Nastavljamo sednicu Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 122 narodna poslanika. Da bismo utvrdili broj poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali trenutno prisutno 87 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Gospodin Miroslav Markićević.
Poštovana predsednice, odnosno sad već potpredsednice, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani koji gledate ovaj direktan prenos, u ime poslaničkog kluba Nove Srbije imam pitanje, odnosno niz pitanja i tražim niz obaveštenja od potpredsednika Vlade gospodina Jovana Krkobabića. Naravno da se radi o penzijama za naše najstarije sugrađane. Želim da znam, a verujem i čitava javnost u Srbiji i naši najstariji sugrađani, koji su pošteno radili i stekli svoje penzije, šta Vlada, odnosno gospodin Jovan Krkobabić kao najodgovorniji za status penzionera u ovoj državi, tako se on sam nametnuo, tako je u predizbornoj kampanji nagoveštavao i obećavao, šta oni nameravaju da rade sa našim najstarijim sugrađanima, njihovom egzistencijom i njihovim standardom? Radi statistike, želim samo da kažem, najviša penzija u Srbiji je 102.766 dinara. Najniža starosna i invalidska penzija je 11.088 dinara. Prosečna poljoprivredna penzija je 8.384 dinara. Zbog čega ovo pitam i želim neka obaveštenja? Zbog toga što se meni čini da gospodin Krkobabić ima izjave koje su tobože ratoborne, tobože zaštitničke za tu kategoriju stanovništva, dakle, najstarije sugrađane, i da su to izjave za unutrašnju političku upotrebu, a drugačije se razgovara sa MMF-om. Dakle, poslednjih dana iz izjava gospodina Krkobabića vidimo da se on zaista mnogo sekira, kako narod kaže, za penzionere, ali otprilike da te svoje namere, u koje ja ne sumnjam, u njihovu iskrenost, nije uspeo da ostvari u pregovorima sa Međunarodnim monetarnim fondom. To se vidi i iz saopštenja Međunarodnog monetarnog fonda. Imamo zaista nesuvisle izjave da penzionerima neće biti smanjivane penzije, da će im penzije biti povećavane u skladu sa rastom plata u javnim preduzećima od aprila, dobro svi slušajte, kolege narodni poslanici – od aprila 2011. godine. Verovatno će u decembru 2010. izjava biti da će penzije biti povećane u aprilu 2012. godine. Tako je od prvog dana rada ove vlade. Od pretnji da će Vlada pasti, da će se u Vladi insistirati na pravima penzionera, nije ostalo ništa i sve se to pretvorilo u mehur od sapunice. Jasno je da je gospodin Krkobabić, radi opstanka na vlasti ne znam koliko duže, nekoliko meseci ili možda godinu dana, neću da govorim neku tešku reč, ali reći ću –zanemario interese naših najstarijih sugrađana. Znam da većina penzionera nije glasala za stranku gospodina Jovana Krkobabića, ali on svejedno ima obavezu, kao resorno zaduženi potpredsednik Vlade, da izađe pred naše najstarije sugrađane i pošteno kaže šta je istina. Kako može penzioner sa 11.038 dinara da preživi, kada mu se svaki dan, s obzirom na pad dinara, rast evra i rast cena, smanjuje penzija? Dakle, to su ljudi u najstarijem dobu, koji ne mogu da promene svoj standard, da poboljšaju socijalni status nekim dodatnim radom. Oni su pošteno radili i zaradili svoje penzije. Želim da podsetim sve vas da je na početku rada ove vlade čak i ministarka finansija Diana Dragutinović govorila, i sa tim se slagala Nova Srbija, da najniže penzije treba odmah povećati, a takvih penzionera ima skoro 300.000, koji imaju 11.088 dinara, ponavljam, 11.088 dinara, za pun radni staž ili invalidsku penziju. Kako ti ljudi u ovom vremenu, kad se gotovo polovina stanovništva bori za osnovnu egzistenciju... Ali, da kažemo otvoreno i pošteno, oni nešto mlađi mogu nešto i da rade, neki dodatni posao i da zarade neki novac. Dakle, tražim pošten odgovor od gospodina Jovana Krkobabića, da izađe i pošteno kaže građanima Srbije najstarije dobi, našim penzionerima, kakva je njihova sudbina u narednim mesecima i godinama. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Rade Obradović.
Gospođo potpredsednice, gospodin Markićević je već govorio o penzijama, ali problem je toliko veliki da nije na odmet da kažemo još neku rečenicu o tome, jedino što odgovor neću tražiti od gospodina Krkobabića, nego od predsednika Vlade gospodina Cvetkovića, koji je najodgovorniji za rad Vlade. Nestrpljivo smo očekivali kraj treće revizije stendbaj aranžmana koji imamo sa Međunarodnim monetarnim fondom. Značaj tog aranžmana je izuzetno važan za sve građane Srbije iz brojnih razloga. Dobili smo informaciju da je sve dogovoreno i da je dogovoreno ono najvažnije pitanje, koje je mučilo 1.600.000 penzionera, koliko ih ima sada, i sve građane Srbije. To je pitanje vezano za reformu penzionog sistema, način kako će se penzije usklađivati, pitanje indeksacije i svi drugi problemi vezani za godine radnog staža i sve ono što nas zanima. Kako je to pitanje rešeno? Tako što će rast penzija od 1. aprila naredne godine, znači malo više od godinu dana, biti usklađivan prema rastu plata u javnom sektoru. To je očigledno rešenje. Mislim da je ovog puta problem rešen tako što je napravljen drugi problem. Penzije će se usklađivati prema rastu zarada u javnom sektoru, a nema nijedne reči, to će tek biti dogovoreno, kako će se usklađivati plate u javnom sektoru. U stvari, nije rešen problem penzija, nego je prebačen na neki drugi problem. Ono što je izuzetno važno za penzionere i sve građane Srbije, to je da li je taj model održiv i da li će doći dan, za šest ili dvanaest meseci, kada će se reći da taj model takođe ne može da funkcioniše. U Srbiji je bilo dosta eksperimenata poslednjih godina i decenija. Da li takav model postoji bilo gde u svetu? Ako postoji, kako on funkcioniše? Srbija je u mnogim slučajevima bila eksperimentalna zemlja, koja je primenjivala unikatne modele, a rezultati su dobro poznati. Evo šta o tome kaže Albert Jeger, koji je sedeo sa druge strane ovog tima koji kaže da je sve dogovoreno: „Predlog o usklađivanju penzija sa rastom plata u javnom sektoru je predlog Vlade, prema kom smo skeptični. Možda ima samo jedna zemlja koja je to pokušala i odustala. Penzije će se usklađivati počev od aprila 2011. godine i dogovor je da nakon toga penzije rastu prema rastu cena na malo i da se ide ka tome da penzije imaju učešća u budžetu od 10% bruto društvenog proizvoda.“ To kaže gospodin Jeger. Kaže da takav model ne postoji nigde u svetu, da je primenjen samo na jednom mestu i da se vrlo brzo odustalo, i kaže da će penzije sa sadašnjih 14% bruto društvenog proizvoda pasti na 10% bruto društvenog proizvoda. Obećanje je da će penzije nastaviti da rastu, tako što će u masi, iako se svake godine broj penzionera povećava, u masi će penzije biti manje. Ne znam matematički model po kome je to moguće, a to očigledno ne zna ni misija MMF-a. Imam pitanje za predsednika Vlade: šta je tačno dogovoreno sa MMF-om i u kojim zemljama su uzeti primeri, da li postoji ikakva uporedna praksa sa predlozima koji se predlažu u Srbiji? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, već nekoliko puta skrećem pažnju da ova pitanja postaju potpuno besmislena zato što nema odgovora. Mislim da time što Vlada i određena ministarstva ne daju odgovore na neki način priznaju da postoje problemi u vezi sa kojima oni nisu spremni da izađu i obaveste poslanike, odnosno Skupštinu Republike Srbije. Onda se postavlja pitanje uloge naše skupštine i pitanja koja mi postavljamo. Naime, 16. jula postavio sam pitanje vezano za udes aviona MIG-29 i pogibiju pukovnika Radeta Ranđelovića i tražio da dobijem obaveštenje, kada se završi kompletno istraga, zbog čega se desila nesreća i zbog čega smo izgubili jednog pilota i jedan avion, posebno imajući u vidu činjenicu da je 24. septembra 2000. godine potpukovnik Ištvan Kanas takođe poginuo prilikom trenažnog leta na avionu „galeb 4“; MIG-29 7. jula, za nepunu godinu dana izgubili smo dva aviona. Ako imamo u vidu činjenicu da je MIG-29 otprilike na tržištu vredan 28.000.000 dolara, ne znam koliko vredi „galeb“, nisam uspeo da dobijem te podatke, ali to je verovatno oko trideset miliona dolara, ako uzmete dva izgubljena života, očekivao sam da Skupština Republike Srbije i građani Republike Srbije budu obavešteni zbog čega su se desile ove nesreće. Nažalost, do dana današnjeg nismo dobili obaveštenje, ali smo na osnovu izveštaja VBA na neki način tamo, po meni sramno, dobili obaveštenje da se ova druga nesreća desila greškom pilota. Na sednici Odbora za odbranu i bezbednost general Svetko Kovač, general VBA, priznao je da je možda to bilo mnogo grubo i ishitreno, odnosno priznao je da gubitak aviona nije izazvan greškom pilota. Nije ni mogao da bude izazvan greškom pilota zato što neke neoborive činjenice govore o tome da pukovnik Rade Ranđelović nije bio spreman da izvrši zadatak koji mu je neko dao. Neko ko naredi ili zatraži da se izvrši neki zadatak mora da ima neke činjenice u vidu. Pre svega mora da ima u vidu da za takve vrste letenja, akrobatskog letenja, piloti treba da budu vrhunski obučeni. Ne sumnjam da je pukovnik Rade Ranđelović bio, ali oni godišnje treba da imaju najmanje 300 sati naleta, a pukovnik Rade Ranđelović je ukupno u svojoj 25-godišnjoj karijeri imao oko 900 sati naleta; u prethodnoj godini imao je svega 25 sati naleta. Ako uzmete u obzir te činjenice, jasno je da on taj zadatak nije mogao da uradi. Pretpostavljam da je Rade Ranđelović kao častan i hrabar čovek prihvatio taj zadatak, ali bez obzira na to što je on prihvatio taj zadatak, u tom lancu, od momenta kada se zatraži naredba, postoji obaveza onih koji su za to nadležni da daju svoje mišljenje u skladu sa strukom i da kažu da li je neko u stanju da taj zadatak izvrši ili ne. Svi se slažu, na osnovu ovih podataka, da pukovnik Rade Ranđelović nije mogao da izvrši ovaj zadatak. Postavljam pitanje – ko je naredio trenažne letove i da li je neko u tom lancu stavio primedbu, odnosno dao do znanja da nije moguće da se to uradi zato što objektivno, činjenice govore o tome, pilot nije, iako hoće, spreman da izvrši taj zadatak? Da smo to uradili odmah posle prve nesreće, izbegli bismo ovu drugu nesreću; da smo dobili sada izveštaj i sve podatke, sprečili bismo buduće nesreće, koje su moguće, jer očigledno je da postoje neki sistemski problemi u Vojsci Srbije i da postoji opasnost da gubimo ne samo sredstva, nego i ljude. Molio bih da se moje pitanje od 16. jula sa ovim činjenicama koje smo dobili na Odboru za odbranu i bezbednost ponovo uputi Ministarstvu odbrane i da se precizan odgovor, sa izveštajem komisije o udesu aviona i svim ovim novim činjenicama, dostavi poslaničkom klubu SRS, odnosno Skupštini Republike Srbije. Vas bih zamolio, gospođo Čomić, da sa vašim ugledom i autoritetom, kao predstavnik Demokratske stranke, objasnite izvršnoj vlasti, odnosno Vladi da je njena obaveza da bude pod kontrolom zakonodavne vlasti i da ove najjednostavnije obaveze ispunjava na vreme. Mislim da ćemo time dobiti ono što vi želite, da se demokratski procesi u Srbiji razvijaju. Hvala veliko i oprostite što sam malo produžio.