Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 115 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštenje o pozvanim na sednicu: saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača Snežane Malović, ministarke pravde i Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, pozvala da sednici prisustvuju i Jovan Ćosić i Zlatko Petrović, viši savetnici u Ministarstvu pravde, Milivoje Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova i Zorica Lončar-Kasalica, načelnica Uprave za upravne poslove u Ministarstvu unutrašnjih poslova. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić, zatim, narodni poslanik Dragan Šormaz, narodni poslanik Boris Aleksić, zajedno narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš i Kenan Hajdarević, Milica Radović, Zoran Krasić, Aleksandar Martinović i zajedno Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević, kao i amandman koji je, na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika, podneo Odbor za pravosuđe i upravu. Primili ste izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Podsećam narodne poslanike da je vreme koje je na raspolaganju u pretresu o tačkama dnevnog reda koje su bile u zajedničkom načelnom pretresu petnaest minuta za predsednike, odnosno ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa, a da je vreme načelne rasprave, znači, vreme rasprave iza rasprave u pojedinostima, ukupno pet sati. Ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa su: LDP –narodna poslanica Judita Popović, Poslanička grupa SPS-JS –narodni poslanik Milisav Petronijević, Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – narodni poslanik Milica Radović, Poslanička grupa G17 plus – narodni poslanik Željko Ivanji i Poslanička grupa SRS –narodni poslanik Petar Jojić. Takođe, podsećam predstavnika Vlade da je, po novim odredbama našeg poslovnika, vreme koje predstavnik ima na raspolaganju identično vremenu koje imaju narodni poslanici. Predlagač zakona, odnosno ovlašćeni predstavnik predlagača zakona ima pravo da o svakom amandmanu govori do dva minuta, s tim da ukupno trajanje pretresa u pojedinostima, po ovom osnovu, ne može biti duže od tri časa. Prelazimo na raspravu o prvom podnetom amandmanu. Odbor za pravosuđe i upravu, na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, podneo je amandman na naziv Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima ministarka Snežana Malović.
Poštovana predsedavajuća, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, u ime Vlade Republike Srbije i Ministarstva pravde prihvatam ovaj amandman. Kao što sam rekla, on doprinosi suštini zakona i u duhu je amandmana prihvaćenih od strane Vlade RS. Zahvaljujem se.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Dragan Šormaz, sa ispravkom, narodni poslanik Boris Aleksić i grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Dragan Šormaz.
Odmah ću potrošiti vreme koje imam. Neću se javljati povodom ostalih amandmana, pošto su vezana sva tri amandmana. U odnosu na ceo tekst dovoljno je reći samo, što smo govorili i u načelnoj raspravi, da je ovo potpuno pogrešno i da ne treba menjati. Zbog toga sam i dao amandman u ovom ne baš popularnom tekstu, koji glasi – briše se. Mislim da treba da ostane staro rešenje zakona, a ne da imamo izmene tog dela zakona koje je predložilo Ministarstvo na ovaj način. Rekao sam i u načelnoj raspravi da je razlog za to što imamo, de fakto, ovim predlogom izmena Zakona umanjenje prava, stečenih prava građana, a to je suprotno Evropskoj povelji o ljudskim pravima i Univerzalnoj deklaraciji. One bukvalno zabranjuju donošenje novih zakona ili delova zakona kojima se umanjuje već postignut stepen prava. To je toliko jasno. Ovo je više nego evidentno. Ako već govorimo o EU, ako govorimo o evropskim vrednostima, ako govorimo o tome da je Srbiji mesto u toj velikoj evropskoj porodici, a smatram da jeste i da treba tome da stremimo, onda ne treba ovakve stvari da radimo. Drugo, ovo ne garantuje da će se sprečiti nasilje ili, kako neki kažu, huliganstvo na stadionima, ulicama Beograda, jer onoga ko čini nasilje, ko je spreman na to, neće sprečiti ni 30 dana, kao što ga ni do sada nije sprečilo ovih osam dana pritvora. Njega neće sprečiti ni predviđena zatvorska kazna od pet, deset, dvadeset godina, kao što ga ni do sada nije sprečila. Uglavnom, skoro svi oni, ako ne svi, kada krenu sa ciljem da tako nešto rade, računaju na to da neće nikada biti uhvaćeni. Imamo primera, koliko god hoćete, imamo primera i do sada. Zbog toga smatram da ovo uopšte nije nikakvo rešenje. Imamo primer Uroša Mišića. On je na žandarma krenuo sa bakljom, gurao mu ju je u usta. Nije jedini, bilo ih je još. Njemu se sudi za taj događaj. Nažalost, još uvek mu se sudi. To se dogodilo 8. decembra 2007. godine. Ima jedna presuda na deset godina zatvora, pa onda žalba njegovih advokata, pa, kao, on nije znao da napada službeno lice, pa je to kao odbrana, mislim, čovek od 50 godina, šta traži među navijačima sa 50 godina? Naravno da se znalo i da je znao da je policajac, ali to sud uvažava i to traje godinama. Šta je problem? Da je to rešeno efikasno, a postoje svi materijalni dokazi, snimci nekoliko televizija, svedoci itd., da je sud efikasno rešio, verovatno nam se ne bi desio ni Bris Taton, ni sve ovo kasnije. Ne bismo morali zbog jednog derbija i jedne prosečne evropske utakmice sada, nažalost, a ne vrhunske kakva je nekada bila, da na brzinu donosimo ovakav predlog zakona, uopšte nam ne bi bilo potrebno. Za to vreme, na Nebojšu Trajkovića, koji je povređen, celo društvo je zaboravilo. Čovek se sam bori sa invaliditetom koji ima. Dobio je invalidsku penziju, više niko ništa ne pita. Dok ovaj Uroš postade heroj i njegovo ime žvrlja se po zidu i dan-danas. Ko reaguje? Koliko ja vidim, fudbalski klubovi ne, a po meni su oni najodgovorniji za ovo. Dobili smo saopštenje juče u svim medijima, fudbalski klub Crvena zvezda se dogovorio sa navijačima da nema nasilja na utakmici koja će biti odigrana sutra. Znači, oni sa njima mogu da se dogovore, oni na njih mogu da utiču, očigledno, a mi ovde tražimo pozadinu ko stoji iza nasilnika i raspravljamo kroz medije i pravimo oko toga veliku buku. Sve to govori da ovo uopšte ne treba i da ovo neće rešiti. Mi moramo jednu opštedruštvenu akciju da napravimo, a ne da sad pravimo probleme. Ionako je reforma pravosuđa apostrofirana u EU kao najveći problem u ovom trenutku za naš put ka EU. Niko ne pominje ovo nasilje, iako vi govorite da će to biti smetnja, kao vlast, u pregovorima za ulazak u EU. Video sam ovaj izveštaj o kome je govorio Kacin, četiri tačke se spominju, nigde se to nasilje ne spominje, ali je reforma pravosuđa broj jedan. Imamo štrajk. Ne zna se da li pregovarate ili ne pregovarate sa zaposlenima u pravosuđu. Oni ne prihvataju ponuđeno, vi računate da je 40% 4.000 dinara više nego što u stvari jeste na 16.000, i to smo juče videli. Zaista je napravljena jedna velika gužva, na pogrešan način, oko nečega veoma bitnog. Tvrdim, ne bi se ovo dešavalo da je pravosuđe bilo efikasnije, da je Uroš Mišić osuđen na brz i efikasan način. Prošlo je godinu dana od reforme pravosuđa, on pravosnažno još nije osuđen, a imamo još takvih primera. On pravosnažno još nije osuđen, ima samo prvostepenu presudu. Sećate se da sam vam govorio o suđenjima u Smederevu. Vi ste sad apostrofirali da je Viši sud u Smederevu jedan od najlošijih, u onom izveštaju koji sam gledao, vezano za Visoki savet pravosuđa. Tamo isto jedan predmet... Evo, policija hapsi za prevremeni odlazak u penzije, invalidninu. U Smederevu od 2005. godine traje jedan proces, nikako da se završi. Tvrdim, zato što se radi o zamenici predsednika gradonačelnika. Tako imamo i ovaj slučaj. Onda imamo ponavljanje dela. Naravno da imamo. Niko se neće uplašiti od osam dana pritvora, ali od deset godina zatvora hoće, i to jeste jeziv odgovor, ako već koristite te termine. To jeste jeziv odgovor. Deset godina zatvora za nekoga ko ima 18 godina je jezivo. Kada izađe iz zatvora, šta će on biti, sa 28 godina? Šta je od njegovog života? To je jeziva kazna i samo treba da se primenjuje. Ali, mi je ne primenjujemo, a onda pravimo ovakve greške i ovakve predloge zakona koji će ići na štetu države. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Dragan Šormaz iskoristio je vreme koje mu je na raspolaganju, da govori jednom do pet minuta i vreme na raspolaganju za obrazlaganje amandmana. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Srđan Milivojević koristi vreme poslaničke grupe.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, pre svega poštovani građani Srbije, namera prilikom podnošenja izmena ovog zakona nije bila da se sa 30 dana pritvora neko uplaši ili odvrati. Trideset dana pritvora se određuje samo i isključivo da bi se bolje sproveo istražni postupak. Vrlo često je nemoguće utvrditi za osam dana da li je neko bio u grupi, šta je u toj grupi činio, kako se ponašao. Posebno je netačna insinuacija da se ovaj zakon donosi zbog jednog sportskog događaja, bio on nekome važan ili ne. Mi zakon menjamo pre svega da bismo preventivno delovali i da bismo omogućili pravosuđu da radi svoj posao kao treba, a ne da bismo ovim zakonom uticali samo na jedan događaj. Jer, kada mi iz Demokratske stranke učestvujemo u kreiranju zakona mi se ponašamo tako da ti zakoni budu trajno dobro, zarad ostvarivanja pravde u ovoj zemlji. Ponašamo se tako da taj zakon može da se primenjuje na nas nekada kada budemo u opoziciji, a ne da neko posmatra nas samo da donosimo zakon sa pozicija vlasti, sa pozicija stranke koja odlučuje o svim važnim pitanjima u ovoj zemlji. Dakle, nije namera zakonodavca da samo o jednom sportskom događaju odlučuje i primenjuje ovaj zakon, namera je da se deluje preventivno i da se pravosuđu, ali i ostalim ljudima koji se bave istragama omogući da taj posao sprovedu efikasno, dobro i u korist pravde. Zahvaljujem.
Minut i četrdeset pet sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Da li se još neko javlja za reč? Pravo na repliku ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Pogrešno sam protumačen. Nikada nisam ni rekao da se ovo donosi zbog jednog događaja. Naravno da će se primenjivati zakon i da će važiti kada se promeni, ali podsećam još jednom da je naša predsednica Skupštine rekla na konferenciji za štampu da će se ovaj predlog zakona doneti što pre i da prekidamo ono zasedanje koje smo počeli da bi bio objavljen i da bi mogao da bude na snazi već u vreme odigravanja ovog derbija. To je činjenica. To ne možete sada da opovrgnete, sve novine o tome pišu, svi o tome govore javno. Tako ste rekli. Sada, što govorite da će on... Naravno da će važiti. Jok, važiće samo za tu utakmicu. Nemojte da mi stavljate u usta ono što nisam izgovorio. Ali, potvrdili ste jednu drugu stvar koju sam rekao i zahvaljujem vam na tome, zaista ste to potvrdili. Ako je neko reformisao pravosuđe i tvrdi da je efikasno reformisano pravosuđe, a onda povećava rok istražnih radnji u skraćenom postupku sa osam na trideset dana, i tvrdi da je tako efikasnije, gde je tu efikasnije pravosuđe? Kako je to efikasnije? Da smanji sa osam na četiri dana, ja bih razumeo, ali da poveća sa osam na trideset, ne razumem gde je tu efikasnost, pod jedan. Pod dva, opet ste potvrdili, ako neko povećava sa osam na trideset dana, znači da, suprotno Evropskoj povelji o ljudskim pravima i Univerzalnoj deklaraciji, sad ću ponoviti, više nikad neću, donosi nove zakone ili delove zakona kojima se umanjuje već postignut stepen ljudskih prava. Postignut je – osam dana istraga; izvolite, gospodo, imamo pravosudni sistem, neka uradi za osam dana. To je postignut stepen ljudskih prava. Ako povećamo na trideset, znači da ugrožavamo ljudska prava naših građana, jer neko će ležati u pritvoru trideset, umesto osam dana, na račun države, dvadeset dva dana više će ga država hraniti.
Dva minuta. Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, mene uopšte ne čude ovakvi predlozi zakona jer ovo je jedan od najboljih pokazatelja da je aktuelna vlast u izuzetno velikoj krizi i da, po onom starom pravilu, kada shvata da ne može na drugačiji način da ostane na vlasti, onda pokušava drakonskim kaznama ili zakonom da dovede građane u situaciju da ne mogu da uživaju osnovna građanska prava i slobode jer im se one krše. Ono što je takođe posebno važno u ovoj situaciji istaći, to je licemernost Demokratske stranke, koja ovde na svaki mogući način pokušava da nas ubedi da će sve ove izmene zakona voditi nekom poboljšanju. U suštini, to nije tačno. Ono što je obeležje Demokratske stranke i njihove vladavine, to su licemernost i dvostruki aršini, odnosno građani prvog reda i građani drugog reda. Postavlja se osnovno pitanje – za koga zakoni važe, a za koga zakoni ne važe? Važe za političke protivnike, važe za mladiće koje hapsite noću, koji čak nisu ni učestvovali u bilo kakvim protestima, nego su razgovarali mobilnim telefonom ili slali poruke, ali zato za one koji učine krivično delo ili sud treba da utvrdi da li su učinili krivično delo to ne važi. Pokazaću vam najbolji mogući primer da to ne važi. Pre svega, od strane ove skupštine, od strane Administrativnog odbora, čiji se predsednik sada smeje jer zna o čemu se radi... Gospođo Malović, vi kao ministar bi trebalo o ovome da se izjasnite, kako će i reformisano i nereformisano sudstvo da radi ako je sprečavano od strane Skupštine Republike Srbije, kao najvišeg zakonodavnog tela. Ja ovde imam dopis, vezano za pokušaj da se od Administrativnog odbora dobije odgovor da se za lice protiv koga je podneta krivična prijava odluči o imunitetu. Polako, ministarka, saznaćete i ko je u pitanju. U pitanju je Boris Tadić. Znate, u nekadašnjoj Kraljevini Jugoslaviji kralj Petar se sudio sa okolnim seljacima, čak je i gubio parnice na sudu. Ovde nemate ni takvu šansu da dokažete da li je predsednik učinio krivično delo ili ne. Pazite, od 24. 6. 2008. godine, poslao je sud dopis Narodnoj skupštini da se izjasni o imunitetu. Skupština se nije izjasnila. Dana 14. 10. sud šalje prvu urgenciju, Skupština primila 21. 10, bez odgovora. Dalje, 22. 12. sud šalje drugu urgenciju Skupštini. Skupština primila drugu urgenciju – bez odgovora sudu. Sud šalje treću urgenciju Skupštini, Skupština primila treću urgenciju – bez odgovora sudu. Sud 18. 5. 2009. godine šalje četvrtu urgenciju Skupštini, Skupština primila četvrtu urgenciju i, konačno, dopisom od 25. 5. traži od suda da se dostavi kopija privatne tužbe protiv Borisa Tadića. Sud šalje šestu kopiju tužbe Administrativnom odboru. Skupština primila kopiju tužbe – i dalje bez odgovora. Sud šalje šestu urgenciju, ali do dana današnjeg nema odgovora. Za ovo krivično delo je propisana apsolutna zastarelost u trajanju od četiri godine. Ovo je najbolji primer da vidite prirodu i karakter Demokratske stranke. Kako vi, gospođo ministarka, možete da od bilo koga tražite da radi u skladu sa zakonom ili da poštuje zakon… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, ja vas molim da poštujete odredbu Poslovnika, člana 106, i da govorite o dnevnom redu, jer vas obavezuje.) Ja govorim upravo… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, dužni ste da saslušate upozorenje zbog čega ste prekinuti.) Niste vi mene saslušali kada govorim. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, na dnevnom redu je pretres u pojedinostima, amandman na član 1. koji glasi da se član 1. briše. Ja vas molim da govorite o dnevnom redu.) Molim vas, uzimate moje vreme. Vratite mi vreme, a ja ću objasniti na koji način ću povezati amandman. Samo mi vratite vreme. (Predsedavajuća: Molim vas, izrečeno je prvo upozorenje...) Molim vas, samo mi vratite vreme. Govorim vrlo jednostavno o 1. članu gde se određuje pritvor i gde se taj pritvor drakonski povećava i smanjuje se zaprećena kazna za delo po kome taj pritvor može da se iznese. Povezujem ga sa ovim slučajem, jer ovo je krivično delo. U ovom slučaju, vi ne radite mnogo jednostavniju stvar, ono što morate da radite, da Administrativni odbor uradi ono što je u skladu sa njegovim opisom i nadležnostima u Skupštini Republike Srbije. Stvar je vrlo jednostavna. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, ja vas molim da povežete nadležnosti Administrativnog odbora i Zakonik o krivičnom postupku, amandman na član 1. koji glasi – briše se. Sada vam izričem drugo upozorenje: svako kršenje člana 106. stava 1. smatraće se vašom voljom da ne učestvujete u radu sednice poštujući odredbe Poslovnika Narodne skupštine, nego primoravajući mene kao predsedavajuću da vam izričem opomenu.) Gospođo Čomić, ne želim da ovo shvatite na bilo koji drugi način sem kao dobronamernu primedbu. Ja se nadam da će ovo neko shvatiti. Ja prihvatam da vi to ne razumete i ne shvatate, to je vaše pravo. Ili nećete, i to je vaše pravo u skladu sa politikom koju vodi vaša stranka. Neću da dovodim sebe, da izričete opomene, jer ćete uraditi ono što ste već uradili u prethodnom slučaju, da mi dva puta izreknete, odnosno pomenete moje ime: Dragan Todorović, Aleksandar Martinović, pa ponovo Dragan Todorović, što govori o nekim ozbiljnim problemima. Koji su, ja u to neću da ulazim. Ali, ono što je mnogo opasnije od toga, vi to... ili službe brišu to u stenogramu, a ja imam snimak, imam i stenogram gde se to briše. To je apsolutno nedozvoljeno. Evo vidite čime se vi sve služite. To je problem sa kojim se vi suočavate. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, jedino što je nedozvoljeno za vreme sednice Narodne skupštine jeste da se krši Poslovnik, i to insistiranjem na tome da za vas ne važi odredba člana 106. stav 1. da govorite o dnevnom redu. Izričem vam prvu opomenu.) Hvala veliko. A, nema ono – i drugi put?
Pet minuta je iskorišćeno od vremena Poslaničke grupe SRS. Da li još neko želi reč? Miloš Aligrudić, izvolite. Molim vas, izvinite, u međuvremenu se prijavila ministarka, nisam videla, moje izvinjenje, nisam videla. Reč ima ministarka pravde Snežana Malović.
Zahvaljujem se, poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, radi pravilnog informisanja građana Srbije želim da vam citiram određene odredbe Zakonika o krivičnom postupku. Naime, u članu 141. stav 1. koji se ovim zakonom ne menja, kaže se: „Pritvor se može odrediti samo odlukom suda, pod uslovima propisanim u ovom zakoniku, ako je pritvaranje neophodno radi vođenja krivičnog postupka i ako se ista svrha ne može ostvariti drugom merom.“ Takođe, pomenuta je i Evropska konvencija o ljudskim pravima pa želim i nju da citiram, gde se u članu 5 (a naziv člana je Pravo na slobodu i bezbednost) u stavu 1. kaže: „Svako ima pravo na slobodu i bezbednost ličnosti. Niko ne može biti lišen slobode, osim u slučajevima i u skladu sa zakonom propisanim postupkom.“ Dalje, u tački 2. se kaže: „U slučaju zakonitog hapšenja ili lišenja slobode radi privođenja lica pred nadležnu sudsku vlast zbog opravdane sumnje da je izvršilo krivično delo i kada se to opravdano smatra potrebnim kako bi se predupredilo izvršenje krivičnog dela ili bekstva po njegovom izvršenju.“ Moram da vam kažem da me rasprave koje se tiču dužine pritvora u skraćenom postupku podsećaju na 2003. godinu i na slučaj Dejana Milenkovića Bagzija, kada se raspravljalo da li je opravdano da on bude osam dana u pritvoru. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Kada gledamo ove amandmane i odgovor Vlade na amandmane koji su predloženi ponovo se vraćamo na iste argumente koje smo imali u načelnoj raspravi, a ovaj put u konkretnoj stvari. Ovde je reč o jednom od mogućih razloga za pritvor. Podsetiću vas još jednom, pritvor nema retributivne elemente u sebi. Pritvor nije kazna, pritvor je mera. Pritvor služi, da to pojednostavim zbog laika, iz dve grupe razloga: jedna se tiče obezbeđenja prisustva okrivljenog, odnosno optuženog u postupku, da bi bio tu, da ne bi nekome sudili u odsustvu. Drugi razlog je da se obezbedi tok postupka, da bi taj postupak mogao da teče na odgovarajući način, da se dokazi ne bi pokvarili, da se ne bi uticalo na svedoke itd. Zato lice koje je okrivljeno i optuženo sedi u pritvoru, da bi se sprečila mogućnost da komunicira sa okruženjem, jer se i na taj način može pokvariti tok postupka. To su uglavnom svi razlozi za pritvor. Ima još jedan mogući razlog: kada je onaj koji je okrivljen ili optužen počinio krivično delo ranije, za koje je osuđen pravosnažno, pa, uz pomoć činjenice da znamo nešto o njegovom ranijem ponašanju pouzdano, kroz krivičnu evidenciju, postoji velika verovatnoća da će se neki od ova prva dva razloga desiti, čak i ako se nisu ugrozili konkretno. Znači, neko je već ranije osuđen na neko krivično delo u trajanju od šest ili sedam godina i onda je ponovo uhvaćen za neko drugo krivično delo ili krivično delo slične vrste – onda je to dovoljan razlog za sudiju da odredi pritvor. Pritvor je izuzetna mera. I po Ustavu i po zakonu koji proističe iz Ustava, pritvor se određuje izuzetno. Ne vidim nikakve svrhe da se jedan od uslova za pritvor, a to je visina zaprećene kazne... Jer, ako neko čak nema nameru da pobegne, niti postoje indicije da će to da radi, ne može da utiče na svedoke ili da oštećuje dokaze, znamo ko je i šta je, ne treba da utvrđujemo njegovu istovetnost i svi ostali razlozi koji stoje, znači, ništa od tih razloga ne postoji da nekoga pritvorimo. Za sudiju može biti dovoljan razlog ako je zaprećena kazna takva da se može izreći deset godina zatvora, ili teža kazna. Taj jedini razlog za pritvor, od onih šest pobrojanih u sadašnjem zakonu, jeste pravno, politički najsumnjiviji. Da se ja kao pravnik pitam, i s vama kao sa pravnicom razgovaram, gospođo ministre, tu se može otvoriti ozbiljna polemika o tome da li je visina zaprećene kazne za krivično delo koje se stavlja na teret dovoljan razlog, kao jedini razlog za određivanje pritvora. Po meni, nije. I vi klimate glavom, kažete isto da nije. U redu je, ali vidite šta je problem. Molim vas da me saslušate, pošto vodim ozbiljnu polemiku. Šta je problem? Ako to nije dovoljan razlog za pritvor, zašto onda on nije kumulativno propisan sa još nekim drugim? Pa, jeste sa razlogom u kome se kaže da je u pitanju krivično delo koje ima određene osobine. Tamo stoji koje osobine ima, da se radi, naravno, o posebno teškim okolnostima itd. Gledajte, čak i da je to tačno, ni tu ne mora da postoji specijalan razlog za pritvor. Znači, pritvor nije obavezan, sudija ne mora ni tada pritvor da odredi. Slažete se tu sa mnom. Nemamo više instituciju obaveznog pritvora. Ako je to sve tako, pošto se sad slažemo u pogledu toga, u čemu je onda smisao smanjiti granicu sa deset na pet godina? Postoji li jedan racionalan razlog? Ja ne mogu da ga vidim, nema ga. Vi pokušavate da objasnite to pravno-političkim razlozima, kažete – celishodno je. To je jedan od poslanika rekao u prethodnoj raspravi, da je to celishodno, a vi ste rekli da postoje preventivni i retributivni razlozi. Kakva crna prevencija u meri pritvora? Ona se tu ne sadrži. Može da bude samo specijalna prevencija u odnosu na konkretnog pojedinca, a ti razlozi ne stoje u tački koja se menja, nego stoje u tački 1), u tački 3), a nikako ne postoji prevencija u tački 5). Smisao tačke 5) nije u prevenciji, nego u dokazivanju države da je u stanju da zadrži nekoga u pritvoru u toku postupka, bez obzira na sve ostale razloge za pritvor, samo zbog visine zaprećene kazne i karaktera dela. To je stvar za diskusiju, slažem se. Možda da, možda ne, ali smanjiti sa deset na pet, pa, u čemu je tu politika? Onda prihvatate amandman LDP-a i kažete – u redu, možda treba to još više ograničiti na jedan određeni krug dela. Oni ta dela zovu, kako se kaže ovde u amandmanu – odnosno preko pet godina za krivično delo sa elementom nasilja. Tu se odjednom uvodi novi pravni standard. Vi nemate u KZ nigde opis pojma novog standarda – element nasilja. Prvi put ovde uvodimo u KZ... U drugim propisima da, ali u KZ prvi put uvodimo standard koji se zove – element nasilja. On nigde nije objašnjen. On će se tek objašnjavati kroz pravnu praksu i onda će studenti pravnog fakulteta učiti od svojih profesora kroz odgovarajuću praksu šta znači element nasilja. Element nasilja je kad neko nekog teško telesno povredi. Neki put to može biti učinjeno iz nehata, ali nehatna teška telesna povreda je krivično delo, pa onda automatski znači da će u tom slučaju biti smanjen rok granice sa deset na pet godina. Ne možemo tako, to jednostavno nije dobro. Čak ni sa ovom amandmanskom izmenom to nije dobro, nema nikakvog smisla. Ako je jedini smisao da se to uradi da se reaguje na neke društvene događaje, pa da vi kao Vlada pokažete pred građanima određeni stepen odgovornosti ili brzinu reakcije time što ćete reći – aha, dešava se to i to... Bez obzira na to što je naše mišljenje da ste vi to sve režirali, ali recimo da niste, pa da kažete – hajde sada i mi da reagujemo ili da napravimo neku reakciju i da tu reakcija bude: smanjićemo sa deset na pet, tamo ćemo povećati sa osam dana na trideset. Verujte mi, to je samo politička poruka. Ona nema nikakvu realnu sadržinu, jer postojeći propisi daju punu mogućnost državnim organima da reaguju u svakom konkretnom slučaju i da zaštite interes građana i države. Dakle, ovo se javlja kao jedna potpuno prazna izmena koja nema nikakvu životnu sadržinu, ali zato može, uz određene pritiske izvršne vlasti na pravosuđe, što nam ne manjka u ovom društvu, da se koristi u političke svrhe u pojedinim trenucima. To je ono čega se mi bojimo. Ne kažem da se sada dešava, ali to ne znači da se neće desiti u budućnosti. Taj strah, i konkretan i apstraktan... O konkretnom strahu ćemo tek da pričamo, a o apstraktnom ćemo govoriti zbog toga što je obaveza države i ustava jedne države i zakona koji iz ustava proističu da zaštite ljudska prava. Sve retributivne mere se primenjuju prema građanima izuzetno, a i zakon donet na osnovu Ustava ih propisuje oprezno i na takav način da se mogu i da ih treba što ređe primenjivati. Vi to ovde ne radite, radite jednu suprotnu stvar. To je krajnje lako dokazivo. Šta god vi rekli ovde, svodi se na isto: vi ste rešili da za nešto što niste sposobni da odradite u ovom društvu nađete opravdanja i da to što niste sposobni da radite radite na ovakav način, obmanjujući javnost i praveći od zakona koji donosite u ovoj skupštini običan reklamni trik. To je ono što vi radite.
