Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 110 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik i da postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 235. Poslovnika? Gospodin Miloš Aligrudić. Izvolite, gospodine Aligrudiću.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, krajem prošle nedelje Narodna banka Srbije je donela odluku o povećanju limita za potrošačke kredite – kada su u pitanju dinarski potrošački krediti, građani će moći da se zaduže, umesto 30% od plate, do 40% od plate, a kada je reč o stambenim kreditima, umesto 50%, limit je povećan na 60% od plate. U odluci Narodne banke stoji da se to odnosi na sve one kredite koji nemaju valutnu klauzulu i samim tim je jasno da je u pitanju obična šarena laža, a moje pitanje će kasnije proisteći iz nekoliko objašnjenja koja ću dati. Naime, ako pogledamo samo stambene kredite, da li neko od vas prisutnih, ili neko iz Narodne banke ili neko iz Vlade Srbije može da mi objasni koji je to stambeni kredit koji nema valutnu klauzulu u Srbiji trenutno? To znači da se ovo povećanje limita Narodne banke Srbije ne odnosi uopšte na stambene kredite, jer je to nemoguće. Kada je reč o drugim potrošačkim dinarskim kreditima, to je nešto što je tema za razmišljanje. Pošto je ideja Narodne banke Srbije bila (to se vidi iz saopštenja) da se to povećanje zaduženja od plate zapravo radi pre svega radi stimulisanja domaće proizvodnje, onda se tu postavlja jedno vrlo jednostavno pitanje – koje domaće proizvodnje? Koje su to druge mere koje Vlada Srbije sprema za stimulisanje domaće proizvodnje, jer mi do sada jednu jedinu videli nismo, kako bi stimulacija potrošnje uticala na povećanje proizvodnje u Srbiji? Ako pogledate kakav vam je spoljnotrgovinski bilans u državi, videćete da je potreba potrošača u Srbiji pre svega potreba za onom robom koja je plasirana na tržište Srbije, a to je uglavnom strana roba, to je roba uvozničkog lobija. Pošto su tajkuni u Srbiji, na osnovu svog pritiska, uspeli da izdejstvuju povoljne uslove za uvoz, onda, naravno, ta silna roba koja je uvezena mora biti prodata. Da bi ta roba bila prodata, neophodno je povećati limit zaduženja sa 30 na 40%, kako bi se građani stimulisali da tu robu kupuju. Kakve to veze ima sa stimulacijom domaće proizvodnje? Neke glasine su krenule, pre nego što smo videli šta je Narodna banka Srbije objavila, da se to praktično odnosi na stimulisanje kupovine domaće robe. Od tog nema ništa. To prosto nije slučaj. Ova država je užasnim kreditima i užasnom kreditnom politikom na nivou države uspela da zaduži građane enormno i te dugove građani kroz poreze i takse treba da vraćaju ne u godinama, nego u decenijama koje dolaze, čime će se narod upropastiti. Trenutno zaduženje po osnovu potrošačkih kredita u proseku je za građane oko 650 evra po glavi stanovnika. Šta ovde NBS... Sumnjam da je Narodna banka Srbije delovala samostalno, nego je u pitanju sprega sa Vladom Srbije i dogovor o jednoj meri ekonomske politike koja nikome nije jasna, jer nikome nije jasan ukupan paket tih mera. Znači, meni je prosto neverovatno da se jedna takva šarena laža građanima gura pod nos. Ovo što smo čuli i što će se verovatno pokazati opravdanim u narednom periodu, to je da prvo banke koje odobravaju kredite neće poslušati predlog NBS, jer svako razuman ko ima privatni kapital i poseduje banku nije lud da sebi dopusti takav luksuz da građanima koji nemaju novca (a kako ekonomska situacija u Srbiji stoji, pod ovom vladom ga neće imati ni u prilično dugom vremenskom periodu koji je pred nama) da kredit koji će opteretiti 40% od plate stanovništva, koje inače nema hleba da jede? (Predsednik: Vreme.) Čemu ova mera služi? U kakvim okvirima je ova mera osmišljena? To je moje pitanje i želim da vidim kakva je ukupnost tih mera, jer mi za ove skoro dve godine to nismo nikada videli.
Reč ima gospodin Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, čovek ne može da bude siguran da li je dobro dobiti odgovor na pitanje ili uopšte ne dobiti odgovor na pitanje. Jer, kada se dobije odgovor na neka pitanja ozbiljno se postavlja pitanje čemu služi ova skupština i na šta liči institucija postavljanja pitanja, na šta imamo pravo utorkom i četvrtkom? Između ostalog sam postavio pitanje kako je moglo da dođe do oštećenja spisa u Višem sudu u Beogradu u slučaju „Ce marketa“, Slobodana Radulovića i ostalih. Pogledajte šta odgovara v.d. predsednika Višeg suda u Beogradu sudija Dragoljub Albijanić, kaže: „Zbog obilnih kiša tokom oktobra 2009. godine, kao i zbog adaptacije krovnog dela sudske zgrade u ulici Ustaničkoj 29, došlo je do prodiranja vode u jednu od prostorija u kojoj su se čuvali spisi predmeta posebnog odeljenja tadašnjeg Okružnog suda u Beogradu“. Zamislite, ljudi moji, v.d. predsednika suda kaže da je zbog obilnih kiša i adaptacije krova na zgradi koja ima sedam-osam spratova prošlo toliko vode da je ona došla do podruma i oštetila spise. Ovo je neverovatno, ovo je takva sprdačina sa Narodnom skupštinom da je to neverovatno! Tražim da se utvrdi poslovna sposobnost ovog sudije. Kakve li su mu presude, ako daje ovakve odgovore na pitanja? Zamislite, zgrada od osam spratova, adaptacija, kolika je to voda mogla da bude, i da ošteti samo ovu prostoriju i ove spise, a sve ostalo da bude bez problema? Kada smo već kod toga, postavljam pitanje i vama i gospođi Kolundžiji – da li je ona možda dobila odgovor na tri postavljena pitanja, vezano za Luku? Postavljam pitanje vladajućoj koaliciji – kako je moguće da vi ne dobijate odgovor kada je u pitanju Luka? Jer, vidite šta kaže Ivana Veselinović, predsednica Luke Beograd: „Osobe bez stručnih kvalifikacija iz Saveta za borbu protiv korupcije opominjale su i javno vređale državne funkcionere, tužilaštva i sudove da su korumpirani.“ Valjda i vas ubrajaju, gospođo Kolundžija, u ovu kategoriju. Na šta liči ova država? Pazite, šef vladajuće poslaničke grupe tri puta postavlja pitanje i odgovora nema. Šta se dešava? Ovi iz Luke kažu da su informacije koje se plasiraju netačne, posebno vezano za pitanje da li je tačno da je bilo 42.300.000 evra na računu Luke u decembru mesecu 2005. godine. Kažu da nije tačno. Evo, ovde posedujem dokument koje su potpisale blagajnik Ravnihar Seka, kontista-bilansista Petrović Gordana, član Sretić Slobodan i predsednik Klokočar Davor. Ovde neko laže. Ko laže, treba da se utvrdi, ali postavljam pitanje, gospođo Dejanović, kada ćemo stvarno ostvariti mogućnost da dobijemo odgovore na pitanja koja smo postavili i zbog čega ne dobijamo ove odgovore? Šta se krije? Krije se kriminal. Šta je sa pitanjima koja sam postavio, vezano za kompaniju „Novosti“? Šta je sa odgovorom u vezi sa imovinom SKJ? Na šta liči ova skupština? Šta je sa vašim nadležnostima kao predsednika Skupštine? Šestoro poslanika članova Odbora za odbranu i bezbednost tražilo je 13. aprila od zamenika predsednika Odbora da zakaže sednicu Odbora; evo, sada će mesec dana, on je nije zakazao. Čega se plašite? Znam čega – plašite se istine. Dokle mislite da skrivate kriminal i pljačku koji se dešavaju u ovoj državi u poslednjih deset godina, a vi ne preduzimate ništa? Šta je sa Grupom prijateljstva sa Iranom? Zbog čega se ta grupa ne formira? Dokle Dragoljub Mićunović može tako da se ponaša? Vas baš briga. To je više nedopustivo. Krenite da radite vaš posao u skladu sa Poslovnikom. (Predsednik: Vreme.) Nadam se da ste samostalni, da ne primate naređenja …
Dobro se nadate. Zahvaljujem. Gospođa Aleksandra Janković, samo da vaša poslanička grupa dostavi ovlašćenje da ste ovlašćeni. Izvolite.
Stigao nam je dopis od fizičara iz Nuklearnog instituta Vinča, koji su svoje pismo prosledili i ministru Đeliću i raznim institucijama: kolegijumu Ministarstva za nauku i tehnološki razvoj, Nacionalnom savetu, Zajednici instituta Srbije, matičnom Odboru za fiziku i Naučnom veću Instituta Vinča. Budući da je reč o veoma teškim nepravilnostima koje otkrivaju korupcionaške odnose u Ministarstvu za nauku i tehnološki razvoj i odnose se pre svega na samog ministra Božidara Đelića, pomoćnika ministra Tibora Saboa, predstavnici sindikata Nuklearnog instituta Vinča su nas zamolili da se istina o ovome koliko-toliko probije u Narodnoj skupštini i da se pitanja koja postavljamo i pismo upućeno ministru Božidaru Đeliću na neki način ovde ažuriraju. Evo šta su osnovne primedbe i predlozi u odnosu na nacrt akta o izboru, vrednovanju i finansiranju predloženih programa istraživanja u narednom periodu. „Kao i prilikom sastavljanja Nacrta strategije naučnog i tehnološkog razvoja Republike Srbije za period od 2010. do 2015. godine, u izradi ovog dokumenta učestvovali su naučnici koji se nalaze na važnim funkcijama u Ministarstvu a istovremeno su angažovani na projektima koje finansira Ministarstvo za nauku i tehnološki razvoj. Naučno veće iz oblasti fizike će kod Agencije za borbu protiv korupcije pokrenuti inicijativu za preispitivanje sukoba interesa svih državnih sekretara i ostalih službenika Ministarstva koji određuju kriterijume za bodovanje pojedinaca i projekata i dodeljivanje opreme, a istovremeno učestvuju na istim projektima i konkursima za opremu. Kategorije im se određuju prema kriterijumima koje su sami postavili i čak sami sebi prave nekakve posebne nove institute i centre izvrsnosti. Naučno veće u oblasti fizike predlaže da se, u cilju izbegavanja sukoba interesa, nijedan od činovnika Ministarstva za nauku i tehnološki razvoj ne sme čak ni formalno, sa nula istraživačkih meseci, angažovati ni na jednom projektu Ministarstva. Drugo, predloženi sistem recenzije je potpuno neprimeren realnom stanju u srpskoj nauci i proklamovanoj težnji da se Srbija priključi evropskom naučnom prostoru. Kako je u Strategiji naučnog i tehnološkog razvoja Republike Srbije za period od 2010. do 2015. godine primećeno, u Srbiji za većinu oblasti istraživanja ne postoji kritična masa. Smatramo da u jednoj maloj sredini, u kojoj u mnogim oblastima savremene nauke ne postoje odgovarajući stručnjaci ili se samo po dve ili tri grupe bave istom tematikom, u kojoj svako svakog poznaje i tačno se zna ko se čime bavi, domaća recenzija predstavlja opasnost po kvalitetnu i objektivnu procenu predloženih projekata i uzrok problema zbog sukoba interesa. Stoga je predlog da Ministarstvo za nauku i tehnološki razvoj angažuje samo dva strana recenzenta po projektu, čija bi srednja ocena predstavljala krajnju ocenu svakog projekta. Na primer, u prethodnom projektnom ciklusu Ministarstvo za nauku i tehnološki razvoj angažovalo je samo nekoliko recenzenata za oblast fizike, čime je doveden u pitanje kvalitet recenzije veoma raznolikih predloga projekata. Smatramo da bi Ministarstvo moglo da od svojih analitičara, istraživača ili putem internet baza za svaku oblast sakupi kontakt podatke nekoliko desetina inostranih stručnjaka. Recenzenti bi bili određivani žrebom i svako od njih bi mogao da bude upoznat sa trenutnim načinom finansiranja naučnog rada istraživača u Srbiji, što znači – zaposlenima u institutima projekat je jednako plata, bez obzira na naučno zvanje, a zaposlenima na fakultetima projekat je jednako dodatni izvor prihoda. Prethodnih godina je oprema iz NIP-a dodeljena na krajnje neregularnoj osnovi. Iz samog teksta nacrta nije jasno koja se to postojeća oprema boduje, oprema grupe, institucija ili oprema Ministarstva koja će se koristiti na projektu, a koja bi trebalo da bude na raspolaganju svim istraživačima, ma gde bila smeštena. Smatramo da ova stavka treba da nosi mnogo manju težinu. Isto tako, smatramo da svi istraživači umešani u neregularne radnje tokom prethodnih raspodela opreme nikako ne smeju biti članovi bilo koje buduće komisije Ministarstva za nauku i tehnološki razvoj za nabavku opreme.“ Nova Srbija očekuje odgovor Božidara Đelića povodom svih ovih primedaba i predloga koje dobija od Naučnog veća iz oblasti fizike Instituta za nuklearne nauke Vinča.
Zahvaljujem. Gospodin Slobodan Maraš ima reč.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, 15. aprila sam postavio pitanje ministru Oliveru Duliću, na koje sam dobio odgovor. Ono što mene kao poslanika LDP-a čini veoma zadovoljnim, to je da se u odgovoru koji sam dobio od ministra Dulića potvrđuje ono što sam postavio kao pitanje, odnosno što sam naveo kao razlog za nefunkcionisanje izdavanja lokacijskih dozvola, iza čega stoji građevinska industrija u Beogradu. S obzirom na to da sam postavio pitanje kako je moguće da funkcioniše jedan zakon koji je donet prošle godine u avgustu, a koji je, evo, devet meseci nakon toga bez svih zakonskih akata u proceduri, u samom odgovoru Ministarstvo, odnosno ministar mi govori da je… Gospođo predsednice, izvinjavam se, ako možete malo, zaista mi je teško da govorim... (Predsednik: Gospodo poslanici, molim vas da omogućite gospodinu Marašu da ga čujemo.) Znači, u odgovoru koji sam dobio od Ministarstva potvrđuje se da nisu doneti svi podzakonski akti i da je u prelaznim i završnim odredbama predviđeno da će se tamo gde nisu doneti podzakonski akti primenjivati stari zakon. To dovoljno govori o ažurnosti, kompetentnosti i spremnosti jednog ministarstva da se nosi sa ovakvom temom. Najbolje bi bilo gospodinu ministru da se ugleda na svog stranačkog kolegu, ministra poljoprivrede, koji kada donese ovde zakon pripremi i podzakonske akte na osnovu kojih bi zakon mogao da funkcioniše. Nadalje sam naveo u svom pitanju da je pitanje katastra veoma veliki problem, koji kontroliše ministarstvo kojim rukovodi gospodin Dulić. Dobio sam odgovor da će Vlada, odnosno Ministarstvo preispitati sam zakon i da će, pošto su primetili da postoji problem kod katastra, krajem 2010. godine krenuti, nakon inspekcijskog nadzora, u eventualnu promenu zakona. Zbog toga danas postavljam pitanje premijeru Cvetkoviću. Mislim da nije dovoljno da se ministar Dulić na ovaj način pravda, odnosno izvinjava zbog toga što zakon ne funkcioniše na najbolji mogući način i zbog toga što on nije za devet meseci doneo sve podzakonske akte, tačnije 13 podzakonskih akata. Mi želimo da čujemo, kao LDP, šta će premijer Cvetković preduzeti povodom toga. Da li će se hitno krenuti u izmene i dopune Zakona o prostornom planiranju i izgradnji? Moram da kažem da je činjenica da je Direkcija za izgradnju Beograda tražila pozajmicu od grada, odnosno pomoć od četiri milijarde dinara, odnosno četrdeset miliona evra, zbog toga što investicija u Beogradu nema, što gradnje nema i što Direkcija za izgradnju Beograda nema sredstava pomoću kojih može da funkcioniše. Sredstva koja imaju oni ulažu za neke druge stvari koje su neophodne da bi grad funkcionisao. Liberalno-demokratska partija je protiv toga da se traži i da se daje pomoć na ovaj način, već insistiramo, kao što smo insistirali u načelnoj raspravi kada se donosio ovaj zakon u oktobru mesecu prošle godine, da se promeni zakon, da se zakon prilagodi tako da može da funkcioniše i da se donesu sva podzakonska akta. Ovaj zakon o kome govorimo je neprimenljiv. Iz odgovora koji je gospodin Dulić poslao meni kao poslaniku (pretpostavljam da su ga i ostali poslanici dobili) vidi se da priznaje da je zakon, ovakav kakav jeste, neprimenljiv, tako da mora da se primenjuje zakon koji je pre toga postojao. Mi želimo da, s jedne strane, građevinska industrija zaživi, a s druge strane, da oni koji su nadležni u gradu Beogradu i u celoj Srbiji rade svoj posao na najbolji mogući način i u skladu sa zakonom. Ali, isto tako, ne želimo da građani zbog toga trpe, kao ni oni radnici iz građevinske industrije koje sam pominjao, njih preko 50.000 koji su ostali bez posla. Pitanje premijeru Cvetkoviću je: kada će pristupiti izmenama i dopunama Zakona o izgradnji i prostornom planiranju, o kom smo u avgustu mesecu prošle godine ovde raspravljali, pošto je on neprimenljiv, ovakav kakav jeste? Hvala.
Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da je sprečena da prisustvuje sednici narodni poslanik Zlata Đerić. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala sam da pored predstavnika predlagača Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike, sednici prisustvuju i: Snežana Lakićević, državni sekretar Ministarstva rada i socijalne politike, Radmila Bukumirović-Katić, pomoćnica ministra rada i socijalne politike i Rajka Vukomanović i Snežana Bogdanović, savetnice ministra rada i socijalne politike. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1. i 2. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU ZLOSTAVLjANjA NA RADU I PREDLOG ZAKONA O VOLONTIRANjU Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 1. i 2. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Nikola Krpić Poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Elvira Kovač Poslaničku grupu manjina; narodni poslanik Milisav Petronijević Poslaničku grupu SPS-JS; narodni poslanik Milica Vojić-Marković Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica; narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić Poslaničku grupu G17 plus; narodni poslanik Mirko Čikiriz Poslaničku grupu ZES i narodni poslanik Nemanja Šarović Poslaničku grupu SRS. Da li Rasim Ljajić, ministar rada i socijalne politike, želi reč? (Da.) Izvolite. Gospodin ministar ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da najpre par reči kažem o Predlogu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu. Ustavom Republike Srbije u članu 60, pored ostalog, utvrđeno je da svako ima pravo na poštovanje svoje ličnosti na radu, te je donošenje zakonske regulative kao i obezbeđivanje zaštite zaposlenih od zlostavljanja na radu stvar od prioritetnog značaja, posebno ako se ima u vidu da je pitanje zabrane zlostavljanja na radu preporučeno od strane Evropskog parlamenta koji je usvojio Rezoluciju o zlostavljanju na radnom mestu, Rezolucija 2001/2339. Iako Zakon o radu sadrži odredbe o zabrani neposredne i posredne diskriminacije, uznemiravanja i seksualnog uznemiravanja zaposlenog i lica koje traži zaposlenje, po osnovu nekog njegovog ličnog svojstva, statusa ili opredeljenja, kao i odredbe o mogućnosti da diskriminisano lice može da pokrene postupak pred nadležnim sudom za naknadu štete, u skladu sa zakonom kojim se uređuje parnični postupak, ove odredbe obezbeđuju jedan vid zaštite zaposlenog i lica koje traži zaposlenje, ako je to lice po bilo kom ličnom svojstvu diskriminisano, ali nije uređeno, niti sankcionisano zlostavljanje zaposlenog na način na koji je to pitanje uređeno ovim zakonom. Predlogom zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu utvrđuje se pojam i zabrana zlostavljanja na radu, postupak zaštite zaposlenog od zlostavljanja kod poslodavca pred sudom, kao i prava, obaveze i odgovornosti zaposlenog i poslodavca. Zlostavljanje na radu predstavlja zlonamerno, neprijateljsko i neetično ponašanje prema zaposlenom. Ono može biti vertikalno, to je najčešće, od rukovodioca prema zaposlenom, u 95% slučajeva, ali i horizontalno, među zaposlenima, odnosno kolegama na poslu. Prema podacima Viktimološkog društva Srbije, tokom 2007. godine od ukupno 216 prijavljenih lica žrtava zlostavljanja, 119 lica smatra da je žrtva zlostavljanja na radu, što je 55% od ukupnog broja prijavljenih žrtava zlostavljanja. U 2008. godini, prema podacima ovog društva, od ukupno 226 prijavljenih žrtava zlostavljanja, 115 lica je prijavljeno kao žrtva zlostavljanja na radu, što iznosi 51% od ukupnog broja prijavljenih osoba. Ovi podaci pokazuju da je svaka druga žrtva zlostavljanja bila zlostavljana na radu i u vezi sa radom. Prema podacima udruženja „Stop mobing“, u toku 2008. godine bio je 1271 prijavljen slučaj zlostavljanja na radu; od tog broja, ukupno 552 muškarca i 729 žena. Prema istraživanju rađenom u zemljama EU, vezanom za zlostavljanje na radu, došlo se do sledećih podataka: oko 8% radnika u Evropi, što je dvanaest miliona ljudi, tvrdi da je bilo predmet zlostavljanja na radnom mestu, 4% kaže da je bilo predmet fizičkog nasilja, a 2% seksualnog uznemiravanja. Rezultat ove studije u članicama EU pokazuje da su žene u većem obimu predmet maltretiranja od muškaraca, 9% u odnosu na 7%, da radnici koji rade po ugovoru o povremenim poslovima imaju više izgleda da budu predmet maltretiranja od onih sa stalnim zaposlenjem. Studija takođe pokazuje da je po delatnostima učestalost zlostavljanja na radu najveća u javnoj upravi – 13%, u sektoru trgovine, prodaje usluga – 12% i bankarstvu 10%. Zakon se zasniva, pre svega, na prevenciji ponašanja koje je definisano kao zlostavljanje na radu kroz razne vidove informisanja zaposlenih, obuke, a pre svega kroz obavezu poslodavca da zaposlenima obezbedi zdravu radnu okolinu. Zakonom je predviđena i zaštita od zlostavljanja kod poslodavca kroz postupak posredovanja, učešća trećeg neutralnog lica sa ciljem da posreduje među stranama da sporazumno reše sporna pitanja, koji, ukoliko ne uspe, otvara mogućnost zaštite u postupku utvrđivanja odgovornosti kod poslodavca zbog kršenja radne discipline, kao i pred nadležnim sudom u parničnom postupku, koji ima karakter radnog spora. Postupak pred sudom je u tim slučajevima hitan. Nadzor nad primenom zakona vrši upravna inspekcija za zaposlene u državnim organima, organima autonomnih pokrajina, lokalnih samouprava, kao i inspekcija rada za zaposlene u preduzećima, ustanovama i kod drugih poslodavaca. Zakonom je predviđena prekršajna odgovornost za poslodavca i odgovorno lice kod poslodavca za nepoštovanje odredaba zakona. Novina u zakonu je uvođenje postupka medijacije, odnosno posredovanja. Ovim neformalnim postupkom mogu se rešiti sporna pitanja bez većih troškova za poslodavca, i to iz razloga što medijator može biti izabran iz redova zaposlenih kod poslodavca ili sa liste koja se obrazuje kolektivnim ugovorom ili aktom Socijalno-ekonomskog saveta, o čemu se sporazumno dogovaraju strane u sporu i poslodavac. Donošenjem ovog zakona brže i lakše će se rešavati slučajevi zlostavljanja na radu i smanjiće se broj sudskih sporova zbog zlostavljanja na radu, jer zakon predviđa mogućnost rešavanja spornih pitanja kod samog poslodavca kroz postupak posredovanja i mirenja, koji ne traje duže od osam radnih dana, odnosno disciplinski postupak. Tek ako postupak kod poslodavca ne uspe, zaposleni se može obratiti sudu i u ovom slučaju sudski postupak je, kao što smo rekli, hitan. Ovaj zakon je pripremila radna grupa u čijem sastavu su bili zastupljeni predstavnici socijalnih partnera, eminentni stručnjaci u oblasti radnog prava, odnosno profesori pravnog fakulteta. U toku pripreme zakona ostvarena je saradnja sa predstavnicima udruženja, kao što ste čuli, kao što su Viktimološko društvo Srbije i udruženje „Stop mobing“, pri čemu su njihova iskustva, ali i sugestije bile od dragocene koristi za izradu Predloga ovog zakona. Mnoge sugestije koje smo dobili od predstavnika nevladinog sektora tokom javne rasprave, koja je trajala nekoliko meseci, uvrštene su u konačnu verziju Predloga zakona. (Predsednik: Zahvaljujem, gospodine ministre. A, hoćete da ... Izvolite.) Što se tiče Predloga zakona o volontiranju, naš pravni sistem ne poznaje volontiranje kao dobrovoljno pružanje usluga za opšte dobro ili dobro drugog lica bez naknade, iako su drugi zakoni, Zakon o radu, Zakon o zdravstvenoj zaštiti, Zakon o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana, govorili o volontiranju, koje podrazumeva, istina, stručno osposobljavanje i usavršavanje radi obavljanja pripravničkog staža i polaganja stručnog ispita, odnosno radi obavljanja specijalizacije u određenim profesijama. Značaj zakona o volontiranju koji je danas pred vama ogleda se prevashodno u tome da se u pravni sistem uvede oblik volontiranja kao pružanje usluga za opšte dobro ili dobro drugog lica, dobrovoljno, bez naknade, čime bi se izvršilo njegovo jasno razlikovanje od radnog angažovanja lica na osnovu ugovora o radu i rada van radnog odnosa. Donošenjem zakona o volontiranju obezbediće se pravna zaštita volontera, kao i zaštita korisnika njihovih usluga od eventualne štete koja bi od te aktivnosti mogla da nastane. Volontiranje propisano tim zakonom zasniva se na principima utvrđenim ratifikovanim međunarodnim konvencijama u ovoj oblasti, kao što su Opšta deklaracija UN o ljudskim pravima, Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima i Evropska konvencija o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. U državama sa razvijenom tradicijom volontiranja primećen je značajan ekonomski doprinos koji volonteri svojim aktivnostima daju lokalnoj, regionalnoj i nacionalnoj ekonomiji. U našoj zemlji, iako u određenim oblastima postoji dobro organizovano volontiranje, ono još nije razvijeno u dovoljnoj meri. Prema podacima kojima raspolažemo, kao primer dobre prakse u oblasti volontiranja možemo navesti učešće 10.000 volontera koji su bili angažovani prilikom organizacije Univerzijade u Beogradu, 600 studenata volontera koji su bili organizovani i uključeni u rad Narodne kancelarije predsednika Republike. Značaj volonterske aktivnosti je višestruk, kako za samog volontera, tako i za društvo u celini. Volontiranje podrazumeva učenje, razmenu iskustava i pomaganje drugima, te se volontiranjem stiču nova iskustva i razvijaju profesionalne veštine i znanja volontera, razvija se solidarnost i vrši aktivno uključivanje građana u društvene procese, što doprinosi razvoju humanijeg i ravnopravnijeg društva. Organizator volontiranja u Predlogu zakona može biti pravno lice čiji osnovni cilj nije sticanje dobiti (obično su to nevladine organizacije), zatim državni organ, organi autonomnih pokrajina i jedinice lokalne samouprave. Zakonom su propisani posebni uslovi za organizovanje volontiranja od strane privrednih društava ili javnog preduzeća, s obzirom na to da je neophodno sprečiti da se zloupotrebom besplatnog volonterskog rada povećava konkurentnost privrednih subjekata. Stoga ova pravna lica mogu da organizuju volontiranje pod uslovom da se radi o aktivnostima za opšte dobro, odnosno dobro drugog lica, i to na poslovima van njihove delatnosti, da se obavljanjem volonterskih usluga i aktivnosti ne stiče dobit, kao i da se volontiranjem ne zamenjuje rad zaposlenih i drugih radno angažovanih lica. Organizovanje volontiranja se vrši uz pribavljanje prethodne saglasnosti ministarstva nadležnog za rad na program volontiranja. Predlogom zakona utvrđena su sledeća pitanja: načelo volontiranja, uslovi za volontiranje, uslovi za privredna društva i javna preduzeća za organizovanje volontiranja, ugovor o volontiranju, prava i obaveze volontera i obaveze organizatora volontiranja, vođenje evidencije i dostavljanje izveštaja o volontiranju i nadzor nad primenom zakona. U našim uslovima, smatramo da volonterski rad treba podsticati i unapređivati, naročito u oblastima socijalne i zdravstvene zaštite, kao što su pružanje usluga starima, bolesnima i licima kojima je potrebna pomoć, u oblastima obrazovanja, očuvanja životne sredine, sportskim aktivnostima dece i omladine. Predlog zakona o volontiranju pripremila je radna grupa u čijem sastavu su bili zastupljeni predstavnici socijalnih partnera, stručnjaci u oblasti radnog prava, nevladine organizacije, kao i druga strukovna udruženja. Nastojali smo da što veći broj primedaba ugradimo u tekst ovog zakona. Nažalost, postoje odredbe zakona oko kojih nije bilo saglasnosti, ali smo spremni da tokom ove debate i načelne rasprave, a posebno rasprave o amandmanima, prihvatimo sve predloge i amandmane koji će poboljšati tekst Predloga zakona.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Gospodin Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, članovi Vlade, vodimo objedinjenu raspravu o ova dva veoma važna zakona. Dozvolite mi da u svojstvu predstavnika Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja građanima Srbije skrenem pažnju na izuzetnu važnost ovog prvog zakona, zakona o zabrani zlostavljanja na poslu. Predlog ovog zakona ima samo 38 članova, ali je njegova materija i suština veoma kompleksna. Ovaj zakon, više od bilo kog drugog, pored utvrđene procedure zadire u oblast psihologije, etike, filosofije i, nažalost, neuropsihijatrije. U Milanu postoji velika klinika specijalizovana za lečenje žrtava zlostavljanja na radu, iliti mobinga. Svi građani koji rade ili koji su radili suštinski znaju o čemu ćemo danas govoriti. Pitanje je samo da li će se prepoznati u ulozi onoga koji je trpeo zlostavljanje ili će se prepoznati u ulozi mobera, odnosno onoga koji je nad drugima sprovodio zlostavljanje. U nauci i u istraživanjima ove pojave pošlo se od ponašanja životinja, gde je primećena pojava da se životinje udružuju protiv jednog svog člana, isteruju ga ili, nažalost, usmrćuju. Izreka kaže: „Zver zvera, ptica pticu, a čovek čoveka jede“. Zašto je to tako i u ljudskom rodu i u svetu i da li je čovek zaista najsavršenija božija tvorevina, to je zaista složeno pitanje. Da li se čovek rađa zao ili je samo dobar? U svakom slučaju, naučnici kažu da dete ipak nije tabula raza. Da zanemarimo genetsko, na formiranje čoveka, njegove ličnosti i karaktera presudno utiče detinjstvo, roditeljska ljubav, vaspitanje, i to toliko koliko je čovek imao mogućnosti da se intelektualno razvija i socijalizuje. Plašim se da je država Srbija još uvek neizgrađeno građansko društvo i da je potrebno da još puno vode Dunavom i Savom protekne dok u Srbiji ne počnemo da poštujemo sve istinske građanske vrednosti. Zavist i ljubomora. Istraživači kažu da je pojava zlostavljanja na radu najzastupljenija u državnoj upravi, a sprovodi se, paradoksalno, nad najboljim ljudima, koji su iznad proseka, jer ih kolege doživljavaju kao opasnost i konkurenciju. Ljudi sa manje znanja i sa manje etike, često sa neprepoznatim poremećajima ličnosti, zlostavljaju i stavljaju pod mobing sve ono što im smeta na putu udvorništva, laži i manipulacije. Kako se to dešava i gde je greška u sistemu? Greška je svakako u onome ko je bio dužan da takvu pojavu prepozna i da na nju ukaže ili da je sprečava i zatire. Greška jeste još uvek, nažalost, u Srbiji sistemska. Govorim o ovome i potenciram ovu priču jer nas vodi do nekompetentnih ljudi koji vode preduzeća i institucije u državi Srbiji. Nekompetentni ljudi prave svoj podizbor nekompetentnih ljudi, a onda na kraju dobijate i propala preduzeća i neproduktivnu državnu upravu. Društva kojima nije stalo do znanja i koja se zadovoljavaju time da oko sebe imaju lakeje nemaju svetlu budućnost. Srbija mora imati i imaće budućnost lepšu od sadašnjosti, i na tom je putu. O štetnim pojavama i o lošim stvarima govorimo i treba da govorimo otvoreno i javno, kako tih štetnih stvari i pojava ne bi bilo. Dakle, ako smo odlučni da se suprotstavimo mobingu, prvo moramo doneti dobar zakon, zakon koji prepoznaje takvu pojavu kao masovnu i kojim se utvrđuju mere da se zlostavljanje na radu zabranjuje i da se ono sprečava. U Predlogu ovog zakona propisuje se da je poslodavac dužan da organizuje rad na način kojim se u najvećoj mogućoj meri sprečava zlostavljanje na radu. Dužan je da zaposlenog pismenim putem obavesti o zabrani vršenja zlostavljanja, dužan je da sprovodi obuku zaposlenih da prepoznaju oblike zlostavljanja, da probudi svest zaposlenih o štetnosti zlostavljanja, dužan je da pokrene postupak za zaštitu ako se zlostavljanje dogodi, da sprovodi postupak posredovanja i mirenja, da, ako to ne uspe, pokrene disciplinski postupak protiv onoga ko sprovodi zlostavljanje. Predlog zakona koji je pred vama, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, pored interne zaštite predvideo je i sudsku zaštitu u parničnom postupku, koji je radni spor. Tužbom se može, po ovom predlogu zakona, zahtevati zabrana vršenja zlostavljanja i naknada materijalne i nematerijalne štete. Dakle, ovaj zakon obavezuje poslodavca da organizuje proces rada i mislim da je organizacija procesa rada ključna u sprečavanju zlostavljanja na poslu, jer dobrom organizacijom rada i pravilnim ocenjivanjem kako znanja tako i ljudskih potencijala, pa sledstveno tome i raspoređivanjem zaposlenih na odgovarajuća radna mesta, zlostavljanje će biti marginalizovano ili će biti svedeno na sporadične pojave. Šta podrazumeva dobra organizacija rada? Podrazumeva svest svih zaposlenih u poslovnom hijerarhijskom nizu, od vrha pa nadole, da imaju zajednički cilj, a to je očuvanje održivosti svakog poslovnog sistema. U preduzeću je osnovno da se proizvodi, da se primaju plate, da se stvara kvalitetan proizvod i dobit; u sistemu usluga cilj je isti, s tim da se ostvaruju brze i kvalitetne usluge za sve građane; u upravi da se stvaraju dobri zakoni, da se radi produktivno, sa krajnjim ciljem da se građanima olakša život. To je naš zajednički cilj, a to je ta organizacija rada koju je dužan da napravi dobar poslodavac, a koju propisuje i ovaj zakon. Država nije igračka. Država je ozbiljna i skupa stvar. Sve stvari, i krupne i sitne, moraju da se drže pod kontrolom, a tu kontrolu obezbeđuju,pre svega, dobri zakoni. Zato verujem da je ovo dobar zakon, koji će utvrditi standarde i pravila ponašanja, a svi oni koji ga ne budu sprovodili moraju da budu kažnjeni. To su civilizacijski standardi. Zato je ovaj zakon civilizacijski zakon. O mobingu, o zlostavljanju na radu možemo dugo govoriti. Neke zemlje imaju posebne zakone o zabrani zlostavljanja na radu, neke primenjuju opšte zakone koji su krivični i građanski. Svuda u svetu ima ovih pojava, čak su i u zemljama razvijenog kapitalizma česte pojave mobinga koji sprovode poslodavci, s tim što su zaposleni u tim zemljama zbog jakih sindikata zaštićeniji nego u Srbiji. Istraživači kažu: mober je novi gazda koji nema ranijeg iskustva u ophođenju sa radnicima. Rekao bih da novi gazda u Srbiji može biti metafora za neizgrađenog čoveka, bez etike i po pravilu to jeste čovek bez iskustva, jer svaki iskusni čovek jako poštuje struku i pravila struke. Kada budemo imali jasno određene ciljeve u zajedničkom interesu, kada svako dobije svoje mesto u poslovnom i u društvenom sistemu, mobing i zlostavljanje na radu biće retkost. Do tada, moraćemo da postupamo po ovom zakonu. Što se tiče drugog zakona, Predloga zakona o volontiranju, reći ću samo nekoliko stvari. Pojedine zemlje imaju posebne zakone o volontiranju. Neke ne samo da ga nemaju, nego primenjuju radno zakonodavstvo. Suština volonterskog rada je gotovo uvek ista –dobrovoljnost, neprofitabilnost, rad bez plate, uz naknadu osnovnih troškova. Volonterski rad u pojedinim zemljama upisuje se kao posebno stečeno iskustvo u nekoj oblasti. Izdaje se potvrda o njegovom trajanju i o stručnosti volontera, što smatram da je dobro jer je korisno za pronalaženje novog zaposlenja. Na samom kraju, zakonski okvir nam je potreban i da bi se obezbedila pravna zaštita svih volontera, ali i korisnika njihovih usluga od eventualnih šteta. Da volonteri svojim radom mogu da daju i značajan ekonomski doprinos narodni poslanici Narodne skupštine Republike Srbije imali su priliku da vide i tokom svojih studijskih poseta. Na primer, u Portugaliji, u banci hrane, najvećoj građanskoj inicijativi od završetka Drugog svetskog rata, pored nekoliko stalno zaposlenih, rade isključivo volonteri. O obimu posla govore i cifre: petnaest banaka hrane u Portugaliji dnevno isporučuje trideset tona hrane, a samo u 2008. godini isporučili su blizu deset hiljada tona hrane. Na samom kraju moram da napomenem da je 17. marta 2008. godine Skupština AP Vojvodine uputila Narodnoj skupštini Predlog zakona o volontiranju, koji nažalost nije bio stavljen na dnevni red, ali je na svu sreću ovaj predlog Vlade Republike Srbije o volontiranju uglavnom obradio iste institute kao predlog AP Vojvodine. Zahvaljujem vam se na pažnji. Verujem da ćemo u danu za glasanje podržati ova dva predloga zakona.
Zahvaljujem. Dozvolite da vas obavestim da će Poslaničku grupu Nova Srbija po tačkama 1. i 2. na ovoj Četvrtoj sednici Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine predstavljati narodni poslanik Aleksandra Janković, kao i da će po ovim tačkama Poslaničku grupu LDP predstavljati narodni poslanik Zoran Ostojić. Gospodin Vlatko Ratković ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Uvaženi ministre Ljajiću, dame i gospodo narodni poslanici, sa stanovišta pravnog poretka Republike Srbije ova dva zakona koja se danas nalaze pred nama su izuzetno važna, rekao bih neophodna, ne samo za naš pravni sistem, nego uopšte za uređenje društvenih odnosa u jednoj tako važnoj oblasti kao što je oblast rada. Ustavom Republike Srbije proklamovana načela zaštite dostojanstva ličnosti na radu, bezbednih uslova rada ne znače mnogo ukoliko se ne konkretizuju zakonom, a upravo je to ovaj zakon o zabrani zlostavljanja na radu, odnosno o zabrani mobinga, kako se to popularno kaže. Podsetiću, gospodo poslanici, da u našem pravnom sistemu već egzistiraju određene norme i određeni zakoni koji tretiraju ovu materiju, na prvom mestu Zakon o radu i čitav niz drugih zakona. Ove norme su, da kažem, disperzivne, razuđene i nisu dovoljno efikasne u smislu preventive, a preventiva je ključna reč kada govorimo o mobingu, odnosno o predlogu ovog zakona. Znači, ne samo sankcionisanje zlostavljanja na radu, bilo po vertikalnom, bilo po horizontalnoj osnovi, već stvaranje uslova da do zlostavljanja ne dođe. Vi ste, gospodine ministre, izneli u svom uvodnom izlaganju jednu da kažem sumornu statistiku Viktimološkog društva Srbije i drugih organizacija koje imaju za cilj sprečavanje zlostavljanja na radu. Ta statistika govori da je najveći broj zlostavljanja upravo u ovoj oblasti, u oblasti rada. Zlostavljanje na radu ili mobing nije jedna endemska kategorija karakteristična samo za Srbiju. Ona postoji, kao što je to rekao Meho Omerović, i u zemljama razvijenijih demokratija i uređenih ekonomskih, pravnih i radno-pravnih sistema, kao što su zemlje zapadne Evrope. No, razlika je u tome što su intenzitet ifrekventnost tih pojava u takvim društvima mnogo manji nego kod nas. Dakle, naša je obaveza, gospodo poslanici, da uredimo ovaj sistem na jedan kvalitetan način, kako je to predloženo ovim zakonom, za sada, u načelu. Kroz raspravu o amandmanima ćemo procenti koji amandmani poboljšavaju eventualno tekst ovog zakona. Samo ću još da kažem da je kvalitet ovog zakona to što on omogućava i daje pravni okvir za sprečavanje zlostavljanja na radu. Posebno bih istakao tu jedan pravni mehanizam, da ne ulazim sad u detaljnu analizu svih odredaba, a to je posredovanje između lica koje smatra da je zlostavljano i onog koji vrši zlostavljanje. Dakle, za posrednika se konsenzusom, dogovorom bira lice koje uživa poverenje obe strane. Postoje rokovi u kojima lice koje smatra da je zlostavljano na radu može da pokrene postupak. Efikasna zaštita, odnosno efikasnost ovih mera ogleda se u striktno propisanim normama koje se odnose na disciplinske mere koje se donose prema licu koje vrši zlostavljanje ili prema onom licu koje je zloupotrebilo ovo pravo, da tako kažem, a sigurno ima i takvih slučajeva, verujem, u mnogo manjoj meri. Sudska zaštita je takođe obezbeđena. Samo da zaključim svoju opservaciju. Sa stanovišta Ustava i relevantnih međunarodnih dokumenata, ovaj zakon je, dakle, nama neophodan. On će sprečiti i u znatnoj meri smanjiti mobing, odnosno zlostavljanje na radu u svim pojavnim oblicima u kojima ono postoji u našem radnom pravu i uopšte u našem društvu. Drugi zakon, zakon o volontiranju, takođe je važan zakon. Volontiranje u smislu ovog zakona nije volontiranje kao institut koji postoji u Zakonu o radu i koji podrazumeva stručno osposobljavanje, određeni radni angažman radi sticanja određenih znanja i polaganja pravosudnog ispita. Ovo je jedna, rekao bih, društvena i socijalna kategorija, koja će omogućiti svim onim licima, pravnim i fizičkim, koja žele da svojim angažmanom, svojim radom, svojim trudom omoguće takvu dobrobit bilo za svoju zajednicu, lokalnu zajednicu, bilo za širu zajednicu... Dakle, to je volontiranje bez naknade. Zakon precizira i normira uslove pod kojima može da se volontira, prava volontera, prava organizacije u kojoj volontira. Ono što je važno istaći jeste da se volontiranje kao jedan oblik pružanja usluga radi opšte dobiti i opšteg dobra ne vrši u organizacijama čije postojanje ima za cilj sticanje dobiti. S druge strane, i u privrednim društvima omogućava se volontiranje, dakle i u kompanijama, u firmama, ali u onim oblastima i delatnostima za čije obavljanje to privredno društvo nije registrovano, kako ne bi došlo do zloupotreba. Dame i gospodo, pozivam vas da uzmete konstruktivno učešće u raspravi o ova dva veoma važna zakona i da ih izglasamo. Ovo nije političko pitanje, ovo je mnogo šire pitanje, pitanje od opšteg društvenog značaja. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Da li narodni poslanik Aleksandar Pejčić, koji je na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja izdvojio mišljenje, želi reč? Nije tu. Da li narodni poslanici Vjerica Radeta i Petar Jojić, koji su na sednici Zakonodavnog odbora izdvojili mišljenje, žele reč? (Da.) Gospođa Vjerica Radeta, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, svako ko se ozbiljno bavi ovim našim poslom vidi da se Vlada Republike Srbije već više meseci zapravo poigrava sa Narodnom skupštinom. Ono što dobijamo u predlozima za dnevni red i o čemu se ovde raspravlja i odlučuje najčešće su manje bitni zakoni ili zakoni koji zapravo ne bi trebalo da uopšte postoje u našem pravnom sistemu. Dnevni red za ovu sednicu sastavljen je po onoj narodnoj: „Selo gori, a baba se češlja“. Gospodin Rasim Ljajić, ministar u Vladi Republike Srbije, redovno obaveštava javnost, kao da je najžešći opozicionar u odnosu na Vladu, o tome koliko je u Srbiji stotina hiljada gladnih, koliko je stotina hiljada na ivici egzistencije, koliko je stotina hiljada nezaposlenih. A onda, umesto da izađete sa rešenjem, gospodine ministre, kako da se ti problemi reše, vi nam ovde dajete da raspravljamo o zakonu o volontiranju. Zaista, s obzirom na činjenicu koliko je nezaposlenih u Srbiji, koliko ih je dobilo otkaze i koliko njih svakodnevno dobija otkaze, izgleda da u Srbiji još malo, pod ovakvom vlašću, više neće ni biti zaposlenih. Svi će izgleda morati da rade za koricu hleba, ali u najbukvalnijem smislu reči. Ovaj zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu nije morao da se nađe na dnevnom redu, ne zato što nema zlostavljanja na radu, naprotiv, i te kako ga ima, već zato što je ova materija već regulisana u Krivičnom zakoniku. Kada smo pre skoro godinu dana raspravljali o onom jednom jedinom članu, kada se menjao Zakon o radu, i kada smo vam izneli koji su sve propusti u Zakonu o radu, koliko su zaposleni zapravo nezaštićeni, vi ste, gospodine ministre, rekli da se skoro apsolutno slažete sa svim onim što smo vam rekli, ali da razmišljate ozbiljno da Narodnoj skupštini predložite potpuno nov tekst zakona o radu, što je naravno neophodno. Umesto da ste izašli sa takvim tekstom zakona u kome biste ispravili sve greške postojećeg zakona i u koji je svakako moglo da bude inkorporirano i ovo što je predviđeno u zakonu o volontiranju i u zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu, vi ovde dajete ove predloge zakona, koji nažalost u praksi neće značiti ništa. Ni sada zlostavljeni na radu nažalost nemaju, niti mogu da dobiju bilo čiju pomoć. Ako se neko obrati nekom iz vašeg ministarstva, redovno dobija odgovor da to ministarstvo nije nadležno. Vi sada ovde za eventualno zlostavljanje na radu predviđate nekog posrednika koji će, kao, da izmiri strane u sukobu, uslovno rečeno. To je potpuna besmislica. Ako istinski želite da se spreči zlostavljanje na radu, onda je jedini način da to regulišete, odnosno da se na to primenjuje Krivični zakonik, da se sankcioniše onaj koji zlostavlja zaposlenog na radu, a tim formalnim posrednikom nećete dobiti ništa. Takav propao pokušaj je već bio i u pravosuđu; ispostavilo se da od tog posla nije bilo ništa. Ko će zaštititi, recimo, narodne poslanike Srpske radikalne stranke od zlostavljanja na radu, zato što mi ovde jesmo na poslu, jesmo na radu, zato što se nama ovde na najgrublji mogući način krše naša osnovna prava? Nama se ne dozvoljava da kažemo ono što želimo da kažemo, prekidamo se svaki čas, uzima nam se reč, kažnjavamo se. Treba da govorimo samo ono što predsedavajući trenutno misli. Dakle, najgrublje zlostavljanje na radu dešava se upravo u ovom parlamentu. Ne vidim da će ovaj zakon koji ste nam dali ... (Predsedavajuća - Gordana Čomić: Pet minuta.) Izvinjavam se, hvala.