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Želim da postavim Vladi pitanje – u kojoj meri je Vlada nadležna da prati, kontroliše i primenjuje svoje zakone na nivou lokalne samouprave, a tiču se, pre svega, kontrole primene Zakona o kontroli državne pomoći? U pitanju je grad Kragujevac i ugovor sklopljen između firme „Femili sport“, Kragujevac i Javnog preduzeća za izgradnju grada Kragujevca, koje bez prihoda, odnosno mimo izlicitirane cene izdavanja zemljišta u zakup, smanjuje prihode gradu Kragujevcu, i to u značajnoj meri. Želela bih da pitam po kom osnovu, da li je Vlada upoznata sa tim i da li je to u suprotnosti sa zakonom koji je stupio na snagu 1. oktobra? Da li on može na bilo koji način da se poveže sa novom Uredbom o izdavanju u zakup građevinskog zemljišta? Naime, reč je o ugovoru koji je grad Kragujevac sklopio sa pomenutom firmom o izdavanju u zakup tri i po hektara zemljišta po izlicitiranoj ceni od 14.000.000 evra, čitam podatak iz ugovora regularno dobijenog od grada Kragujevca, gde je cena od 40.000 po aru definisana članom 2. ugovora. Međutim, u ugovoru koji je sklopljen, ne znam na osnovu kog broja radnika koji će se zaposliti, odnosno koji je to interes penzionera, porodilja, trudnica i ostalih građana grada Kragujevca, ili je budžet grada Kragujevca toliko pun novca da može da se odrekne prihoda iz izlicitirane cene od 40.000 evra po aru i da se on spusti na cenu od 100 evra po aru... Znači, u javnosti je obavljen oglas, izlicitirana je cena od 14.000.000 i ona se na kraju pretvorila u ugovor čija je cena 35.000 evra. Kako je ta vrednost od 14.000.000 spala na 35.000, moglo bi se možda naslutiti iz člana 3, gde se omogućava neko umanjenje. Nije baš jasno da li je sadržano u osnovnoj ceni ili kako će se već te bonifikacije ostvariti, ali je zanimljivo da obaveza koju je izvođač imao, da u roku od godinu dana, znači od 4. decembra 2008. godine, kada je ugovor potpisan... Radovi nisu započeti, nema informacija da je ugovor raskinut, niti da iko to planira. Posebno pozivam kolegu Čedomira Jovanovića, predsednika Odbora za zaštitu životne sredine, da se onako odgovorno kako su se upustili u rešavanje problema seče platana zauzmu i za ovaj slučaj, jer je reč o izgradnji izvesnog kompleksa sa apartmanima i pratećim sportskim terenima i objektima, ali u spomen-parku, na čijoj se teritoriji nalaze ova tri i po hektara zemljišta. Molim državu, koju predstavlja izabrana vlada, da kaže da li se može gradonačelnik ili bilo koja trenutna odbornička većina ponašati tako da izlicitiranu cenu od 14.000.000 iz bilo kojih razloga spusti na 35.000 evra? I, iz kojih razloga se (broj zaposlenih ljudi) takav ustupak čini bilo kome, na području na kome se sada nalazi zelenilo i koje se naziva spomen-parkom, a da neispunjeni ugovorni uslovi apsolutno ne obavezuju državu da sačuva ono što se zove zemljište u državnoj svojini, koje je dato na korišćenje gradu Kragujevcu? Pošto imamo uobičajenu pretnju da se sprovodi uredba po kojoj će lokalne samouprave izdavati građevinsko zemljište i po nižim cenama od tržišnih, ako Vlada da za to saglasnost – jer, to je najslađi i najzanimljiviji deo posla koji Vlada voli da radi, da se saglašava, da nju neko nešto pita – Vlada treba da kaže da će biti odgovorna i da neće dozvoliti da pojedini lokalni funkcioneri raspolažu tim zemljištem po sopstvenom nahođenju, nego u skladu sa zakonom. Zaista molim da se preduzmu neophodne mere za očuvanje spomen-parka i za poštovanje zakona koji sam navela u ovom pitanju. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Jerkov.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana potpredsednice i poštovano predsedništvo, imam pitanje za ministarku Vericu Kalanović koje se odnosi na kriterijume na osnovu kojih su dodeljivana i opredeljivana sredstva iz NIP-a za ovu godinu. Ovo pitanje postavljam iz dva razloga. Prvo zbog toga što je Vlada Vojvodine u zakonski propisanom roku poslala 295 projekata iz opština Vojvodine koji se preporučuju za finansiranje, 29 projekata koji se ne preporučuju za finansiranje. To je sve bilo uređeno u zakonski propisanom roku. Tu dolazimo do činjenice da je Ministarstvo očito prekršilo zakon dodeljujući finansije za ove projekte zbog toga što nije poštovalo član 75. Zakona o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine, koji je usvojen u istoj ovoj skupštini, koji obavezuje Ministarstvo da u ovim poslovima konsultuje i da radi u saradnji sa Vladom AP Vojvodine. Naime, odobreni projekti, kojih ima samo 13, ni po sadržaju ni po prioritetu ne odgovaraju predlogu liste projekata koji je Vlada AP Vojvodine blagovremeno dostavila. Od 13 projekata koji su prihvaćeni za finansiranje a nalaze se na teritoriji AP Vojvodine, od ukupno 398, koliko se ove godine finansira, samo pet se nalazilo na široj listi projekata preporučenih od strane Vlade AP Vojvodine, i to redom: na 143. mestu po važnosti, 154, 281, 312. i 313. mestu; dva se nalaze na listi projekata koji nisu preporučeni za finansiranje, a preostalih šest se nisu uopšte ni nalazili na listi koju je Vlada AP Vojvodine dostavila Ministarstvu. Dolazimo do toga da opet imamo priču o decentralizaciji bez decentralizacije, da smo stavili nešto u zakon kao nadležnost AP Vojvodine, što uopšte nemamo nameru da sprovodimo i da neki očito misle da je decentralizacija, regionalizacija kada neko sedi u Ministarstvu u Beogradu i određuje šta kome treba, koliko mu treba, kada mu treba i na koji način mu treba, pri tom ne uzimajući u obzir mišljenje građana neke regije ni njihovih legitimno izabranih predstavnika. Drugi razlog zbog kojeg postavljam ovo pitanje je očigledna disproporcija u finansiranju projekata. Kao što sam rekla, od 398 odobrenih projekata samo 13 se nalazi na teritoriji AP Vojvodine. To je 3,34% odobrenih projekata. Kada se pogledaju finansijska sredstva koja su opredeljena, vidi se da se od 26.052.000.000 miliona dinara u AP Vojvodinu sliva samo 477.649.911 dinara, što je 1,83%. Građani Vojvodine ove godine neće imati koristi ni od 2% NIP-a. Kada se pogleda koji su projekti odobreni, a koji nisu, vidi se, recimo, da se od 86 projekata koji se odnose na adaptaciju, renoviranje škola, zabavišta, sportskih sala za decu samo tri nalaze u Vojvodini, a od toga nijedan na spisku koji je dostavilo Ministarstvo prosvete. Tako, recimo, škola za decu sa posebnim potrebama u Novom Sadu „Milan Petrović“ nije dobila odobren projekat, ali je zato u NIP mesta ove godine bilo za Mokru Goru, Emira Kusturicu. Tako će najveći projekat u kulturi ove godine u Srbiji biti adaptacija galerijskog prostora NBS. Sve to me dovodi u situaciju da u ime građana Vojvodine postavim pitanje – po kom kriterijumu su ovi projekti raspoređeni za finansiranje i zbog čega je prekršen Zakon o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine?
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Momo Čolaković, Siniša Stamenković, Aleksandar Pejčić. S obzirom na to da je Zakonodavni odbor završio rad, kao i Odbor za pravosuđe i upravu, i da je u toku umnožavanje izveštaja o usvojenim odnosno razmatranim amandmanima na sednicama oba odbora, na osnovu člana 85. određujem pauzu do 12.15 časova. Obaveštavam narodne poslanike, u skladu sa članom 85, da ćemo od 12.15 časova, kada nastavljamo rad pretresom u pojedinostima, raditi bez pauze do 16.00 časova. Obaveštavam vas takođe, na osnovu člana 85, da će naš današnji rad popodne teći od 16.00 do 19.00 časova tokom sednice kada narodni poslanici postavljaju poslanička pitanja i da ćemo u 19.00 časova okončati rad za danas. Molim vas da u 12.15 časova budemo u sali, da nastavimo pretres u pojedinostima Predloga zakona o Narodnoj skupštini. Hvala vam. [[Posle pauze – 12.20]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O NARODNOJ SKUPŠTINI (pojedinosti) Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Suzana Grubješić, Aleksandra Janković, Radovan Radovanović, Aleksandra Jerkov, Milan Avramović, Aleksandar Martinović, Dušan Marić, Boris Aleksić, Zoran Krasić, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Nemanja Šarović, Čedomir Jovanović, Judita Popović, Nataša Mićić, Ivan Andrić, Vesna Pešić, Zoran Ostojić, Kenan Hajdarević, Nebojša Ranđelović, Nenad Prokić, Nenad Milić, Milorad Buha, Zlata Đerić, Nenad Konstantinović, Sreto Perić, Milisav Petronijević, Milorad Krstin, Radiša Ilić, Dragan Stevanović, Mirko Munjić, Bojan Mladenović, Vjerica Radeta, i Zaštitnik građana, kao i Odbor za pravosuđe i upravu. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Podsećam narodne poslanike da su ovlašćeni predstavnici za pretres u načelu, a tako i u pojedinostima: narodni poslanik Đuro Perić (Poslanička grupa Partija ujedinjenih penzionera Srbije), narodni poslanik Zoran Šami (Poslanička grupa Demokratska stranka Srbije) i narodni poslanik Aleksandar Martinović (Poslanička grupa Srpske radikalne stranke). Na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika, Zakonodavni odbor odbacio je kao nepotpune amandmane narodne poslanice Zlate Đerić na član 52. i narodnog poslanika Milorada Buhe na član 62, a kao neblagovremen amandman narodnog poslanika Zorana Antića na član 78. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman nema zadatak samo da popravi Predlog ovog zakona, nego i da promeni jednu praksu koja je na snazi od stupanja na snagu Poslovnika o radu Skupštine Srbije. Tražio sam, u ime SRS, da se u ovaj predlog zakona, u alineji 1. koja se odnosi na osnovne odredbe, tačnije u član 1, unese i neka pozicija koja će određivati tok sednice, kao i održavanje reda na sednici. Smatram da bi određivanje toka sednice i reda na sednici svi poslanici bili u istom i ravnopravnom položaju i da ne bi bilo diskriminacije od strane predsedavajućih prema određenim poslaničkim grupama. Suštinu ovoga je pokazala i prethodna praksa. U toku prethodnog perioda svi smo imali prilike da vidimo kako se opravdava povreda Poslovnika, na koji način se dolazi do reklamiranja povrede Poslovnika i, na kraju, kakav je ishod te povrede, tj. da se u danu za glasanje poslanici pozicije uvek, čak po obavezi, izjašnjavaju protiv povrede Poslovnika, iako je ona napravljena. Da ne bi predsedavajući bio taj ko će određivati da li je povreda Poslovnika učinjena ili ne, tražio sam da tok sednice i održavanje reda na sednici budu uvršćeni u ovaj zakon. Zakon, jednostavno, moraju poštovati svi poslanici; Poslovnik ostaje definisan samo za one na koje se striktno primenjuje i za one koji su po tom pitanju u redosledu prioriteta na neki način odobreni da ne vrše vrstu povrede Poslovnika ili da se po njoj oglašavaju. Suštinski, mislim da je definisanje toka sednice i održavanja reda na sednici zakonom daleko jača institucija, nego što bismo to uradili putem Poslovnika, a da samim Poslovnikom treba da bude samo uređena definicija ovog amandmana. To je smisao ovog amandmana. Mislim da će svima ovaj amandman ići u prilog, pogotovo što ova pozicija može sutra biti na položaju opozicije. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, kao ovlašćeni predstavnik predlagača želim da kažem u ime predlagača da su prihvaćeni sledeći amandmani: na član 8. amandman koji je podneo narodni poslanik Zoran Krasić; na član 9. amandman koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović; na član 15. amandman koji je podneo narodni poslanik Nenad Konstantinović; na član 16. amandman koji je podneo Odbor za pravosuđe i upravu; na član 19. amandman koji su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Judita Popović, Nataša Mićić, Ivan Andrić, Vesna Pešić, Zoran Ostojić i Kenan Hajdarević; na član 19. amandman koji je podneo narodni poslanik Milisav Petronijević. Na član 19. amandman u istovetnom tekstu podneli su poslanici LDP-a, poslanik Milisav Petronijević, Odbor za pravosuđe. Pošto je tekst amandmana istovetan, prihvaćeni su amandmani onih koji su podneli ovaj amandman. Na član 20. prihvaćen je amandman koji je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović; na član 27. amandman koji je podneo narodni poslanik Sreto Perić; na član 41. amandman koji je podneo Odbor za pravosuđe i upravu; na član 42. amandman koji su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić itd., Poslanička grupa Napred Srbijo; na član 55. amandman koji je podneo narodni poslanik Mirko Munjić; na član 56. amandman koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović, kao i amandmani koje je podneo Odbor za pravosuđe i upravu na član 55. i na član 60. Hvala vam.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predložili smo da se član 2. preformuliše tako da se Narodna skupština Republike Srbije definiše kao predstavničko telo građana Republike Srbije i kao nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbiji. U Ustavu, doduše, piše da je Narodna skupština najviše predstavničko telo. Mi smo objasnili u načelnoj raspravi da je Ustav ne samo pravni nego i politički dokument i da njegova terminologija nije uvek čisto pravna i ne služi se logikom klasične nomotehnike, za razliku od zakona, koji je isključivo opšti pravni akt i trebalo bi da koristi pravnu terminologiju. Dakle, Narodna skupština je jedino mesto, jedini državni organ u Republici Srbiji gde su predstavljeni svi građani Republike Srbije. U tom čisto pravnom smislu, Narodna skupština nije ni najviše, ni najniže predstavničko telo svih građana Srbije, nego je jedino predstavničko telo. Smatramo da je u članu 2. tako trebalo i da stoji. Inače, pokazuje se i iz izveštaja Zakonodavnog odbora da naša formulacija u suštini nije protivustavna, kao što je tvrdila gospođa Nada Kolundžija u načelnoj raspravi. Zakonodavni odbor je potvrdio da je i formulacija koju smo mi dali u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa smatramo da i vladajuća koalicija amandman treba da prihvati.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Dakle, činjenica je da se izostavlja jedna odredica koju je predvideo Ustav, a to je da je Narodna skupština najviše predstavničko telo. To nije politička terminologija, radi se o suštini. Postoje i drugi nivoi predstavljanja građana i u tom smislu Narodna skupština jeste najviše predstavničko telo. Ne vidimo nikakav smisao ovakvog amandmana. Dakle, ne razumemo uopšte zašto bi menjanje odredbe Ustava imalo više smisla od činjenice da se Ustav primenjuje doslovno. Zato je za nas ovaj amandman bio neprihvatljiv.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, znam da nije jednostavno iz jednog ideološkog sistema koji su kreirali Josip Broz i Edvard Kardelj odmah shvatiti suštinu parlamentarizma. Verujem da gospođa Nada Kolundžija sa tim ima problem. Dakle, gospođo Kolundžija, Narodna skupština je jedino predstavničko telo gde su predstavljeni svi građani Republike Srbije. U Skupštini grada Beograda su predstavljeni samo građani Beograda, u Skupštini Vojvodine samo građani koji žive na teritoriji te autonomne pokrajine, samo su u Narodnoj skupštini Republike Srbije predstavljeni svi njeni građani. U tom smislu, Narodna skupština nije ni najviše ni najniže, nego jedino predstavničko telo svih građana Republike Srbije.
Iskorišćeno je 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Jedino zbog čega mogu da budem zabrinuta jeste činjenica da vi predajete pravo studentima. Dakle, ovo jeste zaista da se čovek zamisli, ali možda nije čudno zato što ste vi očigledno lekcije o parlamentarizmu i demokratiji učili od svog lidera, iz njegovih knjiga. Verujem da na ono što jeste nauka iz oblasti demokratije i parlamentarizma i doprinos koji je svet u toj oblasti dao niste baš mnogo obratili pažnju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Za razliku od nekih vajnih evropejaca i velikih demokrata koji su političku abecedu izučavali u političkoj školi u Kumrovcu, ja ću, gospođo Kolundžija, da vam pokažem iz koje knjige sam učio šta je parlamentarizam. Ovo je knjiga Slobodana Jovanovića „O državi - osnovi jedne pravne teorije“, a uveravam vas da Slobodan Jovanović niti je ikada bio član SKJ, niti je pohađao tu vašu partijsku školu u Kumrovcu.
Iskorišćeno je trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Ako mi dokažete da u toj knjizi piše bilo gde da je Skupština jedino predstavničko telo, onda ću se složiti sa vama, ali to ne možete da dokažete zato što to prosto nije tačno.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Gospođo Čomić, da li je ovo replika? Javljam se za repliku zato što me je gospođa Kolundžija pogrešno protumačila.
Ne, nema razloga za repliku, pažljivo pratim izlaganja svih narodnih poslanika. Vi dobijate reč na osnovu toga što poslanička grupa ima prava da koristi svoje vreme u toku pretresa o pojedinostima.
Hvala vam, molim vas samo da vratite vreme. Gospođo Kolundžija, postoji samo jedan detalj koji vi ispuštate iz vida. Narodna skupština je jedini parlament u Srbiji, jedina skupština gde su na jednom mestu predstavljeni svi građani. To je suština. Dakle, u Skupštini grada Beograda su predstavljeni ljudi koji žive u Beogradu, u Skupštini Vojvodine ljudi koji žive u Vojvodini, ali je parlament Srbije jedina skupština gde su predstavljeni svi građani. Nemate nijedan drugi parlament u Srbiji, lokalni ili pokrajinski, gde su predstavljeni svi građani. U tom smislu je Narodna skupština jedino predstavničko telo svih građana Republike Srbije.
Iskorišćeno je trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Dakle, vi ste došli na ono što ja tvrdim – da postoje i druga predstavnička tela. To je prvo. Drugo, vi ne menjate svojim amandmanom reč „jedino“, pa tražite da se briše „jedino“ ili da se doda „jedino“. Ovde se radi o gradaciji, vi tražite da se briše „najviše“. O tome se radi i u tome jeste problem. Dakle, vašim amandmanom vi tražite da se briše da je Narodna skupština najviše predstavničko telo, što naravno ne možete sporiti ukoliko uzmete u obzir, a uzimate u obzir, činjenicu da postoje i druga predstavnička tela, koja su niža.
Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, pa narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dakle, član 98. Ustava reguliše položaj Narodne skupštine i definiše Narodnu skupštinu kao najviše predstavničko telo i nosioca ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbiji. Član 2. upravo je upodobljen sa ovom ustavnom normom. Što se tiče konstatacije kolege Martinovića da je Zakonodavni odbor ocenio da je njegov amandman pravno moguć, on jeste pravno moguć. Dakle, može da stoji i ova formulacija koju ste vi rekli, ali je pravilo da se ustavne norme ne interpretiraju, bar kada se radi o najvažnijim institucijama i definicijama. To je jedan od razloga zbog čega je rešenje koje je dato u Predlogu zakona celishodnije, i materijalnopravno i što se tiče same formulacije. Dakle, Narodna skupština jeste najviše predstavničko telo zato što Ustav to definiše, a možemo sada razgovarati i o ciljnom tumačenju ove norme i o jezičkom. Ona je najviša, jer je upravo nosilac zakonodavne i ustavotvorne vlasti. Hvala.
Iskorišćeno je minut i osam sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dragi građani Republike Srbije, evo ovo je Predlog zakona o Narodnoj skupštini – šef poslaničke grupe DS i predsednik Zakonodavnog odbora DS pričaju dve različite stvari. Navodno, naš amandman ne treba prihvatiti zato što nije u skladu sa Ustavom, a Zakonodavni odbor kaže da jeste u skladu sa Ustavom. Gospođo Kolundžija, ne treba da budete veliki pravnik, dovoljno je da imate elementarnu logiku. Ako je Narodna skupština najviši, onda valjda postoji neko najniže predstavničko telo. Ali, ne postoji. Dakle, jedno je jedino predstavničko telo gde su zastupljeni svi građani Republike Srbije – to je ovaj parlament. Drugih predstavničkih tela gde su zastupljeni svi građani Srbije nema. U tom smislu nema ni najviših ni najnižih, nego je Narodna skupština jedino predstavničko telo svih građana Republike Srbije. Izgleda da ću ja na sledeću sednicu morati da ponesem neku Kardeljevu brošuru, jer izgleda da vam ova literatura baš ne leži.
Iskorišćen je minut od poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospođo Čomić, mislim da vi morate da se uključite u ovu raspravu. Evo zbog čega, zamolio bih javnost da obrati pažnju. U potpunosti se slažem sa gospodinom Ratkovićem. On je rekao da član 2. sadrži formulaciju koja je prepisana iz Ustava Republike Srbije i da Ustav Republike Srbije ne treba da se menja, ne treba te odredbe da se menjaju. Objasnite mi, gospodine Ratkoviću, zašto je član 37. Predloga zakona po formulaciji promenjen tekst člana 102. stava 2. Ustava Republike Srbije? To objasnite i gospođi Nadi Kolundžiji.
Iskorišćeno je 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Mislim da sam bio potpuno jasan i to se može videti iz stenografskih beležaka. Rekao sam da je pravilo da se ustavne norme ne interpretiraju kada je reč o osnovnim institutima, a ovde se upravo radi o definiciji položaja Narodne skupštine Republike Srbije sadržanoj u članu 98. Ustava.
Iskorišćeno je dvadeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 3, na koji je Poslanička grupa SRS podnela amandman, glasi: „Narodnu skupštinu predstavlja predsednik Narodne skupštine“. Mi amandmanom predlažemo da se član menja i da glasi: „Narodnu skupštinu isključivo predstavlja predsednik Narodne skupštine“. Zbog čega smo ovo uradili? Hteli smo da sprečimo moguće zloupotrebe da predsednik Narodne skupštine iz ko zna kojih razloga, u ko zna kojim okolnostima ovlasti nekog drugog, nekog potpredsednika, sekretara ili nekog drugog, da predstavlja Narodnu skupštinu. Naizgled, ovaj amandman je suvišan. Da živimo u pravnoj državi, da se u ovoj skupštini poštuju zakoni, da se poštuje Poslovnik, ovaj amandman bi bio apsurdan, čak i smešan. Međutim, praksa u radu ovog parlamenta nas uči da je ovaj amandman neophodan. Evo zbog čega, navešću jedan primer: zamislite da je neko pre dve godine predložio da se u Ustav, Zakon o izboru narodnih poslanika i Poslovnik o radu Narodne skupštine unese odredba da poslanike u parlamentu mogu da imaju samo političke grupe i političke partije koje su učestvovale na izborima. Svako normalan i dobronameran bi rekao da je to suvišno, da je to nešto što se podrazumeva, jer po Ustavu, po Zakonu o izboru narodnih poslanika i po Poslovniku poslanički mandati pripadaju pojedincima, političkim grupama i političkim partijama koje su učestvovale na izborima. Znači, to je nešto što izgleda sasvim normalno i sasvim u redu. Međutim, ovde u stvarnosti imamo jednu potpuno drugačiju situaciju – imamo poslanike i poslaničku grupu stranke koja uopšte nije učestvovala na izborima! I, imamo još jedno drugo čudo neviđeno: imamo u parlamentu poslanike i poslaničku grupu stranke koja uopšte nije postojala u vreme održavanja parlamentarnih izbora. Iz tih razloga i radi preventive, zaista smatram da je neophodno usvojiti ovaj amandman.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić.