Iskorišćeno je devet minuta od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Dobrislav Prelić želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, moj kolega Boris Aleksić je podneo amandman da se član 1. briše. Gospođo Malović, pričali smo i u raspravi u načelu, jedan od razloga zbog kojih je moj kolega podneo ovaj amandman je taj što mislimo da neće doći do poboljšanja, niti do konkretnih promena i da ovim zakonom nećete uspeti da, kako vi kažete, sprečite nasilje, jer su problemi mnogo dublje prirode. Želim da kažem da mi trenutno živimo u Republici Srbiji gde mafija vlada državom, a ne država mafijom. Tako smo imali prilike da vidimo, pre svega kada je počela privatizacija, da postoji stečajna mafija; onda smo upozoravali da u našoj poljoprivredi postoji agrarna mafija; upozoravali smo da postoji i farmaceutska mafija. Gospođo Malović, pošto je ovo direktno vezano za sportske manifestacije, postoji i sportska mafija. Podsetiću vas samo da je ubijeno devet predsednika naših poznatih prvoligaških sportskih klubova, da je ubijen generalni sekretar FSS Bulatović. Ako se ne varam, dva-tri ubistva su rešena, odnosno nađeni su počinioci, a za sve ostalo još uvek se ne zna ko su počinioci. To je nešto što traje godinama. Svakako, ono što treba reći ovde jeste da je Srbija nacija koja je izuzetno talentovana, da ne budem toliko pristrasan pa da kažem da smo možda čak i najtalentovanija nacija u svetu prema broju stanovnika, da su naši sportisti pravi ambasadori države u svakom pogledu, da osvajamo izuzetno veliki broj medalja, ali da su problemi u sportu evidentni i da ne smeju da se guraju pod tepih. Ovim događajima koji su se desili u Đenovi uzrok je stanje u našem FSS. To je činjenica. Izgubili smo od Estonije ovde. Kada smo otišli na Svetsko prvenstvo cela nacija... svi naši fudbaleri su bili heroji. Odjednom, nešto je problem. Želim da vas podsetim, kao neko ko se dvadeset godina profesionalno bavio sportom, kada smo igrali utakmice u širokoj Jugoslaviji, mislite li da je bilo lako igrati na Kantridi u Rijeci, u Splitu na Poljudu, na Maksimiru u Zagrebu? Ali, nisu se takve stvari dešavale ni tada. To je počelo onda, sećate se dobro, kada je Boban skočio na onog policajca. Ono što želim da vam kažem, to je da Ministarstvo sporta, pre svega, mora mnogo ozbiljnije da se posveti našem sportu. Vi se pravdate krizom, ali u sport je opravdano ulagati, kao što je opravdano ulagati u poljoprivredu, jer naši sportisti to na najbolji mogući način opravdavaju. Kada je sve dobro, kada osvajaju medalje, pojavi se i predsednik države, predsednik Vlade i ministarka sporta. Čim je neka kriza, nema ih nigde. Mada, moram da priznam da kada se naš predsednik države pojavi na nekoj utakmici mi obično izgubimo, tako da je bolje da se ne pojavljuje. Ono što želim da kažem, održavale su se manifestacije koje su proglašavane manifestacijama visokog rizika i prošle su bez ikakvih problema. Da vas podsetim, bez pristrasnosti, ko je koji navijač. Kada je Dinamo iz Zagreba gostovao Partizanu svi su ocenili da je utakmica velikog rizika, a prošlo je sve u najboljem redu. Kada je Partizan otišao u Zagreb bio je haos, bio nam je polupan i autobus. Hrvatska javnost je to pravdala na jedan drugačiji način. Naše Ministarstvo sporta mora da stane iza naših sportista. Jeste da je kriza, ali da vas podsetim da se jako malo ulaže u naše sportiste. Naši vaterpolisti su sada morali da podignu kredit da bi otišli na evropsko prvenstvo. Trener košarkaša, svetski stručnjak, jedan od najboljih košarkaških trenera Dušan Ivković nije dobio platu deset meseci. Fudbaleri su ostvarili izuzetan uspeh, a problem je plata za selektora Antića. Zašto se neko konkretno ne pozabavi time, zašto država nije stala iza toga? Sada ćemo biti kažnjeni i finansijski, biće nam suspendovan i teren. Ono što želim da vam kažem, država se ne oglašava kada treba. Kada je Milorad Čavić osvojio medalju i kada je obukao majicu na kojoj je pisalo „Kosovo je Srbija“ oduzeta mu je medalja, a javnost u Srbiji nije stala iza njega. Jeste posle. Dobio je sada i stan, koliko sam obavešten, na 99 godina. Država je morala da napravi jedan bazen, da postoji tim stručnjaka koji će da rade. Takvi sportisti zaslužuju pažnju. Da ne pričam o teniserima itd. Ono što još treba reći, to je da, sem ovih uspeha naših sportista, vi bežite od odgovornosti, ali ne može u nedogled, gospođo Malović, da se beži od odgovornosti. Nemiri su počeli „Paradom ponosa“, pa zatim se desila ova utakmica. To je samo sticaj okolnosti, da se desila ova utakmica. Vi želite, kako kažete, da se obračunate sa nasiljem i ovo što se sada desilo, svi su nasilnici, svi su bitange, a vi ste 5. oktobra bili revolucionari. Kada ste vi zapalili Skupštinu onda je to bilo u redu, a sada kada je samo jedna guma zapalila garažu, to je skandal, to je haos. Ne možete tako. Onda boli. Gospođo Malović, boleće mnogo, bogami. Jedva čekamo ministarku sporta, da dođe i da pričamo o problemima u sportu, jer ne mogu da se guraju problemi pod tepih, kao što se guraju u svim segmentima našeg života. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je četiri minuta i trideset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, prihvatanjem oba amandmana Liberalno-demokratske partije na predloženi zakon o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku poslanici LDP-a postigli su jedan veliki cilj, a to je da jedan rigorozniji način primene i određivanja pritvora u redovnom i skraćenom postupku vežu za nasilje, odnosno za nasilničko ponašanje. Dakle, ključne reči su: nasilničko ponašanje. Na ovaj način, u stvari, ograničava se moć i mogućnost državnih organa da po nekom sopstvenom nahođenju određuju pritvor za određena krivična dela, jer je nasilničko ponašanje ona odrednica koja će omogućiti da se odredi pritvor, ukoliko se radi o krivičnom delu za koje je zaprećena kazna od preko pet godina i ukoliko se radi o skraćenom postupku, kada se može izreći i maksimalno vremensko trajanje pritvora do trideset dana. Ovo je još jedan primer kako može da se ispravi jedan dobronamerni, ali možda neprecizni predlog Vlade, u korist građana Srbije. Podsećam vas da je Liberalno-demokratske partije u toku prošlogodišnje rasprave o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika podnela amandman kojim smo, u stvari, za sve vrste javnih skupova i javnih priredbi predvideli i nasilničko ponašanje kao jedan od bitnih elemenata krivičnog dela. Dakle, bez tog našeg amandmana, bez te naše ispravke predmetnog zakona, mi danas ne bismo mogli da procesuiramo sve one izgrednike koji su palili i rušili Beograd. Dakle, i u prošlogodišnjem slučaju i danas ključne reči su: nasilje i nasilničko ponašanje. Mislim da je došlo vreme da se država možda malo manje bavi posledicama, a da se više bavi uzrocima tog nasilja i da potraži prave krivce, one koji su stvorili to nasilje koje, očigledno, i te kako ugrožava i državu i društvo. Prilikom rasprave u načelu i danas, prilikom rasprave u pojedinostima, moglo se uočiti koja je ta politika koja, u stvari, favorizuje nasilje. Mi iz Liberalno-demokratske partije zaista nismo spremni da tepamo nasilnicima i da relativizujemo stvari i da nasilje ne nazovemo pravim imenom, da se krivično delo ne precizira jasno kao krivično delo, jer nasilnik je i onaj koji ima 15 godina i onaj koji ima 25 godina, ukoliko zaista vrši nasilje. Nema tu mesta za ublažavanje karakterizacije onoga ko je izvršio nasilničko ponašanje. Po nama, država je pokazala ovim predlogom izmena i dopuna Zakonika o krivičnom postupku da ima ozbiljne namere u vezi s ubrzavanjem procedure izvođenja nasilnika pred lice pravde. Međutim, nije dovoljno da samo nekim rigoroznim metodama, nekim povećanjima zatvorskih kazni regulišemo porast nasilja u državi i društvu. Zato je potrebno, između ostalog, i da se donesu neki novi zakoni, koji bi možda malo preciznije odredili naš odnos, odnos države, odnos društva prema nasilju i nasilnicima. Juče smo mi iz LDP-a podneli predlog zakona o suzbijanju nasilja i ovim predlažemo da predsednica Skupštine uvede u skupštinsku proceduru, po hitnom postupku, raspravu o predloženom zakonu. Ovim zakonom predlažemo da se odredi posebno tužilaštvo, posebne policijske jedinice, posebno sudsko odeljenje pri Višem sudu u Beogradu u kojem bi svi bili specijalizovani za ove oblike krivičnog dela, kao što smo postigli kada smo napravili odeljenje za organizovani kriminal i ratne zločine. To su efikasni odgovori, s obzirom da očigledno dosadašnja rešenja nisu bila dovoljno kvalitetna. Još jednom bih podvukla da su ključne reči „nasilničko ponašanje“ i da država mora da nađe adekvatan odgovor na to nasilničko ponašanje. Jedna priča je ako se menja Krivični zakonik, druga je ako se menja Zakon o krivičnom postupku, a treća ukoliko se donese novi zakon, koji bi još jasnije pokazao jednu volju, koja je, eto, možda malo i deklarativno iskazana, za borbu protiv nasilja i nasilničkog ponašanja. Smatram da je prihvatanjem ovih amandmana poslanika Liberalno-demokratske partije pokazano da ova vlada, ova država imaju kapacitete da sagledaju ozbiljne bolesti ovog društva i ozbiljne probleme, a ujedno da ne prekorače neke granice kojima bi se ograničila ljudska prava i ljudske slobode. Još jednom podvlačim, vreme je da se ozbiljno pristupi borbi protiv ovakve vrste kriminala, kao što je nasilničko ponašanje.
Iskorišćeno je sedam minuta i pedeset pet sekundi od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, za Poslaničku grupu ZES neprihvatljiv je amandman kojim se traži brisanje člana 1. zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Naime, smatramo da je produženje pritvora u određenim slučajevima nužno i neophodno kako bi se državnim organima dali instrumenti kojima će se na efikasniji način boriti protiv kriminalnog ponašanja, a koji se pre svega, prihvatanjem amandmana, odnose na nasilje. Ali, ono što je još gore od pokušaja da se podnošenjem ovakvih amandmana državi uskrati mogućnost da se efikasnije bori protiv ovih oblika kriminala jesu neka obrazloženja, koja zapravo predstavljaju opasnu podvalu. Dakle, pokušaji da se izmene ovog zakona predstave kao atak na građane, kao opasnost po građane, kao opasnost po ljudska i građanska prava, kao suženje ljudskih prava, jeste zapravo indirektno podržavanje nasilnika, jer se ovaj zakon i ove odredbe odnose isključivo na one koji su optuženi za krivična dela za koja je najmanja zaprećena kazna pet godina. Dakle, ne radi se o građanima, radi se o počiniocima teških krivičnih dela. Mislim da je zato zaista nedopustivo da se u obrazlaganju amandmana... Neko može da tvrdi da je osam dana pritvora dovoljno, da je trideset dana pritvora previše itd., ali je nedopustivo građane zbunjivati iznošenjem neistina da se to odnosi na građane. Ne odnosi se na građane, odnosi se one koji čine teška krivična dela. Ono što bih htela takođe da kažem, osećam obavezu, pre svega, zbog toga što u ovoj skupštini svako misli da može da kaže šta god hoće i da ga skupštinska govornica štiti kada iznosi neistine, kada iznosi laži, klevete, kada optužuje koga god stigne... Želim da zbog građana Srbije kažem da osim što je, naravno, kršenje Poslovnika da se govori o stvari koja nije bila na dnevnom redu, ali osećam obavezu da odgovorim na to – radi se o prijavi o ličnoj tužbi Dragana Todorovića protiv Borisa Tadića. Dakle, radi se o tome da je Dragan Todorović našao za shodno da tuži predsednika Republike. U redu. Ali, želim još nešto da kažem. Kada bi svi oni koje radikali okleveću za ovom govornicom u javnim nastupima podneli tužbe, onda bi svaki radikal imao stotine privatnih tužbi za klevete i verujem da bi sve te tužbe uglavnom mogle i da se dokažu kao klevete. (Predsedavajuća: Narodna poslanice, molim vas da svi poštujemo odredbu člana 106. stava 1. i da dovedete vaše izjave u vezu s temom dnevnog reda, odnosno amandmanima.) Ukoliko neko misli da time što šalje poruku da su građani ugroženi činjenicom da nadležne državne institucije pokušavaju da se izbore sa organizovanim kriminalom, i to još pokušavaju da definišu kao slabost države, dakle, ako je slabost države da ojača sebe u borbi protiv kriminala, onda razumem zašto je kriminal u nekim godinama kada su ti neki drugi bili na vlasti bio glavna politika.
Četiri minuta i trideset sekundi iskorišćeno od vremena predsednice poslaničke grupe. Narodni poslanik Zoran Krasić želi da govori o povredi Poslovnika? (Zoran Krasić, s mesta: Replika.) Nemate pravo na repliku. Na repliku ima pravo ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Podsećam narodne poslanike da smo pri otvaranju pretresa ponovili obaveštenje o tome ko je ovlašćeni predstavnik i do danas, do ovog trenutka, nije dato nikakvo obaveštenje o promeni. Ovlašćeni predstavnik koji je odlukom poslaničke grupe predviđen da bude ovlašćeni predstavnik za jednu tačku dnevnog reda to svoje pravo zadržava i u načelnom pretresu i u pretresu u pojedinostima, pa vas molim da o tome vodimo računa. Svaka poslanička grupa je, naravno, slobodna da tu odluku menja i da samo saopšti, da ne bih načinila grešku u tome ko vreme troši. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika. (Aleksandar Martinović, s mesta: Da diskutujem.) U vremenu poslaničke grupe? Izvolite. Narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se za reč zato što imam utisak da je ova rasprava krenula u potpuno suprotnom pravcu od onoga koji je predviđen dnevnim redom. Mislim da građani, a čak i većina poslanika koji prate tok ove sednice, teško da mogu da steknu zaključak na kom smo članu zakona, odnosno o kom amandmanu se ovde govori. Još uvek smo na članu 1, odnosno na amandmanu na član 1. zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Ovde se sada postavlja nekoliko pitanja, odnosno nekoliko problema. Prvo, Zakonik se menja jednim aktom koji je po formi drugačiji od njega samog, menja se zakonom. Osnovno je pravilo nomotehnike da se jedan opšti akt menja istim takvim opštim aktom. Sada menjamo zakonik zakonom. To je prvi problem. On možda izgleda formalne prirode, ali je bitan za ovu raspravu. Dalje, Vlada je prihvatila amandman narodnih poslanika iz Poslaničke grupe LDP, ali je to prihvatanje amandmana, po mom ličnom mišljenju, problematično, a evo zbog čega.Na terenu smo procesnog krivičnog zakonodavstva. Amandman kolega iz LDP-a odnosi se na materijalni pojam krivičnog dela, odnosi se na biće krivičnog dela, zato što je pojam nasilja element bića krivičnog dela. Kojim zakonom se definiše biće svakog krivičnog dela? Ne Zakonikom o krivičnom postupku, nego Krivičnim zakonikom. Sada se postavlja pitanje – kako amandmanom može da se interveniše u oblasti procesnog krivičnog zakonodavstva, a da se suština amandmana odnosi na Krivični zakonik Republike Srbije, ne na Zakonik o krivičnom postupku? Javlja se još jedan problem: imamo li u Krivičnom zakoniku Republike Srbije definiciju nasilja? Gospođa Judita Popović je u svom izlaganju koristila sintagmu „nasilničko ponašanje“, ali ako pogledate njihov amandman, po formulaciji je malo drugačiji i ne govori se o nasilničkom ponašanju, nego o nasilju. Da li to znači da će sudovi od slučaja do slučaja da procenjuju da li postoji element nasilja, kako stoji u njihovom amandmanu i kako će po svemu sudeći stajati u ovom izmenjenom Zakoniku o krivičnom postupku, ili će postojati unapred propisano pravilo kad može da se smatra da postoji nasilje? Još jedan problem: da li se pod nasiljem podrazumeva samo upotreba fizičke sile ili nasilje može da bude psihičke prirode, verbalne prirode? To sve ostaje nejasno. Što se tiče onoga što je rekla gospođa Nada Kolundžija, vezano je za gospodina Dragana Todorovića, dakle, gospodin Dragan Todorović je kao građanin Republike Srbije podneo privatnu krivičnu tužbu protiv gospodina Borisa Tadića zbog krivičnog dela klevete, i mislim da u tome ništa nije sporno. Ovde nije problematična tužba gospodina Dragana Todorovića, pa nije čak problematičan ni predsednik Republike Boris Tadić. Ono što je hteo da kaže gospodin Dragan Todorović, to je da se Administrativni odbor Narodne skupštine Republike Srbije oglušuje, više od deset puta, na intervenciju nadležnog suda da se donese odluka o imunitetu predsednika Republike Borisa Tadića! Dakle, ovde kao učesnici postupka uopšte nisu sporni ni Dragan Todorović ni Boris Tadić. Ne kažem ni da je Dragan Todorović u pravu, ni da je Boris Tadić pogrešio, to neka sud kaže, ali ovde se radi o tome da nije Dragan Todorović kao poslanik intervenisao kod Administrativnog odbora da se odluči o imunitetu gospodina Tadića, nego je nadležni sud tražio da se o tome Administrativni odbor izjasni. Ali, Administrativni odbor se o tome do dan-danas nije izjasnio, iako je u međuvremenu nadležni sud poslao više od deset intervencija da se odluči o imunitetu gospodina Borisa Tadića. Dakle, ovde je sporno da li bilo koji organ u Narodnoj skupštini Republike Srbije, bilo koje radno telo Narodne skupštine može da ne vodi računa o intervencijama nadležnog suda. Strogo formalno posmatrano, ne može. U praksi može. Dakle, to je, gospođo Kolundžija, problem sa onim što je hteo da naglasi gospodin Dragan Todorović, pa zbog intervencije gospođe Čomić nije uspeo do kraja. Dakle, ovde nije problematičan ni sud, nije problematična ni tužba, nije problematičan ni gospodin koji je tužen u tom postupku, problematičan je Administrativni odbor, koji se pravi da nije dobio intervenciju nadležnog suda da se reši o imunitetu predsednika Republike, a dobio je od 2008. pa do 2010. godine više od deset puta. Ono što je hteo da kaže gospodin Todorović jeste u kakvoj mi to državi živimo ako se jedno radno telo Narodne skupštine oglušuje o apel nadležnog suda? E sad, pošto je ova rasprava, naravno, uslovljena društvenim događajima i ne možemo da se pravimo da se u Republici Srbiji ništa nije desilo – inače, na tome je insistirala, potpuno opravdano po meni, i gospođa Nada Kolundžija, mada ne na način kako ja mislim da treba – moram da kažem nekoliko reči na tu temu. Dakle, ovde je sad iz jednog društvenog konteksta, koji traje u Srbiji deset godina, izvučen jedan događaj. To je 10. oktobar 2010. godine i nasilje na ulicama Beograda. Svako ko je čitao bilo koji udžbenik koji se bavi politikom suzbijanja kriminaliteta, verujem da je gospođa Malović čitala, zna da se pukom krivičnom represijom ne može rešiti nijedan društveni problem. Nema te države na svetu koja je kriminal suzbila tako što je pooštravala sankcije ili što je proširivala krug slučajeva u kojima može da se odredi pritvor. Inače, to je intervencija za gospođu Čomić, ali izašla je, gospođa Nada Kolundžija je, u stvari, kada je govorila o produžavanju pritvora govorila o amandmanu na član 2, a mi smo još uvek na terenu člana 1. zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Hajde da se zapitamo svi zajedno koji su pravi društveni činioci koji su doveli do onoga što se desilo na ulicama Beograda 10.oktobra? (Zoran Krasić: DOS.) Kolega Krasić je rekao umesto mene. Izvinite, ko je promovisao kao model društvenih vrednosti od 2000. godine da čoveku prvo radno mesto u životu može da bude visok položaj u Vladi Srbije? Ko je promovisao heroje 5. oktobra, iste one ljude koji će 2002. i 2003. godine biti proglašeni državnim neprijateljima broj jedan, Legiju, Čumeta, Bagzija itd.? Legija je 5. oktobra, gospodo, slavljen kao heroj petooktobarske revolucije, kao čovek koji je otkazao poslušnost Slobodanu Miloševiću i omogućio da uspe petooktobarska revolucija. Ko je promovisao u Srbiji princip da je dozvoljeno da vam mafija kupuje džipove, da vam poklanja rasne konje, da o trošku mafije letujete na ekskluzivnim destinacijama u svetu? Ko je promovisao princip da jedno preduzeće može da se proda za tri evra, a tri preduzeća za devet evra? Ko je ljude iz sveta kriminala promovisao kao borce za demokratiju i ljudska prava? Kada su se oni okrenuli protiv vas, kada su vam otkazali poslušnost, iz ko zna kojih razloga, tek onda su proglašeni državnim neprijateljima broj jedan. Zašto niste 2001. godine krenuli u tu vašu famoznu operaciju „Sablja“, nego ste pustili da organizovani kriminal pusti svoje pipke po celoj državi?
Morala bih da intervenišem da se vratite sadržaju dnevnog reda. Kriminal nikako nije bio osnov za angažovanje bilo koga, bilo gde. Zamolila bih da o tome vodimo računa. Šaljemo poruke koje nisu dobre za ugled države, za ugled parlamenta i svih nas. Mislim da nije u redu. Potpuno uvažavam vašu potrebu da pošaljete i po koju političku poruku, ali način na koji to činite prosto nije u skladu sa istinom. Niko nikoga nije angažovao zato što je kriminalac, sigurno. Makar i da imam velikih primedaba, kao i vi, na neke događaje o kojima govorite, ali način na koji to govorite zaista nije u redu.
Gospođo Đukić-Dejanović, zaista nisam imao nameru da vređam bilo koga, ni gospođu Nadu Kolundžiju, a pogotovo ne gospođu Malović. Prosto, ovo o čemu govorimo su činjenice. Te činjenice su vrlo bolne i neprijatne i kamo lepe sreće da se nikada nisu desile, ali su se, nažalost, desile. Ti mladi ljudi koji će doći pod udar krivičnog zakonodavstva Republike Srbije morali su negde da vide da se kriminal isplati, da je kriminal društveno opravdan, da kriminal može da vam donese uspeh u životu. Od koga su to mogli da vide? Najlakše je reći – mogli su da vide od SRS, ali od 2000. godine do danas, to je punih deset godina, mi u Srbiji imamo isti, kako biste vi reklim, sistem vrednosti. Oni koji su 10. oktobra bili akteri nasilja na ulicama Beograda 2000. godine su imali možda 10, 12, 13 godina. Oni se ne sećaju šta je bilo tih famoznih devedesetih godina, ali se i te kako sećaju šta se dešavalo u Srbiji od 2000. godine. Snosi li vlast u Srbiji odgovornost zbog toga što je tim mladim ljudima ponudila jedan model ponašanja, jedan model uspeha u životu, koji je potpuno nenormalan – da se može postati bogat bez rada, da se može postati visoki državni funkcioner a da nemate ni jednog jedinog dana radnog staža, da se može nekažnjeno družiti sa mafijom? Gospođo Đukić-Dejanović, ne znam da li ste pratili pre dva dana jednu emisiju na „BN televiziji“, gde je jedan od učesnika bio gospodin Dušan Janjić? Da li znate šta je rekao? Oni koji su izveli petooktobarsku revoluciju, od 1997. godine – pazite, to nisu moje reči, citiram čoveka, Dušan Janjić je bio jedna od sivih eminencija događaja od 5. oktobra – dakle, oni koji su promovisali petooktobarsku revoluciju su uspostavili veze sa kriminalnim strukturama još 1997. i 1998. godine. Snose li oni bilo kakvu odgovornost za ono što se dešavalo na ulicama Beograda? Najlakše je reći da su krive navijačke grupe, da su krive pojedine nevladine organizacije i da je kriva Srpska radikalna stranka. To možete da kažete i ništa vas ne košta, ali uzroci tih problema su mnogo dublji i sežu u period od pre deset godina. Da li se iko od vas oseća odgovornim zbog događaja od 10. oktobra 2010. godine? „Parada ponosa“ je bila guranje prsta u oko ogromnom broju građana Srbije zato što pokušavate da na silu ukinete kod građana moralnu svest. Zašto se „Parada ponosa“ ne održi u Skoplju? Zašto se ne održi u Podgorici? Zašto se ne održi u Prištini? Zašto se ne održi u Sarajevu? Zato što ovo podneblje u Evropi ima takvu moralnu svest da je nemoralno javno iskazivati homoseksualno opredeljenje. To nisam ja rekao, pitajte većinu građana u Srbiji, Crnoj Gori, Makedoniji, Bugarskoj, u BiH, svi će vam reći isto. To je jedna istorijska činjenica. Uprkos tome što ste znali da će javno manifestovanje homoseksualizma izazvati revolt kod građana Srbije, vi ste na silu boga hteli da se to održi i kada se održalo, kada se desilo nasilje, onda su krivi nasilnici. Jesu, ali ne u potpunosti. Krivi ste i vi, razne DOS-ovske garniture od 2000. godine pa do danas. I, krivi su oni koji nisu poštovali Zakon o javnim okupljanjima. Tamo lepo piše – ako se proceni da neki skup ima visok bezbednosni rizik, ne može da se dozvoli njegovo održavanje. Znali ste da „Parada ponosa“ nosi u sebi veliki bezbednosni rizik. Imali ste izveštaje BIA i uprkos tome dozvolili ste da se ta „Parada ponosa“ održi. Zašto sve ovo govorim, gospođo Đukić-Dejanović? Ne da bih opravdao nasilje, ne da bih pravdao nasilnike, ne da bih vređao bilo koga. Duboko poštujem, kao koleginicu, Nadu Kolundžiju i gospođu ministarku i sve ostale kolege narodne poslanike, ali hoću da vam skrenem pažnju, ako imate volju da saslušate, da su uzroci onoga što se desilo 10. oktobra mnogo dublji nego što se to vama čini iz ove perspektive. Mislite da ćete produženjem pritvora i povećavanjem broja situacija u kojima može da se odredi pritvor da rešite problem. Nećete. Rekao sam, i ponoviću još jednom, uzmite bilo koji udžbenik, Politika suzbijanja kriminaliteta, koji su glavni faktori u suzbijanju kriminaliteta – prosvetni sistem, mediji, odgovarajući kulturni model koji mora da se ponudi mladoj generaciji. Da li ste vi to ponudili mladoj generaciji? Ne. Gde je dokaz? Izjava gospodina Božidara Đelića da imamo problem sa velikim brojem članica EU zato što veliki broj građana Srbije beži iz Srbije. Zašto beži? Jer u Srbiji ne vidi svoju ekonomsku i socijalnu perspektivu, a prošlo je deset godina otkako ste došli na vlast, otkako ste obećali da će Srbijom da poteku med i mleko. Gde je med, gde je mleko? Nema ih nigde. Da li je to jedan od razloga za ono što se desilo 10. oktobra? I, naravno, nešto što ne može da se ne kaže – kako je moguće da je Srbija jedina država u Evropi gde postoji društveno prihvatljivo i društveno neprihvatljivo nasilje? Kada treba da se preuzme vlast, onda je svako nasilje dobrodošlo. Svet su obišle fotografije revolucionara od 5. oktobra koji iz Narodne skupštine iznose umetničke slike, fotelje, koji nose mitraljeze. To su tada bili junaci, heroji, borci za slobodu, demokratiju, protiv omraženog režima Slobodana Miloševića. Posle deset godina, onaj ko razbije izlog, onaj ko ukrade patike je nasilnik. Izvinite, nasilje je i jedno i drugo. Srpska radikalna stranka je poslednja kojoj možete da prigovarate da smo protiv ljudskih prava i sloboda, ne samo zbog toga što smo podneli amandmane na ovaj, kako vi kažete, zakon o izmeni Zakonika o krivičnom postupku, nego moram da vas podsetim na još jednu činjenicu: kada je 2000. godine, uoči 5. oktobra, Slobodan Milošević hteo da donese zakon o borbi protiv terorizma Srpska radikalna stranka je bila protiv, jer smo smatrali da se tim zakonom drastično narušava pravni poredak u Srbiji i da se krše ljudska prava i slobode. Zato što smo bili protiv kršenja ljudskih prava i sloboda i 2000. godine, zbog toga smo protiv tog koncepta i sada, u 2010. godini. Hvala, gospođo Đukić-Dejanović.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč.
Gospođo predsednice, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, jedino sa čim možemo da se saglasimo jeste da je u osnovi svakog nasilja sticaj društvenih okolnosti. To je tačno. Dakle, nasilje i razmere nasilja jesu nešto što obavezuje svako društvo i njegove institucije da se ozbiljno pozabave njihovim uzrocima, i tu se možemo saglasiti. Ako neko pokušava da tvrdi da bez obzira na to što je neko imao nesrećno detinjstvo i postao masovni ubica treba imati milosti prema njemu i ne osuđivati ga zasluženom kaznom, onda taj ne razume zašto postoje državne institucije koje štite sve građane od svakog zločinca, bez obzira na to kakvi su socijalni, ekonomski, kulturološki ili drugi uslovi bili koji su ga doveli do toga da postane zločinac i kriminalac. Tako svako ko pokušava da izjednači građanina sa počiniocima zločina zapravo brani zločinca, kako god se verbalno izjašnjavao da to ne radi. Ono što je istina, ako pođemo od toga da su društvene okolnosti te koje utiču na pojavu i porast nasilja, onda takođe moram da se saglasim – ako je Srbija bila zemlja okružena ratom, ako je Srbija bila pogođena ratom u kojem nije učestvovala, ako je Srbija bila izložena međunarodnim sankcijama, izolacijama, stotinama hiljada izbeglica, desetinama hiljada grobova, piramidalnim bankama koje su opljačkale građane Srbije, to sigurno jesu razlozi koji su doveli do posledica o kojima danas govorimo. Ako govorimo o tome da za deset godina nismo uspeli da se izborimo sa svim tim posledicama, mogu to da prihvatim. Posledice su bile ogromne. Svako ko misli da sve to može da reši za deset godina ili ne razume društvene procese ili ne razume teškoće koje su postojale u tom vremenu i ekonomsku slabost države… (Narodni poslanik Zoran Krasić dobacuje sa mesta). (Predsednik: Da li biste mogli da se malko primirite?) … onda taj zaista hoće da uradi nešto drugo, hoće da amnestira sopstvenu odgovornost, odnosno sebe od sopstvene odgovornosti za ono što je bio doprinos takvom lošem rezultatu. Naravno da ćemo mi odgovarati pred građanima Srbije na svakim izborima i naravno da će građani Srbije ocenjivati naš rad, kao što ocenjuju i rad nekih drugih. Kao što građani Srbije kažnjavaju time što uskraćuju glasove onima koji pravdaju mržnju kao temelj svoje politike, koji pravdaju nasilje kao sredstvo za ostvarivanje svoje politike, tako ja verujem da će, bez obzira na to što možda nismo ostvarili sve ciljeve i otklonili sve posledice tragičnih devedesetih godina, građani ceniti da smo uradili ogroman iskorak. Ne želim da govorim o rezultatima tih deset godina. To je pred građanima, da oni kažu kakve smo rezultate postigli, polazeći pre svega od toga sa koje smo tačke krenuli. Ono što nikako ne može da opravda nasilje jeste činjenica da neko tvrdi da većina građana misli ovo ili ono o jednoj manjinskoj grupi građana. Dakle, ako je neko manjina, čak i kada većina misli da ima pravo da mrzi tu manjinu, država ima obavezu da štiti tu manjinu. Zato postoji država. Svako ko pravda nasilje kao izražavanje različitog mišljenja u odnosu na tu manjinu zapravo pravda one koji misle da neko za iskazivanje svog političkog stava, moralne svesti ili nečeg drugog ima pravo da posegne za nasiljem. Zato postoji institucija države da to spreči. Još nešto želim da kažem. Vi takođe znate i zašto je jedna jadna podvala pokušaj da se maše nekakvim papirom, vezano za privatnu tužbu Dragana Todorovića protiv predsednika Borisa Tadića. Zato što vi jako dobro znate da protiv radikala postoje mnoge privatne tužbe za klevete, a Administrativni odbor za privatne tužbe za klevete nije nikada oduzimao mandat nikome. Zato je to zaista jadno i dokaz da ne postoji nikakva politika, da ne postoji nikakva strategija, nikakva vizija ove zemlje, da postoji samo jadan pokušaj da se diskvalifikacijom drugih postigne neki, za sada skoro nemogući, poen.
Vi ste dobro shvaćeni. Tražite repliku? Prijavite se.
Dame i gospodo narodni poslanici, vi mene, gospođo Kolundžija, zaista niste razumeli. Niti mrzim bilo koga, pogotovo ne vas, niti sam pozivao na nasilje, niti sam odgovoran za piramidalne banke, niti sam odgovoran za rat u Hrvatskoj, u Bosni i Hercegovini itd. Ali, da bih vam dokazao koliko niste u pravu, pozvaću u pomoć nikog drugog do Ivu Andrića. Ivo Andrić je napisao jednu pesmu u prozi, koja se zove, ima malo tužan naziv, „Pogrebna pesma“. U toj pesmi u prozi navodi se slučaj jednog siromaha koji je ušao nekom bogatašu na tavan i odneo neko meso i, naravno, digla se kuka i motika da se taj siromah najstrože kazni, a Ivo Andrić onda sjajno završava jednom rečenicom: „Vi kažete da tog čoveka treba kazniti, i ja kažem da treba, ali kad biste svi vi koji ste samo jednom dirnuli u tuđe dočekali tane, plašim se da carski arsenal ne bi imao toliko metaka za svu tu hrpu poštenih hajduka.“ Dakle, gospođo Kolundžija, kaznite vi nasilnike od 10. oktobra, ali onda država svom snagom neka kazni one koji su odgovorni za pljačkašku privatizaciju, koji su stotine hiljada ljudi ostavili bez posla, koji su krivi za to što u 2010. godini mladi ljudi beže iz Srbije kao da je 1991. i 1992. Izvolite, kaznite sve to. Nemojte samo da kažnjavate neke, a druge da ne kažnjavate, jer onda to nije vladavina prava, onda je to selektivna primena prava. Selektivna primena prava je pravno nasilje. Sada hoćete da suzbijete nasilje, a sami ga promovišete. Važe li u ovoj državi zakoni jednako za sve? Po Ustavu važe, a u praksi ne važe. To je naš problem. Najlakše je obračunati se sa grupom huligana. To može svaka država na svetu da uradi. Uopšte ne znam čemu tolika fama oko toga šta se desilo 10. oktobra. Huliganstvo je nešto što može da se reši, ali uzroci huliganstva, gospođo Kolundžija, ne mogu da se reše ni produžavanjem pritvora, ni povećavanjem broja slučajeva u kojima može da se odredi pritvor. To je ono što vi ili ne razumete ili nećete da razumete. Uporno pokušavate sebe da amnestirate… (Predsednik: Vreme. Država ima svoje instrumente za razračun sa huliganstvom, znate.) Završavam. Sebe pokušavate da amnestirate time što se vraćate na devedesete godine. To jednostavno nije tačno, jer ste na vlasti punih deset godina, isto onoliko koliko je bio i Slobodan Milošević.
Dobro, gospođa Nada Kolundžija ima reč, replika.
Poštovana predsednice, uvažene kolege narodni poslanici, nikada ne govorim nikome lično. Govorim o politici koja u sebi sadrži mržnju, netrpeljivost, ksenofobiju i time je poziv na nasilje. Svako ko se prepozna u takvoj politici verovatno se sa razlogom prepoznaje. Nisam odgovorna za to što onaj ko skoči na to kada govorimo da postoji politika koja je dovela do nesreća, ratova, stradanja, ubistava, da je ta politika odgovorna, naravno, ponekad i pojedinci... Ako se neko prepozna u tome, zaista ne snosim odgovornost za to. Nikome lično ništa nisam rekla. Samo smatram da i dan-danas svaka politika koja u sebi nosi netrpeljivost, svaka politika koja u sebi nosi mržnju, svaka politika koja pravda nasilje jeste politika koja poziva na nasilje i snosi odgovornost za posledice. Na svakom od nas je da izmeri svaku reč, da vodi računa o svakoj poruci koju šalje, zbog toga što smo mi neko u koga oni gledaju i ako ovde postoji jezik mržnje, onda se on prenosi i među građane. Ako ovde postoji netrpeljivost umesto argumentacije, onda se netrpeljivost prenosi među građane. Ako ovde izgleda kao da se političari mrze, a nemaju argument za politiku koju hoće da zastupaju, onda se ta mržnja prenosi na građane. Svako je odgovoran za svaku reč koju izgovori. Hvala.