Da li narodni poslanik Petar Jojić želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče brojnih predloga zakona kojima se Vlada hvali, da ih donosi na stotine, skoro će reći i hiljade zakona, treba napraviti jednu bitnu razliku šta je zakon a šta je neki drugi podzakonski propis; donošenje zakona po narudžbini ili donošenje sistemskih zakona koji treba da reše određene probleme, određena ponašanja i da obezbede prava i obaveze određenih institucija. Kada je u pitanju zakon o volontiranju, sigurno je da mi nemamo pregled, nemamo saznanja kako je to regulisano u uporednom pravu, u anglosaksonskom i u kontinentalnom pravu. Ono na šta moram posebno da skrenem pažnju jeste da predlagač zakona, uglavnom Vlada, ne koristi uporedno pravo. Bilo bi od velike koristi narodnim poslanicima da imaju uporedno-pravnu analizu kako je to regulisano u drugim državama, jer nije dovoljno spomenuti koja država ima ovaj zakon, a koja država nema taj zakon. Ako postoji u nekoj od evropskih zemalja članica EU, hajde da vidimo kako je to regulisano, koje sankcije trpi onaj ko vrši zlostavljanje i na koji način zlostavljani ima pravo da ostvari svoja prava. Što se tiče zlostavljanja na radu, predviđa se i zaštita pred sudom. Ta zaštita nije dobro uređena, pravna norma nije jasna. Drugo, tom pravnom normom omogućava se odugovlačenje postupka. Zašto nije u zakonu predviđen paragraf ili norma da se postupak od strane ovlašćenog lica pokreće u određeno vreme, završava u određenom roku? Primenjuje se Zakon o parničnom postupku, znači, zlostavljani ima pravo da podnese tužbu u parničnom postupku, međutim, ova odredba koja se tiče tih rokova morala je da bude jasnija, preciznija i delotvornija, a bila bi delotvorna samo kada bi se u zakonu jasno predvidela odredba da se postupak u parničnom postupku po tužbi zainteresovanog lica mora sprovesti u određenom roku. Ako toga nema, naći ćemo se u situaciji, kao i do sada u sudskoj praksi, da se parnica vodi 33 godine. Kao što su je vodili 33 godine roditelji za naknadu štete kada im je sin poginuo u vojsci, iz jednoga sela iznad Užica koje se zove Nikojevići. Parnica je trajala 33 godine! Ima li uopšte neko interesa da pokrene tužbu, da podnese tužbu nadležnom i osnovnom sudu, a da nema roka u kom sud treba da donese odluku, roka u kome ta odluka treba da bude pravosnažna i roka u kojem ona treba da bude izvršna? Dakle, manjkavosti ima dosta. Kada je u pitanju volontiranje, mislim da u praksi kod nas besplatno volontiranje postoji. Volontiraju pacijenti i teški bolesnici u zdravstvenim ustanovama. Danima i danima idu za jedan pregled, danima i danima idu da dobiju recept da bi kupili lek, danima i danima čekaju da im se omogući utvrđivanje rezultata u laboratorijama, uzimanje krvi. Jedan dan ide da uzme broj, drugi dan ide kod medicinske sestre ili lekara kad će moći da dođe na pregled ... (Predsedavajuća: Pet minuta.) Završiću. Prema tome, kod nas je ukinuta smrtna kazna, ali smrtna ....
Zahvaljujem. Da li još neko od narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? (Da.) Narodni poslanik Aleksandar Pejčić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre, predstavnici Vlade, danas ću govoriti o Predlogu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu. Kada pričamo o ovom predlogu zakona, moramo reći da postoje mnoge zloupotrebe na radu, a pre svega mislimo na seksualno, fizičko, mentalno, a i političko. Usredsrediću se na političko zlostavljanje poslodavaca. Kako imamo nagoveštaje sa terena od strane sindikata, najviše kritika imaju u odnosu na privatni sektor. Normalno, ovakve anomalije se dešavaju i u državnom sektoru i u javnim preduzećima. Možda bismo u ovom zakonu i zakonu o diksriminaciji određenim konsekvencama sanirali ovakve anomalije. Sindikati obično upućuju sve one koji su zlostavljani na pravosudne organe, ali je bitno da i lokalne samouprave treba da se pozabave ovim problemom. Naime, mnoge lokalne samouprave nemaju instituciju zaštitnika građana, tj. ombudsmana. Oni namerno izbegavaju da postave zaštitnika građana jer on ne samo da bi štitio građane i radnike, već bi kontrolisao i njihov rad. Počeo sam da pričam o političkom zlostavljanju i političkom mobingu. On je počeo da buja nakon zakona o racionalizaciji radnih mesta i na lokalu i u republičkim ustanovama. Pokušaću na klasičnom primeru da vam objasnim kako se to desilo u mojoj opštini, a dolazim iz opštine Leskovac. S obzirom na to da je Leskovac opština koja ima najveći broj uposlenih u lokalnoj samoupravi, osnovni kriterijum za gubljenje radnog mesta bio je politička pripadnost. Očiti je primer koji se desio u Domu kulture u Vučju. Direktor Nebojša Krstić je, pošto je dobio nalog da napravi socijalnu kartu radnika, njih dvanaestoro koliko ih je radilo u tom domu kulture, stavio i stavku, verujte mi – partijska pripadnost. Imamo neopredeljene, SRS, SPS, SNS, DSS. Šta mislite koji su radnici izgubili posao? Oni radnici koji nisu deo vladajuće koalicije. U Leskovcu vlada koalicija DSS - G 17 - SPS - Nova Srbija. Znači, svi oni koji nisu članovi ove vladajuće koalicije su izgubili posao. Imamo primer, recimo, nehuman postupak direktora koji je otpustio čoveka koji ima jedanaest godina radnog staža, neoženjen je, živi sa majkom u porodičnoj kući, a majka mu je penzionisana najnižom penzijom invalidskog osiguranja. Čovek je izgubio posao posle jedanaest godina radnog staža zato što je član SRS. Dakle, ovakve stvari se permanentno dešavaju u Leskovcu, a rekao sam da je to opština koja ima najveći broj upošljenih u opštinskoj upravi. Mi donosimo zakon o zlostavljanju i nadam se da će se taj zakon primenjivati, da će deo vladajuće koalicije i te kako primenjivati ovaj zakon i da on neće ostati mrtvo slovo na papiru. Na primer, juče smo imali izbor u „Pijaci“ (to je javno preduzeće u Leskovcu), gde je direktor morao da pozove sve predstavnike samostalnog sindikata da bi izvršio opoziv predsednika sindikata, jer je on permanentno kritikovao gradonačelnika i njegov rad. Bile su takve pretnje da su ljudi morali javno da glasaju. Gospodine ministre, pokušao sam kroz ovaj plastičan primer da vam objasnim kakvo je stanje u opštini Leskovac i na koji način vladajuća koalicija, lokalna samouprava kao poslodavac, vrši politički mobing. Nadam da će to ovim zakonom i te kako da se reši. Zahvaljujem.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsedavajuća, članovi predsedništva, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre dr Ljajić, izražavam zadovoljstvo, kao poslanik PUPS-a, zbog toga što će se Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu razmatrati danas, 11. maja 2010. godine, na sveobuhvatan način na današnjoj sednici Skupštine Srbije. Razmatranje Predloga zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, uz aktivno učešće svih, od predlagača zakona, preko radnih tela Narodne skupštine, do svakog građanina i građanke na koje se odnose odredbeovog predloga zakona, omogućava i poboljšanje samog teksta preko amandmana. Pravni okvir ili osnov za donošenje ovakvog zakona sadržan je u odredbama člana 97. tačka 8. Ustava Republike Srbije, kojim je propisano da Republika Srbija jemči ustavna prava svim svojim građanima i da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje, između ostalog, sistem u oblasti radnih odnosa, zaštite na radu i druge ekonomske i socijalne odnose od opšteg interesa za sve građane Republike Srbije. Gospodine ministre, pred nama je danas Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, u čijoj izradi su učestvovali predstavnici reprezentativnih udruženja poslodavaca i reprezentativni sindikati u Republici Srbiji, stručnjaci u oblasti radnog prava, ali i predstavnici udruženja koja se bave pitanjima zlostavljanja na radu. Upravo njihovi podaci i iskustva bili su osnova za izradu Predloga zakona koji je pred nama, budući da je evidentno da u našem društvu postoji ovaj vid kršenja prava, odnosno ponašanje koje predstavlja zlostavljanje na radu. Zabrinjavajuće je da je ova pojava prisutna u svim strukturama zaposlenih i na svim nivoima rada. Kako je uređenje ovog pitanja preporučeno i od strane Evropskog parlamenta, koji je usvojio Rezoluciju o zlostavljanju na radnom mestu, mi članovi PUPS-a zalažemo se za to da se ovo društveno pitanje uredi, odnosno učini sve da se ove pojave spreče, i smatramo da je donošenje ovakvog zakona veoma značajno. Omalovažavanje, vređanje, provociranje, maltretiranje, galama, fizički nasrtaji, seksualno uznemiravanje, oduzimanje poslova i ostale metode kojima primitivni pretpostavljeni šikaniraju zaposlene biće zabranjeni i nadamo se kažnjivi po zakonu koji vi danas predlažete. Mislim da će u ovom zakonu biti aktivni i aktivirani svi pozitivni propisi iz kaznene politike. Ustavom Republike Srbije je u članu 60. između ostalog utvrđeno da svako ima pravo na poštovanje dostojanstva svoje ličnosti na radu, bezbedne i zdrave uslove rada i potrebnu zaštitu na radu. Zakon o radu sadrži odredbe o zabrani neposredne i posredne diskriminacije, uznemiravanja i seksualnog uznemiravanja zaposlenih i lica koja traže zaposlenje, po osnovu nekog ličnog svojstva, statusa i opredeljenja, kao i odredbe o mogućnosti da diskriminisano lice može da pokrene postupak pred nadležnim sudom za naknadu štete, u skladu sa zakonom kojim se uređuje parnični postupak. Ove odredbe obezbeđuju jedan vid zaštite zaposlenog i lica koje traži zaposlenje, ako je to lice po bilo kom ličnom svojstvu diskriminisano. Međutim, evidentna su i sve učestalija ponašanja koja predstavljaju zlostavljanje na radu i u vezi sa radom kao novi vid kršenja prava na poštovanje dostojanstva ličnosti na radu. Zlostavljanje na radu je zlonamerno, neprijateljsko i neetičko ponašanje prema zaposlenom. Ovakav vid ponašanja prisutan je u svim strukturama zaposlenih i na svim nivoima rada, uključujući i rukovodeći kadar. Zlostavljanje na radu i u vezi sa radom ima različite vidove ispoljavanja, kao što su napad na kvalitet profesionalnog rada, napad na ličnu reputaciju, napad na mogućnosti adekvatnog komuniciranja i održavanja socijalnih odnosa, a često ima za posledicu ugrožavanje zdravlja lica koje je izloženo zlostavljanju u radnoj okolini. Prema podacima Viktimološkogdruštva Srbije, tokom 2007, 2008. i 2009. godine bilo je dosta takvih primera. Ovakva situacija ukazuje na potrebu da pitanje zlostavljanja na radu bude predmet posebnog zakona kojim bi se uredile obaveze poslodavaca i zaposlenih u pogledu preduzimanja preventivnih mera za stvaranje zdrave radne okoline i sprečavanje pojave zlostavljanja na radu i u vezi sa radom i uredio postupak zaštite lica koje je izloženo zlostavljanju, kao i sankcije za takvo ponašanje. Gospodine ministre, poštovana predsedavajuća, zbog toga će Poslanička grupa PUPS glasati za ovaj predlog zakona. Poštovane kolege poslanici, kakva je naša uloga u donošenju ovog zakona? Potrebno je danas da budemo jedinstveni u donošenju ovog zakona i u danu za glasanje moramo ga izglasati, ne sa 130 glasova, već sa 250 glasova. Zašto? Zato što je to naša ustavna, moralna i ljudska obaveza. To građani Srbije i očekuju. Sada nekoliko reči o Predlogu zakona o volontiranju. Ustavom Republike Srbije, članom 18, jemče se i kao takva neposredno primenjuju ljudska i manjinska prava zajamčena opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, potvrđenim međunarodnim ugovorima i zakonima. Zakon o volontiranju zasniva se na principima utvrđenim ratifikovanim međunarodnim konvencijama u ovoj oblasti, a to su: Opšta deklaracija organizacije UN o ljudskim pravima (doneta 1948. godine), Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima (donet 1966), Evropska konvencija o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda (doneta 2004), kao i na dokumentima Ujedinjenih nacija, Evropske unije i Saveta Evrope kojima se promoviše volontiranje i podstiču države da podrže volonterske aktivnosti. Tačno je, kao što ste rekli, gospodine ministre, da naš pravni sistem ne poznaje volontiranje kao dobrovoljno pružanje usluga za opšte dobro ili za dobro drugog lica bez naknade. Do sada je kod nas bilo poznato da zdravstveni radnici, po Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, mogu da volontiraju po diplomiranju u roku od godinu dana i posle toga da pristupe polaganju stručnog državnog ispita. Poslanička grupa PUPS misli da bi ovde trebalo da se prizna staž ovoj deci, to su medicinske sestre, bolničari, farmaceuti, stomatolozi i drugi. Volontiranje se zasniva na principima utvrđenim ratifikovanim međunarodnim konvencijama UN, EU i SE, kao što sam i rekao. Usvajanjem ovog zakona o volontiranju naš pravni sistem uvodi prvi put volontiranje kao oblik dobrovoljnog rada za opšte dobro, bez sticanja naknade i imovinske koristi. Do sada je volontiranje bilo poznato, kao što sam i rekao, u pojedinim oblastima, odnosno posebnim zakonima, kao što je Zakon o zdravstvenoj zaštiti, gde je volontiranje značilo i stručno osposobljavanje i usavršavanje radi obavljanja pripravničkog staža, polaganja stručnog ispita ili specijalizacije. Na ovaj način, donošenjem zakona o volontiranju, jasno će se razlikovati volontiranje od radnog angažovanja na osnovu ugovora o radu i, s druge strane, obezbediti pravna zaštita volontera i korisnika njihovih usluga od eventualne štete. Iako se ovim predlogom promoviše volonterski rad, zameramo, gospodine ministre, što je predviđena starosna granica za volontere, što je besmisleno, jer upravo kod osnovaca, najmlađih, mlađih od 18 godina treba razvijati duh ovakve angažovanosti. Takođe, ne sme se smetnuti s uma da se ovde radi o humanom korišćenju slobodnog vremena (rad sa starima, rad sa decom, rad sa Romima), te da cilj ovakvog rada nije uvek sticanje iskustva, jer u ovom nisu samo mladi ljudi, već su to često zaposleni i ljudi sa iskustvom. Zbog svega iznetog i danas prezentiranog, gospodine ministre, uveravam vas da će Poslanička grupa PUPS u danu za glasanje glasati za oba predloga zakona. Molim poslanike svih opcija u Skupštini da izađemo sa 250 glasova i da oba zakona, u korist građana Srbije koji to očekuju, izglasamo. Hvala.
Deset minuta je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika. Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač.
Poštovana predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da u ime Poslaničke grupe manjina koju predstavljam i kao članica Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja iznesem nekoliko bitnih zamerki na dva predloga zakona koja se nalaze na dnevnom redu. Najpre bih govorila o Predlogu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu. Bitno je pitanje koje se postavlja – zašto se ovaj zakon donosi sada? Poznato je da je zlostavljanje na radu više izraženo kada dođe do tranzicije privrede, odnosno do procesa privatizacije. Upravo za vreme ovih procesa dolazi do ispoljavanja ovih negativnosti, počev od prestrukturiranja privrede, kada se ustanovljava višak zaposlenih koji može da predstavlja početnu tačku za psihičku torturu zaposlenih. Potreba za donošenjem ovog novog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu je po stepenu razvoja našeg društva, uslovima i načinu odvijanja poslovnog života i delovanja kompanija i preduzetnika, kojih ima preko 150.000, izuzetno izražena i bitna. Predloženi tekst zakona u celosti izaziva brojna pitanja i nameće ozbiljne dileme i potrebe da se u njemu uočene nedoslednosti otklone, odnosno da se drugačijom normativnim regulacijom i rešenjima bar malo popravi Predlog zakona, a sve u najboljem interesu poboljšanja kvaliteta i potpunog zaživljavanja, odnosno implementacije ovog zakona u pravnom prostoru i praksi Republike Srbije. Zakonodavstvo većine evropskih i ostalih zemalja vrlo neodređeno rešava problem zlostavljanja na radu, tzv. mobinga, najčešće kroz obavezu poslodavca da brine za zaštitu fizičkog i mentalnog zdravlja na radu, a zapravo, jedan od najvećih razloga za to što u praksi postoji veliki broj slučajeva zlostavljanja jeste, prema raznim istraživanjima javnog mnjenja, upravo nedovoljna pravna zaštita radnika. Svega nekoliko evropskih zemalja ima poseban zakon o mobingu. Mi iz Poslaničke grupe manjina i SVM svakako podržavamo to što je Vlada Republike Srbije prepoznala potrebu i ovaj problem i što je pripremila ovaj predlog zakona. Međutim, želela bih da naglasim da je jedno pripremiti zakon, usvojiti ga, a druga stvar je primenjivati ovaj zakon u praksi, što je, složićete se, mnogo teže. Cilj ovoga predloga zakona je da obezbedi celovit preventivni sistem zaštite od zlostavljanja, da se zaposlenima obezbedi brza i efikasna zaštita putem kratkih rokova za postupanje i većeg broja privremenih zaštitnih mera. Drugi značajan cilj ovog zakona je da se shvati da je jedino zdrava i humana radna okolina mesto gde ljudi mogu da daju maksimum od sebe, da treba podsticati timski rad, timski duh, efikasnost, kao krajnji cilj postojanja određenog preduzeća ili poslodavca. Međutim, primedbe koje bih želela da iznesem su da u predloženom zakonskom tekstu nije dovoljno izraženo da je u slučaju zlostavljanja zaposleni zapravo izložen psihičkom zlostavljanju i stavljanju u bespomoćni, bezizlazni položaj i situaciju. Nije naglašen na potpun način položaj zlostavljenog kao objekta zlostavljanja, stalno napadanje, ponižavanje i dovođenje u položaj izolacije, sve do tačke u kojoj zlostavljeni ne može da funkcioniše normalno. Nije navedeno ni seksualno, niti bilo koje uznemiravanje koje remeti spokojstvo i mir zaposlenog, bez obzira na pol; ignorisanje i profesionalno osujećenje, ismejavanje i razne pretnje. Odstupanje od toga da se na jedan potpuniji, dosledniji i eksplicitniji način u objašnjenju pojma zlostavljanja na radu naglasi patnja zaposlenog, njegova psihička i etička pozicija zbog trpljenja uznemiravanja, predstavlja ozbiljno odstupanje od implementacije pojmovne prakse ove, složićete se, psihopatološke pojave na radu i u vezi sa radom u naš pravni sistem, pravni sistem Republike Srbije. Kao što smo čuli u izlaganju gospodina ministra, prema ovom predlogu zakona, cilj je da se pokuša da se svi sukobi rešavaju kod poslodavca, i to putem uvođenja posredovanja, medijacije, odnosno uz pomoć tzv. medijatora. Želela bih teorijski, ako mi vreme dozvoli, da iznesem najelementarnijevidove zlostavljanja, pošto mi se čini da ovde pričamo o zlostavljanju na radu, a da je sve zamagljeno. Kao što sam rekla, ni sama definicija u zakonu nije najbolja i radi javnosti želim da iznesem najelementarnije vidove zlostavljanja na radu koji se prepoznaju u raznim zemljama, možda se u Republici Srbiji neki manje a neki više prepoznaju. Želela bih da pohvalim i gospođe koje su sa nama sarađivale u Odboru, kada smo na javnom slušanju govorili o sindromima tzv. punog i praznog stola. Najelementarniji vidovi zlostavljanja na radu su npr. dobijanje izuzetno mnogo zadataka sa vrlo kratkim rokovima, tzv. sindrom punog stola; potpuno suprotna situacija je da se zaposlenom ne daju nikakvi zadaci, pa se on ili ona potpuno izoluje jer nema sredstva rada (tzv. sindrom praznog stola); problemi u komunikaciji između nadređenih i zaposlenih; fizička odvojenost od ostalih kolega; zadržavanje informacija ili namerno davanje potpuno pogrešnih informacija, i nažalost, one forme zlostavljanja na radu koje su kod nas i te kako prepoznate: nemogućnost korišćenja godišnjeg odmora, neisplaćivanje zarada za prekovremene sate, nepotpisivanje ugovora o radu, nezakonito potpisivanje sporazuma o prekidu radnog odnosa, nezakonit otkaz itd. Sindikati u našim preduzećima, nažalost, uopšte ne funkcionišu, iako bi trebalo da budu prva brana radnika. Najvažniji razlog za fenomen zlostavljanja na radu je zapošljavanje na određeno vreme. Ono stavlja zaposlene pod veliki pritisak zbog stalne mogućnosti da ostanu bez posla, zbog toga što imaju previše godina, njihove radne sposobnosti u tom trenutku ne odgovaraju poslodavcu, npr. očekuju dete, poslodavac ih smatra nepouzdanim i slične situacije. Poslodavci takođe mogu osetiti posledice mobinga – zaposleni nisu motivisani, delotvornost na radnom mestu stagnira, a u isto vreme troškovi poslovanja rastu zbog troškova bolovanja i uvođenja u posao novih radnika. Mobing će prema ovom novom zakonu, odnosno prema Predlogu zakona biti strogo sankcionisan. Predlog zakona predviđa pravo zaposlenih da podnesu tužbu i zatraže sudsku zaštitu u parničnom postupku koji bi se, za razliku od dosadašnje prakse, vodio po ubrzanoj proceduri, što mi iz Poslaničkog kluba manjina svakako podržavamo. Kao jedan od načina zaštite, kao što je spomenuto, predviđa se postupak posredovanja između dve strane u sporu, koji se mora okončati za osam dana. Ukoliko posredovanje ne uspe, poslodavac će sprovesti postupak disciplinske odgovornosti protiv onoga ko je izazvao zlostavljanje. Zaposleni koji se na radnom mestu našao na udaru bahatog rukovodioca ili kolege ima pravo na naknadu zarade ukoliko je odbio da radi pod takvim uslovima. Moramo ostati, složićemo se svi, istrajni u tome da se kazne svi poslodavci koji nemarno postupaju prema svojim zaposlenima. Zlostavljanje na radu je, dakle, specifičan oblik ponašanja na radnom mestu kojim neko (bilo da se radi o pojedincu ili o grupi lica) na razne načine, planirano, osmišljeno i sofisticirano, ometa drugu osobu i to sa ciljem ugrožavanja časti, ugleda, dostojanstva i, u krajnjoj liniji, eliminacije sa radnog mesta. Takva agresija je zapravo otvoren nasrtaj na integritet druge osobe, koji karakterišu uvrede, omalovažavanje i kršenje osnovnih ljudskih prava. Ova vrsta agresije se teško dokazuje jer je nevidljiva, zanemarljiva i maskirana. Ipak, to je snažna i ciljano usmerena akcija nepoštenog načina razmišljanja. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, na radnom mestu često provodimo više vremena nego sa svojom porodicom, te je stoga vrlo važno osigurati zdravo radno okruženje, osvestiti problem i organizovati pomoć žrtvama, koje su u većini slučajeva mladi, tek zaposleni ili oni pred penzijom, mirni i povučeni radnici koji se plaše da ne izgube posao, pa samo ćute i trpe. Ako mi dozvolite, izneću i nekoliko zamerki na Predlog zakona o volontiranju. Nadam se da ćemo ove nedelje i u raspravi u pojedinostima naći zajednički jezik. Ja sam lično podnela nekoliko amandmana, ali i poslanici iz drugih poslaničkih grupa, kao i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Nadam se da će bar neki od tih amandmana biti prihvaćeni da bismo našli zajedničko rešenje, jer smatram da je cilj donošenja zakona o volontiranju da donesemo zakon koji može da se primenjuje u praksi i koji je prihvatljiv za organizacije koje se bave volontiranjem. Kao što smo danas više puta čuli, naš pravni sistem do sada nije poznavao volontiranje kao dobrovoljno besplatno pružanje usluge za opšte dobro ili za dobro drugog. Značaj donošenja zakona o volontiranju je najpre u tome da se konačno u pravni sistem Srbije uvede ovaj oblik volontiranja. Cilj donošenja zakona o volontiranju bi trebalo da bude obezbeđenje pravne zaštite volontera, kao i zaštite korisnika njihovih usluga od eventualne štete koja bi mogla nastati. Volontiranje je, u smislu ovog Predloga zakona o volontiranju, organizovano dobrovoljno pružanje usluga ili obavljanje aktivnosti od opšteg interesa, za opšte dobro ili za dobro drugog lica bez isplate novčane naknade ili potraživanja druge imovinske koristi. Odnosi se na aktivnosti od javnog interesa kojima se doprinosi poboljšanje kvaliteta života. Međutim, tokom javnih rasprava organizovanih u pripremnoj fazi ovog zakonskog teksta izneti su brojni komentari, primedbe javnosti i civilnog društva. Pojedini komentari civilnog društva jesu usvojeni, ali u vrlo malom broju; oni koji značajno menjaju prirodu zakona nisu. Jedna od najvećih zamerki nevladinog sektora, sa kojim se ja slažem, jeste da se odredbe ovog zakona odnose i na kratkoročno volontiranje. Ovo rešenje predstavlja izvor većine problema u ovom zakonu. Svega nekoliko primera: volontiranje (i kratkoročno) obavlja se na osnovu ugovora o volontiranju. Ugovor se obavezno zaključuje i kod kratkoročnog volontiranja sa maloletnim licima, stranim državljanima, državljanima Republike Srbije koji volontiraju u inostranstvu, na zahtev volontera, organizatora ili korisnika volontiranja. Drugo, organizator volontiranja (i kratkoročnog) dužan je da volonteru izda potvrdu o volontiranju, na njegov zahtev. Treće, organizator volontiranja (i kratkoročnog) dužan je da podnese prijavu o organizovanju volontiranja nadležnom ministarstvu. Nejasno je zbog čega se i kod kratkoročnog volontiranja organizovanje vrši uz pribavljanje prethodne saglasnosti ministarstva nadležnog za rad, na program volontiranja, koje je dužno da se izjasni u roku od 15 dana od dana prijema programa volontiranja. Znači, kao što sam spomenula, Predlog zakona u ovoj predloženoj formi uređuje kako dugoročno, tako i kratkoročno volontiranje. Pored prethodno spomenutih, to uključuje i vođenje evidencije o kratkoročnom volontiranju i podnošenje Ministarstvu rada i socijalne politike godišnjeg izveštaja o volontiranju. Ovaj koncept sveobuhvatnog zakonskog regulisanja i volontiranja u suprotnosti je sa prirodom volontiranja kao dobrovoljne i privatne inicijative građana, koja zahteva minimalnu zakonsku inicijativu. Ovakav koncept sveobuhvatnog regulisanja volontiranja nije ni u duhu relevantnih međunarodnih dokumenata, uključujući preporuku Saveta Evrope koja izričito poziva zemlje članice Saveta Evrope da uklone pravne prepreke za razvoj volontiranja. Posebno zakonsko regulisanje kratkoročnog volontiranja suprotno je dobroj uporednoj praksi, jer je predmet posebne zakonske regulative prevashodno dugoročno volontiranje. Na kratkoročno volontiranje primenjuju se opšta pravila obligacionog prava koja uređuju pitanja odgovornosti organizatora javnog okupljanja. U ovoj formi smo formulisali amandman i ja sam ga lično predala i nadam se da ćemo čuti u raspravi u pojedinostima da li je Ministarstvo spremno da prihvati amandman čiji je cilj da se ovaj zakon odnosi samo na dugoročno volontiranje, a da se na kratkoročno volontiranje primenjuju odredbe koje se odnose na organizatore javnog okupljanja. Nadalje, u ovom predlogu zakona utvrđuje se pravo privrednog društva da organizuje volontiranje i kratkoročne ad hok volonterske akcije i dugoročne volonterske programe, pod uslovima da je oblast volontiranja izvan delatnosti za koje je preduzeće registrovano, da se volontiranjem ne stiče dobit i da se volontiranjem ne zamenjuje rad. Volontiranje nikako ne sme da zamenjuje rad zaposlenih i neophodno je sprečiti da se zloupotrebom volonterskog besplatnog rada povećava konkurentnost privrednih subjekata, stoga su i ova predložena rešenja sporna. Kratkoročno volontiranje koje organizuje preduzeće opterećeno je brojnim administrativnim nametima države, što će za posledicu imati zamiranje ovog oblika volontiranja, volontiranje u funkciji društveno odgovornog poslovanja. Dugoročni volonterski programi su programi nevladinih organizacija, posredstvom kojih volonteri učestvuju u neprofitnim aktivnostima, u poslovima koji su na dobrobit zajednice pojedinaca. Sledeće, kaže se da volontiranje može da obavi i lice koje ima najmanje 15 godina života. Ovakva odredba na najdirektniji način eleminiše volontiranje u osnovnoj školi, u instituciji koja je po prirodi stvari u najboljem položaju da kod mladih ljudi razvije kulturu volontiranja. Ovo je u direktnoj suprotnosti sa namerom promovisanja volontiranja kao humane, društveno korisne, privatne i dobrovoljne aktivnosti. Nažalost, predstavnici nevladinih organizacija koji se bave volontiranjem nisu zadovoljni predloženim tekstom i tvrde da ukoliko zakon o volontiranju bude donesen u ovoj formi i ako ga dosledno budemo primenjivali, otežaće se rad volonterskih organizacija i destimulisati volontiranje, što niko od nas ne želi. Stoga moram naglasiti, u ime Poslaničkog kluba manjina i SVM, da se nadamo da ćemo još jednom razmotriti mogućnost poboljšanja spornih rešenja da bismo u danu za glasanje svi mogli da glasamo za ovaj predlog zakona. Znači, nije samo značajno kako će predlog zakona da izgleda, već kako će se on primenjivati u praksi. Sigurna sam da je cilj i Ministarstva za rad a i nas poslanika da donošenjem ovog zakona i njegovom adekvatnom primenom u praksi poboljšamo volontiranje kao humanu aktivnost korisnu za sve nas, a najviše za one najugroženije. Hvala na pažnji.
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković. Samo vas molim da se prijavite.
Interesantno izgleda ovaj dnevni red, jer su formalno u jednu tačku spojeni zakon protiv zlostavljanja na radu i zakon o volontiranju. Čak i da to nije odraz suštinske situacije u Srbiji, jer su volonteri prvi na listi zlostavljenih i obespravljenih, nikako ne može biti dobro da se dva ovako važna i koncepcijski potpuno nova predloga zakona fuzionišu. No, gledajući kakva smo sve spajanja tačaka imali tokom dve godine ovog skupštinskog saziva treba da budemo presrećni što nisu sve tačke spojene u jednu, uz materijal na engleskom, da se predlagači ne muče sa prevodima i prepisivanjama evropske legislative. Nije sasvim tačno ono što je rekao predsednik udruženja „Stop mobing“ gospodin Aleksandar Ilić, da veliki broj stručnjaka, psihologa uopšte ne zna za pojam mobinga, da poslanici u parlamentu misle da je mobing nešto vezano za upotrebu mobilnih telefona. Definitivno, poslanici opozicije ne samo da na teorijskom planu znaju šta je zlostavljanje na radu, famozni mobing, već su ga apsolvirali iz pozicije žrtve, osetivši na svojoj koži koje sve oblike zlostavljanje na radu može imati. Javnosti radi, treba reći šta je i koje pojavne oblike ima takozvani mobing, odnosno zlostavljanje na radu. Termin „mobing“ u naš jezik je ušao kao anglicizam; zapravo se radi o kovanici glagola „to mob“ - nasrnuti u masu, bučno navaliti na nekog i glagola „bullying“ - zlostavljati, kinjiti. Termin „bullying“ koristi se npr. u školskim i univerzitetskim okvirima kada je po sredi maltretiranje učenika od strane drugog učenika ili nastavnika. Nemački psiholog Hajnc Lajman je prvi naučnik koji je počeo da istražuje ovaj fenomen i prvi upotrebio naziv mobing za određena ponašanja na radnom mestu, odredio njihove karakteristike, posledice po zdravlje i osnovao kliniku za pomoć žrtvama mobinga. Reč „mobing“ Lajman je upotrebio iz etimologije Konrada Lorenca, o čemu je već govorio kolega Meho Omerović, koji je tim pojmom zapravo označio ponašanje nekih vrsta životinja koje se udružuju protiv jednog svog člana, napadaju ga i isteruju iz zajednice, ponekad ga i ubijajući. Davno se pokazalo da čovek čoveku ume da bude i više nego vuk. Mobing se često definiše kao psihološki teror u poslovnom životu, a taj teror je drugo ime za neprijateljsku i neetičku komunikaciju koja je usmerena ka pojedincu koji je nesposoban da se brani. Da bi se postavila dijagnoza mobinga maltretiranje mora da traje šest meseci, a zbog njegove učestalosti i dugog trajanja žrtva na kraju obično sama napušta radnu sredinu, često sa psihosomatskim posledicama i potrebna joj je medicinska pomoć. Po svojoj strukturi mobing je nasrtaj na čast i ugled, sadrži klevetu, uvredu i kršenje osnovnih ljudskih prava, ali nije posebno naznačen kao kazneno delo. Seksualno uznemiravanje, ignorisanje, ismevanje, pretnje, zakidanje na zaradi samo su neki od oblika zlostavljanja. Mobing je široko rasprostranjena pojava, najčešće proučavana na radnom mestu, a posledice se odražavaju na socijalno okruženje, radnu sredinu i na pojedince, pa problem može da se posmatra i sa medicinskog i sociološkog, pravnog i psihološko-psihijatrijskog stanovišta. Nastanku mobinga na radnom mestu doprinosi nedovoljno transparentna atmosfera, jaka hijerarhija, nedostaci u internom informisanju, neadekvatno ponašanje rukovodstva, nedovoljno razgraničena nadležnost i podela zadataka, nedostaci u rukovođenju personalom, potiskivanje svađe i konflikata. Veoma važan uzrok pojave mobinga u nekoj radnoj sredini je svakako i veoma loša radna klima u kojoj vladaju zavist, zloba, neprijateljstvo i pritisci. Neispunjene ambicije samo jednog člana radne grupe mogu biti razlog da on otpočne mobing ne bi li time nekog ili više njih ponizio i diskreditovao, u cilju isticanja svojih sposobnosti. Kada je reč o moberu, zlostavljaču, Aleksandar Ilić, predsednik udruženja „Stop mobing“, kaže da su to manje sposobne, ali moćne osobe, bez kapaciteta za ljubav, radost, igru, kreativnost, davanje i deljenje. Moberi su osobe sa pomanjkanjem emocija. Mobingom prikrivaju nemoć u nekoj drugoj sferi svog života, najčešće privatnoj, u braku ili porodici. Njima se lako pridružuju slabi, u strahu da ne postanu žrtve. Identifikuju se sa agresorom, odnosno staju na njihovu stranu. Formiraju oko sebe grupu u kojoj dokazuju moć i važnost na račun žrtve. Često se zlostavljači osećaju inferiorno. Postoji ona poznata rečenica koja može da oslika profil mobera – iza svake prepotencije stoji neka impotencija. Jasmina Nikolić, rukovoditeljka Viktimološkog društva Srbije, ukazuje na to da se u svetu mobing prvenstveno posmatra kao rezultat psihopatologije mobera, po definiciji narcisoidne i po nekom osnovu iskompleksirane osobe, koja svoje frustracije leči na poslu, nalazeći pogodnu žrtvu. U zemljama u tranziciji u procesu često kriminalne privatizacije postoji odstupanje od izvorne definicije i motiva mobinga. To je često način na koji se višak zaposlenih raznim vrstama šikaniranja bukvalno tera da napusti posao svojevoljno, čime oslobađa poslodavca svih zakonskih obaveza koje bi imao prema otpuštenom radniku, a najčešće su to otpremnine. Kod strateškog mobinga žrtve su radnici pred penzijom, niskokvalifikovana radna snaga i mladi radnici bez iskustva. Na koje sve načine može da se sprovodi mobing? To su: napadi na mogućnost adekvatnog komuniciranja, bilo verbalni, bilo neverbalni; napadi na mogućnost održavanja socijalnih odnosa kroz izolaciju i ignorisanje; napadi na ličnu reputaciju - izmišljanje priča o privatnom životu žrtve, ogovaranje, ismevanje, negativno komentarisanje njenih ličnih karakteristika; napadi na kvalitet profesionalne situacije - stalne kritike, prigovori, vređanja, preterana kontrola, niske ocene rada i česta kažnjavanja, oduzimanje sredstava za rad, davanje zadataka koji su nesrazmerni sa obrazovanjem žrtve, zatrpavanje poslovima i određivanje kratkih rokova za njihovo rešavanje. Na kraju, ali ne manje važni, jesu napadi na zdravlje, kada se žrtva prisiljava da radi poslove i zadatke koji štete njenom zdravlju ili pogoršavaju već narušeno zdravlje, ne odobrava joj se godišnji odmor i slobodni dani, preti se fizičkim obračunima, verbalno i seksualno se zlostavlja i slično. Mobing može da bude horizontalni i vertikalni. Horizontalni mobing se javlja među radnicima koji su u jednakom položaju na skali hijerarhije u preduzeću. Osećanje ugroženosti, zavist i ljubomora mogu podstaći želju da se eliminiše neki kolega, posebno ako se misli da njegova eliminacija može da dovede do napretka u karijeri mobera. Vertikalni mobing se javlja kada pretpostavljeni zlostavlja jednog podređenog radnika; kada pretpostavljeni zlostavlja jednog po jednog radnika dok ne uništi čitavu grupu (tzv. strateški mobing ili „bosing“); ili kada jedna grupa podređenih radnika zlostavlja jednog pretpostavljenog. Ispostavilo se da je tranzicija izuzetno plodno tlo za razvoj mobinga. Nimalo nije slučajno da je u Srbiju na dnevni red pitanje mobingastiglo u prvoj deceniji 21. veka, jer prihvatanjem kapitalističkog modela gotovo izvesno dolazi do podele uloga koju neizostavno prate problemi tranzicije. Izloženi galopirajućem tempu modernog života ljudi su svakodnevno suočeni sa novim situacijama koje pred njih postavljaju konkretne ciljeve. U nastojanju da ostvare te ciljeve, preuzimaju zadate uloge u porodici, prijateljstvu, partnerskom odnosu, a posebno na poslu. Igranje uloga uvodi čoveka u nebrojene interakcije sa drugim osobama, koje su neretko propraćene pozitivnim ali i negativnim emocijama i iskustvima. Početni prekori, hladni pogledi često eskaliraju u pogrdne reči, grube nasrtaje i druga neželjena ponašanja, posebno u odnosima u kojima se žrtva nalazi u podređenom položaju naspram počinitelja. U okrilju slabe socijalne sigurnosti i nerazvijenog tržišta rada, u strahu za sopstvenu egzistenciju i egzistenciju svoje porodice, zaposleni su često izloženi krajnje neprihvatljivim ponašanjima poslodavaca. Ukoliko takva ponašanja prerastu u pomenuto trajno i u celini grubo povređivanje prava na dostojanstvo, ugled i čast, onda govorimo o mobingu. Međutim, odnos na relaciji poslodavac-zaposleni, gde je žrtva isključivo podređena osoba, ne iscrpljuje do kraja fenomen o kojem je ovde reč. Sukob generacija, i sa tehnološkog i sa biološkog aspekta, predstavlja još jednu otežavajuću okolnost, koja ne dozvoljava da se ustali sistem vrednosti koji bi isključio zbunjujuću i krajnje lošu poziciju mladog čoveka koji ambiciozno i olako stupa na radno mesto, ukoliko uopšte dobije priliku za posao. Naravno, lošu poziciju nisu izbegli ni oni stariji koji se usled promena, ne snalazeći se, plaše svake odluke, postajući tako sve nesigurniji u sebe. U slučaju mobinga žrtva uvek gubi samopouzdanje, u cilju da se primora da prihvati nehumane uslove rada, a ukoliko to ne učini da napusti radno mesto. To se, naravno, može učiniti na različite načine: neumesnim i neetičkim komentarima rukovodilaca, prekidanjem tokom govora, uskraćivanjem poslovnih kontakata i informacija, vikanjem na žrtvu, davanjem nepotpunih uputstava, ponižavanjem, ponižavajućim gestovima, napadima na ličnost i socijalne kontakte, na ličnu reputaciju - to je ono čuveno izmišljanje priča, širenje tračeva o privatnom životu žrtve, uz ismevanje, iskorišćavanje ljudskih slabosti, imitiranje, napade na politička, religiozna uverenja, komentare na račun ličnog života, izgleda, porekla, aluzije ili čak otvorene seksualne ponude. S druge strane, ono što je specifičnost naše zemlje je da mobing podrazumeva pre svega rad na crno, a uz to i nedozvoljavanje korišćenja odmora, neplaćeno prekoračenje radnog vremena. Ovde su nabrojani samo očigledni primeri mobinga, postoje i oni mnogo suptilniji, koje je mnogo teže podvesti pod odgovarajući zakonski okvir. Recimo, emotivni odnosi na poslu gde oštećena strana ili glumi da je žrtva mobinga ili pravi mobing, u zavisnosti od položaja u firmi i karaktera, ili svojim ponašanjem izaziva drugu osobu da načini mobing i tako lukavstvom i sposobnošću manipulacije od dželata postaje žrtva. Rezultati Galupovog istraživanja govore da čak 60% osoba u Srbiji ima strah od gubitka posla, te je strah od otkaza zapravo pokretački mehanizam za psihološko maltretiranje i ponižavanje kolega. U Srbiji mobing ima neke karakteristične pojavne oblike. Psihološka tortura najčešće ima za cilj oslobađanje viška radne snage u privatizovanim preduzećima koje treba modernizovati, a ta tortura se sprovodi kroz zastrašivanje i premeštanje na drugo radno mesto, vređanje i neplaćanje prekovremenog rada. Drugi vid mobinga je izbacivanje sa posla sposobnih, aktivnih i stručnih radnika u državnim preduzećima i dovođenje nestručnih poslušnika bez radnog iskustva, kako bi se u procesu privatizacije to preduzeće još više obezvredilo i prodalo što jeftinije. Treći je politički mobing, kojim se u javnom sektoru i državnoj službi eliminišu politički protivnici. Veoma raširen oblik mobinga jeste otpuštanje i zastrašivanje sindikalnih aktivista, kaže Olga Kićanović, pravnica i savetnica u republičkoj Agenciji za mirno rešavanje radnih sporova. Ko su žrtve mobinga? Psihološke studije govore da su to uglavnom mlade i osobe koje su se tek zaposlile. One postaju žrtve psihološke torture zbog straha od konkurencije i njihove afirmacije. Pod istim rizikom su i osobe koje posle višegodišnjeg besprekornog rada i natprosečnog zalaganja traže priznavanje radnog položaja i povećanje plate, osobe čija je karijera u usponu i zaposleni koji uočavaju i prijavljuju nepravilnosti u radu. Često žrtve mobinga postaju vrlo kreativne osobe koje su sklone uvođenju inovacija i visoko motivisane za rad, a ova nelogičnost se psihološki objašnjava prevagom sujete nad ekonomskim interesom poslodavca. Srpsko iskustvo govori da su žene često žrtve mobinga. One su prve na listi za otpuštanje, a poslednje na listi za zapošljavanje. Istraživanja prave sledeću podelu: u najkarakterističnije žrtve mobinga spadaju tzv. poštenjaci, radnici koji su uočili i prijavili nepravilnosti na radu; telesni invalidi sa raznim stepenima i oblicima telesne invalidnosti; mladi tek zaposleni radnici i radnici pred penzijom; radnici koji traže bolje uslove rada ili više samostalnosti u radu; radnici koji nakon dugogodišnjeg besprekornog rada traže priznanje radnog položaja ili povećanje plate; višak radne snage; pripadnici manjinskih skupina – različitih religija, radnici drugačijeg etničkog porekla, radnici različitog pola, žene u skupini muškaraca ili muškarac u skupini žena, radnici različite seksualne orijentacije; izrazito kreativne ličnosti, ekscentrici i bolesne osobe. Česti izostanci sa posla zbog bolovanja izazivaju nezadovoljstvo kod poslodavaca. Nekad poslodavci namerno opterećuju radnike baš po slabim tačkama; na primer, onome sa bolesnom kičmom daju da nosi teške terete. Psiholog Hajnc Lajman, koji se poslednjih dvadesetak godina bavi mobingom, kaže da psihološko maltretiranje ima nekoliko pojavnih oblika. Psihološko zlostavljanje najčešće započinje suptilnim primedbama na račun kvaliteta nečijeg rada koje su na granici objektivnih, ali i malicioznih komentara, da bi se te profesionalne primedbe sve više pretvarale u ličnu notu. Vremenom počinju da kolaju tračevi o privatnom životu žrtve, dovodi se u pitanje kvalitet njenog rada, ona biva ili javno kritikovana ili izvrgavana podsmehu, premeštaju je na drugo radno mesto, izolovana je od socijalnog okruženja, dobija previše radnih zadataka ili joj se posao oduzima, i onemogućava joj se korišćenje dnevnog ili godišnjeg odmora. Ono što je važno jeste koje su posledice mobinga na zdravlje. U psihičke spadaju: inicijalno samookrivljavanje koje vodi do zbunjenosti, anksioznosti; zatim, osećanje usamljenosti koje se sa posla prenosi na porodicu koja žrtvi ne daje podršku. Istraživači praktično ovu pojavu nazivaju dvostrukim mobingom. Takođe, i lično omalovažavanje, osećanje manje vrednosti, koje ide do osećaja potpune bezvrednosti, što sve vodi žrtvu mobinga u pravu depresiju. Zdravstvene smetnje koje su posledice mobinga mogu se odraziti na više nivoa funkcionisanja. Na socijalno-emocionalnom nivou se zapažaju promene raspoloženja, depresija, krize plača, opsesivno razmišljanje o problemu, napadi panike, javlja se osećaj depersonalizacije, socijalne izolovanosti, gubitak interesovanja za druge ljude, uključujući članove porodice, te emocionalna tupost. Na telesnom zdravstvenom nivou javljaju se: glavobolja, vrtoglavica, osećaj gubitka ravnoteže, poremećaj sna, poremećaj probave, osećaj nedostatka vazduha i pritiska u grudima, srčane tegobe, promene na koži. Na nivou ponašanja javlja se povećana agresivnost prema sebi i prema drugima, pasivizacija, poremećaj ishrane i apetita, prekomerna upotreba alkohola i cigareta, zloupotreba lekova, seksualna disfunkcija. U međunarodnoj klasifikaciji oboljenja još uvek ne postoji posebna dijagnostička kategorija za mobing, pa se poremećaj zdravlja izazvan mobingom najčešće karakteriše kao poremećaj adaptacije ili kao posttraumatski stresni poremećaj. Kako se izboriti protiv mobinga? Naravno, pre svega adekvatnim zakonskim normama i njihovom realnom primenom u praksi. Samo osam zemalja u svetu ima zakon o mobingu: Francuska, Švedska, Norveška, Finska, Danska, Holandija, Belgija i Švajcarska. Utoliko je dobro da i u Srbiji bude usvojen zakon protiv mobinga, odnosno zlostavljanja na radu, jer se ispostavilo da se sa ovom pojavom ne može izboriti ako se ne donese poseban zakon. Naime, prva presuda za mobing u Srbiji je doneta krajem 2008. godine, a pošto nije usvojen poseban zakon, tužbe za zlostavljanje su se podnosile najčešće na osnovu Zakona o radu, Krivičnog zakona (najčešće član 37 - povreda dostojanstva) i po zakonu o obligacijama, radi naknade materijalne i nematerijalne štete. Još jedan od razloga da se podrži donošenje posebnog zakona jeste i činjenica da mobing u Srbiji izrasta u nacionalni problem. On je sa desetak prijavljenih slučajeva u 2006. u narednoj 2007. godini dostigao 55% svih oblika nasilja, tipa kriminala, žrtava rata, trgovine ljudima, nasilja u porodici. Poseban problem je vezan za specifičnost srpskog mobinga, a to je posledica najduže tranzicije u Evropi. Iako je u svetu poznato da su moberi, odnosno zlostavljači na radu obično nesigurne ličnosti, zapravo, to je poremećaj ličnosti, koje karakteriše tri „n“ – nestručnost, neznanje, nesavesnost, srpski moberi su one novokomponovane gazde ili, kako sami kažu, „bizmismeni“, koji nemaju nikakvog iskustva u ophođenju sa radnicima, nedostaje im poslovna etika i tradicija, ali su zato rado viđeni gosti u velikom broju ambasada i u političkim strankama bliskim tim ambasadama. Da ne govorimo o mobingu u javnim službama i na funkcijama, koje je nemoguće dosegnuti na osnovu pameti, rada i sposobnosti, već samo na osnovu političke pripadnosti. Iskreno, kao psiholog nikako ne mogu da budem protiv donošenja posebnog zakona čiji je cilj sprečavanje zlostavljanja na radu. Isto tako iskreno, kao psiholog i političar ne mogu a da ne primetim kako će i ovako formulisan zakon, taman da se i usvoje svi amandmani koje smo podneli, jer ima obilje slabih mesta, biti krajnje jednostrano primenjivan, uz mogućnost čestih zloupotreba, kako od strane negovanih tajkuna, tako i od strane negovanih radnika, naravno, u oba slučaja iz pozicije žrtve. (Predsedavajuća: Dvadeset minuta. Vreme koje je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem.) Hvala.
Narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu i Predlog zakona o volontiranju su dva predloga zakona koja će poslanici Poslaničke grupe SPS - JS podržati i u danu za glasanje dati svoj glas za njih. Unekoliko ću izneti stav naše poslaničke grupe kada su oba ova zakona u pitanju. Prvi zakon, zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu, gospodine ministre, koji ima osnovnu poruku da država kaže – zabranjeno je zlostavljanje na radu, preduzećemo mere da to sprečimo, da zaštitimo one prema kojima je izvršeno zlostavljanje, da izreknemo sankcije, sve u svemu jeste zakon koji apsolutno odgovara politici moje partije, Poslaničke grupe SPS - JS i mi dajemo punu podršku takvom zakonu. Neka sam ga nepravedno sveo u jednu rečenicu, ali zakon koji daje takvu poruku zaslužuje apsolutnu podršku, kao što ćemo i svaki zakon koji se bavi zaštitom radnika podržati do kraja, apsolutno. Pođimo od Ustava, Ustav kaže da svako ima pravo na poštovanje dostojanstva svoje ličnosti na radu, bezbedne i zdrave uslove rada i potrebnu zaštitu na radu. Sasvim dovoljan osnov da se država pozivajući se na to preko zakona i drugim merama suprotstavi svemu onome što odudara od toga. Zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu je na neki način specifičan i, ponavljam, vrlo važan zakon, jer se bavi zaštitom, neće mi niko zameriti, pre svega radnika jer je on taj koji je meta zlostavljanja. Tačno je da je Zakon o radu predvideo u svojim odredbama zabranu neposredne i posredne diskriminacije i obezbedio jedan vid zaštite zaposlenih i lica koja traže zaposlenje, ali ovo je nešto novo, dublje. Evidentno je da se pojavljuju novi oblici, vrlo perfidni; na jedan perfidan način, zlostavljanjem, radnici se dovode u bezizlaznu situaciju, koja može da se završi i bežanjem s posla, bežanjem iz te firme. Naravno da je to karakteristično za sve zemlje. Srbija je povoljno tle za tako nešto. Srbija je zemlja u tranziciji, na prelasku iz jednog u drugi sistem, zemlja u kojoj je mnogo neuspešnih privatizacija, bez ili sa zakasnelom kontrolom. Srbija je, zbog egzistencijalne ugroženosti, surovih uslova opstanka radnika na radnom mestu, gde se smanjuje broj radnika, izuzetno povoljno tle za zlostavljanje na radu. Čuli smo malopre razne primere kako se to čini, počev od toga da se radnik onemogućava da radi, da se lišava svih odgovornosti, obaveza i radnih zaduženja i da mu se stavlja do znanja da je suvišan; do toga da se zatrpava obavezama i zadacima koje ne može da stigne da završi, da je izložen stalnim kritikama, prigovorima itd., pod stalnim stresom i kritikom. Vraćam se na ono pitanje ko su najčešće žrtve zlostavljanja u Srbiji. Opet radnik. Malopre smo čuli od gospodina ministra da od svih žrtava zlostavljanja uopšte preko 50% čini zlostavljanje na radu. Naravno, vrlo je moguće da žrtva zlostavljanja bude i rukovodilac, ali je to u sferi mogućeg, najčešće je to radnik i najčešće on plaća račune, kao što je inače platio račune za sve procese koji su se održavali u Srbiji. Naravno, odnosi se pre svega na novozaposlene, na one koji su proglašeni tehnološkim viškom, na one pred penzijom, a ne daj bože ako se neki radnik usudio da uoči i prijavi nepravilnost u radu ili da traži bolje uslove rada, eto odlične šanse da bude predmet zlostavljanja. Želim da ukažem na jednu pojavu u Srbiji koju smatram značajnom. Smatram da sada, prilikom donošenja ovog zakona treba upozoriti na najvažniju stvar, a to je primena zakona. Glavno pitanje je kako prepoznati šta je zlostavljanje, a šta je striktna primena Zakona o radu. Tu će biti problem i glavno pitanje i mislim da se treba time pozabaviti. Zašto to kažem? U Srbiji ima veoma mnogo pitanja gde poslodavci gledaju da zloupotrebe Zakon o radu i prođu bez posledica čineći zlostavljanje. Samo nekoliko primera: recimo, žrtvu zlostavljanja raspoređuju sa jednog radnog mesta na drugo, kako kažu - u interesu posla. Nude na potpis anekse ugovora, a ako ih radnik ne potpiše, u skladu sa Zakonom o radu gubi posao. Prave preraspodele radnog vremena, nude rad u smenama van mesta stanovanja, teraju zaposlene da rade dvokratno. Oni bahatiji neredovno daju plate, ne uplaćuju doprinose, vređaju i teraju na prekovremeni rad bez naknade, seksualno uznemiravaju, ucenjuju da se prihvate nemogući uslovi rada i sl. Dakle, apsolutno je moguće da se radnik rasporedi na drugo radno mesto u interesu posla; apsolutno je moguće da se ponudi aneks ugovora. Šta je ključno pitanje – da li je to rezultat zlostavljanja ili objektivnih potreba u firmi? Ponovo upozoravam, kada je ovaj zakon u pitanju, glavno pitanje jeste njegova primena i prepoznavanje itd. Ono što bih da istaknem kada je u pitanju ovaj zakon jeste da on utvrđuje, na neki način, četiri nivoa, kako bih rekao, kad je u pitanju sprečavanje, odnosno zaštita od zlostavljanja. Prvi prioritetno insistira na tome, prednost daje preventivnim merama i sprečavanju da dođe do zlostavljanja, što je logično i normalno i što svakako treba podržati. Predviđene su mere i obaveze, pre svega obaveze poslodavca jer je on taj koji je dužan da stvori takve uslove rada u kojima će biti onemogućeno zlostavljanje zaposlenih. Drugo, ako već dođe do toga, zakon predviđa zaštitu zaposlenih na dva načina, a prvi je da insistira i daje prednost mirnom rešavanju tog spora, uz posredovanje. Skoro smo, ako se sećate, prošle godine, razgovarali o jednom zakonu, Zakonu o mirnom rešavanju radnih sporova. To je ta varijanta. Šta podrazumeva mirno rešavanje sporova? Da onaj ko je žrtva zlostavljanja ima pravo da pokrene postupak za zaštitu. Poslodavac je obavezan da ponudi posredovanje; sporazumno određuje, i onaj ko je žrtva zlostavljanja i onaj ko to čini, posrednika. Data je jedna šira lepeza ko može da bude posrednik; može da bude neko ko je sa spiska samog poslodavca, neko ko je sa spiska organa ili organizacija koje se bave time, pa i udruženja koja se bave time, ali uvek je najvažnije da to mora da bude neutralna ličnost, ličnost koja uživa poverenje, jer je on taj koji vodi postupak posredovanja. Dobro je takođe i što je data mogućnost da predsednik sindikata učestvuje u tom sporu. Dobro je, i uvek će biti dobro, kada se sindikati na pravi način uključuju kada je u pitanju zaštita zaposlenih. Takođe je dobro to što su u pripremi ovog zakona učestvovali svi socijalni partneri, jer se na sve njih odnosi. Dobro je što se odnosi na sve poslodavce, dakle, ne samo one u firmama, kako mi to obično kažemo, već i na one u državnim organima, organima jedinica lokalne samouprave, teritorijalne autonomije itd., jer i tu i te kako ima zlostavljanja radnika na radu. Četvrti, kada se zaštita zaposlenog ne obavi na miran način, uz posredovanje, ostaje sudska zaštita, koja je naravno isto tako hitna kao i kada je u pitanju posredovanje. Na taj način omogućuje se da ta institucija bude u funkciji zaštite zaposlenih. Konačno, sankcije su predviđene za sve one koji se ne pridržavaju zakona. Završiću sa tim da zakon daje dobru osnovu, ali glavni posao će biti primena zakona. Glavni posao je prepoznavanje šta je to zlostavljanje i glavni posao je da država energično svojim merama učini da se do kraja zaštite svi oni koji su moguće žrtve. Daćemo punu podršku Predlogu ovog zakona. Kada je u pitanju zakon o volontiranju, samo u nekoliko rečenica želim da iskažem stav Poslaničke grupe SPS-JS. Čuli smo od gospodina ministra da naš pravni sistem ne poznaje volontiranje, ali ga život, mogu čak reći i tradicija, i te kako poznaje. Volontiranje se, ili možda je bolje reći dobrovoljni rad bez naknade, javlja u raznim oblicima, od tradicionalnih oblika pružanja uzajamne pomoći; setimo se, u mnogim krajevima Srbije se to naziva moba, kada su se ljudi okupljali na dobrovoljnoj bazi i pružali pomoć jedni drugima u raznim situacijama. Bez obzira na različita mišljenja, želim da podsetim na jednu vrstu dobrovoljnog rada, a to su omladinske radne akcije. Omladinske radne akcije su bile prepoznatljive u ovoj zemlji; u vreme kada su održavane veoma su doprinele razvoju ove zemlje, na njima su se pored puteva, pruga i mostova pravili i ljudi. I te kako velika poruka i od tada... Dakle, volontiranje, dobrovoljni rad je postojao i on postoji. On nije bio pravno regulisan i dobro je da ga na ovaj način i pravno regulišemo. Želim da istaknem neke stvari kada je volontiranje u pitanju. Ponavljam, kada je Poslanička grupa SPS-JS u pitanju, ako volontiranje ima za cilj da učini dobrobit nekom drugom, drugoj organizaciji ili za opšte dobro, ako je neprofitno, ako je van radnog zakonodavstva, ako doprinosi aktivnom uključivanju građana u društvene procese i razvoju humanijeg i ravnopravnijeg demokratskog društva jednakih mogućnosti, kao i poboljšanju kvaliteta života građana, za nas socijaliste je to sasvim dovoljan razlog da damo svoj glas za ovaj zakon. Dakle, mi podržavamo samu ideju, suštinu dobrovoljnog rada. Kada je u pitanju sam tekst, želimo da istaknemo da ima potrebe još detaljnije razgovarati o svakom od ovih rešenja. Zašto? Da bismo dobili jedan zakon koji bi apsolutno do kraja obradio tu oblast i svakom bio u interesu. Zakon prepoznaje tri kategorije: volonter (onaj koji dobrovoljno radi), organizator volontiranja (onaj koji to organizuje) i korisnik volontiranja (onaj koji ima vajde od toga). Svi oni treba da budu zaštićeni. Naravno, uz podršku zakonu gde su zaštićeni volonter i korisnik volontiranja, ali treba još jednom pogledati onaj deo koji govori o ugovorima, da li na neki način onemogućavamo organizatoru volontiranja, da li treba to učiniti jednostavnijim i lakšim, a sve u cilju da razvijamo i podstičemo ovu delatnost? Želim da ukažem na još jednu mogućnost, na šta treba obratiti pažnju. To su zloupotrebe volontiranja (to je čak jedno načelo u zakonu), da ne bude u tom smislu da se zameni rad i da ne bude sticanje dobiti. Onda ono više nema smisla.
Dvadeset minuta. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospodo iz Ministarstva, pošto opet nemam priliku da pričam sa ministrom, dame i gospodo narodni poslanici, prvo ću kao ovlašćena reći nekoliko reči o zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu. Pre svega, ponovo izražavam čuđenje zašto su ovakva dva zakona, kao što su zakon o sprečavanju zlostavljanja na poslu i zakon o volontiranju, spojena. Zaista ne vidim način, niti vezu da oni mogu da budu spojeni, sem, ako mogu da prokomentarišem, što je u Srbiji sve više volontera, radnika volontera koji idu na posao da rade za dobit nekog drugog, zajednice pre svega, jer platu ne primaju. Dakle, kada govorimo o zakonu o sprečavanju zlostavljanja na poslu, moram da počnem od toga da se zakon skoro godinu i po dana nalazi u skupštinskoj proceduri, ali da zbog nekog razloga vladajućoj većini on nije bio interesantan, da se stavi do sada na dnevni red. Moje skromno mišljenje je da je ovaj zakon, uz Zakon o ravnopravnosti polova, Zakon o sprečavanju diskriminacije, ali i dobar Zakon o radu, jedan od tih zakona koje svaka zemlja koja za sebe misli da je demokratska mora da donese, i zbog toga pozdravljam želju većine da ga stavi na dnevni red. Ali, kada posmatram malo analitički to otezanje da se stavi na dnevni red, ali i način na koji je zakon pisan,jer je, prema mišljenju Unije poslodavaca, radnika, sudija i nas skromnih političara, zakon prilično nedorečen, to samo za sebe na neki način govori. Uz sve to, kada pročitate u obrazloženju zakona da za primenu zakona u Srbiji neće biti potrebna nikakva dodatna sredstva, to je nešto što samo može da izazove vrlo gorak osmeh na licima nas koji mislimo da zakon treba da bude donet i da je važan za zemlju Srbiju. Zašto to govorim? Da li ste možda pratili, gospodo iz Ministarstva, kako je tekao put zakona u javnosti? Koliko nedoumica su imale sudije? Da li smatrate da im je potrebna edukacija? Mislim da im je potrebna edukacija. Ona nešto košta. Zatim, da li smatrate da će poslodavci, direktori javnih preduzeća, recimo, morati da idu na neku edukaciju koja se tiče komunikacije, ili veštine upravljanja ili ljudskih prava? Mislim da treba da imaju i moraju da imaju tu obavezu To isto tako nešto košta. Dakle, ako kažemo da ne treba nikakav novac, sem onaj koji je predviđen u budžetu za edukaciju, mislim da to nije adekvatan odgovor, tim pre što vi u članu 7. stav 2. govorite isto ovo što i ja. Dakle, nešto se ne slaže. Kada govorimo o zlostavljanju kao fenomenu, to naravno nije novi fenomen, niti je fenomen koji se tiče samo Srbije u tranziciji, niti samo zemalja u tranziciji; podaci su da se on skoro u svim zemljama, razvijenim i nerazvijenim, na isti način pojavljuje, ali ono na šta se poslednjih desetak godina obraća pažnja to je ta priča o zlostavljanju na poslu ili mobingu. Pa, šta je to zlostavljanje na radu i šta je zapravo taj mobing? To je zapravo psihološki teror koji se odnosi na komunikaciju sa pojedincem, i ta komunikacija je neprijateljska ili neetična. Ta vrsta terora se ponavlja u jednom periodu. Različite definicije različito tretiraju taj period, ali je neki srednji rok šest meseci. Dakle, učestalost je velika; sve to dovodi do mentalne, psihosomatske i socijalne patnje žrtvi, odnosno do toga da se menja psihičko i fizičko stanje žrtve. Oblici psihološkog maltretiranja su zaista brojni i vrlo raznovrsni. Nekad su tako perfidni da samo žrtva može da ima uvid jer su upućeni i prepoznatljivi samo njoj. Navešću neke od oblika zato što mislim da javnost treba da zna, a to je prilika da i mi poslanici u Skupštini malo o tome popričamo, jer se neki od tih oblika ovde dešavaju. Recimo, jedan od njih je kada se poslaniku onemogući adekvatna komunikacija čestim prekidanjem i upadanjem u reč, ili kada se poslanik sprečava da dovrši misao do kraja. Takođe, ono što je specijalnost odavde iz Skupštine jeste da se neverbalna komunikacija sa žrtvom nikako ne može uspostaviti; izbegavaju se pogledi, recimo, na ovu stranu sale, ne primećuju se znakovi kao što je podizanje ruku i sl. Mobing je i sprečavanje ili ograničavanje normalnih socijalnih kontakata i odnosa. To je i ugrožavanje same ličnosti i reputacije žrtve. To su kritike bez razloga, prigovori, kontrole, kazne, ponižavajući zadaci. Takođe, to je i neargumentovan napad na kvalitet rada onog ko je zlostavljan na poslu. Ali, jedan od najdrastičnijih je ugrožavanje psihičkog i fizičkog zdravlja pojedinca. Psihička tortura na radnom mestu vrlo često je otvorena i brutalna, ali je katkad rafinirana – recimo, žrtvi se daje da obavlja silne besmislene zadatke, veliki broj zadataka sa kratkim rokovima, a onda joj se love greške i kažnjava se oduzimanjem sredstava za rad. Evo, ono što je poznato i poslanicima i celokupnoj javnosti, poslednje što smo videli jeste primer državnog sekretara Marka Karadžića. Možda bi bilo lepo da se otvori to pitanje, pa da nam objasnite da li je vama bilo poznato da je čovek zlostavljan na radu. Jedan od načina na koji se vrši zlostavljanje na radu jeste i da se žrtvi daju poslovi koji ne odgovaraju njenoj stručnoj spremi. To je tipični politički obračun sa političkim neistomišljenicima: dešava se, recimo, posle promene vlasti, posle promene Vlade i formiranja nove vlade da svi oni koji su bili u prethodnoj vodećoj garnituri odmah dobijaju radna mesta koja ne odgovaraju njihovoj stručnoj spremi, pa ili sede za praznim stolom, kako se to kaže, i nemaju nikakve zadatke ili su u nekom potpuno podređenom položaju. Ipak, mislim da najdrastičniji primer zloupotrebe i zlostavljanja na poslu jeste ugrožavanje života žrtve. Recimo, jedan od tih primera jeste to što neki zaposleni ne mogu da ostvare pravo na godišnji odmor, ne mogu da ostvare pravo na svoje slobodne dane, ili rade prekovremeno, ili ih ubacuju u jednu, drugu ili treću smenu bez ikakvog reda i dovode ih do toga da ih zlostavljaju na poslu. Srpska varijanta mobinga, koja je vrlo izražena u poslednje vreme, jeste rad na crno, gde se žrtvama zlostavljanja na poslu oduzimaju sva prava iz domena rada. Šta bi bio krajnji cilj zlostavljanja na poslu? Potreba zlostavljača da žrtva napusti svoje radno mesto. Na taj način može da se reši i pitanje onih zaposlenih koji nam nisu po volji, koje možemo da oteramo na taj način što će sami otići sa svog radnog mesta, jer onda nemamo nikakve obaveze da im platimo sve ono što im država propisuje. Ko može da bude žrtva mobinga? Svako od nas može da bude žrtva mobinga, tim pre što ljudi uglavnom ćute, što se plaše za svoje radno mesto. Ovde imam izjavu gospođe Lakićević-Stojačić, kada je predstavljala zakon. Ona mi se dopada, pa ću je pročitati: „Većina zaposlenih u Srbiji prepoznaje strah od gubitka posla kao strah sa najjačim intenzitetom. Taj strah je čak jači i od straha za zdravlje i to je idealna situacija za mobing, jer zaposleni sa takvim strahom mogu dugo da trpe zlostavljanje na poslu. Taj problem se ne može rešiti samo zakonom i zato apelujemo na poslodavce i sindikate da budu partneri protiv zlostavljanja na poslu“. Dakle, taj strah je nešto što je vrlo važno i što svako koristi. S druge strane, ljudi su preplašeni za svoj status i za svoje radno mesto i zato najčešće oćute zlostavljanje, i svoje, ali bogami i ono koje se dešava u njihovoj radnoj okolini. Prema podacima udruženja „Stop mobing“, u Srbiji je 2008. godine bio 1281 slučaj zlostavljanja na radu. Među žrtvama mobinga ima malo više žena, mada je stereotip da je mnogo veći broj žena zlostavljanih na radu nego što je broj muškaraca. Dakle, prema statističkim podacima, malo je više žena nego muškaraca. Uz to je vrlo zanimljiv podatak da najveći broj, preko polovine onih koji su zlostavljani na poslu zapravo čine oni koji su mlađi od 30 godina, mada je isto tako veliki procenat onih koji su stariji od 50 godina. Da je zlostavljanje na radu i te kako prisutno u našim firmama govori i podatak Viktimološkog društva Srbije da je tokom 2008. godine 51% svih žrtava koje su okrenule njihov telefon upravo prijavio zlostavljanje na radu. Ono što mi se čini da treba da kažem, a mislim da je veoma važno, i što nas kao društvo treba posebno da zabrine jeste sklonost samog društva, a naročito okoline u kojoj se dešava zlostavljanje na poslu, da se navikne na nasilništvo i da se nasilništvo posle nekog vremena doživljava kao nešto normalno i uobičajeno. Često se dešava da i sama žrtva počinje da sumnja da ona nije u redu i da traži udeo vlastite krivice u svemu tome. Još jedna predrasuda koju treba razbiti jeste da je mobing najčešće povezan sa privatnim firmama. Prema poslednjim statističkim podacima, najveći broj zlostavljanja na radu je u organima državne uprave, u ministarstvima i sekretarijatima, zatim u školstvu, zdravstvu i kulturi, što je frapantno, jer upravo te ustanove i institucije treba da predstavljaju društvenu preventivu ovakvim pojavama. Ko pomaže žrtvama zlostavljanja na poslu? Ako pogledamo društvo, društvo je prilično nespremno i prilično ravnodušno prema ovom problemu i prema žrtvama. Ako se traži od radne okoline, onog ko je u situaciji da pomogne žrtvama zlostavljanja na radu, i ona se ponaša prilično ravnodušno, upravo zbog ovih strahova koji su vezani za gubitak statusa i gubitak radnog mesta. Postoji samo mali broj nevladinih organizacija koje se bave pomaganjem žrtvama mobinga i treba ih pomenuti: svakog dana između pet i deset osoba okrene telefon nevladine organizacije „Antimobing“, koja je specijalizovana da pomogne žrtvama mobinga, a svaka druga osoba koja se javi Viktimološkom društvu Srbije je osoba koja prijavljuje zlostavljanje na poslu i žrtva je torture na poslu. Zanimljivi su podaci, mislim da treba da ih pomenem, da se ne misli o Srbiji kao o crnoj rupi, ovo je problem sveta. U Nemačkoj, recimo, hiljadu samoubistava godišnje je direktno vezano za zlostavljanje na radu. U Švedskoj je 20% svih samoubistava godišnje direktno povezano sa zlostavljanjem na radu. Broj radnika koji u EU godišnje doživi torturu na poslu ili zlostavljanje na radnom mestu je preko dvanaest miliona, što je veliki broj i prilično visok procenat od 8%. Zbog toga i svega ovog što sam rekla veliki broj nas koji se bavimo ovom oblašću zaista je očekivao ovaj zakon i mislio da ovaj zakon jeste rešenje da se ovaj problem sankcioniše, ali kada pogledamo kako je napisan zakon, onda zaista možemo da kažemo da se bojimo da je zakon pucanj u prazno. Mobing je vrlo perfidna i specifična pojava i teško se dokazuje na sudu. Uz to, svi sudski procesi predugo traju. Ono što je najstrašnije, što je najveći gubitak za društvo jeste to što je žrtva uvek na gubitku. Ona očekuje od sudskog spora da donese olakšanje njoj samoj i da joj popravi ugled koji ima među prijateljima na poslu, kolegama, ali na kraju, žrtva je uvek izgubila. Taj sudski proces, kako god da se završi, ne donosi olakšanje žrtvi. Zato vas molim da usvojite naše amandmane koji su išli u pravcu preciziranja nekih stvari u zakonu koje su ostale prilično nejasne. Recimo, neprecizno je kada napišete u članu 4. stav 1. da je „poslodavac dužan da u cilju stvaranja uslova neophodnih za zdravu i bezbednu radnu okolinu…“ Prosto, šta je zdrava i bezbedna radna okolina? Svako od nas to zamišlja drugačije. Molim vas da tu stvar malo pojasnimo, kako bi onaj ko treba da primenjuje ovaj zakon imao potpuno jasne stvari koje su ispred njega. Uz to, čini mi se da ovako napisan zakon može da dovede do toga da sudovi budu zatrpani radničkim tužbama i da se na ovaj način, uz višak restriktivnog tumačenja, radnici dovode do toga da ne mogu da budu zaštićeni. Nadam se da vam je poznato da ovako napisan zakon nailazi na brojne komentare Unije poslodavaca, a i sindikata i sudova. Volim da budu čisti računi i da ono što kažem potkrepim, piše ovako: „Unija poslodavaca savetovala je privrednicima da se pripreme za trenutak kada zakon stupi na snagu, jer bi mogli biti izloženi zloupotrebama i plaćati kazne koje se kreću od 200.000 do 800.000, ne računajući troškove sudskog spora. U Uniji se pribojavaju da bi poslodavci mogli doći u situaciju da se brane od optužbi neradnika, koji bi time zaštitili svoju poziciju.“ Nataša Zavođa, direktorka Službe za pravne poslove i socijalni dijalog, kao primer navodi situaciju u kojoj tri radnika mogu da se dogovore i optuže poslodavca da je mobirao jednog od njih, a dvojica da se pojave kao svedoci. U preduzećima koja su u postupku restrukturiranja, upozorava ona, moglo bi se očekivati da se mnogi radnici pojave kao svedoci ili žrtve mobinga, jer će tako izbeći da dobiju otkaz godinu dana od sprovedenog postupka, što je u zakonu tako predviđeno. Mogućnost zloupotrebe ne isključuje ni predstavnik Samostalnog sindikata Saud Šećeragić, koji kaže da bi deo nezadovoljnih radnika i na taj način mogao da pokuša da ostvari svoja prava. On očekuje da bi zloupotrebe mogle biti izbegnute ako se iskoristi mogućnost posredovanja u samoj firmi, u kojem učestvuje neutralna osoba koju prihvataju obe strane. Da budemo potpuno jasni, DSS pozdravlja ulogu koju ste dali medijatoru, jer to dovodi do efikasnosti, ubrzava ceo postupak i odlaže nepotrebne sudske sporove, koji možda mogu da se izbegnu na ovaj način. Ali, da li mislite da medijator može da bude svako? Moje mišljenje je da ne može da bude svako i da tu dolazimo do pitanja edukacije, jer mi se čini da je to jedna tehnika koja treba da se nauči. Došli smo do sudova, koji bi trebalo da imaju vrlo važnu ulogu u sankcionisanju nasilnika, ali mi se čini da se oni ovakvim predlogom nalaze između radnika, s jedne strane, i poslodavaca, s druge strane; da se nalaze u situaciji da niti imaju čvrste standarde, niti jasne kriterijume da procene ko je u pravu. Zbog toga mi se čini da je predlagač zakona propustio da mnogo preciznije definiše, sve dalje od toga šta je zlostavljanje, što takođe otežava sudovima da se opredeljuju i omogućava da različito tumače. Takođe mi se čini da nisu iscrpljeni ni svi pravni instrumenti za tužbe protiv onih koji vrše zlostavljanje. O tome možemo da razgovaramo kada budemo govorili u pojedinostima. Samo ću nekoliko stvari reći, kada je u pitanju zakon o volontiranju, jer će se moja koleginica iz Poslaničke grupe DSS gospođa Donka Banović ovim problemom baviti na jasniji i mnogo širi način, nego što sam ja za ovo kratko vreme mogla da kažem. Takođe smatramo da je ovo vrlo važan zakon, pogotovo zato što prvi put reguliše jednu oblast koja je bila neregulisana zakonom, ali mi se čini i ovde, kao i kod prošlog problema, da želite da naše zakonodavstvo uskladite sa zakonodavstvom EU, a da ne polazite od realnog problema koji postoji u društvu i koji treba pokriti zakonom. Zašto to kažem? Ne mogu da verujem da niste čuli za Crveni krst. Naravno, bespredmetno je da postavim na takav način pitanje, ali Crveni krst je humanitarna organizacija, bar je takva bila do devedesetih godina, kada su vaši koalicioni partneri preuzeli Crveni krst i koristili ga na način koji je sraman i skaradan i pretvorili ga u njegovu suprotnost. Pođimo od toga da to jeste u načelu jedna humanitarna organizacija, koja zaista počiva na volonterima, i to na volonterima od osnovnoškolskog uzrasta, srednjoškolskog uzrasta, pa i onima koji imaju osamnaest godina i više. Ti volonteri su radili vrlo važan posao za svoju društvenu zajednicu, humanitaran posao, i sticali kontinuitet da kasnije, kada budu imali više godina i budu zreliji, takođe mogu svojoj zajednici da pruže nešto u vidu besplatnog rada. Sada ste vi...
