe četrtega odstavka 22.a člena. Na seji odbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje so sodelovali predstavniki sindikata državnih in družbenih organov Slovenije, sindikata carinikov Slovenije in sindikata v zdravstvu Slovenije, Pergam, pri čemer naj poudarim, da so bili vabljeni vsi predstavniki oziroma vsi reprezentativni sindikati. Predstavnik sindikata državnih in družbenih organov je povedal, da se vlada in sindikati usklajujejo in pogajajo že skupaj 9 mesecev, in sicer najprej o premiji, nato regresu in o plačah. Lani je bil oblikovan tudi dogovor za usklajevanje plač, od katerega so postopoma potem prešli na pot usklajevanj posameznih kategorij, posebej za regrese, posebej za premije, za pokojninsko zavarovanje in za plače. Novela zakona tako predstavlja kot je dejal zadnji del, to je indeksacijo plač za letošnje leto. Sindikati to novelo zakona štejejo kot kompromisni predlog, ki so ga uspeli po poti usklajevanj doseči z vladno pogajalsko skupino. Predstavnik sindikata je tudi poudaril, da na pogajanja z vlado prihajajo predvidoma vsi sindikati, tudi iz Konfederacije, tako da vsi sodelujejo pri oblikovanju mnenj, stališč, pripomb tako glede te novele kakor tudi pri ostalih aktivnostih, kar se dogaja že vsa leta. V razpravi so nekatere članice in člani odbora predlogu zakona nasprotovali in se spraševali, zakaj je prišlo do razlikovanja na eni strani med številom sindikatov in na drugi strani med številom članov sindikatov ter obžalovali, da so se sindikati razdelili. Povedali pa so tudi, da bi bilo morda iskati razliko za odpravo nesorazmerij tudi iz nekaterih drugih virov. Minister, ki je sodeloval na seji odbora, je na izpostavljena vprašanja tudi sproti odgovarjal, odbor pa je sprejel amandmaje poslanske skupine SDS, Nove Slovenije, SLS in DeSUS-a k 4. in 7. členu ter amandma poslanske skupine SDS, Nove Slovenije, SLS za novi 7a. člen.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Miran Potrč v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite, prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Gospod minister, kolegice in kolegi. Poslanke in poslanci Socialnih demokratov bomo glasovali proti predlaganemu zakonu. Za nas je predlagani zakon v celoti nesprejemljiv, ker ne upošteva načela socialnega partnerstva in dogovarjanja s sindikati, ker ga je vlada predlagala, ne da bi bil usklajen z večino sindikatov vsaj glede na število članstva, če že glede na število sindikatov, in ker ne upošteva sedanje določbe 42. člena, po katerem je dogovor kolektivna pogodba za javni sektor sklenjena, ko jo podpišejo vlada RS in reprezentativni sindikati javnega sektorja iz najmanj štirih različnih dejavnosti, katerih skupno število članstva presega 40% zaposlenih v javnem sektorju. Jaz ne bom trdil, kaj je res ali ne, vendar tudi minister doslej temu ni ugovarjal, javne objave so, da sindikati, ki so podpisali izjavo o usklajenosti, predstavljajo bistveno manj od polovice in tudi od 40% članstva v sindikatih, v imenu katerih se predlaga sprememba zakona. Zakon je nesprejemljiv tudi zaradi tega, ker posega v kolektivno dogovarjanje tudi glede načina določanja plač, saj ga poslej po novem želi vlada urejati z uredbo, ne pa več s kolektivnim dogovorom. Posebej pa je za Socialne demokrate nesprejemljiv predlog, ki ga je vlada podprla, vložile pa so ga tri koalicijske stranke. To je predlog, da se bistveno spremeni sedaj veljavni 42. člen zakona in se na ta način izniči vse doseženo socialno partnerstvo, saj bi s predlogom, kot je predlagan, vlada z zakonom posegla v samostojnost in neodvisnost sindikalne organizacije, v možnost usklajevanja stališč in iskanja optimalnih rešitev zaposlenih v javnem sektorju. Ne bi več zagotavljala, da sodelujejo v usklajevanju predstavniki vseh dejavnosti, ker so ta moment v javnem sektorju predvsem štiri dejavnosti tiste, katerih sindikati so zastopani, in bi vplivala tudi na to, da se s postopkom, ki pomeni prisilo in pritisk, sprejemajo odločitve pod pretvezo, kot da so usklajene s socialnimi partnerji. Mi smo zaradi takšnega načina dela vladajoče koalicije dali takoj po sporočilu o neusklajenosti zakona tudi javno izjavo, povedali smo pa tudi na seji matičnega delovnega telesa, da se nam ravnanje vladajoče koalicije in predstavnika vlade zdi skrajno nesprejemljivo in tudi bistveno drugačno od proklamiranih načel, kako se bodo tako pomembni zakoni, kot so zakoni o plačah, in druga vprašanja, ki zadevajo medsebojne odnose med sindikalnimi in ekonomskimi partnerji, v državnem zboru sprejemala. Mislim, da bi ministrstvo in vlada dosegli dovolj in morda še preveč, če bi zagotovili uskladitev plač. Jaz bi to usklajevanje plač tudi z manjšim soglasjem še razumel, poseganje v način določanja nadurnega dela in posebne učinkovitosti, posebej pa spreminjanje kolektivnega partnerstva pa je nesprejemljiva vsebina. Moram reči, da ne razumem takega ravnanja vlade in koalicije in še vedno izražam vsaj minimalno upanje, da bodo svoje napačno ravnanje spoznali in da 7.a člen ne bo sprejet. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Kokalj, v imenu poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Lep pozdrav vsem! Nedavno sprejeta sprememba zakona ni zajela enotne ureditve izplačila dela plače za delovno uspešnost za povečan obseg dela v celotnem javnem sektorju. Določila zakona o javnih uslužbencih urejajo to le za del javnega sektorja. V sedanjem predlogu gre za plačilo delovne uspešnosti iz naslova povečanega obsega dela, sredstva pa bodo zagotovljena iz prihrankov nenadomeščanja javnih uslužbencev v primeru daljše odsotnosti zaradi bolezni, nege, varstva otrok itn. oziroma morebitnih drugih daljših odsotnosti ali iz drugih proračunskih postavk. V specifičnih organizacijah z vzgojno-izobraževano vsebino pa predlagatelj ohranja dosedanjo ureditev določenega obsega in plačil dodatne tedenske učne in pedagoške obveznosti. Način plačila je urejen v področnih zakonih, sprememba dosedanjega načina bi lahko povzročila dodatne finančne posledice. Predlog zakona odpravlja tudi soglasje ustanovitelja za izplačilo dodatne delovne uspešnosti iz naslova prodaje blaga in storitev na trgu. Poglavitna cilja sprememb in dopolnitev zakona sta ureditev izplačila povečanega obsega dela in uskladitev iz izhodiščne in osnovnih plač v javnem sektorju s 1. julijem 2006, institut povečanega obsega dela je v glavnem predviden za posebne projekte, predsedovanje Evropski uniji, odprava sodnih zaostankov, odprava čakanja v zdravstvu itn., za katera se bodo sredstva zagotavljala posebej. V prvi obravnavi predloga sprememb in dopolnitev zakona so potekala usklajevanja tudi s sindikati, na podlagi katerih je bil na odboru sprejet nov 7.a člen, ki ureja kriterij za podpis kolektivne pogodbe za javni sektor, če ne bo dogovora do 31.10.2006. Poslanska skupina Nove Slovenije bo predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sistemu plač v javnem sektorju podprla.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Josip Bajc v imenu poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi. Pri obravnavi novele zakona o sistemu plač v javnem sektorju je potrebno uvodoma poudariti, da gre za novelo, ki je usklajevana z večino reprezentativnih sindikatov javnega sektorja, saj je z njo po navedbah predlagatelja kot tudi predstavnikov sindikatov soglašalo 18 od 23 reprezentativnih sindikatov javnega sektorja in pričakujem, da politiki ne bomo ocenjevali, ali so imeli ustrezna pooblastila ali ne tisti, ki so nastopali v samih pogajanjih. Temeljni namen novele zakona je uskladitev plač v javnem sektorju, saj je bila zadnja uskladitev izvedena 1. junija leta 2005, zakon pa določa, da se vrednost plačilnih razredov usklajuje praviloma enkrat letno. Znesek oziroma odstotek povečanja izhodiščne plače kot tudi delež sredstev, namenjenih odpravi plačilnih nesorazmerij, so bili dogovorjeni z večino sindikatov, zato ni nobenega razloga, da danes obravnavanega zakona ne bi sprejeli. Seveda je ob predlaganem deležu povečanja plač mogoče na dolgo razpravljati o tem, ali bi morale plače za javne uslužbence vendar biti večje oziroma večji odstotek povečanja. Pri tem pa moramo posebej poudariti, da je nekoliko manjša rast plač v zadnjih letih logična, saj smo s tem prepuščali plačam zasebnega sektorja, da ujamejo rast plač v javnem sektorju, ki je bila, kot vsi vemo, pred nekaj leti nekoliko previsoka. Zakon pa prinaša še eno pomembno novost, to je enotno ureditev izplačila dela plač za delovno uspešnost za povečan obseg dela. Sistem plačevanja javnih uslužbencev, kot ga zasleduje zadnja sprememba zakonodaje, sledi k čim večji enotnosti, transparentnosti in preglednosti, seveda pa to ne pomeni oziroma ne sme obenem pomeniti, da so omejene ali celo onemogočene možnosti za nagrajevanje bolj obremenjenih in obenem bolj uspešnih in učinkovitih javnih uslužbencev. Ob tem je potrebno poudariti, da predlagatelj v uvodu zakona navaja, da se bodo sredstva za povečan obseg dela zagotavljala iz prihrankov zaradi opravičene odsotnosti drugih javnih uslužbencev ter tudi iz drugih proračunskih postavk, kadar bo za pomembnejše državne projekte to potrebno zagotoviti. Podrobneje bo izplačilo za povečan obseg dela uredila vlada z uredbo, drugim samostojnim državnim organom pa je prepuščena ureditev z internimi akti. Takšna rešitev postavlja določena vprašanja in pomisleke, vendar pričakujemo, da v praksi med vlado in drugimi državnimi organi glede tega vprašanja ne bo prihajalo do večjih odstopanj. Na odboru je bilo nekaj dilem izpostavljenih tudi v zvezi z novim 7.a členom dopolnjenega predloga zakona. 42. člen zakona o sistemu plač v javnem sektorju določa v prvem odstavku, da je kolektivna pogodba za javni sektor sklenjena, ko jo podpiše vlada Republike Slovenije in reprezentativni sindikati javnega sektorja najmanj štirih različnih dejavnosti, katerih skupno število članstva presega 40% zaposlenih v javnem sektorju. Zakon določa tudi, da reprezentativni sindikati omogočajo ugotavljanje števila članov v sindikatu in da se vlada in reprezentativni sindikati dogovorijo o načinu ugotavljanja števila članov. Novi 7.a člen novele, ki jo obravnavamo danes, pa določa rok za dogovor o načinu ugotavljanja števila članov reprezentativnih sindikatov, saj bo v nasprotnem primeru kolektivna pogodba za javni sektor sklenjena, ko jo bo podpisala večina reprezentativnih sindikatov. V Slovenski ljudski stranki se zavedamo, da takšna rešitev ni najboljša, vendar pa nedogovor o načinu ugotavljanja števila članov sindikatov ne sme in ne more biti razlog za nesklenitev kolektivne pogodbe. V Slovenski ljudski stranki pričakujemo, da bo 7.a člen dodatno spodbudil tako vlado kot sindikate k rešitvi, na podlagi katere bo mogoče ugotoviti oziroma preveriti število članov posameznih sindikatov. Poslanci poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bomo obravnavani predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Sašo Peče v imenu poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sistemu plač v javnem sektorju bi znal biti po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke nevaren zakon. Nevaren predvsem za razmere na trgu dela v okviru javnega sektorja. Na to nas po eni strani opozarjajo sindikati ali bolje rečeno tisti zastopniki 81.000 ljudi v delovnem razmerju, ki jih poskuša matično delovno telo, predsednica odbora, pristojni minister in avtor tega zakona prikriti in skriti, kot da ne obstojajo. Še enkrat poudarjam, govorimo o nestrinjanju 81.000 delovnih ljudi. Po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke je neodgovorno s strani izvršilne veje oblasti, tako v tem državnem zboru, torej vladajoče večine, kot tudi s strani vlade Republike Slovenije, da poskuša zakriti to nestrinjanje ali bolje rečeno, da skuša izničiti napore in zavzemanje teh sindikatov. Ne nazadnje se moramo zavedati, da navkljub odločitvam o novih tendencah vlade Republike Slovenije, ki se izkazujejo skozi Partnerstvo za razvoj, ne smemo na ta način in skozi to obliko, pa bom namenoma uporabil termin, tako zelo izigrati delovnih ljudi v naši državi. Poslanke in poslanci poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke smo v zadnjem obdobju prejeli mnogo želja po interesu delavcev do tega zakona. Vsi po vrsti pa so izkazovali naslednja tri vprašanja, ki jih naslavljamo na resornega ministra. Prvič, kako bo vsebina EPE 896/IV vplivala na kvaliteto dela, torej, gre za vprašanje kvalitete dela. Dalje, kako bo to vplivalo na obremenitev zaposlenih in od kdaj je povečan obseg dela enako kot delovna uspešnost. Po naši oceni se torej povečan obseg dela ne sme in se ne bi smel enačiti z delovno uspešnostjo. Po drugi strani pa bomo izhajajoč iz vsebine, ki jo zasleduje predlog zakona, žal prišli do stanja, kjer bo v določenih poklicih v okviru javnega sektorja možno biti delovno uspešen le v primeru, ko bo šel nekdo na bolniško. In če bomo poslanke in poslanci pristali na tovrstno tendenco ali usmeritev delovne uspešnosti, potem na noben način ne moremo več govoriti, da slovenska zakonodaja sledi normativnemu delu ustave Republike Slovenije, ki še zmeraj zasleduje vsebino socialne države. Kar se tiče pisne korespondence, ki je potekala, verjamem, da tako v okviru tudi ostalih poslanskih skupin, s strani Konfederacije sindikatov javnega sektorja Slovenije nas opozarjajo, da ne držijo tiste velike besede tako predsednice odbora kot ministra o reprezentativnosti oziroma bolje rečeno o strinjanju sindikatov ter o pozitivnem apelu sindikatov do tega zakona. V uvodu navajajo več sindikatov, ki se z omenjeno vsebino zakona, ki je pred nami, ne strinjajo. Izpostavljajo pa po naši oceni pet bistvenih elementov, ki znajo, kot sem rekel, grobo poseči v sam sistem dela. Prvič, časovni pritisk. Po naši oceni, torej kadar govorimo o zakonski materiji, ki se dotika sociale, zaposlovanja in nenazadnje nagrade za delo, to je plača, vlada Republike Slovenije ne bi smela postavljati sindikatov oziroma tiste, s katerimi se pogovarja in za katere se zakon piše, v časovni pritisk. Nadalje. Opredelitev delovne uspešnosti oziroma kar povečan obseg dela. In nenazadnje zelo pomembno, žal mi je, da imam samo še toliko sekund, bi omenjeno po vsej verjetnosti sprejem tega zakona v praksi povzročil nezmožnost pridobivanja tega dela plače predvsem zaradi različne interpretacije s strani izvajalcev tega zakona. V poslanski skupini nacionalne stranke predloga zakona ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Vili Rezman bo predstavil stališče poslanske skupine DeSUS. Prosim.