Hvala, gospođo Čomić. Podneli smo amandman na član 8, koji glasi: „Narodna skupština donosi zakon, budžet, završni račun, plan razvoja, prostorni plan, poslovnik, strategiju, deklaraciju, rezoluciju, preporuku, odluku, zaključak i autentično tumačenje zakona“. Pošto je ovo Predlog zakona o Narodnoj skupštini, ova definicija u članu 8. izgleda kao nabacan materijal sa kojim radi, kojim se služi Narodna skupština Republike Srbije. Ipak, naš stav je da je to moralo malo preciznije da se razvrsta, da se obrati pažnja na određena pravila srpskog jezika, tako da smo predložili da se član 8. stav 1. menja i da glasi: „Narodna skupština donosi opšte i pojedinačne pravne akte“, pa ih onda nabrajamo, „Ustav, zakon, poslovnik, odluku, zaključak i autentično tumačenje zakona, razvojne planove i planske akte, plan razvoja, prostorni plan, kao i političke akte, strategiju, deklaraciju, rezoluciju i preporuku“. Mislimo da bi na ovaj način građanima bilo jasnije o čemu se radi. Takođe, primećujemo da oni koji su učestvovali u pisanju ovog predloga zakona ponovo ne obraćaju pažnju na osnovna pravila srpskog jezika. To se videlo i u članu 1, gde upotrebljavate zaista puno pleonazama. Između ostalog, upotrebljavate reč „simbol“ i reč „amblem“, koji su zaista identični, jer grčka reč „amblem“ upravo znači ono što znači reč koja se koristi u srpskom jeziku – simbol. Hvala.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Ovaj amandman je predstavnica predlagača prihvatila. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ako su prihvatili, neću, gospođo Čomić.
Zahvaljujem. Na član 9. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton.
Poštovane kolege narodni poslanici, Narodnoj skupštini Republike Srbije je svakako potrebno da ima zakon o Narodnoj skupštini. Po tom pitanju smo svi saglasni. Predlog zakona o Narodnoj skupštini mogao bi biti prihvaćen od strane svih narodnih poslanika ukoliko bi vladajuća većina prihvati amandmane opozicije, koji imaju za cilj da poprave ovaj predlog zakona. U cilju popravke ovog zakonskog predloga, Srpska napredna stranka je podnela nekoliko amandmana. Jedan od prvih amandmana koje smo podneli odnosi se na član 9. ovog zakona. Taj amandman se odnosi na izmenu u tom članu 9, izmenu u prvom stavu, a stavovi 2. i 3. treba da se brišu. Član 9. kaže: „U radu Narodne skupštine u službenoj upotrebi je srpski jezik i ćirilično pismo, a latinično pismo u skladu sa zakonom“. Po nama, ovaj član bi trebao da glasi ovako: „U radu Narodne skupštine u službenoj upotrebi je srpski jezik i ćirilično pismo, a latinično pismo i jezici i pisma nacionalnih manjina u skladu sa zakonom.“ Ne vidim zašto je tu problem i zašto to nije moglo da se prihvati. Naime, predloženom izmenom stava 1. sva pitanja službene upotrebe jezika i pisma u radu Narodne skupštine jasno su uređena u skladu sa Ustavom i zakonom, tako da su dodatne odredbe nepotrebne. Stavovi 2. i 3. nisu potrebni, nije potrebno da postoje u ovom zakonu, ni u ovom članu. Nezavisno od predloženog teksta, kada su u pitanju stavovi 2. i 3, tu je nejasno, jer se navodi da poslanik u Skupštini može da se služi svojim jezikom, što znači da poslanik može da se služi bilo kojim jezikom za koji kaže da je njegov jezik. Prihvatanjem amandmana koji smo podneli tačno se definiše kojim to jezikom može da se služi, odnosno da se može služiti srpskim jezikom ili jezikom pripadnika nacionalnih manjina u Srbiji. Mislim da je ovom jednom rečenicom, izmenom prvog stava, sve rečeno i nije potrebno dodati stavove 2. i 3. u ovaj zakon, u ovaj član. Hvala.
Četrdeset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Radi se o tome da nama ne bi bilo sporno da prihvatimo onaj deo vašeg amandmana koji se tiče nastavka rečenice, gde stoji – jezici i pisma nacionalnih manjina, ali vaš amandman sadrži i drugi stav, kojim tražite da se stavovi 2. i 3 brišu. Smatramo da je to nemoguće zbog toga što postoje određeni uslovi koje je neophodno obezbediti prethodno kako bi se mogao ostvariti princip i pravo narodnog poslanika da se izjašnjava na svom jeziku. Smatrali smo da je neophodno unapred obavestiti o toj nameri, kako bi se obezbedili tehnički i drugi uslovi da se ovo pravo može ostvariti. Iz tog razloga nismo mogli da prihvatimo vaš amandman, jer on sadrži odredbe da se briše ovaj član. Mislimo da je zaista neophodno da postoji prethodno izražena namera, kako bi se omogućili uslovi da se poslanik obraća na svom jeziku, da pisane akte dostavlja na svom jeziku, ali da istovremeno i drugi poslanici mogu da prate ono što on govori. Vi ste amandmanom kojim tražite brisanje ovih odredaba zapravo onemogućili tu proceduru.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, pa narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Mogao bih da prihvatim obrazloženje predlagača, ali nama u ovom trećem stavu, čije brisanje predlažemo, smeta to što narodni poslanik mora da se obraća generalnom sekretaru Narodne skupštine. Narodni poslanik je ravan predsedniku Narodne skupštine. Njegova komunikacija u vezi s njegovim pravima ne ide preko službe Narodne skupštine, nego preko predsednika Narodne skupštine. Da ste rekli ovde da je Narodna skupština dužna, da je predsednik Narodne skupštine dužan, to bismo prihvatili, ali da vi u zakonu predviđate da je generalni sekretar Narodne skupštine dužan da narodnom poslaniku nešto obezbedi, to je sramota za narodnog poslanika. Mogli ste isto tako da napišete – kada narodni poslanik želi negde da se preveze generalni sekretar je dužan da mu obezbedi prevoz. To je nivo na kome se narodni poslanik obraća Narodnoj skupštini. Njegov nivo je Skupština, odnosno onaj ko predstavlja Narodnu skupštinu. Kada tražim da govorim na svom jeziku i da to što sam izgovorio prevedete na srpski, to ne tražim od generalnog sekretara Narodne skupštine. To tražim od Narodne skupštine, od naroda Srbije. Ovo je ponižavanje za Narodnu skupštinu, pripadnike manjina i za narodnog poslanika koji bi takav zahtev imao, da on piše generalnom sekretaru. To je bila naša opšta primedba. Generalni sekretar je podignut na nivo iznad predsednika Narodne skupštine. Sve generalnom sekretaru, pa nek naredi predsednik Narodne skupštine ko će to da obezbedi. Možda će neko tehničko lice da obezbedi. Kakva je to komunikacija narodnog poslanika sa generalnim sekretarom Narodne skupštine? Šta to nama treba? Što nije napisano – ako nije tu generalni sekretar, obraća se zameniku generalnog sekretara? To je naša primedba, da nas malo uvažite. Vi to nikada nećete da tražite. Vi ćete reći predsedniku Narodne skupštine i gotovo, a mi moramo da pišemo. Nećemo da pišemo generalnom sekretaru, pišemo predsedniku Narodne skupštine, koji je ravan nama.
Dva minuta su iskorišćena od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Ovde se nigde ni jednom jedinom rečju ne upućuje narodni poslanik da se obraća sekretaru. Ovde se samo sekretar obavezuje da obezbedi. Molim vas da čitamo ono što piše: „Narodnom poslaniku koji ima nameru da se u radu Narodne skupštine služi svojim jezikom, u smislu stava 2. ovog člana, stalno ili u određenom slučaju, generalni sekretar je dužan da obezbedi...“. Ne upućuje se narodni poslanik na obraćanje generalnom sekretaru za to pravo. Prosto, niste u pravu, ali je činjenica da tehničke uslove mora da obezbedi generalni sekretar. Da ste intervenisali u smislu da ste ovaj stav menjali tako da se narodni poslanik obraća predsedniku Narodne skupštine kako bi se to obezbedilo, mi bismo taj amandman prihvatili. Pošto vi tražite brisanje ova dva stava, prosto nismo mogli da prihvatimo.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić. (Tomislav Nikolić, s mesta: Replika.) Nemate pravo na repliku.
Od vremena grupe. Nešto vezano za amandman i za objašnjenja: zamislite da imamo narodnog poslanika kojem je maternji jezik švedski, jer je rođen u Švedskoj i majka mu je državljanka te države, koji je kasnije primio državljanstvo Srbije, postao građanin Srbije, uključio se u politiku i sa punim pravom postao narodni poslanik tokom svog života. Ako ostavimo formulaciju ovakvu kakva je po vašem predlogu, a recimo ne prihvatimo amandman SNS, onda bi po vama ispalo da taj narodni poslanik može mrtav 'ladan da se obraća na švedskom ovde u parlamentu Srbije i da je, kako vi kažete, sekretar dužan da mu stvori uslove za to i da mu to obezbedi. Nije to ono što piše u Ustavu Srbije. Ne možemo ovde izmišljati neke stvari koje nisu predviđene Ustavom ove države. To nema nigde. Prema tome, kada dobijete neki amandman koji ima neki smisao, rezon, pokušajte da razmislite o tome u čemu je smisao toga što je predloženo, jer to nije napravljeno samo zato da neko vas zadeva, nego često postoje neki ozbiljni razlozi kada neko nešto napiše. Onda bi to valjalo prihvatiti. Naime, Poslanička grupa DSS nije podnela nijedan amandman na ovaj tekst koji ste vi predvideli, ne zbog toga što mislimo da je dobar, nego zato što nam se uopšte ne sviđa. To je naš stav. Ne zameramo drugim grupama i poslanicima koji su se prihvatili posla pisanja amandmana. Svako ima pravo da na svoj način izrazi stav prema ovome što se pred nama nalazi. Mi smo time hteli da stavimo do znanja da u jednom poslu, koji ste vi preduzeli sami, sa lažnim pozivima na konsultaciju da se on zajednički obavi, a onda ste ga ovde izneli kao nešto oko čega ćete tankom većinom preglasavati ostale poslanike u parlamentu, mi ne želimo da učestvujemo na takav način; ni u lažnim konsultacijama, ni da stvaramo privid, to je, opet kažem, naš stav, pravljenjem amandmana i pokušajem da se menja taj tekst (što ćete vi konačno tom tankom većinom izglasati), da je ovaj dom nešto zdušno na tome radio. To jednostavno nije tačno. Poslanici DSS-a će se i nadalje uključivati u raspravu o ovom pitanju, u raspravu u pojedinostima, da bi govorili o nekim konkretnim stvarima koje su vezane za tekst, a i da bi sa ostalima koji misle slično kao mi doprineli, jer taj tekst koji se nalazi pred nama zapravo ne doprinosi dignitetu, niti je u korist Narodne skupštine i građana, nego je sklepan upravo, na veliku našu žalost, kao ruglo ovog doma i građana Srbije.
Iskorišćeno vreme predsednika poslaničke grupe je tri minuta i dvadeset sekundi. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Molim vas, narodni poslaniče, izvinjavam se, ako možete još jednom da se prijavite. Izvolite.
Ako prihvatite da član 9. ostane u ovom tekstu koji ste vi predložili, postavlja se pitanje da li ste pripadnicima nacionalnih manjina uskratili prava koja im garantuje Ustav Srbije? Ako nas upućujete da latinično pismo možemo da koristimo u skladu sa zakonom, zašto nas niste uputili da jezik i pismo nacionalnih manjina možemo da koristimo u skladu sa zakonom? Ako vas je nešto teralo da ubacite da latinično pismo koristimo u skladu sa zakonom, taj isti razlog je postojao da ubacite jezik i pismo nacionalnih manjina, zato što je u Republici Srbiji u upotrebi srpski jezik i ćirilično pismo. Da sam pripadnik nacionalne manjine osećao bih se ugroženim od vas, jer me terate, jer mi odobravate tim prvim stavom latinično pismo u skladu sa zakonom, a potom me upućujete na odredbe Poslovnika kojima će generalni sekretar da odredi kako ću ja da koristim svoje pravo da se koristim usmeno ili pisanim putem svojim jezikom i svojim pismom. Nemojte da diskriminišete pismo nacionalnih manjina. Ako ste ubacili latinično pismo, morali ste da ubacite i pismo nacionalnih manjina. Ovde bar imate, u svojoj poslaničkoj grupi ili u svojoj vladajućoj koaliciji, pripadnike naroda koji su u Srbiji manjina i koji imaju svoj jezik i svoje pismo. Zbog toga, ako ste hteli da nešto uradite kako treba, nije trebalo da propisujete opšte odredbe Ustava, nego da ih razradite u odnosu na ambijent u kome se ovde nalazimo. Inače, i sami znate da pripadnici manjina ovde ne koriste to svoje pravo, a mogu da ga koriste i treba im omogućiti kada god to požele. Što se nas tiče, grubim brisanjem našeg amandmana niste ništa popravili, niste dozvolili da bilo šta bude popravljeno, a imali ste pravo da kao predlagač zakona predložite amandman kojim biste izbacili ulogu generalnog sekretara i ubacili predsednika Skupštine, jer kažete da bi tada amandman bio prihvatljiv. Žao mi je što se ne osvrnete malo na to. Sa članom 9. zaista izgleda da ste posle sukoba sa strankom jedne nacionalne manjine odlučili da se rigorozno ponašate prema pripadnicima manjina u Narodnoj skupštini.