Zahvaljujem. Ko se od poslanika javio zbog povrede Poslovnika? Niko. Znači, po amandmanu, najpre gospodin Zoran Ostojić.
Hvala, predsednice. Koleginice i kolege, poštovani građani, nasilje i mržnja su ko ruka i rukavica, nema nasilja bez mržnje. Svako zamenjivanje teza o nasilju, jednako je nesposobna vlada zbog koje građani odlaze, jeste pokušaj pravdanja nasilja. Svako zamenjivanje teza o nasilju, fizičko nasilje, ubistva, zločini, prebijanja i sve što sledi uz to je jednako privatizacija, nepoštena, ili privatizacija od tri evra, jeste pravdanje nasilja. Svako ko kaže da su sve vlade od 5. oktobra 2000. godine bile demokratske, da su se borile protiv nasilja, laže. Nisu sve bile. Bila je Đinđićeva vlada, svakako. Posle se vratila politika nasilja i zločina. Na kraju krajeva, posle 5. oktobra je zapaljena američka ambasada i još neke. Ne pre. Svako ko kaže da su devedesete uzrok ovoga, ni taj ne govori istinu. Devedesete su samo vrh, kraj degradacija, destrukcija jednog sistema koji je trajao duže od jedne decenije, sistema kome je bilo imanentno nasilje, revolucionarna pravda itd., znači, nešto u čemu smo živeli decenijama, mada to nasilje nismo direktno osećali, sem u poslednjih deset godina, kada su neki za račun drugih pribegli nasilju da bi očuvali propalu politiku i uveli i Srbiju i sve okolne narode u krv i nasilje, jednostavno su završili kako su završili. Ovde menjamo Krivični zakonik, Zakonik o krivičnom postupku da bismo omogućili efikasnije kažnjavanje nasilja. To se svakako nekome ne dopada. Kome može da se ne dopadne? Onome ko je u suštini delio ideologiju u poslednjim godinama tog režima, od 1997. do 2000. godine je učestvovao u vlasti, delili su ideologiju nasilja i zločina. Te vrednosti su dovele do mržnje i, na kraju krajeva, do nasilja. To je bila vrednost „tri P“: plavuša, „pajero“ i pištolj. To su bile vrednosti čoveka koji se obogatio noseći gajbice, a bio je predsednik države. Znam da postoje mnogi nostalgičari tog sistema, tog sistema koji je ogrezao u nasilju i čiji se lider ubio u Hagu. Znam da su državni organi i institucije u tom sistemu za vreme devedesetih otišle u svoju krajnost. Nasilničke i zločinačke bile su i pre devedesetih, ali su to tada otvoreno radile. Državna bezbednost je jedino u ovoj zemlji imala oružanu formaciju koja je imala i helikoptere i avijaciju. Tih devedesetih, kada su neke kolege odavde učestvovale u vlasti, u poslednjoj fazi, najluđoj fazi tog režima, od Srbije su načinili ono što smo videli 10. oktobra. Nažalost, 5. oktobra nikakve revolucije nije bilo. Petog oktobra je samo sistem pokušao da zameni prvog čoveka da bi sistem opstao. Oni bi uspeli, da je taj prvi čovek 25. septembra priznao poraz i onog koji je od sistema određen da ga zameni pustio u svoju kancelariju. Dvadeset petog septembra bi Koštunica ušao u Miloševićevu kancelariju, jer bi Momir Bulatović i Mirko Marjanović došli na svoja radna mesta, ništa se ne bi promenilo. Zorana Đinđića ne bi bilo na mestu predsednika Vlade, ali bi verovatno bio živ, a mi bismo i dalje živeli u tom sistemu iz devedesetih. No, onaj koji je očigledno obnevideo u poslednjoj fazi svoje vlasti to nije uradio i došlo je do 5. oktobra. Petog oktobra nikakva revolucija nije bila, to je bio pokušaj građana da odbrane svoj glas od onoga koji nije hteo da prizna rezultate izbora, a to se valjda u svim normalnim zemljama zove pokušaj državnog udara. To ne opravdava nasilje 5. oktobra, ali pomaže da se razume i sve ono što uz nasilje sledi. Da, odbrana od 5. oktobra je legitiman čin svakog građanina u svakoj normalnoj zemlji. Dakle, nostalgija je velika, ali kad pogledamo da su, uprkos tom 5. oktobru, zločinačka politika i nosioci zločinačke politike zadržali glavne poluge državne vlasti, a to su vojska, oružana formacija državne bezbednosti, a da su danas spali samo na ove restlove po ulicama, huligane, navijačke grupe i te podzemne organizacije, „Dveri“, „1389“, sve navijačke grupe, spali su na to, to znači da je nervoza velika. Zato nam je drago što ste prihvatili naše amandmane, koji objektivno ipak ne šire povećanje pritvora sa osam na trideset dana u skraćenom postupku na sva dela za koja je zaprećeno pet godina, nego samo na ona koja imaju elemente nasilja, jer je ovo poslednji trenutak da se sa nasiljem razračunamo. Kad se razračunamo sa nasiljem, razračunaćemo se i sa onima koji propagiraju nasilje i njihovim nosiocima. Tada će i nostalgičara i nostalgičnih govora za vremenom zločina i nasilja biti manje. Na kraju krajeva, valjda će ih biti manje zato što će građani tako odlučiti. Hvala.
Narodni poslanik Mirko Munjić, ima reč.
Hvala. Gospođo Malović, vi ste pre nekoliko dana izjavili, pokušaću da vas citiram, da je očigledno da je divljanje huligana na beogradskim ulicama i u Đenovi bilo dobro organizovano i sinhronizovano. Dalje ste rekli – ispituje se ko su organizatori i finansijeri ovih nereda, pa ste posle toga kazali da parole koje su uzvikivane i napadi na sedište političkih stranaka jasno ukazuju da je nasilje na beogradskim ulicama bilo politički motivisano. Je li tako? Gospođo ministre, postavlja se jedno prosto pitanje: da li je ovo pomalo ishitrena, da ne kažem neodmerena i krupna, izjava? Ima li rezultata u pogledu ove izjave? Gospodin Homen je takođe pre nekoliko dana izjavio da će odgovor države na svako nasilje na ulicama biti jeziv. Oktobra 2010. godine odgovor države biće jeziv, a oktobra 2000. godine kakav je bio odgovor države, gospođo ministre? Šta bi se desilo da je oktobra 2000. godine odgovor tadašnje države takođe bio jeziv? Šta bi se desilo sa tim novim skojevcima demokratskih promena, da je odgovor države na rušenje Beograda, na paljenje Narodne skupštine, na sve ono što se događalo tog 5. oktobra bio takođe jeziv? Gde bi oni sada bili? Ima li razlike, gospođo ministre, između rušenja Beograda tog 5. oktobra 2000. godine, tih ponašanja koja su se događala i ovih koja smo videli 10. oktobra ove godine? Dalje, gospođo ministre, gde su tajkuni za koje vi kažete da stoje iza ovih istetoviranih huligana? Gde su se to oni obogatili? Da li su se oni obogatili možda na nekim naftonosnim poljima Saudijske Arabije ili možda u kladionicama Las Vegasa ili Monaka? Rekao bih da su to ljudi koji zaista sede na krilima mnogih političkih stranaka. Dalje, pitanja u pogledu promena ovog zakona: vi nam, gospođo ministre, niste objasnili, ili niste bar objasnili u dovoljnoj meri, pod jedan, zašto su promene ZKP pametnije i celishodnije od postojećeg rešenja? Da li ovakve parcijalne promene u stvari predstavljaju jedno svojevrsno derogiranje zakona koji predstavlja jednu celinu? Na kraju, kakav će biti uticaj po opšte pravo građana i nisu li huligani u stvari samo izgovor za nešto drugo? Šta se tu valja iza brega? Zaključak: produženje pritvora prelazi u neku vrstu sankcije. Pritvor je, kao što znate, gospođo ministre, oduvek bio mera, nikako sankcija. Kada se primenjuje pritvor tu dolazi do svojevrsnog ispoljavanja nekog oblika mržnje, frustracije itd., tako da će posledice ovakvih mera u budućnosti, možda se one danas ne vide, biti sigurno pogubne. Dalje, vi ste bacili Ustavnom sudu jednu „kosku“, jer treba da donese jednu političku odluku u vezi sa zabranom pojedinih navijačkih grupa. Postavljam pitanje, kako može da se donese formalno-pravna odluka da se zabrani nešto što ne postoji, nešto što u stvari nije registrovano? Postavljam još pitanja: gde je tu prevencija države? Gde je edukacija dece? Gde je edukacija dece još od predškolske ustanove, od školskih ustanova? Vi znate da je i u nižim razredima osnovne škole toliko mnogo nasilničkog ponašanja. Ima li najšire društvene akcije u pogledu suzbijanja narkomanije, u pogledu suzbijanja alkoholizma i drugih pošasti koje razaraju ovo društvo, a ponajviše njegov podmladak? Reći ću još nešto o vašoj nedoslednosti (kada kažem vašoj, mislim na Vladu) u pogledu donošenja i primene propisa i selektivnim propisima za, takoreći, dnevnopolitičku upotrebu. Prvog avgusta 2010. godine (preneću izjavu koju su preneli svi dnevni listovi) objavljeno je sledeće – zatvori u Srbiji su preopterećeni, broj zatvorenika raste iz godine u godinu, pazite, to je preneto sa vaše strane, a među ključnim razlozima su: pod jedan, kaznena politika sudova i pod dva, praksa određivanja pritvora. Dakle, to su bila dva osnovna razloga zašto je došlo do preopterećenosti u zatvorima. U zatvorima je, dalje je preneto, 31. decembra 2009. godine bilo 10.974 lica. To je za 1.200 više nego 2008, to je za 2.000 više nego 2007. i za 3.000 više nego 2006. godine. Učestalo određivanje pritvora predstavlja jedan od osnovnih razloga za povećan broj pritvorenika. To je takođe ono što je izneto tog 1. avgusta 2010. godine. Gospodo iz vladajuće koalicije, ovo ste govorili pre samo dva i po meseca. Šta se to drastično promenilo u Srbiji za 75 dana da će se pritvor posle ovih izmena i dopuna utrostručiti? Kad ste govorili istinu, pre 75 dana ili danas? Otvaramo još jedno pitanje: da li je država organizaciono i tehnički spremna za ovako nešto, da li je država spremna da primi i adekvatno izdržava ovoliki broj pritvorenika? Mislite li vi o tome? Evo zašto: u pritvoru danas boravi oko 3.000 pritvorenika, i to je duplo više nego što kapaciteti dozvoljavaju. Još pre nekoliko meseci, tačnije negde u aprilu ili maju mesecu, zamenik obmudsmana za prava osoba lišenih slobode izjavio je, citiram: „Uslovi za sve pritvorenike su ispod minimuma standarda“. Pazite, uslovi za sve pritvorenike su ispod svakog minimuma standarda, a vi ovim merama želite da utrostučite broj pritvorenika! Ugrožena vam je država je l' tako, je l 'to razlog? Dalje, gospođo ministre u Centralni zatvor u Beogradu, gde ima oko 1.200 pritvorenih lica, pristup imaju samo Crveni krst i Visoki komesarijat UN za ljudska prava. Zašto je to tako? Čak ni onaj Helsinški odbor za ljudska prava nema pristup tamo, a vi pričate o pravnoj državi i o tekovinama neke evropske civilizacije. A znate li kakve su tekovine ovih pritvora za sve ovo vreme otkad ste vi na vlasti? Ovo su zvanični podaci, koji su objavljeni. Evo šta kažete: obroci začinjeni bubašvabama, nedopustiva prenaseljenost, nedostatak dotoka vazduha i prirodne svetlosti, neokrečenost i loša higijena spavaonica, spavanje na podu, loša ishrana, neadekvatna zdravstvena zaštita. Da li vi mislite, gospođo ministre, i vi iz Vlade, o stanju u kojima se pritvorenici nalaze? Očigledno je da ne mislite, ne mislite o stanju pritvorenika kako u državi, tako i van države. Sada nam je možda malo jasnije zašto ne mislite o stanju pritvorenika i van naše države, a to je, gospođo ministre, vaša ustavna obaveza. Zašto se ne ponašate ljudski, ako ne možete da se ponašate politički, zašto ne štitite sve državljane Srbije kako vam to Ustav nalaže, onako kako to piše u Ustavu? Zašto se ne brinete, i posle naših višemesečnih apela da je ugroženo zdravstveno stanje dr Vojislava Šešelja u haškom kazamatu? To je nešto što već mnogo puta postavljamo kao pitanje u ovoj skupštini i nailazimo na zid ćutanja. Kada vidimo kakvi su pritvori, ove 24 pritvorske jedinice u našoj zemlji, zaista se pitam da li ste vi nekada čitali neku knjigu o onim kazamatima u dalekom Sibiru? Mnogo sličnosti ima sa onim pritvorima.Dakle, pritvor treba da bude izuzetna mera. Ne može se podrazumevati, već se koristi kada su iscrpljene sve mogućnosti. Tada treba da se određuje, što je najkraće moguće vreme, to bi trebalo da bude pravilo; i postupak o tome treba da bude hitan. Ne sme se dozvoliti da sudije izlaze u susret državi tako što će pokrivati onaj pritvor. Najgore od svega je, gospođo ministarka, kada se sudija plaši da ukine pritvor. Plaši se kada se uključe mediji, pa počne licitiranje, pa počne targetiranje i onda se u stvari krši prezumpcija nevinosti. Sve ovo što radite je ishitreno i bez neke velike pravne analize. Zaista, to je brzo, a što je brzo, to je i kuso. Apsolutno vam ove izmene nisu bile potrebne.
Po Poslovniku, Željko Tomić.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege, reklamiram član 107. stav 1 – govornik na sednici je dužan da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Vi ste, gospođo predsednice, morali da intervenišete u odnosu na izlaganje narodnog poslanika Zorana Ostojića, koji je, citiram, rekao: „Služba je instalirala svog novog prvog čoveka“, odnosno, otišao je Milošević, došao je Koštunica, što ne odgovara istini. Naravno, gospodin Ostojić je govorio o svemu samo ne o temi, i to je bio još jedan razlog da mu se oduzme reč. Povodom onoga što je gospodin Ostojić rekao, mi smatramo da nam je povređeno dostojanstvo, kao i ovom domu, kao i celoj Srbiji, jer opšte je poznato da je Vojislav Koštunica posle izborne pobede 24. septembra 2000. godine prvi i jedini put video Slobodana Miloševića onda kada mu je odneo „Službeni glasnik“ u kojem piše da je regularno pobedio na izborima. Što se tiče instaliranja Službe, valja isto tako podsetiti da su neki čelnici tadašnje opozicije, kao što su Vuk Drašković, Dragoljub Mićunović, pa i Zoran Đinđić, imali viđenja sa Slobodanom Miloševićem, što javna, što tajna. Podsetiću i na kontakte baš sa šefom DB-a Jovicom Stanišićem, što Vojislav Koštunica nikada nije imao. Kada već pričamo o tome, mi možemo da pričamo i celu noć, ali mislim da je trebalo da prekinete gospodina Ostojića. Prvo, nije govorio o temi, a drugo, govorio je drastičnu neistinu.
Mislim da nije povređen Poslovnik, s obzirom na to da ja zaista ne raspolažem podacima iz DB-a i ne mogu apsolutno znati da li je gospodin Ostojić govorio istinu ili ne. Vi koji raspolažete, među sobom, to bolje znate. Zaista, postoji mogućnost da pogrešim ako intervenišem, s jedne strane, a s druge strane, nemam informaciju o tome ko se sa kim koliko puta viđao. Kao izabrani predstavnik građana, moram voditi računa da poštujem poslanika koji očigledno ima više informacija od mene. Molim vas, vi znate da kada podsetim poslanika da se vrati na dnevni red, on kaže – ovo mi je asocijacija na aktuelnu temu. To činite i vi, ne mislim personalno vi, ali poslanici vaše poslaničke grupe, pa ako je trebalo da kažem gospodinu Ostojiću da se vrati temi, koristim priliku sada da vas sve još jednom zamolim da govorimo o aktuelnoj temi. Po Poslovniku, narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Član 27, koji se tiče načina vođenja sednica, koji istovremeno uključuje i način na koji se obraćate narodnim poslanicima. Možete vi reći da neko nije u pravu kada traži povredu Poslovnika i da Poslovnik nije povređen, ali nemojte, kada dajete obrazloženje, da govorite u takvim kategorijama kao maločas, jer onda ispada kako ja ne bih povredio Poslovnik ako bih rekao da imam pouzdane podatke da ste trostruki agent raznih stranih obaveštajnih sila i da sedite na mestu predsednika Narodne skupštine. Vi biste me onda opomenuli i rekli biste mi da vređam, a ne biste rekli na to da ne možete da reagujete zato što vi zvanično ne raspolažete informacijama o tome ko je agent, a ko nije. Jednostavno, to ne dolazi u obzir. Vrlo prosto, ako neko insinuira, izgovara teške insinuacije na račun lidera jedne liberalne političke stranke koja je parlamentarna, ili nekoga od nas ko je ovde prisutan, to deluje uvredljivo. Niko od vas ne traži da se vi uključujete u raspravu u meritumu, je li nešto tačno ili nije, nego, kada već znate da nemate dokaze za nešto i njima ne raspolažete, a čujete neke teške optužbe, na vama je da onoga ko ih iznosi opomenete da je neko drugo mesto za tako nešto, a ne Dom Narodne skupštine. Mi ovde možemo jedni druge politički kvalifikovati kao radne, neradne, ispravne, neispravne, loše, gubitnike, dobitnike, one koji čine štetu građanima svojim političkim ponašanjem, one koji čine korist, to može, to je dopustivo, ali da govorimo u kategorijama da je neko iz Službe nekoga namestio da nešto obavi, bez ijednog dokaza o tome, dopustićete da je to krajnje uvredljivo. Ja za lidera Liberalno-demokratske partije nikada nisam rekao ništa od onoga što se drugi usuđuju da pričaju, jer ja ne znam odakle njemu novac, ali mogu samo da komentarišem da se to čuje i vidi u javnosti.
Zahvaljujem na sugestijama, ali prosto nemam drugi odgovor do onaj koji sam dala gospodinu Tomiću. Nemate pravo na repliku, ne možete mi replicirati. Gospodin Ostojić reklamira povredu Poslovnika.
Član 107, dostojanstvo Skupštine. Pitam vas da li je insinuacija povreda Poslovnika? Da li je insinuacija da je gorela američka ambasada ili je činjenica? Da li je insinuacija da je tada predsednik Vlade bio Vojislav Koštunica ili je činjenica? Da li je insinuacija da se policija sklonila i pustila navodne demonstrante, branioce Kosova, kako god, da zapale? Da li je to insinuacija ili činjenica? Da li je insinuacija da je Legija postao komandant zločinačke oružane formacije Državne bezbednosti devedesetih godina, ili je to činjenica? Da li je insinuacija da je penzionisan kada je Zoran Đinđić bio predsednik Vlade ili činjenica? Da li je insinuacija da Jočić, ministar policije, u vreme paljenja američke ambasade nije mogao komandovati policijom, ili je to činjenica, jer je bio povređen? Da li je insinuacija ko je komandovao policijom? Jeste, nije Jočić. Ko? Nikitović ili Bulatović? To će se utvrditi. To nije činjenica, tačno. Ne znamo ko je od njih dvojice. Ili lično Koštunica. To je insinuacija. Ali, pitanje ko je komandovao policijom, neka bude insinuacija, da li je to vređanje? Ne, to je samo postavljanje pitanja, nikog ne vređam time. Pitam ko je komandovao. Utvrdićemo to jednom. Da li je učinjeno krivično delo? Da li je neko za to odgovarao? Nije. Da li je insinuacija ili činjenica da je jedan čovek dobio tri meseca zatvora za paljenje džamije? Nije insinuacija, to je činjenica. Ko je tada bio na vlasti? Koštunica. Da li je to insinuacija ili činjenica? Činjenica.
Vreme. Nema povrede dostojanstva Skupštine, ali ako ste nezadovoljni, možemo se u danu za glasanje izjasniti da li je povređen Poslovnik. Gospodine Ostojiću? Nećete, dobro. Replika, gospodin Aligrudić.
Vrlo ću kratko. Što se tiče činjenica i insinuacija, čuo sam vrlo dobro šta ste rekli, gospodine Ostojiću. Sve bi to bilo u redu kao odbrana razloga za politički nastup, ali u jednakoj meri ukoliko biste vi prihvatili da sam ja isto ispravan i u redu i da nema nikakvih povreda Poslovnika ako vam budem rekao, na primer, dakle, ne tvrdim ovo, ovo je samo retorski, da građani znaju da nije nikakva uvreda, lično upućeno, kao kad bih ja vama rekao sledeće: pitam vas, da li je istina to da vama smrde noge? Ja to ne znam, ali vas pitam, pa time insinuiram da je to zaista tako. Znate, to su retoričke igre. Ako vi nekome postavite pitanje, pa ga stalno postavljate, sa odgovorom na koji se cilja, a vi kao ne znate šta je odgovor, onda je to insinuacija. Pazite, to je pitanje političkog stila. Neko može da u političkom stilu deluje tako da postavlja pitanja, neko daje direktne i neposredne tvrdnje, a vi radite na ovaj način. Neko iz vaše grupe ili neko sa nekih medija, kao što je ona užasna televizija B 92, to radi direktno. Naravno, ne možete oduzeti pravo nama koji se osećamo povređenim zbog vaših reči da reagujemo. To ćemo uvek činiti, a vi kako god hoćete. Drugo, odmah da znate, šta god vi budete rekli nakon ovoga, dalje se više neću javljati, upravo zbog dostojanstva ovog doma. Nema razloga, sem ukoliko ne načinite neku maksimalnu uvredu, što od vas mogu i da očekujem.
Gospodin Željko Tomić reklamira povredu Poslovnika. Molim službe da vide o čemu se radi, ne radi sistem.
Poštovana predsednice, poštovane kolege, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Đukić-Dejanović, sada ste vi faktički prekršili član 107. jer ste u obrazloženju, odnosno u odgovoru na moju primedbu o kršenju Poslovnika rekli kako, bože moj, vi niste upoznati sa nekim stvarima, a mi koji pričamo o službama i sličnim stvarima možda jesmo. Nećete me moći ubediti, i onda ćete loše o sebi govoriti ako se ne sećate da je Vuk Drašković, lider SPO, posle sastanka sa vašim bivšim predsednikom Slobodanom Miloševićem rekao da se radi o šarmantnom i duhovitom čoveku. Iznenadićete me ako pokažete da ne znate da je, recimo, Zoran Đinđić sedeo sa Jovicom Stanišićem; te fotografije iz kafane su bile u novinama, u „Nedeljnom telegrafu“. To nisu izveštaji nekih službi, to je ono što se pojavilo u štampi. Šta god da sam rekao, crpeo sam iz medija, u poslednjih dvadeset godina. Nije me niko zvao da mi kaže, nego sam jednostavno znao, kao i vi, kao i svi prisutni, kao i svi građani Srbije, za kontakte tadašnjih opozicionih lidera sa Slobodanom Miloševićem i sa službama. Vojislav Koštunica je prvi i jedini put video Slobodana Miloševića onda kada mu je predočio da je Republička izborna komisija priznala pobedu Vojislava Koštunice nad Slobodanom Miloševićem na predsedničkim izborima u septembru 2000. godine. To je ono što sam želeo da kažem. Nemojte se praviti nevešti, znate jako dobro o čemu sam govorio. Hvala vam.
Ja bih čak mogla sa vama vrlo da se složim, međutim, vi po drugi put reklamirate isti član Poslovnika. Molim vas da to više ne činite, moraću da primenim poslovničku odredbu. Gospodin Zoran Ostojić ponovo reklamira Poslovnik. Na repliku imate pravo još sada i završavamo, kao što je rekao gospodin Aligrudić.
Slažem se sa gospodinom Aligrudićem da se mi vratimo na ovaj zakon, da ga popravimo, ali samo da odgovorim gospodinu Aligrudiću. Da li moje noge smrde, to nije poznata činjenica. Možda smrde, možda ne smrde, ali svakako to nije poznata činjenica ni za gospodina Aligrudića, ali da je gorela američka ambasada, nekako mi se čini da je poznata činjenica i to ne može da se upoređuje. Uopšte ne želim dalju polemiku. Želim da mi donesemo zakon kojim ćemo nasilje skloniti sa ulica kako bi zagovornici politike nasilja mogli nasilje, eventualno, da zagovaraju na internetu, govorom i štampom, ali ne da ga primenjuju u praksi, jer, na kraju krajeva, svi dvadeset godina živimo u nasilju. Zato mi je stalo da se ovaj zakon usvoji, a da se ne krše ljudska prava, jer smo mi partija koja o tome vodi računa. Ja nikoga ne vređam. Ako su insinuacije, one mogu biti uvreda, ali ja sam govorio o činjenicama. Gospodinu Tomiću bih preporučio: idite vi, pošto znam da ste partizanovac, sa Marašom, navijajte za Partizan, ali manite se onih navijačkih grupa i svega onoga u šta ste duboko zagazili.
Molim vas, nemojte se poslaniku obraćati. Želela bih samo još jedanput da podsetim da je reklamiranja člana koji reguliše dostojanstvo Skupštine bilo više nego što predviđa Poslovnik, a da nisam reagovala. Moraću da reagujem. Gospođa Milica Radović reklamira povredu Poslovnika, ili kao ovlašćeni predstavnik?
Znate šta, moram da se pozovem ponovo na član 107. zato što je upravo gospodin Ostojić meni sad dao priliku za to.
Molim vas, ne možete na član 107.
Dozvolite mi samo jednu rečenicu.
Dozvoljavam samo jednu rečenicu. Pustite poslanicu da kaže jednu rečenicu, vi iz njene poslaničke grupe. Izvolite, Milice.
Krcun savremene politike u Srbiji je sebi zadao najveći udarac onog trenutka kada je rekao da su mu ruke prljave, ali da mu je savest čista. Za razliku od Krcuna savremene Srbije, Demokratskoj stranci Srbije i svim njenim članovima su i ruke i savest čisti.
Gospodin Jugović hoće da potvrdi neke činjenice, ali ne znam kroz koju formu. Replika, pomenut je gospodin Vuk Drašković i situacija kada je konstatovao neke sadržaje. Izvolite. Morate da se prijavite ponovo. Molim stručne službe, ne funkcioniše elektronski sistem prijavljivanja. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš.
Hvala, poštovana predsednice. Ovo što smo malopre čuli od poslanice Demokratske stranke Srbije je definitivno kršenje člana 107, odnosno mogu da se pozovem na njega, ali nije samo ona izgovorila stvari koje zaista deluju uvredljivo. Pre toga je to uradio i gospodin Aligrudić, kada se gospodinu Ostojiću obratio rečima, na kraju svog govora, da od njega može da očekuje teške uvrede. Vi niste reagovali na to, a gospodin Ostojić nije takva osoba koja može nekog teško da uvredi, niti je ikad imao nameru tako nešto da uradi. Suština onoga zbog čega sam se javio je da pokušamo jednom za svagda da raščistimo jednu stvar. Čedomir Jovanović jeste izjavio da mu je savest čista, ali prljave ruke. Prljave su mu ruke zato što je morao, verovatno, da se rukuje sa nekim ko se nalazi na mestu predsednika vaše partije i koga je morao da podrži 2000. godine da bi pobedio jedan režim. Mislim da su te reči koje ste rekli, gospođo, veoma neozbiljne. Za svakoga u ovoj zemlji ko zna o politici koju vodi LDP ta priča da je neko Krcun novog doba je krajnje smešna. Molim vas još jednom da činjenice koje je izneo gospodin Ostojić shvatite najozbiljnije. Te insinuacije koje vi iznosite najviše govore o vašoj partiji. Ono što se dešavalo za vreme Vlade Vojislava Koštunice, od paljenja ambasada, džamija, jesu činjenice. Zna se ko su bili ministri policije, zna se ko su bili šefovi Državne bezbednosti i o tome je ovde reč. Znači, nijedna insinuacija ovde nije izneta, osim pretpostavke da je samo jedan od dva čoveka mogao da dopusti paljenje američke ambasade, da li Rade Bulatović ili Aleksandar Nikitović.
Reč sam dala gospodinu Aleksandru Jugoviću, najpre.
Vrlo ću kratko odgovoriti ljudima iz DSS-a, oni će to odlično razumeti. Za razliku od Vuka Draškovića i Zorana Đinđića, Vojislav Koštunica nikada nije bio meta za likvidaciju, ni Miloševićeve tajne policije, ni eskadrona smrti. U tome je suština.
Gospodo poslanici, imamo vrlo aktuelnu temu. Istoričari pišu istoriju. Molim vas da se vratimo aktuelnom dnevnom redu. Gospođa Nada Kolundžija.
Htela sam da repliciram, jer mislim da je nedopustiv način na koji se neki važni događaji interpretiraju. Dakle, svako ko misli da odgovoran političar treba da sedi u svojoj sobi, ljut na ceo svet i da ne komunicira ni sa kim kako bi pokušao da reši problem, ne razume šta je politika. Dakle, odgovoran političar traži rešenje za situaciju u kojoj se zemlja nalazi, traži način da se izađe iz teških okolnosti u kojima zemlja jeste u nekom trenutku. Pokušaj da se optuže oni koji komuniciraju sa svima koji bi mogli da rešavaju tu situaciju pokazuje samo da ne razumeju šta je odgovoran političar.
Gospodin Dragan Šormaz.
Član 107. Zaista bih vas zamolio, važna je tema, sutra se igra derbi, da se vratimo na dnevni red…
Gospodine Šormaz, pomenut je u više navrata član 107. Ne možete po članu 107.
Onda član 27.
I član 27. je pomenut jednom. (Miloš Aligrudić: Pa šta?) Gospodine Aligrudiću, molim vas da mi ne dobacujete. Gospodine Šormaz, ne mogu vam dati da reklamirate član Poslovnika koji je već pomenut, jer onda zaista kršim Poslovnik. Po Poslovniku, izvolite. Nema osnova za repliku, razjasnili ste se među sobom, dalje nema replika. Gospodine Aligrudiću, izvolite, možete po Poslovniku.
Pošto sam tražio reč po Poslovniku, reći ću da je u pitanju član 105, a u vezi sa članovima 106, 107, 108, 109, 110, sve do člana 117. (Predsednik: Očigledno da zloupotrebljavate institut povrede Poslovnika.) Da li mogu da završim? Dakle, član 105. Radi se o održavanju reda na sednici. Kada se radi o održavanju reda na sednici, postoji određena uloga predsednika Narodne skupštine koja je Poslovnikom predviđena. Održavanje reda na sednici ne znači da predsedavajući može da sprovodi samovolju, pa čak ni u pogledu tumačenja Poslovnika. Sada ću da obrazložim na šta mislim. Dakle, ne pozivam se na te članove opreza radi, nego vam govorim da ste ih vi kršili. Vi kršite i član 103. direktno, i na to se sada pozivam, jer ne može se pozvati na istu povredu Poslovnika dva puta. Ako neko povredi Poslovnik, npr. gospodin Ostojić, i mi na to ukažemo, ne možemo mi pet puta da govorimo kako je gospodin Ostojić povredio taj član, jer je to već raspravljano, ali ako ponovo gospodin Maraš povredi Poslovnik ili neko drugi, valjda imamo pravo da reagujemo. Ispada da neko može da nas vređa jednom, da se mi pobunimo, da kažemo zašto smo povređeni, a posle toga ceo dan, po vama, može da nas vređa ko god stigne, a mi ne možemo da ukažemo na povredu člana 107. Kakvo vam je to nakaradno tumačenje Poslovnika i način vođenja sednice? To je za mene prosto neverovatno.