Dvadeset minuta. Hvala. Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Govoriću u ime Poslaničke grupe G17 plus i saglasiću se na samom početku sa tim da je teško ova dva, ovako značajna zakona prokomentarisati u relativno kratkom vremenu, ali s druge strane, sigurna sam da je važnost njihovog donošenja toliko velika da je važno doneti ih u što kraćem vremenskom periodu. Počeću sa zakonom o zlostavljanju na radu. Želim da kažem da je mobing ili zlostavljanje na radu u stvari jedna pojava koja narušava ljudsko dostojanstvo. U tom smislu, donošenje zakona protiv zlostavljanja na radu afirmiše jednu od osnovnih ljudskih vrednosti, a to je zaštita ljudskog dostojanstva. Kao što su već mnoge koleginice i kolege pre mene govorile, ovaj termin je počeo da se upotrebljava pre dvadesetak godina i njegova osnova potiče iz engleske reči, glagola „mob“, koji znači nasrnuti u masi, i imenice „mob“, koja znači rulja, gomila, svetina, pa i ološ u nekim prevodima. Tačno je, takođe, da je Konrad Lorenc proučavajući životinje zapazio ono o čemu su koleginice već govorile, a to je da životinje imaju tendenciju da okupljene u masi izoluju slabog pojedinca, čak i do njegove smrti. Konrad Lorenc je inače u psihološkoj teoriji prepoznat kao naučnik koji je često proučavao jednostavne oblike učenja kod životinja i zaključio da se oni jako često mogu primenjivati i u ranim oblicima učenja ljudi. Ono što je značajno za zlostavljanje na radu je da ono može biti i vertikalno i horizontalno. Šta to znači? To znači da zlostavljanje može vršiti pretpostavljeni ili poslodavac u odnosu na zaposlene, ali isto tako i da zaposleni između sebe mogu biti predmet zlostavljanja ili zlostavljači. Naime, 55% zlostavljanja dešava se u ovom vertikalnom smeru, ali moram da kažem da se od toga 50% dešava u smeru naniže, znači da pretpostavljeni zlostavlja zaposlene, ali u 5% može se desiti i obrnuto, da grupa zaposlenih može da zlostavlja pretpostavljenog. Na horizontalnom nivou dešava se 45% zlostavljanja, što znači da grupe zaposlenih ili zaposleni između sebe zlostavljaju jedni druge. Želim da ponovim nešto što je ovde više puta rečeno, ali to želim da ponovim kao poruku i onima koji su zlostavljači, ali i onima koji su zlostavljani. Zlostavljači su najčešće osobe sa poremećajima ličnosti. Zlostavljači su najčešće manje sposobne, ali moćne osobe, koje nemaju velikih ličnih kapaciteta, ni profesionalnih ni ljudskih. Nemaju kapaciteta za bliskost, za davanje i primanje, za ljubav, za kreativnost. Njima se najčešće pridružuju u kolektivu slabije osobe, osobe koje se i same boje da će biti zlostavljane i po modelu identifikacije sa agresorom oni se pridružuju i na taj način ojačavaju moć onoga koji zlostavlja. Oni time prikrivaju sopstvenu nemoć u nekoj drugoj oblasti njihovog života, na ličnom planu ili na porodičnom planu. Zaista verujem da i u ovim slučajevima, kao i u svim drugim slučajevima kada moćniji zlostavljaju slabije, iza moći stoji nemoć, a iza prepotencije - impotencija. Šta je u stvari mobing i koji oblici ponašanja se mogu podrazumevati pod mobingom? To može biti širenje zlonamernih glasina, socijalna izolacija, zastrašivanje, potcenjivanje i omalovažavanje, stalno menjanje uputstava za rad koje nadređeni daje podređenom, zbijanje uvredljivih šala, davanje previše posla, posla koji ne može da obavi jedna osoba u zadatom roku, ili pak suprotno, nedavanje zadataka osobi na radnom mestu, koja onda ima osećaj da je potpuno beskorisna, zatim vikanje, stalna kritika, korišćenje uvredljivih fraza i izraza, potcenjivanje stavova i mišljenja ili mešanje u privatnost osobe koja se zlostavlja. Šta se onda dešava sa osobom koja je zlostavljena? Ona najpre prolazi kroz fazu šoka i besa, ali zatim dolazi osećaj bespomoćnosti, pojačana osetljivost, gubitak samopouzdanja; neretko se javljaju i telesni simptomi, poput nesanice ili psihosomatski poremećaji, tipa glavobolje. Naravno, napetost koju zlostavljeni doživljava na poslu širi se i u njegovoj porodici i to značajno utiče na stabilnost porodičnog života, ali i na smanjenje njegove produktivnosti na radnom mestu. Kako zlostavljanje utiče na samo radno mesto i firmu u kojoj se dešava? Dolazi, pre svega, do porasta bolovanja; zatim, česte su izmene ili fluktuacija radnika sa radnog mesta na radno mesto, što povećava troškove rada kroz obuku novih radnika; često se dešavaju povrede na radu; naravno, smanjenje produktivnosti, smanjen ugled preduzeća, što se sve ogleda u smanjenom profitu i mogućnosti razvoja i napretka tog preduzeća. U Srbiji često dolazi do mešanja pojma mobinga i zlostavljanja na radu i nekog osnovnog nepoštovanja radnog zakonodavstva od strane poslodavaca i ja to želim da naglasim. U Srbiji mobing ili ono što zovemo zlostavljanje na radu ima oblike kao što su neisplaćivanje zarada, nedostatak prava na godišnji odmor, često nepotpisivanje ugovora o radu, davanje otkaza na nezakonit način, ucenjivanje, šikaniranje, prisiljavanje radnika da rade pod svakojakim uslovima, prosto zato što nema dovoljno posla. Dolazim iz grada Leskovca, u kome je nezaposlenost jako velika, a radnici su prinuđeni da rade pod svakojakim uslovima i da prihvataju svakojake ucene. Često oni u samom startu potpisuju blanko otkaze, odriču se svih prava koja im pripadaju po radnom zakonodavstvu; jednostavno, moraju se ponašati po principu koji im nameće poslodavac, a to je princip – ukoliko ti nećeš, lako ću naći nekog drugog koji će pristati na ove uslove. Zato pozivam sve nadležne institucije da se ozbiljno pozabave kontrolom primene radnog zakonodavstva i poštovanjem radnog zakonodavstva u našoj državi. Desilo se, recimo, da je jedan poslodavac u Leskovcu birajući radnice za svoje tekstilno preduzeće tražio da se izaberu mlađe i lepše, dešavalo se da su radile ogroman broj sati, i po 260 i do 300 sati mesečno, i da za to nisu primale adekvatnu nadoknadu, a često im je zabranjivano da tokom rada naprave i minimalnu pauzu, čak i odlazak do toaleta je bivao zabranjen. Što se tiče samog zakona i odredaba ovog zakona, želim da kažem da njegovom važnom karakteristikom smatram činjenicu da je poslodavac obavezan da obavesti zaposlene o njihovim pravima koja su vezana za zabranu zlostavljanja. Mislim da se time povećava svest svih zaposlenih o tome da je zlostavljanje zabranjeno i da je potrebno prijavljivati ga. Zatim, verujem da će mehanizam posredovanja doprineti da situacije zlostavljanja koje se dešavaju ne prolaze kroz jedan dugačak, mukotrpan proces koji oštećuje psihičko zdravlje zaposlenih, već da će se posredovanjem ovakvi konflikti prevazilaziti. Naime, hitnost se ogleda u tome da je poslodavac dužan da nakon tri dana od prijema prijave predloži posrednika, a čitav postupak posredovanja mora da se okonča u roku od osam dana. Takođe, predviđeno je da se zlostavljanje na radnom mestu karakteriše kao povreda radne dužnosti i da čak može dovesti do otkaza zlostavljaču, što takođe smatram dobrim rešenjem, ali i preventivnom merom. Verujem da je dobro regulisana sudska zaštita; tu posebno naglašavam teret dokazivanja, koji je na tuženom, jer je ovo jedan uobičajen (u poslednje vreme srećom i u Srbiji) mehanizam kojim se obezbeđuje pravo slabijih da se štite u sudskim postupcima. Sudski postupci takođe imaju karakter hitnosti i privremene mere moraju se doneti već u roku od osam dana. Predviđene kazne su od 200.000 do 800.000 za pravno lice, od 100.000 do 400.000 za preduzetnika i od 5.000 do 40.000 za odgovorno lice u pravnom licu. Verujem da su to kazne koje mogu preventivno delovati na sprečavanje ove negativne pojave. Primedba koju imam na tekst Predloga zakona je potreba da se preciznije definiše sam pojam zlostavljanja, jer verujem da je to važno za adekvatniju primenu zakona kako ne bi postojale nedoumice u primeni zakona. Priču o volonterskom zakonu, zakonu o volonterskom radu započeću sa Ajnštajnom, a završiću sa Andrićem. Naime, Ajnštajn, koji je svetu dao jako puno novih saznanja i naučnih istina, rekao je ovako: „Koliko je neki čovek vredan za svoju zajednicu zavisi u prvom redu od toga koliko su njegovi osećaji, misli i dela usmereni ka unapređenju položaja drugih ljudi.“ Sam volonterski rad kao pojam crpi svoju osnovu iz biblijske hebrejske reči koja znači – onaj koji želi dati. Prema nekim egipatskim zapisima, razni oblici filantropije postojali su 4.000 godina pre Hrista. Sada možemo reći da 6.000 godina nakon pojave prvih oblika filantropije Srbija donosi prvi, u novije vreme, zakon o volonterskom radu. No, to ne znači da Srbija ne poznaje u svojoj tradiciji razne oblike dobrotvornog udruživanja i rada. Želim da kažem da je značajan korak koji smo napravili na ovom putu i donošenje Zakona o nevladinim organizacijama, kojima smo ne samo omogućili zakonit rad, nego i predvideli posebne pogodnosti za one nevladine organizacije i udruženja građana koja se bave poslovima od opšteg društvenog interesa. Naravno da ovaj zakon, kao i sve ostale, treba da donesemo zbog našeg društva, ali na to nas obavezuju i međunarodne konvencije čiji je potpisnik i pravni sledbenik Srbija, kao i težnje ka evropskim integracijama koje nas obavezuju na izgradnju održive zajednice koja poštuje dostojanstvo svih ljudi i ohrabruje sve građane da pomažu u rešavanju ekonomskih, socijalnih, kulturnih i problema životne sredine, poboljšavajući na taj način svoj život i prosperitet društva u celini. Naš pravni sistem, kao što sam rekla, do sada nije poznavao volonterstvo, odnosno dobrovoljno pružanje usluga drugom ili zajednici bez naknade, kao pravnu kategoriju. Osim sporadičnih primera, do sada nisu postojali posebni propisi kojima se bliže uređuje dobrovoljno pružanje usluga drugom licu, bez naknade, za dobro drugog lica ili za opšte dobro. Nepostojanje pravne regulative predstavlja ozbiljnu prepreku trajnom angažovanju volontera i razvoju volonterizma, jer se volontiranje pri nevladinim organizacijama može tretirati kao prikriveno zapošljavanje i kao takvo može biti predmet prekršajnih i drugih sankcija. Značaj zakona o volontiranju ogleda se prvenstveno u tome da se volontiranje kao pružanje usluga drugom licu, dobrovoljno i bez nadoknade, priznaje u Republici Srbiji kao pravna kategorija. Kroz burna istorijska i druga društvena dešavanja na ovim prostorima osnovne ljudske vrednosti, solidarnost, zajedništvo, briga, pomaganje, omogućili su pojedincu i zajednici da prebrode ratove, revolucije, prirodne nepogode i slično. Dešavao se i jedan obrnuti proces, a to je da su se ljudi često okretali sami sebi i sposobnosti da oni i njihova porodica prežive u teškim vremenima, i često smo grubo bili spremni da zaboravimo na potrebe drugih ljudi. U cilju podsticanja zaštite i daljeg razvoja volontiranja i društvene afirmacije volontera, Skupština Republike Srbije donošenjem zakona o volontiranju vrši pravno i institucionalno regulisanje volonterstva kako bi se podstakla dalja izgradnja socijalne kohezije i ravnomernije rasporedio teret tranzicije. Time se omogućuje svima koji žele da postanu volonteri, a naročito mladima, da poboljšaju svoj profesionalni rad, pokažu svoje veštine i znanja, razviju ih i steknu nove. Na širem planu regulisanjem volontiranja promoviše se porodična, društvena, nacionalna i globalna solidarnost i saradnja. U Univerzalnoj deklaraciji o volonterstvu naglašava se da je volontiranje jedan od osnova građanskog društva, kojim se afirmišu njegove bitne vrednosti: pacifizam, sloboda, jednake mogućnosti, bezbednost, pravda, zajedništvo, solidarnost među ljudima. Volonterstvo, ovako shvaćeno, afirmiše prava čoveka da se individualno i kolektivno angažuje bez očekivanja materijalne naknade. Zato je važno podržati ove ideje, posebno među mladima, i ovu materiju adekvatno pravno urediti. Što se tiče samog zakona, pored toga što promoviše rad od opšteg interesa, verujem da je jako važno što je u njemu afirmisano još jednom načelo nediskriminacije. Mislim da je dobro što je regulisan odnos između organizatora volonterskog rada, volontera i države i verujem da je dobro što zakon reguliše mogućnost izdavanja potvrda volonterima za njihov volonterski rad. Mislim da bi bilo dobro da i drugim oblicima podrške i kroz druge zakone omogućimo da volonterski rad bude priznat i društveno prihvaćen i afirmisan i kroz neke druge olakšice koje bi volonteri mogli dobijati, recimo, prilikom zapošljavanja kao preporuka, prilikom školovanja itd. Međutim, mislim da bi bilo bolje rešenje da ovo ne bude regulisano kroz potvrde, nego kroz, recimo, volontersku knjižicu, u kojoj bi se na jednom mestu našle sve potvrde o obavljenom volonterskom radu. Mislim da bi to rešenje bilo jednostavnije i praktičnije. Verujem da bi bilo dobro da postoji evidencija organizacija koje se bave organizovanjem volonterskog rada, jer mislim da tu treba uvesti red i da će se na taj način kristalizovati koje su to nevladine organizacije i udruženja građana koja se bave poslovima od opšteg društvenog interesa. Bez obzira na to što su postojale brojne dileme u javnosti, podržavam rešenje u članu 12. koje podrazumeva posebnu zaštitu ranjivih grupa kroz onemogućavanje nekim kategorijama građana da se bave volonterskim radom sa ranjivim grupama. Međutim, kao i mnogi drugi postavljam pitanje – zašto ne mogu volonterskim radom da se bave deca mlađa od 15 godina? Verujem da je to loše rešenje i mislim da je to nešto što treba promeniti. Mislim da Zakon o radu nije nešto na šta treba da se pozivamo u regulisanju volonterskog rada i verujem da je afirmacija volonterskog rada i pomaganje drugima u najranijem uzrastu veoma važno za razvoj ličnosti, ali i za razvoj društva. Takođe verujem da treba relaksirati administraciju za kratkoročne, jednokratne, ad hok volonterske aktivnosti. Mislim da je potpuno jasno da volonterski rad ne treba da bude plaćen, ali da je možda trebalo predvideti kategoriju džeparca, pogotovo za strane volontere jer je to uobičajeno u evropskim programima. Kao što sam rekla, završiću sa Andrićem koji je rekao: „Život nam vraća samo ono što mi drugima dajemo“. Poslanička grupa G17 plus veruje da ovim zakonom Srbiji, posebno mladim ljudima u Srbiji dajemo osnov za afirmaciju jednog možda zaboravljenog, a svakako ne novog sistema vrednosti. To je sistem koji štiti ljudsko dostojanstvo i razvija humano solidarno društvo. To je sistem koji podstiče ličnu afirmaciju i razvoj mladih kroz razumevanje potrebe drugih i davanje drugima. Zato verujemo da su oba zakona od izuzetnog značaja za naše društvo i mi ćemo ih podržati. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega moram da izrazim zadovoljstvo zbog toga što je konačno ministar došao. Nadam se da on neće, poput nekih prethodnih, ovu diskusiju shvatiti tako da treba da pročita obrazloženje koje smo već dobili uz zakon, što je učinio na početku, pa da onda na kraju rasprave eventualno pročita još neku rečenicu koju u prvom nastupu nije uspeo da pročita. Nastupi i govori predstavnika vladajuće koalicije su bili poprilično zanimljivi, nadahnuti, ali moram reći da oni nemaju apsolutno nikakve veze sa zakonom. Nadam da ste vi pročitali ovaj zakon i da ćete biti raspoloženi da suštinski raspravljate o onome što u zakonu stoji. Mi smo slušali svakakve priče. Vi ste dali sebi za pravo, govorim o ovima koji su prethodno govorili, da sa interneta skinete tri ista lista koja se odnose na mobing, da nam onda ovde pet puta prepričavate šta znači definicija mobinga, da je to izraz koji je vezan za rulju, da se odnosio na životinje i kojekakve druge gluposti koje apsolutno nikakve veze sa zakonom nemaju. Bilo bi dobro da je možda i gospođa predsedavajuća reagovala pa da upozori poslanike da se ovaj zakon ne donosi za životinje, nego za ljude i da se ne donosi za Evropsku uniju, nego za Srbiju. Postupate i ovoga puta po onom sistemu – videla žaba da se konji kuju, pa i ona digla nogu. Neki su se čak drznuli da ustvrde – znate, nije samo za Srbiju karakterističan mobing, nego se to dešava čak i u razvijenim kapitalističkim zemljama na zapadu. Naravno da nije, to je upravo ono što je karakteristično za te razvijene kapitalističke zemlje na zapadu, a što polako, sa još mnogim negativnim stvarima, nalazi plodno tle u Srbiji u poslednjih deset godina. Neki su u potpunosti promašili temu ovog zakona. Navešću samo primer koji je dala koleginica, jedan od prethodnih govornika, koja je pričala o nekakvom zapošljavanju mlađih i lepših radnica. Izvinite, kakve to veze ima sa ovim zakonom? Nema apsolutno nikakve. To je, gospodo draga, diskriminacija, to nije zlostavljanje na radnom mestu. Dakle, očigledno je da su neki promašili temu. Čitali ste nam nekoliko puta statistike iz Evropske unije. I, ono što je još bilo zanimljivo, a što je nekoliko govornika ponovilo, to je da je novina u zakonu postupak posredovanja, odnosno medijacije. Kako je to, gospodo draga, novina, ako je ovo prvi put da donosimo ovakav zakon? Možda ima neki za koji nismo čuli, koji nije objavljen. Takav način rada je uveo gospodin Gašo Knežević. On je po budućim zakonima postupao. Ne znam da li vi nešto slično radite kada o ovome govorite, ali je jasno da je ovo prvi put da se donosi ovakav zakon i da o bilo kakvim novinama ne može biti reč. Kada pokušavate da opravdate donošenje ovog zakona, odnosno ovakvog zakona... Da ne bi bilo sumnje, ja ću reći da ovo jeste zakon koji nam je potreban, ali nam je potreban dobar zakon, ne ovakav kakav ste predložili. Konkretno ću vam ukazati na veliki broj odredaba koje su problematične i koje će dovesti do toga da ovaj zakon u praksi neće moći da bude sproveden, odnosno da će veliki broj problema proizvoditi. Vi kažete – razgovarali smo sa predstavnicima socijalnih partnera, sa uvaženim profesorima pravnog fakulteta, nevladinim sektorom itd. Dajte da čujemo koji su to profesori pravnog fakulteta, da vidim koji je to profesor i sa kog pravnog fakulteta spreman da ustane i da kaže – evo, ovo je predlog zakona iza koga ja stojim. Ovde ima toliko gluposti, ovde ima toliko izraza koji nisu pravni. Dakle, vi morate znati da onaj ko je prošao pored pravnog fakulteta, ko je završio pravni fakultet, a ne ko je profesor na pravnom fakultetu, zna na koji se način određene stvari definišu. Čitao sam pažljivo ovaj zakon i siguran sam da ste se vi na mnogim mestima izgubili u prevodu. Prevodili ste lepo sa engleskog jezika, činili ste to bukvalno i onda ste u tom procesu izgubili bilo kakav smisao. Barem da ste pročitali neki od zakona koji se inače donose, pa da znate koja je uobičajena pravna terminologija u srpskom zakonodavstvu. Vi to niste radili. Ali, nadam se da ćete barem imati dovoljno političke mudrosti, snage i volje da ispunite ono što ste rekli, a rekli ste da ćete gledati da prihvatite što veći broj amandmana. Svi amandmani koje je Poslanička grupa SRS podnosila su suštinskog karaktera. Nekim amandmanima stilski uređujemo ove odredbe, ne menjajući suštinu i apsolutno niko ko ima dobru volju ne može reći da najveći broj naših amandmana ne može i ne treba da bude prihvaćen. Neću navoditi konkretne primere mobinga, jer zaista mislim da je to nešto što je potpuno besmisleno. To bi bilo kao da donosimo krivični zakonik, pa navodimo primere ubistava. Svesni smo da postoje primeri zlostavljanja na poslu, ali je naš prevashodni zadatak da raspravljamo o samom zakonu, o suštini zakona i o efektima koje će pojedine odredbe imati. Ja ću krenuti polako. Evo, u članu 1. stoji odredba stava 2. koja kaže: „Svi pojmovi upotrebljeni u ovom zakonu u muškom rodu podrazumevaju iste pojmove u ženskom rodu“. Ovo je potpuno skandalozno. Ne znam šta ovo znači. Da li to znači da se u drugim zakonima odredbe koje su date u muškom rodu ne podrazumevaju za odredbe u ženskom rodu? Naravno da se podrazumeva, ali ono što se podrazumeva se u zakonu ne piše. Upravo se zato i podrazumeva. Kako ćete podrazumevati nešto, a pišete to u zakonu? Na taj način šaljete poruku da ćemo u svim narednim zakonima u prvom članu imati odredbu koja će reći jednu opštu rečenicu – svi pojmovi, sve imenice napisane u muškom rodu odnose se i na ženski rod. Ne možete, gospodine Rasime Ljajiću, ravnopravnost polova postići silovanjem jezika. Ovo što radite je upravo silovanje jezika. Mi onda možemo ogromnu količinu tih potpuno nepotrebnih odredaba koje se podrazumevaju stavljati u sve buduće zakone, činiti ih širim, ali na taj način ukidati njihovu preciznost. Ovo je još jedan od zahteva EU. Slične gluposti se događaju tamo. Vi po inerciji sve što tamo ne valja prenosite što pre ovde da bismo mi bili prvi u tim stvarima. Evropska unija je napravila jedno uputstvo gde se zabranjuje upotreba reči „gospođa“ i „gospođica“ zato što nisu politički korektne, pa se na taj način pravi neki novogovor. Vi na taj način uništavate i silujete srpski jezik. Za takvim stvarima zaista nema potrebe. Postoji jedan broj imenica koje jednostavno u muškom rodu ne mogu da budu, i ne postoje. Pogledajte šta naši poznati lingvisti o tome kažu. Dakle: sudija, akademik, biolog itd. Ne možete reći biološkinja, ne možete reći nositeljka, ne možete reći ribolovkinja, borkinja i kojekakve druge gluposti. To nije svojstveno srpskom jeziku. Ne znači da na taj način ravnopravnost polova pomažete ili podstičete, jer možete vi nekog nazvati sto puta borkinja ili ribolovkinja, ali se zbog toga njen suštinski položaj u društvu neće promeniti. U članu 4. kažete da je poslodavac dužan da u najvećoj meri obezbedi zdravu i bezbednu radnu okolinu i da organizuje na taj način rad. To je izraz koji nije dobar. Predložili smo da se taj deo rečenice briše. Zašto? Zato što ne znači ništa. Ko je taj ko će proceniti da li je poslodavac organizovao rad u najvećoj mogućoj meri tako da se spreči zlostavljanje na poslu? Kada god dajete izraze koji ostavljaju mogućnost proizvoljnog tumačenja u praksi ćete kao posledicu dobiti različito postupanje poslodavaca, ali i različito postupanje sudija. Različito postupanje u istim slučajevima nije dobro. Ništa nećete izgubiti ako ovu primedbu izbrišete. Što se definicije zlostavljanja tiče, kaže da je to svako aktivno ili pasivno ponašanje prema zaposlenom ili grupi zaposlenih kod poslodavca koje se ponavlja, a koje za cilj ima ili predstavlja povredu dostojanstva, ugleda, ličnog i profesionalnog integriteta, zdravlja, položaja zaposlenog i koje izaziva strah ili stvara neprijateljsko, ponižavajuće ili uvredljivo okruženje. Neki su odmah prepoznali Narodnu skupštinu Republike Srbije u ovom. Budite sigurni da ćete i vi biti sa druge strane, jer kada pogledamo način na koji se u pojedinim trenucima vode sednice, način na koji se ministri i oni koji su ovde gosti odnose prema narodnim poslanicima, onda ćete videti da i ovde u dobroj meri postoji tendencija zlostavljanja opozicionih predstavnika od strane predstavnika vladajuće koalicije. Član 8. je nešto što je takođe veoma problematično ovde. Nekoliko članova (to su član 8, član 10, član 11) govori o odgovornosti i teretu dokazivanja. Moram vam reći, mi smo predložili izmenu člana 8. jer ovde kažete – poslodavac je dužan da zaposlenog zaštiti od zlostavljanja. Ne možete propisati apsolutnu obavezu poslodavcu da nekoga zaštiti zato što je nemoguće sprovesti... Znači, niko ne može apsolutnu zaštitu da vam obezbedi. Kako bih vam dokazao da sam u pravu, postavljam pitanje: kada ste raspravljali o policiji, kada ste raspravljali o vojsci, zašto niste rekli – policija je dužna da zaštiti, policija je dužna da spreči izvršenje svakog krivičnog dela? Zato što je to nemoguće. Policija je dužna da štiti, a ne da zaštiti, policija je dužna da se bori da sprečava krivična dela, ali nije dužna da spreči svako krivično delo. Vi na taj način tu apsolutnu odgovornost pretvarate u jedan teret na plećima poslodavca, koji jednostavno neće moći da se izbori sa ovim. Slično je i u sledećem članu, kaže se da poslodavac odgovara za štetu koju odgovorno lice ili zaposleni vršeći zlostavljanje prouzrokuje drugom zaposlenom kod poslodavca, u skladu sa zakonom. Naš predlog je da poslodavac odgovara za štetu koju odgovorno lice ili zaposleni prouzrokuje nakon pokretanja postupka za zaštitu od zlostavljanja u smislu člana 13. ovog zakona. Kako možete tražiti da poslodavac odgovara za sve, pa čak i za ono što se dešava, a da on nije znao, niti je imao priliku na bilo koji način da sazna? Vi zanemarujete činjenicu da je zlostavljanje u najvećem broju slučajeva odnos između dvoje ljudi, dva pojedinca. Drugo je ukoliko vi dokažete da je politika neke firme da sistematski ugrožava i ugnjetava radnike. To je onda nešto drugo. Onda možete uvoditi odgovornost za sve slučajeve zlostavljanja, ali ne možete nekog... Zamislite firme od pet, od deset, petnaest hiljada ljudi gde jedan zaposleni zlostavlja drugog, a poslodavac o tome ne zna ništa. Vi uvodite potpuno odgovornost poslodavca. Zanimljivo je tu još jedno poređenje sa policijom. Policija ima sve moguće mere prinude koje može sprovoditi, poslodavac to nema. Policija ima različita ovlašćenja, koja poslodavac nema. Od policije ne zahtevate da spreči svako krivično delo i ne obavezujete je da spreči svako krivično delo. Kako možete obavezati poslodavca i hoće li se poslodavci bilo čime baviti, osim što će trčati po firmi i pitati svakih deset minuta da li je sve u redu i da li neko nekog zlostavlja? Čak i kada bi to uradili i onda bi došlo do slučajeva zlostavljanja, poslodavac bi opet bio odgovoran. Dakle, obim odgovornosti poslodavca je postavljen preširoko, u praksi će ovaj zakon dovesti do brojnih problema. Moraćete u kratkom roku da stavljate na dnevni red Skupštine izmene i dopune zakona. Mislim da je bolje ipak da pokušate da sagledate i da uslišite neke naše primedbe i da napravimo da taj zakon funkcioniše. U članu 11. ponovo propisujete da se zaposleni uzdrži od ponašanja koje predstavlja zlostavljanje. To je nešto što je već propisano članom 5. i vi to ne možete tražiti. U članu 10. stav 2. kažete da zaposleni ima pravo da kod poslodavca ostvari zaštitu. To je u korelaciji sa ovom prethodnom primedbom. Ako ne obavezujemo poslodavca, a ne smemo ga obavezati, na apsolutnu zaštitu, dakle, poslodavac je dužan da štiti, a zaposleni ne može tražiti i zahtevati da ostvari zaštitu, nego može tražiti od poslodavca, zahtevati zaštitu. To je ono što je suština i što vam neće promeniti smisao i suštinu zakona. Pogledajte, na primer, još jednu potpunu nelogičnost: u članu 12. kažete – zaposleni koji sazna za ponašanje za koje opravdano veruje da predstavlja zlostavljanje ima pravo da inicira postupak za zaštitu od zlostavljanja. Mi smo amandmanom tražili da se umesto „ima pravo“, što ne znači ništa, uvede obaveza i da se kaže: „Zaposleni koji sazna za ponašanje za koje opravdano veruje da predstavlja zlostavljanje dužan je da inicira pokretanje postupka.“ Čak i da neko sazna, on nema nikakvu obavezu da inicira pokretanje tog postupka, što se ne može ni sa civilizacijskog, ni sa pravnog ni sa bilo kog moralnog stanovišta prihvatiti, a pogotovo ukoliko zaista država suštinski želi da se obračuna sa svakim vidom zlostavljanja u društvu, pa i zlostavljanjem na radnom mestu kao jednim segmentom. Problematičan je u istom ovom smislu i član 13. u stavu 2. gde kaže da zahtev za pokretanje postupka za sprečavanje zloupotrebe može podneti predstavnik sindikata, lice nadležno za poslove bezbednosti i zdravlja na radu, predstavnik zaposlenih na radu itd., ali uz saglasnost zaposlenog koji smatra da je izložen zlostavljanju. Mi smo tražili da se taj deo briše. Zamislite da propišete da može da se pokrene krivični postupak za pokušaj ubistva, ali uz saglasnost onog protiv koga je pokušaj ubistva učinjen. Ako se podrazumeva, a slušali smo o tome, da zlostavljanje podrazumeva često i psihičko zlostavljanje, da podrazumeva strah onog koji to zlostavljanje trpi, kako možete tražiti njegovu saglasnost za pokretanje postupka za sprečavanje zlostavljanja? To jednostavno, gospodo, nije logično i to ćete morati da priznate. Ukoliko sutra vidim da neko nekog u Narodnoj skupštini zlostavlja i maltretira, valjda je moja obaveza da to prijavim i valjda je obaveza organa da taj postupak dalje inicira, a ne da onom koji trpi zlostavljanje kažem – da li se ti slažeš? Naravno da se u velikom broju slučajeva neće složiti i da će to omogućiti nastavak zlostavljanja. Postavlja se tu i pitanje hoće li poslodavac imati pravo ili obavezu da otpusti zaposlenog koji ne prijavi, ili da pokreće neki postupak protiv zaposlenog koji je znao za zlostavljanje, a nije to želeo da prijavi? Imajući u vidu koliko ste na drugim mestima proširili odgovornost, mislim da bi takvu odredbu trebalo uneti. Zaista je veliki broj primedaba; nažalost, imam još oko minut i pokušaću da vidim šta je u ovom trenutku najbitnije. Evo, da se zadržimo na članu 31. gde kažete – ako je u toku postupka tužilac učinio verovatnim da je izvršeno zlostavljanje, teret dokazivanja da nije bilo ponašanja koje predstavlja zlostavljanje je na poslodavcu. Jedino Haški tribunal teret dokazivanja prebacuje na tuženog i jedino se u aHaškom tribunalu mora dokazivati nevinost!Nigde u pravu, to je jedan od osnovnih postulata, opet se vraćam na uvažene profesore pravnog fakulteta... Jedna od prvih stvari koje sam naučio na pravnom fakultetu je da se nikad ne može dokazivati negativna činjenica. Vi ovde tražite da onaj ko je optužen za zlostavljanje, odnosno poslodavac dokazuje da se nešto nije desilo. Uvek je teret dokazivanja na onom ko tvrdi da se nešto desilo. Nikad teret dokazivanja ne može biti na onom ko je optužen. Ne dokazuje se nevinost. Ovo je izuzetno bitan deo. U članu 33… (Predsedavajuća: Dvadeset minuta. Zahvaljujem.) Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika želi reč? Narodni poslanik Zoran Ostojić. Izvolite.
Hvala, potpredsednice. Koleginice i kolege, uvaženi ministre, pred nama su dva zakona koja Srbija nije imala, a koje treba da ima. Nažalost, i kod jednog i kod drugog Poslanička grupa LDP ima ozbiljne primedbe. Kada je u pitanju zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu ili zakon o mobingu, mislimo da je nedorečen, da nije precizno definisan pojam zlostavljanja i da je propuštena prilika da se donese jedan dobar zakon kakav zaslužuje Srbija. O tome će više moje koleginice u vremenu predviđenom za diskusiju poslaničke grupe. Kada je u pitanju zakon o volontiranju, mislimo da ovaj zakon, ovako kako je napisan, neće doprineti razvijanju kulture volontiranja. Zašto? Suštinska je primedba na ovaj zakon to što se nije odvojilo dugoročno volontiranje ili pravo volontiranje od ad hok volontiranja. Dakle, to ne može biti isto. Nažalost, zakon propisuje mnogo normi kada je u pitanju volontiranje i zbog toga što govori i o dugoročnom i o kratkoročnom volontiranju te norme se, nažalost, odnose i na kratkoročno volontiranje. Vlada govori o giljotini propisa, o sklanjanju svih nepotrebnih propisa koji onemogućavaju razvijanje slobodne inicijative, invencije itd. a u ovom zakonu o volontiranju propisuje vrlo precizno i striktno šta sve treba da rade organizacije koje organizuju volonterski rad: da vode evidenciju, da zaključuju ugovore sa volonterima, da im izdaju potvrde na njihov zahtev, da to sve dostavljaju Ministarstvu itd. Sve se to odnosi i na ad hok volontiranje. Da se odnosi na dugoročno volontiranje, to nije sporno, da takva evidencija treba da postoji, da mora da postoji ugovor zbog eventualnih posledica koje mogu da nastanu prilikom volontiranja, ali za ad hok volontiranje, koje ste ne znam iz kog razloga ubacili u ovaj predlog zakona... Podsećam, vi to bolje znate, u onom prednacrtu toga nije bilo. Iz kog razloga je kratkoročno volontiranje ubačeno i onda sve ovo navaljeno na njega, meni nije jasno. Dakle, neće ovaj zakon doprineti razvijanju kulture volontiranja, a trebalo bi da doprinese. S druge strane, ta prenormiranost povećava te transakcione troškove onih koji bi želeli da organizuju nekakav volonterski kratkoročan, ad hok posao, kao što je na primer čišćenje jednog dela obale ili nekakve zapuštene zelene površine pored neke škole itd. Svim onim što ste predvideli za suštinske volontere obavezali ste i tu organizaciju. Nekako nam se čini da ovaj zakon više tretira volontiranje kao deo nekog radnopravnog procesa. Nije čudno da ste spojili te dve tačke, da ste volontiranje dodali sprečavanju zlostavljanja na radu, koji jeste zakon iz radnog prava. Nadležne su i kod volontiranja inspekcije rada, a u suštini volontiranje je pre svega privatno-pravni posao. Znate, u ovoj zemlji postoji mnogo organizacija, udruženja građana, ljudi koji su aktivni u tim udruženjima. Oni su u suštini volonteri. Uzmimo, na primer, ribolovce koji su okupljeni u ribolovačkoj organizaciji i idu da čiste neku reku ili neko jezero; svu ovu papirologiju koju propisujete sada oni moraju da popune. Prosto, promašili ste duh tog zakona. Između ostalog, neke konvencije UN i Saveta Evrope podstiču države da omoguće razvijanje volontiranja, da tu granu ljudske delatnosti afirmišu. Na kraju krajeva, ljudi stiču nekakve navike, shvataju da džabe raditi jeste važno i značajno za jedno društvo, ali ovaj zakon, nažalost, te preporuke međunarodnih konvencija o volontiranju nije usvojio, i to najviše samo zbog ove primedbe. Znači, to je suštinska primedba, to što ste ubacili ad hok volontiranje i njemu pripisali sve ostalo, i što u članu 11, čini nam se, pokušavate da eliminišete volontiranje u osnovnoj školi. Ne vidimo iz kog razloga se to radi. Deca tu kulturu volontiranja pre svega treba da uče kad su mala. Sasvim je dovoljno da roditelji daju saglasnost. Zamislimo neku školu u kojoj rukovodstvo škole donese odluku da deca očiste nekakvo susedno dvorište ili zelenu površinu, da bi dok se ne stavi u namenu moglo da se koristi za decu, a da sve ovo moraju da popune, da izdaju potvrde i da vi u Ministarstvu evidentirate da se to radilo. Zaista, mi apelujemo da izbacite to kratkoročno volontiranje. U drugim zemljama, recimo u Hrvatskoj, ad hok volontiranje nije u zakonu o volontiranju. Kada je u pitanju osiguranje, eventualno nešto što može da se desi u takvim akcijama, jednodnevnim, npr. da očistimo obalu, zelenu površinu, bilo da to radi neko udruženje građana ili kompanija sa svojim zaposlenima, takve akcije u suštini su pokrivene Zakonom o javnim skupovima. Prema tome, ako se neko povredi, odgovoran je svakako organizator, ali po drugom zakonu. Sklapati ugovore, izdavati potvrde, dostavljati ministru sve, kada je u pitanju ad hok volontiranje, zaista nema smisla. Znate da je volontiranje popularno u Evropi. Grčka svake godine organizuje volontere iz cele Evrope da idu da raščišćavaju nekakva njihova pusta ostrva, pošto imaju mnogo nenaseljenih ostrva. To je pravo volontiranje, to nije ad hok volontiranje. Oni plaćaju i trošak i hranu itd. Svakako da tu trebaju da postoje ugovori, ali za ovo jednodnevno, poludnevno ubaciti... Izvinite, gospođo Lakićević, u članu 2. jasno stoji da se odredbe ovog zakona odnose i na jedno i na drugo volontiranje. Mi predlažemo da se izbaci kratkoročno, a da se na njega shodno primenjuju propisi kojima se uređuje odgovornost organizatora javnog okupljanja. Druga primedba je to što u članu 11. na neki način pokušavate da eliminišete, odnosno član 11. za posledicu ima eliminisanje volontiranja u osnovnim školama. Zato mi apelujemo da malo razmislite o ovim našim primedbama. Konsultujte se i sa nevladinim organizacijama, udruženjima građana kojima je ovo bliska materija. Zaista ne razumem zašto je potrebna tolika papirologija i da se o svakoj volonterskoj akciji kod vas, gospodine ministre, vodi računa, da se pravi statistika itd. Druge zemlje to rade na bazi uzoraka. U Velikoj Britaniji, na primer, ne prijavljuje se tamo ministru svaka volonterska akcija širom Velike Britanije tokom godinu dana, nego jednostavno oni nekom anketom utvrde. Ne kažem da nisu potrebni podaci, ali baš na ovakav način regulisati zakonom ovu papirologiju, u vreme kad pokušavamo da se oslobodimo suvišnih propisa, ne izgleda mi logično. Zato kažem da je zakon potreban, ali ovo mu je velika mana, kao što zakon o mobingu ima neke mane. Kada biste vi pristali da popravimo zajedno zakon, mi bismo bili spremni da glasamo i bili bismo srećni što Vlada uvažava razumne stavove opozicije. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Mirko Čikiriz, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe ZES.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, možda je najvažnija činjenica vezana za Predlog zakona o volontiranju i Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na poslu fakat da za tu pravnu prazninu koja do sada nije bila regulisana ovim zakonima mi prvi put u našoj praksi donosimo zakone. Što se tiče Predloga zakona o volontiranju, naravno da su se neki drugi zakoni na neki način doticali te delatnosti koja je pre svega podrazumevala stručno osposobljavanje radi obavljanja pripravničkog staža i polaganja pravosudnog ispita, pre svega kod advokata, lekara, sudija itd. Međutim, svaki odnos u kome neko daje nešto, pruža usluge ili radi, a za uzvrat dobija imovinsku korist ili, kao kod zakona o volontiranju, ne očekuje sticanje imovinske koristi za pruženi rad ili uslugu, jeste u stvari jedan obligaciono-pravni odnos koji zahteva da bude posebno uređen nekim pravnim propisima. Činjenica je da prilikom obavljanja volonterskih poslova može doći do povrede na radu ili do neobezbeđivanja odgovarajuće opreme za volontere ili stvaranja bezbednih uslova za rad volontera, a često može i volonter prilikom obavljanja svog volonterskog posla (koji je, kažem, pre svega dobrovoljan) prouzrokovati štetu organizatoru volontiranja. Samim tim se nametnula potreba da se sve to ovim zakonom precizno reguliše. Gospodin ministar i njegovi saradnici su i u tekstu zakona u obrazloženju i u usmenom izlaganju dosta toga dobrog rekli o zakonu o volontiranju, mislim i gospoda narodni poslanici, i čini mi se da su ova dva zakona zakoni sa najmanje politike i to se primetilo danas u diskusijama. Čini mi se, naravno, da će tako i ostati do kraja rasprave o ova dva zakona, jer su ministar i njegov kabinet izrazili spremnost da prihvate sve korisne amandmane opozicije. Što se tiče Predloga zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, kada je gospodin ministar sa svojim kabinetom poslednji put bio u ovom visokom domu mi sa liste „Za evropsku Srbiju“ istakli smo da je neophodno da ovaj zakon što pre uđe u skupštinsku proceduru, upravo zbog onoga što se dešava zaposlenima, ljudima koji su izloženi, evo statistički pokazatelji su zaista loši, svakodnevnom mobingu na poslu. Načini na koje se vrši zlostavljanje zaposlenih... Ono što nas sa liste „Za evropsku Srbiju“ interesuje jeste ne samo da se poveća zaposlenost, što je, naravno, jedan od osnovnih ciljeva kojima težimo, već i da se poboljša položaj zaposlenih i da u vremenu tranzicije, pošto smo društvo koje prolazi kroz ozbiljnu tranziciju, sa svim dobrim i lošim posledicama, prestanemo da zaposlenog tretiramo kao biće koje nema svoje dostojanstvo, ljudskost, duhovne potrebe, kao nekog ko je u polurobovskom položaju. Ako biste danas izvršili ozbiljno istraživanje ili anketiranje zaposlenih, čini mi se da bi rezultati koje biste dobili, pod uslovom da dođe do potpuno otvorenog izjašnjavanja zaposlenih, bili još porazniji u odnosu na statističke pokazatelje koji su danas plasirani u Narodnoj skupštini, pre svega zbog činjenice da i u nekim organizacijama i kod nekih poslodavaca kod kojih je nekada bilo maltene nezamislivo da postoji mobing... Ili su to bili ljudi koji su radili na povlašćenim mestima, pre svega mislim na zaposlene u finansijskim organizacijama i bankama itd. Ako zavirite u tu oblast, videćete da su zaposleni izloženi velikim zloupotrebama od strane poslodavaca, velikom mobingu. Vi danas skoro da nemate banku u Srbiji u kojoj zaposleni, a nekad je to bilo drugačije, ne rade i subotom, često i nedeljom, radno vreme im se ne poštuje; znači, ako je zvanično radno vreme do 15.00, 16.00 ili 17.00 časova, budite uvereni da se ostaje znatno duže i da se prekovremeni rad po pravilu ne plaća, ali nije to osnova o kojoj sam hteo da pričam. Naime, postavlja se pitanje šta je to mobing i na koji način se vrši mobing, odnosno zlostavljanje na poslu i koje su to grupe radnika i zaposlenih koje su najčešće žrtve zlostavljanja? Pre svega, istraživanja pokazuju da su najčešće žrtve zlostavljanja pošteni radnici, mladi, tek zaposleni radnici, oni pred penzijom, mirni, povučeni radnici, zaposleni koji se plaše da ne postanu i sami žrtve mobinga ili da ne izgube posao, radnik koji ćuti i trpi, oni koji traže više samostalnosti, bolje uslova rada, oni sa nižom stručnom spremom itd. Načini zlostavljanja zaposlenih zaista su brojni. Mnoge poštovane kolege su navele niz načina na koje se vrši zlostavljanje, navešću neke koji su najkritičniji. To je, recimo, učinak na poslu – ma šta da zaposleni uradi, njemu se prezentuje da to nije dobro, omalovažava se ličnost zaposlenog, stavlja mu se do znanja da treba da bude srećan što ga uopšte takvog kakav je trpimo, zarada je često ispod učinka zaposlenog. Ono što je interesantno i što mi narodni poslanici svakodnevno čujemo od zaposlenih koji trpe zlostavljanje na poslu i što se vidi i u istraživanjima koja su radili psiholozi i psihijatri, to je da zaposleni kod mobinga ne stavljaju u prvi red zaradu. Oni u prvi red stavljaju nipodaštavanje njihove ličnosti i tretiranje kao ljudi koji manje vrede, koji nemaju svoj identitet, koji nemaju svoj osećajni život, jednostavno, kao nekoga ko je potrošna roba. Tek ako istraživanja psihijatara ili psihologa kažu da je danas strah od gubitka posla jači i izraženiji čak i od straha za zdravlje i straha za život, onda je jasno u kom stanju se nalazi naše društvo. Zatim, način na koji se vrši mobing su i raznorazne sitnice, recimo, preskače se zaposleni, ne zove se na kolektivne proslave, na rođendane, na doručak. Ako eventualno od poslodavca i traži neku sitnu uslugu, onda se to razglašava i zvoni na sva zvona, kao da je napravio nešto skandalozno i neverovatno. Od sitnice se pravi nešto veoma krupno, a ono što je zaposleni uradio, što je zaista dobro, to se nipodaštava. Zatim, izolacija – osoba se na poslu prepušta sama sebi, sa njom niko neće da kontaktira, mnogi iz straha da i sami ne postanu žrtve mobinga. Sve to utiče na fizičko i psihičko zdravlje, a to se, naravno, prenosi na celu porodicu. Istraživanja pokazuju da zaposleni koji su žrtve zlostavljanja na poslu često nesvesno, u očajanju, pošto ne smeju svoje nezadovoljstvo da ispolje na radnom mestu ili sami sebe da zaštite, to svoje nezadovoljstvo prenose na porodicu i tako se remete odnosi u porodici. Ako želimo da nam porodica ponovo postane osnovni temelj društva, onda moramo sprečiti zlostavljanje na poslu. Zatim, zaposlenom se prilepljuje niz etiketa, recimo, daju se kvalifikacije da ne može da se prilagodi, da je preosetljiv, da je čudan, da ne ume sa ljudima, da je naduven, da se pravi pametan, da misli da sve zna itd. Uzroci mobinga su raznorazni. Često su zaposleni koji imaju veliku stručnu osposobljenost, veliku kreativnost i niz novih ideja u stvari najveća smetnja onima koji su začaureni, koji do svojih pozicija na radnom mestu stižu na drugi način, pre svega spletkarenjima, podmetanjima, ogovaranjima, dodvoravanjem onima na položaju iznad njih i beskrupuloznim gaženjem onih na položaju ispod njih. Ako gledamo položaj zaposlenog, ono što je najvažnije jesu strašne posledice zlostavljanja na poslu, koje se dele u tri velike grupe. To su: psihičke promene kod žrtava, promene u ponašanju i promene na zdravstvenom planu. Što se tiče psihičkih promena kod žrtava, najčešće promene su: depresija, nervoza, nesanica, anksioznost, odnosno stanje straha, kriza plača (mnogi, a posebno pripadnice slabijeg pola, u svojoj nemoći postaju razdražljivi i vrlo lako krenu u plač), osećaj depersonalizacije (zaposleni koji je žrtva mobinga često i sam pomisli da on kao ličnost ne vredi kao druge ličnosti), napad panike, socijalna izolacija, pomenuo sam, ili emocionalna otupljenost, koja podrazumeva da zaposleni često i nema volje da se bori za svoj status. Što se tiče promena u ponašanju, pored stanja straha tu su pasivizacija, povećano konzumiranje alkohola, cigareta, lekova (posebno lekova za smirenje) i seksualni poremećaji. Što se tiče promena na telesnom i zdravstvenom planu, tu su glavobolja, poremećaj spavanja – svakodnevno čujemo zaposlene koji su žrtve zlostavljanja na poslu da kažu da ne mogu da spavaju ili da spavaju kratko ili isprekidano, da do početka mobinga na poslu takvih problema nisu imali – vrtoglavica, kojoj se najčešće ne zna uzrok jer ne postoji neki objektivan pokazatelj, problemi sa varenjem, gubitak apetita, povišen krvni pritisak, povišen nivo šećera u krvi, srčani problemi, kožne promene itd. Što se tiče zlostavljanja zaposlenih, čini mi se da su ocenu stanja sve poslaničke grupe dale na veoma sličan način. Postavlja se pitanje kako će ovim zakonom to stanje da se poboljša? Pre svega tako što su predviđeni mehanizmi zaštite zaposlenih. Narodna skupština i Vlada Republike Srbije su sa svoje strane učinile svoje. Sada je i na zaposlenima da sa svoje strane zaštite svoju ličnost, a na sudovima da pruže adekvatnu pravnu zaštitu i nadoknadu kako materijalne, tako i nematerijalne štete žrtvama zlostavljanja. Da li je zakon u tom delu rigidan? Po našoj proceni nije, pre svega zbog činjenice da je predviđen i miran postupak, koji nije obavezan, kao i medijacija, odnosno odabir medijatora uz saglasnost strana u sporu, to je čovek u koga obe strane imaju poverenja; to je dobro jer je medijacija u poslednjih nekoliko godina zaživela u našem pravnom sistemu i dala dobre rezultate. Verujemo da će u budućnosti rezultati medijatora biti bolji i na ovom planu, ali i u drugim postupcima u kojima je uvedena medijacija, pre svega zbog toga što seu postupku mirenja izbegavaju dugotrajni i skupi sudski procesi, smiruju se strasti; na kraju krajeva, dođe se do nekog kompromisnog rešenja kojim mogu podjednako biti zadovoljne ili nezadovoljne obe strane. Zatim, u sudskom postupku zaposleni može, u rokovima koje predviđa ovaj zakon, ostvariti sudsku zaštitu. Naravno, danas se postavila dilema da li će naši zaposleni, u uslovima u kojima je naše društvo, imati hrabrosti i želje da se odupru mobingu? Još jednom želim da kažem da ne mogu država i Narodna skupština i Vlada Republike Srbije na tom planu uraditi više od onoga što su uradili. Ona je propisala i nadzor, što se tiče upravne inspekcije, uz inspekciju rada; propisala je i privremene mere koje sud mora doneti u slučaju da je ozbiljno narušen telesni integritet, odnosno zdravstveno stanje ili preti opasnost od smrti zaposlenog. Predvidela je, čini mi se, primerene novčane kazne za poslodavca koji vrši zlostavljanje na poslu. Drugim zakonima i ovim zakonom takođe su predviđene disciplinske mere za radnike koji zloupotrebljavaju ovo pravo, odnosno koji nisu izloženi zlostavljanju na poslu, a žele u nekom postupku da se predstave kao žrtve zlostavljanja na poslu. Sigurno je da će u primeni ovog zakona biti takvih situacija da će neki radnici, koji objektivno ne rade dobro svoj posao, pokušati da zloupotrebe ovaj institut. To je pre svega na sudovima, i u postupku pred poslodavcem, da se utvrdi da li postoji zloupotreba ili ne. Još jednom želim da kažem da će lista ZES u danu za glasanje podržati oba predloga zakona, mislimo da su zaista kvalitetni zakoni. Raduje nas činjenica da su ostale poslaničke grupe ovako aktivno uzele učešće u radu i spremnost ministra da prihvati svaki amandman koji će dovesti do zakona koji bi bio još bolji.