Od vremena predsednika poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i trideset sekundi. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Samo nemojte vi da govorite o tome ko se s kojom nacionalnom manjinom obračunava, da ne bismo morali da vas podsećamo šta ste upućivali drugim nacionalnim manjinama u nekom drugom periodu, kada niste bilo tako veliki evropejac. Sada želim da kažem nešto drugo. Ponavljam, prihvatili bismo ovaj amandman u njegovom prvom delu da ne postoji drugi deo, kojim se brišu odredbe 2. stava istog člana, zbog činjenice da mora da postoji procedura u kojoj se tehnički omogućuje da se to pravo ostvari. Samo zbog toga nismo. Ako ste vi hteli da i sada govorite o tome da vam se ovaj drugi deo ne sviđa iz nekih razloga zbog kojih vam se čini da se narodni poslanik upućuje na sekretara, onda je trebalo definisati amandman koji bi otklonio tu nejasnoću, ali ne bi ukinuo čitav stav, koji je neophodan kako bismo mogli u tehničkom smislu da obavežemo nadležne skupštinske službe da omoguće ostvarivanje ovog prava.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, pravo na repliku.
Povreda Poslovnika. Gospođa Kolundžija je grubo povredila član Poslovnika Narodne skupštine koji govori o privatnom životu drugih lica. Ovde ne može da se govori... Ili bar kada govorite, nemojte tako uopšteno da me optužujete za teška, čak i krivična dela. Recite slobodno i otvoreno kada sam uradio bilo šta što vama nije po volji. Nemojte ovde insinuacije da ostavljate nedorečene. Stav 3, koji tražimo da se briše, jeste predmet Poslovnika, a ne zakona. Zato vas opominjem da tehničke poslove koje obavlja generalni sekretar ne ubacujete u zakon, jer on obavlja još stotine poslova koje niste ubacili u zakon. Među njima i upotrebu službenog auta, a znamo kako se koriste službeni automobili koji su na raspolaganju Narodnoj skupštini. Možda je to trebalo pre da bude, nego ovo.
Narodni poslaniče, dobili ste pravo na repliku. Vaša je volja da tražite povredu Poslovnika. U skladu sa članom 27, smatrala sam da se vašim pravom na repliku može između dvoje poslanika objasniti, stavovi koji su izneti u vašem i u izlaganju narodne poslanice Nade Kolundžije. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč. Izvolite.
Gospodine Nikoliću, ako vi mislite da je vaša politička prošlost nešto što biste vi sakrili u svoj privatni život, onda je to vaš lični odnos prema tome, samo moram da vam kažem da ono što ste javno zastupali u vašoj političkoj prošlosti jeste deo vaše političke biografije danas. To nije deo privatnog života, nikada se ne bih usudila da se bavim bilo kojim pitanjem privatnog života bilo kog čoveka. Ali, ono za šta ste se zalagali, posebno kada su u pitanju odnosi prema nekim drugim pripadnicima nacionalnih manjina, to nije privatni život i ja ni na koji način ne povređujem Poslovnik ako podsećam sve nas ovde u sali, a pre svega vas, da ne zaboravite na to i da se bar sada ogradite javno od tih stavova. To bi bio minimum kojim biste pokazali da ste zaista promenili mišljenje.
Pravo na repliku dobija narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Pošto imam stalne kontakte sa predstavnicima nacionalnih manjina, pa čak i sa ljudima koje njihov narod bira u matičnim državama i pošto kod njih nisam primetio da mi zameraju bilo šta iz moje prošlosti, molim vas, gospođo Kolundžija, da mi kažete šta to vi meni zamerate u odnosu prema manjinama, da bih mogao da vam odgovorim? Zaista nema smisla i liči mi na istraživanje privatnosti ako mi kažete – znate vi šta ste radili i šta ste govorili. Da, znam šta sam radio i šta sam govorio, ali zarad toga da ono što vi znate za mene uopšte nije ni sramota, niti je ikada bilo delo koje je podložno gonjenju kao prekršaj, kao krivično delo, pošto me sada optužujete da sam radio nešto što je možda nemoralno ili kažnjivo po zakonu, molim vas da kažete šta je to bilo, šta je to u ovih dvadeset godina, koliko pratite moj politički život, što mi danas spočitavate ovom svojom besmislenom rečenicom – odrecite se toga što ste radili. Svog života se ne odričem, niti vas teram da se odričete svog. Dakle, svako ima svoj život, svako nosi svoj krst, svako rešava svoje zadatke i svoje probleme kako je mislio. Ja sam vodio najbolju partiju u Srbiji, i danas vodim najbolju partiju u Srbiji.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Ovaj amandman je predstavnica predlagača prihvatila. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, meni je drago da postoji politička mudrost i da je usvojen ovaj amandman. Dosta je, doduše, propusta u zakonu, ali moram reći da sam i ja ovde imao, pretpostavljam zbog kratkoće vremena... Nisam imao, ipak, te dve godine koje ste vi imali na raspolaganju za pisanje zakona i kada bih imao mogućnost da u ovom trenutku ponovo predam amandman, mislim da bih obuhvatio još jednu situaciju o kojoj treba voditi računa. Mislim da smo morali mnogo preciznije da definišemo koji su to jezici koji se sutra mogu pojaviti u ovoj skupštini. Ukoliko imamo u vidu konkretne probleme koji postoje u nekim opštinama u Srbiji, onda morate voditi računa o tome da pojedine poslaničke grupe ili političke stranke mogu stati iza nekih izmišljenih jezika, jezika koji nisu standardizovani, i radi svoje političke koristi tvrditi da postoji ovaj ili onaj jezik. Društvo za standardizaciju srpskog jezika se tome žestoko opire. Mislim da je krajnje vreme, konačno, da i Republika Srbija i Narodna skupština, koja je svojevremeno donela određenu deklaraciju za zaštitu srpskog jezika, i konkretnim merama stane u odbranu srpskog jezika i spreči otimanje srpskog jezika. Navešću konkretan primer, koji postoji u opštini Prijepolje. To je jedna od prvih opština u kojima smo imali izbore nakon formiranja SNS. Umesto ispunjavanja brojnih obećanja datih građanima, jedna od prvih stvari koje su uveli kao novinu je bila promena Statuta i uvršćivanje bosanskog jezika kao zvaničnog jezika u opštini Prijepolje. Bosanski jezik ne postoji. To nije jezik koji je standardizovan. Ukoliko neki tvrde da jeste, dajte da vidimo kada je taj jezik nastao, koja gramatička pravila postoje u tom jeziku. Dajte da vidimo neki rečnik, dajte da vidimo ovlašćenog prevodioca sa bosanskog na srpski jezik, sudskog tumača. Ono što je još bitnije, tamo se kaže da je u upotrebi srpski jezik i ćiriličko pismo i bosanski jezik i latinično pismo. Ukoliko već bosanski jezik postoji, onda, priznaćete, mora postojati i bosansko pismo. Latinično pismo nije bosansko pismo i ne može niko jednim političkim aktom reći i oteti latinično pismo od srpskog naroda, koje jeste srpsko pismo onoliko koliko je to i ćiriličko. Mi smo upravo zbog ovako loših formulacija i nepotpunih formulacija u opasnosti da sutra neko u Skupštini izađe i kaže – evo, hoću da govorim na bosanskom. Da vidimo gde ćete vi, a ne postoji ovlašćeni tumač za bosanski jezik, da vidimo kako će to Skupština odgovarajući prevod obezbediti, jer se podrazumeva, ukoliko neko izrazi želju da govori na albanskom jeziku, da ćete valjda dovesti ovlašćenog prevodioca za albanski jezik. Šta ukoliko neko sutra kaže da će govoriti na marsovskom jeziku, koji je valjda podjednako stvaran koliko i bosanski jezik? Da li ćete tražiti ovlašćenog tumača ili sudskog tumača za marsovski jezik? Ovo je veoma ozbiljno pitanje. Ovo nije dnevnopolitičko pitanje, kako su ga neki shvatili uvođenjem bosanskog jezika u ustavni i pravni sistem Republike Srbije. Mislim da bi trebalo razmisliti o tome. Vi, uostalom, imate mogućnost, kao predlagač, da nakon usvajanja ovog prethodnog amandmana prekinete rad, da se ponovo sastane Odbor, pa da se ograniči, na neki način, koji to jezici sutra mogu biti u zvaničnoj upotrebi u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćena su dva minuta. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovane kolege, mislim da zaista materija ovog zakona ne sme da bude da se bavi utvrđivanjem jezika i pisama koji su u službenoj upotrebi u Republici Srbiji. Za to postoji zakon. Sve institucije, pa i ova skupština, u obavezi su da poštuju taj zakon. Dakle, nema nikakve potrebe da se mi sada bavimo definisanjem i diferencijacijom u odnosu na to šta neko procenjuje da jeste jezik ili nije jezik i koji bi to jezik smeo da bude, a koji ne bi, i da li bi nekakav strani jezik neke države mogao biti u upotrebi u Skupštini Republike Srbije. U Skupštini Republike Srbije primenjuje se zakon kojim se definiše koji su jezici u službenoj upotrebi, kao i pisma.
Prijavljeni su narodni poslanici Aleksandra Jerkov, Aleksandra Janković, Miloš Aligrudić i Nemanja Šarović i tim redom će dobiti reč. Narodna poslanica Aleksandra Jerkov ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici i narodne poslanice, naravno da ovaj zakon ne treba da se bavi ovom materijom, još manje je ova skupština mesto na kom će neko ko očito nije lingvista i nije obrazovan u tom smislu iznositi svoje mišljenje o tome šta je jezik a šta nije. Niko vam ne zamera što niste lingvista. Ono na čemu vam neko može zameriti je to što se upuštate ovde u neke kvazilingvističke rasprave, koje prosto nisu zasnovane ni na kakvim standardima koji u opštoj lingvistici postoje. Naime, postoji nekoliko načina na koji se definiše šta je to jezik, a šta nije, a nacionalna zaslepljenost, koja je kod vas očito jedan od najjačih kriterijuma, nije nijedan od tih standarda. Da bi se nešto definisalo kao jezik ne može ga definisati Odbor za standardizaciju srpskog jezika, od kog valjda očekujete da oceni da li je bosanski, hrvatski, crnogorski jezik – standardni jezik. To Odbor za standardizaciju srpskog jezika nije merodavan da procenjuje. Ono što nešto definiše kao jezik, kada su u pitanju lingvistički kriterijumi, jesu gramatika, rečnik i pravopis tog jezika. Ono što je možda interesantno da čujete jeste da se na osnovu tih kriterijuma srpski jezik tek prošle godine mogao svrstati u grupu jezika koji mogu biti priznati, zbog toga što je tek prošle godine izašao jednotomni jednojezični rečnik srpskog jezika, dok su svi drugi jezici koje vi osporavate to već odavno imali.