Član 117, koji reguliše red na sednici i koji kaže da se predsednik stara, kaže da „o izrečenoj meri na sednici predsednik obaveštava“, pa koga sve obaveštava. Dakle, nijednu meru nisam izrekla, te ste se očigledno pozvali na član koji nije argumentovao sadržaj vašeg kazivanja. Što se tiče člana 103, vi ga tako interpretirate. Zapravo, vi ste želeli repliku, a nije više bilo osnova za repliku. Mislim da je sve razjašnjeno. Ova tema je u ovom momentu završena i sami ste rekli da je dovoljno i da ne želite repliku. Prema tome, ne razumem, verovatno je samo vama jasno šta reklamirate. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, po amandmanu.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega građani Srbije, evo koliko se samo članova Zakonika o krivičnom postupku menja, a evo kakva se sve rasprava vodi u ovoj sali, da bi se sprečilo ili podržalo menjanje samo dva člana koja kažu da se pritvor može produžiti sa osam na trideset dana, i to samo za najteža krivična dela, i evo na koji način se razni ljudi pronalaze u ovoj temi, ovim odredbama i ovim izmenama. Naravno, ja bih da to vratim malo na dnevni red o kome danas raspravljamo i da podvučem nekoliko veoma važnih stvari o kojima su moji prijatelji iz Demokratske stranke i vladajuće koalicije govorili. Ovim zakonom, izmenama ovog zakona ne pokušavamo da sprovedemo nasilje u ovoj zemlji, već želimo da sprečimo nasilje. Ovim izmenama ne pokazujemo strah. Kao član „Otpora“, najbolje znam šta je strah. To je ono što vidim u očima mojih političkih protivnika kada Boris Tadić najavi da će raspisati izbore, jer znam da će posle toga da ustanu, da mu pruže ruku, da se rukuju sa njim, da sednu na svoje mesto ovde pored mene, kao poslanici, svi koji sede u ovoj sali, i zajedno sa nama da aplaudiraju. Znam da ima proroka u ovoj sali i kada kaže neko da je Demokratska stranka deset godina na vlasti u ovoj zemlji zahvaljujem mu se, jer Demokratska stranka upravlja ovom zemljom od 2007. godine. A kada neko kaže da će Demokratska stranka vladati deset godina, on prvo govori o svojoj slabosti, a onda o našoj snazi. Loše ste prorekli, to znači da ćemo biti na vlasti samo do 2017. godine. Ne donosimo zakone da bismo opstajali na vlasti, da bismo nekoga plašili, da bismo sprovodili teror u ovoj zemlji. Mi smo bili žrtve terora, i iz Demokratske stranke, i iz Srpskog pokreta obnove i DS i „Otpora“ zajedno, i znamo kako je biti žrtva terora i znamo, gospodine Munjiću, kako je to biti u zatvoru. Bio sam u zatvoru 45 puta u vreme kada je vaša stranka bila na vlasti i spavao sam na betonu; to je bio vaš odnos prema uhapšenima i zatvorenima. Ne vidim sada kako ste preko noći progledali da je to nehumano i da nije dobro, a tada vam je to bilo dobro. Želim nešto da kažem. Neki moji prethodnici su kazali da pokazujmo paniku i da je vlast u panici zato što donosimo ovakav zakon. Neko demonstrira paniku i strah onog trenutka kad na studente koji traže njegovu ostavku potegne hekler, kada na taksiste koji demonstriraju ispred Skupštine potegne pištolj. Nikada nisam nosio ni hekler, ni pištolj. Znam da ima ljudi u ovoj zemlji čiji su životi ugroženi, i to baš od ovih nasilnika. Njihovo obezbeđenje nosi oružje, ali ti ljudi se ne plaše, ti ljudi idu u susret izazovima, ti ljudi su ugroženi zbog toga što žele da ovu zemlju naprave zemljom u kojoj će normalni, pristojni ljudi moći pristojno da žive. Ti ljudi su ugroženi zato što su se osmelili da sve vođe organizovanog kriminala, koje su godinama nastajale u ovoj zemlji, stave tamo gde im je mesto, u zatvor. Tim ljudima koji sede ovde ispred mene čestitam na tome, jer nema nijednog organizovanog kriminalnog ganga čiji vođa ovog trenutka nije u zatvoru, pravosnažno osuđen ili čeka pravosnažnu presudu. Ali, ovde se kroz ovaj zakon poteže i pitanje sporta, poteže se pitanje da li je u redu da se zapali sedište Demokratske stranke ili bilo koje političke stranke. Uvek sam se zalagao za to da svi ljudi mogu da kritikuju vlast i podržaću svakog iz opozicije ko bude kritikovao vlast sa pozicije argumentovane kritike i zbog toga bude bio izložen bilo kakvoj pretnji. Niko nikome u ovoj zemlji više nikada neće smeti nekažnjeno da preti, bez obzira na to da li pripada nekoj manjinskoj grupi po seksualnom opredeljenju ili nekoj drugoj manjinskoj grupi, i da sutradan neko drugi bude žrtva protesta zato što je član neke manjinske grupe. Šta ako sutradan za nekoga ko gaji egzotično bilje neka većina kaže – u Srbiji se ne gaji tropsko bilje i to nije stav većine u ovoj zemlji, pa da mu razlupamo štand sa egzotičnim biljem? Moraću da ga podržim, da ga zaštitim. Ima pravo, ako želi, da gaji egzotično bilje. Imam ovde još nekoliko zamerki. Citiran je ovde malopre i gospodin Janjić, kaže „to je siva eminencija 5. oktobra i evo šta kaže gospodin Janjić na televiziji BN, evo šta gospodin Janjić kaže o 1999. godini“. Kada citirate gospodina Janjića sa televizije BN citirajte ga iz1999, 1996, 1995. godine. Kaže – organizovani kriminal se stvara tako što potpredsednik Vlade heklerom vitla pred taksistima. To kaže gospodin Janjić, siva eminencija 5. oktobra. Nije on nikakva siva eminencija 5. oktobra i nije nikakav Legija heroj 5. oktobra. Heroji 5. oktobra su građani ove zemlje. Kada god smo protestovali na mitinzima, demonstracijama, nijedan izlog nije bio slomljen. Nikada nismo išli da svoja uverenja prodamo za patike, televizor, video-rekorder, sliku iz Skupštine. Ponosan sam na svoje prijatelje saborce, jer smo imali svoje ideje, svoja uverenja, iza kojih smo stajali. Nikad se nismo krili iza fantomki ili kapuljača. Nikada nismo jurišali motkama na izloge i bejzbol palicama na političke protivnike. Da li je neko 5. oktobra imao drugačije ideje, ambicije, to ne znam, ali znam da je dva miliona ljudi izašlo da na veličanstven način odbrani svoju izbornu volju. Govorim u ime tih ljudi, ne u ime šačice onih ljudi koji su izašli iz drugih interesa. I tad su oni bili sakriveni iza kapuljače, i tad su oni stajali pored nas. Možda su oni vrebali sliku iz Skupštine, fotelju ili kompjuter, ali mi nismo vrebali priliku da sednemo u fotelje vlasti. Samo smo želeli da ovu zemlju upriličimo kao normalnu zemlju, da se u njoj može normalno i bez straha živeti. Ovim izmenama Krivičnog zakonika želimo to da uradimo, da nikada niko ne bude u strahu da li će svoje dete od pet godina odvesti na fudbalsku utakmicu, da nikada više niko ne bude u strahu da li će izaći na ulice i suočiti se sa hordom koja je pošla da mu slomi glavu samo zato što drugačije misli. Pripadam grupaciji slobodnomislećih ljudi i zalagaću se uvek da svako ko drugačije misli ima pravo da iznese svoj stav, bez obzira na to da li je taj stav kritičan i da li tim stavom kritikuje mene, moje političke prijatelje, sagovornike i da li neko ko iznosi takav stav želi da se kritikujući DS kandiduje da zameni DS na vlasti. Dobro je kada opozicija kritikuje vlast, ali nije dobro kada opozicija ima jedan stav o nasilju, a vlast drugi stav o nasilju. Nije dobro kada bilo ko želi da nasilje zloupotrebi za neke političke ciljeve i ideje. Podvlačim, nikada, učestvujući deset godina na protestima, nismo bili vinovnici bilo kakvog nasilja. Protestovali smo mirno, dostojanstveno, obrazlažući svoje ideje, zajedno sa građanima ove zemlje. Moram da napomenem, nikada niko nije ovu zemlju doživljavao kao neprijateljsku zemlju, to je zemlja svih nas, i nikada niko od nas nije institucije ove zemlje doživljavao na takav način da nam smeta kad predsednik Republike posmatra neku sportsku priredbu, kada predsednica Skupštine posmatra neku sportsku priredbu. Pogledajte zemlje sveta, Holandiju, Kinu, Rusiju, Indiju, Alžir, Libiju, Venecuelu, svi ti ljudi, predsednici tih država i predsednici parlamenata posmatraju svoje sportske događaje, navijaju za te ljude koji predstavljaju te zemlje, navijaju za svoju reprezentaciju. Samo se Srbiji desilo da navijači srpske reprezentacije žele da linčuju srpskog golmana. Neću takvu sliku Srbije u svetu. Hoću sliku stabilne, jake, slobodne zemlje, u kojoj svako ima pravo da iznese svoj stav, bez obzira na to da li je manjina ili većina. Teško je bilo nekada u Srbiji biti manjina. Trebalo je da neko ko je intelektualac bude suočen sa kritičkim stavom okoline zbog svog manjinskog mišljenja, ali ti ljudi koji su nekada bili manjina i koji su spaljivani na lomači zato što su bili manjina u vreme inkvizicije, bili proganjani u neka druga vremena, ti ljudi su postavili principe demokratije i slobode, građanskih sloboda. Zahvaljujući tim ljudima, danas imamo savremenu civilizaciju kakva jeste. Naša zemlja Srbija će biti deo te civilizacije, jer ima svoju budućnost, a huligani imaju budućnost u zatvoru. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Jorgovanka Tabaković.
Počeli smo danas rad u 10.00 časova i, evo, posle dva i po sata Poslanička grupa Napred Srbijo SNS još uvek ne može da dođe na red i da obrazlaže svoj amandman na član 1. Iako me niste još uvek prozvali po amandmanu na član 1, morala sam da se javim i da vam kažem da upravo iz ovakvog ponašanja proističe ugrožavanje prava nekih manjinskih grupa, jer ako je danas dozvoljeno da se dva i po sata replicira, odobrava povreda Poslovnika, a u nekim drugim slučajevima to nije moguće, hajde da postavimo pitanje da li to zavisi od našeg raspoloženja, ili vašeg raspoloženja, ili zavisi od zakazanog vremena za glasanje popodne, pa da ljudi ne gube vreme po gradu, nego da sede ovde i da se otvaraju razne teme i da onda budemo optuženi svi mi podjednako koji sedimo ovde da otvaramo razna pitanja. Hoću da govorim o amandmanu na član 1, ali moram pre svega da kažem da izmena zakona po svojoj suštini i sadržini nije u tome da li se menja jedan član ili se menja pet članova. Zakon se može menjati jednim članom tako da se on ukida, da prestaje njegovo dejstvo. Znači, nemojmo mešati suštinu i formu. Članom 1. se produžava trajanje pritvora na maksimalnih mogućih trideset dana, sa osam. Nije nedopustivo da vlast i vi, gospođo ministre, kažete da se predloženom odredbom prevazilaze problemi koji se pojavljuju u praksi u slučaju kada ima više osumnjičenih lica i kada je neophodno odrediti meru pritvora u kratkom roku predviđenom važećom odredbom Zakonika i da to jednostavno nije moguće uraditi jer nemate vremena da sprovedete istražne radnje. Jedan je zaključak da je prilikom određivanja prvobitno ovog roka od osam dana napravljena loša procena. To je dopustivo. Svaki zakon pokaže da je nemoguće realizovati ga u praksi tek kada počnemo da ga primenjujemo. Zato i postoji institut izmena i dopuna zakona, zakonika ili bilo kojeg akta. Znači, nije nedopustivo promeniti ovaj rok, ali je pitanje iz kojih razloga to činimo i sa kojim ciljem? Da se vratim na ono što je nesporno svima nama. Svaka agresija i svako nasilje nesporno u svojoj suštini sadrži strah. Tu ću se sa svojom koleginicom Novosađankom, sugrađankom, gospođom Čomić rado složiti – da, agresija i nasilje proističu iz straha. Ali, ne možemo tako usko gledati kad kažemo da nasilje na sportskim priredbama, ili inače u društvu, proističe iz nečijeg straha, a da kad država, primenjujući svoje mere prinude i prisile, inače dopuštene, primenjuje u takvoj meri da i sama pokazuje nemoć, odnosno strah... Znači, insistiram na objektivnosti svih nas, da u proceni razloga za ovakve mere budemo maksimalno moguće objektivni, jer mi smo ovde ipak najviše zakonodavno telo, bez obzira na to iz kojih stranaka dolazimo. Ali, ako vi kažete da se ugrožava međunarodni ugled ili ugled u međunarodnoj zajednici Srbije time što se nasilje dešava, na primer, u Đenovi, ili snimci u vreme globalizacije postaju dostupni svima na svetu, pitam – a šta je teže ugrožavanje ugleda Srbije u međunarodnim odnosima, to ili kada nam svi stavljaju primedbu da, iako i Evropski sud za ljudska prava i Komitet za ljudska prava UN dopuštaju, pa i naš Ustav, da se u slučaju kršenja zajamčenih ljudskih i manjinskih prava, nasilnog rušenja poretka i izazivanja rasne, nacionalne i verske mržnje mogu ograničiti neka ljudska prava, ali da sud mora da ima dokaze da je pod parolom nekog udruženja koje ta prava ugrožava planirano došlo do ovakvih prestupa? Zašto vam i iz međunarodne zajednice i od velikog broja stručnjaka u domaćoj javnosti, od velikog broja poslanika, nezavisno iz koje poslaničke grupe dolaze, dolaze primedbe da niste baš sasvim u pravu kada tvrdite da je međunarodni ugled Srbije urušen neredima, a ne i preteranim ograničavanjem ljudskih prava, koje nije u skladu sa pomenutim stavovima Komiteta za ljudska prava UN i Evropskog suda? Znate li šta kažu i izjavljuju ta gospoda u vreme globalizacije? Na nečiju žalost, a na sreću svih nas, svi smo u stanju da pratimo ocene o onom što se ovde dešava u vezi s ovim zakonom. Javni pozivi da sud reaguje brzo ili „jezivo“ mogli bi pred sudovima koje sam navela, međunarodnim, od kojih zavisi naš ugled, biti dovoljni da se zabrana ospori kao odluka koja je doneta pod pritiskom. Šta na to kažete? Mene mnogo više brine zašto tolika žestina, takvo ogorčenje u odbrani izmena i dopuna ovog zakonika, u odbrani nečijih manjinskih prava, koja se ne može uporediti sa potrebnom žestinom u odbrani prava manjinskih akcionara. Nikog iz Demokratske stranke nisam čula da se bunio u vreme ukidanja manjinskih prava akcionara u Komercijalnoj banci, koja je, dan pre nego što smo ovde promenili zakon, doživela ukidanje svojih manjinskih prava kao jednog od osnovnih ljudskih prava i sloboda, a to je vlasničko pravo na akcije i raspolaganje njima. Šta je ta mera kada branite nečije manjinsko pravo? Zašto se u ovoj zemlji najmanje brani čovekovo pravo na rad? Zašto se tu ne organizuje rasprava u kojoj se javljaju svi, pa doprinose svi svojim primedbama, predlozima da uredimo ovu državu onako kako može da postoji mnogo konkretnih zakona, da smo dobro uređena država koja napreduje? Zašto sve više država Srbija poseže za metodama koje nisu ni ulagivanje narodu, a jeste dopušteno i to u dugoj ljudskoj istoriji, nije ni dodvoravanje narodu, nego počinje da bude zabranjivanje i naređivanje? Da li znate na šta to liči? Na roditelja kojeg dete pita – da li mogu da izađem napolje da se igram sa decom, na primer, sedam je uveče, a otac kaže – ne možeš. Dete pita – zašto? Otac kaže – zato što ja to kažem. Meni na to često liči 126 glasova koji, bez obrazloženja zašto je nešto neophodno uraditi, već samo snagom vladajuće većine, posežu sve češće za zabranama. Da li možete drugačije da tretirate član 23. Zakona o Narodnoj skupštini, u kojem je vladajuća većina preslikala stanje vladajuće koalicije i na odbore, u kojem je pokazala da joj manjina, skupštinska opozicija ne treba, sve pod firmom efikasnosti? Da li možete da očekujete da neko dobronamernom doživi zaštitu manjinskih prava ako ona ovde počinju da se krše? Da li mislite da to niko ne vidi? Ili mislite da je gledanost Skupštine toliko mala, ili nivo građana na tako malom nivou inteligencije, da treba neki Keka da ih podseti koliko oni teško žive i da li treba i na koji način da izražavaju nezadovoljstvo? Ne pretendujem da predstavljam celu Srbiju, ne pretendujem da znam šta misli svaki građanin, ne pretendujem na to da izražavam svoje emocije, ljubav prema sportu ili prema muzici, kao što to rade drugi, upravo zato što poštujem svačije pojedinačno i lično opredeljenje da to čini onako kako je to njemu najdraže, najprijatnije, najpristojnije. Molim i vlast da shvati da kada tražite da pritvor bude produžen sa osam na mogućih trideset dana i napišete u obrazloženju zakona da za to nisu potrebna dodatna finansijska sredstva, peti put molim, ne potcenjujte inteligenciju zrelih ljudi. Kako može taj veći broj lica kojima treba da utvrdite odgovornost, pa da podignete optužnicu, da ne optereti zatvor, kasu, hranu i sve ostalo što u zatvoru postoji? Ili ćete raditi nekim zakonom verovatnoće – jednog pustite, drugog ostavite u pritvoru, da biste ionako popunjene kapacitete mogli da koristite u punoj meri? Da li znate, gospođo Malović, poštovani ministre pravde, koliko je iz ove države sa njenog budžetskog računa plaćeno (znam samo za područje Vojvodine, a pitam vas da li znate) za neopravdano lišavanje slobode i predugo držanje u pritvoru sitnih kriminalaca i onih za koje se u vreme trajanja pritvora nije mogla podići optužnica, onih kod kojih je pronađena droga ili su činili neko drugo kažnjivo delo? Kažem, svako od nas mora da misli pre nego što progovori, mora pažljivo da upotrebljava reči. A vlast mora najviše da vodi računa kad odluči da donese zakon, da odredi rok i da razmišlja o tome, a ima sve kapacitete, modernizovali ste se, dobili ste mnogo sredstava za to, da li ste u stanju da primenite zakon; kada ga menjate, imate li sredstava da ga sprovedete. Iznad svega, ako ste utvrdili, ja nemam sigurnost da to tvrdim, ali vi bi trebalo da imate, ako tvrdite da je veliki broj maloletnika tu, da li posle ovakvih mera i držanja u pritvoru neko ko još nije formirana ličnost (zato govorim o maloletnicima) može da bude sa dobrim iskustvom i usmeren u dobrom pravcu? Od vremena kada je Platon pisao delo „Država“ kaže se – deci i neformiranim ličnostima se neke istine, iako nesporne, ne smeju prikazivati ogoljene, njihov mlad organizam i um nije spreman da ih prihvati. Kao kad vas deca pitaju šta znači neka psovka, a vi treba da budete vešti da ne ilustrujete psovku, nego da psovku objasnite kao ružan čin. Jedan roditelj koji je dobronameran mora da ima i veštinu. Neću da sumnjam u dobronamernost ove države, ali vama nedostaje veština. Nedostaje vam udubljivanje u probleme, da se upustite u rešavanje nasilja i da pokažete svim ugroženim grupama u ovoj državi da se borite za njihova manjinska prava. Tvrdim da je dostojanstvo čoveka najviše ugroženo oduzimanjem prava da radi. Ustav kaže da je ropstvo zabranjeno, a kad neko ne može da radi, da zaradi platu i da svom detetu kupi hleb, on jeste evidentno rob. Protiv toga se najmanje borite i najmanje takvih zakona dolazi u ovu skupštinu. Ovaj zakon, u kojem pišete da je borba za uređeniju Srbiju definisana amandmanom, tako što se kaže da ćete imati to rešeno za one koji čine dela koja se mogu karakterisati kao nasilje, a da ni jednom jedinom rečju preciznije ne obrazlažete kako se to nasilje definiše, znate na šta liči? Kao kad kažete – država poseduje akcije u značajnoj meri u nekom preduzeću. Šta je značajna mera za vas? Možda neka cifra - 25%, značajna mera za mene je možda 30%. Da li će neko odgovarati pred nadležnim državnim organima ne može da zavisi od vašeg i mog ugla gledanja, nego od precizno definisane mere. Mi danas imamo priču o monopolu, gde se postavlja pitanje da li je neko monopolista pa ima 47%, ili 30% dominantnog položaja. Ma, nema statističkog zavoda, državnog izveštaja, vladinog izveštaja gde su brojke uporedive i gde je moguće na osnovu njih precizno nekoga kazniti novčano, što je mnogo manja šteta, koliko god da košta. Zamislite, vi ćete usmeriti nečiji život, nekog od 16 godina, nekog od 20 godina, nekog od 50 godinam, time što ćete samo reći – nasilje, a nećete imati čak ni dovoljno obrazloženja, kao što imamo u Zakonu o bezbednosti saobraćaja, gde smo makar okarakterisali šta je nasilnička vožnja. Recite mi, molim vas, da li ovakav zakon zaslužuje da bude usvojen u ovoj skupštini, koliko god da je neophodno nasilje ograničavati i boriti se protiv njega svuda i na svakom mestu? Uvek moramo poći od sebe, od svoje veštine i od svoje dobre namere, ali put do pakla je popločan dobrim namerama, nama trebaju vaši rezultati. Za to vas plaćaju građani Srbije i mi to od vas očekujemo. Hvala.
Koristili ste vreme ovlašćenog predstavnika i iskoristili ste. U dobrom elokventnom maniru ste pomenuli i Zakon o Skupštini, Poslovnik i da se proizvoljno vodi sednica. Htela bih da kažem da strogo poštujući zakon i Poslovnik vodimo sednicu i da ima i malo nečeg subjektivnog u tome. Ima diskrecionog prava predsedavajućeg da procenjuje pravo na repliku, ali mislim da se trudimo da to apsolutno bude po standardima, za sve jednako. Gospodin Petar Jojić ima reč.
Gospođo predsedniče, gospođo ministre, ono što je danas u Srbiji karakteristično jeste da Srbija danas ima takvu situaciju da je njena normativna nestabilnost i inflacija propisa i zakona tolika da nema sudije koji može ove zakone u ovoj državi da primeni. Samo bih vas podsetio u čemu se sastoji ta nestabilnost. Država treba da donese dobre zakone. Država treba da donese zakone koji mogu biti primenjeni, država koja može da ima efikasno pravosuđe i efikasnu borbu protiv organizovanog kriminala. Kada gledate kada je Nemačka donela zakonik o krivičnom postupku, onda morate da se zapitate, gospođo ministre, šta to vas rukovodi da svakog meseca, svakih šest meseci ili svake godine idemo na izmene i dopune Zakonika o krivičnom postupku. Nemačka je donela fundamentalni zakon 1877. godine, čije se norme i danas primenjuju, Francuska 1958. godine, Belgija 1808. godine, Švajcarska 1934. godine, Italija 1989. godine, Engleska i Vels 1888. godine, Švajcarska 1887. godine, Švedska 1948. godine, i sa ovim zakonikom o krivičnom postupku jedna je od zemalja koje imaju stabilno, čvrsto i savremeno procesno zakonodavstvo. Ono što je ovoj državi potrebno, a verujem da vi kao ministar možete da postavite pitanje i da pokrenete postupak izmena i dopuna Zakonika o krivičnom postuppku, ne morate da na ovom projektu koji je u primeni, nego u ovom budućem koji se donosi kao lektira, koji predstavlja jednu lektiru a ne ozbiljan projekat, predložio bih vam da predvidite u novom ZKP maksimalni rok pritvora za pojedina krivična dela. Zakonodavac ne pristupa ovoj odredbi, niti se bavi ovim poslom. U našem procesnom zakonodavstvu mora biti određen maksimalni rok za određivanje pritvora. Ovde se sada manipuliše utoliko što se daje mogućnost od - do, ali posle podizanja optužnice, kao što vidite, možete nekoga da držite četrdeset godina u pritvoru. To bi moralo da bude ograničeno, da nadležni sudovi, bilo osnovni, viši i druge instance, sude u razumnom roku i da zakon bude primenjen, jer imamo propise. Ova izmena apsolutno ne donosi ništa. Moram da vam kažem da je ovo jedna privremena dnevnopolitička mera. Ovo je mera kojom političke stranke na vlasti treba sada da pokažu i da demonstriraju kako su spremne da zaštite prava građana. Jesam za to, ali pred zakonom i Ustavom svi građani moraju biti jednaki. Moraju biti jednaki i ovi koji su počinili neka dela 10. oktobra, ali da pravosudni organi imaju ista prava i obaveze da procesuiraju i one od 5. oktobra. Nema razlike tu. To kaže i Ustav, i raniji Ustav koji je bio u to vreme, i sadašnji Ustav. Ono što je karakteristično, gospodin Martinović vam je dao jednu ozbiljnu primedbu, a ja ću je dopuniti. Nasilničko ponašanje, to je odredba člana 344. Pitam sudiju, makar i vi, gospođo Malović, bili sudija, pošto dolazite iz pravosuđa, bili ste advokat: molim vas, da li će odluka ijednog sudije, izreka presude da glasi – krivično delo sa elementom nasilja? Gde to piše? Ili, nasilničko ponašanje, kako to piše u članu 344? Nijedna odluka... Advokatura i odbrana će se ovome sigurno suprotstaviti. Ovo može da bude predmet raspravljanja pred međunarodnim sudom ili Ustavnim sudom. Ne vidim da će ovo dati neke rezultate. Ovaj amandman koji ste usvojili, to je jedna besmislica. Nasilje, svako nasilje... Pre svega, možete sada da okarakterišete kao nasilje i ako se dogodi tuča vlasnika i navijača gusana u Mokrinu. Ako se potuku, eto vam sada, ovi građani u Mokrinu mogu odgovarati za nasilničko ponašanje. Pod ovakvom kvalifikacijom odredbe možete podrazumevati i svaki prekršaj javnog reda i mira. Može neko nekog da uhvati za vrat, može neko nekog da uhvati za bradu, može neko nekog da uhvati za uvo, može da mu udari šamar, može da ga gurne. Sada će neko da kaže – ovo kvalifikujem kao delo sa elementom nasilja. Nasilje ne treba toliko zloupotrebljavati. U poslednje vreme nemamo čime da se bavimo. Ne bavimo se privredom, ne bavimo se socijalnim problemima. Vidite koliko je vremena proteklo i koliko se uzaludno gubi dragoceno vreme, bez ikakvog rezultata. Ovde nema nikakvog poena, nema rezultata, to apsolutno mogu da vam kažem. Sećate se, kada je „Sablja“ aktuelizirala hapšenje 12.000 ljudi, šta smo imali? Gospođo Malović, vi ste u to vreme, sećate se, bili u prilici da pratite određene statističke podatke. Ako je uhapšeno i privedeno 12.500 ljudi, koliko je njih osuđeno? Sećate se, možda vi niste imali priliku tada da idete u kontrolu zatvora i obiđete ljude, ljudi u zatvorima ne da nisu mogli da imaju ono osnovno što im pripada po Evropskoj konvenciji, nisu imali krevet, nisu imali gde da sednu, a mnogi su danima i danima stajali, jer nisu imali gde. Gospođo Malović, nama su zatvori pretrpani. Ako je to jedini cilj i namera, da uhapsimo Srbiju, da pokažemo kako smo demokratska vlast, to nije dobro. Poznati teoretičari kažu šta je demokratija: demokratija je dobro organizovana manjina nad neorganizovanom i obespravljenom većinom. To je zabeleženo i to se danas u mnogim zemljama komentariše i u delima koji pišu stručnjaci iz ovog prava. Mogu da vam kažem da ovo što činite sada jeste obeležje zakona o terorizmu; sa dr Vojislavom Šešeljem i SRS sprečio sam njegovo donošenje. Gospođo Malović, ovo je taj projekat, koji je trebalo 2000. godine, kada je trebalo da vođe političkih stranaka DOS-a lete u zatvor, i da se krše međunarodna prava i Ustav Srbije... Doktor Vojislav Šešelj i ja i ministri u Saveznoj vladi... Kao savezni ministar u to vreme, trebalo je da pripremim predlog tog zakona i da ga podnesem Vladi na odobrenje i Skupštini, da ga Skupština izglasa. Tome sam se suprotstavio, jer sam video da to nije demokratija i da lideri političkih stranaka mogu da deluju kao lideri političkih stranaka, i političke stranke. Smatrao sam da je to moja dužnost. Drugo, to je, pre svega, obezbeđenje uslova za demokratiju, a sprečavanje torture i diktature. Ovo je taj projekat koji se u nekim zemljama primenjuje. Taj projekat, u to vreme, da smo ga prihvatili i da nismo rekli – izlazimo iz Vlade ako vi budete i dalje ovo forsirali... Sprečili smo donošenje. Znate li šta bi bilo? Bili bi hapšeni, bila bi oduzeta oprema svih političkih stranaka koju su koristile u svojim kampanjama. Bila bi oduzeta sva ona sredstva koja je Soroš slao iz inostranstva, preko Mađarske. U zatvor bi išli mnogi. Mi se s tim nismo složili, jer bismo time učestvovali u nečemu što je protivustavno i nije demokratski. Zato smo odlučili, kao ministri u Saveznoj vladi, da sprečimo to zlo i da nema revanšizma, bez obzira na to što nismo bili istog mišljenja i što nam se programi nisu slagali. Ovo radi javnosti, radi vašeg znanja, gospodo iz pozicije, koji ste nekada bili u opoziciji. To je projekat koji je trebalo mnoge da otera u zatvor i na dugogodišnju robiju. Kao što vidite, srpski radikali su to sprečili, ponašali su se na jedan demokratski i pravi način, poštovali pravila, pre svega, ponašanja i borili se za prava naših građana. Gospođo predsedniče, karakteristično je da ova izmena i dopuna ne ispunjava kriterijume pravne norme. Pre svega, svaka pravna norma, bez obzira na to da li je uslovna ili bezuslovna, opšta ili pojedinačna, sastoji se iz dva osnovna elementa: dispozicije i sankcije. I dispozicija i sankcija su pravila ponašanja. Međutim, to su alternativna pravila ponašanja, tj. primenjuje se ili jedno ili drugo. Nikako se ne primenjuje i jedno i drugo, upravo zbog određenih elemenata i lakoće njegove primene. Šta karakteriše zalaganje SRS još od 2000. i 2001. godine, šta smo u Saveznoj vladi, kada smo bili na vlasti sa SPS-om, radili? Radili smo na jačanju ljudskih prava i sloboda. Donošenjem, prvi put, Zakonika o krivičnom postupku pokušali smo da izvršimo kodifikaciju, a vidim da ste i vi posle, predlaganjem ostalih izmena i dopuna, prihvatili kodifikaciju, i kao rezultat sada imamo Zakonik o krivičnom postupku. Podsetiću vas koja su obeležja tog zakonika. Jedna od izuzetno značajnih, u svakom pogledu, karakteristika Zakonika o krivičnom postupku koji je usvojen naredne, 2001. godine, kada ste vi došli na vlast (u stvari, to je zakon koji je urađen u grupi, u Saveznom ministarstvu pravde, sa stručnjacima i tužiocima, sudijama, profesorima fakulteta itd.) bila je da je on, ne u malom stepenu, nizom svojih rešenja doprineo jačanju ljudskih sloboda i prava, i to prevashodno kroz povećanje prava osumnjičenog. Pazite, molim vas, to je bitno, mi jačamo pravo osumnjičenog i okrivljenog, a ujedno jačamo odbranu, advokaturu, jer je advokatura sastavni deo pravosudnog sistema u svakoj državi, pa i u našoj. U poređenju sa prethodnim Zakonikom o krivičnom postupku iz 1976. godine, slobodno se može reći da je on, posmatrano sa ovog aspekta, otišao ne samo jedan, već i više koraka unapred i da se kao takav po tom pitanju svrstao u red savremenih, ponavljam, savremenih, demokratskih krivično-procesnih zakonodavstava. To je bilo prvi put da se u jednoj državi demokratija meri po važećem procesnom, tj. krivičnom zakonodavstvu, da li je to krivično, pravno, tj. Krivični zakonik o krivičnom postupku ili je Zakon o prekršajima. Sad bih nešto rekao o jačanju represivnosti. Za razliku od Zakona o krivičnom postupku iz 2001. godine – kao što sam već rekao, moglo bi da se konstatuje da ga karakteriše izuzetno veliki stepen zaštite građanskih prava – najveći broj izmena i dopuna, pazite ovo, našeg krivično-procesnog zakonodavstva, a posebno onih vezanih za Zakon o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, karakteriše jačanje represije, odnosno nastojanje zakonodavca da se povećanjem represivnosti poveća efikasnost procesnog prava. Apsolutno smatram da se na taj način neće dobiti mnogo, niti išta što je značajno za naše građane. S druge strane, vi vidite … (Predsednik: Koristite već treći minut grupe, prosto da vam kažem da ste iskoristili petnaest minuta.) Koliko još ima vremena? (Predsednik: Grupa ima četrdeset minuta, a vi ste potrošili petnaest minuta kao predstavnik i tri minuta ste iskoristili od vremena vaše poslaničke grupe.) U redu, toliko za sada.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Željko Tomić ima reč. Samo da vas zamolim da se ponovo prijavite, svi koji želite po ovom amandmanu, jer sistem ne može da primi sve prijave.