Hvala lepa. Zakon o razmerju plač v javnem sektorju že sam po sebi, po svoji naravi najbrž zbuja večjo pozornost kot nekateri drugi zakoni, tudi več razmišljanj, najbrž tudi posamične ambicije, pa tudi nasprotovanja. Vidimo, da se nam je to ponovno dogodilo ob tokratnem sprejemu predlogov za spremembe. Temeljni namen tega zakona ni v ničemer sporen, če gre za temeljni namen, kakor je navedeno, ki govori zgolj o tem, da bi naj bilo zagotovljeno korektno urejanje plač, korekten popravek in če ne bi šlo ob tem še za nekatere druge interese in predloge, ki so bili navedeni kot novosti. Če bi šlo samo za voljo tega, ali se naj uskladijo plače ali ne, bi najbrž bilo mogoče doseči bistveno višje soglasje. Sedaj ga ni. Verjetno bi bilo sprejemanje tega zakona potem čista rutina. Zdaj pa to ni rutinski posel. Vidimo, da nekatere slabosti skušajo posamezniki s svojimi predlogi amandmajev tudi popraviti in v naši poslanski skupini, v DeSUS-u, mislimo, da so ti predlogi vredni razmisleka, ne zgolj razmisleka, ampak tudi podpore. Če bi šlo zgolj za usklajevanje plač, tudi postopek ne bi bil sporen, tudi hitrost ne bi bila sporna, vendar je pa vezana trgovina, vezava nekaterih drugih predlogov na usklajevanje plač, pa lahko problematična. Mi sodimo, da so bili vešče vneseni nekateri novi dodatni elementi, dodatni predlogi v zakonu, ki so povzročili ne zgolj razlike, ampak tudi kar nekaj nasprotij. Eskalacija sama po sebi ni problematična, delitev eskalacije na linearno povečanje plač in na odpravo nesorazmerij za nas tudi ni problematično. Ambicija vlade, da se zagotovi vzdržnost javnih financ in da se plačna nesorazmerja popravijo, so deležna tudi naše podpore, pomisleki so pa naslednji. Najprej gre za to, da se na novo poskuša urediti del plač za delovno uspešnost in je med delovno uspešnostjo in povečanim obsegom del skorajda postavljen enačaj. Temu ni tako, temu marsikdo nasprotuje in bilo bi verjetno prav, če bi bilo temu posvečenih več priložnosti za razpravo in če bi bil najden boljši ali sploh kompromis. Sedaj ga pravzaprav niti ni. V zvezi s podzakonskim urejanjem se tudi mi strinjamo, da predlog ni dober, da se to ureja z uredbo. In amandma k 4. členu vsaj deloma popravlja to pristojnost ali pa izključnost pristojnosti vlade pri urejanju meril in pogojev za ocenjevanje bolj uspešnega dela oziroma večjega obsega dela. Gre torej za neke vrste vezano trgovino, tudi časovno, kajti gre za to, da bi imeli zagotovo več časa, če ne bi vezali eskalacije s predlogom za nagrajevanje uspešnejših. Ni nujno, da bi to bilo vezano, in ni nujno, da bi se vse uveljavljalo 1.7.2006. Tako se je ustvaril bolj ali manj videz časovne stiske, bolj ali manj virtualna resnica, ki je imela zagotovo tudi svoj namen. Morebiti ta namen lahko najdemo tudi v dobesednem navajanju v predlogu gradiva s strani predlagatelja, da nekateri sindikati najbrž ne želijo sprememb, ker branijo svoje privilegije, drugi sindikati pa seveda želijo spremembe, ker bi se radi otresli podrejenega položaja. Na tak način je bilo mogoče uspešno zasejati dvom ali pa morda celo nasprotja med različne pole sindikatov, ampak to zagotovo ni dobro. Na ta način se ta devetmesečna pogajanja niso iztekla dobro, niso bila uspešna. Večina, vsaj po številu članov, je nezadovoljnih in sodimo, da to ni dobro. Zato bo s strani poslanske skupine prvi in drugi amandma deležen podpore. Sicer bo podpore deležen tudi zakon, vendar ne celotne poslanske skupine.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rudolf Petan, v imenu poslanske skupine SDS. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Spremembe, ki so predmet noveliranja, so sicer manjše, vendar pa v SDS gledamo na te spremembe iz širšega zornega kota. Zato bi na začetku povedal, da je javni sektor kot celota bil plačno vseskozi neurejen in praktično ni bilo sistema. Vemo pa, da je dober sistem nekako pogoj tudi v Evropski uniji in zato so nas tudi iz Evropske unije opozarjali, da moramo ta sistem nekako urediti. Dejstvo je, da takrat, ko smo harmonizirali večino naše zakonodaje, smo se morali lotiti tudi tega trdega oreha. Leta 2002 je bila sprejeta prva zakonodaja s ciljem urediti področje javnega sektorja. Ne nazadnje, zakaj je to področje tako pomembno - tu je zaposlenih več kot 130.000 ljudi, letno pa se samo za plače obrne nekaj 100 milijard; ali je to 500 ali 600 milijard, je konec koncev čisto vseeno, vidimo, da gre za izredno velike številke, ki vplivajo na plačilno sposobnost države in tudi proračunsko vzdržnost države, če malo karikiramo. Zato je seveda izredno pomembno to področje, z njim je treba izredno skrbno ravnati in ga tudi obravnavati zelo odgovorno. Nova zakonodaja pa ne more zaživeti v celoti, dokler niso zaključena pogajanja med partnerji o kolektivni pogodbi. In tukaj se pa začne zapletati. To področje pokriva 23 sindikatov in normalno je, da se pri tako velikem številu vedno najde nekdo, ki določenim rešitvam nasprotuje. In seveda enako velja tudi za te spremembe. Zato ni čudno, da so se tudi sindikati pri pogajanjih in pri svojih pogledih in svojih stališčih razdelili, in to na tiste, ki vidijo koristi v urejenem sistemu plač v javnem sektorju, in pa na ostale, ki pač nasprotujejo iz različnih razlogov. V prvem predalčku jih je 18, v drugem pa 5. Tudi zaradi takšnega načina usklajevanja sistem od leta 2002 do sedaj ni mogel zaživeti v celoti. Zato v SDS podpiramo rešitev, ki je zapisana v 7a. členu. Tukaj bi želel spomniti, da je prišlo do nesporazuma med sindikati glede števila članov reprezentativnih sindikatov, ker nekateri, kot je bilo že danes slišati, nasprotujejo ugotavljanju članstva. Zato menimo, da je rešitev, če ne pride do sklenjenega dogovora do 31.10.2006 in se s tem ogrozi uveljavitev celotnih rešitev, se šteje, da je pogodba sklenjena, če pristopi večina reprezentativnih sindikatov, kar je bilo sprejeto tudi na predlog sindikata na seji odbora. Mogoče je o tej rešitvi lahko tudi razpravljati in mogoče tudi ni najboljša, je pa bistveno boljša kot pa nesklenitev dogovora, nesklenitev akta in da ostane v zraku praktično nerešeno celotno to področje. Analogija velja tudi za rešitve, ki so predmet te današnje obravnave. Gre za povečanje obsega dela, njegovo vrednotenje in pa usklajevanje z inflacijo, tako kot tudi v drugih sektorjih. Treba je priznati, da v zadnjem obdobju na tem sektorju na področju javne uprave so plače zaostajale, bolj kot je potrebno. Res je, da tukaj gre samo del za plače, del pa gre za izravnave, ki so nastale tekom časa. Ker do usklajevanja ne more priti, če novela ni sprejeta, se pravi usklajevanja plač z inflacijo, v SDS podpiramo vsebino in podobnega mnenja so tudi predstavniki sindikatov, ki menijo, da je uveljavitev potrebna, da je potrebna odprava nesorazmerij med posameznimi področji. Sistem, ki je urejen, pa je nujen, če vemo, da se letno, kot sem že dejal v tem sistemu obrne nekaj sto milijard SIT na leto, zato bomo v SDS podprli predlagane spremembe. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na drugo obravnavo, to je na razpravo o členih in vloženih amandmajih. V razpravo dajem 4. in 7.a člen in tri amandmaje. Najprej 4. člen, kjer je bil dodan en amandma poslanske skupine Liberalne demokracije. Želi kdo besedo? Gospod Terčon, izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. V poslanskem klubu LDS ugotavljamo, da vlada predloga zakona ni uskladila z večino članstva v sindikatih javnega sektorja. Zato je rešitev, ki jo danes uveljavlja vladajoča koalicija, za socialni dialog in za vzpostavitev, zaupanje med socialnimi partnerji slaba. V primeru neuspešnega dogovora o načinu ugotavljanja članstva v sindikatih bo namreč kriterij za veljavnost kolektivne pogodbe število podpisanih sindikatov in ne število njihovih članov. Tudi ta rešitev dokazuje, da se dogaja razgradnja dialoga, da se poskuša vlada izogniti dogovarjanju z večino zaposlenih v javnem sektorju. Pristojni minister je s tem izkazal nepripravljenost za iskanje usklajenih rešitev z večino članstva v sindikatu. Na začetku so pogajanja zelo dobro potekala, a se v nekem delu dialoga zaradi takšnih ali drugačnih razlogov ministru začel sistem, ki ga je postavil, rušiti, in to zaradi dejstva, da ni želel vzeti zaposlenih v javnem sektorju za enakopravnega partnerja, ampak se je postavila vlada v položaj nadrejenega [[...]]
Gospod Terčon, opozoril bi vas, da govorimo o amandmaju k 4. členu. Lepo prosim!
Ja, gospod podpredsednik, jaz jemljem na znanje vaša opozorila, ampak moram povedati, da naši amandmaji govorijo ravno o tem, da je kolektivno dogovarjanje še naprej osnova, ne pa, da se vlada postavlja v položaj nadrejenega, kot sem rekel ravno sedaj. In če mi dovolite naprej. Dejstva, ki jih sedaj spoznavamo, nakazujejo na to, da se je vlada lotila pogajanj zelo nepremišljeno in podcenjujoče. Novi plačilni politiki nasprotujejo zdravniki, policisti, sodniki in šolniki. Z uspešnimi kolektivnimi pogajanji, ki je bila značilna zadnjih deset let, smo se izognili nepotrebnim sporom med delodajalci in delojemalci in s tem tudi gospodarski škodi, ki je slaba za obe strani in posledično tudi za državo. V poslanskem klubu menimo, da ni smiselno, da o spremembah, ki določajo plačilo povečanega obsega dela, odloča državni zbor pod časovnimi pritiski, povzročenimi zaradi potrebe, da se v zakon vnese eskalacija plač pred 1. julijem letošnjega leta. Veljavni zakon namreč določa, da se vrednosti plačilnih razredov usklajujejo praviloma enkrat letno in se vsakokrat vrednost plačilnih razredov iz plačilne lestvice določi z zakonom. Predlog sindikatov, da se vključevanja določb o povečanem obsegu dela v zakonu lotijo ob ustreznem premisleku in ločeno od usklajevanja o eskalaciji plač, je bil namreč zavrnjen. Vlada je v oblikovanje prenagljenih rešitev pomešala ključne pojme, ki določajo posamezne dele plače, zato bo izvajanje zakona povzročalo različne interpretacije. Ker bo vlada določila pogoje in obseg dela plače za delovno uspešnost po zakonskem predpisu, to je uredbo, medtem ko je za javne uslužbence v drugih državnih organih določena ureditev tega vprašanja z zakonom, na to opozarja tudi zakonodajno-pravna služba državnega zbora, bo takšna ureditev povzročala različno ureditev plač za plačilo delovne uspešnosti med javnimi uslužbenci, kar bo rezultiralo v neenakosti. V poslanskem klubu tudi glede na to, da se do sedaj del plač za delovno uspešnost skladno z veljavnim zakonom določa na podlagi meril in kriterijev, dogovorjenih s kolektivno pogodbo za javni sektor, menimo, da bi morali razmisliti o zakonski ureditvi vsaj skupnih osnov oziroma meril za urejanje tega vprašanja oziroma to prepustiti kolektivnemu dogovarjanju, kar je kot sem rekel, predmet tudi naših amandmajev. Zato predlagamo, da se tudi del plače za plačilo delovne uspešnosti iz naslova povečanega obsega dela določi na podlagi meril in kriterijev, dogovorjenih s kolektivno pogodbo za javni sektor. Če bodo ta in ostali amandmaji poslanske skupine LDS sprejeti, bomo zakon podprli, sicer pa mu podpore ne moremo zagotoviti.
Prosil bi vas za nekoliko hitrejše reagiranje. Počakal sem. Izvolite, gospod Rezman.
Hvala lepa, predsedujoči. Bom pa zato bolj hiter, da ne bo kaj narobe. Kot sem napovedal, podpiram ta amandma in se moram zoperstaviti temu, da bi sindikate predalčkali v ene, druge, tretje ali četrte predale. To sicer je lahko učinkovito z vidika politične tehnologije. To seveda pomeni slabljenje sindikatov, potem se bomo pa najbrž, ko jih bomo imeli razpredalčkane, priklanjali enemu, drugemu ali tretjemu predalu. Mi sedaj ne govorimo o tem, kateri so bolj pravi sindikati ali bolj pravični sindikati, ampak tisti, katerih pristojnosti ali pa katerih pomen je s tem zakonom tudi dezavuiran. In ta del amandmaja, o katerem sedaj govorimo, jim vrača nekaj, kar se jim poskuša, tako vsaj jaz menim, vzeti. Jaz sem proti temu, da bi se sindikati dezavuirali, čeprav so tokrat nasedli na čeri, ki so jim bile nastavljene, pa upam, da se to ne bo dogajalo preveč pogosto, ker potem tisti, ki bi morali braniti, ne bodo več imeli celega telesa, ki bi naj jih branilo, ampak samo še dele, razpredalčkane po posamičnih predalih.
Gospod Germič, imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Gospod minister, kolegice in kolegi! Ko sva, gospod minister, razpravljala o tem, da sem vas v poslanskem vprašanju vprašal, ali še vedno vztrajate pri konceptu, ki ste ga zastavili, torej da enotno urejate sistem plač, ki naj bo transparenten in pravičen. Seveda danes imamo predlog besedila zakona o spremembah zakona o sistemu plač v javnem sektorju, kjer prav tako poskušate mimo dogovorov, mimo konsenza socialnega dogovarjanja uvesti določene spremembe. V amandmaju naše poslanske skupine je ambicija, da je vsaj del od tega, o čemer je pri plačah seveda vedno temelj, torej uspešno pogajanje socialnih partnerjev, možno ponovno vnesti v zakonsko besedilo. Seveda se pridružujem vsem skupaj, ki govorijo o tem, da vnašate to spremembo v okviru zelo velike časovne stiske, v kontekstu spremembe, ki je potrebna, zaradi eskalacije plač. Seveda ste tudi tukaj prezrli opozorila sindikatov, ki so predlagali, da si za to vzamete več časa, da uredite v vsebini tako, da jo lahko vsebinsko poglobljeno opredelite in v socialnem dialogu usklajeno tudi podprete in potem pridete z zakonskim besedilom, ki bo tudi za poslance pravzaprav omogočal opustitev katerihkoli dvomov v korektnost teh odločitev. Tukaj bi vas opozoril na to, da z 22.a členom obravnavate kot delovno uspešnost povečan obseg dela, pri čemer je v samem besedilu zakona jasno povedano, da boste to uredili z uredbo brez kolektivnih pogajanj in da za določen del državne uprave seveda temu ne bo tako in bodo urejene te vsebine v drugih zakonih. Meni se postavlja vprašanje, ko primerjam besedila zakonov tako iz zakona o zdravniški službi kot besedila zakona sistema plač v javnem sektorju, seveda tukaj ne govorimo o konsistentnosti, vsaj v zakonu o zdravniški službi nikjer ne govorimo, da govorimo o delu plače za delovno uspešnost, kajti tam besedilo člena, ki opredeljuje te vsebine - to pa je v besedilu zakona osmi člen novele zakona, v 41.c členu, kjer se dodajajo novi odstavki, govori samo o višini dodatka za povečan obseg dela oziroma nadpovprečno obremenjenost, pri čemer nadpovprečno obremenjenost pravzaprav vi črtate iz besedila zakona o sistemu plač v javnem interesu. Ko govorimo o transparentnosti, sem vas že tudi v tem tednu opozoril na anomalijo, ki se lahko dogaja, in seveda tudi v tem kontekstu sprašujem, zakaj se potem iz besedila zakona tako iz 21. člena, 22. člena črtajo soglasja ustanovitelja za izplačilo povečanega obsega dela, pri čemer pa zopet opozarjam, da v zakonu o zdravniški službi temu ni tako, kajti v tem primeru, gre za razliko, je potrebno za izplačilo dodatka za povečan obseg dela dobiti soglasje ministrstva, torej ministra. Tukaj govorim o konkretnih problemih in primerih, ker govorite o tem, da zagovarjate enoten in pravičen ter transparenten plačni sistem. In ravno to, da boste del segmenta urejali v drugi zakonodaji, del segmenta z uredbo, pri čemer se izogibate kolektivnih dogovarjanj, kaže na to, da ravnate ravno nasprotno od tega, za kar se zavzemate, torej za enoten, transparenten in pravičen plačni sistem. In da bi lahko vsaj del tega popravili, je smiselno podpreti amandma poslanske skupine LDS k 4. členu, da bi se ohranila zavest k temu, da je potrebno takšne spremembe zagotavljati s konsenzom za tiste, ki bodo te spremembe najbolj čutili. Zato apeliram na poslanke in poslance, na kolegice in kolege, da prisluhnejo argumentom, da je smiselno takšen amandma podpreti, in to pri glasovanju tudi storimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod minister, imate besedo.