Hvala i vama. Reč ima ministar gospodin Ljajić. Izvolite.
Želim da se zahvalim poslanicima na vrlo konstruktivnoj raspravi i na činjenici da su sve poslaničke grupe izrazile stav da je donošenje oba ova zakona neophodno. Vrlo kratko ću izdvojiti tri osnovne primedbe koje su ovde izrečene kada je u pitanju zakon o zlostavljanju na radu. Prva primedba je da je zakon deklarativnog karaktera, da ostavlja prostor za zloupotrebe, atreća primedba koja se mogla čuti je da će biti prostora za zloupotrebe pojedinih odredaba ovog zakona. Naravno da će biti problema u primeni zakona i da smo mi svesni svih ovih primedaba i da ćemo tokom rasprave o amandmanima, kao što sam rekao, biti spremni da prihvatimo te amandmane koji će poboljšati tekst ovog zakona. Ovde nisam govorio o primedbama koje su apsolutno na mestu, vezano za pojedine članove, o kojima je govorio gospodin Nemanja Šarović, ali biće prilike da o tome razgovaramo u narednim danima. Što se tiče zakona o volontiranju, takođe postoje tri osnovne primedbe. O njima je govorio gospodin Zoran Ostojić i u njima su sadržane i sugestije ostalih poslanika, odnosno poslaničkih grupa. Prva se odnosi na prijave za volontiranje. Samo želim da kažem da možda postoji neka nejasnoća i da nismo bili dovoljno dorečeni u pojedinim rešenjima. Naime, obaveza prijave postoji samo prilikom registracije, recimo, nevladine organizacije, da se ona bavi i volonterskim radom. Ta prijava se podnosi jednom, prilikom registracije nevladine organizacije i nikada više, a jednom godišnje podnosi se izveštaj o aktivnostima tih organizacija koje se bave volonterskim radom. Taj izveštaj je nešto drugačiji, odnosno daleko manje komplikovan i zahteva daleko manju proceduru, kada se radi o kratkoročnom volontiranju. Što se tiče primedbe gospodina Ostojića, koja je na mestu, vezane za ad hok volontiranje, mi ćemo biti spremni da u članu 3. preciziramo ono o čemu ste vi govorili, toga za sada zaista nema. Mada stoji da se volontiranjem, u smislu ovog zakona, ne smatra, onda se nabraja sedam stavki, mi ćemo dodati u članu 3. da se volontiranjem, u smislu ovog zakona, ne smatra upravo ad hok volontiranje, o kojem ste vi govorili. Što se tiče treće primedbe koju ste vi istakli, ali i drugi poslanici, vezano za uslove volontiranja i da volontiranje može da obavlja lice koje ima najmanje 15 godina života, naši razlozi za ovakvo rešenje bili su ti što je u Zakonu o radu, neko je to i spomenuo, zakonski minimum da bi neko zasnovao radni odnos 15 godina, a konvencije Međunarodne organizacije rada koje smo mi ratifikovali govore takođe o tome. Zakon o obrazovanju reguliše vannastavne aktivnosti, između ostalih, volonterski rad, koji se odvija pod nadzorom nastavnika. To su bili naši argumenti zbog kojih smo uveli ovu odredbu o uslovima volontiranja. U svakom slučaju, kao što sam rekao, u vezi sa svim ovim primedbama koje su ovde istaknute, posebno o prijavi, slažem se da ima previše dokumentacije, bićemo spremni da u daljoj raspravi o tome razgovaramo i prihvatimo ove amandmane.
Hvala, gospodine ministre. Na osnovu člana 85, sada, po završetku ovog segmenta rasprave u načelu, određujem pauzu od jednog časa. Nastavićemo u 15.00 časova. Hvala.
Gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Dozvolite da vas informišem da ćemo do završetka spojenih tačaka dnevnog reda raditi danas i nakon 18.00 časova, poštujući član 85. našeg poslovnika. Nastavljamo rad prema rasporedu narodnih poslanika prijavljenih za reč u zajedničkom načelnom pretresu po tački 1. i 2. Narodni poslanik Đorđe Milićević ima reč. Molim vas, prijavite se gospodine Milićeviću.
Zahvaljujem, uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, najpre želim još jednom da ponovim da će poslanički klub SPS - JS podržati u danu za glasanje Predlog zakona protiv zlostavljanja na radu, jer mi zapravo podržavajući ovaj zakonski predlog želimo da podržimo cilj koji se želi postići usvajanjem ovog zakonskog predloga, a to je da se zabrani bilo koji vid zlostavljanja na radu i u vezi sa radom, odnosno da se obezbedi i stvori jedan kompletan i celovit sistem zaštite od zlostavljanja. Između ostalog, već je rečeno u uvodnom delu i u prvom delu današnjeg radnog dana da je Ustavom Republike Srbije, članom 60, utvrđeno da svako ima pravo na poštovanje dostojanstva svoje ličnosti na radu, bezbedne i zdrave uslove rada i potrebnu zaštitu na radu. Takođe, tačno je da Zakon o radu obezbeđuje jedan vid zaštite zaposlenog i lica koje traži zaposlenje, ali je tačno i da sve učestalije pojave ovakvog ponašanja koje se može definisati kao zlostavljanje na radu i u vezi sa radom ukazuju da nam je potreban poseban zakon koji će urediti i regulisati ovo izuzetno važno pitanje. Mislim da samo osam evropskih zemalja ima poseban zakon koji uređuje ovo izuzetno važno pitanje i dobro je da je ta potreba prepoznata i u Srbiji. Ono što je suštinski jako važno i na šta treba staviti poseban akcenat nakon usvajanja ovog zakonskog predloga jeste implementacija i sprovođenje ovog zakona, što je svakako teži deo. U obrazloženju zakonskog predloga, između ostalog, izneti su vrlo precizno podaci udruženja koja se na jedan relevantan način na nivou Srbije bave ovim pitanjem. Ne želim da govorim o podacima, ali ono što još jednom želim da istaknem jeste osnovni razlog zbog kojeg danas dolazi do pojave ove negativnosti u Srbiji, a to je proces privatizacije, odnosno ovakav, ja bih ga tako definisao, loš Zakon o privatizaciji. Kada su pojave najizraženije? To treba još jednom potpuno jasno i precizno reći – prilikom utvrđivanja viškova, da bi se radnici naterali da sami daju otkaz. Recimo, u preduzećima koja su privatizovana kupoprodajnim ugovorom jeste predviđeno da u periodu od dve ili tri godine nema otpuštanja radnika, ali alternativa ovakvoj odredbi ugovora vrlo često jeste, nažalost, to zlostavljanje na radu, kako bi se zaposleni naterali da daju otkaz. Zato želim još jednom da kažem, kao predstavnik političke opcije, političke partije koja će uvek biti na strani radnika, da nam je zaista potreban ovaj zakon, potrebna nam je implementacija, sprovođenje ovog zakona što pre, ali ono što nam je takođe izuzetno potrebno jeste jedan ozbiljna kontrola svih privatizovanih preduzeća na teritoriji Republike Srbije. Ako se to ne učini, ovo, čini mi se, neće biti jedina negativna pojava u procesu privatizacije u Srbiji. Ono što je izuzetno važno i što treba istaći kada je reč o ovom zakonskom predlogu jeste da će se zakon odnositi i primenjivati na sve poslodavce koji su definisani Zakonom o radu, a zaposlenim se smatra i lice koje je angažovano van radnog odnosa, u skladu sa zakonom, a to je već rečeno. Dakle, suštinski cilj jeste da se svi sukobi rešavaju kod poslodavca posredovanjem uz pomoć medijatora, i to u roku od osam dana. U postupku posredovanja, što je takođe važno i što treba reći, mogu učestvovati i predstavnici sindikata. Poslodavac je obavezan da pokrene disciplinski spor. U suprotnom, slučaj se rešava na sudu u parničnom postupku koji ima karakter radnog spora. Nadzor nad primenom samog zakona ima upravna inspekcija kada su u pitanju državni organi, teritorija autonomne pokrajine i lokalne samouprave, a inspekcija rada kada su svi ostali poslodavci u pitanju. Što se tiče Predloga zakona o volontiranju, želim da kažem da Poslanička grupa SPS - JS u načelu podržava ovaj zakonski predlog, jer smatramo da je dobro što se volontiranje uvodi konačno u pravni sistem. Ovim zakonskim predlogom volontiranje je, još jednom želim da podsetim, definisano kao dobrovoljno pružanje usluge za opšte dobro, bez naknade. Ono što je važno, ovom definicijom pravi se razlika između volontiranja kao nečega što je dobrovoljno, bez naknade, od radnog angažovanja lica na osnovu ugovora o radu i rada izvan radnog odnosa. Naravno da podržavamo intenciju Ministarstva da se reši problem rada na crno, u smislu da poslodavci uglavnom radnike prijavljuju lažno kao volontere. S druge strane, smatramo da na određen način treba olakšati rad iskrenih i istinskih volonterskih organizacija. Čini mi se da je ugovorna procedura pomalo komplikovana i da ne smemo dozvoliti da ona na određen način odbije ili obeshrabri potencijalne volontere, a novi potencijalni troškovi će biti dodatni problem i mislim da mogu na određen način, već sam rekao, otežati rad volonterskih organizacija. Procedura treba da podstakne, procedura treba da zaštiti, a nikako da obeshrabri. Na samom kraju, poslanički klub SPS - JS u načelu podržava i ovaj zakonski predlog. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Aleksandra Janković ima reč. Izvolite.
Moja koleginica Milica Vojić-Marković je već spominjala da mobing ne može biti vezan za zemlju u tranziciji, niti da je srpska umotvorina, jer su radnici ugroženi širom sveta. Naime, najugroženiji su u Velikoj Britaniji, Holandiji, Finskoj, slede Švedska, Francuska i Irska. Od novih članova EU najviše ih ima u Litvaniji, Češkoj i Slovačkoj. Više od polovine zaposlenih na dugotrajni mobing odgovara trpljenjem i istovremeno potragom za novim radnim mestom. Otkaz bi dalo 28%, a 12% zaposlenih bi prijavilo poslodavca. U Nemačkoj se hiljadu samoubistava godišnje povezuje sa mobingom, a u Švedskoj čak 20% od ukupnog broja samoubistava. Istraživanje izvršeno u Beogradu na 135 ispitanika (65 muškaraca i 70 žena), u periodu april - maj 2007. godine, pokazalo je da se mobing sprovodi u svim područjima rada i među svim nivoima zaposlenih. Zanimljivo, muškarci su izloženi isključivo vertikalnom mobingu koji sprovode rukovodioci nad svojim potčinjenima, dok su žene podjednako izložene i vertikalnom i horizontalnom mobingu. Mobingu su podjednako izloženi i mlađi i stariji muškarci, sa većim ili manjim radnim stažom, bez obzira na obrazovanje, bračno stanje. Među ženama, vertikalnom mobingu su izložene žene koje su po godinama mlađe, bez kvalifikacije, neudate i sa više od deset godina radnog staža. Isključivo horizontalnom mobingu su uglavnom izložene mlađe žene sa srednjim stepenom stručnosti, nešto više neudate, sa radnim stažom dužim od deset godina. Kod muškaraca najčešći oblici mobinga su: pretrpavanje poslovima, zadavanje preteških poslova, neadekvatna komunikacija, kritika na rad, preterana kontrola, a kod žena: ogovaranje, nedostatak komunikacije, izolacija, kritika na rad, neadekvatna komunikacija. Kao ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija već sam ukazala na to da mobing u Srbiji izrasta u nacionalni problem, koji se neće rešiti time što ćemo konstatovati da, pored svih drugih problema, ne može da bude prioritet donošenje ovakvog zakona. Jeste prioritet i donošenje ovakvog zakona, posebnog, i jasna društvena akcija koja bi morala da pruži adekvatne informacije svim potencijalnim žrtvama mobinga o kakvoj se pojavi radi, šta mogu da preduzmu, osim da ćute i trpe i kako da izađu na kraj sa onima koji su društveno mnogo pokriveniji i moćniji. Svima onima koji su skeptični u pogledu potrebe za adekvatnim informisanjem građana preporučujem da pročitaju komentare na internetu u okviru kojih ljudi navode drastične primere zlostavljanja, pri čemu uopšte nisu sigurni da li ono što doživljavaju mogu kvalifikovati kao maltretiranje. Na primer: „Imam sledeći slučaj na radnom mestu. Nas zaposlene u školi prati ložač, po nalogu direktora, i zapisuje ko kasni na čas, ko ostavlja prljavu učionicu i slično. Dakle, taj ložač je najvažnija osoba u školi, a naravno da direktoru prenosi pogrešne informacije. Nedavno je zamalo pretukao čistačicu, stariju ženu pred penzijom. Da li je to mobing?“ Ili: „Šest godina radim kao profesor u školi, ali tek posle dve godine postala sam svesna pritiska koji na mene vrši pedagog škole. Nisam samo ja njena žrtva. Neke koleginice su napustile školu jer nisu mogle to da podnesu. Dve godine, od kada ona pravi raspored, ja imam nehuman raspored časova. Na stranu to što radim u dve škole, dve smene, dva predmeta. Petkom sedim ceo dan u školi, obe smene, zbog šest časova. Pošto radim u predgrađu, ne isplati mi se niti bih stigla da se vratim kući pa ponovo na posao prevozom.“ „Da li u mobing spada i zlostavljanje prilikom zapošljavanja? Naime, kao lekar bez posla imao sam dovoljno vremena da se detaljno upoznam sa Zakonom o zdravstvenoj zaštiti koji upućuje na Zakon o radu, a Zakon o radu kaže da direktor, u mom slučaju zdravstvene ustanove, ne mora da raspisivanjem konkursa učini postupak zasnivanja radnog odnosa transparentnijim. Dakle, bez konkursa i bez kriterijuma se može svako zapošljavati, a u mom slučaju, sa prosekom 9,09 i medicinskim fakultetom završenim u roku, ni u rodnom Leskovcu ni u Beogradu za mene nema mesta. Direktori Doma zdravlja i Opšte bolnice Leskovac zapošljavaju bez kriterijuma, po stranačkoj osnovi i uz nadoknadu, što je javna tajna, a da ne pričamo da se pripravnički staž lekara uvek obavlja volonterski.“ U više ovih komentara se spominje potreba da se u okviru prevencije napravi posebna TV emisija sa konkretnim informacijama, savetima kako se suprotstaviti mobingu i diskriminaciji, kao i konkretnim predlozima zaštite, uključujući i sudsku. Dobar predlog za Javni servis, a sve u okviru ovog slogana „Vaše pravo da znate sve“. Mobing definitivno počinje strahom mobera, a održava se zbog straha žrtve i ostalih zaposlenih, pri čemu su se pojedine gazde tako osilile da angažuju i profesionalne mobere čiji je cilj da se maltretiranjem smanji broj zaposlenih. „Ovaj svet je opasno mesto, ne zbog onih koji čine zlo već zbog onih koji gledaju i koji ne preduzimaju ništa“, rekao je jednom Albert Ajnštajn. Stoga, treba konstatovati kako je donošenje posebnog zakona čiji je cilj sprečavanje zlostavljanja na radu potrebno, ali je isto tako tačno da ovako formulisan zakon ima obilje slabih mesta, uz mogućnost čestih zloupotreba kako od strane novokomponovanih gazda, tako i od strane naprasno osvešćenih i ostrašćenih, nažalost, radnika. U ovom predlogu zakona nije se otišlo dalje od određivanja najapstraktnijeg pojma zlostavljanja na radu, niti se ušlo u opise konkretnih pojedinačnih oblika koje zlostavljanje na radu može imati u svakodnevnim odnosima u radnom okruženju. Ako pogledamo Zakon o radu, videćemo da je već u njemu prepoznat jedan poseban oblik zlostavljanja na radu, odnosno da razlikuje seksualno uznemiravanje i zlostavljanje. U ovom predlogu nema ni reči posebno o fizičkom i psihičkom zlostavljanju, što bi bilo neophodno ukoliko se želi pružiti što preciznija definicija pojma zlostavljanja, odnosno ukoliko se želi precizirati da zlostavljanje ostavlja posledice i po psihičko i po fizičko zdravlje žrtve. Uostalom, ovako precizna definicija sadržana je u novom francuskom zakonu, koji je na neki način i model zakona o zabrani zlostavljanja. Drugo, kada se radi o beneficijarima zakona jasno je da postoji izražena potreba da se pruži što potpunija zaštita od zlostavljanja na radu svim kategorijama zaposlenih. Međutim, u Predlogu zakona krug beneficijara se vezuje za nadležnost pojedinih zakona kojima se uređuje oblast rada, odnosno zapošljavanja, pa se dodaje da se odredbe ovog zakona odnose na poslodavce, kao i na zaposlene i druga lica angažovana van radnog odnosa, u skladu sa zakonom kojim se uređuje rad, zakonom kojim se uređuju prava i obaveze državnih službenika, nameštenika i zakonom kojim se uređuju prava i obaveze zaposlenih u jedinicama teritorijalne autonomije i lokalne samouprave. To je krug beneficijara koji su zaštićeni ovim zakonom, a naše je mišljenje da bi se taj krug i te kako morao proširiti, obuhvatiti lica u radnom odnosu kod poslodavca, bilo kog, kao i lica koja obavljaju privremene i povremene poslove ili poslove po ugovoru o delu ili po drugom ugovoru, lica na dopunskom radu, lica koja traže posao, studente i učenike na praksi, lica na stručnom osposobljavanju i usavršavanju kod poslodavca bez zasnivanja radnog odnosa, volontere i svako drugo lice koje po bilo kom osnovu učestvuje u radu kod poslodavca. Isto tako, ovim predlogom zakona je predviđeno da aktivna legitimacija ostaje pravo na podnošenje tužbe, pravo na pravnu zaštitu, ali samo onome ko je žrtva mobinga. Gde su tu svi oni drugi koji bi mogli da se pojave kao podnosioci tužbe, kao oni koji zahtevaju zaštitu, pre svega reprezentativni sindikati, nevladine organizacije, strukovna udruženja? U okviru potrebe da se pruži što potpunija zaštita svim kategorijama zaposlenih kroz precizniju definiciju izvršilaca zlostavljanja mora se u zakonsko rešenje uvrstiti i mogućnost da poslodavac bude žrtva zlostavljanja od strane pojedinca ili grupe zaposlenih, što je ovim predlogom zanemareno. Zanemarene su i mnoge primedbe Unije poslodavaca i 114 firmi, a bilo je sasvim očekivano da se u donošenju ovako osetljivog zakonskog rešenja javno konsultuju i uvaže srpski poslodavci, koji zapošljavaju na hiljade radnika. Očigledno je da poslanici opozicije nisu protiv donošenja ovakvog zakona. Ono protiv čega jesmo je način, odsustvo pravne javne rasprave i ishitreno formulisanje nekih zakonskih normi koje će zbog nepreciznosti biti dobra racionalizacija za mnoge zloupotrebe i manipulacije. Kako da verujemo u iskrene namere ove vlade da će sprečiti zlostavljanje na radu kada nije sprečila da pet miliona Srba bude zlostavljano lažnim obećanjima barona Mlađe Minhauzena? Ko će stvarno sprečiti zlostavljanje kreativnih radnika kada ova vlada ne kreira ništa drugo osim krize? Kako da verujemo da će biti poštovano radno iskustvo zaposlenih kada su mnogi pripadnici izvršne vlasti prvo zaposlenje dobili baš u Vladi, a bez ikakvog prethodnog radnog iskustva? Evidentan je povratak u Brozova vremena jer su na vlasti najbolji učenici, nastavljači politike „najvećeg sina svih naroda i narodnosti“. Nije ni čudo da se stoga izvinjavamo svim narodima i narodnostima, a sopstveni ostaje žigosan, obespravljen i globalno zlostavljen u svim segmentima. Vraćena je aktivna legitimacija fenomenu političke podobnosti, pa je stvarno pitanje kako će se ovaj zakon primenjivati na politički podobne radnike, koji će steći sva zakonska prava da eliminišu politički nepodobne poslodavce, na primer. Generalno, zlostavljanje na radu počiva na strahu od gubitka posla, a taj strah je zasnovan na jasnom doživljaju odsustva izbora. Ako ova vlada i predlagač ovog zakona zaista misle da spreče zlostavljanje, prvo moraju prestati da se ponašaju kao zlostavljači, uzimajući u obzir jasno izraženo nezadovoljstvo naroda, koji traži nove izbore – i u političkom i u životnom smislu.
Narodni poslanik Miljan Ranđelović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja sam zaista fasciniran sposobnošću naše uvažene koleginice da na ovaj način izvrće činjenice, da spaja nespojivo. Ne razumem kakve veze imaju ova dva zakona sa paušalnim čaršijskim pričama o tome da li onaj ili ovaj direktor ovog ili onog zapošljavaju, odnosno ne zapošljavaju; i ne razumem kako neko može da priča o mobingu ili o volontiranju, a da pri tom ne radi tamo. To bi bilo jednako kao kad bih ja sada komentarisao šta pričaju ljudi iz Čačka u kafani i u kafićima o načinu vladavine nekih drugih direktora. Smatram da ova rasprava nije ni vreme ni mesto da komentarišemo na takav način. Zaista mislim da ova dva zakona moramo shvatiti vrlo ozbiljno zato što oni jesu jako bitni za naše društvo, pre svega za modernizaciju našeg društva. Svako ko je volontirao zaista može da potvrdi da volonteri kroz njihove akcije mogu da vide one lokalne probleme koji su vlastima često nevidljivi, mogu da reaguju na te izazove svojih lokalnih sredina i mogu da pomognu u poboljšanju života onih ljudi kojima upravo ti problemi nevidljivi vlastima jako otežavaju život. Meni je posebno zadovoljstvo što sa ovog mesta mogu da govorim o volontiranju i samom Predlogu zakona o volontiranju, jer da i sam nisam bio volonter i na taj način stekao mnogo znanja i iskustva, pretpostavljam da danas ne bih bio u ovoj sali. U periodu koji je iza nas volontiranje je bilo prepušteno samo sebi. Volontiranje shvatamo na jedan veoma zastareli način i krajnje je vreme da zakonom uredimo ovu oblast, jer pozitivne posledice usvajanja ovog zakona će svakako biti od neizmerne važnosti za budućnost našeg društva. Ponavljam, značaj volontiranja za naše društvo je ogroman. Postoji čitava lepeza oblasti koje bi bile mnogo siromašnije da volontiranje ne postoji, od pomaganja starijim sugrađanima, bolesnima, pa sve do Univerzijade, koja sigurno ne bi bila tako uspešno organizovana i ne bi bila tako svetao primer za našu državu da mladi i motivisani ljudi nisu želeli da pomognu u svemu tome. To su, drage kolege, bili volonteri. Društveni značaj volontiranja se ogleda u tome što volonteri u stvari promovišu osnovne vrednosti svog društva. Pomoći nekome bez ikakvog interesa, uz čistu moralnu satisfakciju, učiniti nešto dobro za svoju zajednicu i menjati stvari nabolje, sve su to vrednosti za koje moramo da se borimo, sve su to vrednosti zbog kojih moramo da usvojimo ovaj zakon. Smatram da je usvajanje ovog zakona u stvari uređenje one početne oblasti u životu svakog mladog čoveka. Postoje projekti koji spajaju volontere iz različitih krajeva naše države. Na taj način ti mladi ljudi, a i malo stariji, upoznaju druge krajeve naše države i na taj način sklapaju prijateljstva. Ubeđen sam da će u nekom trenutku svako prijateljstvo prerasti u jednu solidarnost regiona Srbije. U krajnjoj instanci, to sigurno znači da će naša država biti stabilnija u nekom budućem periodu, ako imamo upravo tu solidarnost naših regiona. Do pre deset godina u Srbiji je vođena suluda politika, koja je planski praznila mala mesta. Posledice te politike se osećaju danas, zato što u mnogim malim mestima širom Srbije mlađi ljudi ne mogu da dobiju šansu čak ni za sticanje radnog iskustva. Ubeđen sam da će se usvajanjem ovog zakona obezbediti uslovi da ljudi stiču ta radna iskustva, zato što će im to pomoći kada traže posao i, nadam se, kada dobiju zaposlenje. Za lokalne probleme svakako su najbolja lokalna rešenja. Pokazalo se da volonteri i te kako mogu da reaguju na izazove svojih lokalnih sredina. Kada to kažem mislim na učestvovanje u pravljenju nasipa kada su poplave, pa do prikupljanja krvi. Nema uspeha u takvim akcijama bez voluntarizma. To je ono što su ljudi radili, ali, ponavljam, to do sada nije bilo uređeno u našoj državi. Usvajanjem ovog zakona mi uvodimo red i u taj segment našeg društva koji je bitan, posebno kada su kritične situacije u pitanju. Zakon jasno definiše šta jeste, a šta nije volontiranje. Do danas se nisu znala ni prava ni obaveze kako organizatora volontiranja, tako i samih volontera. Na kraju krajeva, što je najbitnije, sami korisnici volontiranja nisu znali svoja prava i obaveze. Mi nismo znali ko su naši volonteri i nismo znali šta su i koliko su oni radili, ali sami volonteri nisu imali nijedan način da kapitalizuju tu dobru stranu svoje ličnosti. Jednostavno, nismo imali ni pisani trag; ili smo imali neke pisane tragove koje ponekad u nekim razgovorima za posao nisu shvatali ozbiljno, ili je bilo zloupotreba. Kada smo kod zloupotreba, jako sam zadovoljan predloženim odredbama u ovom zakonu koje regulišu način sprovođenja ovog zakona i s druge strane, vrlo jasno predlažu mere za kažnjavanje svih onih koji ne poštuju ovaj zakon. Potrebno je da navikavamo mlade na evropske vrednosti, a volontiranje to svakako jeste. Mladi su po definiciji, a i u praksi, oni koji najviše volontiraju i najviše su spremni da volontiraju i svoje vreme troše u korist svih nas. Ovaj zakon dozvoljava učešće mladih od 15 godina starosti. Znam da je predat jedan amandman koji predlaže da se ta granica dodatno spusti, kako bismo uticali na to da formiramo mlade ljude dok su još u osnovnoj školi da postanu odgovorni građani, da postanu solidarni građani. Čuo sam malopre obrazloženje ministra zašto je to baš tako predloženo. Delimično sa tim mogu da se složim, ali možda možemo da pronađemo neko rešenje da se u ovom zakonu da nevladinim organizacijama i raznoraznim udruženjima mogućnost da angažuju mlade ljude koji su mlađi od 15 godina. Kada je fudbalska utakmica, rukometna ili košarkaška, sportski klubovi jesu ta udruženja, oni stave te svoje mlade, poletarce, da skupljaju lopte, ako ništa drugo. Postoji još niz takvih primera koji jesu negde nekom uredbom i nekim zakonom dotaknuti, ali mislim da bi možda bilo dobro da i u ovom zakonu to spomenemo. Na kraju, smatram da usvajanjem ovog zakona pomažemo organizatoru volontiranja, samim volonterima i, najbitnije, da pružamo sigurnost korisnicima volontiranja. Ono što ćemo kao društvo dobiti usvajanjem ovog zakona svakako je od neizmerne važnosti za naše društvo. Kada to kažem mislim na te mlade generacije koje će zbog ovog zakona imati razvijeniji osećaj odgovornosti i solidarnosti. Nadam se da se slažete da treba pohvaliti sva udruženja građana i sve nevladine organizacije koje su godinama u ovom neuređenom segmentu našeg društva vodile svoje tihe borbe za poboljšanje kvaliteta života nekih društvenih grupa ili našeg društva i svih nas zajedno. Ukoliko imamo ovako bitnu oblast koja je prepuštena sama sebi i ukoliko ne modernizujemo shvatanje volontiranja, onda nismo odgovorni prema našoj zajedničkoj budućnosti. Siguran sam da će usvajanje ovog predloga zakona pomoći mladima da pomoću volonterskog rada steknu mnoga znanja i iskustva koja će ih učiniti odgovornim, solidarnim ljudima i, na kraju krajeva, koja će ih dovesti u ovu salu ukoliko oni to požele. Hvala.
Nema osnova za repliku. Zaista nema. Povreda Poslovnika, izvolite.
Povređen je član 104. Ovo je primer horizontalnog i vertikalnog mobinga: gospodin Ranđelović je uradio horizontalni, a vi, gospođo predsedavajuća, radite vertikalni, zato što me je čovek potpuno pogrešno shvatio, uz to iznevši kvalifikaciju da sam ja majstor da spojim nespojivo. Možda je to i tačno, ali primer koji sam navela je bio samo ilustracija problema koji realno postoje. Verujem da i gospodin Ranđelović koji je iz Timočke Krajine i ja iz Beograda, pošto su sada u upotrebi nove tehnologije, imamo mogućnost, recimo, preko interneta da saznamo šta se događa i u Leskovcu, i u Čačku itd. Ne samo to, kada smo već kod toga i ravnomernog regionalnog razvoja, bilo bi dobro postaviti pitanje, tim pre što je prisutan ministar Ljajić, šta se to dogodilo i da li je primer mobinga ovo što se dogodilo u Prijepolju. Milan Gačević i Nebojša Minić, odbornici odborničke grupe DSS - NS juče su brutalno pretučeni na sednici SO Prijepolje. Njih je, po nalogu Jusufa Muškića, predsednika SO Prijepolje, pred 60 odbornika i u direktnom TV prenosu pretukla grupa u crno odevenih mladića, bez bilo kakvih oznaka i identifikacije, a koje je Muškić angažovao kao navodno skupštinsko obezbeđenje. Sada slušajte zašto su pretučeni. Odbornici Gačević i Minić su pretučeni jer su tražili da materijali sa sednice SO Prijepolje budu pisani ćirilicom. Umesto da ispuni ovu ustavnu i zakonsku obavezu, predsednik SO Prijepolje je oduzeo reč, izrekao odborniku meru udaljenja sa sednice, a zatim naložio brutalnu upotrebu fizičke sile. Ko želi da piše ćirilicom, koja je još uvek u službenoj upotrebi u Srbiji, taj će dobiti batine, pa makar bio i odbornik.
Vreme. Zapravo je institut povrede Poslovnika zloupotrebljen. Povredu Poslovnika reklamira gospodin Miljan Ranđelović.
Hvala na datoj reči, zaista ću biti vrlo kratak. Vrlo dobro sam razumeo šta je cenjena koleginica pročitala, i malopre a i sada. Ovo samo potvrđuje, još jednom ste sada potvrdili upravo ono što sam rekao – vi ste majstor da spinujete, da spajate nespojivo. Ako ćemo na taj način da razgovaramo, vi niste ni spomenuli ništa u vezi s onim što sam spomenuo o Čačku. Naravno da internet postoji, i naravno da sam iz Timočke Krajine, istočne Srbije i naravno da znam sve to, ali, još jednom ponavljam, to su čaršijske priče. Još jednom ponavljam, nije u redu da u ovoj raspravi učestvujemo na ovaj način. Nadam se da ću sada i završiti ovu našu raspravu. Tvrdim, vi ste majstor za spinovanje i spajanje nespojivog. Hvala.
Gospođa Nataša Mićić ima reč. Izvolite, gospođo Mićić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, najpre želim da primetim da je rasprava o Predlogu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu jedinstven primer aktivnog i revnosnog učešća poslaničke većine, što bi bilo pohvalno da prethodno niste glasali za spajanje rasprave sa materijom koja se tiče uređivanja volonterstva u ovoj zemlji. Mislim da nema potrebe da nas iko ovde ubeđuje koliko je potrebno i važno sprečavati zlostavljanje, da smo toga svi svesni. Mnogo je važnije da se pozabavimo načinom i uzrocima zbog kojih do toga dolazi. Naime, jasno je svima da je ovaj zakon potreban, da je širok krug ljudi koji su zlostavljani u ovoj zemlji na svojim radnim mestima. Po nekim podacima, otprilike svako drugo lice je izloženo zlostavljanju. Ono što je interesantno jeste da zlostavljan može biti bilo ko. To mogu biti i mladi radnici na početku svoje karijere, to mogu biti i oni koji su pred odlaskom u penziju, to mogu biti i oni koji su uspešni i vredni pa se sprečavaju da napreduju, a takođe mogu biti kako zaposleni tako i poslodavci. Smatram da nije dobro diskutovati o ovom zakonu samo u smislu pravljenja atmosfere protiv poslodavaca, naročito protiv privatnih poslodavaca, jer u ovoj zemlji se zlostavljaju i zaposlena lica koja rade u državnim preduzećima. Među razlozima zbog kojih dolazi do zlostavljanja na poslu svakako jeste i ta frustriranost našeg društva našom neposrednom prošlošću, zatim, dugotrajna tradicija koja je praćena strahom od gubitka posla, ali i jedan novi vid zlostavljanja koji je uveden na mala vrata zahvaljujući uvođenju partijske države, pa tako u ovoj zemlji postoji i politički mobing. Međutim, smatram da je važno, pošto je zlostavljanje samo jedna vrsta nasilja, složićete se, da razumemo da nasilje u ovoj zemlji ima strukturalni karakter, ono je opšte. Dakle, svima nam je jasno da je i u porodici, i u školama, na ulici, u prevoznim sredstvima, na svakom koraku prisutno. Strukturalno nasilje znači (zato se ono povećava i indukuje) da država nema adekvatne odgovore na najgoru vrstu nasilja koja je vršena u ovoj zemlji. Za najgora krivična dela imamo toliko okrivljenih i optuženih, pa čak i osuđenih, koji su na slobodi. Dalje, baveći se nasiljem treba reći da u korenu te reči stoji, odnosno koren te reči potiče od reči – sila. Kada uzmemo u obzir da je u ovoj zemlji na silu donet Ustav, na silu su otimani mandati, na silu je prodat NIS, i mnogi drugi važni akti su u ovoj zemlji doneti na silu, onda ne možemo očekivati da se jedno pitanje selektivno sada može rešiti bez uvažavanja ovih opštih društvenih prilika i okolnosti. S obzirom na to da ovde ne postoji ni jedan jedini poslanik, bez obzira na to kojoj političkoj stranci pripada, koji ne podržava sprečavanje zlostavljanja, mislim da je Ministarstvo rada zapravo imalo lak zadatak. Zadatak Ministarstva rada je bio samo da jasno definiše u čemu se sastoje te radnje zlostavljanja, ko su subjekti koji podležu zlostavljanju i sam postupak. Ono što je dobra strana zakona jeste da je predviđen jedan dvofazni postupak. To predviđanje posrednika je, naravno, dobro i važno; ne treba zatrpavati sudove ako se najpre može unutar jednog preduzeća taj posao završiti, ali je vrlo nejasna procedura postavljanja samog posrednika, kao i njegovo određivanje, njegova edukacija. Čak mislim da je veoma kratak rok za primenu, pošto preduzeća imaju rok od 60 dana da primene ovaj zakon. Uzimajući u obzir da je u tome jedan letnji mesec, jul, izražavam bojazan da će ovaj zakon u tom delu, koji ima dobrih strana, imati poteškoća sa primenom. Ono što je veoma loše to je da ste potpuno izostavili definisanje radnji zlostavljanja i stoga sam podnela amandman na član 6. Dakle, to zlostavljanje može biti fizičko, psihičko i seksualno uznemiravanje. Tačno sam definisala, opisala sam te radnje i nadam se, ako hoćete da popravite taj zakon i ako hoćete da efikasnost primene zakona poboljšate, da ćete taj amandman prihvatiti. Drugi amandman koji sam podnela odnosi se na definisanje samih subjekata, pošto nisu sva lica obuhvaćena ovim zakonom, ali o tome su pričali i neki drugi poslanici. Dakle, tu su i lica koja rade privremene i povremene poslove, zatim pripadnici vojske, studenti i učenici na praksi, lica na stručnom osposobljavanju i usavršavanju kod poslodavaca, volonteri i svako drugo lice koje po bilo kom osnovu učestvuje u radu poslodavca. Smatram da bi trebalo, radi jasnije definicije tih subjekata, da prihvatite ovaj amandman. Poslanička grupa LDP ne može glasati za ovaj zakon ukoliko ne prihvatite ove izmene koje će ga poboljšati.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Tijana Nikolić ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, pred nama je danas Predlog zakona o volontiranju. Značaj volonterskih aktivnosti je višestruk kako za državu i društvo u celini, tako i za same volontere. Naime, volontiranjem se razmenjuju iskustva, stiču znanja, razvija se briga o drugima i to dovodi do stvaranja solidarnijeg i humanijeg društva. Međutim, značaj donošenja zakona o volontiranju ogleda se prvenstveno u tome što se ovim zakonom uvodi u pravni sistem pojam volontiranja kao dobrovoljnog pružanja usluga određenom licu ili usluga za opšte dobro, i to bez naknade. To je vrlo bitno jer naša dosadašnja zakonska regulativa nije poznavala pojam volontiranja u ovom smislu. Donošenjem zakona o volontiranju obezbediće se pravna zaštita volontera, ali i zaštita korisnika njihovih usluga. Naime, ovaj zakon predviđa pre svega da volontiranje može da obavlja lice koje ima najmanje 15 godina, a oni koji su mlađi od 18 godina to mogu da čine samo uz pismenu saglasnost roditelja ili staratelja. Ovaj predlog zakona vrlo precizno definiše prava volontera, od kojih je jedno vrlo bitno, a to je pravo da od organizatora volontiranja dobiju potvrdu o obavljenom volontiranju, što je od izuzetnog značaja za studente fakulteta koji dosledno primenjuju Bolonjsku deklaraciju, te im se za upis u narednu godinu traži određen broj sati društvenokorisnog rada. Volonter takođe ima pravo da bude osiguran u određenim slučajevima u kojima su njegov život i telo ugroženi. Zatim, ima pravo na zaštitu privatnosti svojih podataka, pravo da bude upoznat sa svim detaljima usluga i aktivnosti koje će obavljati i pravo da raskine ugovor sa organizatorom u bilo kom momentu, bez ikakvog obrazloženja, osim u slučaju da to nanosi nenadoknadivu štetu nekom licu. Kada je reč o zaštiti korisnika volontiranja, u slučaju da su u pitanju društveno osetljive grupe, kao što su deca, stara, onemoćala lica ili osobe sa invaliditetom, volontiranje u tim slučajevima nemaju pravo da obavljaju ona lica koja su lišena potpuno ili delimično poslovne sposobnosti i roditeljskog prava, zatim lica koja su pravosnažno osuđena za krivična dela protiv života, tela, polne slobode, braka, porodice itd. Ono što je novina u odnosu na dosadašnju praksu jeste obaveza organizatora da, pre svega, registruje svoju organizaciju kao volontersku u nadležnom ministarstvu, zatim, da podnosi godišnji izveštaj o radu i, što je najvažnije, vodi evidenciju o volontiranju. Evidencija o volontiranju podrazumeva opis kompletnog programa volontiranja, njegovog trajanja, obuke koju su volonteri prošli, njihove lične podatke, podatke o korisniku i broju volontera koji su učestvovali. Prošle godine bili smo svedoci ogromnog interesovanja koje je vladalo za učestvovanje u organizaciji Univerzijade koja je održana u Beogradu. Deset hiljada mladih ljudi se prijavilo, prošlo obuku i dalo svoj doprinos ovoj manifestaciji. Oni su stekli nova iskustva, ali su i prikazali ono što su naučili. Nekoliko hiljada volontera učestvovalo je u organizaciji Evrovizije, Beogradskog maratona, završnog turnira Jadranske lige, a njih 300 je učestvovalo u organizaciji juče završenog teniskog turnira Serbia open. S obzirom na to da se u budućnosti očekuje da Srbija organizuje slične, a možda i zahtevnije manifestacije, smatram da je neophodna zvanična evidencija volontera u Srbiji. Veoma je važno napomenuti i da je primećeno da u državama sa razvijenom tradicijom volontiranja postoji uočena značajna ekonomska dobit koju volonteri svojim aktivnostima daju nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj ekonomiji. Milioni građana širom Evrope svakog dana učestvuju u volonterskim aktivnostima. Tako, na primer, u Velikoj Britaniji godišnje volontira 23.000.000 ljudi, što proizvodi radnu snagu od oko 180.000 radnika koji rade puno radno vreme. Procenjena ekonomska dobit od zvaničnog volontarizma u Velikoj Britaniji je šezdeset pet milijardi evra godišnje. Ipak, ono što je bitnije od svega što sam navela jeste neophodnost da ideja i svest o pozitivnim stranama volontarizma zaživi u Srbiji. U Univerzalnoj deklaraciji o volontarizmu stoji da je volontiranje jedna od osnova građanskog društva kojim se afirmišu pacifizam, jednakost, sloboda, ravnopravnost, solidarnost. Nažalost, među našim građanima i danas je veliki broj onih ljudi koji sa skepsom gledaju na motive mladih volontera i volonterki. Tačno je da volontiranje donosi određene koristi i da izvestan broj mladih ljudi počinje volontiranje iz utilitarističkih pobuda. Međutim, uverena sam da posle izvesnog vremena provedenog na rešavanju društveno važnih problema, pomoći marginalizovanim grupama i sličnim situacijama dolazi do podizanja nivoa svesti kod mladih ljudi o tim važnim temama. Volontiranje, kao što sam već rekla, predstavlja dobrovoljno pružanje usluga za opšte dobro ili drugom licu bez naknade. Međutim, kao dugogodišnja volonterka u obavezi sam da istaknemda volontiranje znači i upoznavanje drugih ljudi, drugih kultura, sticanje prijateljstava, razvijanje znanja, veština, rad na sopstvenom razvoju i osvešćivanju. Volontiranje znači učiti, usavršavati se, udruživati se, pomagati. Volontiranje znači biti čovek. Mladi ljudi svojim volontiranjem nikome ne poklanjaju svoje slobodno vreme, znanje, veštine, uloženu energiju; oni ulažu u sebe, u svoje organizacije, u svoje zajednice, u državu kao celinu. To ulaganje isplati se pre ili kasnije. Zato vas pozivam da zajedno širimo ideju volonterizma u Srbiji i u danu za glasanje podržimo ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem poslanici Nikolić. Narodni poslanik gospođa Donka Banović ima reč.