Poštovana predsednice, poštovane kolege, dame i gospodo narodni poslanici, biću izuzetno kratak. Danas smo čuli od predstavnika vladajuće koalicije, o ovoj temi, mnoštvo zamena teza. Prekjuče sam postavio jedno pitanje i moj govor će se sastojati samo u ponavljanju tog pitanja. Vi ste do sada, koji god zakon donosili, koje god izmene i dopune zakona donosili, uvek upotrebljavali, u sto posto slučajeva, jednu frazu ili jedan izraz, a to je – evropski standardi. Molim vas da ubedite i poslanike opozicije i javnost Srbije u čemu se ogledaju evropski standardi u ovim izmenama i dopunama, odnosno iz koje ste države EU preuzeli ovo rešenje. Ima li ovo neka država EU? Nema, o tome se radi. Usta su vam puna Evrope, ali Evrope u izmeni i dopuni ovog zakona nema. Tu je suština i tu je poenta. Bilo je država koje su pokušavale nešto slično, dobijale su žestoke packe i od Saveta Evrope i od mnogih drugih evropskih institucija. Ne znam čemu ovo vodi. Pravosuđe je tu gde jeste. Vi kažete da je reformisano. Mi smo čuli neke evropske zvaničnike da baš i nije tako. Danas samo tezu da ovo prati neke evropske standarde nismo čuli. Ne možemo ni čuti, jer ja očekujem od vas da ne lažete baš toliko građane, da ne možete da kažete da je ovo po nekim evropskim standardima, jer jednostavno nije. Evrope u ovom zakonu nema. Hvala.
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč.
Dame i gospodo, ne vidim zbog čega postoji rezerva prema Predlogu izmena i dopuna Zakonika o krivičom postupku, jer u čl. 30. i 31. Ustava Republike Srbije definisane su određene stvari u pogledu mogućnosti određivanja pritvora i na koji način se to radi, s tim da je Zakonik o krivičnom postupku u članu 141. dovoljno jasan, da se pritvor može odrediti samo odlukom suda, pod uslovima propisanim u ovom zakoniku, ako je pritvaranje neophodno radi vođenja krivičnog postupka i ako se ista svrha ne može ostvariti drugom merom. Ukazujemo onima koji nisu pravnici, koji nisu advokati, koji nisu bili u prilici da prate uopšte primenu procesnih odredaba u krivičnom postupku, da postoje mere za obezbeđenje prisustva okrivljenog i za nesmetano vođenje krivičnog postupka, od poziva, dovođenja, zabrane napuštanja stana ili mesta boravišta, jemstva, uključujući i pritvor. U svakom slučaju, mislim da u određenim situacijama postoji potreba da se u smislu nesmetanog vođenja krivičnog postupka i odredi pritvor, da se dozvoli mogućnost određivanja pritvora. Napominjem da je u članu 141. Zakonika o krivičnom postupku jasno rečeno da je dužnost svih organa koji učestvuju u krivičnom postupku i organa koji pružaju pravnu pomoć da trajanje pritvora svedu na najkraće neophodno vreme. Ovde govorimo o tome da li postoji mogućnost da se odredi pritvor, u smislu zakonske mogućnosti, ali, u svakom slučaju, i ukoliko se dozvoli zakonska mogućnost, pritvor će biti određivan u svakom konkretnom slučaju u odnosu na najkraće neophodno vreme. Upravo u postupcima gde je eventualno određen pritvor dužnost je svih organa da sa naročitom hitnošću postupaju, znači, ukoliko se okrivljeni nalazi u pritvoru. To stoji jasno u stavu 2. člana 141. Zakonika o krivičnom postupku, dok u stavu 3. tog istog člana izričito stoji: „U toku celog postupka pritvor će se ukinuti čim prestanu razlozi na osnovu kojih je bio određen“. Napominjem da u pogledu predloženih izmena nigde ne postoji automatizam – ukoliko postoji mogućnost da se odredi pritvor, da će se i odrediti, jer razlozi za određivanje pritvora propisani tačkom 5) stava 1. člana 142. Zakonika o krivičnom postupku su kumulativni, znači, moraju zajednički da postoje da bi mogao da se odredi pritvor. Ne vidim razlog zbog čega postoji određena rezerva da se omogući, naročito u situaciji kada je pritvor opravdan zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela i kada postoji očigledno nasilje prilikom izvršenja takvih radnji. Ne znam zašto se plašimo, ukoliko imamo poverenja u dobro i savesno postupanje postupajućih sudija, da omogućimo nešto, mogućnost koja treba da doprinese nesmetanom vođenju krivičnog postupka. Mislim da se zaštita društva bolje postiže ukoliko omogućimo utvrđivanje činjeničnog stanja na brz, efikasan način, jer neki put, bez obzira na to što to treba da bude izuzetak, neki put je neophodno odrediti pritvor radi obezbeđivanja svega onoga, da bi se postupak vodio nesmetano. U svakom slučaju, ne vidim razlog, kao čovek koji dolazi iz advokature, koji dolazi iz pravosuđa, da se jednom mogućnošću, znači otvaranjem mogućnosti da se može odrediti pritvor, da se time na bilo koji način krše prava bilo kog pojedinca. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Miroslav Markićević ima reč.
Poštovana gospođo predsedniče, poštovana gospođo ministre pravde (ja ću koristiti ono vreme u ime stranke), da se nije desilo ono što se desilo 10. oktobra, ovakve izmene i dopune Zakonika o krivičnom postupku mogli bismo da smatramo, mi iz opozicije, a verujem i velika većina građana, delom reforme pravosuđa. Ali, da se ne lažemo, povod je ono što se desilo 10. oktobra na ulicama Beograda. Sam taj povod kod mene izaziva sumnju, a objasniću vam zašto. Dakle, zbog dušmana koji žele da moje reči koje govorim ovih dana pretvore u nešto drugo, moram da kažem tu već čuvenu rečenicu, koju mi kućno vaspitanje nalaže, da osudim sve zločince i sve koje su kršili zakon i krali. Gospođo ministarka pravde, govorim vam sad kao majci, govorim o deci koja su bila na ulicama Beograda, koja imaju neku svoju viziju o vrednostima ovog društva i nisu uradila ništa, a uhapšena su. Vi biste, kao ministar pravde, morali da se založite za njihova prava. Da li se poštuju sad u pritvoru i zatvoru? Nisam čuo da je ijedan državni organ bilo šta rekao. U vašoj nadležnosti su i zatvori ili, kako se zovu, ti zavodi za izvršavanje krivičnih sankcija. Znamo da su tamo ljudi osuđeni za najmonstruoznije zločine i osuđeni, praktično, na doživotnu robiju, na 40 godina. Država se brine, jer tako nalaže i međunarodno pravo, i ljudska prava i stepen civilizacije na kome danas narodi žive, da se vidi kako ti ljudi tamo žive. Tu nije ništa sporno. Zašto je sporno da neko iz opozicije pita šta je sa tim uhapšenima, koliko ih ima? Da li je istina, gospođo ministre, da je preko hiljadu maloletnika ovih dana privedeno, i njihovi roditelji? Dakle, oni koji nisu bili tog dana na ulicama, nego su u nekom kontaktu, telefonskom, putem nekog letka ili ne znam kako, sa ljudima koji su uhapšeni. Ima li neko pravo da pita šta je sa tom decom? To ponosno i hrabro kažem, otprilike treba biti hrabar da se to kaže. Ne znam zašto. Ne znam gde su organizacije za ljudska prava. Ljudska prava moraju da se poštuju, očigledno, i najvećih zločinaca, a kamoli neke dece koja su bila na ulicama, taman i da su u zabludi. Ali, mislim da zaboravljamo zašto su oni izašli na ulice. Dakle, ja ne govorim o onima koji su gađali policiju, razbijali izloge i pljačkali, ja govorim o onoj deci koja su izašla iz protesta, zbog onoga što je država organizovala 10. oktobra, medijski agresivno, izazivajući tu decu mesec i po dana namerno. I, postigli ste cilj. Ne kažem to vama lično. Sa dušom, sa iskrenošću se obraćam vama, jer verujem da ste čestita žena, kako god vi ovo shvatili, i da vama vredi to reći. Znači neko je, „Veliki brat“ je postigao da se petnaest dana ne priča zašto u ovoj državi nema mleka, zašto nema ulja, zašto ljudi žive kako žive. Ali, ne može tako u nedogled. Zašto sam rekao da mi je malo problematično što je povod 10. oktobar i ono što se desilo 10. oktobra? Zar vama, gospođo ministre, i ovoj vladi dilovanje droge ne bi bio logičniji povod da se ovakve izmene i dopune zakona predlože? To se radi ovog trenutka na ko zna koliko mesta u gradovima Srbije, sad, evo, u 13.12 časova. Zar to nije povod da se donesu restriktivne mere, restriktivni zakoni, nego omladina za koju slučajno znamo da su desničari i da su protiv vladajuće koalicije? Onda ćemo da ih nazovemo desničarima, huliganima, gnjidama, bitangama. A ja kažem, svi koji ih tako zovu, to su fašisti; ne samo zbog košulja u kojim idu, namerno. Ti koji tako tu decu nazivaju, to su pravi fašisti. Gospođo ministre, sinoć sam dobio sa četiri francuska kanala prevod kako oni izveštavaju o onome što se u ovom trenutku događa u Francuskoj – na ulicama su đaci, studenti, radnici i sindikati, i oni državni i poludržavni, i svi mediji tako izveštavaju. I naši mediji kažu da su na ulicama Francuske, a pogotovu Liona, đaci, studenti i nezadovoljni građani. Ovde su fašisti i huligani. Kako to? Možda zbog boje pod kojom se vode ti protesti u Francuskoj, jer tamo je crvena zastava sa srpom i čekićem. Da li je to razlog što su ti protesti tako tretirani ovde u medijima, a ovi su tretirani kao da su to bitange, huligani, gnjide? Mislim da ste se vi, kao vlast, kao režim, ne vi lično, malo prebrzo prepali od onoga šta može da bude. Ne sporim pravo države da, kada su određene vrednosti u pitanju, i javni red i mir, donese restriktivni zakon, ali zašto ove izmene i dopune zakona niste zbog dilovanja droge doneli, jer se to radi sa našom decom i u ovom trenutku? Hvala bogu, ja nemam informacije da je u ovom trenutku nasilje na ulicama, ali droga se diluje iz minuta u minut, pred školama, i svi to znamo. I to nije bio povod da se donesu izmene i dopune Zakonika o krivičnom postupku? Zato ja sumnjam u povod zbog kojeg vi ovo donosite. Sutra će neko da izvede narod koji je nezadovoljan na ulice. Mi iz opozicije smo na ivici strpljenja, a na kraju će narod i nas da počisti ako ne budemo radili ono što moramo. Opozicija će na kraju morati da uradi, da napravi te velike skupove, da vidite šta vam narod kaže. Vi ćete onda da pošaljete desetak huligana koji će da razbijaju, a mi ćemo svi, i sav narod, da budemo tako tretirani. To smo gledali već deset godina, od 1990. do 2000. godine. Zato sam ja rekao da se stidim. Šta sada njima da kažem, ono što je Milošević govorio „Otporu“? Hapšeni ste vi, gospodo iz „Otpora“ koji sedite ovde, zbog letka „gotov je“, zbog toga ste hapšeni. I danas se hapse deca, studenti, zbog nekih drugih letaka. To je njihova mladost, to je njihovbunt. Dakle, osuđujem nasilje, ali da se hapse zbog toga što imaju letak, što ime se ne sviđa Boris Tadić, Demokratska stranka ili ova vlada koja je organizovala „Paradu ponosa“ i koja je izazvala sve ono u Beogradu... Ne sporeći ni toj manjini da imaju ljudska prava da se okupe, moram, gospođo ministre, da vas podsetim šta mlade ljude nervira, po mojoj proceni, jer sam sa mnogima razgovarao, kao što i vi imate mlade ljude u stranci i razgovarate sa njima – ne mogu oni da prihvate selektivnu pravdu. To možemo mi koji se bavimo politikom, pa smo iskusniji, pa smo skloniji nekim kompromisima, a mladi ljudi to neće da prihvate. Neće da prihvate da ratni zločinac optužen za 51 vojnika, Srbina, tih godina su bili u Tuzli, bude pušten, a da neki drugi čame u zatvoru. Oni to neće da prihvate. Neće da prihvate, gospođo ministre, tretman u medijima kao da je policija u Novom Pazaru gađana sunđerima i stiroporom. Da nisu tamo kamenje i crepovi mekši, gospođo ministre? I da onda ovde neki iz „Karleuša stranke“ intervenišu da se tamo neki puste, da ne bi bilo krvoprolića u tom delu Srbije. Zato sam ja rekao da se stidim, zašto nismo svi izašli na ulice Beograda da sprečimo povrede 131 policajca, koji je nastradao ni kriv ni dužan. Želim da kažem ono što sam rekao malopre na Odboru za bezbednost, dajući kvorum kao opozicioni poslanik – mislim da je u interesu građana da se produži važnost isprava i pasoša. Bio sam u nedelju na utakmici Sloboda – Crvena zvezda u Lučanima i bilo je dosta policije. Razgovarao sam sa tim ljudima, pitao sam mnoge od njih da li su oni povređeni, gospođo ministre, mojim diskusijama u ovih sedam-osam dana. Ne, neću da kažem da su oduševljeni, ali nisu, shvataju da ne treba da im se poveća plata za 20% kada im neko porazbija glave u Beogradu. Ali, opozicija ovde godinama prilikom usvajanja budžeta podnosi amandmane da se povećaju plate policiji, odnosno toj deci koja rade u policiji. Zašto to ne uradimo? Zato što imamo agencije pod vašom ingerencijom, ne vašom lično, nego pod Vladom, gde je zaposleno oko 500 ljudi. Pa, SAJ bi mogao da poveća za 50%, kada bismo ukinuli taj lom od agencija, za koje više niko živ ne zna ni ko šta radi, uglavnom su stranački ljudi. Prema tome, ne mogu da gledaju kada jedan veliki, tobože, borac za ljudska prava u centru Beograda šamara starijeg čoveka i posle bude oslobođen na sudu. Po kom pravu? Ja znam da pravo i pravda nisu isti, niti mogu sa vama da se takmičim u tome, ali po kojoj pravdi će to dete od18 godina da leži u zatvoru, a ona gospođa koja je šamarala čoveka u centru Beograda da bude uz pompu oslobođena i da je i dan-danas slavite i sa njom delite raznorazne nagrade? Prema tome, oni koji su 10. oktobra bili huligani, pljačkali, udarali na policiju, neka budu osuđeni, ali pustite nevinu decu. Pola njih su nevini; tamo leže samo zato što se ideološki ne slažu sa vama, samo zato što su protiv „Parade ponosa“. Pogledajte javne servise i televizije u okolnim zemljama – daju i drugoj strani, pa čak i navijačima, da kažu šta misli. Jedan od vaših bardova ovde, koji stalno priča, bio je nedavno na jednoj televiziji, razgovarao sa vođom navijača Kimijem i bio intelektualno poražen. Vi ne smete sa njima ni da razgovarate. Sa omladinom mora da se vodi dijalog. Ako za neke od njih ne vredi, neka idu u zatvor. Mi moramo da im ponudimo neku perspektivu, da razgovaramo sa tom decom, a ne da ih hapsimo. Šta su oni? Neprijatelji ove države? Ili možda želite da stvorite neprijatelje države? Šta je sledeće? Sad su bande, huligani, a šta je sledeće, da su teroristi? Hoćemo li da donesemo i te zakone, da ih tretiramo kao teroriste? Prema tome, nevine, uhapšene 10. oktobra, pustite na slobodu. To vam ja kažem, kao otac dva maloletna deteta. Hvala lepo.
Gospodine Milivojeviću, vi ste se javili i po amandmanu, pa sam htela da vam dam reč. Po amandmanu, izvolite.
Nisam kriv, gospodine Aligrudiću, što pripadam velikoj poslaničkoj grupi koja ima 64 poslanika, pa imamo mnogo više vremena nego vi na raspolaganju. Ne vidim razlog za protest, a mogu da govorim sve vreme koje moja poslanička grupa ima. Poštovana gospođo predsednice, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega građani Srbije, ja ću i dalje govoriti o ovom amandmanu. Ako neko smatra da su nečija prava u zatvoru ugrožena, a pri tome je član Odbora za bezbednost, neka pokrene inicijativu da poslanici članovi Odbora za bezbednost posete te uhapšene u zatvoru i vide kakva su njihova ljudska prava, da li su ugrožena ili nisu ugrožena i neka vidi kakav je njihov tretman u zatvoru. Dan pre „Parade ponosa“ bio je protest u organizaciji Srpskog sabora „Dveri“. Da li je neko na tom protestu uhapšen? Da li je na tom protestu uhapšen neko ko je skandirao protiv Vlade, ko je skandirao protiv predsednika Republike, ko je skandirao protiv određenih ministara i političara? Meni to nije poznato. Do hapšenja je došlo isključivo posle nasilja u Đenovi i posle nasilja na ulicama Beograda. Ja nisam ni sud, ni tužilac, ni istražni organ da sprovodim istragu, niti ću to raditi kao narodni poslanik. Tačno, ja sam bio u televizijskoj emisiji sa licem za koje nisam znao da je osuđeno. Gospodine Markićeviću, ne smatram da sam intelektualno poražen od čoveka koji je osuđen na godinu i šest meseci zatvora zato što je skandirao – otrovna si kao zmija, proći ćeš kao Ćuruvija. Da sam znao da je osuđen na godinu i šest meseci, nikada ne bih seo u studio sa njim, jer smatram da mi narodni poslanici, ljudi iz Srpske pravoslavne crkve i ugledni sportisti nemamo šta da tražimo u televizijskim emisijama sa ljudima koji prizivaju još jedno ubistvo još nekog Slavka Ćuruvije. Srbiji je mnogo i jedan Slavko Ćuruvija. Zahvaljujem se.
Gospodine Markićeviću, koji je osnov javljanja?
Replika. Poštovani narodni poslanici, poštovani građani Srbije, šta god ko mislio sa ove strane o gospodinu Srđanu Milivojeviću, ja ću na dobrom delu njegove diskusije, shvatio sam njegovu poruku, da se zahvalim. Ovo je prvi put za ovih sedam, osam, deset dana od 10. oktobra da se sa ove strane neko založi za poštovanje ljudskih prava uhapšenih. Prihvatam to što ste rekli, gospodine Milivojeviću, i tražim od vas, gospođo predsednice, da se napravi delegacija Narodne skupštine i da posetimo u zatvorima uhapšene ljude i tu omladinu, da vidimo kako se sa njima postupa, i ko se još uvek hapsi i privodi od maloletnih lica u ovoj državi. To je jedno. Drugo, gospodine Milivojeviću, vi mislite na Kimija; Kimi je pametan momak, sam će da se brani. Ali, zar kraj vas nije sedelo lice koje je u loži na utakmici naše reprezentacije fizički napalo predstavnika UEFA na stadionu u Beogradu? (Predsednik: Samo se nemojte obraćati poslaniku, molim vas.) Evo, vama ću da se obratim. Kraj njega je sedeo gospodin Milivojević. Ali, to su ti dvostruki aršini. Pošto je taj čovek, znamo po kom nadimku poznat, član Glavnog odbora Demokratske stranke, njemu je to dozvoljeno. Zašto ste sedeli pored lica koje je pred kamerama... i naša država je tako loše predstavljena u svetu, da je fizički delegata… (Predsednik: Molim vas, gospodine Krasiću.) Prema tome, zar je moguće da Savo, ne znam kakav mu je nadimak, tako nešto radi, član odbora Demokratske stranke, u loži?Zamislite, napada predstavnike UEFA! To vam nije smetalo, gospodine Milivojeviću. Čudo niste zapamtili ono što je rekao onaj gospodin Kimi, da je devet policajaca svedočilo da on nije pevao tu pesmu, a osuđen. Gospodo, i ovo je jedan primer, vi se plašite njih zato što oni nisu za vas. Dobro razmislite zašto oni nisu za vas. Oni su vox populi celog naroda, zapamtite to. Ne po delima koja rade, nego po onome što pričaju. Nezadovoljstvo građana je veliko, gospodo.
Replika, gospodin Srđan Milivojević.
Koristiću vreme poslaničke grupe, da ne bude nesuglasica. Poštovana gospođo predsednice, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, nikada neću prihvatiti da je glas naroda – otrovna si kao zmija, proći ćeš kao Ćuruvija. Nikada to neće biti u Srbiji većinski glas naroda. Šta god ko mislio o navijačima, to će uvek biti marginalna grupa koja priziva nasilje. Vrlo ću se rado, gospodine Markićeviću, prijaviti da sa vama posetim zatvor. Bio sam 45 puta u zatvoru, znam kako zatvor izgleda i nemam nikakav problem da zajedno sa vama, iako ste u opoziciji, odem u zatvor i posetim sve uhapšene. Zahvaljujem se na inicijativi da to uradimo zajedno. Vrlo rado, nema nikakvih problema. Jer, mi smo se zalagali za to da skupštinski odbori nadziru rad izvršnih organa, pa da imamo i pravo nadzora nad sprovođenjem nekih zatvorskih sankcija. Opet ću ponoviti, nemojmo da one ljude koji prizivaju smrt, nasilje, ubistvo identifikujemo sa bilo kim. Koliko sam obavešten i koliko sam informisan, Savo Milošević nije osuđena ličnost, niti osuđeno lice u ovoj zemlji, niti se, koliko znam, protiv njega vodi bilo kakav postupak. Za mene je on reprezentativac Srbije. Ako vi smatrate da je on učinio bilo kakvo krivično delo, lično možete podneti protiv njega krivičnu prijavu. Imate pravo, kao građanin, da kažete – ja podnosim krivičnu prijavu, imam saznanje da je neko počinio krivično delo. Molim vas, to dajte tužilaštvu, a ne ovom parlamentu. Svako ko smatra da je neko napravio krivično delo neka o tome obavesti tužilaštvo, pa tek onda parlament. Hvala.
Gospođa ministar ima reč. Izvolite.
Hvala, predsednice. Dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, imam obavezu da kažem, s obzirom na to da se Uprava za izvršenje krivičnih sankcija nalazi u okviru Ministarstva pravde, da mi nemamo nikakav problem da bilo ko izvrši posetu, nevezano za to da li će to biti Odbor za bezbednost ili bilo koja druga, međunarodna organizacija, Zaštitnik građana ili drugi organi koji su za to ovlašćeni po zakonu. To je još jedna prilika da se vidi kako se postupa sa pritvorenim i zatvorenim licima u okviru Uprave za izvršenje krivičnih sankcija i da se vidi da se poštuje sve ono što je predviđeno zakonom i međunarodnim standardom. Takođe, istaći ću da smo mi pod stalnim monitoringom Komiteta protiv torture Saveta Evrope, da se trudimo da, koliko je to moguće, stanje u našim zatvorima poboljšamo, tako da... izvolite u posetu.
Zahvaljujem. Gospodin Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, meni je žao što su određene kolege (javljam se, naravno, po amandmanu) izašle, jer ovde treba da razjasnimo neke stvari posle ovakvih diskusija i pravno. Mislim da prihvatanje amandmana Liberalno-demokratske partije, gospođo ministre, i izdvajanje samo ovog krivičnog dela u odnosu na druga krivična dela, gde je zaprećena kazna bila identična, i pravljenje gradacije šta je teže određivanjem dužine pritvora nije dobro u praksi. Mislim da postoje možda i neka druga krivična dela koja smo izuzeli sada iz ovog zakona, koja možda predstavljaju veću društvenu opasnost, ali to će, naravno, vreme pokazati. Još jedanput želim da ukažem, i u raspravi u načelu sam ukazao, da nije bilo nikakvog razloga da produžimo pritvor na trideset dana, jer osam dana je sasvim dovoljno da se sprovedu istražne radnje. Potpuno sam siguran, i u praksi se to pokazivalo, videćete da će se odlučivati u cajtnotu, 25, 26. ili 27. dana, da će tužioci (sada su „omekšali“ sa ovim rokom) čekati poslednji trenutak. Ništa se tu neće bitno promeniti, da li je 5. i 6. ili 25, 26. i 27. dan. Vi znate da tužilac čak nije ni obavezan kod optužnog predloga da bude prisutan u procesu. Jednostavno, efikasni sudovi, efikasna tužilaštva mogla su sigurno... Tu je problem, zato se verovatno i menja ovaj zakon. Jednostavno, produženje pritvora neće ništa rešiti. Jer, tužilac je mogao i posle osam dana da predloži produženje pritvora, i to smo imali u praksi. Imali smo u praksi da se za ovakva dela jako brzo ide čak i na izdržavanje kazne i da su sudovi korektno radili posao. Zaista se bojim, ako ovako nastavimo, praktično zaplašivanjem naroda, da ćemo uskoro ovde u parlamentu imati možda i predlog zakona da se deca od 15 i 16 godina proglase punoletnim licima, da ćemo da spustimo prag sa 18 godina. Mislim da to nije dobro. Imali smo jedan korektan predlog u Zakoniku o krivičnom postupku. Još jedanput ću pomenuti, ako je imalo mesta i trebalo ovako nešto da se promeni, ovo je peti, šesti put da menjamo ZKP, prošle godine smo korenito doneli, imali smo dobru saradnju, čak, opozicije i vlasti, mislim da je to bio možda trenutak da se kompletno... Sigurno bi to laganije prošlo. Ovako, kada na jedan inicijalni događaj potrče u parlament svi poslanici, to nije korektno i nije u redu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš i Kenan Hajdarević. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu prihvati su amandman, sa ispravkom. Da li neko želi reč? Gospođa Čomić želi. Izvolite.
Zahvaljujem. U raspravi u načelu o Predlogu zakona o izmenama i dopunama svoje izlaganje sam počela i završila sa željom da nadležni odbori i predstavnici Vlade prihvate amandmane koji prave mnogo bolje rešenje, zbog toga što amandman o kome je reč jasno precizira da se radi... odnosno, preko pet godina za krivično delo sa elementom nasilja. Koliko vidim i koliko pratim dijalog i debatu između Odbora i predstavnika Vlade, ovaj amandman će biti usvojen i time će znatno preciznije biti data odredba koja je bila u osnovnom tekstu izmena i dopuna Predloga zakona. Zašto onda uzimam reč i u delu rasprave u pojedinostima? Zato što je ovo događaj koji vidim kao važan za Narodnu skupštinu Republike Srbije, zato što imamo osnovni Predlog zakona o izmenama i dopunama i amandman jedne opozicione grupe, dakle amandman koji su podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš, Kenan Hajdarević, koji daje mnogo bolje rešenje, i zato što se uspostavlja dijalog o tome da se to rešenje uspostavi. Trebalo bi, ako umemo, da izvučemo par pouka iz ovog slučaja, s obzirom na to da se, uopšte govoreći, radi o temi, odredbi ovog zakona koja otkriva u našim međusobnim debatama mnogo više nego što su zapisane reči u dva člana kojima se izmene i dopune zakona predlažu i koja otkriva mnogo više nego što možemo u okviru ove rasprave da kažemo, a tiče se konteksta Srbije 2010. u kojoj danas menjamo Zakonik o krivičnom postupku. Druga dobra stvar koje bih volela da se setimo jeste da je dijalog između opozicije i predstavnika vlasti uvek moguć i poželjan, jer uvek završava tako da daje bolje rešenje nego što je bilo početno. Zašto nismo imali dobar Predlog zakona odmah od predstavnika Ministarstva? To je tema za sve nas i, uz jednu malu digresiju, to je tema koju otvaram na odborima kojima pripadam i na odborima čiji me predlozi zakona izuzetno zanimaju (Odbor za evropske integracije i Odbor za zaštitu životne sredine), na kojima sam pitala i pitaću svakog predstavnika ministarstva da objasni na koji način izmene i dopune koje predlaže da ih Narodna skupština usvoji poboljšavaju stanje krajnjeg korisnika u odnosu na postojeće odredbe. Svaki predstavnik ministarstva koji ne ume na to da odgovori ima izbor: ili da prihvati amandman koji će podneti bilo koji poslanik opozicije ili bilo koji poslanik vladajuće većine, ili da da smislen odgovor. Drago mi je da je ovo primer kada je odabrano jedno od dva dobra rešenja, sa ponavljanjem da su predstavnici izvršne vlasti nama obavezni da kroz odgovor na pitanje – a šta će se bolje desiti korisnicima za koje predlažete izmene i dopune zakona... Dakle, dobar odgovor na to pitanje daje i tačan odgovor na to koliko se (ili ne) primenjuje selektivno bilo koji zakon koji imamo i koliko svi kao društvo i država imamo problema zato što se zakoni ne primenjuju. Zašto se zakoni ne primenjuju? Zašto nismo imali efikasnu primenu prethodnih odredaba Predloga zakona o kojem je reč? To je onaj deo šireg konteksta o kojem nemamo vremena da pričamo u okviru ovog zakona, jer je na ivici poštovanja Poslovnika, ali meni se čini da je sasvim jasno da mi, kada je u pitanju izvršna vlast, kada je u pitanju sudska vlast i čak kada smo u pitanju mi, zakonodavna vlast u Srbiji, imamo problem sa nečim što zovem – negativan sukob nadležnosti; lako kažemo „nije to moj posao, to je nečiji drugi posao“. U toj provaliji između raznih čiji to posao jeste u stvari, ako ima prostora da kažemo „nije to moj posao, to neka neko drugi uradi“, dešava nam se selektivna primena zakona, dešavaju se propusti koje vidimo tek kada broj propusta naraste dovoljno da je nepodnošljiv ili da izazove nekoga da kaže „čekaj, to je moj posao, hajde da taj problem rešimo“. Dakle, od rečenice „nije moj posao“ i vajkanja i odugovlačenja problema nema niko nikakve koristi. Od rečenice „ovo je moj posao, daj da ga obavim“ svi imamo koristi. Za kraj, slušajući vrlo pažljivo debate i u načelnoj raspravi i sada u pojedinostima, molim sve kolege, sve koji se pozivaju na ljudska prava, koji se pozivaju na izgradnju pravne države gde će ljudska prava, građanska prava, slobode čoveka i građanina biti poštovane, da jednom svi usvojimo da su svi uhapšeni nevini. Dokle god u ovoj sali mi imamo poslanike koji znaju da su neki uhapšeni nevini, a neki uhapšeni nisu nevini, imamo problem sa ogromnim neznanjem o tome da su svi uhapšeni nevini, šta god vi privatno mislili o razlozima zbog kojih je neko uhapšen. Svi su uhapšeni nevini i tokom sudskog procesa. Ako mi sami u ovoj zgradi, u ovoj sali tvrdimo da znamo ko je nevin, a uhapšen, a ko nije, mi podstrekavamo nasilje. To ne mogu da dozvolim, jer to čak nije pitanje naše zajedničke obaveze da znamo šta je nevinost, to je pitanje naših etičkih stavova da branimo pravo svih uhapšenih da budu nevini sve dotle dok se u okončanom sudskom procesu ne izrekne krivica, ne izrekne presuda, dok ona ne postane pravosnažna. Mi narodni poslanici kreiramo javno mnjenje, mi nosimo odgovornost za javno izgovorenu reč. Predmet ovog zakona biće krivično delo sa elementima nasilja onih koji nasilje čine. Predmet ovog zakona ne sme biti i neće biti niko ko ne čini delo sa elementima nasilja. Sloboda govora, sloboda protesta nije delo sa elementima nasilja. Pomozimo svima tako što ćemo mi prvi, govoreći da znamo šta je paket ljudskih prava koji ova država hoće da sprovede svakodnevno u delo, da počnemo da govorimo – svi uhapšeni su nevini sve dotle dok se kroz sve instance u državi neutvrdi neopozivo njihova krivica i ne budu pravosnažno kažnjeni. U želji da što više svi zajedno smanjimo broj puta kada izgovaramo rečenicu „to nije moj posao, to nek neko drugi uradi“ i u želji da zaista svi zajedno pokažemo i svojim govorom, pažljivo birajući reči, da poštujemo ljudska prava uhapšenih, zahvaljujem vam se još jedanput, s nadom da će svake izmene i dopune proći uz saradnju opozicije i predstavnika vlasti. Hvala vam.