Hvala lepa. Glede povečanega obsega dela. Namen novele je ravno v tem, da poenoti izplačevanje povečanega obsega dela za celotni javni sektor, in verjetno ste spregledali, da v prehodni določbi razveljavljamo člene zakona o zdravniški službi, ki to urejajo ravno s tem namenom, da se doseže enotnost. Povečan obseg dela že danes obstaja in se izplačuje v javni upravi in vsi tisti iz poslanskih skupin, ki ste danes to ureditev kritizirali, bi najprej morali odgovoriti na vprašanje, koliko vaših strokovnih sodelavcev v poslanskih skupinah dobiva, prepričan sem, da upravičeno, plačilo povečanega obsega dela za nadpovprečne obremenitve. Ko boste to pogledali pa odgovorili na vprašanje, ali je res potrebno to vzeti, ali res tistih, ki delajo bistveno več, kot je neko normalno pričakovanje, ne smemo dodatno nagraditi. Ko boste na to vprašanje odgovorili, potem boste mogoče razmišljali drugače. Razmerje do delovne uspešnosti, torej delovna uspešnost, povečan obseg dela je jasen, masa denarja za delovno uspešnost se bo letno določala v dogovoru s sindikati, povečan obseg dela, torej procent ali obseg mase sredstev za ta segment bo določen z vladno uredbo in kot je bilo že rečeno danes, financiral se bo povečan obseg dela iz plačnih prihrankov in v določenih primerih, kadar bo šlo za projekte v nacionalnem interesu, kot je recimo odprava čakalnih vrst, pa še iz posebnih proračunskih sredstev. Ali je res čisto vse potrebno urejati v kolektivnih pogodbah, ali pa si vendarle delodajalec v nekaterih elementih, kot je na primer plačevanje povečanega obsega dela, lahko dopusti tudi nekaj menedžerske avtonomije. Sam zagovarjam drugo stališče, vsa bistvena vprašanja plačnega sistema so urejena v kolektivni pogodbi, plačni razredi, vsi dodatki, merila za določanje delovne uspešnosti. Določen del odločitev pa naj bo vendar prepuščen delodajalcu in njegovi menedžerski avtonomiji. Na vprašanje usklajenosti z reprezentativnimi sindikati moram odgovoriti sledeče: ali lahko vlada in državni zbor povozita voljo 18 reprezentativnih sindikatov, ki so se s temi spremembami strinjali. Zdajle jih ne bom našteval in prebiral njihovih imen, vendar gre za zelo pomemben del javnega sektorja. Nekateri govorite o številu članstva, pa me zanima, kdo od vas je preštel pristopne izjave petih sindikatov, združenih v Konfederaciji sindikatov javnega sektorja. Ne vem, od kod vam ti podatki. Tudi drugi sindikati, teh osemnajst, trdijo, da imajo najmanj toliko članov, kot jih imajo sindikati, združeni v Konfederaciji. Sindikalna vodstva, pogajalci delujejo na podlagi interesov članstva, o tem sem trdno prepričan. In v danem trenutku je pač prišlo do tega, da so interesi sindikatov različni. Nekateri sindikati so zelo verjetno bolj zainteresirani za čim hitrejši prehod v nov sistem, se pravi za čimprejšnji podpis kolektivne pogodbe za javni sektor, ker izboljšuje plačni položaj nekaterim plačnim skupinam, recimo medicinskim sestram, uradništvu - zlasti z univerzitetno izobrazbo, torej v sedmi tarifni skupini, in še mnogim drugim. Res pa je, da nekaterim plačnega položaja ne izboljšuje, zlasti tistim skupinam, ki so si svoj plačni položaj že uredile, denimo šolstvo z aneksom h kolektivni pogodbi iz leta 2002. Ne pozabite, da se je prejšnja vlada v istem trenutku, ko se je v državnem zboru obravnaval zakon o sistemu plač v javnem sektorju, ki naj bi temeljil na načelu enotnosti plačnega sistema, v eni od sosednjih sob pogajala o sklenitvi aneksa h kolektivni pogodbi za šolstvo in do tega je potem tudi prišlo. In če vprašate danes sindikate v javnem sektorju, vam bo večina teh sindikatov rekla, da je prav ta aneks eden od temeljnih vzrokov za nesorazmerja, ki so nastala. In sedaj je prav, da pridejo na vrsto tudi tisti, ki so morali v tem času čakati. Zakaj črtamo soglasje ustanovitelja, odgovor gospodu Germiču. Tu ste zamešali, to soglasje se ne nanaša na izplačilo povečanega obsega dela, ampak na izplačilo delovne uspešnosti iz tržne dejavnosti. Zakaj črtamo to soglasje? Ker predstavlja nepotrebno birokratsko proceduro. Pravila igre so jasno določena, možno je izvajati pri tistih javnih zavodih, ki opravljajo tudi tržno dejavnost, nadzor, kadarkoli izvajajo naknadni nadzor. Popolnoma nesmiselno pa je, da v desetinah ali stotinah primerov, ko do tega prihaja, vsakič znova uradniki ministrstev pregledujejo korektnost teh izplačil in se izgubljajo v papirjih, gre za nepotrebne birokratske ovire oziroma birokratske postopke, ki se jih želimo znebiti. Pač v principu zaupamo svetom javnih zavodov, če pride do anomalij, jih bo sistem odpravil, tipičen primer je tudi plača, o kateri sva se pogovarjala včeraj na podlagi vašega poslanskega vprašanja, kjer ste zastavili vprašanja o plači točno tiste direktorice, ki smo jo že sami detektirali kot problem, in je minister za šolstvo že ukrepal in naročil svetu, naj takoj odpravi sklep in zahteva vračilo preveč izplačane plače. Bolje je, da so pravila igre jasna in da so sankcije v primeru kršitev ostre, ne pozabiti, dokler nismo spremenili zakona 1.7. lani, sploh ni bilo nobene podlage, da bi zahteval vračilo preveč izplačane plače. Zdaj to podlago imamo. Torej takrat, ko se krši, naj bodo sankcije ostre, kar je veliko bolje, kot pa izgubljati se v birokratskih postopkih, kjer uradniki na ministrstvih izdajajo različna soglasja in podobno.
Hvala lepa. Gospod Rezman. Izvolite.
Gospod minister, jaz bi vas rad zdaj na nekaj opozoril. Ali se vam je zgodila nerodnost, ali pa ste spretno obračali besede, namerno. Govorili ste namreč v zdajšnjem nastopu, na začetku, kot da tisti, ki podpiramo amandma, podiramo predlog nagrajevanja tistih, ki delajo več in bolje. Ne. Jaz sem tudi to govoril. Mi smo eksplicitno podprli to, da je treba tiste, ki delajo, dobro, ki delajo več nagraditi. Se pa ne strinjamo s tem, da se jemlje oziroma da se daje ta pravica, da se urejajo merila samo z vladno uredbo. Če bi bilo vseeno, s kakšnim aktom in kdo ureja ta merila, kdo določa te pogoje, potem se vi najbrž tudi ne bi borili za to, da je to pri vas, da ste to vi. "Ad personam" boste verjetno vi. Nekateri pač menimo, da bi morali pri tem sodelovati tudi drugi, in mislim, da pri tem nič ni narobe. In tudi tisti sindikati, ki govorijo o 81.000 svojih članov, ki jih nismo prešteli, jaz tudi ne, pa če bi jih bilo 20, 30 ali 40 tisoč manj, je to še vedno zelo spoštovanja in posluha vredna skupina ljudi. Tudi njim bi morali prisluhniti in oni govorijo podobno, kot govorimo mi sedaj.
Gospod Germič, prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, še enkrat za besedo. Seveda, gospod minister, jaz sem ravno z navedbo primera v okviru poslanskega vprašanja opozoril, da je zelo pomemben sistem nadzora nad izplačili. In prav gotovo se boste strinjali z menoj, da pri delavki, ki je bila štiri mesece zaposlena, štiri mesece na tem delovnem mestu, je prišlo do anomalije, ker je bilo izplačilo plače za 500 tisoč več, kot ji pripada. In seveda se ne morem z vami strinjati, ko črtamo besedilo iz 22. člena, da ni potrebno, da se črta besedilo, da se pridobi soglasje ustanovitelja. Tukaj ne gre, če beremo natančno, gospod minister, da "pripada iz naslova uspešnosti pri prodaji blaga in storitev oziroma učinkov racionalizacije". In če boste brali svoj 22.a člen, boste ravno tako našli učinke racionalizacije v besedilu delovne uspešnosti na podlagi povečanega obsega. Ko govorimo o teh vsebinah, potem moramo zelo natančno brati, kajti v prvem odstavku 22.a člena piše, "ki presega pričakovane rezultate dela v posameznem mesecu, če je na ta način mogoče zagotoviti racionalnejše izvajanje nalog uporabnika proračuna!. Torej gre za enaka besedila in iz naslova enake vsebine. In tukaj bi bilo treba natančno brati besedila, ki jih zapisujemo v en in drugi člen, kajti spretnost bo potem tista, ki bo določenemu direktorju omogočala, da bo lahko izkoristil posamezno besedilo odstavka določenega člena in se nato skliceval pri utemeljitvi racionalnega delovanja, pri čemer ne bo potreboval nobenega soglasja več od ustanovitelja kot prve stopnje nadzora. In tukaj se mi zdi, gospod minister, pomanjkljivost, da to odpravljate. Opozoril bi vas tudi na kolektivno pogajanje iz besedila 22. člena. Poglejte, eksplicitno v 22. členu besedila zakona ohranjamo del plače za delovno uspešnost javnemu uslužbencu, določenega "na podlagi meril in kriterijev, dogovorjenih s kolektivno pogodbo za javni sektor". Torej del plače za delovno uspešnost v 22. členu v drugem odstavku to eksplicitno zapišemo. Potem pa gremo na 22.a člen, kjer govorimo, da za povečan obseg dela prvi in drugi odstavek 22. člena ne velja, pri čemer pa govorite, da bo vlada z uredbo uredila to vsebino. Torej del vsebine urejamo s kolektivnimi pogajanji, urejamo z dogovarjanji, poskušamo najti dogovore, medtem ko za "povečan obseg dela" - te vsebine ne želite urejati na enak način. Ali ni to čudna praksa pri enotnem, transparentnem in pravičnem plačnem sistemu, ki ga gradimo za 150 tisoč in še več, glede na to, da neuspešno rešujete, tako kot ste rekli, zmanjševanje števila zaposlenih v javni upravi. Ko natančno beremo te vsebine, prihajamo do različnega ravnanja na posameznih sklopih, kajti 22. člen in 22.a člen sta zelo povezana, saj oba govorita o delovni uspešnosti, in 22.a člen kot dopolnilo delovne uspešnosti na podlagi povečanega člena. In pri enem imate eno strategijo, merila in kriteriji se določajo na podlagi kolektivnega dogovarjanja, pri 22.a členu ta sistem ne velja. Prvi in drugi odstavek iz 22. in 21. člena za ta del določitev plače po vašem ni potrebno urejati po merilih in kriterijih s kolektivno pogodbo oziroma s kolektivnimi dogovarjanji, ampak boste to uredili kar z uredbo. Za določen del, na katerega tudi ne odgovarjate konsistentno, na pripombe zakonodajno-pravne službe, v katerem je bilo opozorjeno z zakonodajno-pravne službe, ni bilo jasnega in transparentnega odgovora. V izogib vsem tem pa s tem, ki so spremljale sistem plač v javnem sektorju v preteklih obdobjih, sledijo ta opozorila. Gre za sodelovanje med parlamentom in vlado, zato so tudi ta opozorila danes skozi amandma k 4. členu namenjena tako vam, da ponovno premislite, ali res gradimo enotni, transparentni plačni sistem, in seveda tudi poslankam in poslancem, da upoštevamo enako proceduro, enak način dogovarjanja za to zelo pomembno vprašanje. Hvala lepa.
Gospod minister, želite besedo? Prosim.
Oba elementa, tako del plače za delovno uspešnost, ki izhaja iz racionalizacije, kot povečan obseg iz 22.a člena, sta urejena z vladno uredbo. Ena je bila že sprejeta, ni dolgo tega, govori o delovni uspešnosti iz naslova racionalizacije in o delovni uspešnosti iz naslova tržne dejavnosti; druga pa je ta, ki jo sedaj zakon predvideva. Glede tega opozorila, ki ga je dala zakonodajno-pravna služba, da bo lahko v različnih organih prihajalo do različne interpretacije, vas pa samo to vprašam. Ali mislite, da bi lahko že kar v zakon napisali, kakšen je dovoljen odstotek povečanega obsega dela na posameznega javnega uslužbenca, po mojem bi bilo to bistveno preveč togo. Obstaja tudi varianta, da bi z uredbo uredili to vprašanje za vse državne organe, ampak potem bi prišli v situacijo, ko vlada z uredbo nekaj ureja za državni zbor, kar je pa nedopustno. Mi imamo že danes prakso v več elementih, da vlada določene elemente pravic, določene pravice tudi na plačnem področju ureja za državno upravo, državni zbor jih za svoje uslužbence uredi sam s svojim internim aktom. In je tudi prav tako zaradi načela delitve oblasti, ampak v praksi je vedno tako, da državni zbor, ustavno sodišče, računsko sodišče in drugi samostojni državni organi urejajo stvari po analogiji in upoštevajo pravila, ki jih je sprejela vlada s svojo uredbo, taka je bila praksa in jaz mislim, da tem organom lahko zaupamo. Ne gre za kogarkoli, gre za državni zbor, računsko sodišče, ustavno sodišče, to so institucije, ki bodo pravila tudi glede povečanega obsega dela za svoje uslužbence določala sama, saj jih že danes, saj je že danes tako. Kot sem že rekel, vaši zaposleni, vaši sodelavci v poslanskih skupinah danes prejemajo ta dodatek. Nobene kolektivne pogodbe ni na to temo. Zakon ne določa nobenih limitov. Vlada je z uredbo določila limit za svoje zaposlene, državni zbor je pa to določil zase. Stvar funkcionira, v praksi se obnese, ko jo pa hočemo razširiti na celotni javni sektor, je pa vse narobe.
Zaključujem razpravo o amandmaju k 4. členu in dajem v razpravo amandmaja poslanske skupine Liberalne demokracije in poslanske skupine Socialnih demokratov k 7.a členu, oba amandmaja predlagateljev sta vsebinsko enaka, predvidevata, da se ta člen črta. Gospod Germič, imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Gospod minister, ne bi želel reči, da ste neuspešni v kolektivnem dogovarjanju, kajti želim vam, da ste v tem uspešni, saj odločate o veliki skupini ljudi, ki so od teh dogovorov tudi zelo odvisni. Želel pa bi se vrniti na to, ko govorite o tem, kdo v čigavem imenu danes govori, kdo razpolaga s katerimi podatki. Ali se vam ne zdi čudno, gospod minister, da nekdo le operira s številko, ki govori o 80 tisočih, in da bi bilo treba z vaše strani vsaj preveriti, ali je mogoče ta številka res verodostojna in je nekdo ne navaja kar tako. In da vam nekateri, ki bi naj predstavljali to skupino, govorijo o tem, da rešitve, ki jih prinašamo s tem zakonom, niso prave. In potem z amandmajem na odboru, ki ga v načinu dogovarjanja pravzaprav zaobidemo, se mi pa zdi zelo enostaven način, ki ga lahko zasledimo z vaše strani, ki govori ravno retorično o tem, kar nam danes poskušate tu povedati - kdo danes ve, kateri so reprezentativni sindikati v številki 18, koga predstavljajo, kdo so ostali reprezentativni sindikati in koga predstavljajo, saj vsi govorijo, da vsi predstavljajo vse. Mislim, da bi morali biti kot minister zelo senzibilni, zelo občutljivi do teh podatkov. In bi morali, če bi želeli, kar je bistveno težje - bistveno težje se je pogovarjati in najti rešitev za večino, bistveno lažje je iskati rešitev tako, da vlada z uredbo uredi zadeve. Nekaj manjših skupin sindikatov, ki so lahko številčno od 23-ih, 18 v večjem delu, po številu članstva pa recimo bistveno manj reprezentativni kot tisti, ki vas danes opozarjajo, da se z določenimi rešitvami v zakonu, kot jih prinaša, ne strinjajo. Seveda bi bilo zato smiselno, da bi amandma, ki je bil sprejet na odboru, danes črtali kot opozorilo, da ne bi bilo možno tako "bypassirati", okrog prenesti neko zelo široko, zelo močno skupino ljudi, ki jih rešitve v zakonu zelo vežejo. Zato se mi zdi smiselno, da bi bila edina racionalna in smiselna odločitev, da danes na podlagi opozoril, ki jih imamo, 7.a člen črtamo. Hvala lepa.
Gospod Rezman, imate besedo.
Hvala lepa. No, naj se za uvod malo pošalim. Kdo bi utegnil pomisliti, da je kaj slabega v ruškem zraku. Midva z gospodom Germičem sva namreč soseda iz Ruš, pa edina polemizirava zdaj z gospodom Virantom. Sicer sva pa politična nasprotnika, tako da ni nič dogovorjenega. Vendar pa bi le rekel, da v povezavi s tistim amandmajem k 4. členu, kjer smo že govorili o dezavuaciji sindikatov, in v zvezi s številom, ki ga eni priznavajo in drugi ne, članov posamičnih sindikatov ter v zvezi s poskusom, da bi se prikazali določeni sindikati iz enega predala in drugi iz drugega predala - tako je pač bilo, žal, dobesedno rečeno - bomo hitro prišli do tistega nizkega odstotka naših sindikatov, s katerimi bomo lahko sprejemali vse odločitve, pa to najbrž ni vaša ambicija. In če ni vaša ambicija, potem jaz sodim, da boste tudi vi rekli: "Tudi jaz bom storil kaj za to, da se to ne bi zgodilo." Da se prepreči ta možna manipulacija, da se prepreči to zabijanje klina med sindikate in da se potrudimo vsi tisti, ki imamo kakršnokoli vlogo pri tem, da razumemo pogajanja kot neko težko, mukotrpno delo in ne kot nekaj lahkotnega, kar z majhnim odstotkom bojda reprezentativnih sindikatov lahko na čim enostavnejši način dosežemo. Zato, gospod minister, tudi jaz pričakujem, da se boste zavzeli za podporo temu sindikatu, da ne bo očitka, da je en del sindikatov naših in da z njihovo pomočjo lahko delamo karkoli hočemo.
Gospod minister, izvolite, prosim.