Gospođo predsednice, pridružujem se kolegama koje su na neki način protestovale zbog toga što je skupštinska većina odlučila da ova dva zakona spoji u jednu tačku. Ova dva zakona su potpuno različita. Jedina sličnost je da dolaze iz istog ministarstva. Po toj logici, mogli bismo da organizujemo jednu veliku sednicu gde će biti samo jedna tačka i da zamolimo Ministarstvo za rad i socijalnu politiku da nam dostavi sve što ima spremno, pa ćemo to završiti za jedan dan. Kao što, recimo, često radimo i kad su u pitanju zakoni iz oblasti poljoprivrede. Dakle, govoriću o zakonu o volontiranju. Zahvaliću se koleginici koja je govorila pre mene, jer je ona dosta lepih stvari rekla o tome šta je volontiranje, zašto je dobrovoljni rad jako značajan za svaku zajednicu pa i za našu, tako da ja o tome neću govoriti, mislim da se tu svi slažemo, fokusiraću se na sam tekst Predloga zakona. Naš pravni sistem do onog trenutka dok se ovaj zakon ne izglasa ne poznaje volontiranje kao dobrovoljno pružanje usluga za opšte dobro ili za dobro drugog lica bez naknade ili, da kažem, bez finansijske koristi, tako da bi se moglo reći da je, to kažu oni koji smatraju da treba da postoji ovakav zakon, ovaj zakon značajan zato što se volontiranje uvodi u naš pravni sistem i jasno se pravi razlika u odnosu na radno angažovanje lica po osnovu ugovora o delu ili radu van radnog odnosa. Kad se i u obrazloženju zakona ističe da je zakon potreban kako bi se volontiranje razlikovalo od nekih drugih oblika rada ili radnog angažovanja, to automatski ukazuje da mi imamo problem jer nam se mešaju razne vrste rada i da u toj oblasti postoji i rad na crno, da postoji zloupotreba pod firmom volontera. Veoma često možemo da pročitamo i znamo da volontere ili „dobrovoljce“ veoma često poslodavci koriste da obavljaju neke njihove poslove, a da to nije nikakav volontarizam, odnosno dobrovoljni rad, nego rad na crno. Kao što su kolege pre mene govorile, volontarizam doprinosi razvoju humanijeg i ravnopravnijeg društva, a ima i ekonomski značaj. Nadam se da niko ovde ozbiljno ne misli da će samim tim što ćemo doneti ovaj zakon odjednom ojačati značaj volontiranja i svima biti jasno koliko je volontarizam važan za jednu zajednicu. Ono što mene plaši, to je da će i ovo ostati mrtvo slovo na papiru. Uvešćemo mi taj pojam u naš pravni sistem, međutim... Kao što je koleginica pomenula, u Velikoj Britaniji ima 23.000.000 registrovanih dobrovoljaca ili volontera, a Velika Britanija nema zakon o volontiranju. Imala sam tu sreću da sam boravila na Univerzitetu u Edinburgu i tu sam saznala da studenti na tom univerzitetu imaju volontersku organizaciju koja je stara trista-četiristo godina. Dakle, nemaju zakon, ali imaju tako razvijenu tradiciju. U našem Zakonu o visokom obrazovanju ima jedan član koji govori o tome i praktično je otvorio vrata fakultetima da mogu da krenu sa volonterskim radom studenata, gde bi se studenti ohrabrivali da obavljaju neke volonterske aktivnosti, a imali bi koristi; naglašavam, ne finansijske koristi, nego koristi jer bi se taj njihov rad cenio na taj način što bi se bodovalo kada se procenjuje ispit itd. Znam da malo fakulteta to koristi, da nisu prepoznali tu mogućnost ni profesori; studenti su verovatno prepoznali, ali pretpostavljam da nisu mogli da se izbore sa tim. Dakle, neki smatraju da je ovaj zakon veoma značajan. Pretpostavljam da i Vlada smatra da je zakon značajan, ali ako smatrate da je toliko važan, onda je i Predlog zakona mogao da bude bolji. Primedbe koje DSS ima na predlog ovog teksta grupisaću u nekoliko celina. Inače smo podneli oko 30-35 amandmana, pa kada budemo razgovarali u pojedinostima o ovom zakonu, onda ćemo i o tim amandmanima. Na primer, moj prvi šok, da kažem, prilikom čitanja ovog zakona vezan je za član 3, gde predlagač kaže da se volontiranjem, u smislu ovog zakona, ne smatra obavljanje poslova Crvenog krsta Srbije koji su vezani za ostvarivanje ciljeva i zadataka u skladu sa zakonom i drugim propisom. Meni ovo zvuči neverovatno. Moguće da je predlagač zakona imao nešto na umu, što se ne vidi iz ovog člana. Reći da volonteri koji su angažovani u akcijama Crvenog krsta, da taj njihov rad nije dobrovoljni rad, odnosno da nije volontarizam, prosto je neverovatno. Ne znam da li znate, ali recimo u prošloj godini, znači u 2009. godini, u Crvenom krstu bilo je angažovano 60.000 povremenih volontera i 10.000 stalnih volontera. Šta su ti volonteri koji učestvuju u akcijama Crvenog krsta? Da li su to sad radnici na crno, ilegalci, koji su viđeni za kazne kod sudije za prekršaje? Malo ovo karikiram, ali prosto hoću sve nas da podstaknem na razmišljanje; sad ćemo imati zakon o volontiranju, gde će stajati da ljudi koji volontiraju u Crvenom krstu nisu volonteri ili da te aktivnosti nisu volonterske. Ne znam da li su kolege poslanici stigli da pogledaju, ali mi smo dobili izveštaj o radu Crvenog krsta 7. aprila 2010. godine; inače, oni nas svake godine redovno izveštavaju o svojim aktivnostima za prethodni period, ovaj izveštaj smo dobili pre jedno mesec dana. Oni nabrajaju sve aktivnosti koje su imali, ali kažu da je među aktivnostima u prošloj godini najznačajnije bilo obezbeđivanje odgovarajuće pravne regulative kao osnove za aktivnosti Crvenog krsta. „Značajni napori učinjeni su da uloga organizacije Crvenog krsta bude na pravi način definisana u ...“, pa nabrajaju zakone gde je njihova uloga na pravi način definisana, govorim o prošloj godini, pa je tu Zakon o transfuziološkoj delatnosti, pa je tu Zakon o javnom zdravlju, Zakon o bezbednosti u saobraćaju, Zakon o vanrednim situacijama i civilnoj zaštiti, to je jedan od novijih zakona, a dalje stoji u njihovom izveštaju: „... a Crveni krst Srbije je na adekvatan način zastupljen i u Predlogu zakona o volontiranju.“ Čitam vam rečenice iz izveštaja Crvenog krsta Srbije za 2009. godinu. Ne znam koju su oni varijantu zakona čitali. Znam da je bilo nekoliko nacrta i radnih verzija. Vi ste dosta pročistili od, recimo, prve radne verzije koja je bila, ali ljudi koji rade u Crvenom krstu su u zabludi, njih ovaj zakon ne tretira na adekvatan način. Još ću govoriti o članu 3. Tu takođe navodite da se volontiranjem u ovom zakonu ne smatra obavljanje usluga ili aktivnosti koje su uobičajene u porodičnim, prijateljskim ili susedskim odnosima. Takođe mi je jasno šta je predlagač zakona hteo da kaže. Nisam pravnik, ali mislim da ne postoji zakon ili propis koji će vam jasno definisati šta su to prijateljski, šta su to susedski odnosi, i šta nisu. Ukoliko, na primer, moj sin tri puta nedeljno ode do prodavnice i nekoj starijoj komšinici (koja ne mora ni da bude iz iste zgrade, može da bude iz susedne zgrade) kupi namirnice u prodavnici i to joj odnese zato što ta osoba ne može to da uradi, da li je to ilegalna aktivnost ili to spada u susedske odnose? Inače, ima nekih članova ovde koji su tako prenormirani i, što bi rekla deca, bez veze unose zabunu. Ova tačka vam uopšte ne treba, pogotovo zato što se ti prijateljski odnosi razvijaju u tom radu, tako da ukoliko volonter radi sa korisnicima volontiranja duže vreme naravno da će se razviti i prijateljski odnosi. Ukoliko stanuju u blizni, onda se to može podvesti pod susedske odnose, tako da smatram da je ova tačka potpuno nepotrebna. Ono što takođe zabrinjava tiče se glave pet, gde imate ugovor o volontiranju, pa onda član 18. koji govori o tome šta ugovor o volontiranju obuhvata, pa se tu kaže – ime i prezime volontera, mesto njegovog prebivališta, odnosno boravišta, i još neki podaci koje taj ugovor treba da sadrži. Ono što zabrinjava, neko ovde reče da će postojati evidencija volontera... Dosta ljudi voli da učestvuje u raznim projektima, i to je njihova privatna stvar, oni ne vole da budu u nekakvim evidencijama. No, razumem i predlagača zašto hoće da postoji ugovor o volontiranju i zašto je važno, ali postavlja se pitanje ko će i kako raspolagati tom bazom podataka i ko će imati pristup? Pretpostavljam da je to Ministarstvo, ali se iz Predloga zakona to ne vidi. Sve ovo treba vrlo pažljivo raditi, s obzirom na to da smo usvojili jako važan zakon, a to je Zakon o zaštiti podataka. Zamerka na član 11, gde su uslovi za volontiranje, tu su samo dva stava; prvi stav kaže – volontiranje može da obavlja lice koje ima najmanje 15 godina. Drugim rečima, ne može da obavlja lice koje ima manje od 15 godina. Ovo je na prvo čitanje razumljivo, međutim, mislim da niste dovoljno razmislili o ovome, jer na taj način apsolutno isključujete osnovnoškolsku populaciju. Govorim o tome da rano treba početi raditi sa ljudima, odnosno sa decom, a pretpostavljam da je cilj ovog zakona da se populariše volontarizam, dobrovoljni rad. Ne možemo ovim zakonom da zabranimo da deca učestvuju u nekim dobrovoljnim akcijama kao volonteri. Otkako je sveta i veka toga je bilo i to je uglavnom bilo izraženo... zvali smo je vršnjačka edukacija, gde bi obično odličan učenik dobrovoljno u školi organizovao časove svojim drugarima. Govorim o tome, apsolutno se to tiče edukacije. Dali smo, pogledaćete amandman, jedan veoma koristan amandman u ovom smislu, gde smo veoma precizno dali uslove gde mogu učenici osnovnih škola ili mlađi od 15 godina da učestvuju i u kakvim aktivnostima, potpuno smo dali precizne… Svesni smo koliko je to teško, ali ne možete da nemate neku aktivnost do 15, 16. godine, a onda da očekujete da dete sa 17 ili 18 godina razume značaj svega toga. Morate malo ranije o tome da govorite i da uvodite u praksu. Isti ovaj član: „Lice mlađe od 18 godina“, dakle od 15 do 18, „može da volontira uz pismenu saglasnost...“, to smo amandmanima ispravljali, nigde niste upotrebili reč „roditelj“. U ovom zakonu ne postoji reč „roditelj“, postoji samo zakonski zastupnik ili staratelj. Pokušali smo amandmanom da popravimo tekst. Kada bude rasprava u pojedinostima, onda ćemo razgovarati o pojedinostima. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jelena Travar Miljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, poštovani ministre i predstavnici predlagača, moram da izrazim lično zadovoljstvo što je ovaj zakon na dnevnom redu, posebno što sam u toku prethodne sednice, odnosno prošle sednice, napomenula kako bi bilo bitno da usvojimo ovaj zakon, kako je već dosta dugo u skupštinskoj proceduri. Veoma sam srećna ako imam bar 0,1% uticaja na to. Još jednom ću citirati Alberta Ajnštajna i ono što smo jako često koristili, da je „svet opasno mesto, ne zbog onih koji čine zlo, već zbog onih koji ćute i gledaju i ne preduzimaju ništa“. Verujem da ja lično svakako ne spadam u ljude koji ćute i ne preduzimaju ništa. Mi smo ovaj citat često koristili kada smo govorili o nasilju u porodici. Ne kažem da smo mi taj problem rešili, ali smo svakako nešto što je bilo privatno i porodično okruženje izmestili kao jedan društveni problem. Mislim da i mobing moramo, možemo i uspevamo da izmestimo kao jedan društveni problem, jer priča o mobingu u jednom društvu i predlaganje pozitivnih zakonskih vrednosti jeste, u stvari, pretenzija jednog društva da postane civilizovanije, humanije i pravičnije. Sasvim je sigurno da je Predlog ovog zakona izazvao brojne polemike kako organizacija civilnog društva, Unije poslodavaca i sindikalnih organizacija, tako i samog građanstva. Stoga bih dala jednu malu sugestiju, a verujem da su i predstavnici Ministarstva razmišljali o tome, a to je da možda na neki način definišu pojavne oblike zlostavljanja na radnom mestu, upravo zbog nedovoljnog poznavanja, nedovoljnog razumevanja i mogućnosti zloupotreba ovog zakona od strane neradnika u odnosu na radnike, jer mislim da je cilj ovog zakona upravo da zaštitimo one ljude koji su vredni, sposobni i izvršavaju svoje radne obaveze. Pod pojavnim oblicima zlostavljanja prvenstveno mislim na davanje ponižavajućih poslova radniku van njegove stručne spreme i radnog iskustva. Iz ličnog kontakta sa građanstvom primetila sam da upravo u javnim i državnim preduzećima dolazi nekad do takve zloupotrebe i želela bih da napomenem da ovaj problem nije prisutan samo u privatnim preduzećima, već podjednako u svim organizacijama. Takođe, ogovaranje i stalne kontrole i kritike, kako od strane rukovodstva, tako i od strane kolega, bez osnova i razloga, napadi na zdravlje zaposlenog, premeštanje u drugu kancelariju ili na neka druga mesta bez dovoljno obrazloženja i dovoljno razloga, nepozivanje na sastanke, oduzimanje sredstava za rad, sindrom praznog stola (mislim da je to bio jedan slučaj novinarke koja mi se jednom obratila, gde je bilo uskraćeno korišćenje telefona, interneta, a od nje su se očekivali isti radni rezultati), takođe, pretrpavanje obavezama. Upravo zbog takvih stvari i zbog nemešanja sa Zakonom o zabrani diskriminacije, onim odredbama koje definiše zakon o radnim odnosima ili o radu, mislim da bi neke stvari trebalo malo konkretnije definisati. Isto tako, moja skromna sugestija je da posrednik ili medijator, verujem da ćete to urediti nekim podzakonskim aktima, treba da ima određena znanja i određene osobine. Kao što mislim da ćete verovatno jednog dana doneti podzakonski akt kojim će se definisati rad sa osobama koje su trpele višegodišnje zlostavljanje, iz prostog razloga što ti ljudi vremenom gube na samopouzdanju i prave češće greške i samim tim možda gube određene radne sposobnosti jer im se ne pružaju adekvatni uslovi. U svakom slučaju, smatram da je dobro uvođenje medijatora, da je dobro uvođenje hitnosti postupka jer radni sporovi pred sudovima znaju da traju godinama. Dobro je i to što slučaj ne zastareva pola godine, jer nekad je ljudima potrebno mnogo hrabrosti da se odluče da prijave zlostavljanje. Žalosno je to što svi statistički podaci ukazuju da su žene te koje više trpe zlostavljanje na radnom mestu, i da su to mladi ljudi između 20 i 30 godina, kao i oni ljudi između 40 i 50 godina. U svakom slučaju, mislim da Srbija daje još jedan signal da postaje humanije i civilizovanije društvo i da Srbiji jeste potreban ovakav zakon. Verujem, kao i za sve druge zakone o kojima sam govorila, da ovaj zakon ne treba da bude nešto gde ćemo vršiti politizaciju, nego nešto što ćemo podržati i pokušati da što bolje zajednički implementiramo, jer nas tek nakon usvajanja čeka ogroman posao. Verujem da ima posla i za Ministarstvo i za nas narodne poslanike da građane upoznamo sa zakonskim mogućnostima, da ih ohrabrimo da ih koriste i da im pomognemo gde god je to moguće. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Antić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, odmah na početku bih u ime SNS rekao, naravno, da se i mi zalažemo za sprečavanje zlostavljanja na radu i mislim da stvarno u ovoj skupštinskoj sali nema poslanika koji bi nešto mogli da kažu protiv ovog zakona. Međutim, ono što mi prepoznajemo kao problem, kada je u pitanju ovaj zakon, jeste to što je ovo, po nama, ipak samo privid brige o radničkim pravima, o samim radnicima, neka vrsta bacanja prašine u oči radnicima i zaposlenima, jer paralelno sa ovim zakonom na dnevnom redu mora da bude i Zakon o radu, eventualno izmene i dopune Zakona o radu. Bez izmena i dopuna Zakona o radu, verujem da će efekti ovog zakona biti jako skromni. Pokušaću da u kraćem izlaganju dam nekoliko argumenata kojima bih potkrepio ovu svoju tvrdnju. Pre toga bih rekao da i ovakav kakav je zakon dolazi jako kasno, da je činjenica da je privatizacija već pri kraju, da tranzicija isto tako odmiče kako odmiče, ako ovo uopšte može da se nazove tranzicijom, pre će biti da je ovo jedan kolaps sveukupne tranzicije kod nas, da je u procesu privatizacije i te kako bilo i mobinga i zlostavljanja radnika, da su ljudi bez dovoljno kapitala kupovali firme, da je posle toga bilo šikaniranja zaposlenih i da su hiljade ljudi morali da napuste svoja radna mesta bez ikakve otpremnine, nezaštićeni, prepušteni od ove države, od ove i od prethodnih vlada, na milost i nemilost poslodavcima. Prema tome, ono što je osnovno u procesu tranzicije i što je trebalo da se ispuni, to je da se ona radna mesta koja se ukidaju u državnim preduzećima, u društvenom sektoru preliju u privatni sektor. Mi, nažalost, do toga nismo došli. Mi, nažalost, danas nemamo uvećan broj radnih mesta u privatnom sektoru i to je osnovni razlog zbog čega su danas i oni koji imaju radno mesto i oni koji su bez radnog mesta u strahu od gubitka tog istog radnog mesta. Znači, želeo bih da samo podsetim, radi javnosti, da smo u prethodnih godinu dana izgubili, prema podacima Republičkog zavoda za statistiku, oko 133.000 radnih mesta i da je oko 130.000 radnih mesta otišlo u preduzetničkom sektoru. Znači, pre svega je preduzetnički privatni, a ne državni, sektor u prethodnom periodu gubio radna mesta i ostajao bez posla. To je najbolja slika stanja naše ekonomije danas. To ujedno pokazuje i da je ono što ste u obrazloženju ovog zakona dali o tome, da imate veći broj slučajeva mobinga ili zlostavljanja u državnom nego u privatnom sektoru, jako problematična tvrdnja. Rekao bih da je situacija znatno drugačija, da je, naprotiv, mnogo više ljudi koji su zlostavljani u privatnom sektoru, ali da iz straha od gubitka tog radnog mesta oni jednostavno te slučajeve i ne prijavljuju. Stanje na tržištu rada je katastrofalno. Mi smo u prethodnih godinu dana imali činjenicu da ljudi koji primaju najmanje zarade gube radna mesta, da ljudi u prerađivačkoj industriji gube radna mesta, a da se povećava broj radnih mesta sa dobrim primanjima. Plate u visini od 65.000 i više u prethodnoj godini su rasle, a broj onih ljudi koji su imali niža primanja opadao je. Šta znači ovaj zakon za one ljude koji u prethodnoj godini uopšte nisu primili platu? Ima ih 70.000. Šta oni od ovog zakona mogu da očekuju? Šta on za njih znači? On je za njih mrtvo slovo na papiru. Da li su ti ljudi zlostavljani? Da li sama činjenica da godinu dana nisu primali plate predstavlja izvesnu torturu? Sasvim sigurno. Na koji način će ovaj zakon to da rešava? Jedino izmenom Zakona o radu, većom brigom o zaposlenima možemo da dođemo u situaciju da ljudi koji imaju niska primanja ne budu u situaciji da im se ta primanja ne isplaćuju i da ovih 76.000 ljudi koji nisu primili plate u prethodnoj godini budu zaštićeni od strane ovog društva. Uz to, dao bih i podatak da imate oko 10.000 ljudi koji su u prethodnoj godini imali platu do 9.000 dinara. Da li su ti ljudi u situaciji da mogu na normalan način da žive, da obezbede egzistenciju sebi, a kamoli svojim porodicama, mislim da nema potrebe da govorim. Što se tiče onih koji su imali plate do 15.000 dinara, njih je 20.000, a onih do 20.000 ima 46.000. Kada pogledate koliko je veliki broj ljudi sa ovako niskim primanjima shvatite da je problem rada, radnih odnosa, radnog prava mnogo ozbiljniji od ovog zakona koji treba da spreči nekakvo zlostavljanje, da je zlostavljanje i te kako prisutno, da je strah od gubitka radnog mesta prisutan, pa ako hoćete, i u ovoj sali u kojoj smo mi narodni poslanici, a da ne govorim kada krenete malo šire. Rekao bih još par podataka, zbog čega je nemoguće da se sa ovakvim tržištem rada, ovakvom nebrigom Vlade o broju zaposlenih ovaj zakon primenjuje. U januaru mesecu na evidenciji Zavoda za zapošljavanje imali ste još 21.000 prijavljenih, znači, za 21.000 uvećan je broj nezaposlenih; u februaru 15.000, nemam podatke za april. Od početka ove godine imamo blizu 50.000 ljudi koji su na evidenciji Zavoda za zapošljavanje. Ti ljudi pristaju na bilo kakav posao. Ti ljudi nisu izbirljivi i, nažalost, često pristaju i na maltretiranje i na mobing, koji je i te kako prisutan u našoj sredini. Kada već govorim o Zakonu o radu, mislim da ste radnike i sve zaposlene i te kako obmanuli donoseći i u više navrata menjajući kroz izmene i dopune Zakon o radu, kada ste tvrdili da treba da bude liberalan, zato što to znači da privlačimo strane investicije. Što se stranih investicija tiče, nikada ih nije bilo manje: u 2009. godini samo 1.300.000.000, i to nekih trista miliona od „Fijata“. Katastrofalan nivo stranih investicija, manji je tri-četiri puta nego što je potreban našoj privredi. U 2009. situacija nije bila ništa bolja, 1.800.000.000. Kada se vratite godinama unazad, samo zahvaljujući tome što smo prodavali neka strateški važna preduzeća uspevali smo, i to predstavljali kao strane direktne investicije, da stvorimo privid da se bilo šta ozbiljno investira u našoj zemlji. Isto tako, niska stopa poreza na dobit kao izgovor nije pomogla da se, kada su u pitanju strane investicije, i broj radnih mesta poveća. Prema tome, neophodno je pod hitno menjati Zakon o radu, koji je previše liberalan, koji je na strani poslodavaca a ne radnika. Neophodno je da definišete ono što niste definisali od kada ste došli 2000. na vlast, da kažete građanima Srbije kakav mi to kapitalizam hoćemo, u kakav mi to kapitalizam idemo – da li je to kapitalizam koji podrazumeva velike socijalne razlike, da li podrazumeva korupciju, kriminal, sve ono što nam se danas dešava; ili je to taj neoliberalni kapitalizam, kako ga često nazivaju, gde su profit, interes i pohlepa osnovni motivi; ili je to neka vrsta socijalnog kapitalizma koji je, po mišljenju SNS, mnogo primereniji i istoriji našeg naroda i nekim budućim potrebama; i u kojoj meri građani Srbije u narednom periodu mogu da računaju da će biti više morala i etike kada je u pitanju odnos zaposlenih i poslodavaca. Znači, u narednom periodu neophodno je da omogućimo jedan normalan razvoj ekonomije, ali i samog društva, a taj normalan razvoj moraće da podrazumeva spoj morala, etike i ekonomije. Budemo li uspeli da društvu to obezbedimo, imaćemo perspektivu u nekom narednom periodu. U protivnom, ni ovaj zakon neće značiti ništa. Potpuno sam svestan da to ne definiše samo Zakon o radu, ali mislim da je Zakon o radu jako bitna karika u svemu što nam se dešavalo u prethodnom periodu. Ono što je isto tako važno da se kaže jeste da mi poslanici, ljudi koji smo u politici, koji sebe smatramo političarima treba pre svega da krenemo od sebe, da budemo iskreni prema sebi, da budemo mnogo pošteniji kada sagledavamo svoje političke protivnike, da sagledamo šta se sve dešavalo od 2000. naovamo, koliko su ljudi, ako već govorimo o zlostavljanju, ostajali bez posla zato što su bili članovi drugih političkih stranaka, koliko ljudi danas trpi raznorazna šikaniranja zato što su članovi jedne ili druge političke opcije na svim nivoima, od republičkog, na lokalnom nivou, pa i pokrajinskom nivou. Da kroz jedan primer pokažem kako to danas u Srbiji izgleda: pogledajte reformu pravosuđa, šta je reforma pravosuđa donela, na koji način se kroz tu reformu odnosimo prema bivšim sudijama, sa koliko omalovažavanja, rekao bih, pre svega profesionalnog, ali i uz falsifikate, dobar deo tih ljudi proglašen je nepodobnim za te poslove. Ostavimo to sa strane. Može biti da to i nije zlostavljanje. Zlostavljanje izvršne vlasti, zlostavljanje ove vlade nad svim zaposlenima je poruka koja iz toga proističe, a poruka je, i onima u prosveti, i onima u zdravstvu, i onima u policiji i vojsci: vidite šta smo uradili u pravosuđu, to možemo sutra da uradimo i vama. Ne igrajte se, ne bunite se, budite zadovoljni onim što imate. To je jedna vrsta prisile, straha koji izvršna vlast sprovodi prema svim zaposlenima, pre svega u oblasti državne uprave, jer je tu u situaciji da može to da reši. Danas moramo da budemo mnogo iskreniji prema sebi, mnogo otvoreniji prema sebi ukoliko stvarno želimo da napravimo ozbiljan pomak u radnom zakonodavstvu. Kada smo u pitanju mi političari moramo pre svega da ukinemo raznorazne političke monopole, moramo od ove skupštine da napravimo dom u kome i poslanici opozicije i poslanici vlasti imaju ista prava. I to je neka vrsta zloupotrebe. Zloupotreba od strane izvršne vlasti je ako po mesec, dva, tri ne dobijamo odgovore na poslanička pitanja. Na taj način se nama onemogućava da normalno obavljamo svoju dužnost. Neophodno je, da bi se bilo šta u ovoj zemlji Srbiji menjalo, da se krene od izvršne vlasti, da se krene od Vlade. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik gospođa Dušanka Plećević ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ovoj objedinjenoj raspravi govoriću o Predlogu zakona o volontiranju. Volontiranje, kao područje privatnog organizovanja građana ili pojedinaca za dobro zajednice ili pojedinca, bez novčane naknade ili bilo kakve druge nadoknade, kod nas nije zakonom regulisano. Ranije je kod nas postojao neki vid volontiranja koji u svojoj suštini to nije bio, ne u pravom smislu, već je to bio vid usavršavanja u profesionalnom smislu, koje su pojedinci sami finansirali. Setimo se samo volonterskih specijalizacija u zdravstvu. Postojale su od tada do danas razne inicijative nekih organizacija da se zakonski reši status volontera, pa su se u tom smislu na međunarodni Dan volontera 5. decembar vršile razne promocije ideje volonterizma i obezbeđivanja što boljih uslova za angažovanje volontera. Nesumnjiva je korist od volonterskog rada za sve: za državu, lokalnu zajednicu, razne organizacije, kao i pojedince. Pre svega, to je prilika da volonter stekne nova iskustva iz oblasti koja je predmet volontiranja, da usavrši znanje i veštine ako je volontiranje vezano za struku kojom se bavi, da razmeni iskustva, da upozna zemlju u kojoj volontira, njenu kulturu, društveno uređenje, građane itd. Volontiranje je naročito korisno u socijalnoj sferi. Učiniti malo znači mnogo onima kojima je pomoć potrebna. Dokazati humanost kroz volonterski rad znači pomoći onima koji ni na koji način to ne mogu da nadoknade. U razvijenim zemljama volontiranje je pravno regulisano. Ovaj predlog zakona je pokušaj u tom pravcu da se u našem pravnom sistemu reguliše ova oblast. Iz Predloga ovog zakona vidi se da je predlagač pod pojmom „volontiranje“ uglavnom podrazumevao dobrovoljni rad, bez nadoknade volonteru i bez sticanja dobiti za organizatora volontiranja u sferi socijalne pomoći. Ovaj zakon upravo to i sugeriše; pojam „opšte dobro“ se sporadično pominje, uglavnom u definiciji, dok se u članovima zakona govori isključivo o dobrovoljnom i neplaćenom radu u socijalnoj sferi. Asocijacija na tu vrstu volontiranja se nedvosmisleno nameće. Pomoć pružena bilo kome, bilo kom pojedincu društva, svakako predstavlja opšte dobro. Verovatno se u državama sa razvijenom tradicijom volontiranja, kako ste naveli u razlozima za donošenje ovog zakona, poenta volonterskih aktivnosti nalazi baš u radu sa socijalnim predznakom. Tu se još podrazumeva i dobrovoljni rad bez nadoknade u saniranju stanja prilikom prirodnih nepogoda, katastrofa, kao što su poplave, zemljotresi, požari i slično. Međutim, ovo je samo jedan vid volonterskih aktivnosti. U Srbiji deluje 350 nedobitnih organizacija koje za svoje volonterske poslove angažuju tzv. aktiviste. Ovde, naravno, ne mislim na političke stranke, sindikalne organizacije ili na Crveni krst, kako ste vi naveli u zakonu, što je meni sasvim nejasno zašto ne volontiranje u Crvenom krstu. U pitanju su tzv. nevladine organizacije, koje pod vidom opšteg dobra, razvoja demokratije, razvoja civilnog društva, raznih građanskih inicijativa, zaštite humanitarnih prava, raznih foruma za ovo ili ono, svojim selektivnim pristupom, favorizujući određene ciljne grupe, svim drugim nanose veliku štetu, jer direktno krše načelo diskriminacije. Zbog toga smatram da se njihove aktivnosti ubuduće moraju obavljati u skladu sa ovim zakonom i da sa svojim aktivistima moraju da sklapaju volonterske ugovore. Tako ćemo znati ko za koga radi, ko je volonter, ko je organizator, ko je korisnik, a kome se eventualno nanosi šteta. One takođe moraju poštovati načela ovog zakona u svom radu, moraju biti solidarne sa svim građanima Srbije i ne smeju da deluju izvan okvira svoje registracije, pa se, u skladu sa ovim zakonom, moraju i preregistrovati, s obzirom na to da do sada nije postojao zakon o volontiranju. Predlog zakona je nedorečen kada je u pitanju kratkoročno volontiranje i ne nudi adekvatna rešenja. Tako, na primer, u članu 2. stav 3. kažete da se odredbe ovog zakona primenjuju na kratkoročno i dugoročno volontiranje, međutim, u istom članu dali ste definiciju dugoročnog, ali ne i definiciju kratkoročnog volontiranja. S obzirom na to da je volontiranje područje privatnog organizovanja građana, ad hok organizovanja za jednodnevne ili čak kraće hitne akcije, npr. poplave, požare, zemljotrese ili druge nepogode, nije jasno ko bi bio organizator volonterske akcije, s obzirom na to da se u takvim slučajevima ljudi samoorganizuju. Isti je slučaj sa ekološkim akcijama; akcijama stanara, na primer, čišćenja i uređenja prostora u stambenim objektima ili u dvorištima. Ko bi morao da sačini program volontiranja, shodno članu 30. Predloga zakona, kada je u pitanju akcija nekoliko stanara jedne zgrade? Da li bi morao predsednik kućnog saveta da napravi plan volontiranja, pribavi saglasnost Ministarstvaza rad, sačini izveštaj i dostavi ga Ministarstvu za rad do 30. marta tekuće godine? Da li on mora da sačini ugovor o volontiranju sa stanarima, da im izda potvrdu o volontiranju na njihov zahtev, kako ste napisali u članu 25. Predloga zakona? Recimo, u Boru se svakog proleća izvodi akcija čišćenja Borskog jezera kao privatno organizovanje, to jest samoorganizovanje građana iz vikend naselja oko jezera, što predstavlja značajan ekološki doprinos. Pitanje je da li bi do takvih akcija došlo kada se sagledaju sve ove okolnosti i uslovi iz zakona? Ako bi i došlo do takvih akcija, takav pristup bi povećao troškove volontiranja, što bi devalviralo svrhu samog volontiranja kao besplatne društvenokorisne aktivnosti od opšteg značaja. Predlog zakona nema ni zadovoljavajući pravni okvir za regulisanje statusa volontera, ne promoviše volontiranje, niti podstiče na te aktivnosti. Takođe, ovim predlogom se uređuju pojedina pitanja kao da se radi o radnopravnom odnosu, a ne o dobrovoljnoj aktivnosti. U članu24. kažete da je volonter odgovoran za štetu koju je u vezi sa vršenjem volonterske usluge ili aktivnosti prouzrokovao korisniku volontiranja, organizatoru volontiranja ili trećem licu, u skladu sa propisima o radu. S obzirom na to da se volonterskim aktivnostima, i pored najbolje namere svih učesnika, može naneti šteta samim učesnicima ili trećim licima, ovim članom je trebalo precizirati svačiju odgovornost. Kako će domaći ili strani volonter nadoknaditi štetu ako je ona naneta ugledu države, i to samo primenom propisa o radu? Predlogom zakona niste predvideli odgovornost organizatora volontiranja za štetu koju načini volonteru, korisnicima volontiranja ili trećem licu. Zbog osetljivosti problematike i zbog velike mogućnosti zloupotrebe dobrovoljnog rada, smatram da organizatori volontiranja moraju uvek biti dostupni inspekcijskim i sudskim organima. Takođe mislim da volonteri stranci i volonteri bez državljanstva ne smeju imati smetnje što se tiče ulaska i boravka u Srbiji. Stav naše stranke je da osobe mlađe od 18 godina ne treba da se bave volonterskim radom jer su u periodu sazrevanja, burnih osećanja i promenljivih želja i interesovanja, pa je moguća i zloupotreba tih osoba, odnosno dece. Isto se odnosi i na lica koja su registrovani nasilnici, protiv kojih su izrečene mere zaštite od nasilja. Lice kojem je pravosnažnom odlukom izrečena mera za zaštitu od nasilja ne može biti angažovano za volonterski rad sa licima iz člana 12. stava 1, bez obzira na vremenski period koji je protekao od pravosnažnosti odluke, s obzirom na sklonost ovih lica da ponove delo nasilja. Primedbe se odnose i na ugovaranje i raskid ugovora između organizatora i volontera, gde se ne sme prekršiti načelo dobrovoljnosti. Član 20 kaže: „Volonter može u svako doba daraskine ugovor o volontiranju na način propisan za njegovo zaključivanje, bez obaveze da za to navede razlog, osim kada bi raskid izazvao neotklonjivu štetu organizatoru volontiranja, korisniku volontiranja ili trećem licu“. Ovaj stav se kosi sa načelom dobrovoljnosti u obavljanju volonterskog rada, budući da se radi o privatnoj aktivnosti. Bilo koji ugovor volonter može da raskine, a svako drugo rešenje bi predstavljalo prisilu. Pravo na udruživanje građana, među koje spada i volontiranje koje je zajamčeno međunarodnim deklaracijama i konvencijama, koje je potpisala i Republika Srbija, ne bi trebalo da bude ovako prenormirano u pojedinim segmentima ovog zakona. Našim amandmanima smo pokušali dataj deo predloga poboljšamo, a takođe smo intervenisali i u članovima koji su nedorečeni, tako da dobijamo zakon koji može da funkcioniše i da bude primenjen u praksi.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođica Jadranka Jovišić.
Hvala. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, veoma mi je drago što je Predlog zakona o volontiranju danas pred nama. O njemu ću govoriti iz ugla jednog mladog čoveka. Od mladih ljudi u Srbiji očekuje se mnogo, da budu nosioci novog evropskog duha promena, da uzmu smisleno učešće u društvu, da budu dobro informisani i bogati znanjem. Ipak, kada razgovarate sa mladim ljudima zaključićete da je jedan od njihovih najvećih problema nedovoljna informisanost o njihovim mogućnostima, o događajima i odlukama koje utiču na njihove živote. Ova današnja rasprava, ali i usvajanje ovog zakona imaće pozitivan uticaj i na slobodno vreme, ali i na interesovanja mladih ljudi. Kada već govorimo o interesovanjima mladih, moramo da kažemo da je određen broj mladih uzeo učešće upravo u volonterskim organizacijama. Namerno koristim izraz „određen broj mladih“, jer u Srbiji ne postoji precizna informacija o tome koliki broj ljudi volontira, koliko je volonterskih programa i koliko mladih u tim volonterskim programima učestvuje. Ovaj zakon daće nam odgovore na ta pitanja, dakle, koliki je broj volontera u Srbiji, koliko postoji volonterskih programa i koliko procenata od ukupnog broja volontera čine mladi ljudi. Smatram ovo pitanje veoma bitnim jer nas u budućnosti čeka veliki broj velikih projekata, kao što je, recimo, Univerzijada, i ne smemo ih dočekati nespremni. Važno je, takođe, reći da će se donošenjem zakona obezbediti pravna zaštita kako volontera, tako i onog ko je korisnik volonterskih usluga od eventualne štete koju bi volonterska aktivnost mogla da nanese. Ovo je izuzetno značajno, posebno kada znamo da je osnovni problem zbog koga se mladi odlučuju da ne volontiraju upravo strah od zloupotreba i manipulacija. Takođe, vođene su različite vrste rasprava koje se tiču upravo problema administracije. Pitanje koje se najčešće postavljalo jeste da li ovaj zakon, koji treba da afirmiše volontiranje, administrativnim obavezama koje propisuje organizatoru volontiranja radi upravo suprotno. Ja se sa tim ne bih složila. Iako smatram da je u ovakvoj vrsti organizovanja previše administracije uvek problem, u ovom slučaju mislim da je veoma bitno voditi evidenciju o volontiranju. Mislim da je veoma bitno imati precizne podatke o broju volontera, podatke o samom volonteru, o tome koliko su oni vremena potrošili na volontiranje, odnosno koliko su vremena volontiranju poklonili. U tom smislu, smatram da je veoma važno da volonteri poseduju volonterske knjižice u kojima bi bili upisani podaci o tome gde je, kada i koliko određeni čovek volontirao. Ovo je značajno i u velikoj meri za mlade ljude koji studiraju na fakultetima koji do kraja primenjuju Bolonjsku deklaraciju, jer na takvim fakultetima društvenokoristan rad nosi određeni broj bodova koji studentu može pomoći pri polaganju ispita. Na kraju, moram da pomenem da su poslanici Demokratske stranke u Skupštini primili preko 500 mladih ljudi iz čitave Srbije, srednjoškolaca i studenata, i sa njima razgovarali. Bez razlike da li su iz Novog Sada ili Bujanovca, svi su bili izuzetno zainteresovani da učestvuju u društvenom životu, i to najviše preko različitih volonterskih organizacija. Protekle nedelje bili su nam u gostima đaci iz Lebana. Oni su bili izuzetno zainteresovani upravo za ovaj zakon. Meni je izuzetno zadovoljstvo i veoma mi je drago što ću moći da ih obradujem i svojim glasom doprinesem da se oni, i ne samo đaci i studenti, nego svi oni koji žele da volontiraju, osećaju sigurnije i da se lakše odlučuju da pristupe volontiranju u različitim organizacijama. Ono što bih želela da kažem jeste da smatram da smo svi mi ovde u sali svesni koliko je ovo pitanje značajno ne samo za mlade ljude, već za sve oni koji žele da volontiraju. Nadam se da ćemo u danu za glasanje imati više od 126 glasova za. Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa Miroslava Pejica.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre i ostali predstavnici Vlade, dame i gospodo kolege narodni poslanici, u ovoj objedinjenoj raspravi o dva zakona koja su neophodna za Srbiju, svoje današnje izlaganje želim da posvetim zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu. Nažalost, sva istraživanja sprovedena u Republici Srbiji, kao i u zemljama našeg okruženja, ukazuju da je trend zlostavljanja zaposlenih na radnim mestima u porastu. Uzroke ovih negativnih pojava možemo naći u teškoj ekonomskoj situaciji, nesposobnosti rukovodstva preduzeća da sprovedu internu politiku usmerenu na suzbijanje zlostavljanja u okvirima svojih organizacija, kao i nedostatku zakonskih propisa iz ove oblasti. Podsetiću da se zlostavljanjem na radu smatra svaki oblik ponašanja koji ponižava, diskriminiše, degradira ili na bilo koji način uskraćuje poštovanje dostojanstva i vrednosti bilo pojedinca ili grupe zaposlenih. Zlostavljanjem se takođe smatra i svako ponovljeno negativno, nametljivo i nasilničko ponašanje u cilju diskreditovanja druge osobe. U našim prilikama zlostavljanje na radnom mestu najčešće se sprovodi u obliku neosnovane kritike zaposlenih na radnom mestu prilikom izvršavanja nekog radnog zadatka, a u pozadini svakog ovog postupka je izbegavanje pravičnog vrednovanja, a samim tim i nagrađivanja radnika. Svi se mi često susrećemo sa primerima koji ukazuju da je stanje u ovoj oblasti alarmantno. Svi ti primeri ukazuju da je zlostavljanje prisutno u svim vidovima, počevši od najnižih oblika preduzetničkih radnji, preko zdravstvenih institucija, pa sve do ustanova i preduzeća čiji je osnivač lokalna samouprava i država. Kako su primeri brojni, kao i načini na koje se zlostavljanje radnika sprovodi, mislim da jedini put koji vodi ka uspostavljanju reda počiva u donošenju zakonskih regulativa i njihovoj implementaciji. Nažalost, mnogo je primera zlostavljanja na radu, koji su danas ovde bili izneti, bilo direktnim ili indirektnim putem. Želela bih da govorim o još jednom načinu indirektnog zlostavljanja, a to je institucija probnog rada, koji često predstavlja iskorišćavanje, obmanjivanje i zloupotrebu radnika, što proizvodi jedno indirektno zlostavljanje na radu. Pod izgovorom probnog rada neki poslodavci angažuju radnike, uz obrazloženje da moraju proveriti da li zaposleni zadovoljavaju kriterijume koji su postavljeni za određena radna mesta. Tako provode po nekoliko meseci bez adekvatne zarade i bez doprinosa za PIO. Ovde možemo prepoznati i probleme sive ekonomije, kao i nepoštovanje Zakona o radu, što pored negativnih pojava i posledica po državu takođe predstavlja i svojevrstan vid zlostavljanja na radu indirektnim putem. Smatram da upravo ovaj predlog zakona koji se nalazi pred nama stvara sve preduslove za institucionalnu borbu protiv ovog oblika zlostavljanja. Obuhvata preventivne mere kojima se pojedinac od dana stupanja na radno mesto obaveštava o zabrani svakog oblika nasilja i ugrožavanja života, odnosno zdravlja zaposlenih, preko procedura koje svako preduzeće mora da sprovede kako bi bilo u mogućnosti da primeni svoju internu strategiju suzbijanja neželjenih pojava. Smatram da su ovim predlogom zakona na zadovoljavajući način definisane kaznene odredbe za počinioce koji treba da se nađu pod njegovim udarom. Implementacija zakona će omogućiti ostvarivanje individualnih prava svakog zaposlenog koji se u određenom trenutku oseti žrtvom. Prava se ogledaju u mogućnosti radnika da u slučaju neprijatnosti predviđenih zakonom povedu postupak zaštite na radnom mestu, a da pri tom zbog toga ne snose nikakve posledice. Do sada, nažalost, praksa je pokazivala da je naše zakonodavstvo manjkalo po pitanju zaštite zaposlenih, te su mnogi radnici koji su iz ovih razloga pokretali sporove protiv poslodavaca veoma često, bolje reći u većini slučajeva, ostajali bez radnog mesta. Takođe, ovaj zakon predviđa način kako bi ubuduće svaka organizacija, odnosno preduzeće trebalo da u svojim okvirima politike sprečavanja zlostavljanja na radnom mestu poboljša uslove rada. Kako bi ta politika bila efektivna i efikasna, ona mora da se sastoji iz tri celine, kako se inače i praktikuje u zemljama EU, u zakonodavstvu u kojem su definisane preciznom regulativom. Na kraju mogu da kažem da se iskreno nadam da će institucije nadležne za sprovođenje ovog zakona, uz podršku organizacija, preduzeća i ustanova, dati pun doprinos maksimalnoj redukciji neželjenih pojava na radnim mestima. Ozbiljan pristup suzbijanju zlostavljanja na radnom mestu svakako će doprineti smanjivanju socijalnih tenzija, što će rezultirati kvalitetnim odnosom radnik - poslodavac. Sve će to uticati na veću produktivnost preduzeća, odnosno bolje uloge institucija. Hvala.