Zahvaljujem potpredsednici Gordani Čomić. Onima koji su već govorili o ovom amandmanu neću moći da dam ponovo reč, ali gospodin Miloš Aligrudić će dobiti reč. Nije sporno.
U redu. Dakle, prvo, sloboda govora, sloboda okupljanja i protesta nisu krivična dela, pa se nikakvi elementi nasilja u okviru toga i ne razmatraju. Kada je reč o krivičnim delima, mnoga krivična dela u sebi sadrže elemente nasilja. Pošto se ovde ne definiše o kakvom je nasilju reč, semantički gledano, nasilje može biti verbalno, pa se samim tim i krivično delo uvrede može javiti kao krivično delo sa elementom nasilja, jer kad nekoga povredite na taj način, psihološki, time vršite nad njim odgovarajuće nasilje. U sociološkom smislu i u smislu nauke koja se bavi izučavanjem psihologije, elementi nasilja u porodici nisu samo elementi fizičkog nasilja, nego i druge vrste nasilja. Tako da krivična dela kao što je izdavanje menice bez pokrića mogu biti uzeta u obzir kao krivična dela bez elemenata bilo kakvog nasilja, ali brojna su krivična dela sa elementima nasilja. Upravo zbog toga, kad je reč o ovom amandmanu, koji navodno poboljšava tekst zakona, pod jedan, nedefinisanost kao pravnog standarda pojma „element nasilja“ u opisu krivičnog dela, koje ne zatičemo u Krivičnom zakoniku, nego ga sad zatičemo, pošto ćete ovo usvojiti, u noveliranim odredbama Zakonika o krivičnom postupku, ne nalazi svoje uporište. To će u budućnosti, ako ovo opstane u našem pravnom poretku, ovakva odredba, biti interesantno za izučavanje na pravnom fakultetu. Kada je reč o smislenosti i osnovnog teksta zakona i amandmanskog teksta, i dalje ponavljam da, po meni, to sve zajedno nema nikakvog smisla. Pritvor je fakultativna mera i, prema članu 30. Ustava, lice za koje postoji osnovana sumnja da je učinilo krivično delo može biti pritvoreno samo na osnovu odluke suda, ako je pritvaranje neophodno radi vođenja krivičnog postupka, pa onda zakon razrađuje tu odredbu i govori o tome. Naše zakonodavstvo novijeg doba, za razliku od starog socijalističkog, ukinulo je obavezan pritvor. Ranije smo imali obavezan i fakultativan pritvor, danas ga nemamo. Danas imamo samo fakultativan pritvor. Šta on znači? To znači da će sudija procenjivati, sud procenjuje kada će nekoga staviti u pritvor da bi se obezbedilo vođenje krivičnog postupka. Ako nema razloga za to, neće ga staviti. Zato sam u prvom delu rekao da je po svojoj prirodi i po prirodi značaja pritvora u našem pravnom sistemu sama odredba stava 5. koja govori o tome da se neko može pritvoriti, da sudija može odlučiti da nekog pritvori, iz ona dva kumulativna razloga navedena u stavu 5, takođe besmislena. Jer, svi ostali razlozi koji se navode za pritvor, koji u osnovi ometaju krivični postupak – ili ne možemo utvrditi identitet lica, ili nije tu, ili očigledno ne želi da bude prisutno, želi da pobegne, da prikrije dokaze krivičnog dela, želi da izvrši bilo kakvu drugu manipulaciju, samo ili u vezi sa ostalim licima koja su vezana za sam postupak ili krivično delo – sve su to razlozi da nekoga zadržimo u pritvoru. Ako svi ti razlozi otpadnu, ovaj je, sam po sebi, apsolutno besmislen i svodi se na retribuciju. Znam da je i moja poslanička grupa nekada učestvovala u donošenju jedne takve odredbe, kada je krivično zakonodavstvo modelirano. Intimno se nisam ni tada slagao sa tim. Nije u tome stvar. Stvar je u sledećem: kada već takva odredba postoji u našem zakonodavstvu, a postoji i u drugim, to je jedna šira polemika, to nije polemika srpskog parlamenta, onda ne vidim razloga da se granica koja je postavljena na deset godina smanji na pet, jer ništa se u realnosti neće time promeniti. Ako pokušamo da zamislimo da se neko sada hapsi zbog sumnje da je izvršio krivično delo u kome ima elemenata nasilja i da je za to krivično delo zaprećena kazna zatvora do tri godine, sudija može odlučiti da to lice pritvori, bez obzira na to da li je ovaj cenzus smanjen ili ne, onog trenutka kada utvrdi da to lice možda želi da izbegne poziv, da postoji opasnost da će pobeći, da će uticajem na svedoke uticati na tok krivičnog postupka itd. Postoji mnogo razloga da to lice bude pritvoreno, ne mora ovo biti razlog. Zato vam sve vreme govorim o besmislenosti ove izmene. Kako je moguće da to ne shvatate? Kako je moguće da ne shvatate elementarnu logiku u ovome? O tome se radi. Kada je reč o onoj drugoj izmeni, ona je skandalozna, zato ću sačekati vreme kada budemo razgovarali o članu 2. Član 1. nije ni skandalozan, on nema nikakvu sadržinu. To je suština priče. Zato sam govorio o onoj političkoj insinuaciji na početku, o nekakvim namerama koje stoje iza ovoga. Namere su političke prirode, da se pošalje poruka. Na koju se sve adresu ova poruka šalje, preko Skupštine Srbije, od strane predlagača, to je takođe bio deo današnje rasprave. Čuli smo od kolega različita mišljenja. Ali, u pravnom smislu, u smislu načina vođenja krivičnog postupka, nema nikakvog sadržinskog efekta ovo što se donosi, sem da iritira one koji se imalo razumeju u pravo i sem da ljudi prevrću očima, uvaženi profesori Pravnog fakulteta u Beogradu i da se maltretiraju studenti i da nam bude nakaradno zakonodavstvo. Nema nikakvog realnog, sadržinskog efekta u stvarnom životu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jorgovanka Tabaković.
Najkraće moguće ću da uzmem u zaštitu, neophodnu zaštitu, gospođu ministra pravde. Ako nam budu ovako tumačili Krivični zakonik, pitam pravnike, sem Aligrudića koji se već oglasio, šta možemo očekivati ako se pravo i pravno zakonodavstvo menja u ovom pravcu? Da pojasnim građanima Srbije: nešto što je instrument za primenu Krivičnog zakona uvodi kvalifikaciju dela nasilje, što je potpuno neprimereno ovom dokumentu. Ne pristajem da dobijete kritiku po tom osnovu, gospođo ministre. Molim vas da se odbranite od onog što je u vašem odsustvu izrečeno. Jer, Krivični zakonik ne može da uvede kvalifikaciju dela, pa ni nasilja, na način kako je to Aligrudić govorio, već govori prosto o nečemu što se uprošćeno zove – pravilnik o primeni Krivičnog zakona. Molim vas da reagujete, ili da reaguje neko od pravnika. Prosto sam zapanjena tumačenjem koje sam čula.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što sam rekao, amandmansko rešenje kolega iz Liberalno-demokratske partije, koje je Vlada prihvatila, problematično je iz više razloga. Prvo, amandman se suštinski odnosi na materijalno-krivično zakonodavstvo, na element bića krivičnog dela i apsolutno je deplasiran na terenu krivično-procesnog zakonodavstva. Čudi me da je Vlada ovaj amandman prihvatila. Drugi, mnogo važniji razlog je što će u praksi ovakvo amandmansko rešenje, koje će biti ugrađeno i u ZKP, biti samovoljno primenjivano, zato što ne postoji nijedna definicija u Krivičnom zakoniku o tome šta je nasilje. Zdravorazumski posmatrano, nasilje je svaki akt na nečiji integritet, kako fizički, tako i psihički. Ako nasilje tako definišemo, onda, recimo, u krivičnom delu koje se zove, recimo, sitno delo krađe, utaje i prevare može da bude elemenata nasilja. Ako nekom danas u ova teška ekonomska vremena izvučete novčanik iz džepa u kome neka baka koja ide na pijacu ima 1000 dinara, ona će zbog toga ne samo da pretrpi materijalnu štetu, nego verovatno i da doživi stres, duševni bol. Da li je duševni bol atak na nečiji fizički i psihički integritet? Svakako jeste. To znači da se spisak krivičnih dela na koja će se odnositi ovakvo zakonsko rešenje proširuje preko razumnih granica. Dakle, ovde se neće raditi samo o tome da će neko ko nekom razbije glavu, slomi ruku ili nanese neku težu povredu doći pod udar ove odredbe. Ko zna ko sve može da dođe pod udar ove odredbe, jer za jednog sudiju nasilje može da bude ako nekom razbijete glavu staklenom flašom, a za nekog drugog sudiju i kada mu izvučete novčanik iz džepa ili kada mu izbušite gume na kolima. Sve to može da bude atak na nečiji fizički, odnosno psihički integritet. Drugim rečima, arbitrarna nejednaka primena zakona ovde će moći da dođe u obzir, jer imamo jedan pojam koji nije prethodno definisan. Čim nešto nije prethodno definisano na jasan način, a to mora da bude definisano Krivičnim zakonikom, a ne Zakonikom o krivičnom postupku, imaćemo široko polje za različito i samovoljno tumačenje prava. A gde je samovoljno i nejednako tumačenje prava kobnije, nego kada je u pitanju krivično zakonodavstvo? Zato je za nas amandman kolega iz LDP-a neprimenljiv. Ovde se postavlja još jedno pitanje, gospođo Malović, koje nema neposredne veze samo sa ovim amandmanom, nego sa jednim mnogo važnijim pitanjem. Stari pravnici su rekli: „Ius criminale semper est reformandum“ – krivično zakonodavstvo stalno treba reformisati. Ali, imam utisak da se kod nas sa tom reformom krivičnog zakonodavstva prešla granica, da je ta reforma krivičnog zakonodavstva, što bi rekao Slobodan Jovanović, oterana u krajnost. Naime, ako uzmete samo tekst Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, ovu verbalnu dijalektiku ne mogu da razumem, dakle: u Zakoniku o krivičnom postupku, pa onda u zagradi „Službeni list SRJ“ 70/2001, 68/2002, pa onda „Službeni glasnik RS“ 58/2004, 85/2005, 115/2005, 49/2007, 20/2009 i 72/2009. Od 2001. godine osam izmena Zakonika o krivičnom postupku! Ono što je još neverovatnije, kada god se menja Zakonik o krivičnom postupku Vlada nam kaže – ovo je sada evropski standard; kada god Vlada dođe u Narodnu skupštinu ona nas uverava – evo, došli smo sa jednim evropskim rešenjem, potpuno usklađenim sa evropskim zakonodavstvom, sa civilizacijskim dostignućima. Ne prođe godinu dana, Zakonik mora da se menja. Ko nije bio u pravu? Ili nije u pravu Vlada danas kada nam tvrdi da je ovo zakonsko rešenje usklađeno sa evropskim standardima ili nije bila u pravu, recimo, ni 2009, ni 2007, ni 2001, ni 2004. ni 2005. godine, kada nas je isto ovako uveravala – ovo je sada evropski standard. Izvinite, da li je negde propisano šta jeste a šta nije evropski standard u domenu krivičnog zakonodavstva, kako materijalnog tako i procesnog? Ako jeste, molim vas, Vladu Republike Srbije, sledeći put kada nam budete dostavljali predlog zakona nemojte da ovde gde piše „Izjava o usklađenosti propisa sa propisima Evropske unije“ stoji crtica. Iz ovoga se ne vidi da li je ovaj propis usklađen sa propisima EU ili ne. Kažite – to i to je evropski standard, mi smo to usvojili ili nismo usvojili. Ispada da mi svake godine izmišljamo šta je to evropski standard. To je problem. Suštinski i najveći problem – kada god se često menja krivično zakonodavstvo, i materijalno i procesno, u velikoj meri se atakuje na ljudska prava i slobode. Ako i u jednoj pravnoj oblasti treba imati meru sa novotarijama, sa izmenama, sa noveliranjem, onda je to oblast krivičnog zakonodavstva. Gde god možete čoveku da uskratite neka elementarna dobra (to je pre svega sloboda), a to se upravo čini krivičnim zakonodavstvom, tu Vlada mora da bude jako obazriva kada nešto menja. Međutim, moj utisak i utisak mojih kolega iz SRS je da se skoro sve vlade Srbije od 2001. godine bukvalno igraju sa izmenama krivičnog zakonodavstva. Ne prođe godinu dana, a mi nešto menjamo. To nije ozbiljna država, to nije ozbiljan pravni poredak, to ni na koji način ne doprinosi vladavini prava. Naravno da ne doprinosi, nego upravo ide na štetu elementarnih ljudskih prava i sloboda.
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč.
Javljam se zbog jedne okolnosti koja je izneta. Dat je primer izvršenja krivičnog dela sitne krađe. Mislim da primer ne odgovara ovome što se predviđa u članu 142, jer predlogom izmena Zakonika o krivičnom postupku tretiran je član 142. postojećeg zakonika, gde se pritvor može odrediti, pa u tački 5) – kada je za krivično delo koje mu se stavlja na teret propisana kazna zatvora (do sada je bilo preko deset) preko pet godina i kada je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela. Usvajanjem amandmana biće bliže određeno da se to odnosi na ona krivična dela gde je zaprećena kazna preko pet godina, gde postoji primena nasilja. U svakom slučaju, krivično delo sitne krađe... Nisam siguran, nemam ovde Krivični zakonik koji tretira materijalno pravo, ali u svakom slučaju, za takvo krivično delo ne postoji mogućnost izricanja krivične sankcije u toj visini koja je predviđena članom. Možda neki drugi primer. U svakom slučaju, u izjašnjenju same ministarke, kada je govorila koja krivična dela mogu da budu obuhvaćena primenom noveliranog Zakonika o krivičnom postupku... tu se radi o onim delima gde je prisutno nasilje, gde je učinjeno krivično delo u grupi, gde je naneta teška telesna povreda, gde je, na primer, oštećena imovina velike vrednosti. Govorim šta može da bude ono krivično delo za koje je zaprećena kazna preko pet godina. Nikako ne može da se desi da se pod ovaj stav podvedu ona krivična dela gde ne postoji kao maksimalna kazna pet godina. U tom smislu, mislim da treba da budemo precizni. Ovde se radi o izvršenju onih krivičnih dela gde je zaprećena kazna preko deset godina i, ukoliko usvojimo ovaj amandman, onih krivičnih dela gde je zaprećena kazna preko pet godina, gde je bila primena nasilja i gde je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela. Ponavljam, predlog izmena i dopuna Zakonika o krivičnom postupku predviđa mogućnost određivanja pritvora, a ne obavezu određivanja pritvora. Mislim da je u svakom konkretnom slučaju obaveza suda da, ceneći odredbe iz Ustava Republike Srbije, ceneći odredbe člana 141. Zakonika o krivičnom postupku, u svakom pojedinačnom slučaju individualizuje sve to i samu potrebu da ima razloga, zbog nesmetanog vođenja krivičnog postupka, da se odredi pritvor, ili ne. U tom smislu ne vidim razloge zbog čega bi jedna ovakva mogućnost bila isključena i zbog čega bi se usvojio amandman naših kolega poslanika koji predviđaju brisanje bilo člana 1, bilo člana 2. Predloga zakona o izmenama Zakonika o krivičnom postupku. Mislim da je dobro rešenje i mislim da je dobro rešenje ukoliko se prihvati amandman poslanika Liberalno-demokratske partije, ne zato što je predlog izmena Zakonika bio loš, nego upravo zato što se tim amandmanom još bliže i jasnije definiše ono što je dobro definisano predlogom izmena Zakonika o krivičnom postupku.
Zahvaljujem. Gospodine Martinoviću, planirala sam da odredim pauzu u 14.00 časova, da li vam je dovoljno toliko? Jeste.
Hvala vam, gospođo Đukić-Dejanović, na ljubaznosti. Samo kratko. Šta je pritvor, kolega Mikoviću? Pritvor je mera koja obezbeđuje da okrivljeni prisustvuje krivičnom postupku. Je li tako? Procesni institut. Šta je problematično? To što vi na jedan procesni institut veštački kalemite jedan materijalni institut, a to je pojam „element nasilja“, a da prethodno u Krivičnom zakoniku RS nije definisano šta nasilje uopšte jeste. Molim vas, sada zanemarite, apstrahujte kolika je kazna propisana, nego se koncentrišite na pojam „element nasilja“. Imamo li mi neki propis u kome se kaže – nasilje je to i to? Nemamo. Da ga imamo, ovo ne bi bilo toliko problematično, ali budući da ga nemamo, postoji objektivna opasnost (ne kažem da će to sigurno da se desi, ali objektivno može da se desi) da sudovi na različite načine tumače taj pojam nasilja, pa će u jednom slučaju kao nasilje da se shvati isključivo atak na nečiji fizički integritet, a u nekom drugom slučaju možda i atak na nečiji psihički integritet. Dakle, u nekim slučajevima pojam nasilja će biti usko shvaćen, a u nekim slučajevima široko, pa čak i preširoko. U krajnjoj liniji, to će dovesti do toga da sudovi nejednako primenjuju jedan isti propis – Zakonik o krivičnom postupku. Ako je elementarno ustavno načelo da su svi građani pred zakonom jednaki, to između ostalog znači da se zakon mora na jednak način primenjivati u svim situacijama. U ovoj situaciji kakvu mi sada imamo, jer ste usvojili amandman kolega iz LDP, objektivno se postavlja kao problem da Zakonik o krivičnom postupku u onoj oblasti koja se tiče određivanja pritvora neće biti jednako primenjen, jer jedan važan prethodni pojam, pojam nasilja, nije definisan Krivičnim zakonikom Republike Srbije, nego će sudovi kazuistički, od slučaja do slučaja, da tumače kada nasilje postoji, a kada ne postoji. To je problem.
Narodni poslanik Srđan Miković.
Radi razjašnjenja svih ovih nedoumica koje su iznete, pročitao bih postojeći član 142. Zakonika o krivičnom postupku, pa da vidimo da li se u stavu 1. tač. 1), 2), 3), 4) i 5) radi o mogućnosti da tumačimo da li nešto spada samo u proces ili spada i u utvrđivanje određenih činjenica za koje je potrebno da se utvrdi da postoje da bi se odredio pritvor. U tački 1) je navedeno da pritvor može da se odredi protiv lica za koje postoji osnovana sumnja da je izvršilo krivično delo, ako se krije, ako ne može da se utvrditi njegova istovetnost ili ako postoje druge okolnosti koje ukazuju na opasnost od bekstva. Znači, i u tome treba utvrđivati. Dalje, ukoliko postoje okolnosti koje ukazuju da će uništiti, sakriti, izmeniti, falsifikovati dokaze ili tragove krivičnog dela ili ako osobite okolnosti ukazuju da će ometati postupak, uticati na svedoke, veštake, saučesnike ili prikrivače; zatim, ukoliko osobite okolnosti ukazuju da će ponoviti krivično delo ili dovršiti pokušano krivično delo ili da će učiniti krivično delo kojim preti; ukoliko izbegava da dođe na glavni pretres. Sada važeća tačka 5) – ukoliko je za krivično delo koje mu se stavlja na teret propisana kazna zatvora preko deset godina i ako je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela. Pitam, ako je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela, da li i tu utvrđujemo nešto što bi moglo širim tumačenjem da se kaže – čekajte, koje su okolnosti uopšte izvršenja krivičnog dela, postojanje elemenata bića krivičnog dela i svega ostalog? I te okolnosti možemo da tumačimo – da li ćemo i te okolnosti utvrđivati kada se bude individualizovala krivična odgovornost ili kada se bude utvrđivala krivična sankcija. U svakom slučaju, ne vidim da na ovaj način određivan sam pojam nasilja, uz sve ostalo što je kumulativno predviđeno, predstavlja problem. Još jednom ponavljam, ovog trenutka još uvek amandman Liberalno-demokratske partije nije usvojen i nije postao sastavni deo. Da bi to bilo, potrebno je izjašnjenje Zakonodavnog odbora, ne samo predlagača i matičnog odbora. U svakom slučaju, Skupština će se o tom amandmanu izjašnjavati, ali ja kao učesnik u diskusiji nemam rezerve prema takvom amandmanu LDP-a.
Ako je to sasvim kratko, gospodine Martinoviću; ovo je dijalog o temi i podržavam dijalog o temi. Izvolite.
Hvala lepo. Samo kratko i neću se više javljati za reč. Gospodine Mikoviću, ovde se radi o tome, ne znam koje reči da izaberem da bih vam objasnio, da se amandmanom definiše biće krivičnog dela, radnja izvršenja. Konkretno, nasilje je radnja izvršenja krivičnog dela. Radnja izvršenja krivičnog dela, biće krivičnog dela, ne reguliše se Zakonikom o krivičnom postupku, nego Krivičnim zakonikom. Zato je amandman problematičan. Uopšte nije problematično ovo što ste prethodno navodili pod kojim okolnostima se pritvor može odrediti. To su sve procesni instituti. Ali, element nasilja jeste element bića krivičnog dela. U svakom dobrom krivičnom zakonodavstvu elementi bića krivičnog dela prethodno moraju biti definisani. Znamo kad postoji umišljaj, kad postoji nehat, kad postoji podstrekavanje, pomaganje itd., ali vas sad pitam – kada postoji nasilje? Da li je nasilje samo ako neko nekome nanese fizičku povredu ili ako neko nekog uvredi, pa čovek pretrpi, to se malo nesrećno kaže - duševni bol? To je problematično. Dakle, amandmanom koji se odnosi na procesni zakon se u stvari posredno utiče na izmenu Krivičnog zakonika. To je ono što nije dobro. Ako želimo da Republika Srbija bude pravno uređena država, posebno u oblasti krivičnog zakonodavstva, onda prethodno treba razjasniti šta se definiše Krivičnom zakonikom, a šta se definiše Zakonikom o krivičnom postupku. Ovaj amandman se, gospodo, samo formalno odnosi na Zakonik o krivičnom postupku. Suštinski, njime se dopunjuje biće čitavog niza krivičnih dela, a to je materija Krivičnog zakonika Republike Srbije.
U skladu sa čl. 87. i 90. stav 2. Poslovnika, u slučaju da bude potrebe, radićemo i posle 18.00 časova, ali mi se čini da ćemo dnevni red iscrpeti ranije. Određujem pauzu do 15.00 časova. Zahvaljujem. [[Posle pauze – 15.05]] Nastavljamo rad. Da li još neko želi po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Milica Radović. Izvolite, gospođo Radović. Samo se prijavite.
Kao poslanička grupa smo protiv toga da se zakonodavna aktivnost pretvara u dnevno-političku aktivnost. To smo imali prilike da vidimo i danas na ovom zasedanju u prepodnevnim časovima. Mislim da se time ugled parlamenta i te kako urušava, i to konstantno. Onda ne treba da čudi, uopšte, što nam je poverenje u samu instituciju na tako zabrinjavajuće niskom nivou. Potencijalno je opasno menjanje Zakonika o krivičnom postupku, koji se faktički menja samo zbog jedne jedine stvari, zbog jedne utakmice – zbog sutrašnjeg derbija. Mislim da menjanje zakona zbog jednog događaja pokazuje koliko mi kao država nemamo odgovor ni na jedno pitanje, nemamo rešenje ni za jedan problem, pa makar on bio predstavljen i u fudbalskoj utakmici. Mi na raspolaganju imamo već jedan zakon koji se ne primenjuje, Zakon o sprečavanju nasilja na sportskim priredbama, i mislim da bi, ukoliko bi se on striktno primenio, situacija na sportskim dešavanjima i uopšte na stadionima bila potpuno drugačija. Ali, umesto da se primenjuje ovaj zakon, država i vlast dozvoljavaju da nasilje eskalira, ne samo u zemlji, već i izvan nje. Ko će sad za to da bude kriv? Pa, nije valjda da je opozicija ponovo kriva i za takve događaje? Sada, kada je sve to tako daleko otišlo, predlažu nam se izmene Zakonika o krivičnom postupku, čiji je cilj, to ponavljam po hiljaditi put do sada, da se jednostavno pritvor pretvori u kaznu. I, ponoviću po ko zna koji put, jer očigledno nije jasno, da pritvor nije kazna, već mera obezbeđenja prisustva okrivljenog u krivičnom postupku, i to izuzetno. Čak i sa ovim izmenama, prihvatanjem amandmana jedne poslaničke grupe, on ne prestaje da bude pravilo, jer će se, bez obzira na sve, odnositi na mnogo proširen broj krivičnih dela, bez obzira na to što je dodat jedan deo koji se odnosi na biće krivičnog dela, koje potpada pod procesno pravo, a ne materijalno, kao što je gospodin Martinović imao priliku da vrlo jasno i neposredno pre same pauze objasni. Ako je cilj ovih izmena da se lica prvo pritvore, a da se kasnije u toku same istrage protiv njih ili postupka, dok se nalaze u pritvoru, prikupljaju dokazi protiv njih, onda to naravno nije obeležje jedne demokratske države. To je nešto što se radi u Haškom tribunalu. To je nešto što se radilo za vreme „Sablje“. Nadam se da mi tome ne težimo. Mislim da smo izvukli neke poente i neke zaključke iz onoga što nam se dešavalo u prošlosti. Ako je to cilj, onda, to sam i u načelnoj raspravi rekla, a to govorim i sada, zašto ne ukinemo same sudove? Zašto bi uopšte sudovi kao takvi morali da postoje? Treba da pustimo policiji da radi svoj posao i da završi sve ono što se od nje traži. Ovom izmenom na udaru su zagarantovana ljudska prava. To i sama Evropska povelja o zaštiti ljudskih prava govori. Njome se zabranjuje donošenje zakona ili izmena već postojećeg zakona koje će ići u prilog tome da se dostignuti nivo sloboda i prava smanjuje. To je, takođe, pravni standard, koji se ovom prilikom vrlo narušava. Takođe, ovakva rešenja koja su predložena u zakoniku ne nalaze svoj pandan nigde u uporedno-pravnoj praksi. Mnogo duže sam o tome pričala u načelnoj raspravi i neću da ponavljam, prosto pitam gospođu ministar da mi navede jednu evropsku zemlju u kojoj važe ova pravila koja danas izmenom Zakonika o krivičnom postupku želimo da postignemo? Proširivanjem kruga krivičnog dela, krivičnog dela za samo izricanje pritvora, potencijalno dolazimo u opasnost zbog toga što nećemo znati gde ta pritvorena lica uopšte da šaljemo. I ranije sam govorila, a to ponavljam i sada, da četiri hiljade lica pravosnažno osuđenih na kaznu zatvora čeka izdržavanje, jer su kapaciteti naših zatvora potpuno popunjeni. Kada jedna vlada, vlast ima takvu informaciju, onda treba da predlaže neke druge izmene, koje ne idu u prilog otežavanju sadašnjeg stanja, već suprotno. Takođe, podsetiću na još jednu stvar. Znamo da su sudovi u Srbiji prebukirani. Prvenstveno mislim na beogradsko pravosuđe, koje je u potpuno drugačijoj poziciji i situaciji nego sudovi u unutrašnjosti. Šta će da se dešava ukoliko se lice nalazi u pritvoru neprimereno dugo i ukoliko se zbog prebukiranosti sudova sudski postupci ne okončaju u onom razumnom roku? Ko će tu da plati odštetu pritvorenim licima? Da li znate kakvo je stanje sa, konkretno, plaćanjem odštete Republike Srbije zbog presuda donetih pred Evropskim sudom za ljudska prava? Podsetiću vas da je Evropskom sudu za ljudska prava do sada podneto 3.200 predstavki protiv Republike Srbije. Doneto je 46 presuda, a 43 presude Evropskog suda za ljudska prava se odnose i idu na štetu same Republike Srbije. Poznat je, takođe, i stav Evropskog suda za ljudska prava, koji neće blagonaklono gledati na ovako formulisane razloge za određivanje pritvora, te stoga mogu da zaključim da će i sam procenat presuda koje idu na štetu Republike Srbije biti mnogo veći. Naravno, kada govorimo ne samo o Evropskom sudu, nego uopšte o evropskim standardima, ovoj vlasti su puna usta Evrope, ali kada oni treba da se primene kroz same zakone, onda vidimo da je opstanak na vlasti jedino što ih obavezuje. Zbog toga je, naravno, i sama reforma pravosuđa izvršena mimo svih evropskih standarda. U krajnjem slučaju, ne sudim o tome ja, o tome govore izveštaji Evropske komisije i zamerke koje imaju na rad pravosuđa, a koji će ovih dana biti obelodanjeni. Država koja pledira da bude ozbiljna država mora da ima iste obrasce postupanja prema svima koji je napadnu. Kao stranka smo, i to posebno naglašavam, uvek osuđivali nasilje i uvek ćemo, a to i danas činimo, podržati svaku odlučnu akciju države da se sa licima koja čine nasilje obračuna. Ali, nikada nećemo podržati duple aršine. Kao što smatramo da policija mora da pokaže odlučnost kada je napadnu, tako smatramo da nije dozvoljeno da se u jednoj državi mirno šeta pored transparenta na kojem piše „smrt državi“, da mirno šeta državni vrh, predstavljen u par ministara, i da na to niko iz državnog vrha ne reaguje. Ako imate jedan aršin da se obračunavate sa onima koji napadaju državu, onda morate bar, ako ništa, da reagujete na to što se desilo, konkretno na tzv. „Paradi ponosa“. Trebalo je da, u najmanju ruku, reagujete, zato što niko od prisutnih ministara nije ništa rekao povodom samog transparenta. Naravno, zato imamo takvu vlast, kojoj država suštinski ništa ne znači. Zato imamo državu u kojoj se ne poštuju osnovni demokratski standardi i pravila i u kojoj je, nažalost, jedino važno da bude 126 poslanika prisutno u sali i da se donosi svakakav zakon, ma kako trebalo da izgleda, pa makar imao svoje obeležje i u ovom današnjem, koji ćete usvojiti. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 2. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su: narodni poslanik Zoran Krasić, narodni poslanik Dragan Šormaz (sa ispravkom), zajedno narodni poslanici Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević i grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Zoran Krasić, izvolite.