Hvala lepa. V zasebnem sektorju, v gospodarstvu po zakonu o kolektivnih pogodbah velja, da že en reprezentativni sindikat dejavnosti zadošča, da je kolektivna pogodba splošno veljavna za tisto panogo oziroma za tisto dejavnost. Vlada se bo v javnem sektorju prizadevala za čim višjo stopnjo konsenza pri sklepanju kolektivne pogodbe za javni sektor, ampak hkrati smo pa trdno odločeni, da nov plačni sistem uvedemo, ker stari plačni sistem, obstoječi plačni sistem je tako neenoten kot nepregleden in tudi nepravičen oziroma o njem obstajajo določena plačna nesorazmerja. Ko se je sprejemal zakon leta 2002, je bilo zelo jasno nakazano, kako se bodo plačna nesorazmerja odpravljala, da bo to pomenilo, da bodo nekaterim, tistim, ki so zaostajali plače rasle hitreje, se pravi nad inflacijo, in da bodo nekaterim drugim, ki so v sistemu ustrezno umeščeni ali pa so prevrednoteni v primerjavi z drugimi, plače rasle nekoliko počasneje, se pravi recimo pod rastjo inflacije. In sedaj, ko je vlada oblikovala svoja pogajalska izhodišča, svoj konkreten predlog uvrstitve delovnih mest v plačne razrede, je prišlo do tega, da nekateri sindikati vidijo, da so z vidika vlade in z vidika drugih sindikatov njihovi člani že ustrezno umeščeni v plačnem sistemu in da bodo za to njihove plače v naslednjih letih rasle nekoliko počasneje. In zaradi tega je najbrž normalno, da je na tej točki prišlo do razhajanj med sindikati. Mi bi želeli, da se to čim prej zaključi, ker ni v interesu vlade kot velikega delodajalca javnega sektorja, da so sindikati med sabo sprti v javnem sektorju, radi bi to čim prej zaključili, sklenili kolektivno pogodbo in prešli v nov plačni sistem. Za to gre. In še to moram poudariti, kar se vlade tiče, štetje sindikalnega članstva ni problem, torej mi ga ne smemo šteti, sindikati morajo s tem soglašati. Če se bodo sindikati med sabo zmenili, kako bodo preštevali članstvo, vlada tukaj ne bo ovira in se 42. člen zakona o sistemu plač lahko realizira. Če se bo pa tukaj zatikalo, potem moramo imeti izhod iz blokade, moramo ga imeti, razen če se dogovorimo oziroma če mislite, da bi bilo najbolje vzeti puško in jo vreči v koruzo v tem trenutku, ko smo že zelo blizu zaključka.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. Končali smo z razpravo o amandmajih, o katerih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj pol ure po prekinjeni 22. točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob 21.30. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA SKLEPA O PRIZNANJU NEODVISNOSTI IN SUVERENOSTI REPUBLIKE ČRNE GORE. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Ugotavljam, da predstavnikov vlade ni v dvorani, ravnokar prihaja. Besedo dajem predstavniku vlade, dr. Božu Cerarju, državnemu sekretarju za dodatno obrazložitev. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Skupščina Črne gore je 3. junija 2006 potrdila referendumski rezultat o neodvisnosti in sprejela deklaracijo o neodvisnosti Črne gore. 5. junija je minister za zunanje zadeve Črne gore mednarodno skupnost pozval k priznanju polne mednarodnopravne subjektivitete njegove države in tovrstno prošnjo je naslovil tudi na ministra dr. Rupla. Ustavna listina državne skupnosti Srbije in Črne gore je v 60. členu zagotavljala pravico državi članici, da po izteku treh let sproži postopek za spremembo državnega statusa oziroma za postopek izstopa iz državne skupnosti. Na podlagi omenjenega in v skladu s priporočili EU je 1. marca letos črnogorska skupščina sprejela poseben zakon o referendumu o državnopravnem statusu Črne gore in za 21. maj tudi razpisala referendum o neodvisnosti. Državljani Črne gore so se na referendumu z zahtevano večino glasov opredelili za samostojno državo. Referendum je bil po ocenah Urada za demokratične institucije in človekove pravice OVSE in drugih opazovalcev izveden v skladu z mednarodnimi demokratičnimi volilnimi standardi. Izvedbo referenduma je pozdravila celotna mednarodna skupnost, EU je ocenila referendum kot znamenje zrelosti političnih sil in prebivalstva Črne gore. Ob tem je potrdila nadaljnjo evropsko perspektivo zahodnega Balkana na temelju stabilizacijsko-pridružitvenega procesa. Slovenija je vseskozi odločno podpirala izvajanje demokratičnih reform v Črni gori in ji pri tem nudila konkretno pomoč pri njenih prizadevanjih približevanja evroatlantskim povezavam, zavedujoč se, da lahko le uspešna Črna gora pomembno prispeva k stabilnosti in napredku v regiji. Republika Slovenija je že v deklaraciji o zunanji politiki iz leta 1999 poudarila spoštovanje pravice narodov do samoodločbe, zato spoštuje in pozdravlja demokratično odločitev črnogorskih volivcev za ustanovitev neodvisne države. Ob upoštevanju referendumske odločitve črnogorskega ljudstva ter glede na odlične in vsestransko razvite odnose med našima državama, ki jih želimo še naprej krepiti, je vlada Republike Slovenije že 8. junija 2006 državnemu zboru predlagala, da sprejme sklep o priznanju republike Črne gore kot neodvisne in suverene države, takoj po sprejemu stališča sveta za splošne zadeve in zunanje odnose Evropske unije. Slovenija je namreč kot članica unije zavezana k skupnim stališčem na področju zunanje in varnostne politike. Isti dan, to je 8. junija, je vlada odboru za zunanjo politiko tudi predlagala, da poda soglasje za odprtje veleposlaništva Republike Slovenije v Podgorici z dnem priznanja. Odbor je omenjeni sklep sprejel. Na zasedanju sveta za splošne zadeve in zunanje odnose 12. junija so zunanji ministri Evropske unije sprejeli odločitev o nadaljnji krepitvi odnosov Evropske unije in njenih držav članic z neodvisno državo Črno goro, državam članicam pa je bila prepuščena uveljavitev te odločitve v skladu z njihovim notranjepravnim redom. Črno goro so kot neodvisno in samostojno državo med tem že priznale številne države, med njimi nekatere članice Evropske unije, vse stalne članice varnostnega sveta OZN, sosednje države in bivše republike nekdanje SFRJ, 15. junija je Črno goro priznala tudi Republika Srbija. Spoštovane poslanke in poslanci, predlagam, da glasujete za sprejem sklepa o slovenskem priznanju Republike Črne gore kot neodvisne in suverene države. Vlada oziroma ministrstvo za zunanje zadeve bo ob tem črnogorski strani predlagalo takojšnjo sklenitev diplomatskih odnosov in odprtje veleposlaništva Republike Slovenije v Podgorici. Upamo, da bo Slovenija svoje veleposlaništvo v Črni gori odprla v kratkem ter da bo ob otvoritvi navzoč tudi visoki predstavnik Republike Slovenije. Spoštovani, mir, varnost, politična stabilnost in gospodarski razvoj ter socialna kohezija držav jugovzhodne Evrope niso samo strateškega pomena za našo državo ali pa za regijo, temveč za celotno Evropsko unijo oziroma mednarodno skupnost. Podpora približevanja držav zahodnega Balkana Evropski uniji bo ena od prioritet slovenskega predsedovanja Uniji v prvi polovici leta 2008. Slovenija bo pri tem, kot že rečeno, nudila vso potrebno pomoč in podporo tudi Republiki Črni gori. Z njo želimo nadaljevati tradicijo dobrih in prijateljskih odnosov in si z medsebojno podporo pomagati pri uresničevanju skupnih ciljev. Pred Črno goro, tako oblastjo kot opozicijo, je že sedaj odgovornost dokazati politično in državotvorno zrelost pri uveljavljanju in uresničevanju neodvisnosti. Potreben bo konstruktivni dialog s Srbijo glede rešitve vrste odprtih vprašanj, ki so povezana z novim statusom obeh strani. Zagotoviti bo potrebno nadaljnji razvoj države ter seveda urediti in vzdrževati dobre medsosedske odnose, ki bodo prispevali k stabilnosti v regiji. Verjamemo, da se bodo Črnogorci tem vprašanjem posvetili z vso odgovornostjo.
Gospod državni sekretar, malo ste prekoračili. Gospod Potrč, imate stališče poslanske skupine Socialnih demokratov. Vendar ste me tudi nekoliko presenetil, ker vaša poslanska skupina ni napovedala, prijavljen je Samo Bevk, da boste vi predlagali. Predlog sklepa je obravnaval odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, zato besedo dajem predsedniku odbora, gospodu Jožefu Jerovšku. Izvolite, gospod Jerovšek.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, gospod državni sekretar, predstavniki vlade! Odbor za zunanjo politiko je na svoji 44. nujni seji obravnaval predlog sklepa o priznanju neodvisnosti in suverenosti Republike Črne gore, ki ga je državnemu zboru posredovala vlada Republike Slovenije, ki se je odzvala na deklaracijo o neodvisnosti Črne gore, ki jo je skupščina Republike Črne gore sprejela 3.6.2006. Odbor je to storil že 8. junija 2006, torej isti dan, ko je sklep obravnavala tudi vlada Republike Slovenije. Razprava na odboru ob tej točki ni bila dolga, kajti pred tem je odbor že na svoji 17. redni seji, ki je potekala istega dne, razpravljal o pobudi skupine poslancev, članov odbora iz poslanskega kluba LDS, ki so predlagali širitev seje s točko prizadevanja Republike Slovenije za čim prejšnje priznanje neodvisnosti in suverenosti Republike Črne gore, vendar je že takrat minister za zunanje zadeve, dr. Dimitrij Rupel, člane odbora seznanil s tem, da je vlada Republike Slovenije na svoji seji tistega dne dopoldan sprejela prej omenjen sklep in ga posredovala državnemu zboru. V razpravi so člani odbora podprli odločitev, da Republika Slovenija prizna Republiko Črno goro kot suvereno, neodvisno državo in izpostavi tudi velik simbolni pomen tega dejanja. Dejansko je Črna gora izpolnila vse zahtevane pogoje, ki sta jih postavili Evropske unija oziroma mednarodna skupnost, in si s tem odprla pot za mednarodno priznanje. Slovenija je vedno podpirala Črno goro na njeni poti k neodvisnosti, s čimer so se še okrepili že tradicionalno dobri in prijateljski odnosi med obema državama. Morda bi ob tem dejal, da Slovenija sicer ali pa žal ne bo prva država, ki bo danes priznala neodvisnost in suverenost Črne gore, ker je veljalo prepričanje, da državni zbor sprejme akt o priznanju na redni seji državnega zbora na podlagi ocene, da s tem sporočamo, da ni šlo za izredne razmere, ampak za regularen demokratični proces, samoumeven proces. Ob tem bi poudaril, da je Slovenija na eni strani prijateljica Črne gore, na drugi pa članica Evropske unije, in Evropska unija je na sestanku sveta za splošne zadeve in zunanje odnose sklenila, da bo v zvezi s črnogorskim vprašanjem ravnala enotno in skupaj. Tukaj gre za skupno znanje in varnostno politiko Evropske unije, katere del smo že več kot dve leti tudi mi. Člani odbora so se po končani razpravi soglasno strinjali s predlogom sklepa in tako odbor za zunanjo politiko predlaga državnemu zboru, da predlog sklepa obravnava predloženo besedilo in ga sprejme. Naj na koncu še rečem, da je odbor v skladu z zakonom o zunanjih zadevah na tej seji razpravljal tudi o predlogu za odprtje veleposlaništva Republike Slovenije v Črni gori in sklenil, da soglaša z odprtjem veleposlaništva Republike Slovenije v Republiki Črni gori z dnem priznanja Republike Črne gore kot neodvisne in suverene države. To seveda pomeni, da bo z današnjo potrditvijo sklepa o priznanju države Črne gore Slovenija imela veleposlaništvo v tej suvereni državi. Ob koncu naj še rečem, da v imenu odbora za zunanjo politiko čestitam črnogorskemu narodu za obnovo državnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Samo Bevk v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Poslanska skupina Socialnih demokratov bo z veseljem in zadovoljstvom podprla predlog sklepa o priznanju suverenosti Republike Črne gore. Podpiramo tudi predlog sklepa za čimprejšnjo odprtje veleposlaništva Republike Slovenije v Črni gori. Vlada je sicer pohitela s predlogom sklepa o priznanju neodvisnosti in suverenosti Republike Črne gore, žal pa v državnem zboru in s tem tudi kot država zamujamo, da bi bili med tistimi državami v evropskem in tudi svetovnem merilu, ki bi med prvimi priznali novo državo, ki je nastala na ozemlju nekdanje Jugoslavije. To se nam zdi toliko bolj pomembno, če se spomnimo, kako je bilo s priznanjem Republike Slovenije v letu 1991 in 1992. Tudi takrat je Nemčija kot članica Evropske unije bila tista prva država v Evropski uniji, ki je še pred sklepom zunanjih ministrov držav članic pohitela s sklepom in nas priznala. To smo znali zelo ceniti in žal mi je - in to tudi v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov tukaj rečem -, da nismo tudi mi v tem trenutku naredili tako, kot je naredila Nemčija v primeru Republike Slovenije. Ne samo to, da nas je priznala decembra 1991, z veljavnostjo potem v začetku leta 1992, temveč je Nemčija že 6. novembra 1991 v Ljubljani odprla generalni konzulat, se pravi svoje diplomatsko predstavništvo, ki je potem kmalu tudi z uradnim priznanjem preraslo v veleposlaništvo. Zato v poslanski skupini, kot sem že na začetku rekel, podpiramo tudi odprtje veleposlaništva v Črni gori. Skupščina Republike Črne gore je 3. junija 2006 potrdila referendumske rezultate in na tej podlagi seveda sprejela deklaracijo o neodvisnosti Črne gore ter pozvala mednarodno skupnost, da prizna Republiki Črni gori polno mednarodnopravno subjektiviteto. Mi se sedaj pridružujemo že kar obsežni skupini evropskih in svetovnih držav, ki so že priznale Črno goro, in jaz želim v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov, da bi Črna gora čimprej v polni meri zaživela kot nova samostojna država, in ji tej novi poti želim veliko uspeha ter plodnega sodelovanja z Republiko Slovenijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu poslanske skupine Nove Slovenije ima besedo gospod Jožef Horvat, prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, dr. Cerar s sodelavcema, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Uvodoma želim povedati, da predlog sklepa o priznanju neodvisnosti in suverenosti Črne gore - najmlajše države na svetu - prinaša v poslansko skupino Nove Slovenije praznično vzdušje in občutek zgodovinskosti današnje seje državnega zbora, in prepričan sem, da takšno vzdušje preveva celotni državni zbor Republike Slovenije, kar se bo odrazilo, to si upam napovedati, najmanj s soglasnim, pozitivnim glasovanjem za novo državo na Balkanu. Na današnji dan, v tednu, ko mi praznujemo 15. rojstni dan naše države in naše domovine in podoživljamo njeno pot osamosvajanja in obujamo spomine, ko v privatnih albumih brskamo po fotografijah in dokumentih, kot na primer vpoklic v slovenske oborožene sile, na današnji datum torej, ki ima zelo zanimivo obliko, če ga napišemo z osmimi ciframi, bo slovenski parlament priznal neodvisno in suvereno državo Črno goro. Balkan z razglasitvijo države Črne gore dobiva novo podobo. V Novi Sloveniji verjamemo, da je to pomemben korak k stabilizaciji tega skozi tisočletno zgodovino zelo nestabilnega območja. Črna gora je izpolnila vse zahtevane pogoje, ki jih je postavila Evropska unija, in s tem je odprta pot za priznanje. Seveda je Slovenija resnično prijateljica Črne gore, po drugi strani pa je članica Evropske unije. Evropska unija je na predzadnjem sestanku sveta za splošne zadeve in zunanje odnose sprejela sklep, da bo Evropska unija v zvezi s črnogorskim vprašanjem ravnala enotno in skupaj, temu pač rečemo skupna zunanja in varnostna politika Evropske unije. Črna gora je v nedeljo, 21. maja 2006 izvedla referendum, ki se ga je udeležilo 86.5% od 484.718 volilnih upravičencev. Kot je vsem znano, 55.5% volivcev je glasovalo za samostojno državo Črno goro. To je sicer samo 2100 glasov več, kot je zahtevala Evropska unija, ki je za uspeh referenduma določila 55% prag, vendar dovolj, saj je v demokratični družbi potrebno spoštovati referendumski rezultat, tudi če gre za en sam glas. In v Črni gori je referendum potekal po zavidljivo visokih demokratičnih standardih, kar so potrdile mnoge mednarodne delegacije. Sam sem imel srečo in dolžnost skupaj s kolegoma Jerovškom in Anderličem opazovati potek referenduma na nekaj od 1120-ih voliščih, na katerih so Črnogorci odločali o svoji prihodnosti. Volivci so prišli tudi iz Srbije in tujine, tudi iz Slovenije. Volilna kampanja in dan referenduma sta pokazala, da je Črna gora nedvomno politično in demokratično zrela družba, ki je sposobna zapletene odločitve sprejemati na demokratičen način in v skladu z evropskimi postopki. Črna gora ima okrog 620.000 prebivalcev, med njimi je približno 43% Črnogorcev, 32% Srbov, preostalo, torej četrtino pa sestavljajo Bošnjaki, Albanci in druge narodnosti. Črna gora se ponaša s pestro tisočletno zgodovino, med katero je bila s krajšimi ali daljšimi obdobji tudi samostojna država. Zadnjih 88 let je delila usodo v skupnosti z nekdanjimi jugoslovanskimi republikami, od leta 1992 pa le še s Srbijo. Po osamosvojitvi najprej Slovenije, nato Hrvaške, Makedonije in Bosne in Hercegovine so plebiscit marca 1992 razpisali še v Črni gori. Takrat je s 96% glasov prepričljivo zmagala opcija za skupno življenje s Srbijo, na kar sta Srbija in Črna gora oblikovali Zvezno republiko Jugoslavijo. Ko so se Črnogorci na referendumu 21. maja odločili za samostojno državo in ločitev od državne skupnosti s Srbijo, v kateri so bili pod različnimi imeni skupaj od leta 1918, je črnogorski parlament 3. junija 2006 slovesno razglasil neodvisno državo Črno goro. Črnogorski parlament je z glasovi vseh prisotnih poslancev sprejel deklaracijo o načelih, na katerih bo temeljila Črna gora kot samostojna država. Deklaracija, ki jo je sprejel parlament, označuje Črno goro za multinacionalno, multietnično, multikulturno in multireligiozno družbo, ki temelji na spoštovanju in zaščiti državljanskih svoboščin in pravic, pravic manjšin, načelih parlamentarne demokracije v vladavini prava in tržnem gospodarstvu. Za njen strateški cilj je postavljeno članstvo v Evropski uniji in v zvezi Nato, država pa naj bi takoj po razglasitvi neodvisnosti sprožila postopek za članstvo v Združenih narodih in drugih mednarodnih organizacijah. V deklaraciji je med drugim tudi omenjeno, da ima Črna gora poseben interes in vso potrebno voljo za izgradnjo dobrih in prijateljskih odnosov s Srbijo. S tem trenutkom je državna skupnost Srbija in Črna gora uradno prenehala obstajati, v Evropi pa je nastala ena država več. Slovenska vlada je na svoji 1. seji, ki je sledila razglasitvi samostojnosti Črne gore v črnogorskem parlamentu, sprejela sklep o priznanju neodvisnosti in suverenosti Republike Črne gore in ga poslala državnemu zboru Republike Slovenije v sprejem. Še isti dan, torej 8. junija ga je obravnaval odbor državnega zbora za zunanjo politiko in ga z besedilom "Republika Slovenija prizna Republiko Črno goro kot neodvisno in suvereno državo." predlagal državnemu zboru v sprejem. Poslanki in poslanci Nove Slovenije bomo ta sklep z veseljem podprli. Prijateljski Črni gori želimo močno politično homogenizacijo, ki bo olajšala premagovanje ovir na poti proti evropskim in evroatlantskim integracijam. Želimo namreč, da bi v Črni gori veljal zakon seštevanja oziroma da bi veljala enačba: unionisti + independisti pred referendumom = skupni zmagovalci po referendumu in zmagovalci za prihodnost Črne gore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem skupaj ter hvala gospodu podpredsedniku Klavori za dosedanje vodenje seje. K besedi vabim gospoda Brenčiča, da predstavi stališče Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljam predstavnike vlade in vse vas, kolegice in kolegi poslanci! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo trdno prepričani, da so z razpadom še zadnje državne skupnosti na ozemlju nekdanje naše skupne države, to je z razdružitvijo Srbije in Črne gore, vzpostavljeni pozitivni temelji oziroma podlage za vzpostavitev veliko bolj pristnega medsebojnega sožitja tako narodov nekdanje skupne države SFRJ kot tudi sožitja in vzpostavljanja bolj kvalitetnih medsebojnih odnosov s širše evropskim okoljem. Za Republiko Slovenijo predstavlja to novo dejstvo na Balkanu nov, takojšen izziv, da na nesebičen način in v načelu enakopravnosti razvije tako za novo državo Republiko Črno goro kakor tudi za pravno naslednico te razpadle skupnosti, to je z Republiko Srbijo, dokaj nov odnos tako na ekonomsko gospodarski, kot obče človeški ravni. Tako, kot smo Slovenci z veliko zahvalnosti v tistih odločilnih trenutkih, ko smo bili v podobnem položaju, kot so danes Črnogorci, sprejeli sleherno priznanje naše državnosti kot nekaj, kar nam je vlivalo novega upanja, kar nas je radostilo, smo kot sedaj suverena država dobesedno poklicani in dolžni, da v tem trenutku to storimo sedaj mi in priznamo neodvisnost in suverenost Republike Črne gore. Odločitev, ki so jo sprejeli na referendumu prebivalci Črne gore in posredno na podlagi tega dejstva tudi državni organi Republike Srbije, je po našem prepričanju nov, velik doprinos k vzpostavitvi trajnega miru, stabilnosti in sožitja na večno nemirnem Balkanu in na tej podlagi so vzpostavljene tudi nove možnosti za dvig kvalitete življenja ljudi na tem območju in njihovo hitrejše vključevanje v varnostne in ekonomske integracije Evropske unije kakor tudi sveta. Zato bomo v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke sklep o priznanju samostojnosti in neodvisnosti, suverenosti Republike Črne gore soglasno podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Pečeta, da predstavi stališče Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Dovolite, da izrazimo tudi pogled oziroma stališče, ali bolje rečeno, napoved glasovanja poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Rad bi izpostavil naš pogled skozi tri momente. Prvič, moment črnogorske strani oziroma po naši oceni, kaj oziroma zakaj je to dobro za njih. Če se je Slovenija odločila za približno enako pot pred časom, lahko danes z zagotovostjo rečemo, da se je Slovenija odločila prav, in še z večjo zagotovostjo lahko rečemo, da se je Črna gora prav tako odločila pošteno in dobro, če bo sledila vsem tistim normam, ki veljajo v okviru Evropske unije, in v to skorajda ne dvomimo. Dalje bi rad izpostavil, zakaj je potrebno, da Slovenija poda svoj pozitiven "da" do priznanja. Prvič, Republika Slovenija je z deklaracijo o zunanji politiki Republike Slovenije poudarila spoštovanje pravic narodov do samoodločbe in naša dolžnost po naši oceni, torej tudi poslank in poslancev državnega zbora, da spoštujemo njihovo odločitev in seveda jim pri njihovi novi poti poskušamo pomagati, kolikor je le-to seveda v interesu obeh držav oziroma v kolikor to ni na škodo nobene od držav. In ne nazadnje bi radi spregovorili tudi o stališču Evropske unije oziroma evropske integracije v smislu zasledovanja evropske perspektive na področju zahodnega Balkana. Prav tako ocenjujemo, da je Slovenija kot polnopravna članica Evropske unije, ne samo do Evropske unije, dolžna spoštovati to perspektivo, ampak je predvsem dolžna spoštovati boljšo prihodnost prebivalk in prebivalcev Črne gore. In za zaključek, vsaj v imenu poslanske skupine Nacionalne stranke, vse srečno prebivalcem in pa seveda prebivalkam Črne gore in naj jim bo pot hitrejša, kot je bila naši državi. Podprli bomo predlagani sklep.