Iskorišćeno je minut i 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Nemanja Šarović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, molio bih vas da ubuduće reagujete na ovakve rasprave. Mene je gospođica Jerkov uvredila na jedan veoma grub način. Govorio sam najdobronamernije moguće, govorio sam isključivo o zakonu, nijednom rečju se njoj nisam obratio. Ona je – vama je to možda promaklo, nadam se da ćete, ukoliko mi ne verujete, pogledati stenogram – govorila o nekakvoj mojoj nacionalnoj zaslepljenosti. Gospođo Čomić, nisam nacionalno zaslepljen, to je valjda jasno, ukoliko ona nema nekakav dokaz o nekakvom drugačijem stanju. Druga povreda koju ste vi bili dužni da detektujete i da upozorite gospođu Jerkov je ta što ona ovde deli lekcije ko o kojim temama može da govori. Gospođo Čomić, ja sam narodni poslanik, kao i još dvestotinak ljudi u ovoj sali, 227, 228. Svaki narodni poslanik je predstavnik građana. Na nas je narod preneo pravo da se u ime tog naroda obraćamo. Građani Srbije imaju različito obrazovanje. Ja sam pravnik, gospođa Jerkov nije, ali meni, pošto sam tolerantan, za razliku od nje, nije palo na pamet da kažem da ona ne može da govori o zakonima pošto nije pravnik. Isto tako, gospođa Jerkov ne može da kaže da ne mogu govoriti o jeziku, imajući u vidu da nisam lingvista po obrazovanju. Nije potrebno nikakvo obrazovanje da bi se znalo da li neki jezik postoji ili ne postoji. To je valjda nešto što je nesporno. Gospođicu Jerkov bih pozvao da kaže, ukoliko je već ona ekspert za taj bosanski jezik i ukoliko već tako žarko želi u Evropu, u kojoj evropskoj zemlji postoji katedra za bosanski jezik. Dobro bi bilo da navede nekog istaknutog autora na bosanskom jeziku. Siguran sam da je ona pročitala pregršt tih knjiga. Ono što je možda najveći doprinos njenog prethodnog izlaganja… (Predsedavajuća: Dva minuta.) Završavam…
Zahvaljujem. Narodni poslaniče, u obavezi ste da kada dobijete reč, tražeći je da govorite o povredi Poslovnika, kažete koji je član Poslovnika povređen, što niste učinili, pa vas molim da ubuduće, ako primetite da je povređen neki član Poslovnika, to uradite. Molim vas da ne dobacujete, dajem vam uputstvo kako možete… Narodni poslanici koji dobacuju da narodnom poslaniku Nemanji Šaroviću ne treba uputstvo mogu van sale da ga upute da je u obavezi da kaže koji je član Poslovnik povređen. Narodna poslanica Aleksandra Jerkov u svom izlaganju nije rekla ništa od onoga što ste ponovili u pokušaju obrazloženja da je Poslovnik povređen. Sve vas molim da pažljivo slušamo jedni druge tokom rasprave. Narodna poslanica je rekla, i to možete videti uvidom u stenogram, da ne treba da se vode kvazilingvističke rasprave i rekla je da ne zamera nikom što nije lingvista, a želi da vodi takve rasprave. Molim vas da u pokušaju da napravite obrazloženje prvo poštujete Poslovnik koji je pred vama, a drugo, da pažljivo slušate šta kolega ili koleginica govore da biste mogli da imate osnov za to da kažete da je Poslovnik povređen. Želite još jedanput da govorite o povredi Poslovnika? Povreda Poslovnika, narodni poslanik Nemanja Šarović. Molim vas da se prijavite.
Hvala, gospođo Čomić. Zaista ste izuzetno ljubazni. Želeo bih da se zahvalim i gospođi Slavici Đukić na ovom poslovniku koji mi je dala. Doduše, priznajem da nisam takav ekspert kao vi, ali ovoga puta sam se javio u skladu sa članom 27. Priznajem, gospođo Čomić, veoma cenim te vaše diskusije. Verujem u vašu dobronamernost. Znam da i vi verujete u moju. Ono što sam čuo ja čula je i čitava Srbija, pa bih vas molio da me uputite na način kako bih mogao dobiti u kratkom roku, ili bih zamolio vas, pošto ste ipak potpredsednik Narodne skupštine, da zatražite da istog trenutka dobijemo stenografske beleške ovoga što je rekla gospođica Jerkov. Videćete da je rekla da sam ja nacionalno zaslepljen, to je nešto što je nesporno; kao što je nesporno da je rekla da ja, imajući u vidu da nisam lingvista po obrazovanju, ne treba da vodim raspravu o tim pitanjima. Hvala vam najljubaznije, gospođo Čomić.
Nema povrede člana 27, narodni poslaniče. Uvid u stenogram može se ostvariti uobičajenom procedurom. Obratite se sekretaru vaše poslaničke grupe da zatraži prepis stenograma i dobićete ga u roku u kome se to inače dešava. Narodna poslanica Aleksandra Jerkov nije učinila povredu Poslovnika, a ni ja kao predsedavajuća opomenom kako ste … Narodni poslaniče, upućujem vas da pažljivo pročitate član Poslovnika kojim se definiše pod kojim uslovima možete govoriti o povredi Poslovnika. Molim vas da ne zloupotrebljavate pravo koje je tim članom svima nama dato, da ne bismo morali, mada sam vam na raspolaganju, da koristimo i neprijatne članove Poslovnika, koje niko ne voli. Da li još neko želi reč u raspravi o pretresu u pojedinostima? Narodni poslanik Aleksandar Martinović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 104. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, gospođica Aleksandra Jerkov je izrekla jednu neistinu koja mene lično vređa, kao čoveka čiji je maternji jezik srpski jezik. Dakle, gospođice Jerkov, nije tačno da je nedavno objavljen rečnik srpskog jezika. Da vas podsetim, 1818. godine izašlo je prvo izdanje Vukovog „Rječnika“, 1852. godine drugo izdanje. Pre nekoliko decenija Matica srpska je objavila višetomni rečnik srpskog jezika. Takođe mi nije baš najjasnije kako ste vi preko noći postali ekspert za lingvistiku kada ste, koliko znam, magistar evropskih nauka. Doduše, ne znam gde se ta nauka izučava, ali stekla je u Srbiji pravo građanstva.
Narodni poslanik Zoran Krasić dobacuje: „Odgovori“, misleći da neću znati. Narodni poslaniče Aleksandre Martinoviću, molim vas da ne obmanjujete javnost. Rečnik o kome govorite je posledica Bečkog dogovora i dogovora između tadašnjih lingvista srpskog i hrvatskog jezika i radi se o srpskohrvatskom jeziku. Narodni poslanik Nemanja Šarović i vi ste govorili o standardizaciji jezika. Informacija da je, na našu zajedničku žalost, pravopis - rečnik izašao tek prošle godine je tačna. Odbor za standardizaciju srpskog jezika Srpske akademije nauka i umetnosti nije završio svoj posao onako brzo kako bismo mi svi od tog odbora očekivali. (Narodni poslanik Aleksandar Martinović dobacuje sa mesta.) Molim vas da sačekate obrazloženje, jer tvrdite da je povređen Poslovnik u izlaganju narodne poslanice koja je rekla da je tek prošle godine izdat rečnik srpskog jezika. Ta informacija je tačna, tako da vas molim da ne dovodite u zabludu javnost govoreći o tome da je to neistina i da je rečnik srpskog jezika, na koji se pozivate, izdat u 19. veku. Radi se o dva potpuno različita naučna dela. Mislim da nam je svima u interesu da baratamo sa činjenicama i da ne zloupotrebljavamo ni naše zajedničko nasleđe, kao što je Vukov „Rječnik“, a ni informacije koje su svima dostupne, kako narodnim poslanicima tako i javnosti. Narodni poslaniče Aleksandre Martinoviću, da li želite da se u danu za glasanju izjasnimo o povredi? (Ne.) Povreda Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 27. Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, Bečki dogovor je zaključen 1850. godine, a prvo izdanje Vukovog „Srpskog rječnika“, tako se zvao, napisano je 1818. godine. Imali smo mi rečnik ili rječnik srpskog jezika daleko pre ovih godina koje navodite vi i gospođica Aleksandra Jerkov. Uzgred rečeno, taj hrvatski jezik, kojim danas govore građani Republike Hrvatske, u stvari je srpski jezik. Čitajte malo Vuka Karadžića, pa ćete pročitati koji je izvorni hrvatski jezik – čakavski. A, da su svi štokavci Srbi, to je takođe napisao Vuk Karadžić u knjizi „Kovčežić za istoriju, jezik i običaje Srba sva tri zakona“, štampanoj u Beču 1849. godine, opet pre tog vašeg Bečkog dogovora.
Narodni poslaniče, nema povrede Poslovnika. Dokaz da nema povrede je jezik kojim vi i ja govorimo, a jezik kojim vi i ja danas govorimo, većinu reči tog jezika, na moju žalost, nećemo naći u Vukovom „Rječniku“ o kojem govorite, kao što nećemo naći ni u drugom književnom nasleđu iz 19. veka. Stvar je bila vrlo precizna, radilo se o standardizaciji jezika danas i ovde. Molim vas da ovim zaokružimo krug objašnjavanja o tome da li je narodna poslanica Aleksandra Jerkov izjavom da je prošle godine objavljen rečnik - pravopis srpskog jezika, a jeste, dovela javnost u zabludu, ili nije. Nije dovela javnost u zabludu, to je tačno, i ponavljam da mi je žao što Odbor za standardizaciju nije obavio posao ranije. Verujem da tu delimo žaljenje. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika.
U pitanju je povreda člana 27, ali istovremeno i u vezi sa povredama članova od 93. do 112. Poslovnika Narodne skupštine.
Narodni poslaniče, članovi 93 - 112. ne mogu biti povređeni.
Član 100, član 95, član…
Narodni poslaniče, članovi od 93. do 112. ne mogu biti povređeni u toku sednice. Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Reklamira povredu Poslovnika narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Ako kažem da se član 27. vređa, jer se radi o opštoj odredbi koja govori o položaju i ulozi predsedavajućeg, na šta sam hteo da vam skrenem pažnju, ako ste demokrata i ako živimo u demokratskoj državi, dopustićete da hoću da vam kažem nešto – mislim da u nečemu grešite. Rekao sam vam da postoje određene odredbe koje vam ovde daju određene obaveze, kao što je član 95, kada dajete nekome reč, kad šta radite u toku sednice. Kako ne možete to da povredite? Možete da povredite te odredbe. Skrećem vam pažnju da ih vređate. Vređate ih na taj način... Neću da ulazim u to da li ovde treba da postoji lingvistička rasprava ili ne treba, narodni je ovo dom pa može svakakva da bude, ali ono što sigurno nije vaša uloga, nije vaša uloga da se upuštate u bilo kakvu raspravu, neprimerenu, koristeći položaj predsedavajućeg, bila to lingvistička rasprava ili neka druga. Gospođo Čomić, zamolite nekoga od potpredsednika, u dogovoru sa predsednicom Skupštine, da zauzme mesto predsedavajućeg, a vi se prijavite za reč, sedite na to svoje neko drugo mesto i javite se za reč da učestvujete u raspravi o Predlogu zakona, bila ona lingvistička ili neka druga. Ovo što ste maločas vi činili, ne govorim o narodnim poslanicima, ni o jednom ni o drugom, ovo je svojevrsna tiranija i tirada koja se ovde ne može trpeti.
Narodni poslaniče, upućujem vas na čitanje Poslovnika Narodne skupštine, člana koji definiše pravo dobijanja reči da se govori o povredi Poslovnika i dužnosti i obaveze predsedavajućeg da da objašnjenje. Molim vas da ne upućujete narodne poslanike, a ni bilo kog predsedavajućeg, da je dobro da predsedavajući krši Poslovnik Narodne skupštine i da ne postupa po stavu Poslovnika koji ga obavezuje da daje objašnjenja. Da li još neko želi reč u raspravi o amandmanu na član 9? Reč ima narodna poslanica Nataša Jovanović.