Gospođo Đukić-Dejanović, i prvi i drugi član moraju da se tretiraju jedinstveno, te u tom smislu i svi ovi amandmani koji su podneti na oba ova člana ipak čine neko jedinstvo. Bez namere da ponavljam ono što je već izrečeno kao stav SRS povodom ovih izmena i dopuna, krenuo bih korak dalje u obrazlaganju ovog svog amandmana. Kaže se da je neposredni povod, ne bih rekao čak ni razlog, nego bih rekao neposredni povod, za ove izmene i dopune potreba da se suzbije nasilje, nasilničko ponašanje ili sila kao sredstvo da se reši neki društveni konflikt, hajde to malo sociološki da ispadne. Pre nego što krenem sa ovom temom, zamolio bih sve da imaju u vidu knjigu Dragana Bujoševića „Peti oktobar“ (nema potrebe da citiram šta je tamo napisano, to je njegovo delo), da imaju u vidu knjigu Tima Maršala „Igra senki“. To opet nije moja izmišljotina, to je Tim Maršal napisao i dao jedno viđenje organizovanog nasilja koje je već danas zacrtano u teoriji kao petooktobarski puč, odnosno „buldožer revolucija“. Molim vas, nema potrebe da mi bilo šta prigovarate, nije to ono što sam ja izmislio, to su činjenice i viđenje ljudi koji više pripadaju „Otporu“ i drugim institucijama, nego što imaju blage veze sa SRS. Naravno, ovo više pričam zbog pravih ljudi koji vode Ministarstvo pravde. Vidite, ako se u javnosti pomene nadimak Čume, prva asocijacija je – gospodin Čume. Druga asocijacija jeste – Čume, svedok saradnik. Treća asocijacija jeste – taj svedok saradnik sa policijskom pratnjom obavlja privatne poslove. Kada vam Čume dođe u kancelariju da zaključite neki posao, sa njim dolazi policija, pa sad vi odbijte da zaključite posao. To su činjenice i ja mislim da je to neki etalon, to je novi demokratski standard. Znam da se nekima to ne sviđa. Ni meni se neke stvari ne sviđaju, ali su činjenice neumoljive. Jedino se u Srbiji zaledio „Otpor“. Gde god je bio u inostranstvu, „Otpor“ ili su hapsili ili proterivali, a nama je „Otpor“ sastavni deo vlasti, koji ima poruku – samo vas posmatramo. Ne mene, nego vas. Malopre ste imali priliku da vidite glavnog ideologa Demokratske stranke, gospodina Milivojevića; kada je rekao – mora da se ide da se posete pritvorena lica, ministarka je odmah skočila i rekla – nema nikakvih problema, idemo. Da nije rekao to Srđan Milivojević, bilo bi tu povuci-potegni. Na kraju ću da ostavim onaj deo gde ću da hvalim izmene i dopune ovog zakona. Moraće neko i da pohvali. Ali, ne ono besmisleno hvaljenje što se odavde čulo. Ovo što ste se dogovorili sa LDP-om nije majstorski; o tome su vam ispričali Martinović i Aligrudić i ja neću to da ponavljam. Šta može da bude uzrok društvenog konflikta? Po meni, uzrok društvenog konflikta može da bude kada SAD, Sem Nazaro i ostali ulože u reformu pravosuđa u Srbiji milione, milione, milione, stotine miliona evra i kao rezultat tih ulaganja dobijemo štrajk ljudi koji rade u pisarnici jer nemaju za 'leba. Druga asocijacija mi je renoviranje nekih zgrada – država ostane dužna verovatno oko petsto miliona dinara izvođačima radova. Onda se s pravom postavlja pitanje gde je završila ta pomoć upućena za transformaciju srpskog pravosuđa, ukoliko niste platili renoviranje zgrade, adaptaciju zgrade, nameštaj, kompjuterske programe itd? Tako dolazimo do one glavne stvari, a to ću verovatno u toku sledeće nedelje, ukoliko napravite kvorum da možemo da radimo, da vam objasnim, da mi imamo jednog ministra koji je, u ortakluku sa još jednim ministrom, doneo odluku da se zakon ne primenjuje dve godine. Kada predstavnici vlasti kažu – ovaj zakon nećemo da primenjujemo sledeće dve godine, da li je to nasilje? Da li je to nešto što potpada pod neku odgovornost? Ako vi političku odgovornost tumačite samo na dan izbora, onda ste se grdno prevarili. Neko je otkrio tu podvalu i više vam ne verujem. Ali, mi imamo tu situaciju, znači, ministar kaže: ovaj zakon neće da se primenjuje, dve godine nema primene ovog zakona. Šta da kažemo za tog pojedinca? Kažite mi adekvatnu reč, žargonsku, koju bi građani mogli da shvate. Evo, da vas malo hvalim. Vi u Vladi imate ministra finansija koji je svetski rekorder. Čovek je proglašen za najboljeg ministra na svetu. Ja bih predložio da ga izvezemo u SAD da sredi njihove finansije. Oni su ga hvalili, oni mu dali priznanje, je l' tako? Što bi oni odbili taj poklon? Neka njima efikasno sredi finansije. Desetog oktobra desilo se nešto, a to je bilo pre 12. oktobra, kada dolazi gospođa Klinton, ceo svet je pohvalio srbijansku policiju koja je premlatila huligane. Trenutno se u Francuskoj obavlja vrlo aktivna interakcija između kordona i građana i ja mislim, pošto ste vi na evropskom putu, da treba da se pošalje pomoć onemoćaloj Francuskoj u vidu 16 kordona da pomognu francuskoj policiji u zavođenju reda. Ja glasam za to, pa nek me isteraju iz stranke ako treba. (Predsednik: Nije na dnevnom redu izjašnjavanje po tom vašem pitanju. Molim vas da se vratite dnevnom redu). Gospođo Đukić-Dejanović, ja slušam tiradu o nasilju celo jutro ovde, samo žabe iz želuca nisu počele da mi skaču. Čekajte da objasnimo, molim vas. Kakve to dvojne aršine primenjujete? Zar ovo nije primer nasilja? Znači, mora da bude milozvučno predsedavajućem. Ukoliko nije milozvučno, sine Dragane, ostade ti bez patika. To je vaš kriterijum, ali nema veze. Idemo dalje. (Predsednik: Znate šta, sve pogrešno interpretirate, ali to nije problem. Problem je što se zaista udaljavate od dnevnog reda. Molim vas da se vratite sadržaju ovog vašeg amandmana.) Zamolio bih vas da me ne prekidate, da na kraju ne bih zaboravio na onaj deo gde treba da hvalim Vladu i ovaj predlog zakona. Moram da pohvalim, jer gospođa Čomić je danas imala izuzetno dobru diskusiju. Nije baš uvek, gospođo Čomić, ali danas je bila izuzetno dobra diskusija. Vi ste danas pokazali vašim partijskim drugarima kako treba da se bore za poštovanje presumpcije nevinosti. Rekao sam Martinoviću, mogli biste da dođete kod nas u tim za odbranu Vojislava Šešelja. To je to što mi zastupamo osam godina, gospođo Čomić, ja sam vas pohvalio. Idemo redom. Dalje ... Zamolio bih vas da se ne smejete, tema je vrlo ozbiljna. Vi se smejete, a onda meni daju opomenu. Nemojte, nije korektno. Idemo dalje. Znači, ako dođemo do pravog protagoniste ovoga što se dešava, to je gospodin Homen, koji je državni sekretar; on se svakog dana jezivo pojavljuje na televiziji, sa tvrdnjama da on zna šta se nalazi u sudskim spisima; on zna ko je kriv, šta će da se preduzme, šta će tužilaštvo. A kada se pojavi onaj Tomo Zorić, onda gasite televizor, sve vam je jasno, apsolutno vam je sve jasno. Da vidimo kako treba da se reši društveni konflikt. On treba da se reši u skladu sa propisima, od strane ovlašćenih organa. Ukoliko društveni konflikt ne može da se reši na zakonom propisani način, od strane ovlašćenih organa, izvinite, molim vas, onda može da se očekuje neka sila i neko nasilje, kao prirodna posledica nečega što je uzrok. Ja želim da pričamo o uzrocima, i da opet podržim Tomicu Milosavljevića, koji ima izreku – bolje sprečiti, nego lečiti. Da sprečimo pojavu nasilja kao metoda rešavanja nekog problema. Gospođo Đukić-Dejanović, da vam dam jedan predlog. Na čelu ove Uprave za izvršenje krivičnih sankcija nalazi se general Milan Obradović. On je bio neka žrtva, bio je u pritvoru neko vreme, kada su se demokrate međusobno svađale, onda je on pao. On ima nadimak Rambo. Da li vi znate da je on još 1994. godine pao u jednu septičku jamu u Budvi, kada je bio kurir između Jovice Stanišića i Caneta Subotića? To nije sumnja, to je činjenica, objavio sam u knjizi. Pošto ljudi koji se profesionalno bave kriminalom znaju za te stvari i vi njega stavite da reklamira ogrlicu, on jednostavno podiže pritisak istima kao što je on, pa kažu – kako je moguće on, naš prijatelj, naš drugar u poslu, nas da drži u zatvoru? Gospodin Homen... Da vam objasnim, postoji jedna stambena zadruga iz Novog Sada (daću vam ovo, ali ste već dobili), „Rafinerija“; 1998. godine su zaključili ugovor sa policijom da rešavaju stambena pitanja policajaca, 260 stanova. Pošto je NIS dugovao državi, policija nije imala para, napravili su neku kombinaciju. U toj kombinaciji ova stambena zadruga vodila je sudski spor i 15. maja 2002. godine dobili su spor. Treba NIS da plati, došlo na izvršenje u julu 2005, a onda gospodin Homen preko svoje advokatske kancelarije ceo predmet prebaci iz Novog Sada u Beograd. Nasilje predstavnika vlasti. Verovatno će sada ta stambena zadruga da ode u stečaj, ali ne može ni da ode u stečaj, jer nema ko to sada u sudu da radi. Ako meni ne verujete, gospođo Malović, pročitaću vam. Gospodin Homen se javlja stalno kao zastupnik Borisa Tadića u njegovim privatnim sporovima. To je gospođa Nerandžić Tanja, koja radi u advokatskoj kancelariji Homen. Sada vi vidite njegovo opredeljenje za pravdu, vezano sa materijalnim razlozima. Još jedan predmet, koji znate, gospođo Malović. Tiče se doktorke Vanje Karađinović i njenog spora zbog zlostavljanja na radu koji je imala u Institutu za onkologiju u Sremskoj Kamenici. Da vas ne maltretiram, pošto ste dobili kompletnu dokumentaciju, samo da skrenem pažnju da je septembra meseca održano i neko ročište. Sudija koja je trebalo da sudi navodno je bila bolesna, pa je došla druga da odloži suđenje. Ne bude lenj ovaj njen advokat pa ode u susednu kancelariju i nađe tu navodno bolesnu gospođu Lučić. Kada je pritegnu o čemu se radi, šta se muva, ona pred svedocima kaže ovako – ja sam sebi najpreča, ne želim da umrem u 41. godini. To je dokaz kako ste reformisali vaše sudstvo, pravosuđe itd. Evo još jednog primera, gospođo Malović, on je poznat javnosti. Pošto je Srbija zemlja nadimaka, imamo izvesnog Baju Plavog; Radomir Živanović – Baja Plavi, on čak ima i svoju firmu za osiguranje, ni njima ne plaća platu, on kaže: meni niko ništa ne može, ako nećete da radite, napolje, doći će neko drugi. Zašto sam ovo ispričao? Zato što svakodnevno dobijam po sedam ili osam pisama sa vrlo konkretnim stvarima, poput, recimo, ovog predmeta (mi bismo rekli, garagan, ima ga) gde se ukazuje na nezakonje, propuste policije, tužilaštva, suda, gde građani kažu – u koga da verujemo, kome da verujemo kada ono što se napiše ne postoji i ne važi, ne obavezuje državu, državni službenici profitiraju, poput gospodina Homena itd. Sada ću malo da vas hvalim, i to morate svi da prihvatite. Zašto je potrebno hvaliti? Mi smo jedna od retkih država, koja je svetsko čudo. Kada je bilo vanredno stanje 2003. godine, Savet Evrope je rekao da smo dokazali trajno opredeljenje za demokratiju, da smo ispunili minimalne uslove i primljeni smo u Savet Evrope. To je jedina država koja je u vanrednom stanju primljena u vrhunsku evropsku instituciju koja se bavi zaštitom ljudskih prava. Posle nekoliko meseci desilo se da država ne može da isplati naknadu štete za onolike hiljade pritvornih, uhapšenih, nezakonito uhapšenih, nezakonito pritvorenih itd. Znači, mi već imamo jedno iskustvo. Ovde je na delu „Sablja 2“, to da znate. Ja neću da ulazim u dijalektiku ova dva člana, ali moram da vam kažem da je dobro što je Vlada napisala u ovoj izjavi da kada je radila izmene i dopune ovog zakonika nije imala gde da pogleda da postoji evropski standard. Da vam kažem pravu istinu, imali su gde da pogledaju, ali, prvo, nisu znali, a drugo, uplašili su se. Ko je rekao – jao? (Predsednik: Molim vas, nemojte se obraćati poslanicima.) Molim vas, svuda su stavili crtice, kažu, otprilike, ignorišemo Evropu. Ja vas podržavam što ignorišete Evropu. Kada bi se primenio neki standard koji postoji u EU, onda biste imali ovakvu situaciju koja postoji u Hagu. Vojislav Šešelj je osam godina u pritvoru, to je svetski rekord, a oni se kriju iza neke sudske prakse, nekih stavova, a ne smeju da priznaju da su prekršili njegovo pravo na suđenje u razumnom roku i njegovo pravo na ekspeditivno suđenje. Vi ste mnogo humaniji u odnosu na EU. Vi ste sa osam dana podigli na 30 dana. Pogrešili ste samo član. Ne bi to smelo da se odnosi na tzv. skraćeni postupak. Ima jedna dobra stvar koju ste napisali, da ovo produženje roka važi samo ukoliko je u toku istražni postupak. Mora čovek nešto malo i da vas pohvali. Džaba ste krečili. Ovim intervencijama vi ne rešavate društveni konflikt, vi samo demonstrirate silu i kažete da imate podršku Zapada da sprovodite silu. Ja baš to želim, da bude jasno građanima Republike Srbije. Ja upravo želim da crnim bojama ofarbam EU, NATO pakt, SAD. Mnogo vam hvala. Vi mi strašno pomažete, vi svakim potezom pokazujete i dokazujete da su ta tri pojma crni pojmovi za srpski narod. Zato moram da vas podržim u tome. Svaka vam čast. Sećam se, svojevremeno, 1999. godine je jedan vaš čovek rekao – aman, ljudi, NATO pakt, pa to vam je kao 19 razbojnika u kafani i ja sada uđem u kafanu da isterujem pravdu. Kako ja mogu da isteram pravdu sa razbojnicima? Podržao sam ga, dao je pravu dijagnozu NATO pakta. Vidite i sami šta se dešava u EU. Predlažem vam, gospođo Đukić-Dejanović, mi treba da pomognemo zapadnoj Evropi, stvarno treba da im pomognemo. Ispada kao da smo mi nasilje preselili tamo kod njih. Nismo, to je endemska pojava kod njih, ali mi moramo da pošaljemo naše borce za ljudska prava da se bore za ljudska prava Francuza. Recimo, Kandić, Biserko, Miljenko Dereta, Borka Pavićević. Pa, i Mojsilovićka može da ih obuči, da kaže: „Nije teško biti fin“. Mojsilovićka ode na francusku televiziju i kaže Francuzima – braćo Francuzi, pa nije teško biti fin. Šta je tu loše, smanjila vam se plata? Šta je tu loše, povećala se granica za odlazak u penziju? Što se bunite? Gledajte kako Srbija sve prihvata, stoički prihvata evropske standarde. Zar je moguće da evropskistandardi žive u Srbiji, a ne mogu da zažive u Evropskoj uniji, ljudi?! Hvala vam za ovaj predlog zakona. Mnogo vam hvala za ovaj predlog zakona, zato što je sada svima apsolutno jasno o čemu se radi. Apsolutno je jasno o čemu se radi, ko je na kojim pozicijama. Želim da vas nateram, i vas i još neke, da budete evrofanatici, da do poslednjeg žulja zastupate interese EU, a da gledamo na televiziji šta se dešava u Francuskoj, Nemačkoj, Italiji, Španiji itd. U Španiji su bile demonstracije zbog zamrzavanja plata u javnom sektoru. Molim vas, da li ste videli kako se ovaj sindrom širi Francuskom? Srednjoškolci huligani, sve huligan do huligana, sve huligan do huligana. Studenti – katastrofa. Dajte da Dačić i Šutanovac naše oružane snage pošalju tamo da malo vežbaju. Dosta vežbaju ovde svakog vikenda. Ovo što rade ove „kornjače“ na utakmicama, pa to je dogovorena vežba, da ljudi ne izađu iz forme. Gospođo Čomić, vi ste mi svedok, 2003. godine, kada nije bilo prenosa Narodne skupštine, donet je zakon o suzbijanju nasilja na utakmicama. Rekao sam jednu rečenicu – ne treba vam zakon, naredite državnoj bezbednosti da prekine sa organizacijom nemira. I danas vam ponavljam – naredite državnoj bezbednosti da prekine sa fingiranjem sukoba i skretanjem tema da se javnost ne bavi onim što je najvažnije, nego da se bavi perifernim stvarima. Neko će da skoči pa da kaže da nasilje nije periferna stvar. Nije. Sredite malo vaš Savet za nacionalnu bezbednost. Pričao sam vam ja o tom Mikiju Rakiću. On je gospodar Srbije, a ne Boris Tadić. On kontroliše Borisa Tadića. Sredite te službe, da ne insceniraju neke stvari. Da li bi te stvari koje se sada dešavaju na ulici oni radili kada bi bila u pitanju njihova deca? Ne bi, neće oni da se odreknu faktičke vlasti, siva eminencija. Neko je zaključio – hajde da pravimo ova drmanja kako bismo skrenuli pažnju javnosti. Menjamo evropske propise još „evropskijim“ propisima. Hajde, molim vas, da evropske standarde koje ste ugradili ovde preselimo malo u Nemačku, pa da Gordana Čomić kritikuje Angelu Merkel zbog one izjave od pre nekoliko dana i da kaže – gospođo Merkel, to nije evropski standard. Vi kažete da svi moraju da se asimiliraju, da prihvate kulturni obrazac Nemaca. Ne može jednistvena Evropa da funkcioniše sa jednim kulturnim obrascem. Ja očekujem od Gordane Čomić, ona to može da uradi, ona je prepuna tih demokratskih standarda, samo ih seva iz rukava. Molim vas, ja očekujem da Dragan Šutanovac ode u Garmišpartenkirhen i da kaže – ne može uniformama na civile. Očekujem i da Boris Tadić ode i da kaže. Boris Tadić je rekao – ne mogu huligani da budu na vlasti, zauzeto je mesto. To mora da se kaže i Evropi, ne mogu tamo huligani da budu na vlasti. Ja vam dajem podršku, ne zbog toga što mrzim one koji su bombardovali Republiku Srbiju, ne zbog toga što ne volim one koji su ubijali Srbe, ne zbog toga što su bacili osiromašeni uranijum, pa naši ljudi ovde stradaju, nema potrebe da iko mrzi francuski narod, nemački narod. Ali setite se, pre nekoliko meseci Ujedinjene nacije su upozorile svetsku javnost da ima mnogo država gde se na vlasti nalaze miljenici organizovanog kriminala. Vodite računa, vlast se vrši zbog građana, a ne zbog onih koji imaju para i zbog organizovanog kriminala. Ovo je još jedna promotivna akcija. Ako smo mogli 1999. i 2000. godine da zaustavimo onakav zakon o borbi protiv terorizma, koji je bio protiv opozicionih stranaka, ni danas nismo za ove izmene i dopune jer znamo da služe manipulaciji i zloupotrebi. Što god više budete hteli da me vašom praksom demantujete, ono što sam rekao, ja sam uspeo. Vi ste mi dokaz da su nešto crno EU, NATO pakt i SAD. Mnogo vam hvala.
Vašoj poslaničkoj grupi ostao je još minut. Narodni poslanik Dragan Šormaz ima reč.
Podneo sam amandman i na član 2. On je, u stvari, i najvažniji ovde. I dalje tvrdim, bez obzira na to što je ministarka pokušala čitanjem nekih potpuno drugih delova Evropske povelje o ljudskim pravima, a ne onog dela koji sam ja apostrofirao kao problem, da je ugrožen ovim delom... Ponavljam da ta povelja o ljudskim pravima zabranjuje donošenje novih zakona ili delova zakona kojima se umanjuje već postignut stepen ljudskih prava. Postignut stepen je jedan pritvor, sada se to pooštrava i ja smatram, to je moje mišljenje, da je to u suprotnosti sa Evropskom poveljom, a vi ste čitali nešto sasvim drugo, kao što se sve vreme vrši zamena teza. Ovde se govori da je ovo što mi sad radimo tri dana neki redovan postupak, da to ne radimo zbog derbija, a svi mediji izveštavaju da će Skupština danas, večeras da ovo usvoji i da će sutra onaj ko bude pravio nerede na stadionu biti strpan u pritvor na trideset dana. Sad idite na internet, upalite televizor i videćete, svi to izveštavaju. Znači, nije tačno, ovo ste radili samo zbog toga što želite da pošaljete poruku i želite da pokažete da nešto radite, a to što radite je ništa. Zamenjujete teze sve vreme. Gospođa Kolundžija kaže – onaj ko je protiv ovih promena, taj štiti nasilnike od kazne. To nije tačno. Pritvor nije kazna, kazna je zatvor. Osudite Uroša posle tri godine zato što je napao žandara, i to ne sam, nekoliko njih. Čovek koji je napadnut od nekoliko ljudi (uspeo je da baci pištolj, da ne bi uzeli pištolj), taj profesionalac danas je potpuno zaboravljen, a ovaj još uvek nije osuđen zato što se brani time da nije znao da je službeno lice. Sud ne može jednim ročištem da utvrdi da to nije tačno, čime se on brani, i da bude kažnjen jezivo, deset godina. Kada neko sa 18 godina bude osuđen na deset godina i kad izađe iz zatvora sa 28, to je jeziva kazna, verujte. Veća je verovatnoća da će šetati „Paradom ponosa“ nego drugačije živeti posle tih deset godina. Toga se ti mladi ljudi plaše, a ne pritvora od 30 dana, 60 itd.
Reč ima narodni poslanik gospođica Aleksandra Ilić.
Hvala vam, gospođo predsedniče. Poslanička grupa Nova Srbija podnela je amandman da se član 2. briše. U članu 2. Predloga zakona vrši se izmena član 436. stav 2. Zakonika o krivičnom postupku tako što se produžava maksimalno trajanje pritvora u skraćenom krivičnom postupku sa osam na trideset dana. S obzirom na to da se ovde radi o skraćenom krivičnom postupku, neophodno je napraviti razliku i ne poistovetiti ga sa redovnim krivičnim postupkom u pogledu trajanja pritvora kao neophodne mere za vođenje krivičnog postupka, što je postojećim zakonom pravilno i zakonito učinjeno. Mora se napraviti razlika u vezi s merom pritvora i njegovim trajanjem između skraćenog i redovnog krivičnog postupka, s obzirom na to da se radi o postupcima sa različitom zaprećenom kaznom za eventualno izvršena krivična dela i vođenju postupka od strane sudije pojedinca u odnosu na vođenje postupka od strane veća. Prethodnim izmenama, koje su bile na dnevnom redu pre vrlo kratkog vremena, usvojili ste zakonski tekst koji sada menjate i približno ga vraćate u prvobitno stanje. Međutim, kod svake trenutno povećane društvene opasnosti, određenih kriminogenih ponašanja, ne menja se zakon, već se primenjuje određena kaznena politika i politika krivičnog gonjenja. I pored vaše uspešne reforme pravosuđa i navodno povećane efikasnosti i ažurnosti, vi sebe demantujete ovim predlogom zakona i dozvoljavate još veću neažuranost i priznajete očiglednu nestručnost postojećeg, novoizabranog pravosudnog kadra produžavanjem rokova i trajanja pritvora, kao neophodne mere za uspešno vođenje krivičnog postupka. Ovde se radi o povećanju vremenskog trajanja pritvora sa osam na 30 dana pri sprovođenju istražnih radnji. U okviru do sada predviđenog roka od osam dana javni tužilac je bio dužan da podigne optužni akt kojim je mogao da traži produženje trajanja pritvora do 30 dana i dalje, kao u redovnom krivičnom postupku, ako za to postoje zakonski uslovi. Navedenim izmenom samo se daje duži rok javnom tužiocu za ovu odluku i samim tim omogućava komotnije ponašanje javnog tužioca. Umesto da se u što kraćem vremenskom intervalu efikasnije vode i završavaju krivični postupci, vi dozvoljavate mogućnost za duže trajanje, uz veliki rizik neosnovanih pritvora, što se i do sada u ovoj zakonskoj regulativi pokazalo, a što je državu mnogo koštalo prilikom obeštećenja neosnovanih pritvora, obustave postupaka i oslobađajućih presuda. Očigledno je da se na ovaj način povlađuje javnom tužiocu, kao organu krivičnog gonjenja, a samim tim i dovodi u pitanje stepen sposobnosti postojećeg kadra za efikasno postupanje, što je i evidentno konstantovanjem neažuranosti u procesuiranju baš ove vrste predmeta zbog kojih se i predlaže ova izmena zakona. Ne želim da budem pogrešno shvaćena, pristalica sam obračuna sa kriminalom i tu sam nedvosmisleno na strani države, jer tako sam i vaspitana, ali ne mogu da se složim sa činjenicom da je jedini izlaz represija, što ukazuje na nesposobnost države u sprovođenju demokratskih principa i vrednosti EU kojima se duboko klanjate. Jesam za Evropu, kojoj smo od postanka pripadali, ali samo sa svojim nacionalnim identitetom.
Narodni poslanik gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč.