Hvala lepa. Zdaj ima besedo mag. Žnidaršič v imenu Demokratske stranke upokojencev Slovenije.
Spoštovani predsedujoči, predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Minilo je 15 let od razpada Jugoslavije, minilo je 15 let od osamosvojitve Slovencev v našo samostojno državo. Danes sprejemamo sklep o priznanju Republike Črne gore, zadnje republike bivše skupne države, ki se je na referendumu odločila za samostojnost in neodvisnost. Republika Slovenija spoštuje pravico vseh narodov do samoodločbe, ki je bila podlaga tudi za izvedbo našega referenduma kakor tudi referenduma v Črni gori, na katerem je večina državljanov dne 21. maja letos sprejelo odločitev za oblikovanje samostojne in neodvisne lastne države. Skupščina Črne gore je 3. junija potrdila referendumski rezultat in na tej podlagi sprejela deklaracijo o neodvisnosti ter pozvala mednarodno skupnost, da prizna novonastalo neodvisno državo. Poslanska skupina DeSUS nima glede priznanja nobenih pomislekov. Verjamemo, da bo tudi Republika Črna gora stopila na pot vključevanja v skupnost evropskih narodov, ki želijo skupaj graditi mirno prihodnost v duhu medsebojnega spoštovanja in ustvarjalnega sodelovanja. Verjamemo tudi, da bo spoštovanje pravice do samoodločbe v danem primeru prispevalo k utrjevanju miru na Balkanu, zato bomo v naši poslanski skupini z veseljem podprli vladni predlog sklepa, s katerim Republika Slovenija končno prizna Republiko Črno goro kot neodvisno in suvereno državo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zdaj k besedi vabim gospoda Jerovška, da predstavi stališče Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani! V Slovenski demokratski stranki se skupaj z državljani Črne gore veselimo obnove državnosti Črne gore oziroma razglasitve neodvisnosti, ki jo je razglasila skupščina Črne gore dne 3.6.2006. Pot do razglasitve neodvisne države je bila demokratična, dosežena v dogovoru z Evropsko unijo in v skladu z ustavno listino prejšnje skupne države Srbije in Črne gore z dne 14.3.2002, ki je določala, da katerakoli od obeh držav po izteku moratorija treh let lahko na podlagi referenduma razglasi neodvisnost. Ta referendum se je zgodil 21. maja 2006. Vemo, da je bila črnogorska politika, in tudi črnogorske stranke, pravzaprav pod nekim pritiskom tudi Evropske unije in mednarodne skupnosti, kajti ta referendum se je zgodil leto po tistem, ko je potekel rok o moratoriju. V Slovenski demokratski stranki ocenjujemo, da je pozitivno, da se je pri tem Evropska unija zelo angažirala, da je verjetno pozitivno, da je določila sicer nerazumen kvorum oziroma prag za regularnost tega referenduma, in da je potem, ko je bil na podlagi vseh demokratičnih standardov izveden ta referendum, dosežen ta prag, ki ga je določila Evropska unija, tako mirno prešla Črna gora v stanje, ko je razglasila svojo neodvisnost. Vesel sem, da sem imel priložnost, da sem se lahko kot opazovalec skupaj s kolegi Anderličem in Horvatom udeležil nadzora tega referenduma in hkrati zvečer po referendumu ob razglašanju prvih preliminarnih rezultatov doživel srečo državljanov Črne gore ob tem, ko so izglasovali črnogorsko samostojnost. Pravico majhnih narodov do samoodločbe v Slovenski demokratski stranki spoštujemo, zato smo ob sprejemu deklaracije o zunanji politiki Republike Slovenije v letu 1999 bili pobudniki, da je zaveza, da Republika Slovenija spoštuje pravici malih narodov do samoodločbe zapisana, kot zaveza Republike Slovenije. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da bo obnova državnosti Črne gore pripomogla k hitrejšemu razvoju tako Črne gore kot Srbije. Prepričani samo, da je to dobro, kot pravimo, za Črno goro in Srbijo, to je tisto, kar je zelo pozitivno v teh prizadevanjih. Slovenija je država, ki je šla skozi ta proces in zna ceniti legitimne težnje narodove neodvisnosti in samostojnosti na tleh nekdanje Jugoslavije. V primeru sosednjih držav Srbije in Črne gore si želimo in upamo, da bo nadaljnji razvoj pokazal, da sta stopili na podobno pot, kot so pred več kot stoletji z razdružitvijo naredili Norveška in Švedska, kjer danes nihče več praktično ne ve, da med njima obstoja meja in sta tudi primer najbolj uspešnega razvoja in najboljšega sodelovanja med različnimi narodi in različnima državama. Prav tako se lahko strinjamo, da so dosedanje izkušnje neodvisnih držav, ki so nastale na tleh nekdanje Jugoslavije, pozitivne. Novonastale države se hitreje razvijajo in mislim, da se tudi medsebojno razumevanje med novimi državami iz dneva v dan izboljšuje. Slovenija ima danes dobre odnose z vsemi državami nekdanje skupne države, zato smo prepričani, da gre za izjemno pozitiven primer na teh tleh, kajti nastanek drugih držav, z izjemo Makedonije, ni bil tako miren in tako enostaven. Veseli nas, da je tudi v drugem delu bivše države obnova črnogorske državnosti pozitivno sprejeta. Zato lahko v Slovenski demokratski stranki zagotovimo, da si bomo v Slovenski demokratski stranki prizadevali, da bo imela Republika Slovenija vsestransko dobre odnose tako z Republiko Črno goro kot z Republiko Srbijo. Naj ob tem rečem, da ne smemo pozabiti, da je bila pot do obnove črnogorske državnosti dolga in trda. Seveda pa gre pri tem za državo, ki ima veliko tradicijo svoje državnosti, ki je bila vzpostavljena v izredno težavnih političnih in ekonomskih razmerah, pa kljub temu, da je ta nekdanja samostojna kraljevina Črna gora delovala v izredno težavnih razmerah, je še danes vzgled visoko razvite kulture in tudi razgledanosti njihovih voditeljev. Kdo ne pozna Njegoša kot voditelja Črne gore in drugih vladarjev, ki so pozitivno prispevali k razvoju Evrope? Prav tako se v Slovenski demokratski stranki strinjamo in smo veseli, da bo takoj s tem priznanjem vzpostavljeno veleposlaništvo Slovenije v Črni gori in pravzaprav je na nek način Slovenija v okviru Avstro-Ogrske nekoč že imela veleposlaništvo posredno tudi in sedaj bo kot samostojna neodvisna država imela lastno veleposlaništvo. Dovolite mi, da na koncu v imenu poslanske skupine SDS še enkrat čestitam Republiki Črni gori, da je v skladu z vsemi pogoji, ki jih je postavila Evropska unija oziroma mednarodna skupnost, na demokratičen način razglasila neodvisnost, suverenost oziroma novo državnost Črne gore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še zadnji bo predstavil stališče Liberalne demokracije, gospod Anderlič.
V poslanskem klubu Liberalne demokracije se sprašujemo, ali je res bilo potrebno, da je Slovenija in slovenski parlament tako rekoč za vsemi državami v regijami, za vsemi velesilami in za veliko večino držav članic Evropske unije, ne nekaterih članic EU, na vrsti, ko se je vendarle sama sebi zadala za cilj, da bo priznala Republiko Črno goro. Jaz nisem evforičen, jaz nisem ponosen in sem žalosten zaradi tega, predvsem, zaradi tega, ker vemo, da je Črna gora bila leta 1992 prisiljena ostati v skupnosti skupaj s Srbijo. Vi veste, da je Črna gora imela tako kot Slovenija možnost po razhodu Jugoslavije, da naredi referendum o samostojnosti, tako kot ga je naredila Hrvaška, Makedonija, Bosna, itd., pa ga ni smela na tak način, zato ker je vladal tam nek režim Slobodana Miloševića. Morali so podpisati sporazum pred tremi leti, da se bodo dostojno obnašali in šele, ko bodo izpoštovali do zadnje pike sporazum, bodo po treh letih, če to ne bo šlo, lahko odšli na referendum. Ni se zgodilo to, da bi Srbija in ta skupnost lahko zaživela, živela in bila tudi uspešna v sožitju. Ko so potekla ta tri leta, je prišel čas, ko se je reklo, sedaj pa po demokratičnih standardih sprejmite zakon o referendumu, po katerem boste lahko odšli na referendum in če bo rezultat uspešen, bo možno razglasiti tudi samostojno Črno goro. Seveda, pred tem so se morali odpovedati vsega nasledstva in prepustiti Srbiji, če bo to tega prišlo, pravice do nasledstva skupne države do vseh veleposlaništev, sedežev v OZN, itd. Tudi to so sprejeli in na koncu ob asistenci slovenske zunanje politike jim je bil vsiljen prag 55%, ob asistenci slovenske zunanje politike! Čemu in zakaj? Zaradi našega egoizma, zaradi tega, ker so nas vse države, ki so menile, da izpolnjujemo pogoje, seveda nekateri že leta 1991 in kasneje v 1992, pač tako, kot poznamo to zgodovino, priznale, in čemu državica, lahko ji rečem državica, ki je majhna, Črna gora te pravice ne bi imela. Ni res, gospod državni sekretar, da ste tako pohiteli! 7. junija je bila podana pobuda gospodu Jerovšku, predsednika odbora, da naj odbor pozove vlado, da naj to naredi, in seveda, ko ste to izvedeli, ste pohiteli in je potem naslednji dan prišlo do tega, da je v državni zbor prišla pobuda za priznanje oziroma sklep vlade, da naj državni zbor prizna Črno goro. S tem, da je takrat predsedujoči rekel, da bi tako ali tako sejo sklicali enkrat po 12., pa čeprav se je vedelo, takrat še med sejo nismo vedeli, ampak tisti dan je Islandija že priznala Črno goro. Pred tem je Srbija že razglasila samostojno državo Srbijo in naslednico vseh pravic po skupnosti Srbije in Črne gore, kar pomeni, da je Črna gora ostala brez države, brez državnosti, ostala je pravzaprav nekje zunaj. Srbija je imela kontinuiteto! Ni šlo za enak primer, kot ko so bili nekateri drugi osamosvojitveni. Pa vednar - ne! Čakati, čakati, čakati [[...]]Danes, ko je več kot 35 držav to priznalo, ko se je, vključno s Srbijo, 15. tega meseca to zgodilo - pa glej ga zlomka, se tukaj prerekamo, ali bi šli na izredno sejo državnega zbora ali bi dali to na prvo točko dnevnega reda redne seje. Ne, enkrat popoldne, drugi dan, po nekaterih drugih točkah. Ni prav veselo biti poslanec v takem parlamentu, kjer tako predsednik državnega zbora kot nekateri iz koalicije menijo, da je to dejanje eno izmed rutinskih dejanj državnega zbora. Ni res! Čakali smo, rotili, prosili druge države, posameznike, organizacije itn., da naj naredijo vse v svojih državah za to, da bodo priznali Republiko Slovenijo kot samostojno državo! Pri nas pa, ko gre za nas - ja, za ostale - pač ne! In tukaj se resnično sprašujem, kakšna je pravzaprav ta naša zunanja politika. Ali je na eni strani egoizem, ki velja za nas in ki ga delimo s tistimi, do katerih imamo neka pričakovanja itn., ali bi lahko po lastnem vzoru sledili v tistih primerih, ko gre za druge. Ni. Včasih se sprašujejo v Sloveniji razni komentatorji, zakaj na raznih javnomnenjskih raziskavah po Evropi Slovenija oziroma Slovenci niso tako zaželeni sodržavljani, kot bi mi sami pričakovali. Kar spomnite se nekaterih ocen. Prepričan sem, da je vedno mnenje tako, kot si ga drugi ustvarijo o tebi, in ne tako, kot ga imaš ti sam o sebi. Vsi imamo o sebi najboljše mnenje, ampak v tem primeru bi lahko pritegnil tistim, ki pravijo, da najboljšega mnenja o nas v tem primeru ni imeti. Jaz sem vesel da se 15-letna agonija v Črni gori končuje. Ampak 15 let v enem človeškem življenju je zelo zelo dolgo obdobje in upam, da bo Črna gora uspela nadoknaditi vsaj del tistega, kar je v petnajstih letih zaradi te prisilne tvorbe Srbije in Črne gore izgubila. Težko je danes govoriti o tem, da slovenska zunanja politika s tem, ko je priznala oziroma vladi ponudila sklep, ki ga je tudi sprejela, da je s predlogom v obrazložitvi naredila tisto, kar pravzaprav je potrebno. Ni res, da je dovolj samo suhoparno navajanje 60. člena ustavne listine državne skupnosti Srbije in Črne gore, kjer je bila pravica do samoodločbe in referenduma itn. določena. Črna gora je imela to pravico že v stari Jugoslaviji, tako kot mi. Zakaj je ni izkoristila, sem povedal na začetku - zato ker ni mogla, ker ni smela. In sedaj mi suhoparno navajamo v teh dokumentih, da je to nek akt neke države milijon kilometrov stran, ki nima zveze z našo soseščino, ki nima zveze z našimi interese, ki nima zveze z iniciativo, slovensko iniciativo, za urejanje razmer na zahodnem Balkanu. Ko smo bili predsedujoči Ovseja, smo od Turkmenistana in ne vem kje vse daleč stran urejali vse razmere ali pa vsaj tako se je kazalo, ko je bil zunanji minister tam večkrat na obiskih ali pa nek posebni odposlanec v teh državah, ki sta v imenu predsedujočega reševala te stvari. Tukaj, zraven nas, naši sosedi, v naši soseščini pa to ni pomembno! To ni tisto kar bi s slovensko zunanjo politiko reševali. In toliko bolj s skepso pričakujem rezultate tako imenovane bele knjige in verjamem, da bo prišlo do pogovora in do dogovora, da bi vendarle kaj več naredili tudi v odnosih s Hrvaško in bi pred predsedovanjem leta 2008 - ko tako radi to poudarjamo - naredili to slovensko zunanjo politiko prijazno do držav v soseščini in, če hočete, do držav zahodnega Balkana in področij, do katerih imamo take in drugačne odnose; predvsem pa zelo veliko odgovornost in tudi gospodarski interes, če hočete. Seveda ni nobenega dvoma, da bomo poslanke in poslanci Liberalne demokracije ta sklep sprejeli, potrdili z grenko ugotovitvijo, da bi lahko bili med prvimi, da je bilo na odboru pozivano: naredimo to, naredimo prvi, bodimo iniciativni v Evropi, prepričujmo kolege in kolegice v državah Evropske unije, da naj gredo čim prej po tej poti naprej. In vidite, kaj se je kasneje zgodilo; ta inidiativa je bila zavrnjena s strani koalicije, ampak kasneje se je zgodilo - kaj? Vse države so šle pred nami! Vse so šle pred nami. Na koncu bo v kratkem prišla predstavnica Japonske države v Črno goro, ki bo tudi na formalni ravni s 100-letno vojno, ki sta jo imeli, državi, zaključila kot gesto dobre volje. Kitajska, Združene države Amerike - ne vem če prav dobro vedo kje se Črna gora nahaja, ampak so to storili - mi pač ne. To je odraz slovenske zunanje politike in upam, da se bo izboljšala. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev, kolikor je pač bo. Očitno sta vročina in nogomet naredila svoje, namreč, nekaj se jih je odjavilo, nekaj jih ni, tako da je na vrsti že kar gospod Potrč.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! K razpravi sem se javil predvsem iz razloga, da - tako kot je naredil moj kolega Samo Bevk in vsi drugi doslej - iskreno čestitam državljankam in državljanom Črne gore, da so po veliki vztrajnosti, po skrajno demokratičnem postopku, po tem, ko so jim bile postavljene visoke in velike zahteve, dosegli svojo državno samostojnost in neodvisnost. Res sem iskreno takšnega dejanja vesel, ker se spominjam, kako smo pred petnajstimi leti razmišljali v Republiki Sloveniji, kako smo se trdno odločili, da svojo osamosvojitev izpeljemo, in uspeli kljub vsemu, s tem da smo bili prvi izmed republik nekdanje Jugoslavije, doseči samostojnost in neodvisnost ter mednarodno priznanje mnogo prej, kot je to samostojnost in neodvisnost, ker je bila pač najbližje bivši skupni Republiki Srbiji in ker je njena nacionalna sestava takšna, da je v velikem delu tudi srbska in črnogorska, morala čakati, da je lahko svojo samostojnost in neodvisnost dosegla. Vesel sem, da vse kaže, da je to mukotrpno vztrajanje na izpolnjevanju vseh zahtev, ki jih je postavljala mednarodna skupnost pred sedaj samostojno in suvereno državo Črno goro, rodilo uspeh. Da lahko z velikim optimizmom verjamemo, da je do osamosvojitve Črne gore prišlo po mirni poti, in da lahko z velikim optimizmom verjamemo, da danes velika večina tudi državljank in državljanov Srbije verjame, da je to v korist obeh, da bodo sporazumno in mirno razrešili svoje medsebojne odnose in medsebojna vprašanja, ki so odprta in ki bodo najbrž odpirala še tudi v bodoče kakšno nujnost za ureditev, vendar da so eni in drugi spoznali, da je to v korist obeh, in da smo končno po petnajstih letih dobili iz bivše skupne države šest samostojnih neodvisnih demokratičnih držav, verjamem, da uspešnih v okviru Evropske unije v doglednem času. Jaz bi želel, da se država Slovenija zaveže tudi danes, da bo storila vse za sodelovanje s samostojno državo Republiko Črno goro, da bo storila vse, da daje na razpolago svoje dobre izkušnje, predvsem pa dobro besedo v okviru 25-erice, da bodo novi državi, pa tudi Srbiji, pa tudi drugim državam na tleh Balkana dane realne možnosti za enakopravno vključitev v evropsko skupnost narodov, ker je prav gotovo naš interes, da se tudi zahodni Balkan gospodarsko, politično in tudi sicer razvija, ker bo to koristilo k miru in napredku vseh. Torej, še enkrat. Res, iskrene čestitke in veliko uspehov črnogorskim državljankam in državljanom obeh in tudi drugih narodnosti, ki v Črni gori prebivajo. Hvala.