Istine radi, iskoristiću trideset sekundi vremena Poslaničke grupe SRS, gospođice Jerkov, „Pravopisni rečnik srpskog jezika“ (o tome smo govorili prošle godine prilikom rasprave o krovnom Zakonu o kulturi), koji piše gospodin Milan Šipka, u izdanju „Prometeja“, pojaviće se tek u toku ovog meseca. Njegovo izdavanje kasni zbog činjenice koja je pomenuta malopre ovde, a to je da nacionalni savet za standardizaciju srpskog jezika svoj posao ne radi, iako je izabran pre više godina. Na to se čeka više od 15 godina. „Pravopis srpskog jezika“ je objavljen davne 1993. godine. U kontekstu onoga što ste vi, gospođo Čomić, rekli, mada vidim da nema ni prilike ni volje za to, gospodin Martinović, kolega Šarović i svako od nas srpskih radikala bi mogao da reaguje na vašu upadicu tako što bi vam, u sklopu naučnog opusa našeg predsednika dr Vojislava Šešelja, objasnio kako su Hrvati ukrali srpski jezik. Hvala.
Iskorišćen je jedan minut od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Po amandmanu ću. Dakle, ovde nije problem to što neko može da upotrebi svoj jezik, u skladu sa Ustavom i zakonom, u Narodnoj skupštini. Problem je u tome što ne može da piše u tekstu Predloga zakona neka formulacija koja sama po sebi ne znači ništa. Formulacija „svoj jezik“, u odnosu na prethodnu odrednicu – u službenoj upotrebi je srpski jezik, ćirilično pismo i latinično pismo u skladu sa zakonom, pa onda kasnije idu odredbe koje govore o tome da se svi narodni poslanici, ko ima potrebu, mogu služiti svojim jezikom – prosto nije dovoljna. To nije materija koja se može na tako jednostavan način, u skladu sa onim što je gospodin Ratković govorio kada je reč o jakim i generalnim, vrlo važnim normama Ustava, tek tako pretrčati. Dakle, tu mora da postoji definicija do kraja. Mi možemo ovde upotrebljavati srpski jezik, možemo upotrebljavati i jezike nacionalnih manjina. Ne postoji mogućnost, ni teoretska, u našem ustavno-pravnom sistemu da se ovde od strane narodnih poslanika upotrebi, sem u neke protokolarne, svečane i neke druge svrhe, kada imamo goste i slično tome, neki drugi jezik. Ovakav tekst Predloga zakona ne može da bude. To što neko ne može da prihvati neki amandman zbog nečega što je u tom amandmanu suvišno itd., a deo tog amandmana je navodno prihvatljiv i razuman, nije opravdanje za vladajuću većinu (koja je inače sama ovo radila) da se ne seti da makar nešto što je bez veze promeni, ako se već setila da u poslednjem trenutku podnese amandman da ovaj zakon stupa na snagu jedan dan posle objavljivanja u „Službenom glasniku“. Taj amandman je dat upravo zbog toga da bismo stigli sledeće nedelje da vidimo sve blagodeti i jedine efekte ovog zakona koji se u javnosti mogu videti, a to su nekakve garde i ostale stvari. Znači, ako je to mehanizam, ako je to način rada, u redu, ali hajde onda da čitamo ono što ljudi pišu, pa ako je nešto i delimično prihvatljivo, onda nek se ta vladajuća većina potrudi i nek podmetne nekog poslanika da napiše to što je bilo prihvatljivo u nekom amandmanu, do roka kada je to moguće učiniti, ili na nadležnom odboru, pa da onda stvar bude kako treba. Na ovaj način nema rasprave kako valja, na ovaj način nemamo produkt kako treba. Ali, to je tako bilo od početka i zbog toga sam naglašavao da je stav Demokratske stranke Srbije prema svemu ovome bio ovako distinktan, upravo zbog toga što u suštinskom smislu ne postoji rasprava o nečemu što treba da bude zajednička stvar u ovom parlamentu.
Iskorišćena su tri minuta od vremena predsednika poslaničke grupe. U skladu sa članom 27, podsetiću da smo trenutno u pretresu u pojedinostima, a o amandmanu na član 9. koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović, koji je predstavnica predlagača prihvatila. Taj amandman glasi: „Kada se narodni poslanik u radu Narodne skupštine služi svojim jezikom u smislu stava 2. ovog člana, stalno ili u određenom slučaju, generalni sekretar Narodne skupštine je dužan da obezbedi istovremeno prevođenje njegovog usmenog izlaganja ili dokumenta koji je podneo na srpski jezik.“ Ovaj amandman je prihvaćen, samo da podsetim, s obzirom na to da je bilo replika, povreda Poslovnika, objašnjavanja. Da li još neko želi reč u raspravi u pojedinostima o ovom prihvaćenom amandmanu? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
S obzirom na to da je ovde izneto mnogo tvrdnji koje ne stoje, čak se prozivalo na osnovu toga da neko jeste ili nije lingvista, ja jesam lingvista, profesor sam srpskog jezika i književnosti, i moram da kažem jednu stvar. Srpski jezik svoju standardizaciju započeo je još za vreme Save Mrkalja, pre Vuka Karadžića, a Vuk Karadžić je taj posao završio. Molim vas da ne iznosite neistine. Taj prvi „Srpski rječnik“, izdat 1818. godine (inače, dete koje u osmom razredu ne zna taj datum ne može da dobije prelaznu ocenu iz srpskog jezika), bio je preveden na tri jezika – srpski, nemački i latinski, sadržavao je u sebi i gramatiku i pravopis srpskog jezika. A ono kasnije, o čemu vi govorite tako paušalno i nestručno, o prošloj godini i ostalo, sva kasnija izdanja pravopisa jesu usavršavanje jezika, koji jeste živ i koji se, naravno, u skladu sa razvojem društva i jednog naroda, menja, živi. Neke reči odumiru; naravno da Vukovih reči ovde nema, ali postoje neke druge reči koje su nastale. Znamo kako nastaju reči. Jer, Sveto pismo kaže: „Na početku svega beše reč“. Jezik je čoveku prva otadžbina i ne možemo dopustiti da nas vređate time što kažete da je pravopis srpskog jezika i rečnik prošle godine uspostavljen. Ja to predajem već 25 godina u školi, a 45 godina me uče tom pravopisu, za koji tvrdite da nije postojao do prošle godine. Izvolite, obavestite se u svojim elementarnim udžbenicima za osnovnu školu, svaki o tome govori.
Narodni poslanik Nemanja Šarović ima reč.
Hvala vam, gospođo Đerić, što smo uspeli zajedničkim snagama da dokažemo da sam ipak bio u pravu, ali bih morao reći gospođi Čomić da, bez obzira na činjenicu što je ovaj amandman prihvaćen, imam legalno i legitimno pravo da uđem u obrazloženje, ako ništa, zato što će za godinu, dve ili tri, kada bude došlo do problema na koji sada ukazujem, Skupština možda biti u prilici da daje autentično tumačenje, pa će onda biti veoma bitno šta sam kao podnosilac amandmana zaista želeo ovim amandmanom da postignem. Ono što je možda bitnije, nisam stigao malopre da kažem, pre svega gospođi Kolundžiji, ne može ona reći da ovaj ili onaj zakon ne mogu sadržati takve odredbe zato što je upotreba jezika regulisana zakonom. To je tačno, ali su i mnoge druge stvari regulisane i Ustavom i drugim zakonima, pa vi ovde unosite odredbe poput odredbe člana 47, koja je potpuno nepotrebna. Ono na šta sam ukazao je praksa, a praksa je, priznaćete, često bitnija od zakona. U ustavno-pravnom poretku Republike Srbije postoji Statut opštine Prijepolje, u kome stoji da je zvaničan jezik srpski jezik i ćirilično pismo, odnosno službeni jezik, i da je drugi jezik u službenoj upotrebi bosanski jezik i latinično pismo. Dobro je što se sada vidi da u Narodnoj skupštini Republike Srbije postoje samo dve poslaničke grupe koje podržavaju takav stav, to je još jedna sličnost između LSV i SNS, ali još uvek nismo čuli nijednog prevodioca sa bosanskog jezika. Nisu uspeli da ga nađu čak ni u opštini Prijepolje, gde je unet takav akt u statut, a pretpostavljam da ćete ga teško, gospođo Čomić, naći i vi. Hvala vam.
Dva minuta su iskorišćena od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Već sam se uplašila, gospođo Čomić, da sam nevidljiva, jer uvidom u stenografske beleške ustanovićete da ste pre izlaganje gospođice magistrese evropskih nauka Aleksandre Jerkov rekli da su se za diskusiju o amandmanu na član 9. gospodina Šarovića javili Aleksandra Janković, Miloš Aligrudić, Nemanja Šarović i da će tim redom i dobijati mogućnost da govore o amandmanu, koji je prihvaćen. Druga moja nedoumica je, pošto nisam lingvista nego psiholog, da li uopšte imam prava da učestvujem u ovoj diskusiji o jeziku. No, polazeći od činjenice da su psiholozi kvalifikovani da budu predsednici Republike, mislim da mogu da uzmem sebi ovo pravo, jer ne verujem da biste predsedniku svoje stranke osporili pravo da govori o atomskoj fizici, ako treba. Meni je definitivno jasno da je amandman gospodina Šarovića prihvaćen; to nije bilo jasno gospođici magistresi evropskih nauka, što nije ni čudo, nije prošla naš sistem obrazovanja. Ne čudi me diskusija gospođice magistrese evropskih nauka, jer ona i njena stranka ne uvažavaju ništa što gospodin Čanak nije uradio svojeručno, po principu „I did it my way“. Za njih je i Noam Čomski nekakav trećerazredni lingvista, ali sada nije bitno. Činjenica je da se u ovom članu 9. i amandmanu, koji je, hvala bogu, prihvaćen, radi o veoma važnim temama, a tema jezika jeste nešto što se praktično tiče opstanka nacije. Odavno smo tvrdili da su u Srbiji ugrožena prava većine i da ako treba da postoji nekakvo ministarstvo, to je ministarstvo za prava većine, jer su Srbi sve ugroženiji, postaju nacionalna manjina, tako da praktično ni šajkača, ni opanak, ni marama, a ni srpski jezik i ćirilično pismo nisu više, kako biste vi to rekli, „in“ i treba da budu proterani iz službene upotrebe. Uskoro ćemo, verovatno, kada postanemo nacionalna manjina, imati mogućnost da nas neko, po ovlašćenju generalnog sekretara, prevodi na srpski jezik, a posebno da to upiše ćirilicom. Pošto već raspravljamo o zakonu o Skupštini, koji je veoma važan i tiče se svih nas, kao jedan vid upozorenja pročitaću reči Stefana Nemanje, svetog Simeona Mirotočivog, izgovorene na samrtničkoj postelji, koje je zapisao njegov najmlađi sin Rastko, sveti Sava, kao svojevrsnu podršku amandmanu gospodin Šarovića i preporuku koji jezik i koje pismo treba da bude u upotrebi u Skupštini Srbije: „Čuvajte, čedo moje milo, jezik kao zemlju. Reč se može izgubiti kao grad, kao zemlja, kao duša, a šta je narod izgubi li jezik, zemlju, dušu? Ne uzimajte tuđu reč u svoja usta. Uzmeš li tuđu reč, znaj da je nisi osvojio, nego si sebe potuđio. Bolje ti je izgubiti najveći i najtvrđi grad, nego najmanju i najneznatniju reč svoga jezika. Zemlje i države ne osvajaju se samo mačevima, nego i jezicima. Znaj da je tuđinac onoliko osvojio i pokorio koliko ti je reči potkrao i svojih naturio. Narod koji izgubi svoje reči prestaje biti narod.“
Tri minuta i pedeset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. S obzirom na to da je data primedba na redosled davanja reči, kada narodni poslanik, a po osnovu odredaba Poslovnika Narodne skupštine, želi da govori o povredi Poslovnika Narodne skupština on dobija reč odmah, preko reda i pre drugih, ako ima već najavljenih narodnih poslanika, kao i ovlašćeni predstavnik predlagača, bez obzira na to da li je predlagač Vlada, grupa poslanika ili u ime 30.000 birača. Narodna poslanica Aleksandra Jerkov ima reč.