Danas je bilo vrlo teško pratiti kad na koji amandman možemo da se javimo i pozovemo. Ali, da ne unesemo zabunu, članovi 1. i 2. su tesno vezani time što se skraćuje zaprećena kazna sa deset na pet godina za one koji mogu biti u pritvoru. U stvari, ne prenosi se težište samog zakona na nešto bitnije od toga da se pritvor može produžiti sa osam na 30 dana. Mislimo da je to težište. Hoću da postavim pitanje, pre svega vama, ministre, da li se vi slažete sa nastojanjem da se u ovoj državi poslom bave oni koji su za taj posao kvalifikovani, a ne po sopstvenoj proceni stručni da procenjuju demokratičnost, odnos Vlade, vladajuće većine ili slično? U stvari, zašto prihvatate kritiku da vaš predlog zakona nije bio dovoljno dobar? Krivični zakonik, u kojem ste definisali da se pritvor može odrediti za krivično delo koje mu se stavlja na teret, propisana kazna zatvora bila je preko deset, a sada preko pet godina, i ako je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela... Dozvoljavate, neopravdano se, to su svi koji se imalo razumeju u pravo ovde obrazlagali, uvodi institut nasilja, koji nije obuhvaćen na pravi i pravnički način, šta se može smatrati nasiljem. S druge strane, nama u obrazloženju dali ste sledeće činjenice: krajem 2009. godine Narodna skupština je u dva navrata menjala Krivični zakonik, ovaj koji menjamo sada ponovo nakon godinu dana. Iz kojih razloga? Iz istih. Ovim izmenama prošireno je krivično delo, citiram vas, „nasilničkog ponašanja na sportskoj priredbi“, tako što se to delo odnosi i na nasilničko ponašanje na drugim javnim skupovima. Znači, govorimo i o onoj ugroženosti manjine koja je ovde, smatralo se, trebalo da bude tretirana; ili nam se postavilo kao jedini mogući izbor: ili nasilje ili nešto što ne podržavamo smatrajući da je to intimna stvar svakog pojedinca. Ako nam nakon godinu dana (znači, krajem 2009. godine je menjan Krivični zakonik iz razloga o kojima govorimo danas) predlažete nove mere, koje jesu oštrije, jesu veća mera represije, jesu veće pravo države da pokaže svoje mere prinude, čak na način da dovodi u pitanje nešto što se zove pravna celovitost ovog sistema, pitam vas da li ste i vi kao Ministarstvo dužni da procenite efekte donetih zakona, što smo zaključili u onim jedinstvenim metodološkim pravilima za pisanje zakona i u Zakonu o Skupštini, ili ćemo se kao i uvek pridržavati pravila i nekih postulata samo kada nam to odgovara? To je pitanje za javnost, to je pitanje za vas. Ono na čemu ja insistiram jeste da vi Poslaničkoj grupi Napred Srbijo, sada iz formalnih razloga, onemogućavate da doda član 506, posle stava 3. da se doda nov. Podsećam javnost, vrlo saglasno, kao majka, žena i ministar, klimali ste glavom kada sam od vas tražila, povodom rasprave o Zakonu o sudskim veštacima, da trajnu neuračunljivost ne zloupotrebljavaju učinioci teških krivičnih dela silujući u povratu, ubijajući u povratu, kupujući neuračunljivost, provodeći kratko vreme u bolnicama, a onda, plaćajući tu svoju slobodu, vrate se i čine delo ponovo. Posle tog našeg razgovora se desio slučaj u Beočinu, gde je silovana i ubijena devojčica. Očekivala sam da ćete vi ovim povodom prenebregnuti formalni razlog i prihvatiti da je nemoguće da bude izlečen neko ko je kvalifikovan kao trajno poremećen, zato što taj neko kada bude otpušten iz bolnice ponovo može da učini krivično delo. Predlažem da se zapamti, ako vaši lekari jesu u stanju da izleče trajnu duševnu bolest, dajte da ih kao Skupština predložimo za Nobelovu nagradu, pa da makar pomognu čovečanstvu svojim izumom, ili da smanjimo stepen kriminaliteta za najteža krivična dela koja se čine u povratu kupovinom veštačenja, gde se ljudi proglašavaju trajno neuračunljivim, a posle par godina, znamo i čime, zna se i cena koliko to košta, šetaju se među nama, ne samo kopajući po sećanjima i ranama onih koji su ožalošćeni i oštećeni, nego su zaista opštedruštvena pretnja. Zašto to nije problem ovog društva, kad i o tome pišu novine, nego je ponovo problem što neko proceni da jeste danas najveći problem – sprečiti da dečaci od 15 godina budu tretirani jednako kao pravi učinioci kriminalnih dela, čije dosijee ima policija, čije kretanje mora biti praćeno i o čijim aktivnostima podatke ima država? Ne poslanici koji nekim čudom ili ne znam kakvim vezama mogu da dođu do tih podataka, nego upravo država, koja ima sve mehanizme da ovakve situacije spreči. Nemojte da se varamo, nijedna zabrana nije efikasna kao dobro odmerena kazna. Zabrana stvara od nekih ljudi i organizacija žrtve. Kod mladih ljudi to stvara želju da im se pridruže. O tome postoje sociološke studije, mnoga istraživanja, saznanja. Nemojte da dozvolite da o ovako ozbiljnim problemima govorimo na neozbiljan način, nemojte da dozvolite da vas neuki kritikuju i menjaju vam zakon. Nemojte da ovaj narod u vama vidi ne one koji ne umeju da rade svoj posao, nego one koji se iz političkih razloga povijaju i prepuštaju svoj posao nekima koji još manje o tome znaju. Ne mogu se na ovim stvarima sakupljati politički poeni, ni unutar stranaka, ni među strankama, ni u društvu, jer ovo nije samo vaš posao, kao ministra, ovo nije posao moj i mojih kolega, kao poslanika, ovo je posao svih nas, zbog naše dece. Odvojimo kriminalce, odvojimo upotrebljene, odvojimo upotrebljive i prekinimo sa tom praksom da se ne bavimo najozbiljnijim problemima i najozbiljnijim počiniocima krivičnih dela. Rešavajmo prave stvari i, zaista, u tome ćete imati uvek podršku Srpske napredne stranke i Poslaničke grupe Napred Srbijo, iako smo opozicija, nedvosmislena, u svakoj situaciji. Mi opozicija svojoj deci i budućnosti Srbije nikada ne možemo biti. Hvala
Osam minuta i dvadeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Naravno, ovaj trenutak sam čekao kada dođemo do člana 2, jer kako je član 1. predloženog zakona besmislen i, na kraju, što da ne kažem svoje uverenje, glup, a to sam i dokazao u svom pređašnjem istupanju, toliko je član 2. predloženog teksta zakona skandalozan i direktno opasan za status ljudskih prava i sudbinu ove države i za pravni sistem. Naime, u članu 1. ste dodali jedan besmislen uslov na jednu relativno besmislenu odredbu tačke 5) stava 1. člana 142. Zakonika o krivičnom postupku, tako što ste smanjili sa deset na pet cenzus, kada je reč o zaprećenim godinama za pojedina krivična dela. Ovde menjate odredbu koja se tiče istrage u skraćenom postupku, gde se predviđeno maksimalno trajanje pritvora pre podnošenja optužnog predloga sa osam dana podiže na trideset. Sada ćemo da vidimo šta se time zapravo postiže. Dakle, kada je reč o skraćenom postupku, reč je o takvim krivičnim delima kod kojih su ispunjeni uslovi za skraćeni postupak. To su po pravilu jednostavna krivična dela, kod kojih su jednostavne istražne radnje. Da nije tako, da su u pitanju neka druga krivična dela, ne bi se vodio skraćeni postupak. Stvar je vrlo prosta. Između ostalog, skraćeni postupak se može voditi po privatnoj tužbi, recimo, za krivična dela uvrede i klevete. Kako standard koji je LDP vama danas dodao, a vi ga rado prihvatili, to je standard koji se zove krivično delo kod kojeg postoji element nasilja, nije jasno definisan, niti ste ga u predlogu definisali, niti ga je podnosilac amandmana definisao, nego će ga definisati praksa, to je uvreda ozbiljna duševna povreda, kod koje takođe postoji određeno nasilje, verbalno ili bilo kakvo drugo. Kada je tako šta u pitanju, onda i tu imamo element nasilja, jer ko će to da proceni? Vi ćete, verovatno, iz Ministarstva da objasnite sudiji, istražnom sudiji ili sudiji u postupku kako će da proceni element nasilja, to ćete mu vi, verovatno, objasniti negde, jer ovde u zakonu ne piše, niti piše u Krivičnom zakoniku. Znači, teoretski, a i vrlo praktično, kada lice A tuži lice B zbog uvrede i predloži pritvor, što može, niko mu ne brani... Sudije, po pravilu, istini za volju, ne određuju pritvor u takvim situacijama, nije takva praksa, prosto ne nađu da postoje elementi za određivanje pritvora i to ne urade. Ali, kako je ovde krenulo, uz određeni pritisak izvršne vlasti na sudstvo i određene pretnje kroz ove predložene izmene Zakona na celokupno društvo, ili pojedine njegove delove ili one koji su suprotstavljeni aktuelnoj vlasti, onda vrlo lako može da se desi da neko od sudija razmisli dobro i da u pojedinim situacijama, kada ima privatnog tužioca koji predlaže pritvor, on taj pritvor i odredi, da nađe da postoje razlozi za njega, a sve u skladu sa članom 142. ZKP, u vezi s tim članom, i da mu onda lepo odredi pritvor od 30 dana. Zašto? Zato, prosto nađe da postoje razlozi da istraga traje tridesetak dana, a da lice koje je optuženo, odnosno okrivljeno, provede to vreme u pritvoru. Dobro, ovaj primer, reći ćete, nije takav, jer nije verovatno da bi se to što sada pričam desilo u praksi. Da, nije verovatno, slažem se, ali je moguće. Moguće je da on i osam dana provede, pa smo maločas rekli da se to u praksi ne dešava, a moguće je sada, po ovoj vašoj varijanti, da provede i trideset. Kada je reč o skraćenom postupku, kada je reč o specifičnim krivičnim delima, ako hoćete da do momenta pre nego što se optužni predlog podigne, pre nego što se on podnese, povećate sa osam na 30 dana, onda će se to pretvoriti ne u meru za olakšanje sprovođenja krivičnog postupka, nego u retributivnu meru, u meru kojom se zapravo neko i bez osude kažnjava, pogotovo kada je o takvim krivičnim delima reč. Kao što smo u pređašnjem delu diskusije čuli da nije u redu navesti primer sitne krađe kod objašnjavanja pojma nasilja, kao, to nije delo koje ispunjava uslov od pet godina itd. Tačno. Šta ćemo sa skraćenim postupkom? Tu ispunjava, i te kako. Sada, naravno, postoje opšti uslovi za određivanje pritvora i važe i za skraćeni postupak, sve je to u redu, ali šta ćemo sa elementom nasilja? Element nasilja i dalje tu stoji, i kako ga definisati? To ste prihvatili. Kada ste to prihvatili, to je isto kao da ste vi predložili iz Vlade, nema razlike da li je amandman došao od strane LDP-a, prihvatili ste jednu celinu. Gde je tu retribucija? Za to ću vam dati sutrašnji primer, jer, naravno, svi znaju da ovako brzo usvajanje, stavljanje po hitnom postupku ovog predloga, prekid jedne sednice, umetanje nove sednice u toku jedne, označava da postoji neki razlog da se to što pre obavi. Važiće to i za ubuduće, ali naravno i sutra. To u prevodu znači sledeće, vi poručujete onima koji se drznu da naprave takav nered da će proći na sledeći način – da će svi biti pohapšeni, da će protiv svakoga od njih biti određen pritvor u trajanju od 30 dana, jeste, sutra, odmah, i da će biti sukcesivno puštani iz tog pritvora kako se za koga utvrdi da nema osnova za vođenje krivičnog postupka, a neki će biti zadržani ili poslati na izdržavanje kazne nakon sprovedenog postupka. Sudbina onih koji se zateknu u bilo kakvoj masi sutradan, koja će imati za posledicu nered, i budu privedeni od strane policije, bez obzira na to da li su krivi ili nisu, biće ovakva. Najpametnije je za sve da se ne nađu u blizini događaja, da se ne nađu u blizini bilo kakvih navijačkih grupa koje su sklone izgredu ili, na kraju krajeva, najbolje da ne idu na stadion, da ne idu na utakmicu. Nemam ništa protiv toga. Svakog izgrednika na utakmici, svakog izgrednika u vezi sa tim susretima, svakog napadača na policiju koja pokušava da održava red kaznio bih, takođe, kao i vi. Mislim da se u tome slažete, da to treba sprovesti. Moj strah je, međutim, sledeći: dogodiće se, ne sutra, nego prekosutra, neki drugi protesti, nekim drugim povodom, u ovom istom gradu ili nekim drugim gradovima Srbije. I, kao što to na protestima biva (gledajte francusku televiziju, šta se kod njih dešava), biće nekih izgrednika, neko će prekoračiti granice pristojnosti, možda počiniti neko kažnjivo delo. Neko će to učiniti iz grupe koja protestuje, kao što je bilo i ranije, kada su opozicione stranke devedesetih učestvovale na protestima, i njihove pristalice, da bude prekoračenja i s jedne i s druge strane. Bojimo se da će se ova mera, koja nije mera obezbeđenja vođenja krivičnog postupka, nego očigledna retribucija, jer, ko će tim ljudima nadoknaditi štetu što su proveli dvadeset, trideset dana u pritvoru, a na kraju se ispostavi da … (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Još osam minuta je na raspolaganju ovlašćenoj predstavnici.) Završavam ovim. Eto, to je to. Uglavnom, razumeli ste šta sam hteo.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ova rasprava o izmenama krivičnog zakonodavstva se u velikoj meri pretvorila u raspravu o događajima koji utiču na ovako brzo reagovanje državnih organa i nadležnih ministarstava i Vlade na sve ono što je u poslednje vreme opterećivalo naše društvo. Mislim da je bilo vrlo korektnih i konstruktivnih diskusija i da su kolege iz vladajuće koalicije i iz opozicije ukazali na niz problema koji opterećuju naše društvo, pa ću u vezi s tim i ja izneti jedno viđenje poslanika Srpskog pokreta obnove. Spominjan je ovde Hejsel i 41 mrtav italijanski navijač u jednoj važnoj utakmici, ako se ne varam, to je bilo finale Lige šampiona. Pošto pripadamo kontinentalnom pravnom sistemu, u Engleskoj, gde je sudija u velikoj meri tvorac zakona i sudske prakse itd, dogodilo se nešto što niko nije spomenuo a čini mi se da je vrlo interesantno sa stanovišta ljudskih prava, na koja su mnogi ukazivali itd. Nakon toga Engleska je imala velike kazne, i kao država, i fudbalski savez, a reprezentacija godinama nije imala pravo da nastupa. Jedan navijač je na prvenstvenoj prvoligaškoj utakmici izazvao tuču. Odluka sudije je bila – doživotna robija, doživotni zatvor. Obrazloženje je bilo sledeće: zbog ovakvih ljudi i zbog ovakvih pojava skoro je 41 lice izgubilo život, a Engleska, kao kolevka fudbala, pretrpela je veliku štetu. Odgovor države mora biti adekvatan i rigorozan da bi se takve pojave sasekle u korenu. Svi smo svedoci činjenice da se engleski navijači drugačije ponašaju na stadionima u Engleskoj, gde nema zaštitne ograde i gde nema ni policije itd., svako može u svakom momentu da uđe na teren, ali to ne čine upravo zbog kaznenih odredaba. Međutim, složio bih se sa svim kolegama koje su rekle da nije samo kazna mera koja je dovoljna i potrebna ovom društvu da bi se sprečilo nasilje. Angažovanje celokupnog društva, svih političkih stranaka, Vlade, ministarstava, promene u obrazovnom sistemu, mediji, uloga policije, uloga pravosuđa, sociologa, psihologa, generalne, specijalne prevencije, penologije; kada svi u sadejstvu rade u jednom smeru, tek tada možemo imati rezultate. Mislim da su sa puno razloga mnoge poštovane kolege ukazivale na strah od zloupotreba mere pritvora. Naravno da je na sudiji da odredi u svakom konkretnom slučaju da li će odrediti pritvor, koliko će dugo trajati pritvor itd., ali s obzirom na to da smo mi zaista mlado društvo, da smo svi svesni toga da su nam institucije krhke, ne zbog toga što je to odgovornost ovog ministarstva, koje radi, čini mi se, odlično svoj posao, ili ove vlade, već jednostavno zato što je to nasleđe i svaka sledeća vlada i nekoliko vlada će se suočavati sa tim da su slabe institucije u državi, da zaista treba da se ojačaju i drugačije urede... Zbog toga očekujem, kod ovako ozbiljnih tema, da se nećemo podeliti na dva tabora: na jedan tabor koji se, kao, zalaže za sankcije, i drugi tabor koji se navodno zalaže za poštovanje ljudskih prava. Mislim da ćemo se zalagati svi za jedan normalan život u Srbiji, koji je nama preko potreban. Hvala vam.
Iskorišćeno je četiri minuta i pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš i Kenan Hajdarević. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela narodna poslanica Milica Radović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Radović.
Krenula bih od samog obrazloženja koje kaže da Vlada ne prihvata moj amandman jer je iz pravno-tehničkih razloga nepodoban za razmatranje. Ako je nepodoban za razmatranje, onda se amandman ne odbija, onda se on odbacuje. Mislim da je to osnovno pravno znanje. Neću na tome da se zadržavam, to je jednostavno odluka same Vlade, ja ću da kažem par reči o ovoj odluci koju sam žestoko napadala u načelnoj raspravi; to ću da učinim i sada. Smatram da je potpuno neopravdano, i sa aspekta ljudskih prava i sa aspekta sudske prakse, produžavati pritvor u skraćenom postupku sa osam na trideset dana. Suština skraćenog postupka jeste upravo brzo okončanje postupka. Tu su rokovi skraćeni zbog toga što se podrazumeva da se radi o lakim krivičnim delima, za koja vrlo lako možemo da dođemo do samog okončanja sudskog postupka i gde sama istraga po pravilu nije potrebna. Ne osporavamo mogućnost da do određenih istražnih radnji dođe, ali se podrazumeva da postoji dovoljno dokaza, dovoljno prikupljenih dokaza za neposredno optuženje. Zbog toga se ovim produženjem roka, tačnije pritvora, sa osam na trideset dana obesmišljava sama suština skraćenog krivičnog postupka. To sam vrlo detaljno obrazlagala u načelnoj raspravi i to sada činim po ko zna koji put, ali moraću da kažem još nešto. U skraćenom krivičnom postupku obično se izriču... To nije pravilo, ali ako pogledamo sudske statistike, obično se izriču ili sudske opomene ili uslovne osude ili novčane kazne, zbog toga što krivična dela nisu teška, radi se o lakim krivičnim delima. Sada ću dokazati svoju tezu, o kojoj sve vreme govorim a koja je ključna teza kada su u pitanju promene ovog zakonika, a to je da je pritvor ovde kazna. Uzmimo situaciju da je pritvor određen protiv lica i da mu je određen pritvor u trajanju od trideset dana. Ono je izdržalo to, odnosno okončan je pritvor, okončan je i sudski postupak i na kraju smo došli do samog izricanja kazne, odnosno krivične sankcije. Znači, izrečena mu je sudska opomena, uslovna osuda ili novčana kazna. Vreme koje je provelo u pritvoru ne može da mu se uračuna u onu krivičnu sankciju koja mu je izrečena. Faktički ispada da će, iako nije osuđeno na kaznu zatvora, izdržati kaznu zatvora. To je ono što ne razumeju samo oni koji neće da razumeju. Nije potrebno pravničko znanje da bi se došlo do ovakvog zaključka. Moram da kažem da se i u ovoj i u prethodnoj izmeni menjaju standardi koji važe godinama unazad, koji važe decenijama; u bilo kojoj normalnoj zemlji bi bilo nezamislivo da se promene. Jednostavno, trebalo je da pogledamo kako stvari stoje u razvijenim društvima, sa dugom krivično-pravnom tradicijom, i da kopiramo neka rešenja iz njihovih zakonodavstava koja bi išla u prilog poboljšanju našeg krivičnog postupka, prvenstveno u cilju njegove efikasnosti. Mi bismo rado podržali takvo rešenje, ali nažalost, ova rešenja idu u potpuno suprotnom smeru. Mi smo jedinstven primer u Evropi po mnogo čemu, ali najviše po tome što svesno ulazimo u razgradnju sopstvenih institucija i instituta. To činimo danas ovim izmenama zakona, to činimo svakog dana. Na kraju ću samo da kažem da se tako ne vodi država, ona se slabi, a ono što se želi postići izmenama ovog zakona, to je da se nasilje povećava.
Iskorišćeno je dva minuta i dvadeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Moja je obaveza da, u skladu sa poslovničkim odredbama koje propisuju da se stara o usklađenosti rada radnih tela, obavestim narodne poslanike, na osnovu člana 90. stav 2, da Zakonodavni odbor nije održan zbog iznenadne bolesti predsednika Zakonodavnog odbora narodnog poslanika Vlatka Ratkovića, kome u ime svih nas želim da se brzo oporavi, a da bi, u slučaju da je Zakonodavni odbor održan, ovaj amandman koji predlaže odredbu da se umesto reči „trideset“ stavi reč „osam“ bio nepotpun, odnosno odbačen. Narodni poslanik Miroslav Markićević ima reč.
Koliko vremena imam? (Predsedavajuća: Još četiri minuta i osamnaest sekundi.) Hvala. Zaista se više neću javljati, bez obzira na vreme, trajaće kraće od četiri minuta. Podržavam amandman koleginice Radović i želim vas, potpredsednice, da pitam šta je sa ovom odlukom, na neki način donetom konsenzusom, složila se ministarka, složili su se poslanici vladajuće koalicije i mi iz opozicije, da se napravi jedna delegacija predstavnika Skupštine, narodnih poslanika, i da poseti uhapšene i uveri se da li su njihova ljudska prava poštovana? Vas, gospođo ministre, molim da proverite i izvestite javnost i građane Srbije da li je u nedelju, 10. oktobra, prilikom hapšenja bilo fizičkog zlostavljanja uhapšenih u policijskim stanicama, da li je bilo iznuđivanja iskaza, uskraćivanja prava na advokata, uskraćivanja prava na telefonski poziv i slično? Da kada počnu suđenja i kada ne bude neke presije, ako je ima, otkrije se mnogo toga... Bilo bi dobro da izađete sa saopštenjem. Proverite ovo što sam pitao, da li je postojalo to, i izvestite građane i javnost, u cilju svih ovih konstruktivnih diskusija kojih sam čuo poslednjih sat vremena, za razliku od prethodnih deset dana, da na neki način svi pošaljemo poruku odavde i da smanjimo tenzije. Neka odgovaraju oni koji su odgovorni. Neka budu pušteni oni koji nisu krivi. To je jedno što želim da vam kažem. Pošto ste vi ministar pravde, imam jedno obaveštenje koje sam dobio od građana – da je za nedelju, 24. oktobar, bio zakazan protest majki uhapšenih i da je on zabranjen. Mogu da razumem, njima se možda ovo neće svideti, da je to, ne znam koliko sati, zbog derbija. Da li to znači da će u sledećim danima, ponedeljak ili utorak, biti suspendovano pravo građana na okupljanje i protest? Hvala.
Iskorišćeno je dva minuta i jedanaest sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 2. doda novi član 2a, u ovom slučaju na član 506. Vlada i Odbor za pravosuđe nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, u funkciji predsednika parlamenta u obavezi sam da se staram o usklađenosti rada radnih tela. Objašnjenje koje je potpredsednica malopre dala, kada je bilo reči o prethodnom amandmanu, da nije održan Zakonodavni odbor, jeste razlog što je ovaj amandman došao pred nas ovde i što o njemu razgovaramo. Mada je Vlada u obrazloženju rekla da ne prihvata amandman iz pravno-tehničkih razloga, s obzirom na to da je reč o amandmanu kojim se predlaže dodavanje novog stava 3a u članu 506. ZKP, koji nije bio obuhvaćen Predlogom zakona, ne može se podneti amandman na onaj član čija se izmena ili dopuna ovde nije predložila. No, ne javljam se iz tog razloga, javila sam se iz suštinskog razloga. Poslanička grupa koja predlaže ovaj amandman ima nekoliko lekara. Suština ovog amandmana je da se za sve one koji su učinili krivična dela protiv života i tela može izreći, odnosno predložiti sudu medicinska mera obaveznog lečenja, ali ono što ovaj amandman nudi je da to praktično bude doživotno. Kao lekar psihijatar ne mogu nikako da prihvatim, s obzirom na to da ima lekara u poslaničkoj grupi, da lekari predlažu da neko ko je duševno obolelo lice, a učinio je nešto u stanju neuračunljivosti, onda kada je teško kontrolisao svoje ponašanje ili ga nije mogao kontrolisati, kada nije bio odgovoran za posledice koje proističu iz ponašanja i kada je teško kontrolisao svoje impulse iz razloga bolesti, ako je učinio teško delo protiv života i tela, za koje je predviđena kazna i preko deset godina, treba doživotno da bude na meri lečenja, iz više razloga. Pre svega, postoje ona stanja duševnih oštećenja koja su prolazna, s jedne strane. S druge strane, uvek se može pronaći vrlo kvalitetan lek i za ona stanja mentalnih disfunkcija koja se sada teško leče. Treće, nema ni jednog jedinog obolelog čoveka sa mentalnim problemom koga se, u neku reku, malo ne odriču i njegovi najbliži. Ako o njemu ne brinu lekari i država, bar na način da ima elementarna ljudska prava, onda to nije samo stigmatizacija, već i veliki stepen dehumanizacije. U tom smislu, želela sam, pre svega kao lekar, da stavim primedbu na ovakve sugestije, posebno kada u predlozima učestvuju i lekari. Zahvaljujem na pažnji.
Iskorišćeno je dva minuta i pedeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Dragan Šormaz. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.)
Za ovaj minut, koliko je ostalo našoj poslaničkoj grupi, moram da kažem da nisu ispunjeni Ustavom propisani razlozi da izmene Zakonika o krivičnom postupku stupe na snagu narednog dana od dana objavljivanja. Ako pročitate obrazloženje Predloga zakona, videćete da će se ako zakon ne stupi na snagu narednog dana od dana objavljivanja, nego se sačeka onaj klasičan rok od osam dana, dovesti u pitanje bezbednost zemlje, prava građana i funkcionisanje državnih organa, što praktično znači da se Republika Srbija nalazi, maltene, u opsadnom stanju. Ma koliko da Republika Srbija ima problem sa organizovanim kriminalom ili nekim drugim vidovima kriminala, to još uvek ne znači da će, ako zakon ne stupi na snagu osmog dana od dana objavljivanja nego stupi sledećeg dana, nastati neke nepopravljive štetne posledice. Sve u svemu, iz onoga što nam je Vlada predložila jasno proizlazi, bez obzira na sav napor vladajuće koalicije da nas uveri u drugačije, da se ovaj zakon ipak donosi zbog jedne specijalne situacije, a to je sutrašnji fudbalski meč između Crvene zvezde i Partizana. Čim se jedan zakon donosi ne za neke opšte situacije i za unapred neodređen broj slučajeva, već zbog jedne posebne, unapred određene situacije, to znači da je zakon sam po sebi problematičan.
Da li još neko želi reč?
Želim da izrazim zahvalnost svim narodnim poslanicima koji su učestvovali u raspravi u načelu i u pojedinostima. Mislim da ćemo javno govoreći o ovoj temi svi doprineti efikasnijem vođenju krivičnog postupka, o čemu je ovde prvenstveno reč. Otvoreno smo pričali o jednoj temi koja opterećuje ovo društvo, a to je nasilje, i to ne samo na sportskim takmičenjima, već i na javnim skupovima, što smo, nažalost, u obe situacije imali prilike da vidimo. Želim da se zahvalim i onim narodnim poslanicima koji su podneli amandmane. Kao što ste imali prilike da vidite, Vlada Republike Srbije i Ministarstvo pravde prihvatili su amandmane. Moje zadovoljstvo je veće zbog toga što dolaze od strane jedne opozicione stranke, što znači da imamo konsenzus u pogledu toga da nasilje osudimo. Slažem se sa diskusijama koje su isticale da nije dovoljno samo represivno delovati, tu sam u potpunosti saglasna, već da treba da postoji prevencija. Kao što sam rekla pre dva dana kada smo imali raspravu u načelu, podržavam sve one programe (i trudiću se da u Vladi to istaknem) koji će doprineti da preventivno delujemo, i to prvenstveno ako govorimo o deci koja se nalaze u osnovnim školama. Mislim da je to početak za jednu dobru socijalizaciju i za delovanje, da do ovakvih stvari, koje smo nažalost imali prilike da vidimo na beogradskim ulicama, ali i van zemlje, ne dolazi. Želim nešto da kažem i povodom pravnih diskusija koje su se ovde vodile. Pritvor nije obavezan. On je nekada bio u našem zakonodavstvu. Više nije, odnedavno nije. To, naravno, nije u skladu sa međunarodnim standardima i zbog toga se i ne nalazi u ovom predlogu zakona. Postojala je ovde nedoumica oko toga koji je zakon na dnevnom redu. Na dnevnom redu je Zakonik o krivičnom postupku, nije Krivični zakonik, to smo imali prošle godine na dnevnom redu i, na neki način, menjanje ovih odredaba jeste u funkciji tih izmena koje su se desile. Kao što sam rekla, tada je prvi put u naše zakonodavstvo uvedena i inkriminacija, kada govorimo o izgredima koje su se desili na javnom skupu. Ne mogu da se složim da ovo predstavlja narušavanje dostignutih međunarodnih ili evropskih standarda. Pokušala sam ovde nekima da citiram Evropsku konvenciju o ljudskim pravima, međutim, nažalost, neki nisu ni ukapirali naziv te konvencije, a ni ono što piše u njoj. Takođe, ne mogu da se složim ni sa diskutantima čiji su predstavnici predlagali ranije Zakonik o krivičnom postupku koji je produžavao pritvor, i to pritvor nakon podizanja optužnice. Nekada je bio dve godine; pa, i u ovom uvaženom domu 2004. godine bio je izglasan Zakonik o krivičnom postupku koji je predviđao da taj pritvor može trajati četiri godine, tako da u njihovim diskusijama ne vidim neku konzistentnost u odnosu na ono što su radili nekada. Takođe želim da podsetim na činjenicu da su se od 2004. do 2007. godine često mogle čuti diskusije na temu razgrađivanja posebnih organa, naročito organa koji su se bavili procesuiranjem postupaka za organizovani kriminal. Ova vlada to nije činila, naprotiv, preduzela je sve potrebne mere da dođe do intenziviranja borbe protiv organizovanog kriminala i korupcije, čemu ste i sami bili svedoci. U nekoliko navrata su se nalazili takvi zakoni pred vama. Ne mogu da se složim sa diskusijama da će ovo dovesti do naknade štete. Nažalost, u našoj prošlosti smo imali takvih situacija da su ministri pravde bili nekadašnje sudije, a kada su došli na ta mesta morali su da nadoknađuju, tj. Ministarstvo pravde da isplaćuje velike naknade štete, jer su ljude držali jako dugo u pritvoru, a kasnije je došlo do oslobađajućih presuda. Podsećam ih na tu situaciju. Ne slažem se da može doći do različitog tumačenja u praksi. Citiraću vam član 142. Zakonika o krivičnom postupku, postojeći, u kome se kaže u tački 5) – pritvor se određuje za krivično delo koje mu se stavlja na teret ako je propisana kazna zatvora preko deset godina i ako je to opravdano zbog posebno teških okolnosti krivičnog dela. Znači, do sada sud nije imao problem u tumačenju posebno teških okolnosti krivičnih dela, tako da sam potpuno sigurna da nećemo imati problem ni u tumačenju elemenata nasilja. Kao što sam rekla, ovaj zakon neće zaustaviti nasilje, ali će svakako biti korak dalje u našoj borbi protiv tog nasilja. Zahvaljujem se svima koji su učestvovali u raspravi.
Zahvaljujem. Molim službu da iz stenograma ukloni rečenicu koju sam pročitala pre nego što sam videla da ministarka Snežana Malović traži reč, a da u ovom trenutku toka sednice ta rečenica glasi: zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENI I DOPUNI ZAKONA O PUTNIM ISPRAVAMA (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić i Dejan Mirović. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Amandman kojim se ispred člana 1. dodaje novi član 1. podnela je grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Ako se niko ne javlja za reč, u tom slučaju zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Stenograma radi, provera sa stručnom službom: da li je pročitan tokom sednice amandman na član 1. narodnog poslanika Dejana Mirovića? (Jeste.) Zahvaljujem, da ne bude nikakve zabune. Pošto je Narodna skupština završila raspravu o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem petak, 22. oktobar 2010. godine, sa početkom u 17.00 časova, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Hvala vam.
Pre nego što pređemo na odlučivanje o tačkama dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. Poslovnika Narodne skupštine, kvorum za rad Narodne skupštine u danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali 130 narodnih poslanika, odnosno da je ukupan broj narodnih poslanika takav da postoje uslovi za odlučivanje. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU (glasanje) Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama Zakonika o krivičnom postupku, u načelu. Od 130 poslanika, za Predlog se izjasnilo svih 130. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika, Odbor za pravosuđe i upravu podneo je amandman na naziv Predloga zakona. Predstavnik predlagača Snežana Malović, ministar pravde, u toku pretresa Predloga zakona u pojedinostima prihvatila je amandman. Molim da se i mi izjasnimo. Od 130 poslanika, za amandman je glasalo 129. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila amandman. Na član 1. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dragan Šormaz, sa ispravkom, narodni poslanik Boris Aleksić i grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, za ovaj amandman glasao je jedan poslanik. Konstatujem da nije prihvaćen. Na član 1. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš i Kenan Hajdarević. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu prihvatili su amandman, sa ispravkom. Molim da se i mi izjasnimo. Od 130 poslanika, za amandman je glasalo 128. Konstatujem da je amandman prihvaćen. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Milica Radović. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, za ovaj amandman nije glasao niko. Konstatujem da amandman nije prihvaćen. Na član 2. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Zoran Krasić, narodni poslanik Dragan Šormaz, sa ispravkom, zajedno narodni poslanici Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević i grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Nenad Milić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Slobodan Maraš i Kenan Hajdarević. Molim da se izjasnimo. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu prihvatili su ovaj amandman. Od 130 poslanika, za amandman je glasalo svih 130. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila amandman. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Milica Radović. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 2. doda član 2a. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Od 130 poslanika, za amandman nije glasao niko. Amandman nije prihvaćen. Na član 3. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Dragan Šormaz. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Podsećam vas da je članom 3. Predloga zakona predviđeno da zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Prema članu 196. stav 4. Ustava Republike Srbije, zakoni i drugi opšti akti stupaju na snagu najranije osmog dana od dana objavljivanja i mogu da stupe na snagu ranije samo ako za to postoje naročito opravdani razlozi, utvrđeni prilikom njihovog donošenja. U obrazloženju Predloga zakona Vlada je navela da u ovom slučaju postoje naročito opravdani razlozi da zakon stupi na snagu narednog dana od dana objavljivanja zato što je to neophodno da bi se izbegle štetne posledice po bezbednost zemlje, rad državnih organa i ostvarivanje prava građana. Stavljam na glasanje predlog da se utvrdi postojanje naročito opravdanih razloga da zakon stupi na snagu ranije od osmog dana od dana objavljivanja. Od 130 poslanika, svih 130 se izjasnilo za. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila da postoje naročito opravdani razlozi da zakon stupi na snagu ranije od osmog dana od dana objavljivanja. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama Zakonika o krivičnom postupku, u celini. Od 130 poslanika, za je glasalo svih 130. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmenama Zakonika o krivičnom postupku. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENI I DOPUNI ZAKONA O PUTNIM ISPRAVAMA (glasanje) Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmeni i dopuni Zakona o putnim ispravama, u načelu. Od 130 poslanika, za Predlog zakona u načelu glasalo je 129. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, pa prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Amandman kojim se ispred člana 1. dodaje novi član 1. podnela je grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Molim da se izjasnimo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Na član 1. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Od 130 poslanika, niko nije za. Amandman nije prihvaćen. Na član 2. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Od 130 poslanika, jedan poslanik je glasao za. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila amandman. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmeni i dopuni Zakona o putnim ispravama, u celini. Od 130 poslanika, 129 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmeni i dopuni Zakona o putnim ispravama. Prelazimo na glasanje o predlozima zakona o ratifikaciji međunarodnih sporazuma po tačkama od 3. do 6. dnevnog reda. Pošto sada prelazimo na odlučivanje o predlozima zakona o potvrđivanju međunarodnih ugovora, odnosno sporazuma (tačke 3 - 6. dnevnog reda), podsećam vas da, na osnovu člana 105. stav 3. tačka 6) Ustava Republike Srbije, Narodna skupština odlučuje o zakonima kojima se uređuju zaključivanje i potvrđivanje međunarodnih ugovora većinom glasova svih narodnih poslanika. Takođe vas podsećam da na navedene predloge zakona nisu podneti amandmani, pa će Narodna skupština, saglasno članu 160. stav 3. Poslovnika, o ovim predlozima zakona glasati samo u celini. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE REPUBLIKE TURSKE O UZAJAMNOM UKIDANjU VIZA (glasanje) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Od 130 poslanika, svih 130 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog zakona. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE REPUBLIKE AZERBEJDžANA O UKIDANjU VIZA ZA NOSIOCE DIPLOMATSKIH I SLUŽBENIH PASOŠA (glasanje) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Od 130 poslanika, svih 130 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog zakona. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE FEDERATIVNE REPUBLIKE BRAZILA O UKIDANjU VIZA ZA NjIHOVE DRŽAVLjANE (glasanje) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Od 130 poslanika, 129 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog zakona. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU SPORAZUMA IZMEĐU VLADE REPUBLIKE SRBIJE I VLADE FEDERATIVNE REPUBLIKE BRAZILA O UKIDANjU VIZA ZA NOSIOCE DIPLOMATSKIH ILI SLUŽBENIH PASOŠA (glasanje) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Od 130 poslanika, svih 130 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova svih narodnih poslanika usvojila Predlog zakona. Prelazimo na odlučivanje Narodne skupštine o POVREDAMA POSLOVNIKA na koje su u toku sednice ukazali narodni poslanici. Povodom ukazivanja narodnih poslanika na povrede Poslovnika Narodne skupštine, podsećam vas na odredbe člana 103. stav 6. i stav 10. Poslovnika, prema kojima ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, narodni poslanik smatra da je povreda učinjena, može zahtevati, bez prava na obrazlaganje, da se Narodna skupština, bez pretresa, o tome izjasni u danu za glasanje. Saglasno navedenim odredbama Poslovnika, prelazimo na odlučivanje. Narodni poslanik Nemanja Šarović je na sednici održanoj 20. oktobra 2010. godine u 17.25 časova ukazao na povredu člana 27. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da se izjasnite. Dvoje za, od 130 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član. Narodni poslanik Nataša Jovanović je na sednici održanoj 20. oktobra 2010. godine u 17.35 časova ukazala na povredu člana 109. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da se izjasnite. Jedan za, od 130 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje svih tačaka dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, saglasno članu 102. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem Četvrtu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Zahvaljujem na saradnji. Dozvolite samo da vas obavestim, Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine nastavljamo u utorak, 26. oktobra, sa početkom u 10.00 časova.