Zahvaljujem. Potpredsednica Judita Popović ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, otprilike je dvadeset minuta do sedamnaest časova i mi smo za sve ovo vreme raspravljajući o dva predloga zakona rekli mnogo toga. Čini mi se da nije bilo nijednog poslanika koji je negirao potrebu da se donese i zakon o volontiranju, kao i zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu. Dakle, svi mi poslanici, svi koji su do sada diskutovali, a i ja, složili smo se da su ovi zakoni i te kako potrebni. Osvrnuću se samo na ovaj zakon o volontiranju. Da ne bih ponovila sve ono što je već rečeno, imam jednu ozbiljnu zamerku ovom zakonu, a to je da rad jedne velike grupe građana Srbije nije ovim zakonskim rešenjem regulisan. Radi se takođe o volonterima. To je ono volontiranje pod kojim se podrazumeva stručno osposobljavanje i usavršavanje radi obavljanja pripravničkog staža i polaganja stručnog ispita, odnosno radi obavljanja specijalizacije u određenim profesijama, kao što su lekari, advokati, sudije i drugi. Ako se složimo oko toga da je volontiranje u stvari ustupanje besplatno fizičkog ili umnog rada, ukoliko se složimo da je volontiranje aktivno uključivanje građana u društvene procese, kao i da imaju značajni doprinos u ekonomskoj sferi lokalne, regionalne ili nacionalne ekonomije, onda se zaista postavlja pitanje zašto smo izostavili ovu grupu građana Srbije? Tim pre što se volontiranje, koje sam upravo definisala, obrađuje u Zakonu o radu, u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, u Zakonu o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana itd. Dakle, mnogo je racionalnije ukoliko i jednu i drugu vrstu volontiranja obuhvata jedan zakon i ukoliko se na osnovu tog zakona, kao jednog specijalnog u odnosu na sve ove zakone koje sam nabrojala, rešava problematika volontera, bilo da se radi o jednoj solidarnoj komponenti ili o volonterima koji ustupaju svoj umni ili fizički rad radi ličnog usavršavanja, a pri tom daju rezultate koji mogu da se izjednače sa rezultatima koje daju i ovi prethodni koji su navedeni. Što se tiče zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, takođe je mnogo šta rečeno. Ja bih se, međutim, osvrnula na tri komponente i tri nedostatka ovog zakona. Kao prvo, navela bih jednu nejasnu definiciju pojma zlostavljanja iz člana 6; zatim, vezivanje tog zlostavljanja za dva pojma, a to su ponavljanje tog zlostavljanja i cilj. Dakle, ako se pođe od ove definicije koja nije baš u potpunosti jasna, a koja je uslovljena sa dva uslova: ponavljanje (jedan kontinuitet) i cilj (dakle, da postoji namera onog koji zlostavlja da zlostavlja), onda imamo problema sa sprovođenjem zakona. Opet se vraćamo na jednu staru boljku naših zakona, a to je kako ćemo ove zakone sprovoditi u praksi. Član 31. i član 33. direktno se nadograđuju na ovaj član 6, jer se radi, u stvari, o sudskoj primeni ovog zakona, o sudskoj zaštiti onih koji su zlostavljani, a sudska zaštita pretpostavlja teret dokazivanja u sudskom postupku i privremene mere po ovim članovima. Kaže se da teret dokazivanja u sudskom postupku, ako je u toku postupka tužilac učinio verovatnim da je izvršeno zlostavljanje iz člana 6. ovog zakona, pada na teret onog ko je izvršio zlostavljanje, odnosno na poslodavca. Pitam vas, ukoliko mi već nemamo jednu jasnu definiciju tog zlostavljanja, koje je ujedno vezano za dva konkretna uslova, u kom momentu postupka će se učiniti verovatnim od strane onog koji kaže da je zlostavljan da je izvršeno zlostavljanje? Da li u tužbi, da li na prvom ročištu, da li na desetom ročištu, pa onda prelazimo na teret dokazivanja koji pada na poslodavca? To je ozbiljno pitanje za sve one koji će u krajnjem slučaju da primenjuju ovaj zakon. Dakle, ovde se ne radi o jednom političkom pitanju, radi se o jednom praktičnom pitanju, radi se o mogućnosti primene ovog zakona u životu, a složićete se da svi želimo da se zakon primeni i da oni koji su zlostavljeni budu zaštićeni u sudskom postupku. Ujedno, u pogledu ovih privremenih mera imam zamerke jer član 33. ne kaže kakve to privremene mere mogu da se odrede, do kada će trajati, koje vrste privremenih mera će to biti, da li one privremene mere koje su na neki način navedene u članu 24. pod nazivom – mere za sprečavanje zlostavljanja do okončanja postupka, ili se radi o privremenim merama koje su predviđene Zakonom o parničnom postupku? Opet neke nejasnoće. Dakle, ukoliko sažmemo ova tri uslova, ove tri komponente zakona, onda su zaista neizvesni rezultati.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Milan Dimitrijević nije tu. Gospođa Snežana Sedlar.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo kolege narodni poslanici, osvrnuću se danas na zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu. Lično me veoma raduje činjenica da će naša država biti deveta država u Evropi koja će usvojiti zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu. Potrebno je navesti da je ovaj zakon, po mom dubokom ubeđenju, suptilna nadogradnja ili kruna radnog zakonodavstva koje se tiče zaštite prava zaposlenih, kao što su Zakon o radu i ostala zakonska akta koja proizilaze iz tog zakona, ali i ostalih zakona koji se bave i zaštitom prava lica koja nisu zaposlena, kao što su Zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, Zakon o zapošljavanju osoba sa invaliditetom, a na neki način i onih zakona koji se bave sprečavanjem diskriminacije, kao što je Zakon o zaštiti diskriminacije. Dakle, ovaj predlog zakona na veoma egzaktan način obezbeđuje zaštitu zaposlenih od zlostavljanja na radu. Definicija zlostavljanja je veoma precizna u ovom predlogu zakona. Šta je zlostavljanje? Dakle, zlostavljanje u vezi sa radom je relativno nov vid kršenja prava na poštovanje dostojanstva ličnosti na radu. To je zlonamerno, neprijateljsko i neetičko ponašanje prema zaposlenom. U ovoj odrednici se praktično nalazi i ustavni osnov donošenja ovog zakona. Statistika, prema podacima Viktimološkog društva Srbije iz 2007. godine, kaže da je broj prijavljenih slučajeva zlostavljanja bio 216, od toga je više od 50% slučajeva zlostavljanja na radu. Takođe, i udruženje građana, ili nevladin sektor koji se bavi pitanjem mobinga ili zlostavljanja na radu ili, da kažem preciznije, udruženje „Stop mobing“... u toku 2008. godine, njihova statistika kazuje da ima 1.281 prijavljen slučaj zlostavljanja na radu. Pomalo paradoksalan, na prvi pogled, jeste podatak da je nešto veći broj prijavljenih slučajeva zlostavljanja na radu u organima državne uprave, lokalne autonomije i teritorijalnesamouprave u odnosu na privatan sektor. Dakle, upravo je učestalost prijavljenih pojava zlostavljanja na radu uslovila donošenje jednog posebnog zakona, koji je, između ostalog, preporučen i od strane Evropskog parlamenta. U ovom predlogu zakona se na sasvim adekvatan način definiše pojam zlostavljanja na radu, isto tako i pojam izvršilaca zlostavljanja. Kaže se da zlostavljači mogu biti: fizičko lice, tj. preduzetnik u ulozi poslodavca, isto tako i odgovorno lice u pravnom licu, kao i bilo koje drugo lice koje je zaposleno ili organizovana grupa zaposlenih. Dakle, zlostavljanje na radu može biti horizontalno i vertikalno. To je svako aktivno i pasivno ponašanje prema zaposlenom koje se ponavlja, a ima za cilj povredu dostojanstva, ugleda, kako ličnog, tako i profesionalnog, zaposlenog lica. Svedoci smo svakodnevno, svi mi koji smo duže ili kraće bili zaposleni, a bila sam zaposlena i u privredi na raznim poslovima i mnogo kraće u organima državne uprave, da se pasivna i aktivna činjenja mobinga na poslu u stvari oduvek vrše, ali je u poslednje vreme to malo vidljivije, i da se ona mogu činiti na razne načine. Nažalost, u organima državne uprave lično sam bila svedok nečega što se zove apsolutno negativna kadrovska selekcija, moram tako da kažem, odnosno horizontalno zlostavljanje od strane zaposlenih u odnosu na nekog ko dođe pun elana, optimizma, objektivnosti u poslu, nekoga ko nije sklon korupciji itd., jednostavno, nađe se prilično izolovan. S druge strane, postoje razni organizatori posla, menadžeri ili odgovorna lica u pravnom licu koja nisu inventivna i ne žele da, da tako kažem, neguju ljude koji su kreativni, koji nisu poltroni; oni više žele da imaju pored sebe osobe koje će biti snishodljive i poslušne, bez obzira na to da li će taj tim ili to pravno lice imati brži, efikasniji i ekonomičniji način poslovanja. Takođe je veoma bitno da su prava, obaveze i odgovornosti poslodavca i zaposlenih u ovom predlogu zakona u vezi sa zlostavljanjem na poslu utvrđena, tako da poslodavac ima obavezu da edukuje zaposlene, da upozna onog koji se zapošljava sa tim šta je zlostavljanje. Isto tako, ima obavezu da zaštiti zaposlene od zlostavljanja. U postupku zaštite od zlostavljanja imamo dve faze: institut posredovanja ili medijacije, koji se uvodi u sve veći segment pojava u našem društvu i na neki način zamenjuje sudski postupak koji je daleko sporiji, skuplji, manje efikasan i ekonomičan. Taj postupak medijacije se završava ili sporazumom stranaka, obustavljanjem postupka ili izjavom jedne strane u sporu o odustajanju. Ono što je bitno je hitnost postupka pred sudom, znači, kratki rokovi. Teret dokazivanja je na strani tuženog. Postoji mogućnost izricanja privremenih mera u toku postupka sudske zaštite, što je vrlo bitno. O nacrtu ovog zakona je vođena veoma iscrpna javna rasprava od avgusta do oktobra 2008. godine, u kojoj su učestvovali i predstavnici reprezentativnih sindikata i poslodavaca, dakle predstavnici svih socijalnih strana. Takođe, na tim okruglim stolovima su učestvovale i nevladine organizacije koje se bave pitanjem zlostavljanja na radu ili mobinga, ombudsmani i svi ostali aktivni učesnici ili zainteresovane strane, koje je vrlo zanimalo kako će izgledati konačan tekst ovog zakona. Ti okrugli stolovi, koliko mi je poznato, bili su održani u Beogradu, Kragujevcu, Nišu i Novom Sadu. Većina sugestija i predloga koji su bili na tim okruglim stolovima, a nisu bili u nacrtu zakona, prihvaćeni su. Lično mi je žao što od predloga iznetih na tim okruglim stolovima nisu ugrađeni ili prihvaćeni sledeći predlozi, a to je da izvršilac zlostavljanja ne može da konkuriše za određeni period na rukovodeće radno mesto. Moje kolege iz Vojvodine će znati, imamo slučaj jedne funkcionerke, neću pominjati na kom je radnom mestu; bez obzira na to što tada mobing ili zlostavljanje na poslu nije bila kategorija koja je kao takva poznata kao prekršajno, krivično delo itd., ona je pravosnažnom sudskom presudom osuđena za nešto što čini, u stvari, zlostavljanje na poslu. Novinari su tada javno rekli da je to mobing. Ta osoba je i dan-danas, već dve godine posle toga, na radnom mestu. (Predsednik: Vreme.) Još samo jedna rečenica. Takođe, predlog da se zakon primenjuje i na lica koja traže zaposlenje nije prihvaćen, i takođe nije prihvaćen predlog da inspekcija rada, odnosno upravna inspekcija ima zaposlenog specijalistu medicine rada ili psihologije rada. Zahvaljujem.
Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč. Ostalo je dvanaest minuta poslaničkoj grupi.
Na kraju ću koristiti vreme ovlašćenog predstavnika. Ono što bih htela pre svega da istaknem u vezi sa Predlogom zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu je ono što se nalazi u prelaznim i završnim odredbama. Znači, ako je u zakonu, koji je dostavljen u februaru, napisano da je poslodavac dužan da izvrši obavezu iz člana 7. stav 1, a to je sledeća obaveza: da zaposlenog pre stupanja na rad pismenim putem obavesti o zabrani vršenja zlostavljanja i pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog i poslodavca u vezi sa zabranom zlostavljanja, u skladu sa ovim zakonom, i da on, u skladu sa time, može da koristi svoja prava i da oni koji su u radnom odnosu na dan stupanja na snagu ovog zakona, u roku od 60 dana od stupanja na snagu ovog zakona... U ovoj prilično rogobatnoj formulaciji je, u stvari, sadržana nemogućnost ostvarivanja prava za zlostavljanje na poslu i mobing za sve one koje ste već otpustili po zakonu o maksimalnom broju zaposlenih u državnoj administraciji. Sve one kojima ste dali ocenu jedan, bez jasno definisanih kriterijuma, a zbog pregovora sa MMF-om, i uputili ih da bez žalbe moraju da prime ovakva rešenja i da u nekom redovnom pravnom postupku ostvaruju svoja prava, vi ste u ovom zakonu isključili, ne podnoseći slučajno u ovom trenutku ovakav zakon koji treba da stvori privid prava na zaštitu od zlostavljanja na poslu. Već duže vreme govorim da se ova vlast bavi predstavljanjem građanima da je pravo koje im se obećava jednako samom pravu da uživaju u nekoj, ne privilegiji, nego normalnoj tekovini ljudske civilizacije: na primer, da budu zaštićeni od zlostavljanja, da imaju pravo na restituciju. Vi ste evidentiranje restitucije predstavili svojevremeno kao pravo na restituciju, a reč je samo o evidentiranju prava. Pravo na besplatne akcije se svelo na priču o pravu na besplatne akcije, a ne na ostvarivanje stvarnog prava u dobijanju akcija, u korišćenju prava iz akcija ili slično. Znači, i ovaj zakon je dosledno izveden princip ove vlasti, koja o pravima građana priča uglavnom na način popularisanja sopstvenih želja, namera i ambicija, a da u stvarnosti, od stotine zakona kojima se hvalimo, koje usvaja ova skupština kao mašina za pravljenje zakona, mnogi čak ni ne znaju koji su zakoni usvojeni, ni koji broj je usvojen, mi u praksi nemamo poštovanje zakona i prava na koja se ovde pozivamo i kojima se hvalimo. Zašto imam prava da ovo kažem? To što je gospodin Ljajić čitao ovaj zakon ne podižući glavu sa papira nije neobično, ali jeste neobično da smo u vreme rasprave o zakonu o maksimalnom broju zaposlenih imali raspravu sa gospodinom ministrom da ima dvostruko veći broj zaposlenih od onog koji je naveden u dokumentaciji koja je tada bila dostavljena, i dokazali to čitanjem imena ljudi koji su se nalazili tada na spisku zaposlenih i koji su, nažalost, danas postali svojevrsna žrtva mobinga i dobili otkaz. Tipičan primer gubitnika, ne onih tranzitornih koji su protiv promena, nego ljudi koji imaju iskustvo, znanje, profesionalnost da se poslodavcu suprotstave kada dobiju loš nalog, nezakonit nalog, postali su žrtve sprovođenja smanjenja broja zaposlenih, a ne dobijanja kvalitetne profesionalne administracije, žrtve uslova da imamo manji broj zaposlenih zato što to neko drugi od nas traži, gde smo se predstavili kao neozbiljna država koja je obećavala MMF-u ono što nije bila spremna da ispuni, a kada je ispunjavala to se svelo na otpuštanje trudnica u Agenciji za privatizaciju, majki sa tek rođenom decom, u vreme kada se zalažemo za zaštitu prava majki, dojilja, dece, pričamo o natalitetu, porodici i tome slično. Čak sam mislila da ne diskutujem o ovom zakonu, zato što osećam ličnu povređenost jer je moja starija ćerka kao žrtva mobinga morala da napusti posao. Radila je 24 sata dva dana uzastopno, za nedelju dana je ostvarila veći procenat radnih časova nego da radi troje na tom jednom radnom mestu, sa elektronskom evidencijom, ne svedoci, ne prisustvo, u firmi koja je državna. U izboru između zdravlja i posla, najbolji student na fakultetu, izuzetno kreativno biće je moralo da napusti posao. Znaju moje kolege iz drugih stranaka taj slučaj, nije im nepoznat i mislila sam da o tome ne diskutujem. Međutim, ako svi ćutimo, a usvajamo zakone u kojima piše da nekoga štitimo od zlostavljanja na poslu, da li smo licemerni kao poslanici, da li bih ja kao majka bila licemerna, ili vi kao zakonopisci? U vašem ministarstvu imamo tipične primere onih koji su dobili otkaze, koji neće moći da ostvare ovo pravo jer je to članom 37. prelaznih i završnih odredaba tako definisano, a pričaćemo da dostižemo evropske standarde. Ponoviću ono za šta se zalažem – za Evropu u Srbiji, da imamo evropske zakone, ne samo kada ih donosimo, nego kada ih poštujemo, da imamo vlast koja će donositi zakone koji će važiti i za one za koje se donosi, ali i za samu vlast, a ne da donosimo zakone radi zakona i radi agende na evropskom putu, koji u stvarnom životu ljudima gotovo da ne znači ništa. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dejan Nikolić ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, o tome koliko je volontiranje važno govori činjenica da je Evropska komisija 2011. godinu proglasila evropskom godinom volontiranja. Koliko je volontiranje važno pokazaću vam vrlo slikovito: zamislite svet bez volontera; zamislite srušenu državu Haiti bez volontera koji od temelja novu državu grade i stvaraju; zamislite sve te kese, plastične flaše pored reka koje volonteri sakupljaju čisteći tako Srbiju; zamislite Univerzijadu bez deset hiljada volontera koji su je učinili uspešnom; zamislite socijalne, zdravstvene ustanove i sve te ljude koji bez volontera ne bi mogli da se kreću. Znam, i meni je vrlo teško čak i da zamislim. Zato brigu o volonterima, zaštitu volontera, uvođenje volontiranja u naš pravni sistem smatram vrlo bitnim demokratskim korakom našeg društva. Uprkos tome što u Srbiji ne postoji razvijena svest o značaju volontiranja, zaprepastili biste se koliko veliki broj nevladinih organizacija, udruženja, koliki broj mladih ljudi u Srbiji volontira u svim oblastima. Tako su, recimo, na desetine volontera iz različitih udruženja (nevladine organizacije „Zeleno srce“, Kancelarije za mlade, Udruženja ribolovaca) i lokalna samouprava očistili Sokobanju od Ozrena do Rtnja, od Bovanskog jezera do izvora reka Moravice u selu Vrelo; očistili su čitavu Sokobanju bez ikakve materijalne koristi za njih, ali od ogromnog značaja za opštinu Sokobanja, koja je prva ekološka opština i koja je poznata kao banja – zeleno srce Srbije. U razgovoru sa ljudima o ovom zakonu nametnulo se nekoliko pitanja – koja je korist od volontiranja i zašto bih nešto radio besplatno? Ukoliko ste ova pitanja postavili sebi ili ljudima oko vas, to znači da niste volontirali, da se nikada niste bavili volontiranjem. Da jeste, ta pitanja ne bi vam pala na pamet, jer volontiranje je solidarnost, saosećajnost, tolerancija. Volontiranje je i briga o ljudima, životinjama, životnoj sredini, ali je volontiranje i sticanje novih poznanstava, prijatelja, veština, umeća, uvođenje ljudi u društvene procese, što podstiče razvoj humanijeg i ravnopravnijeg društva. Volontiranje je unutrašnji osećaj, koji nema materijalnu cenu. Zato ću se vrlo rado angažovati na promovisanju volontiranja kao značajne društvene vrednosti, kako kod mene u Sokobanji, tako i u čitavoj Srbiji, kako na terenu, tako i ovde u parlamentu. To je ono što radimo svakog dana. Moja koleginica Jadranka Jovišić je o tome govorila. Na naša imena Narodnu skupštinu Republike Srbije posetilo je preko 500 mladih ljudi koji su već pokazali neku vrstu aktivizma i interesovanja za volontiranje, da na taj način ostvare sebe i neke svoje potencijale i mi u tome želimo da im svesrdno pomognemo. U akciji koja je traja šest meseci prošle godine Ujedinjene nacije su zabeležile milion i po volonterskih sati. To su obeležile kao vrh brega koji je nisko, ali koji svakodnevno raste. U Mađarskoj, Rumuniji, zabeleženo je preko milion volontera. A koliko volontera ima Srbija? Ne znamo. Koliko volonterskih sati je zabeleženo u ovoj godini? Ne znamo. Ko brine o volonterima? Po trenutnim zakonima, ne mora niko. Da li je zabeleženo negde to što su Milan Babić iz „Zelenog srca“ u Sokobanji, ili Aleksandar Janković iz Udruženja ribolovaca ili Ivana Radosavljević iz Kancelarije za mlade očistili Sokobanju uzduž i popreko? Nije zabeleženo nigde, jer to danas nije neophodno, ali već sutra mora biti. Imam čvrst stav da svaki volonterski sat mora da se računa. Da bi se računao, mora da se zabeleži; da bi se zabeležio, moraju da postoje volonterske kartice. Zato snažno podržavam ideju uvođenja volonterskih kartica i beleženja volonterskih sati, kako bi volonteri iskoristili neke buduće benefite na fakultetima ili pri zaposlenju. Tu dolazimo do određenih nedostataka u trenutnim zakonima. Nedostaci su da sistem obrazovanja u načelu ne sadrži elemente koji podstiču na volontiranje, ne sadrži ni kreditne poene, ni prijemne poene, ne računa se kao praksa. Prilikom prijema na radno mesto nije uslov, niti prednost volontersko iskustvo. Ovo su nedostaci, ali i vrlo jasna ideja u kom pravcu treba sistemski reformisati zakone kako bismo volontiranje doveli na znatno viši nivo, da bi volontiranje imalo znatno viši društveni status, a sa ovim zakonom ne bismo ostali nedorečeni; kako bismo volontiranje doveli do znatno višeg nivoa, a volontere motivisali na jednu veliku akciju stvaranja boljeg društva, kako bismo u njemu lepše živeli. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, da ne bi bilo neozbiljno, ali moram da kažem da je ovaj predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu koji se nalazi pred narodnim poslanicima još jedan u nizu, hajde tako najbliže da kažem, šaljivih akata ili dokumenata kojima Vlada pokušava da se podsmeva pre svega srpskom narodu, srpskoj državi, srpskom Ustavu i važećim srpskim zakonima i ko zna kome sve još, nabrojao sam samo neke. Zašto ovo kažem? Ovo što sam rekao pokušaću da obrazložim u narednih nekoliko minuta. Zašto se podsmeva ovakav jedan zakon? Zato što je neko sugerisao da ga moramo doneti ili, još gore, naredio. Ono što je pitanje jeste da li je to izvršila možda Unija poslodavaca ili neki veći poslodavac, da li je pritisak izvršilo neko udruženje radnika ili standard EU? Ko je uopšte uzrok donošenja ovog zakona? Kada kroz njegovu analizu prođemo, vidimo da ne ide u prilog nikom. Vi ćete se složiti da su možda, po vama, zbog ovog zakona na udaru poslodavci; kazaću da su zbog ovog zakona na udaru radnici. Bilo kako bilo, i vi i ja se slažemo da ovaj zakon onda ne valja. Ono što je u ovom zakonu problematično jeste prva stvar – Ustav Srbije. Ustav Srbije kaže da su pred Ustavom i zakonom svi jednaki i da svako ima pravo na jednaku zakonsku zaštitu, bez diskriminacije. Na koga se odnosi ovaj zakon? Na one kojih ima najmanje u ovoj zemlji – na zaposlene. Šta ćemo sa nezaposlenima? Kakvu diskriminaciju trpe ili zlostavljanje života nezaposleni? Koliko se čeka u jednoj bolnici lekarski pregled? Koliko se krvi prolije da se skupi novac da se plati račun za telefon, za struju? Kako se uopšte zlostavlja život građanina Srbije koji nije zaposlen? Dakle, diskriminacija je da se jedan zakon odnosi na zaposlene, kojih ima od 7% do 10% u ovoj zemlji, dakle najmanje, a 10% do 15% ima više nezaposlenih. Onda postavljamo pitanje da li ovaj zakon i treba da bude u skupštinskoj proceduri. Moram da pomenem i to da su u zemljama regiona ovaj zakon odbili i stavili ga na stranu, nisu hteli da prihvate njegovo usvajanje zato što pod terminom mobing može da se podrazumeva i otkaz na poslu. Ako vi usvojite ovaj zakon, hoćete li da pošaljete poruku svima da ne mogu da dobiju otkaz? Postavlja se pitanje ko radi u ovoj zemlji i ko ne može da dobije otkaz? Sada ću se opet nadovezati na to koliki je broj ljudi zaposlenih putem partijskih knjižica. Koliko ima vladinih kancelarija? Koliko ima ministarstva, savetnika, radnih grupa? Ako je ovaj zakon pravljen za njih, da se oni zaštite od budućeg ministra, koji možda nije iz njihove političke partije, onda je ovaj zakon apsolutno besmislen. U ovom zakonu u članu 2. vi ste nabrojali na koga se zakon primenjuje. Ono što je za vas, pretpostavljam, bitno jeste obaveza državnih službenika. Gde je u članu 2. narodni poslanik koji je na stalnom radu u Skupštini? Hajde da pretpostavimo da se odnosi na ovu preambulu koja se odnosi na poslodavce i da je narodnom poslaniku poslodavac Skupština, kao pravno lice. Vi meni sada odgovorite, pošto ministar nije tu, ne znam ni ko bi mi odgovorio, ko će da bude posrednik između poslanika opozicije i poslanika pozicije? Ili, ko će da bude posrednik ako ja prijavim zlostavljanje ili mobing, kako vi to volite da kažete, od strane gospođe Čomić? Ko će tu da posreduje? Ili, ko će da navija za mene ili za nju? Neko ko će da stavi gospođu Čomić pod udar kaznene politike ovog zakona, ili bilo kog drugog poslodavca. Dakle, ako krećemo od običnih primera, od samih sebe, moramo pomenuti to da ako ovde nismo rešili stanje, kako ćemo rešiti u nekim većim firmama? Ili, kako će ga rešiti veći poslodavci, koji imaju veći broj zaposlenih ljudi? Moram da zaključim i to da ko god je pisao ovaj predlog, trudio se da pravilno definiše pojam zlostavljanja na radu, ali je potpuno ispustio iz vida činjenicu šta je rađeno jednoj poslaničkoj grupi u toku proteklih godinu i po dana. Tako da nije ni čudo što u članu 2. ne stoji status narodnog poslanika. Zbog ovog termina poslodavac, i dalje u budućnosti svaka poslanička grupa može da očekuje zlostavljanje na radu. Da se ne bih sada bavio Skupštinom, pošto to građani Srbije već dobro znaju jer prate direktan prenos, moram se osvrnuti na konkretne činjenice iz samog zakona. U postupku za zaštitu od zlostavljanja kod poslodavca posrednik je definisan kao neutralna osoba koja posreduje između strana u sporu, u cilju pružanja pomoći stranama u sporu da sporazumno reše njihov sporni odnos. Dakle, sada postavljam pitanje, u preambuli dva – posrednik može da bude lice koje uživa poverenje strana u sporu. Dakle, posrednik može da bude lice... Šta ako posrednik nije, ili ne mora? Šta to znači – može? Koga obavezuje to da posrednik može da bude neko ko će imati poverenje i sa jedne i sa druge strane, ako jedan član ovog zakona kaže da poslodavac bira ili predlaže posrednika? Možda je to, gospođo iz Ministarstva, vama smešno, ali to je realno iz života. Daću vam primere, samo da ne bih izgubio koncepciju rasprave. Dakle, ako poslodavac daje predlog za posrednika, zašto bi poslodavac rizikovao da bude na udaru kaznene politike ovog, ako bi posrednik bio nerealan prema njemu ili realan prema zaposlenom? Dakle, ova igra reči koju ste vi stavili u ovaj zakon nije rešila suštinski problem zaposlenog. Ono što je takođe bitno jeste da je rok za vođenje postupka posredovanja kratak i da iznosi osam radnih dana, što je suštinski dobro, ako bi posrednik bio sudija ili sud. Ako bi posrednik bio lice koje bi izabrao poslodavac, to je nešto što ne obećava neku dobru zaštitu radnika. Zakonom je utvrđeno da pravo na podnošenje zahteva za zaštitu od zlostavljanja zastareva u roku od šest meseci od dana kada je zlostavljanje učinjeno. Ovaj rok počinje da teče od dana kada je poslednji put izvršeno ponašanje koje predstavlja zlostavljanje, pretpostavljam neke od preambula iz člana 6. Znači, šest meseci plus osam dana, koliki je rok da se žalba razmatra. Kaže se u daljem tekstu ovog zakona – ne teku rokovi zastarelosti za utvrđivanje odgovornosti zaposlenog za nepoštovanje radne discipline, odnosno povredu radne dužnosti, propisani zakonom. Šta je ovde meni sporno? Hoću to svima da objasnim. Kada poslodavac dobije tužbu da je on nekoga zlostavljao, za njega postoji rok, ukoliko može da se podnese tužba. A kada poslodavac tuži radnika ili zaposleno lice, onda je rok neograničen zato što se pozivate na zakone koji su već usvojeni: Zakon o radu, Zakon o državnim službenicima, o radnim odnosima u državnim organima itd. Dakle, nisu isti aršini za zaposlenog i za poslodavca, barem kada su u pitanju rokovi. Ako uzmemo u obzir i to da rok može da se preseli na sudski teren i da je šest meseci ništa, što današnje sudstvo može da brzinski rešava, onda je jasno da je poslodavac u boljem položaju od radnika. Dakle, u ovom predlogu zakona vi ste omogućili čak da poslodavac tuži zaposlenog na neodređeni vremenski rok za delo koje je napravio, možda povredio disciplinu na radu, pre pet, šest godina. Onda dolazimo do ucene – ako se radnik pobuni za nešto, poslodavac mu odmah maše papirom da će ga tužiti za nešto što je radio pre pet godina, i onda se osporava težina posrednika. Dakle, stav Srpske radikalne stranke je da posrednik ne treba da postoji, da to treba da radi sud. Ako sud donese rešenje da je napravljena šteta poslodavcu ili zaposlenom, onda neka se snose sankcije ove kaznene politike koju ste predvideli ovim zakonom. Da ne bih oduzimao vreme svojim kolegama, navešću vam i jedan primer koji je možda zanimljiv za ovu gospođu iz Ministarstva, koja očigledno ne shvata suštinu moje diskusije. Nemam nameru vas da prozivam, pošto ne možete da mi odgovorite, ali vi morate da znate činjenično stanje u zemlji. Ako je jedna firma, recimo, „Montera“, privatizovala „Trudbenik“ za onoliko novca koliko košta samo jedan hotel „Trudbenika“, a da bi izbacila ljude koji je trebalo da dobiju stan od tog hotela uradila je sve da oni dobiju otkaz ili da daju otkaz (zimi im isekla struju, leti im isekla vodu), kako ćemo podvesti pod zlostavljanje na radu institut zaposlenog kod poslodavca koji je dobio otkaz a ne ostvaruje svoja prava iz perioda zaposlenosti? Dakle, ovaj zakon je nedorečen i nije primenjiv u praksi onako kako ste ga vi zamislili. Što se nas tiče, mi ne možemo ovde navijati ni za poslodavca ni za radnika, jer pod udarom mogu biti i jedan i drugi, kako je volja suda, ali, suštinski, posrednik je pogrešna stavka u ovom zakonu i ako njega izbrišete imaćete daleko jasniju sliku kako se štiti radnik od poslodavca ili poslodavac od radnika. Činjenica je da ako radnik bude zlostavljan od strane radnika, ovaj zakon može da urodi plodom. Ali, ako se desi drugačije, ovaj zakon je besmislen i zato ovaj zakon treba da postoji, ali ne u ovoj formi u kojoj je prezentovan. Hvala.
Gospodin Nikola Lazić nije tu. Gospodin Bojan Mladenović ima reč. Nije tu. Aleksandar Pejčić ima reč. Nije tu. Marina Toman ima reč. Nije tu. Narodni poslanik Nikola Savić ima reč. Prijavite se. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas razmatramo predlog dva zakona, zakon o volontiranju i zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu. Ovo su potpuno novi zakoni. Oni se donose prvi put kao posebni zakoni, a problematika koju tretiraju ovi zakoni do sada je bila sadržana u nekoliko drugih zakona. Ono što je interesantno i što u prvi mah pada u oči vezano za zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu, jer prvo ću o njemu nešto da kažem, jeste to da je, prema nekim ispitivanjima, pojava zlostavljanja na radu najizraženija u organima državne uprave, u ministarstvima, sekretarijatima, raznim agencijama, kao i drugim budžetskim organizacijama, kao što su ustanove školstva, zdravstva, kulture i slično. Država je danas kod nas još uvek najveći poslodavac i, naravno, njene institucije su sa aspekta ovog zakona, onako kako to ovde stoji, praktično i najveći „zloupotrebljavači“, tako da se izrazim, ovoga zakona. Uzroci ove pojave zlostavljanja na radu, kada su u pitanju državne institucije, pre svega su u osionosti i bahatosti partijski postavljenih funkcionera, a znamo kako se oni postavljaju – iz stranačkih redova iz ove koalicije. Zato, ako bismo želeli da smanjimo zloupotrebu, barem kad su u pitanju državne institucije, bilo bi neophodno da se ukinu politički direktori; ova pojava bi samo na osnovu te činjenice bila dosta smanjena, manje izražena. Zakon o kome govorimo propisuje i obaveze poslodavaca. To nije sporno sa aspekta obaveza poslodavaca, ali je sporno to što poslodavci u velikom broju slučajeva ne poštuju svoje obaveze i rade onako kako njima najviše odgovara ili, ako su postavljeni po partijskoj liniji, rade onako kako to najviše odgovara njihovim partijama. Ovaj zakon navodno ima za cilj da zaštiti žrtve zlostavljanja na radu. Međutim, mi smo videli iz ovoga što sam do sada rekao da oni koji su zaduženi za kreiranje i za sprovođenje ovoga zakona i sami doprinose pomenutom zlostavljanju na radu. Evo jednog primera: zar može biti većeg zlostavljanja od onoga što radi ova vlada? Naime, stalno se priča o boljem standardu, o boljem životu građana, a u stvarnosti se dešava potpuno obrnuto. To je zaista jedan vid zlostavljanja, i preko ovog zlostavljanja ne zlostavljaju se samo zaposleni, nego svi građani. U jednom od članova ovog zakona, sad ne mogu da kažem tačno koji je broj člana, govori se o nadoknadi materijalne i nematerijalne štete. Na osnovu nekih ispitivanja koja vrši Centar za unapređenje pravnih studija iz Beograda, došlo se do podatka da u zemljama EU oko osam procenata zaposlenih trpi zlostavljanje na radu ili mobing, kako se to savremeno kaže. Što se tiče naše zemlje Srbije, nemamo egzaktne podatke o ovoj pojavi kao što je to u zemljama EU. Zaista ne bih želeo da licitiram da li je taj procenat kod nas veći ili manji, ali mogu da iznesem jedan podatak na osnovu ispitivanja Viktimološkog društva. Oni saopštavaju da je u toku prošle godine bilo 117 prijava zlostavljanja na radu. S obzirom na činjenicu da naši ljudi za ovim posežu samo u izuzetnim slučajevima, da veliki broj onih koji trpe zlostavljanje na radu nemaju i ne poznaju mehanizme na osnovu kojih mogu da se zaštite od ovoga, verovatno ovo nije verodostojan podatak i verovatno je ovaj broj mnogo veći. S obzirom na to da zakon predviđa nadoknadu materijalne i nematerijalne štete, a videli smo da se u jednom članu zakona ta šteta propisuje u rasponu od 200.000 pa do 800.000, ako bi oni koji trpe zlostavljanje na radu (ili makar deo njih) zatražili i od države dobili tu nadoknadu štete, to bi bio veoma veliki izdatak za budžet i radilo bi se o veoma značajnoj i ozbiljnoj sumi. Međutim, u obrazloženju za donošenje ovog zakona vi kažete da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna finansijska sredstva u budžetu. Jednostavno, iz ovoga se vidi da to nije tačno. Što se tiče ovoga, mogu da kažem da u svetu danas postoji jedna posebna nauka koja se bavi ovom pojavom, odnosno merenjem pokazatelja ove pojave, i zove se mobingometrija. Nisam našao podatak i ne znam da li postoji merna jedinica i na koji način se izražavaju parametri ove pojave na osnovu ove nauke. Moramo da znamo i to da danas u svetu još uvek nema opšteprihvaćenih definicija zlostavljanja na radu, pa je to jedan od razloga što veliki broj zemalja u EU još uvek nije doneo ovakav zakon. Evo, mi danas U ovom parlamentu donosimo ovaj zakon. Mi u SRS nemamo ništa protiv toga što se donosi ovakav zakon, a imamo zamerke i primedbe na njegovu suštinu i sadržaj. Kroz ovaj zakon ste malo požurili, prednjačite u odnosu na neke zemlje i možda će biti nešto od te obećane Evrope kojoj toliko težite. Meni se ponekada čini da ovaj zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu ima pre svega zadatak da stvori iluziju kod građana Srbije kako ćemo živeti dobro, a radićemo malo, ili samo ono što želimo. Ovaj zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu neće dati efekte. Pre svega, izgubiće se u šumi velikih propisa jer se ove stvari tretiraju i u Zakonu o državnim službenicima, Zakonu o radnim odnosima, kolektivnom ugovoru itd. Na kraju da kažem da ovaj zakon nije vodio dovoljno računa o onoj drugoj strani, o poslodavcima. Moramo biti iskreni i reći da pored tajkuna, iza kojih uglavnom stoji neko iz ove vlade, postoje i savesni poslodavci. U zakonu nigde ne stoji na koji način će se ti savesni poslodavci zaštititi od nesavesnih radnika. Hvala.