Hvala lepa. Na spisku imam še dva razpravljavca, gospoda Jerovška in gospoda Bevka in seveda potem predstavnika vlade. Gospod Jerovšek.
Hvala lepa. Jaz sem v imenu poslanske skupine seveda že povedal in izrazil veselje nad tem, da lahko danes pač priznavamo samostojno Republiko Črno goro, kar je pomemben korak po mojem mnenju k temu, da bo na tem prostoru zavladal mir in sodelovanje in sožitje in da se bo ta celotni prostor nekdanje Jugoslavije bistveno hitreje razvijal; da bodo nastali narodi, ki so postale nacije z razglasitev državnosti, skrbeli za svoj razvoj in svoj napredek. Kot sem že omenil, rezultati so pozitivni z izkušnjami drugih in zaradi tega ni čudno, da so se državljanke in državljani Črne gore odločili stopiti po tej poti. Seveda pa, ko je bilo tu omenjeno, da je bil črnogorski narod prisiljen v letu 1991 ravnati drugače in ni smel ravnati tako, kot smo ravnali v Sloveniji. Seveda se moram s tem strinjati, da je Miloševićev nacionalizem in totalitarni režim izkoristil pravzaprav ozemlje in državljane Črne gore za začetek tako imenovane "jogurtne revolucije" takrat in da je na nek način tudi velik del prebivalstva "shisteriziral" na nek način. Vendar, ko ob tem sedaj poslušamo kritike, da se zunanja politika Slovenije ni dovolj dobro odzvala, jaz moram te kritike zavrniti, in tiste, ki so tu govorili, da je bilo veliko egoizma v ravnanju slovenske zunanje politike, opozoriti, da to ne drži, da je prej morda res, da je bila neiskrenost in politična preračunljivost kje drugje prisotna. Namreč, tudi te poslanske skupine ste imele možnost uporabiti institut, zahtevo za izredno sejo in bi morda lahko prišlo do dogovora, če je bilo mogoče na drugi strani prepričanje, ki je tudi temeljilo na trdnih podlagah, da ni šlo več v Črni gori za izredne razmere in da ni treba z izrednimi ukrepi in z izrednimi zadevami nadaljevati. Hkrati pa moram reči, ko govorite o tem, o letu 1991, da so v teh dneh na slovenski televiziji dnevniki izpred 15 let Slovenske televizije in da sem dobil številne pozive, ker jaz nisem gledal dnevnika s 16. junija 1991, ko so organi LDS-a razpravljali in sklenili, da Jugoslavija mora obstajati - 16. junija 1991. Zaradi tega ne kritizirajmo Črne gore, da takrat ni zmogla tega koraka. Bodimo srečni in veseli vsi, da so se stvari obrnile dobro za nas in da se danes obračajo v pozitivni smeri za Srbijo in Črno goro. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima še gospod Bevk. Prosim, brez medklicev! Lepo prosim, naj govori gospod Bevk.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Spoštovani zbor! Že v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov sem se oglasil in Črni gori zaželel čim bolj uspešno pot kot samostojne in neodvisne ter suverene države. Vseeno pa bi rad ob tem ponovno povedal, da smo bili v tem primeru v Republiki Sloveniji zamudniki. Vlada je sicer sprejela sklep 8. junija z odloženo v bistvu veljavnostjo, kajti držala se je, po mojem, nepotrebnih nekih navodil Evropske unije, ki je politično priznala Črno goro 12. junija, čeprav so jo do takrat priznale že Islandija, Švica, Rusija pa sosednja Hrvaška, pa nekdanja Republika Makedonija, Bolgarija, Turčija in tudi Združene države Amerike. Jaz ponovno poudarjam, da je bilo nepotrebno to čakanje, da bi lahko Republika Slovenija si zagotovila primat pri priznanju neodvisne Republike Črne gore. Tako sedaj ponavljam, da čestitam Republiki Črni gori in državljankam ter državljanom te nove države, da bodo v naslednjih letih zelo uspešni in da bomo dobro sodelovali tako na meddržavni kot tudi gospodarski, kulturni in tudi na osebni ravni. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi še vabim državnega sekretarja dr. Cerarja.
Hvala lepa. Samo stavek, dva. Vlada je predlog, kot sem že v svojem uvodnem nastopu dejal, sprejela na lastno pobudo, in to 8. junija dopoldan in bila je prva vlada, ki je sprejela tovrsten sklep. Res pa je, da je državnemu zboru svetovala, predlagala, da se o predlogu odloči takoj po sprejemu stališča na Svetu EU za splošne zunanje zadeve 12. junija in tega stališča so se držale vse ostale članice EU. Nobena članica EU Črne gore ni priznala pred 12. junijem. Upam pa si trditi, da bo naša država med prvimi, ki bo odprla svoje veleposlaništvo v črnogorski prestolnici, in tudi to, da si bo vlada še naprej prizadevala za razvoj vsestranskih odnosov tako s Črno goro, kot s Srbijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi, ki ste želeli razpravljati, ste dobili besedo, vendar je ostalo še nekaj časa, zato imamo možnost po poslovniku razdeliti čas. Lepo prosim, da se prijavite. Prebral bom vse, ki ste na spisku, in vsak ima na voljo 5 minut, in sicer: Anderlič, Cvikl, Sok, Štebe, Veršnik, Jerovšek, Janc. Lepo prosim, gospod Anderlič ima besedo.
Tukaj smo priča eni preprosti logiki, ki velja v vladajoči koaliciji. Gospod Jerovšek se strinja s tem, da sta vlada in državni zbor ravnala obotovljajoče, počasi in tako naprej, ampak v istem trenutku pa obtoži, se zlaže, lahko da je videl na televiziji prispevek, ampak organi LDS-a nikoli [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] ZSZS 1989. leta ni bilo več, vi ste pa govorili o letu 1991, gospod Jerovšek. Izkoriščate za provokacijo, zmedo, nočete se pogovarjati o stvareh. Govorimo o resnih zadevah, govorimo o pravici narodov in državljanov in državljank posameznega območja, da se samoodločajo tako, kot smo to storili mi in tako kot so v Črni gori prebivalci Črne gore storili - ne črnogorski narod, kot je rekel gospod Jerovšek. Ampak toliko in toliko je tam prebivalcev Črnogorcev, toliko je muslimanov, toliko je Albancev in tako naprej, in Srbov seveda, se opravičujem - in to ne tako malo. Ko je bila pobuda, po tistem, ko je bila vendarle vse jasno, po tistem ko se je vedelo, da Islandija počne to, da Združene države resno sporočajo, da bodo to naredile takoj, ko bo to mogoče. In oni so lahko to naredili bistveno prej. Bili so predstavniki MZZ na seji odbora, nekaj časa tudi minister, kjer smo nekateri člani, tudi iz pozicije, seveda ne iz Nove Slovenije in SDS, navijali za to, da ima Slovenija, slovenski parlament iniciativo pri tem in da naredi vse potrebno, da to naredi, konec koncev, na izredni seji, na seji, ki se je začela 19., pod prvo točko in tako naprej. Ampak ne, ta aroganca, ta samozadostnost, češ tisto, kar smo si mi izborili, tisto, kar nam gre, smo si vzeli, ostali pa bodo že, ko bodo, mi se bomo pa malo skrivali za EU, malo bi tam, malo ne. Nihče mi ne bo zagotovil s strani vlade, da ta vlada, še posebej predsednik in zunanji minister ne dasta veliko na mnenja Združenih držav Amerike. Nasprotno! Mislim, da bistveno preveč. In v uvodnih govorih ob konstituiranju te države je bilo rečeno na samem "hearingu" za zunanjega ministra, in tudi predsednik vlade je o tem govoril, moramo izboljšati in vse bomo storili za to, da bomo ustvarjali pristne odnose z Združenimi državami Amerike. In ne verjamem, da niste vedeli, kaj Amerika v tem primeru počne. Ampak, saj ne gre za to! Jaz bi preprosto rad povedal, da sem vesel, da se to dogaja, da se bo to zgodilo, ampak da sem žalosten, da je ta koalicija tako malomarno pristopila k tej stvari, da je to uvrstila na eno izmed točk tam nekje, namesto da bi tako, kot so delale druge države v našem primeru, sklicevali izredno sejo, priznali to državo in tako naprej. Samo za to gre. Ali je res bilo treba čakati, da so vse države v soseščini, vključno s Srbijo, kot sem rekel, vse, od, če hočete, Turčije, Bolgarije, Romunije do ne vem katere še vse, vsi so to naredili, velika večina držav članic EU, Združene države Amerike, Rusija, Kitajska, Japonska, praktično po številu prebivalstva več kot polovica prebivalstva tega planeta. Ampak, mi ne. Zakaj? Zaradi tega, ker je predsedujoči rotil na seji, da bi pa mogoče le počakali, pa bi to ne vem kaj, malo kasneje pa tako naprej. In jaz bi rad videl, da v bodoče ta zunanja politika ravna bolj odgovorno. To je vse. Kajti tisto, kar mi zahtevamo zase in smo si izborili, moramo priznati tudi drugim. In tako je prav, pošteno; še posebej, če imamo za mir, za nek razvoj v regiji posebno odgovornost in tudi željo. In konec koncev si v letu 2008 v imenu EU nalagamo [[opozorilni znak za konec]] še posebno odgovornost. In če se ne bomo obnašali vsak dan tako, se tudi tistega pol leta ne bomo uspeli popolnoma spremeniti in se obnašati tako, kot se od nas pričakuje [[...]] [[Izklop mikrofona!]]
Čas je potekel. Na vrsti je mag. Cvikl.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Obstajajo razlike med učinkovito in formalistično politiko, še posebej zunanjo politiko. Primer učinkovite politike je priznanje nekaterih držav v času osamosvajanja Slovenije. Gospod geuseher in nekateri drugi niso nikogar leta 1991 spraševali, ali se lahko pripeljejo v Celovec, ali lahko priznajo Slovenijo. Nikogar. Formalistična politika je pa to kar vidimo te dni. To kar vidimo te dni. Mislim, da je vsem vendarle jasno, da je Slovenija, ki je najbližja kriznim žariščem jugovzhodne Evrope, tista, ki bi med državami Evropske unije, med državami EU 25 morala biti med prvimi, ki prizna novo državo. Ne bom se spuščal v to, ali ste znali ustrezno napisati obrazložitev, ampak občutek imam, kot da se je za Črno goro čas začel z ustanovitvijo državne skupnosti Srbije in Črne gore. Mislim, da se je čas za Črno goro začel veliko prej, če ne, se, prosim, pojdite sprehoditi po Cetinju in si poglejte konzulate, ki so na Cetinji. Seveda, k sreči pa je del Slovencev in Slovenk tistih, ki vodijo pa vsaj deloma učinkovito politiko, in če ne že zaradi drugih interesov, gospodje iz vladajoče koalicije in pa vlada, zaradi slovenskega gospodarstva, ki že dolgo tega vodi zelo učinkovito politiko v Črni gori, bi veljalo slediti predsedniku Drnovšku, ki je 22. junija, v ponedeljek popoldne, dopoldne, popil kavo s predsednikom Črne gore, nove, v tisti noči nastale samostojne države. In vlada bi lahko tisti popoldan poslala en faks, faks najprej v državni zbor in mi bi se zbrali lahko na neki izredni seji in naredili to, kar danes delamo tukaj. Mi, gospodje, smo to zahtevali, mi smo zahtevali, formalistični odgovori, ki smo jih dobivali, so, da se bo o tem uskladil na Gaerc-u [[...]], ne vem, 12. junija. Takšna pač je bila formalistična politika. In vse, kar tukaj oporekamo vladi Republike Slovenije, je, da vodi na točkah, kjer gospodarstvo, kjer predsednik države vodi učinkovito politiko, to zunanje ministrstvo vodi formalistično politiko in ta formalistična politika samo pomeni, da v Črni gori ne razumejo, kaj se dogaja v Sloveniji. Oni vedo, da je bil na obisku predsednik države, da je popil v ponedeljek zjutraj, dan po referendumu, kavo z lastnim predsednikom, in se čudijo, zakaj bomo mi šele praktično mesec kasneje tukaj v državnem zboru zaključili formalistične akte. In veste, kdor se je še včeraj pripeljal iz Črne gore, še zmeraj mora posebej plačati takso zato, kar še ni urejen medsebojni odnos med podgoriškim in brniškim letališčem, ker je potrebno še izvesti nekatere formalistične postopke, ki se bodo, kot pravijo, danes začeli v tem državnem zboru. Zato bi ob temle pomembnem dejanju vendarle predlagal, da se v vladi Republike Slovenije, gospod zunanji minister, ki si je izbral, da ga danes tukaj ne bo, vendarle zamisli. Zamislite se nad tem, da je za Republiko Črno goro in pa tudi za druge države, ki so nastale na tleh bivše Jugoslavije, Slovenija še vedno vzor. Še vedno vzor. Veliko jim lahko pomagamo, ne s centrom za evropsko perspektivo, z Nato zgodbami in tako naprej, ampak z našimi izkušnjami na poti v Evropsko unijo. Ampak za to je pomembno voditi učinkovito politiko in upam, da bodo v Črni gori znali čim prej pozabiti, zakaj slovenska zunanja politika ni znala slediti gospodarstvu in ni znala slediti v tem primeru izredno učinkovitemu predsedniku države. In seveda gospodje iz vladajoče koalicije, vprašajte se, kaj vam dela Dimitrij, ko mogoče danes na nekem drugem formalnem sestanku v Rimu razpravlja o odnosih s sosednjo Italijo. Sam bom seveda podprl ta predlog sklepa, upam pa, da boste znali vsaj obrazložiti in napisati, da se je zgodba s Črno goro začela ne šele z nastankom državne skupnosti Srbije in Črne gore. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Sok.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Spoštovani predstavniki vlade. Pravzaprav se nisem mislil oglasiti, ampak ko slišim, kako se tukaj poslanci LDS-a jezijo, se sprašujem, pravzaprav zaka. Verjetno poznajo poslovnik in vedo, kako se skliče v skladu s poslovnikom, ki so ga v prejšnjem mandatu tudi sami sprejeli, izredno sejo. Mislim, da veste, v kolikor ne, si prečitajte 58. člen poslovnika. To je prva redna seja in prvo priložnost izkoriščamo na prvem dnevu rednega zasedanja, ko bo tudi slovenski parlament naredil to, kar moramo narediti. Me pa veseli, da ste kolegi iz LDS-a tako zavzeti za samostojnost Črne gore, nekaj dni nazaj sem videl, ko ponavljajo Dnevnike iz leta 1991, da ste ob osamosvojitvi Slovenije bili za našo samostojnost veliko bolj skeptični, kako bomo preživeli. 15 let je bilo potrebno, da je tudi Črna gora spoznala, da lahko živi samostojno, da lahko živi samostojno, gospodje. Črna gora je imela svoj referendum leta 1992, takrat sem se z veliko, [[ali lahko kolega Anderliča malo umirite]] , takrat so se pač odločili, da želijo biti del neke druge države. In to je trajalo tako dolgo, da so končno na referendumu odločili drugače. In hvala bogu, končala se je ta neznosna situacija, ko so si pravzaprav eni in drugi želeli, da gredo narazen, tako Srbi in Črnogorci, in dobili smo novo državo in slovenski parlament bo seveda danes tudi to potrdil, to bomo sprejeli. In rad bi vam rad povedal, da ni bistvo v tem, kdo je prvi. Ni bistvo v tem, bistvo je, po našem prepričanju v Novi Sloveniji, v iskrenosti, ne pa to, da bi morala biti Slovenija prva. Bilo bi dobro, če bi bila tudi prva, ampak sem vam razložil, zakaj do tega ni prišlo. In mešati danes situacijo, v kateri se je znašla Slovenija leta 1991 ali pa sedaj Črna gora, je seveda mešanje jabolk in hrušk. Takrat je bila situacija povsem drugačna. V Beogradu, vemo, kdo je bil takrat na oblasti, in tudi vemo, kako se je takrat odločalo o tem in kako smo Slovenci pravzaprav trepetali, kaj se lahko zgodi. In takrat je priznanje Slovenije bila rešitev v tej smeri, da se tisto najhujše, kar bi se lahko zgodilo, ni zgodilo. Zato je bilo tako pomembno, kako hitro so države EU in ostalega sveta potrdile samostojnost Republike Slovenije. Seveda danes govoriti, da je to enako pomembno za Črno goro, je popoln nesmisel, če ne rečem celo neumnost, kajti Črna gora in Srbija sta se pod budnim spremljanjem EU dogovorila in za referendum in za kvorum, ki ga morajo doseči, in za to, da bodo na teh referendumih opazovalci EU in da bo vse potekalo, kot je potekalo. In kolega Anderlič, kolikor vem, je bil tudi tam, da je lahko nadziral, da je to vse bilo v redu in da je lahko videl, da je potekalo v mirnem in prijetnem vzdušju. In če zaključim, sploh ne vem, zakaj takšen nastop ob tej priliki, ko bi pravzaprav lahko z aklamacijo sprejeli to odločitev in s tem tudi v Sloveniji potrdili, da je samostojna Črna gora naša sosednja, ne ravno v neposredni bližini, ampak nekdaj skupna država, s katero želimo imeti dobre odnose tako na gospodarskem, kulturnem, političnem kot tudi ostalem področju. Mi bomo v Novi Sloveniji - še enkrat povem tudi, kar je že kolega Horvat v imenu naše poslanske skupine povedal - z vsemi glasovi podprli to odločitev. In mislim, da je to tudi ena redkih priložnosti, ko v tem državnem zboru ne bo nobenega glasu, ki bi se vzdržal ali bil celo proti. Zato ni nobene potrebe, da se kolegi iz LDS-a tukaj jezite in očitate, da se je par dni ali par ur zamudilo s tem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Anderlič, proceduralno?