Narodni poslanik Bojan Mladenović ima reč. Imate još trideset šest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, zlostavljanje na radu, kao i druge forme zlostavljanja ili zloupotrebe moći nad slabijim i nezaštićenim, najčešće je nevidljivo i prikriveno, a za njega zna relativno mali broj osoba. To su teme o kojima se nerado govori i koje se percipiraju kao vrlo lične, kao problemi pojedinca. Prilikom privatizacije u Srbiji oblici zlostavljanja su bili naročito izraženi u firmama; u procesu utvrđivanja viškova zlostavljanje se, ili ta psihička tortura, koristi kako bi se radnici naterali da sami daju otkaz i kako bi se time poslodavcu olakšalo. U ovim novoprivatizovanim preduzećima oni su se na neki način kupoprodajnim ugovorima obavezali da u jednom periodu, najmanje dve-tri godine, ne mogu da otpuštaju radnike. Onda oni primenjuju ovaj alternativni metod, a to je zlostavljanje na radu, kako bi zaposlene naterali da sami daju otkaz. Drugi vid zlostavljanja jeste kada se stručni i kvalifikovani radnici udaljuju, da ne upotrebim onaj grubi izraz, čak isteruju, a prednost se daje onima koje manje znaju ali su poslušnici, jer se tako lakše može izvršiti proces privatizacije. Onda je lakše svesti imovinu ili kapital društvene firme na jedan niži nivo kako bi se lakše došlo do prodaje. Treći najprepoznatljiviji način jeste političko zlostavljanje, prosto i jednostavno eliminisanje političkih protivnika. Ko je politički podoban, on će ostati, a onaj ko nije, na njega će se vršiti pritisak kako bi sam otišao. Ova tri vida zlostavljanja bila su naročito izražena u Srbiji u prethodnih par godina, a dešavaju se i dan-danas. Dame i gospodo, neće se ovim zakonom postići ono što je neophodno, a to je da se zaposlenima obezbedi brza i efikasna zaštita putem kratkih rokova za postupanje i većeg broja privremenih i zaštitnih mera. Neće se ovim zakonom omogućiti zdrava i humana radna okolina, mesto gde ljudi mogu da daju maksimum od sebe u toku svog rada. U ovom zakonu nema dovoljno reči o seksualnom uznemiravanju, fizičkom zlostavljanju i psihičkom zlostavljanju. Psihičko zlostavljanje predstavlja svako grubo kršenje opšteprihvaćenih pravila moralnog i časnog ponašanja, kojim se povređuje psihički integritet i dostojanstvo ličnosti, bez obzira na to da li se vrši usmenim govorom, pismenim putem, radnjom, gestom, izrazom lica ili na drugi način, a naročito kada su u pitanju proganjanja, ponižavanje, vređanje, ismevanje, ruganje itd. Mobing je pojava uvezena u Srbiju u paketu zajedno sa tranzicijom. Sve bahatije ponašanje vlasnika privatnih preduzeća, seksualno uznemiravanje, ignorisanje, ismevanje, pretnje, zakidanje na zaradi sadržaj su pojma mobing. Navešću primer kompanije „Invej“, vlasnika Predraga Rankovića Peconija; obuhvata, između ostalog, „Vital“ iz Vrbasa, „Sunce“ iz Sombora, „Albus“ iz Novog Sada, a Peconi je vlasnik i „Monusa“, firme koja se u Inđiji bavi proizvodnjom cigareta „fast“. Peconi veštim rotacijama pokušava da primora radnike da sami daju otkaz, kako bi ostali bez otpremnina: radnike uljare iz Sombora prebacuju u Vrbas, one iz uljare u Vrbasu u novosadski „Albus“, koji se bavi proizvodnjom sredstava za čišćenje i kozmetičkih preparata, a radnici iz Novog Sada raspoređuju se u fabriku cigareta u Inđiji. Sve to radi da bi ih maltretirao, jer oni na novim radnim mestima, u hladnim i praznim kancelarijama, ne rade apsolutno ništa jer nemaju šta da rade. Ovakvim metodama su prosto naterani da daju otkaz. U Vranju, vlasnik firme „Jumko“ Janis Savas je, po rečima radnika, žene često grlio, udarao kukovima, čupao po kosi, pipkao po licu, a sve pod pretnjom otkaza, a napominju da su radili za svega 8.000 dinara, i to prekovremeno i bez godišnjih odmora. U Nišu, bivšem uredniku kulture u „Narodnim novinama“ Slobodanu Krstiću novi gazda je zabranio ulaz u redakciju jer je bio vođa sindikata novinara. On je, kao i radnici uljare „Sunce“, raspoređen na novo radno mesto u drugom gradu, i to na mesto dopisnika iz Prokuplja, gde je morao da putuje svaki dan. Najčešći oblik mobinga u Srbiji je uskraćivanje zarada radnicima. U Srbiji je to i te kako prisutno. Kada vam neko uskrati zaradu tog trenutka se osećate ugroženim; vaša i egzistencija vaše porodice je ugrožena. To su vrlo važne stvari. Mobing, to je prekršaj nekog radnog prava. To je mobing koji stotine hiljada ljudi svakodnevno doživljavaju i država uopšte nije razvila mehanizam, iako on postoji, da se to spreči. Poslodavci su sprovodili takođe masovan mobing putem uskraćivanja prava na penziono, socijalno i zdravstveno osiguranje i prava na zaradu. Ova vrsta mobinga je najprisutnija u Srbiji. Što se tiče zakona o volontiranju, svega dve stvari, veoma kratko, konkretno u vezi sa članom 3. gde se spominje u stavu 1. da se volontiranjem u smislu ovog zakona ne smatra obavljanje poslova Crvenog krsta Srbije koji su vezani za ostvarivanje ciljeva i zadataka u skladu sa zakonom i drugi propisom. Prosto je neverovatno da se Crveni krst ne obuhvata ovim zakonom. Ne vidim razlog zašto se aktivisti Crvenog krsta, kojih ima preko 60.000, ne smatraju volonterima. Mislim da ova tačka 6) člana 3. mora da se izbriše i da svi volonteri Crvenog krsta treba da spadaju u ovaj zakon o volontiranju. Crveni krst je humanitarna, nezavisna, dobrovoljna organizacija, koja učestvuje u zaštiti i spasavanju stanovništva, materijalnih i drugih dobara u slučaju ratnih razaranja, prirodnih i drugih nesreća u miru i ratu; organizuje prikupljanje i prikuplja pomoć u Republici Srbiji; učestvuje u prihvatanju i smeštaju evakuisanog stanovništva, izbeglica i raseljenih lica; pokreće, organizuje i sprovodi ili učestvuje u redovnim i vanrednim akcijama solidarnosti u Republici Srbiji; obavlja poslove službe traženja radi prikupljanja podataka o evakuisanim, izbeglim, raseljenim i nestalim licima; osposobljava građane pripadnike civilne zaštite na teritoriji Republike Srbije za pružanje prve pomoći u slučaju prirodnih, ekoloških i drugih nesreća itd. Još bih na kraju rekao da je ministar na početku rekao da će ovaj zakon podsticati volontiranje. Kako i na koji način misli da jedna firma, organizacija ili udruženje koje sprovede jednu akciju u roku od pola sata, sat ili jednog dana, u vidu čišćenja svog okruženja... potrebno je da organizator dostavi hrpu papira Ministarstvu i da to ostvari. Mislim da će se ovim ubiti volontiranje, jer je ovim zakonom predviđeno da organizator mora da zatraži saglasnost Ministarstva za rad i socijalnu politiku, mora da podnese prijavu o organizovanju volontiranja, mora da potpiše ugovor o volontiranju sa svim učesnicima. Organizator mora da vodi evidenciju o volontiranju, mora da izda potvrdu ukoliko to volonteri traže i dužan je da do 31. marta podnese izveštaj o volontiranju Ministarstvu za rad i socijalnu politiku. Smatram da je ovo destimulacija volontiranja, da se ovim zakonom neće postići ništa dobro kada je u pitanju volontiranje. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, imali ste priliku da u nekom prethodnom periodu predstavljate zakone sa lepim nazivima – ravnopravnost polova, mirno rešavanje sporova i, evo, sada sprečavanje zloupotrebe na radu i volontiranje. Ovo sprečavanje zloupotrebe na radu je nešto malo ozbiljnije u samom nazivu. Volontiranje je nešto što lepo zvuči. Problemi koji se nalaze pred vama kao resornim ministrom su mnogo ozbiljniji, nego što izgleda po ovim zakonskim predlozima. Treba postaviti jedno pitanje: koliko ste vi i vaše kolege, prethodni ministri rada (govoriću samo tim terminom, socijalna politika ili nešto drugo, to se moglo i menjati), bili uključeni prilikom privatizacije? Pretpostavljam, apsolutno ne. Da ste kojim slučajem bili uključeni, prvo biste postavili pitanje kakav će biti status onih radnika koji su radili u tim preduzećima pre privatizacije. To je osnovno pitanje koje je ministar rada morao da postavlja. Onda bismo mi sigurno, posle tako postavljenog pitanja od strane ministra zaduženog za rad, imali kvalitetnije privatizacije. Kada je pitanju zloupotreba na radu ili mobing, on je proistekao iz velikog broja veoma nekvalitetnih (naprotiv, suprotnih zakonu) privatizacija. Da se o tome vodilo računa na vreme, onda ne bismo imali ovih i ovolikih problema. Kada je u pitanju reindustrijalizacija Srbije, čini mi se da su vas uključili; vi ste u ime Vlade, a nasuprot onima koji su tražili da se skine naziv tajkuni, vi ste bili nasuprot tih ljudi i razgovarali o tome... Čak se onako neformalno kaže – Ljajićeva komisija ima zadatak da snimi one firme koje bi u narednom periodu trebalo da budu privatizovane, a gde bi oni, vi ste ih dobro ocenili, koji imaju ekonomsku obavezu da pomognu realnom sektoru Srbije morali na jedan drugačiji... a ne na način nuđenja svoje pomoći tako što će učestvovati u upravnim odborima tih firmi koje treba privatizovati. Neki od tih koji su vlasnici krupnog kapitala u Srbiji, nije sad vreme da govorimo o tome na koji način su oni došli do tog kapitala, nudili su takvu pomoć da država pomogne u otkupu duga, a da oni onda učestvuju u rešavanju tih problema tako što bi prilikom privatizacije, a posle restrukturiranja tih privrednih subjekata, imali pravo na 10 - 15% učešća u dobiti tih preduzeća. Sve je to nešto što zaboli svakog zaposlenog i onog ko očekuje da se u ovoj državi ozbiljnije rešavaju problemi. Kada je u pitanju zakon o volontiranju, moram da kažem, iako je to protiv volje i protiv osećanja pripadnika Srpske radikalne stranke, da ovaj zakon ima perspektivu. Kako i zašto ima perspektivu? Biće sve veći broj onih koji će da bi bili društveno angažovani, a inače su nezaposleni, ostaju bez posla, poželeti da bar budu volonteri, da bi na bilo koji način učestvovali u realnom životu Srbije. Zbog toga kažem i svakako stavljam pod znake navoda da ovaj zakon ima perspektivu. To prosto ne bi smelo da bude tako. Zakon bi se možda mogao nazvati zakonom o radnim akcijama, o radnim brigadama; samo da se još pojavi Alija Sirotanović, on je u svoje vreme dao solidan doprinos. Mislim da je to vreme prošlo, da se sada moramo uhvatiti u koštac sa mnogo ozbiljnijim problemima, koji u Srbiji iz dana u dan narastaju i sve ih je više. Kolega Bojan Mladenović je komentarisao član 3. Predloga zakona o volontiranju. Vi ste ovde naveli tačke od jedan do sedam, šta ne spada u volontiranje; mislim da ovakvim decidiranim navođenjem šta to nije volontiranje, šta se ne podrazumeva pod volontiranjem... Verovatno ima nešto što može da se isključi, ali ukoliko pristupate donošenju ovakvog zakona, morali bi neki slučajevi da se nađu upravo u sistemu volontiranja. Postoje možda dva razloga za donošenje ovakvih zakona. Jedan je razlog ukoliko to nalaže EU. Mislim da bi od toga odmah trebalo odustati ako je to stav ili preporuka EU. Ukoliko je to želja i potreba i vidite da se mogu neki problemi rešavati, ovo mora da bude na jedan drugi način. Evo, u zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu ste rekli da onaj ko je zlostavljan mora da pokrene zahtev za svoju zaštitu u roku od šest meseci, a posle toga to zastareva. Mislim da takve stvari ne bi smele da zastarevaju. Vlasnici kapitala u Srbiji su postali ljudi kojima više nije bitno ko će raditi, šta će raditi; oni kupuju ta preduzeća da bi ih kasnije preprodali, da bi poslovne prostore prodavali, a ni u kom slučaju njihova ozbiljna namera nije bila da zaposle one koji su u tim preduzećima radili pre privatizacije. Ako nešto mora da bude definisano kao volontiranje, od ovih sedam, bar tri ili četiri tačke (onaj ko je pratio predlog ovog zakona, svakako ministar jeste, on zna o čemu se radi) morale bi da budu decidno navedene kao uslovi i slučajevi u kojima mora da postoji volontiranje. Šta se postiže i šta su načela ili ciljevi volontiranja? Kaže, doprinosi razvoju humanijeg i ravnopravnijeg demokratskog društva jednakih mogućnosti. Mi ćemo biti humanije i ravnopravnije društvo, sa izraženim jednakim mogućnostima, ukoliko obezbedimo posao velikom broju građana Srbije koji vape za tim. Vi, ne vi personalno, naravno, nego Vlada čiji ste vi član, pokušavate građane Srbije da zavarate na taj način što kažete – izvesno je, Srbija će da izađe uskoro iz krize, do kraja 2010. godine i onda nas očekuju neki bolji i srećniji dani. To sigurno nije tako. Mi krajem 2010. godine zbog situacije koja jeste i u Grčkoj... Svakako da ni vi, niti iko od nas želi da se nešto slično desi u Srbiji, ali znate da njihove poslovne banke, odnosno komercijalne banke drže oko 17,2% finansijskog kapitala u Srbiji, da su možda treći po investiranju u Srbiji. Ukoliko postoje njihovi problemi, sigurno je da će se to odraziti i kod nas u Srbiji. Za sada oni koji prate te aktivnosti kažu da taj problem još nije došao do Srbije, ali će krajem 2010. godine da se pojavi u Srbiji. Ima još jedna situacija u kojoj biste vi morali mnogo više da se angažujete. Poznato vam je da je 7. maja general Krstić povređen, zapravo, to je pokušaj ubistva čoveka koji je osuđen i nalazi se tamo gde se nalazi, na jedan najsvirepiji način; pokušali su da izvrše ubistvo, i to na svirep i brutalan način, a da naša država još nije preduzela... Mislim da je konzul ili ambasador razgovarao sa porodicom i da se pokušalo nešto uraditi, ali vi biste, kao predsednik Nacionalnog saveta za saradnju sa Haškim tribunalom, morali da budete jasniji po tom pitanju i da kažete šta država Srbija planira u takvim situacijama. Mislim da bi trebalo da pošaljete zahtev Haškom tribunalu da više nijedan osuđeni državljanin Srbije ne sme da ide na izdržavanje kazne zatvora u Englesku, jer je nedopustivo da se na takav način postupa prema onima koji su na izdržavanju kazne zatvora. Sada ne bih komentarisao stavove Haškog tribunala, ali ako je to tako i ako se čovek nalazi na izdržavanju kazne zatvora, postupanje prema njemu od strane drugih zatvorenika ni u kom slučaju ne sme da bude na takav način... Ili je to možda svesno i uz dogovor. Naravno, ne podrazumevam vašu odgovornost i ne podrazumevam odgovornost Srbije, ali… (Predsednik: Udaljili ste se od teme. Privedite...) Vraćam se na temu. Mora o tome da se vodi računa. Pa, mi donosimo ovde zakone, gospođo predsedniče, o volontiranju, o sprečavanju nasilja. Ako je ono prisutno prilikom zapošljavanja ili na radnom mestu, nasilje mora da se spreči, a moramo ozbiljno protiv njega da se borimo i tamo gde se nalaze naši građani prilikom izdržavanja kazne zatvora. Zahvaljujem se, ministre, i nadam se da ćete i po ovom poslednjem pitanju dati odgovor, da se javnost u Srbiji upozna s tim. Hvala vam puno.
Još sedamnaest minuta. Gospođa Marina Toman.
Dame i gospodo narodni poslanici, predsedavajuća, na samom početku svog današnjeg izlaganja želela bih ministru da postavim jedno pitanje, naravno, u vezi sa današnjom temom. Ministre, kako biste okarakterisali sledeću situaciju? Radnja se dešava u kafiću u jednom poznatom beogradskom tržnom centru. Direktor jedne vrlo poznate firme i njegov pomoćnik pozivaju jednog po jednog radnika do stola i saopštavaju im da od sutra ne rade. Nude im dve opcije: da potpišu ugovor o sporazumnom raskidu odnosa ili ugovor o tehnološkom višku. Radnici se, naravno, odlučuju za ovu drugu opciju. Međutim, direktor, mlad, sposoban menadžer, tada saopštava da postoji i treća varijanta – prebacivanje na drugo radno mesto umesto otkaza, bez obzira na stručnu spremu, posle čega će oni sami da daju otkaz ne traživši ništa, uz napomenu da ugovor o tehnološkom višku donosi izvesne posledice po onoga ko ga traži, a to znači da će se oni pobrinuti da se ta osoba koja je tražila taj ugovor više nikada ne zaposli u istoj branši bilo gde u gradu. Da apsurd bude veći, ministre, u isto vreme na gotovo svim televizijskim stanicama emituje se prilog o poseti ministara preduzeću čiji rukovodioci dele pomenute savete radnicima. Da li je ovo, ministre, zlostavljanje, i ako jeste, kakav biste savet dali radnicima? Ovo, naravno, nije izolovan slučaj. O primerima iz prakse se, uostalom, najviše govorilo tokom današnjeg dana, a ponajmanje o samom Predlogu zakona. Ubeđena sam da svako od nas poznaje nekoga u svojoj okolini, bio to rođak, prijatelj, komšija, ko je zlostavljan na radu, iako se o tome nerado govori, iako se tome ne posvećuje dovoljno pažnje, a trebalo bi jer je, i prema podacima koje navodi predlagač u obrazloženju, zlostavljanje na radu uzelo maha. Kada je u pitanju sam Predlog zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, otvaraju se dva pitanja: prvo, da li je neophodan zakon koji bi regulisao ovu problematiku? Odgovor je, naravno, potvrdan i sa time se svi slažemo. Međutim, drugo pitanje glasi: da li je predloženo zakonsko rešenje dobro, odnosno da li će njegova primena sprečiti zlostavljanje? Zbog svih onih koji su zlostavljani, koji su se osetili građanima drugog reda, kojima je povređeno ljudsko dostojanstvo, koji su zbog toga trpeli posledice, zbog nade da im se to više neće događati, volela bih da kažem – da. Nažalost, Predlog zakona, u ovom obliku u kom je danas pred nama, konfuzan, neprecizan, nedorečen, biće vrlo teško primenjiv u praksi. Njegova primena u praksi izazvaće mnogobrojne probleme. Pojedine njegove odredbe mogu da se tumače na raznorazne načine. One neće uneti te drastične promene u ponašanju, jedan sasvim drugi kodeks ponašanja, koji nam je svima, kao društvu koje se suočava sa velikim problemima, neophodan. Čini se da u to ne veruje ni sam predlagač. Na takav zaključak navodi, recimo, član 4. koji predviđa da je „poslodavac dužan da, u cilju stvaranja uslova neophodnih za zdravu i bezbednu radnu okolinu, organizuje rad na način kojim se u najvećoj mogućoj meri sprečava pojava zlostavljanja na radu“. Znači, i sam zakonodavac unoseći formulaciju „u najvećoj mogućoj meri“ ne veruje da je moguće sprečiti zlostavljanje na radu. Zar se i Predlog zakona ne zove zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu? Umesto toga, u startu se unosi izvesna doza rezerve što se tiče uspešnosti primenjivanja pomenutog zakona u praksi. S druge strane, jedna takva formulacija može da bude predmet raznoraznih subjektivnih procena. Tako, recimo, poslodavac može da izbegne odgovornost pozivajući se na ovaj član, uz obrazloženje da je učinio sve kako bi u najvećoj mogućoj meri sprečio zlostavljanje. Da ponovim, pojedine odredbe su nedorečene, neprecizno definisane, ostavljaju prostor za proizvoljna i subjektivna tumačenja. Takav je i član 12, koji predviđa da zaposleni koji sazna za ponašanje za koje opravdano veruje da predstavlja zlostavljanje ima pravo da inicira pokretanje postupka. Prvo, šta znači: „za koje opravdano veruje“? Nečije verovanje može da bude zasnovano na subjektivnoj proceni. Drugo, šta znači: „ima pravo da inicira pokretanje postupka“? To znači da ima pravo, ali i nije dužan da to uradi. Zar nam svima nije cilj da zlostavljanje sprečimo? Zar se svi za to ne zalažemo? Ukoliko nam je to svima cilj, onda posao, složićete se, mora da se odradi do kraja. Zakon će, takav kakav jeste, odnosno njegova primena u praksi, izazvati, da ponovim još jednom, mnogobrojne probleme, a neki od tih problema su i procene šta je zlostavljanje, a šta je sprovođenje radne discipline. Jedna od primedaba je i predugačak rok od 60 dana koji je ostavljen poslodavcu da od dana na stupanju na snagu obavesti zaposlene o zabrani vršenja zlostavljanja i pravima, obavezama i odgovornostima. Zatim, tu su i formulacije poput onih da zaposleni ima pravo da pismenim putem bude upoznat sa zabranom vršenja zlostavljanja itd. Da zaključim, nesporno je da se svi slažemo da zlostavljanja na radu ne sme biti. Međutim, očigledno je da se ne slažemo s tim kolike i kakve će efekte izazvati primena ovog zakona u praksi. Zakon, ma koliko imao dobru nameru, ukoliko nije dobro napisan – mi tvrdimo da nije, a ni predlagač danas nije izneo argumente kojima bi pobio ovu našu tvrdnju – nije dobar. Zakon sam po sebi, ukoliko je nemoguća njegova adekvatna primena u praksi, nije dobar i ništa ne znači. Znači, zalažemo se za sprečavanje zlostavljanja na radu, ali ne i za ovako napisan zakon, konfuzan, nedorečen, pun subjektivnih procena. Još jednom da ponovim, od dobre namere do dobrog zakona ipak treba mnogo više od onoga što nam je danas predlagač ponudio.
Gospodin Zoran Krasić. Imate devet minuta i trideset sekundi.
Kada se kaže zlostavljanje onda mogu da se koriste i neki drugi sinonimi, poput: tortura, pa bi moglo da se kaže i - diskriminacija, moglo bi da se kaže i - kršenje odredaba Zakona o radu i kršenje odredaba Ustava Republike Srbije. Mislim da je trapavo izabran termin koji izlazi izvan okvira radnopravnog zakonodavstva, termin koji je svojstven nevladinim organizacijama koje na opisan način više demonstriraju svoje emocije nego pravnu normu. No, da se vratim na predlog ovog zakona. Znate, ako je nešto zabranjeno, onda to što je zabranjeno mora da bude propisano nekom normom, nekim članom. Najviše zabrana sadrži Krivični zakonik; od glave do glave, od člana do člana navodi se šta je sve zabranjeno da se uradi. Ukoliko neko ne poštuje tu zabranu, izvršio je krivično delo. To krivično delo ima svoje elemente, ima svoje biće, postoji svest, postoji nešto što omogućava da se utvrdi individualna odgovornost onoga ko je prekršio neku zabranu ili izvršio neko delo. Neću da širim temu, jer ukoliko neko nije šest meseci primio platu, on formalno-pravno ne potpada pod ovaj zakon zato što je zlostavljanje ovde izdignuto na nivo, rekao bih, psihičke torture. Da bi to bilo jasnije, to je otprilike ono kada krenete na posao, pa pre nego što uđete u prostoriju gde vam je radno mesto, vi se uhvatite za glavu i kažete – opet onaj šef, opet onaj kolega, opet moram da nosim kod šefa onaj dopis, on će da mi vrati zbog zapete, zbog tačke. I zapeta i tačka može da bude ovo što je napisano ovde. Može biti i brutalna tortura. Ona može biti prema pojedincu, može biti prema grupi, ali ovaj predlog zakona je, u stvari, deklaracija šta ne bi smelo da se dešava, i ništa više od toga. Da krenem redom. Verovatno je centralni član ovog predloga zakona član 6. Tvrdim, kada vam budem pročitao član 6, da nikome ko se profesionalno bavi pravom, bilo da je u pitanju sudija, bilo da je neko od inspektora, pa neka bude i inspektor rada, a naročito ovi sa pravnog fakulteta, koji bi ovo morali da predaju studentima, ne bi mogli da protumače studentima šta znači. Da krenem redom: „Zlostavljanje, u smislu ovog zakona, jeste svako aktivno ili pasivno ponašanje...“. Izvinite, šta je to ponašanje? Ako je nešto zabranjeno, onda to mora da bude neka radnja, neko činjenje ili nečinjenje. Šta to znači: „ponašanje“? Imate lepo ponašanje, kulturno ponašanje, nevaspitano ponašanje, prihvatljivo ponašanje, neprihvatljivo ponašanje. Sa gledišta te definicije ponašanja, najuspešniji šef je, recimo, u autoprevozničkoj firmi, onaj poslovođa koji pogrdnim rečima poziva one šofere i tera ih da idu da voze, i oni voze i ne ljute se. Znači, ponašanje ništa ne znači, ponašanje nije pravni pojam. Dalje: „... prema zaposlenom ili grupi zaposlenih kod poslodavca, koje se ponavlja...“. Kada se kaže da se ponavlja ponašanje, da ponašanje svedemo na neku radnju, na činjenje ili nečinjenje, ono treba da se ponavlja u nekim razumnim rokovima, dva dana, pet dana, sedamnaest dana itd., ali već u onoj odredbi o zastarelosti vi govorite kao o svršenom činu zlostavljanja, kao o jednoj radnji koja ima svoje mesto, vreme, koja počinje i koja se završava. Kad se nešto ponavlja, to je produženo. To je malo u kontradikciji sa onim članom gde govorite o roku zastarelosti od šest meseci. Kaže: „... a koje za cilj ima“, ako je nešto cilj, to je poslednja uporišna tačka gde se ide, stremljenje, „ili predstavlja povredu dostojanstva, ugleda, ličnog i profesionalnog integriteta...“. Izvinite, profesionalni integritet je lični integritet. Zašto se kod poslanika kaže ime, zvanje, pa prezime? To je sastavni deo te ličnosti, da li je on KV majstor, da li je bravar, da li je profesor. Molim vas, ovo je sve u vezi sa radom. Dolazimo na teren radne discipline i izvršavanja radnih obaveza. Znate, vrlo je teško u materiju radne discipline i radnih obaveza smestiti nešto što je ponašanje koje nema direktne veze sa radom, ponašanje nekog iznad, ko je na nekoj funkciji iznad, ili u horizontali, koji čini neprijatnost čoveku da mu se smuči da dođe na posao. To su nedefinisani pojmovi koji u praksi ništa neće da znače, koji u praksi mogu da se tumače i ovako i onako. To mora zakonom da se reguliše, ne svaki pojedinačni slučaj, to je nemoguće definisati, ali radnja izvršenja čina torture i zlostavljanja i svojevrsnog oblika diskriminacije mora da se definiše. To ovde nije definisano. Onda se ide dalje sa humanitarnim radom. Kaže da utiče na zdravlje. Vi imate tri člana gde službu medicine rada stavljate kao nešto što kada napiše izveštaj, to je apsolutno tačno. Doduše, ovaj Tomica Milosavljević hoće da ukine službu medicine rada, a vi ste ovde ubacili službu medicine rada. Ako služba medicine rada kaže da trpi posledice po zdravlje, onda ste to digli na nivo prezumpcije, da je zlostavljanje na radu već izvršeno. Kako je to moguće? Kako je moguće na bazi jednog lekarskog izveštaja nešto utvrditi? Sutra šef neće smeti da traži od nekoga da izvrši radnu obavezu. On će da kaže – izvinite, molim vas, ovo tretiram kao zlostavljanje. Ovoga neće biti u privatnom sektoru, to da znate, biće u državnoj službi, lokalnoj samoupravi, biće u javnim preduzećima, gde se još nešto primenjuje Zakon o radu. Kažite mi kod kog se privatnika poštuje Zakon o radu? Da se poštuje Zakon o radu, ne bi mogla plata da kasni sedam meseci ili godinu dana. Pre neki dan sam bio u selu Babe i jedan kaže – šest meseci nismo primili platu, mi želimo da budemo konji, jer ovi konji u ergeli dobijaju hranu i vodu na vreme, a mi nismo primili platu šest meseci. Ko njega zlostavlja tamo? Da li uopšte možemo da pričamo o ovom nivou zaštite, zabrane zlostavljanja u uslovima kada materijalna sigurnost radnika nije definisana? Zašto neko zasniva radni odnos? Da zaradi svojim radom neke pare. Šta sa tim parama treba da uradi? Da primenimo i onu marksističku koncepciju – da obnovi svoju radnu snagu i da obezbedi egzistenciju za svoju porodicu i bolji život. Izvinite, molim vas, ako čoveku niste isplatili platu, kako on da radi? On je u startu zlostavljan. To ne rešava ovaj zakon. Ovaj zakon čak ima situaciju da se poslodavac kažnjava zato što sam sebe nije kaznio. Da li znate to? Po prekršajnoj odredbi poslodavac sam sebe treba da kazni; ukoliko sam sebe ne rasporedi na drugo mesto, onda će ići kod sudije za prekršaje. To je apsurd, to je nedopustivo. Kod zloupotrebe, kada neko traži da mu se zaštiti neko pravo i da se spreči zloupotreba, vi tražite svest, a kod akta vršenja torture nad zaposlenima vama nije potrebna svest, nije potrebna namera, nije ništa, nego to predstavlja. Zbog te nedefinisanosti će biti velikih problema. Moram da skrenem pažnju na član 28 – to znači da će ministar morati jednim podzakonskim aktom sve da reguliše. Izvinite, molim vas, ako podzakonskim aktom iz člana 28. ministar treba da reguliše pojavne oblike, prevenciju, kako da se spreči itd., onda nam ovaj zakon uopšte nije potreban. Moram da ponovim nešto što su moje kolege na jedan drugačiji način rekle… (Predsednik: Gospodine Krasiću, ponovite u jednoj rečenici, pošto je vreme isteklo.) Mi se zalažemo za kodifikaciju radnog prava, da u jednom zakonu o radu bude kompletna materija radnih odnosa, uz poštovanje svih konvencija Međunarodne organizacije rada.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 93. našeg poslovnika? Da. Gospodin Zoran Ostojić. Ostalo vam je deset minuta.
Neću iskoristiti svih deset. Izražavam zadovoljstvo što je tokom prepodnevne rasprave na primedbe Liberalno-demokratske partije, kada je u pitanju zakon o volontiranju, ministar Ljajić rekao da će ih uvažiti. Podsećam, zbog gledalaca, da je naša osnovna primedba na taj zakon činjenica da on reguliše i da je u njega ubačeno kratkoročno ili ad hok volontiranje. Pošto ima mnogo birokratskih obaveza za organizatore volontiranja koje se odnose na dugoročno, mi smo smatrali da tom kratkoročnom volontiranju nema mesta u zakonu. Na kraju krajeva, i u drugim zakonima i u drugim zemljama je to izbegnuto. Ministar Ljajić je rekao da će te primedbe u načelu prihvatiti. Meni je drago što će ih prihvatiti, na kraju krajeva, Srbija će imati bolji zakon ako to bude prihvaćeno, ali moram da izrazim sumnju. Jednom ste nas, gospodine Ljajiću, preveslali, kada je u pitanju bio Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Isto ste na naše primedbe tako slatkorečivo rekli da ćete ih prihvatiti, ne baš tako kako smo mi predložili, nego nekako drugačije, a kada smo pogledali poslednju verziju, tj. izglasanu verziju, to nije ličilo na ono što smo mi predlagali. Vaša sposobnost da pristojnim govorom ostvarite svoje ciljeve, to je za divljenje, ali ovog puta ćemo insistirati zaista da ovo dosledno bude ispoštovano. Vi ste rekli da ćete ubaciti u član 3. šta nije volontiranje, pa ćete tu staviti da to nije ad hok volontiranje, odnosno kratkoročno volontiranje. Ali, ako ostavite u članu 2. zadnji stav, u kome piše da se odredbe ovog zakona odnose na dugoročno i kratkoročno volontiranje, onda će, nekako logično izgleda, taj zakon, odnosno ta dva člana biti protivrečna jedan drugom. Zato bih vas molio da ostanete dosledni onome što ste rekli i da to u raspravi u pojedinostima, kada dođemo do amandmana zajednički uradimo, da imamo dobar zakon, neprotivrečan, a da se ova osnovna primedba LDP-a usvoji. Hvala.
Gospođa Tabaković ima dvadeset minuta.
Zahvaljujem. Verujući da je Vladi cilj da donese dobar zakon, u ime SNS ću dati nekoliko konkretnih primedaba na članove zakona, sa optimističkim, ali ne i naivnim uverenjem da ćete te primedbe usvojiti i ovaj zakon učiniti boljim, a moguće je. U članu 2, gde definišete, govorim o zakonu o sprečavanju zlostavljanja na radu, istovremeno dok se govori i o zakonu o volontiranju, u članu 2. ste pod sve ostale slučajeve koje treba zaštititi naveli sve one koji su van radnog odnosa, ne pominjući konkretno baš volontere, o kojima čak u zajedničkoj načelnoj raspravi razgovaramo. Smatramo da je takav rad, koji jeste u javnom interesu i koji treba popularisati, potrebno precizno definisati i na način kako smo mi to predložili našim amandmanom na član 2. Verujem da ste se prilikom pisanja ovog zakona oslanjali na Rezoluciju Evropskog parlamenta iz 2001. godine broj 2339, ako se ne varam, gde je zaista bilo potrebno delotvornim merama sprečiti zlostavljanje na radu u svim slučajevima, pa insistiram da to budu i volonteri, jer nesigurnost zaposlenih, kroz sve kratkoročnije ugovore o radu, čija se forma menja, mislim da niste dovoljno dobro obuhvatili ovim članom 2, i to je potrebno uraditi. Članom 3, ne u ime žena, nego u ime seksualnog zlostavljanja koje ste ovde propisali da se štiti ugovorom o radu, tražim da se ta odredba izbriše, jer je ovaj zakon onaj koji nudi viši nivo zaštite od zlostavljanja, a seksualno jeste po brojnosti najčešće i žene jesu najčešće žrtve zlostavljanja. Nemojte da dozvolite da ovde ostane odredba da se seksualno zlostavljanje tretira po Zakonu o radu, jer je taj nivo zaštite niži u odnosu na ovaj zakon. Mislim da je potrebno da takvu primedbu uvažite. Složila bih se sa nekim kolegama koji govore da je član 6. onaj član u kojem se krije đavo, koji uopšte nije sakriven. U članu 6. definišete zlostavljanje kao nešto što se ponavlja. Prosto je nedopustivo, nepravilno i neprihvatljivo, u koliziji sa drugim zakonima da napišete da će se kažnjavati samo nešto što se ponavlja, jer bi po tom ispadalo, čak ne logički, da je jednokratno uznemiravanje, neću reći dopustivo, ali nekažnjivo. Da li je tako? Ako napišete da je samo ono uznemiravanje i maltretiranje koje se ponavlja kažnjivo, svaki drugi zaključak po onom osnovnom - što nije zabranjeno dopušteno je, može da bude ovako tretirano i, u onom postupku koji predviđa zakon, prosto nedokazivo, odnosno da krivac ne bude kažnjen. Drugo, zanima me, pozivali ste se na stručnjake koji su pisali ovaj zakon, ne bih da uvredim nikoga, ekonomista sam, ali smatram da sam prosečno inteligentna osoba, koja ume da čita zakon, kada napišete: „koji se ponavlja“, da li se ponavlja žrtva, delo, onaj ko ga čini? Preciznost u toj formulaciji da li je zlostavljanje različitog tipa, od različite osobe, zaista se u ovom članu ne vidi dovoljno jasno. Najvažnije, zbog čega insistiram da dobro pogledate amandman SNS na član 6, jeste to što niste obuhvatili slučaj koji jeste razlog za donošenje čitavog ovog zakona, a to je kada žrtve zlostavljanja napuste posao bez raskida radnog odnosa. Ovde tretirate kažnjavanje onda kada se radi o raskidu radnog odnosa, a ne kada se napusti posao; jer, onaj kome je zlostavljanja preko glave taj najčešće odlazi, i onaj ko ga je zlostavljao daje mu otkaz. Molim vas da pažljivo pogledate član 6, zadnju rečenicu stava 1, i pročitate da li ste ovde postigli cilj zakona, jer, sećate se, ne po slovu, nego u duhu zakona moramo da razgovaramo kada o zakonima raspravljamo. Da li je upravo cilj zlostavljača, da ga tako uslovno nazovem, to da neko ode, da ne dođe do raskida, nego da se dobije otkaz i da žrtva bude bahati, razmaženi, neodgovorni krivac? Molim vas, pročitajte pažljivo i vidite da li treba da u ovom članu 6. obuhvatite i slučaj kada se posao napusti, a uzrok napuštanja je zlostavljanje, jer ta zaštita mora da bude proširena i za ovaj slučaj napuštanja posla. Opet ću se pozvati na dobru tekovinu Rezolucije evropskog prava 2339 o delotvornim merama zaštite. Nešto što će pravnicima biti zanimljivo, u šta sam se ja malo sa pravnim timom SNS upustila, jeste formulacija u članu 11. stav 3. gde se govori da „zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja, u smislu ovog zakona, čini zaposleni koji je svestan ili je morao biti svestan“. Da li zloupotreba može biti učinjena i nesvesnim nehatom? Pitajte pravnike šta oni o ovome misle, jer zloupotreba prava u našem pravnom sistemu se do sada tretira samo direktnim umišljajem. Konsultujte pravne stručnjake. Da li je meni važno da li je neko imao nesvesni nehat kada mi je naneo zlo ovim načinom ponašanja? Zakonodavac, onaj koji predlaže zakon i mi koji ovde o tome razgovaramo to bismo morali imati na umu. Ispada da onaj ko je činio neko zlostavljanje prema meni na poslu nije imao volje da mi učini zlo i nije imao svest o tome, kao ni svest o mogućoj posledici, koju evidentno trpim. Molim vas, pogledajte to još jednom. U članu 23, gde govorite o postupku za utvrđivanje odgovornosti zaposlenog, molim vas da brišete stav 3, gde kaže – ako zaposleni, kome je zbog vršenja zlostavljanja izrečena mera, a to je ako neko čini zlostavljanje prvi put, pa ne učini šest meseci, može da bude nekažnjen najstrožom kaznom. Da prevedem na srpski jezik: neko ko zlostavlja prvi put, pa to ponovi za šest meseci, plus jedan dan, neće biti kažnjen, kako ovaj zakon predviđa. Tvrdim, a vi pročitajte šta piše u članu 23. i videćete, uverena sam da vam to nije svrha bila kada ste donosili ovaj zakon, da nekoga ko je učinio delo zamolite da se strpi šest meseci, pa da za šest plus jedan dan učini ponovo. Brisanjem tog stava poslodavcu se omogućava da počiniocu zlostavljanja na radu u težim slučajevima može (i treba) da prekine radni odnos. Ovakvom definicijom zakona to mu ne omogućavate. Onaj ko zlostavlja može da bude siguran da neće dobiti otkaz, ako se drži precizne formulacije iz člana 23. Ponavljam, nije svrha donošenja ovog zakona da mere zaštite budu nedelotvorne, nego da budu delotvorne. Neće biti na odmet da ponovim ono što je pre mene rekao kolega – ne može ministar da potpisuje podzakonskim aktom ni zlostavljanje na radu, ni postupak zaštite, ni organe za zaštitu, ni posledice. Niti se mogu zakonom opisati sve moguće pojave zlostavljanja, mere itd., niti su one sveopšte jer zavise od kulture, običaja. Mi se valjda trudimo da ostanemo posebni po nečem što je uvažavanje međuljudskih odnosa i da, u skladu sa tim, zakonom definišemo ono što je kažnjivo i da zakon zaista svoj cilj izvrši time što će ove posledice, mere i opis tih dela da opiše na dovoljno jasan način. Jer, ako ministar propiše ovako detaljno kao što ste vi propisali, zlostavljač će čitanjem tog podzakonskog akta da traži nekažnjivu formulaciju i nekažnjivo zlostavljanje, da zadovolji svoj ružan i naopak poriv, a da za to ne odgovara. Morate priznati ne da je smisleno ovo što govorim, nego da se tako čitaju poreski zakoni, tako se čitaju svi zakoni gde se utvrđuje krivica i želite da je izbegnete. Sad još malo posla za one vrle stručnjake koji su vam pomagali da pišete zakon, reč je o članu 31. predloga. Prvi put uvodite jednu vrlo zanimljivu definiciju a to je – ako je u toku postupka tužilac učinio verovatnim da je izvršeno zlostavljanje, teret dokazivanja da nije bilo ponašanja koje predstavlja zlostavljanje je na poslodavcu. Od kada se to negativne činjenice ili odsustvo činjenica dokazuje? Po pravilu se negativne činjenice, odnosno odsustvo činjenica ne dokazuje. Zaista ne vidim u čemu je smisao donošenja jednog ovakvog člana u kojem ste predvideli ovakav vrlo neobičan način dokazivanja da zlostavljanja nije bilo, tj. dokazujete zaštitu i vašu dobru nameru za one koji mogu biti predmet zlostavljanja. Na kraju, ponavljam generalnu primedbu. Zakon je donet prekasno za one kojima ste već podelili otkaze, dajući im jedinicu bez kriterijuma, za one koji neće moći da se po ovom zakonu pozovu na svoja oštećena prava, da su zlostavljani, ali čak ni onaj minimum zakonskih prava koji je bio moguć pre donošenja onog zakona ili, bolje reći, uredbe, po svojoj suštini, o maksimalnom broju zaposlenih u državnoj administraciji. Znači, zakon je loš. To što je namera dobra dokazuje da je put do pakla popločan dobrim namerama, ali ako zaista imate dobre namere, molim vas da do rasprave u pojedinostima, ne razmišljajući o tome što su ovo predlozi iz opozicije, iz SNS, uvažite ono što svima nama, našoj deci, našim kolegama može značiti u očuvanju radnog mesta i ličnog integriteta na poslu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospođica Elvira Kovač ima reč. Imate dva minuta.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, saradnice, dame i gospodo narodni poslanici; gospodine ministre, želim da vam se u ime Poslaničke grupe manjina i svih preostalih malobrojnih poslanika zahvalim na tome što ste pokazali dobar primer predstavnika Vlade Srbije, koji je izdržao ceo radni dan sa nama poslanicima. Verovatno ste primetili da su zamerke poslanika na zakon o volontiranju, bez obzira na to o kojim se poslaničkim grupama radi, vrlo slične. Popodne sam se bavila konkretno amandmanima i pregledala ih; i na jedan i na drugi zakon, i na zakon o volontiranju i na zakon o sprečavanju zlostavljanja na radu, ima dostavljenih 70 amandmana. Mi se iskreno nadamo da ćete vi detaljno pregledati te amandmane i željno očekujemo mišljenje Vlade, kao što željno očekujemo i vašu završnu reč danas. Analizirajući ove amandmane videla sam da smo se, bez obzira na to da li poslanici pripadaju opozicionim strankama ili su deo vladajuće većine, složili oko toga da se treba baviti pitanjem kratkoročnog volontiranja i konkretnim pitanjem kako decu ipak na neki način uključiti u aktivnosti volontiranja, znači, da se ne ograničimo na 15 godina života. Naravno da sam ja vrlo svesna i obrazloženja Vlade da je potrebno evidentiranje, da su potrebni ugovori, potvrde itd. Mnogi poslanici su rekli da je to možda preterana birokratija. To nije preterana birokratija. Mi ne želimo da brišemo članove predloženog zakona koji se odnose na izveštaj, na ugovor, na potvrde, na evidenciju itd., već želimo da se to odnosi samo na dugoročno volontiranje, a ne i na kratkoročno. Zahvaljujem.
Gospodine ministre, očigledno ima želje da se obratite. Izvolite.
Vrlo ću se kratko osvrnuti na neke od primedaba koje su ovde istaknute. Jutros sam govorio o onima koje su manje-više zajedničke i koje su najmanji zajednički sadržilac u izlaganjima gotovo svih poslaničkih grupa. Naravno, ponoviću spremnost da prihvatimo sve amandmane koji će poboljšati tekst zakona i amandmane za koje možemo dobiti većinu, koji mogu biti izglasani. Najveći broj primedaba u ovoj popodnevnoj raspravi odnosio se na član 6. predloga zakona o zabrani zlostavljanja. Ne postoji opšteprihvaćena definicija. Ne postoji. U uporednom pravu smo analizirali apsolutno sve definicije, sve su slične, nijedna nije identična sa drugom. Ovo je pokušaj da dođemo do definicije koja jeste opšteg karaktera, ali koja će obuhvatiti i dati dovoljan osnov za primenu samog zakona. Nismo mogli da istaknemo sve pojavne oblike zlostavljanja. Nismo, jer ima, do sada, 45 različitih vidova zlostavljanja. I da smo nabrojali svih 45, verovatno bi se za dva meseca, godinu dana pojavili novi vidovi zlostavljanja i morali bismo da menjamo zakon, da ubacujemo dodatne vidove zlostavljanja. Zato smo se odlučili da donesemo pravilnik i da onda taj pravilnik vremenom menjamo, zavisno od okolnosti. Slažem se sa ovim što je kolega poslanik Zoran Antić rekao da ključ jeste, vezano za ovaj zakon, donošenje novog zakona o radu ili izmene postojećeg Zakona o radu. Ono sa čime se ne slažem je da je to liberalan zakon. Nažalost, on niti je liberalan, niti je sindikalan. Stao je na pola puta; nezadovoljni su i radnici, nezadovoljni su i poslodavci. Zato taj zakon moramo da menjamo. Da bi on bio promenjen, treba nam saglasnost socijalnih partnera. Ministarstvo je pripremilo predlog izmena tog zakona, ali to nam ne vredi ništa ukoliko ovu saglasnost ne postignemo. Što se tiče tereta dokazivanja, to jeste međunarodni standard. Ovo nije prvi put. Imamo Zakon o zabrani diskriminacije, gde je teret dokazivanja na onome ko vrši diskriminaciju. Ovo bi se u širem smislu moglo označiti kao zakon koji spada u korpus antidiskriminacionih zakona i ovo nije nikakva novina. Mi sledimo taj trend koji je započet donošenjem Zakona o zabrani diskriminacije. Što se tiče zakona o volontiranju, najveće primedbe odnose se na to što se u članu 3. volontiranje ne odnosi na Crveni krst. Iz prostog razloga što Crveni krst deluje po Zakonu o Crvenom krstu Srbije, po pravilniku i statutu, po Ženevskoj konvenciji i po pravilima međunarodnih organizacija u ovoj oblasti i što je to bio izričit zahtev Crvenog krsta, koji je učestvovao u izradi ovog zakona, da se na njih ne odnose odredbe zakona o volontiranju. Prema tome, tokom rasprave je bilo još primedaba, da se ne osvrćem na sve, spremni smo da prihvatimo sve amandmane koji će poboljšati tekst zakona, bez obzira na to od koga dolaze. Nešto što nema veze sa ovom temom, dužan sam odgovor gospodinu Periću, vezano za incident prema generalu Krstiću u britanskom zatvoru. Ne stoji da ništa nismo preduzeli. Ono što smo uradili jeste da smo juče razgovarali sa njegovim advokatom Višnjićem; u kontaktu smo sa njegovom porodicom. Dobili smo sa te strane sve informacije. Juče sam pisao predsedniku suda Robinsonu, tražio da se general Krstić premesti iz britanskog zatvora. Nažalost, prekjučerašnji incident je bio samo kulminacija, jer je u više navrata dolazilo do sličnih situacija, ne sa ovakvim posledicama. Zahtevali smo da bude premešten iz tog zatvora. O tome ćemo prekosutra razgovarati sa tužiocem Bramercom, iako ovo nije u formalnopravnom smislu njegova nadležnost, ali ćemo tražiti podršku da naši zatvorenici izdržavaju kaznu u zatvorima u Srbiji. Nažalost, tu postoji prepreka, a to je preporuka generalnog sekretara UN iz 1993. godine da haški optuženici ne mogu izdržavati kaznu na prostoru bivše Jugoslavije. Nedavno su vođeni razgovori da se to dogodi bar sa Slovenijom. Ni to nije omogućeno. Imamo i dalje taj zahtev koji ide prema tužiocu i prema Ujedinjenim nacijama. Ne mogu da kažem da su nam šanse u tom pogledu velike, ali vodimo razgovore sa nekim drugim i susednim zemljama koje nisu bile deo bivše Jugoslavije da bar one potpišu sporazum sa tribunalom o izdržavanju kazne haških optuženika. Do sada je 17 takvih zemalja potpisalo taj sporazum i videćemo da li će ova zemlja sa kojom vodimo razgovore prihvatiti da ona potpiše taj sporazum kako bi se omogućilo da oni služe kaznu negde u okolini Srbije.
Vašim saradnicima i vama, gospodine ministre, zahvaljujem. Dozvolite, gospodo narodni poslanici, da zaključim zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu i Predlogu zakona o volontiranju. Zahvaljujem na aktivnom učešću u radu i izražavam zadovoljstvo što smo imali raspravu ispunjenu krajnje parlamentarnom atmosferom. Hvala. Vidimo se sutra u 10.00 časova. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 99 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno je da su u sali prisutna 93 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici: Nikola Lazić, Konstantin Arsenović i Esad Džudžević. Na osnovu člana 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam da sam, pored predstavnika predlagača Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu i dr Slobodana Milosavljevića, ministra trgovine i usluga, pozvala da sednici prisustvuju i Zoran Petrović, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Darko Radojčić, zamenik direktora Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo i Ranka Vujović, pomoćnik direktora Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Prelazimo na zajednički načelni pretres 3. i 4. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O SLOBODNOM PRISTUPU INFORMACIJAMA OD JAVNOG ZNAČAJA I PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O ODLIKOVANjIMA REPUBLIKE SRBIJE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda, tačaka 3. i 4, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se raspodeljuje na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Đorđe Milićević Poslaničku grupu SPS-JS; narodni poslanik Zoran Šami Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica i narodni poslanik Boris Aleksić Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Da li žele reč predstavnici predlagača? Gospodine ministre, da li želite reč? (Da.) Izvolite.