Če predsedujoči ne citira poslovnika ali ne pojasni določbe, na katero se zmotno sklicuje gospod Sok, potem je treba pojasniti, da 28. člen govori, da lahko člani kolegija oziroma kolegij sklene, da bo izredna seja. In kot jaz vem, ste vi, gospod Sok, član tega kolegija in bi že bilo prav, da se ne bi na ta način obnašali tam. Sicer pa ne vem, kjer ste bili 1991.
Torej, za proceduralni predlog, kot vemo, je prepozno, bi pa tudi sam rad ob tej priliki povedal svoje mnenje. Mislim, da je priznanje Črne gore tako pomemben dogodek, da bi moral potekati v slovesnem, pozitivnem ozračju, ne pa kot medsebojno politično obračunavanje. Lepo prosim, da se tega do konca držite. Hvala lepa. Na vrsti je gospod Veršnik, se opravičujem, mag. Štebe.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Gospod državni sekretar, kolegice in kolegi! Točno to, kar je sedaj rekel gospod Pavliha, ta trenutek bi moral biti samo svečan. In kljub temu da imate nekateri težave z raznim "dimljenjem" in s tem trošite čas in ta svečani trenutek kvarite, bi lahko na to tudi v tem trenutku pozabili, kljub temu da želite delovati kot resnična opozicija, ampak tak trenutek bi moral biti svečan. In Slovenci imamo pravzaprav probleme, da enostavno kvarimo tisto, kar bi lahko sedaj delovalo vsaj med nami zelo pozitivno, za tiste, ki nas verjetno direktno ne čutijo, za črnogorski narod in prebivalce Črne gore, katerim čestitam za to odločitev, ki je bila sprejeta v težkih okoliščinah, razmerah, ki so na tem območju dokaj zapletene in pravzaprav specifične; za črnogorski narod in prebivalce pa še posebej, ker so na tako raznolike načine povezani s tistimi, ki so tudi z institucionalnimi ukrepi na nek način odvračali črnogorski narod od tega in mu postavljali posebne pogoje za izpolnjevanje veljavnosti referendumske odločitve skupaj z Evropsko zvezo. In ta uspeh pravzaprav tradicionalne samostojne države kraljevine Črne gore, ki bo po toliko stoletjih, ne vem, petsto letih, postala in je postala ponovno suverena država in po 70-ih letih v tej skupnosti jugoslovanski SHS in kraljevini Jugoslaviji in federativni republiki, da bo sedaj lahko normalno zaživela, pristopala k Evropski zvezi. Tudi soseščina se je na ta način "odbremenila" enega bremena, ki bi v nasprotnem primeru, če ta referendum ne bi uspel - si lahko predstavljate latentni vir nekih težav, dodatnih težav na tem območju. Jaz sem prisostvoval otvoritvi centra za evropsko prihodnost ali perspektivo, kakor hočete, na katerem so vsi z velikim odobravanjem in veseljem razpravljali o rezultatu referenduma, ki takrat, 23. maja, še ni bil formalno potrjen. In samo priznavanje, ki je s strani vlade bilo povsem korektno, partnersko in v skladu z dogovorom z Evropsko unijo, kako se določene zadeve rešujejo, je bilo pravzaprav prvo v Evropi, ni pa bilo bistveno, kdo je bil prvi. Glejte, bolj bistveno je, kako smo mi pristopali v predreferendumskih in predhodnih letih, v katerih tudi glede na okoliščine, ki so v tej jugovzhodni Evropi, v teh okoliščinah, ni najbolj modro igrati samo na en vidik podpore, ampak je treba biti pravzaprav diplomatski. Mislim, da slovenska vlada, ministrstvo za zunanje zadeve je ravnalo na nek način diplomatsko in predvsem v interesu neodpiranja nekih ran ali pa poglabljanja nekih ran, ki so prisotne med državami in narodi na tem območju. Pa ne zaradi bližnjih dogodkov, ampak pač zaradi odnosov, ki tukaj vladajo že tradicionalno. Jaz mislim, da je sedaj potrebno delovati s strani Slovenije v smislu, da na nek način poskušamo v celotni jugovzhodni Evropi, in seveda sedaj samostojni državi tudi Črni gori, da se tem prebivalcem in posredno gospodarstvu in tej družbi omogoči normalno delovanje v evropskem prostoru. Moj predlog je, da tudi Slovenija, slovenska vlada podpre resnično liberalizacijo vizumskega režima, da nekdanji prebivalci, ki so navajeni na taka sproščena potovanja, da se liberalizirani vizumski režim sprosti na način, da bodo ti prebivalci lahko svobodno in brez večjih težav in finančnih stroškov in časovnih zapletov potovali po Evropski uniji.
Hvala lepa. Imamo še tri razpravljavce. K besedi vabim gospoda Veršnika.
Hvala za besedo. Zgodilo se je tisto, kar je že dolgo časa viselo v zraku, tudi zadnja jugoslovanska republika, Črna gora, se je osamosvojila, stopila je na svojo lastno pot in začela s svojo lastno usodo. Da se bo to zgodilo, smo vedeli, saj smo v Sloveniji večkrat gostili njihove voditelje, ki prav gotovo niso prišli samo na kavo, ampak so dobili napotke, smo jim verjetno marsikaj na tej njihovi poti tudi pomagali, čeprav to ni bilo javno, ne vem kako obeleženo, vendar to se je dogajalo prav gotovo. Zelo smela je bila ta odločitev, še posebej zaradi pogojev, ki jih je Evropska skupnost postavljala pri višini oziroma številu referendumskih glasov, in Črnogorci so od nekdaj bili hrabri in so tudi tako hrabro sprejeli njihovo odločitev, Evropske skupnosti, in pristali na tako visok procent pozitivnih glasov. Jaz moram povedati, da jim v tem primeru čestitam. Še posebej, ker se niso bali, da bodo morali jesti, travo kot se je to zgodilo v nekih drugih okoliščinah, in so hrabro šli v referendum in referendumsko dobili dovoljno število glasov. Če se znamo sklicevati na ugotovitve in sklicevati iz izredne seje na osnovi časopisnih člankov, jaz mislim, da tisti, ki se danes ne strinjajo, da obravnavamo šele danes to zadevo, bi lahko sklicali oziroma zahtevali s podpisi sklic izredne seje in bi to lahko storili tudi že prej. Tukaj ne vidim nobenih problemov. Prepričan pa sem, da tako kot vsi ostali, ki so že priznali Črno goro, bomo storili tudi mi in z dejanji, ki jih bodo zagotovo v prihodnosti močno potrebovali, pomagali pri njihovem razvoju in nadaljnjem vključevanju v evropske tokove. Hvala lepa.
Hvala lepa. Resnično prosim, da se malo umirite, da to razpravo privedemo do konca. Besedo ima gospod Jerovšek.
Hvala lepa še enkrat. Jaz tudi smatram, da je danes svečan dogodek, tako za naš parlament, ki bo opravil to formalnost dokončnega priznanja črnogorske suverenosti in neodvisnosti, kot še posebej za državljanke in državljane Črne gore, ki bodo dobili to priznanje iz prijateljske države. Mislim, da je kontraproduktivno sedaj na nek način podžigati slovensko zunanjo politiko, ob tem, da pravzaprav ta akt sprejemamo danes. Tu so zamudile vse stranke, kajti več strank je imelo priložnost zahtevati izredno sejo. [[Oglašanje iz ozadja.]] Gospod Anderlič, dovolite, jaz sem kot predsednik, res tudi na vašo pobudo, ampak tisti dan se odločil, da bom sklenil proceduro v odboru za zunanjo politiko, če bo dodeljena točka. In ker sem med samo sejo, tudi ko ste vi predlagali, dobil to obvestilo, smo sklicali izredno, nujno sejo in smo te formalne postopke tudi izpeljali. In sem tistega dne tudi obvestil mojega črnogorskega kolega, gospoda Vukovića, da smo vse formalne postopke izpeljali, tako vlada kot odbor za zunanjo politiko. In se mi zdijo te obtožbe glede postopka sedaj zelo neiskrene in tudi preračunljive. Imeli ste možnost, druge stranke, če ste bili bolj modri od drugih, pa niste bili. In tudi ko ste se sklicevali na pravico narodov do samoodločbe, češ da jo imamo v svojih dokumentih, kar je pravilno. Na to se danes s ponosom sklicujemo, da imamo to v deklaraciji o zunanji politiki iz leta 1999. Vendar sem bil jaz tisti, ki sem na odboru za mednarodne odnose to klavzulo zahteval in je bila sprejeta. Vi, ki ste bili na oblasti, se tega niste več zavedali. Takrat se je pokazala aroganca, da ste že takrat praktično na majhne narode pozabili, da je moral predstavnik opozicije to vnesti takrat v deklaracijo. In, glejte, zaradi tega res plediram, da smo vsi samokritični do svojih napak. Sam se strinjam, da bi mogoče bilo primerno ta postopek še pospešiti. Vendar opozarjam na strašansko disonanco med 16. junijem 1991 in 20. junijem 1991. Danes smo lahko prebrali v Dnevniku, da je tudi ena od strank takrat zahtevala, da na slovenski zastavi ostane rdeča zvezda - na tiskovni konferenci. In poglejte si tiste stvari in tudi to je del razvoja nacionalnega ponosa in politične jasnovidnosti, ki je bila pri nekaterih takrat prisotna, pri nekaterih pa ni bila prisotna. In mislim, da se skupne zgodovine skupaj učimo in da si želimo, da bodo ti narodi, te države, ki nastopajo na to pot, uspešne, pa se na nek način tudi izognile temu, kar je bilo v njihovi zgodovini prej slabega - to diskutirati, ne pa pravzaprav na ta način problematizirati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima še gospod Janc in z njim zaključujemo razpravo.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani sekretar s sodelavci, kolegice in kolegi! In zadnji bodo prvi. Jaz bom z velikim veseljem podprl ta sklep, ker se mi zdi izjemno pomemben in čestitka zgodovinskemu uspehu državljanom Črne gore za ta velik in pomemben korak, ki jim želim na poti veliko uspehov, zadovoljstva, predvsem pa neodvisnosti in suverenosti, za kar so se borili toliko in toliko let. Kjer je volja, kjer je vztrajnost je tudi rezultat, čeprav je bil dolgotrajen in mislim, da je prišel. Slovenija ima s to republiko že tradicionalno dobre odnose in to smo, se zavedamo tudi mi v Sloveniji, sem v to prepričan, da je prav, da bi to morda bilo še kaj hitrejše kot je bilo, pa vendarle tudi s Srbijo imamo dobre odnose in prav, da jih imamo, gospodarske, politične in kulturne, ker je tudi izjemna pomembna država. Vemo, da imamo tam določene prednosti, kar izhajamo iz skupne države. In morda tudi zaradi tega verjetno določeni, takšni in drugačni pomisleki, premisleki ministrstva za zunanje zadeve in vlade kot take. Jaz tukaj ne bi bil preveč skeptičen, ali smo prvi ali ne. Je pa res, če to malce posplošimo, na svetovno prvenstvo o nogometu, pa to ni ista zgodba, lahko pa tudi, kakorkoli za koga, tam šteje bolj ali manj samo prvo mesto na koncu, pa nekaj malega je drugo in tretje. Vse ostalo je bolj statistika in bodo ljudje takoj pozabili, kaj je bilo. In v bistvu, kdo je bil 15. ali pa 16. niti ne bo pomembno. Vodila bo statistika neke rezultate do naslednjega prvenstva in konec. Je pa res, spoštovani gospe in gospodje, vse poslanske skupine smo imele možnost, da skličemo izredno sejo, po takem in drugačnem postopku. Te možnosti nismo izkoristili. Pozabimo to, danes je dan, ko bomo to, jaz upam, da soglasno podprli to priznanje, ta sklep in s tem pokazali, da smo odločeni to podpreti. Pa tisto, kar je prej sekretar rekel, pa bodimo prvi pri odpiranju veleposlaništva Črne gore in izkoristimo drugo sinergijo, ki jo imamo Slovenija, Črna gora v tem prostoru. Mislim, da bomo tam lahko "mini napakce", če tako rečem, tudi uspeli popraviti. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem zaključujem razpravo in se tudi sam pridružujem iskrenim čestitkam Črnogorkam in Črnogorcem za samostojnost in državnost. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, in sicer čez dobre pol ure, torej ob 16.45 uri. Prekinjam sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 16.45 uri. Hvala.
Spoštovane kolegice in kolegi! Prosim, da zasedete svoja mesta, ker bomo začeli z glasovanjem. Prehajamo na prekinjeno 1. točko dnevnega reda - vprašanja poslank in poslancev. Pred seboj imamo sedem zahtev za razpravo v državnem zboru glede odgovorov predsednika vlade in nekaterih ministrov. Preden začnemo glasovati, sledi standardno opozorilo, da preverite delovanje glasovalnih naprav, in sicer mora na desni strani vložene kartice svetiti oranžna lučka. V skladu s predlogom poslanca Saša Pečeta bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru predsednika vlade Republike Slovenije, gospoda Janeza Janše, na poslansko vprašanje Saša Pečeta glede možnosti uvedbe prostovoljnega cerkvenega davka oziroma prispevka. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 20, proti 43. [[Za je glasovalo 20.]] [[Proti 43.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. Drugič, v skladu s predlogom poslanca dr. Mateja Lahovnika bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru predsednika vlade Republike Slovenije, gospoda Janeza Janše, na poslansko vprašanje dr. Mateja Lahovnika o vlogi in pomenu nacionalnega gospodarstva pri uresničevanju temeljnih razvojnih programov. Gospod Cvikl, želite besedo, v imenu poslanske skupina, predvidevam? Dobro, potem pa v svojem, ker vidim, da tudi drugih rok ni. Prosim.
Hvala. V svojem imenu bi rad podprl ta sklep. Mislim, da je kar nekaj razlogov za to, ne samo odločitev ministra Erjavca, ampak predvsem neverodostojen in neustrezen odgovor predsednika vlade, hkrati pa kar nekaj zakonskih predlogov v tem državnem zboru, ki so tesno povezani s tem, kar je problem pri tem nakupu ali, če hočete, pri postopkih, ki jih izvaja ali namerava izvajati vlada gospoda Janše. V državnem zboru je zakon o temeljnih razvojih programih, ki pomeni več kot 170 milijard novih nakupov orožja. V državnem zboru zahtevate po nujnem postopku spremembo zakona o reviziji postopka javnega naročanja, kar bi skupaj z drugimi zakoni pomenilo, da se bo o teh nakupih odločalo po domače. In ne nazadnje, v državnem zboru imamo odstopno izjavo predsednice državne revizijske komisije, ki potem, ko pove, da je predlog, ki ga želite sprejeti po nujnem postopku, unicum v Evropski uniji, odstopi, ker se očitno na njo izvajajo pritiski, še preden nastopi funkcijo. V tej državi na vprašanje in v povezavi z vprašanji javnih naročil - in gre za ne samo za 60 milijard teh patrij ali pa valukov, gre za 500 milijard letnih javnih naročil - kmalu ne bo več pravnega varstva. In o tem se je treba pogovoriti ob neustreznem odgovoru predsednika vlade, zato bom podprl predlog kolega poslanca Lahovnika.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 42. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 42.]] Sklep ni sprejet. Tretjič. V skladu s predlogom poslancem dr. Slavka Gabra bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru ministra za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo dr. Jureta Zupana na poslansko vprašanje dr. Gabra v zvezi s sodelovanjem univerz, študentov, sindikatov in delodajalcev pri oblikovanju visokošolske politike. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za ja glasovalo 34, proti 44. [[Za je glasovalo 34.]] [[Proti 44.]] Sklep ni sprejet. Četrtič. V skladu s predlogom poslanke Majde Širca bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru ministra za delo, družino in socialne zadeve mag. Janez Drobniča na poslansko vprašanje gospe Širca o predvidenih ukrepih za spremembo demografskih kazalcev na področju rodnosti. Gospa Širca v imenu poslanske?
Hvala. V imenu poslanske skupine. Prvo in pomembno dejstvo, ki opravičuje moj predlog, da se razpravlja o odgovoru ministra za delo, je dejstvo, da gledalci, gledalke, občani, občanke tega odgovora niso slišali. Včeraj kljub analizi televizijskega prenosa poslanskih vprašanj ni bilo. In kot vemo, v preteklosti se je v takih primerih - ali ne, gospod Cukjati - podpisalo predlog, vi ste bili prvopodpisan pod predlog ko se enkrat ni ena seja prenašala, da se ukine RTV prispevek. Ampak drugo pomembnejše dejstvo je pa to, da je minister Drobnič lagal, ko je zavajal občanke in občane, koliko splavov je v Sloveniji, ne samo za medij, govorim o časopisu Večer, temveč tudi v tem državnem zboru, da je govoril o zlu in da je govoril o preteklem problematičnem času, ko je v Sloveniji bila preveč povzdignjena ali promovirana kultura smrti. Na moje vprašanje, kako bo uvajal veselje do življenja, je uvajal neke dvome, ki jih velja razčistiti v tem prostoru, da je to veselje lahko preveč v spregi z enim drugim veseljem, ki omeji vstope v ginekološke klinike. Zato predlagam, da se o tem naredi temeljite diskusija, ker je potrebna. Hvala.
Glasujemo. Se opravičujem, prepozno. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 42. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 42.]] To pomeni, da sklep ni sprejet. Hkrati seveda prosim poslanke in poslance, da pravočasno dvignejo roko, da jih bomo lahko opazili in jim dali besedo. V skladu s predlogom poslanca Srečka Prijatelja, bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa. Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru ministra za obrambo gospoda Karla Erjavca, na poslansko vprašanje gospoda Prijatelja v zvezi s kadrovanjem na obrambnem ministrstvu. Gospod Prijatelj se je že prijavil k besedi. Predvidevam, da v imenu poslanske skupine.
Tako je. Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Ne bi opozarjal na zadnje nepravilnosti na ministrstvu za nabavo orožja oziroma oklepnikov. Veste, da je to nacionalna sramota za Slovenijo, da v bistvu nismo znali zagotoviti tistega tržnega deleža za naša podjetja, ki bi lahko kvalitetno priskrbela Slovenski vojski potrebna osnovna sredstva. Drugo, kar želim opozoriti, je to, da v bistvu sem že večkrat na ministra za obrambo naslavljal pisna in ustna vprašanja v zvezi s kadrovskimi nepravilnostmi znotraj ministrstva. Minister je v bistvu vedno našel pavšalne, površne odgovore na moja vprašanja in ne spoštujejo se niti podpisane odločbe s strani takratnega obrambnega ministra, ki je v bistvu zagotovil vsem prestopnikom, da bodo v bistvu imeli napredovanje v skladu z internimi akti skozi svojo službo v Slovenski vojski. Seveda ni morale, kar lahko tudi vidite v sredstvih javnega obveščanja in ni tudi poštenja in principielnosti, načelnosti v Slovenski vojski. Zato smatram, da bi bilo potrebno, da se v tem državnem zboru opravi posebna razprava o tem, kaj se dogaja na tem ministrstvu. Nekontrolirano se troši denar davkoplačevalcev, na kar opozarjajo tudi masovni protesti delavcev in dejstvo je, da v bistvu s takim pristopom minister škoduje tako ugledu Slovenije, kakor tudi v bistvu svojemu lastnemu narodu oziroma slovenskemu gospodarstvu. Še na nekaj bi rad opozoril. Dal bi rad eno primerjavo. Kaj bi se zgodilo, če bi se Amerika dejansko se odločila za to, kar se je Slovenija, če bi kupila oziroma se odločila, da bo kupila rusko orožje. Sramota, da je v bistvu naš proizvod dober za članice Nata, da pa ni dober za našo vojsko. To je nacionalna sramota. In to, kar se je zgodilo danes oziroma včeraj, je v bistvu zelo pavšalen in nonšalanten odgovor tako vlade kot ministrstva. In zato bi prosil, da me podprete v tem zahtevku, ki ga izkoriščam skladno s poslovnikom in da o tem kaj se dogaja na ministrstvu za obrambo, iskreno spregovorimo v tem državnem zboru. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Hvala. Navzočih je bilo 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 44. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 44.]] Sklep ni sprejet. Šestič. V skladu s predlogom poslanke Barbare Žgajner Tavš bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru ministra za delo, družino in socialne zadeve mag. Janeza Drobniča na poslansko vprašanje Barbare Žgajner Tavš v zvezi s problematiko rejništva. Glasujemo. Hvala. Navzočih je 78 poslank in poslancev, za je glasovalo 31, proti 45. [[Za je glasovalo 31.]] [[Proti 45.]] Sklep ni sprejet. In še zadnja zahteva oziroma predlog. Predlog poslanca mag. Milana Cvikla, in sicer bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru ministra za finance dr. Andreja Bajuka na poslansko vprašanje mag. Milana M. Cvikla o ukrepih za zmanjševanje zadolževanja in izdajanja garancij proračunskim in neproračunskim uporabnikom ter podjetjem v državni lasti. Mag. Cvikl, v imenu poslanske skupine verjetno.
V glavnem je včeraj dvorana bila prazna, zato dovolite, da vendarle pojasnim, zakaj mislim, da je treba opraviti razgovor o odgovoru gospoda ministra. Citiram gospoda ministra: za konec leta 2006 bo dolg znašal predvidoma, trenutno milijardo 721 413, pardon, milijon 721 413 milijonov, konec, tisoč 721 14 [[?]] milijonov, to so milijarde. Dolg res znaša 1 723 milijard in še nekaj tolarjev. Menim pa, da seveda je potrebno opraviti razgovor zato, ker gospod minister ni znal povedati, kaj je z idejami okoli izdaje obveznic KAD-a v višini več kot dvesto milijard, kar pomeni najmanj to, da KAD ne bo sposoben financirati pokojninske blagajne, kaj je s predvideno luknjo v SOD-u, najmanj 110 milijard, kaj je z zadolževanjem Darsa v primeru, če ne bo prišlo do dviga cestnin in kaj namerava minister narediti, ko kot minister za finance mirno dovoli, da bo gospod Erjavec kar tako mimogrede kupil še za 170 milijard orožja. Mi smo ocenili, da je vlada Republike Slovenije v času od svojega nastopa zadolžila ali izdala garancij za več kot 1150 milijard, to je 960.000 tolarjev na glavo aktivnega prebivalca Republike Slovenije in o tem je potrebno spregovoriti pred slovensko javnostjo, zato bi bilo prav, da o tem opravimo javno razpravo. Danes je bila na obisku delegacija evropske komisije. Na eno od vprašanj, kdaj naj Slovenija začne z reformami ali tako kot pravi gospod Bajuk, recimo relativno hitro ali tako kot pravi gospod Janša, leta 2020 ali še kasneje, odgovor gospodov, nekateri poslanci ste bili tam, je bil z reformami predvsem v povezavi s tem, kar nameravate narediti, na penzijski zgodbi pa velja začeti takoj. In pri tem bo zelo pomembno, kam bomo omejena sredstva namenili. Ali bomo preprosto tako, kot počne gospod Bajuk, uporabljali zadolževanje kot način reševanja problemov, ki jih ne moremo rešiti v tej okrogli dvorani. Zato predlagam, da podprete proceduralni predlog, in da enkrat izvemo ali gre za milijon 721 tisoč ali gre res za 1723 milijard samo dolga države in za skoraj za več kot 1150 milijard dodatnega zadolževanja samo v času nastopa te vlade gospoda Janše. Hvala lepa.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 32, proti 47. [[Za je glasovalo 32.]] [[Proti 47.]] To pomeni, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda - z obravnavo predloga ustavnega zakona o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave Republike Slovenije. Prehajamo na odločanje o treh členih, v drugem razdelku ter o predlogu ustavnega zakona v celoti. Pri tem vas opozarjam, da preden preidemo na odločanje, da je skladno s 169. členom ustave Republike Slovenije za sprejem predloga ustavnega zakona potrebna 2/3 večina vseh poslancev, to je 60 ali več poslancev in poslank. Enako velja tudi za sprejem posameznega člena oziroma razdelka. Gospod Peče želi proceduralno obrazložiti? Torej, če mi dovolite še deset sekund. Namreč odločamo sedaj o 1. členu prvega razdelka in gospod Peče se je že prijavil, da obrazloži glas v imenu poslanske skupine, predvidevam.
Hvala. Po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke se, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, lotevate preveč lahkotno. Verjetno vsi veste, da vsi trije členi ustavnih sprememb in pa na koncu glasovanje o ustavnem zakonu v celoti ne bo pripeljalo do tistega kar nam je nenazadnje minister obljubljal ali pa kar so nam obljubljali prvopodpisniki ustavnih sprememb. Od nas po naši oceni ustava terja resen pristop k spremembi ustave. Ne določati vsebine, ki ne bo omogočala v temu mandatu izpeljavo pokrajin. Vsi vemo, da nimamo določenega ne števila pokrajin v okviru naše države, vsi vemo, da nimamo določenih ne nalog v okviru pokrajin, predvidenih pokrajin, in vsi vemo, da nimamo določenega niti vira financiranj. V okviru razprave ustavne komisije, ko je obravnavala omenjene materije, smo to tematiko namenoma izpuščali. Iz tega edino logično razmišljanje sledi, da si hočete nekako oprati vest in v javnosti prikazati, da sedaj pa ustava omogoča ustanovitev pokrajin. Ampak ob tem dovolite, da je že obstoječi člen ustave omogočil uvedbo pokrajin oziroma združevanje občin. Temu je potrdila zakonodajna-pravna služba tako v okviru zakona o koroški pokrajini, kakor zakona o pokrajini, kakor se je kolega Kontič izrazil o pokrajini "Saša". Nenazadnje smo dobili stališče zakonodajno-pravne službe, da je omogočeno, da se občina združujejo, ampak zadeva, kot se predvideva v okviru ustavne zakona, ne bo pripeljala naprej, ne bo pripeljala do tistih odgovorov, ki jih od nas pričakujejo državljani in državljanke. Po naši oceni bi bilo smiselneje predvsem pa modreje, da bi v ustavni kategoriji zapisali število pokrajin. Če bi seveda to bilo, bi v Nacionalni stranki z veseljem podprli tovrstno ustavno spremembo. Dejstvo je, da je ravno od števila pokrajin so odvisni tako viri financiranja kot predvsem tisto, kar je najpomembnejše, to so naloge in obveznosti. Ocenjujemo pa, da so predvidene ustavne spremembe, ki so danes pred nami, namenjene izključno enemu, to je, da se javnosti prikaže da na tem področju nekaj delamo, ampak vsi mi vemo, da delamo zelo neresno in zato v Nacionalni stranki ne bomo podprli nobenega od predvidenih sklepov. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, proti 6. [[Za je glasovalo 79.]] [[Proti 6.]] To pomeni, da je 1. člen prvega razdelka sprejet. Prehajamo na odločanje o 2. členu prvega razdelka. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, proti 6. [[Za je glasovalo 79.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je tudi 2. člen prvega razdelka sprejet. Prehajamo na odločanje o 3. členu prvega razdelka. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, proti 6. [[Za je glasovalo 79.]] [[Proti 6.]] 3. člen prvega razdelka je sprejet. Še zadnji razdelek številka 2. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, proti 6. [[Za je glasovalo 79.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je drugi razdelek tudi sprejet. Sedaj glasujemo še o ustavnem zakonu v celoti. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 69, proti 7. [[Za je glasovalo 69.]] [[Proti 7.]] Ustavni zakon je v celoti sprejet. Skladno s prvim odstavkom 182. člena poslovnika bo državni zbor ustavni zakon o spremembah 121., 140. in 143. člena ustave predvidoma razglasil 8. dan po njegovem sprejemu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo predloga zakona o obveznem izvodu publikacij. Najprej prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju poslanske skupine LDS k 5. členu. Glasujemo. Navzočih je 78 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 43. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 43.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Končali smo z odločanjem o amandmajih. Ker k predlogu zakona ni bil sprejet noben amandma bo zbor v skladu s 139. členom poslovnika glasovanje o predlogu zakona opravil v četrtek, 22. junija 2006, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je z obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o finančnih zavarovanjih, in sicer po skrajšanem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona v okviru skrajšanega postopka. Ker v tretji obravnavi ni bilo mogoče vlagati amandmajev, prehajamo na odločanje o zakonu in hkrati obveščam, da me zakonodajno-pravna služba oziroma vlada nista obvestili, da bi bil zaradi sprejetih amandmajev na matičnem delovnem telesu zakon neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 74, proti nihče. [[Za je glasovalo 74.]] [[Proti nihče.]] Zakon je sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 20. točko dnevnega reda, to je z obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sistemu plač v javnem sektorju, tokrat po nujnem postopku. Imamo tri amandmaje, in sicer prvega k 4. členu. Vložila ga je poslanska skupina LDS. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 32, proti 43. [[Za je glasovalo 32.]] [[Proti 43.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Ravno tako je poslanski klub LDS vložil amandma k 7.a členu in enako tudi SD. Gospod Potrč ima besedo, predvidevam, da v imenu poslanske skupine.
Hvala lepa. V imenu poslanske skupine. Podprli bomo oba predložena amandmaja, ker smo prepričani, da z zakonom po nujnem postopku brez potrebe ne kaže spreminjati sistema socialnega partnerstva v državi. Vlada in tri vladajoče stranke so si privoščile grob poseg v zakon in sistem socialnega partnerstva, da bi si po bližnjici in bistveno olajšale vpliv na sprejemanje odločitev, predvsem pa na sindikate. Gospe in gospodje, predlagam in še vedno upam in verjamem, da bomo ugotovili, da ta rešitev za vsebino zakona ni potrebna, ker je eskalacija dogovorjena posebej. Vlada je s tem, ko smo zavrnili četrti amandma, zagotovila tudi, da bo lahko sebi in sama z uredbo določala sistem nadurnih plač in sistem učinka. Vsaj socialno partnerstvo in dogovarjanje med sindikati pustimo izven tega zakona. Glasovali bomo za ta amandma, ki bo to rešitev, ki je bila na seji matičnega delovnega telesa zadnji dan vnesena v zakon, odpravil. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo o obeh amandmajih hkrati, ker sta enaka. Glasujemo. Navzočih je 76 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 41. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Ker amandmaji v drugi obravnavi niso bili sprejeti, zaključujem drugo obravnavo. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v tej fazi ni bilo mogoče vlagati amandmajev, prehajamo na odločanje o zakonu kot celoti. Ob tem vas obveščam, da me zakonodajno-pravna služba oziroma vlada nista obvestili, da bi bil zakon neusklajen. Gospod Anderlič, zelo bi vam bil hvaležen, če lahko jaz vodim sejo, ne pa vi. Glasujemo o zakonu. Gospod Potrč, se opravičujem, vendar sem bil okupiran z umirjanjem poslank in poslancev.
Tudi nič ne zamerim. Bil sem samo tiho in roko držal v zrak pravočasno. Hvala lepa. V poslanski skupini Socialnih demokratov ne bomo podprli predloga zakona. Temeljni razlog je poseg v sindikalno svobodo in sindikalno organiziranje, kakršnega si je samovoljno brez potrebe privoščila vladajoča koalicija. Kot vsebinski razlog pa naj navedem samo enega. Niso točne navedbe, da brez sprejema zakona ne bi bila mogoča eskalacija plač. Mogoča bi bila tudi s 1. julijem, res pa nekoliko kasneje, takrat ko bi bila dogovorjena za nazaj, če bi to vlada želela. Mislim, da je to prav in bistveno povedati zato, da se ne bi širile govorice, da tisti, ki smo glasovali proti zakonu, glasujemo tudi proti povišanju oziroma delnemu usklajevanju plač javnih uslužbencev z inflacijo, čeprav samo delnemu. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 45, proti 23. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 23.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. In še zadnja točka današnje seje 22. točka dnevnega reda - obravnava predloga sklepa o priznanju neodvisnosti in suverenosti Republike Črne gore. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Republika Slovenija prizna Republiko Črno goro kot neodvisno in suvereno državo. Glasujemo. Hvala lepa, tako je prav. [[...]] [[Aplavz.]] [[...]]Vseeno mi dovolite, da razglasim rezultat, 80 navzočih in vsi za. [[Za je glasovalo 80.]] S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 18. sejo državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri, vam pa želim čim bolj hladen večer.