Želela bih da istaknem da je prethodna govornica, kao i gospodin Martinović u jednom od svojih izlaganja, povredila stav 2. člana 104. Poslovnika: „Narodni poslanici dužni su da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem.“ Bez ikakve želje da se pravdam bilo kome od kolega, niti da dajem odgovor gospodinu Krasiću na njegovo dobacivanje, ali s obzirom na to da nije prvi put da se u ovoj skupštini moja diploma spominje u veoma pogrdnom značenju, treba reći da je moja diploma nostrifikovana u našoj zemlji (priznata je na Fakultetu političkih nauka Univerziteta u Beogradu) i da imam zvanje magistra političkih nauka. Verujem da mnogi u ovoj sali ne drže puno do evropskih integracija, ali to je budućnost naše zemlje, na koju ćete pre ili kasnije morati da se naviknete. Hvala vam.
Iskorišćeno je pedeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč u raspravi o amandmanu narodnog poslanika Nemanje Šarovića, koji je prihvaćen? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Očigledna je evropska orijentacija ove skupštine, a u modernoj, evropski orijentisanoj skupštini, državi, koja poštuje osnovna demokratska načela i zalaže se za – to je ona srpska reč – „transparentnost“ u radu svih važnih državnih organa neophodno je jasno definisati obavezu javnosti rada ovog najvišeg predstavničkog tela. Formulacija koja je data u aktuelnom predlogu, po kojoj je neophodno stvoriti uslove za televizijske i internet prenose, pre ima karakter preporuke, nego obavezujuće zakonske obaveze koja zainteresovanim građanima obezbeđuje neposredni uvid i nadgledanje rada svojih predstavnika. Ako se sećate, kada smo raspravljali o Zakonu o rodnoj ravnopravnosti isto tako je postojala preporuka, a ne zakonska obaveza o poštovanju kvote od 30%. Tada su se predstavnici različitih poslaničkih grupa usaglasili i praktično izdejstvovali usvajanje amandmana o tome da ne bude reč o preporuci, već o zakonskoj obavezi. Lepo bi bilo da tako bude i sa ovim amandmanom, jer direktni televizijski prenosi jesu jedna od najvažnijih tekovina višestranačke aktivnosti u Republici Srbiji, te bi njihovo ukidanje zbog nemogućnosti da se stvore uslovi pre imalo karakter regresije, a ne progresije, kojoj Srbija kao moderna evropska država teži.
Reč ima narodna poslanica Milica Radović.
Koristiću vreme poslaničke grupe. Dame i gospodo narodni poslanici, upravo član 11. najbolje govori o tome koliko smo mi kao predstavnici zakonodavne vlasti u senci izvršne vlasti. Umesto da su predstavnici radne grupe, koji su radili na izradi ovog teksta zakona, smogli snage da kažu da su direktni televizijski prenosi obaveza, oni su se dovijali sa nekim izrazima, koje mogu da pročitam, rekli su da se „javnost rada Skupštine obezbeđuje stvaranjem uslova za televizijske i internet prenose sednica Narodne skupštine“. Znači, ovde čak ne piše da se radi o direktnim prenosima. Ovakvo tumačenje ove odredbe stvara utisak da direktnih televizijskih prenosa neće ni biti. I ranije sam, u načelnom pretresu, govorila o tome da ovaj zakon ne donosi ništa revolucionarno u pogledu onih prava i obaveza koje mi kao narodni poslanici i uopšte kao ova najviša, najvažnija državna institucija imamo, ali predstavlja dobru osnovu da i ono dobro što smo do sada imali na neki način izgubimo. Kada to kažem mislim upravo na direkte televizijske prenose, koje mi ovom odredbom člana 11. definitivno gubimo. Moram da kažem da su direktni televizijski prenosi nastali 1992. godine, ako se ne varam, kao rezultat višestranačja i kao takvi predstavljaju važan demokratski postulat, koji će na ovaj način, ovim tekstom zakona, biti konačno uništen i ugušen. Mislim da se mi nalazimo u jednoj vrlo teškoj situaciji. Nismo smogli snage ni hrabrosti da očuvamo dostojanstvo ovog doma i ove najvažnije državne institucije, jer smo mi sami krivi za to što televizijskih prenosa neće ni biti, a neće ih biti zato što nismo imali hrabrosti da tojasno unesemo u ovaj predlog zakona. Zbog takve situacije i zbog urušavanja svih institucija u državi mi se danas nalazimo u situaciji da nam Javni servis određuje redosled i raspored emitovanja sednica Narodne skupštine, kao prvo, akao drugo, što imamo priliku da vidimo iz samog teksta zakona, odlučuje o tome da li će uopšte da bude TV prenosa. Mislim da je to jedna žalosna situacija koja, nažalost, ne doprinosi razvoju parlamentarne demokratije. Mogu samo da kažem da se sve to uklapa u jednu opštu sliku urušavanja najvažnijih državnih institucija u samoj državi. Telo koje bi trebalo da predstavlja, ne samo po svojoj prirodi već i po ustavnom položaju, najvažnije telo u državi, pretvorilo se u slepog izvršioca naloga i na taj način gubi sve ono što je imalo od svog dosadašnjeg integriteta. Mislim da je ovo žalosno, jer mi sami, kao predstavnici naroda, bilo da je u pitanju vlast ili opozicija, sami sebi na neki način uskraćujemo ono pravo koje smo do sada imali. Mislim da je ovaj amandman gospođe Janković neophodno prihvatiti ukoliko želimo da sačuvamo minimum dostojanstva ovog doma. Hvala.
Tri minuta i dvadeset pet sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Judita Popović, Nataša Mićić, Ivan Andrić, Vesna Pešić, Zoran Ostojić i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić.
Povodom člana 11, mislim da se ocene ovog zakona u potpunosti potvrđuju – umesto da podignemo ugled Skupštine, gde god smo to mogli relevantno da učinimo, mi to praktično nismo učinili. Ja bih ovaj zakon, koji smo mi sami uradili, a radimo ga dve godine, nazvala klin-čorbom. Samo da objasnim šta je to klin-čorba: to je kad se pravi čorba bez mesa, samo brašno i zaprška. Znači, gde god je mogla da se pokaže naša sposobnost, pre svega zakonodavna sposobnost... Vi znate da mi ne moramo da čekamo samo Vladu da nam dotura zakone, nego da možemo sami da pišemo zakone i da rešavamo ključne probleme. Recimo, da donesemo zakon o vraćanju imovine opštinama. Ovakvim pisanjem zakona smo pokazali da nismo sposobni da pišemo ozbiljne zakone, jer kada smo ovo donosili videlo se da ovaj zakon uopšte nije ni bio potreban. Za ono što smo mislili da nam je potrebno, kad smo radili Poslovnik rekli su – biće u ovom zakonu. Sada kad imamo ovaj zakon, sad neće biti tu, nego će biti u Poslovniku. Sada ću se koncentrisati na ovaj član koji dokazuje tu površnost i tu mast sa zaprškom, a bez ikakvog mesa i bez ikakve sadržine. Pogledajte, mi smo predložili jedan veoma opravdan amandman, koji nije usvojen. U članu 11, a povodom uvida javnosti u to šta radi Skupština, na jednom mestu se kaže: „uvid u stenografske beleške i zapisnike sa sednica Narodne skupštine“. Umesto toga, mi smo predložili da stoji: „omogućava pristup informacijama u posedu Narodne skupštine, u skladu sa Zakonom o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja“. Mislim da je ovo moderniji način, znači, to su potpunije informacije. Mogla bih da navedem ovde čitav spisak šta bi sve moglo da bude na našem internetu, pa čak i rasprava sa ove sednice. Međutim, to nije uzeto u obzir, nego se ostalo pri tom uvidu u dokumentaciju. Moraju sve preko Rodoljuba Šabića, ili da prete Rodoljubom Šabićem, pa onda da im se te informacije dostave, a mogli smo unapred da se uskladimo sa ovim zakonom i da omogućimo uvid javnosti bez ikakvih teškoća. Druga stvar koju smo stavili kao amandmansku primedbu jeste isključenje javnosti, znači, da je moguće sa određenih sednica isključiti javnost. Umesto toga, mi smo dali jednu mnogo bolju formulaciju, predložili smo da bude privremeno ograničenje javnosti. Zašto je ovo važno? Ovo je važno zbog toga što ova prva formulacija može da podrazumeva ne samo da ne može da se gleda televizijski prenos, nego da se onemogućava pristup i dokumentima sa takve sednice, što bi zadiralo u propis kojim se utvrđuje tajnost podataka. Znači, umesto da se kaže „privremeno ograničenje“, ovde se upotrebljava to starovremensko „isključenje javnosti“, gde se implicira da postoji nekakva tajna, gde zadiremo u ovaj drugi zakon. Konačno, možda izgleda da je jezička primedba, ali nije, nego se vidi taj nemar o kome govorim: „Novinarima akreditovanim za praćenje rada Narodne skupštine omogućeno je praćenje...“. „Omogućava se“. Znači, ništa od ovih korisnih primedaba koje smo dali. Naravno, slažem se sa prethodnom raspravom da se ovde televizijski prenos uslovljava, što znači da može da se kaže da se nisu stekli uslovi da se ukine. Ono što je suština, javnost rada ove skupštine nije obezbeđena članom 11. Hvala.
Dva minuta su iskorišćena od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Želim samo, javnosti radi, da kažem da smo mi razmatrajući ovaj amandman sa koleginicom Juditom Popović razgovarali o tome da je prvi deo ovog vašeg amandmana potpuno prihvatljiv. Jedino što nije prihvatljivo jeste stav 2. u istom članu – „privremeno ograničiti javnost“. Jer, moram da vam kažem da postoje zakonom, nekim drugim zakonima utvrđene državne tajne i posebna postupanja u tim slučajevima. Mi ne možemo ovim zakonom derogirati ili suspendovati odredbe zakona kojima se to reguliše, pa smo molili da se izvrši ispravka amandmana, u kome bi ostao prvi stav. Naravno da nam nije problematičan stav – „omogućava se“, mislili smo da to takođe treba da ostane. Dakle, samo smo molili da se iz ovog amandmana izostavi ovo „privremeno ograničava javnost“ i onda je taj amandman za nas prihvatljiv. Ali, pošto to nije učinjeno, upravo zbog ovog privremenog ograničenja javnosti nismo mogli da prihvatimo ceo amandman.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
U ime Srpske radikalne stranke podneo sam amandman na član 11. Mislim da je ovo klasičan primer kršenja demokratskih principa, parlamentarizma i višestranačja, jer je odredba kojom se definiše javnost rada a koja ne uključuje direktne televizijske prenose apsolutno kršenje najvažnijeg demokratskog principa, a to je javnost rada najviše državne institucije. Ovako kako ste vi napisali ovo ne bi napisao ni student prve godine pravnog fakulteta. Kažete ovako: „Javnost rada Narodne skupštine se obezbeđuje stvaranjem uslova za televizijske i internet prenose sednica Narodne skupštine...“. Šta znači stvaranje uslova? Pa, da li ima televizijskih prenosa ili nema, da li je obaveza ove institucije i informativne delatnosti kao takve da obaveštava o radu na najeklatantniji način, a to je televizijski prenos? Šta znači stvoriti uslove za televizijske prenose, koji su to uslovi? Finansijski uslovi? Pa, u budžetu Republike Srbije obezbeđena su sredstva. Medijski uslovi? Znamo ko sprovodi medijske uslove, mediji su prisutni, da li je to Drugi program Javnog servisa ili neki drugi. Raspišite tender i videćete da ima mogućnosti, i drugi medijski operateri će se uključiti ovde, dati sigurno jeftinije prenose i postići ćemo ono što je neophodno, a to je javnost rada. Ovako kako ste napisali – stvaranjem uslova obezbedićemo javnost rada – nećemo nikada. Pravna formulacija, normativna formulacija, kao što ste naveli ovde, sakriva stvarnu suštinu – izbegavanje javnosti rada. Način kako vi radite prenose sednica, prenosi sednica u repriznom smislu u tri, četiri, pet ujutru, ne doprinosi ni u kom slučaju javnosti rada. Začuđujuće je da na ovakav način pokazujete svetu demokratičnost srpskog parlamenta i da se ovakva pravna formulacija nalazi u našim zakonskim propisima. Kako će je tumačiti vrli direktor Aleksandar Tijanić mi to znamo. Reprizno, u dva i tri sata. Ko to gleda? Da li na taj način postižemo javnost rada? Sigurno ne postižemo. Ovo je greška, ispravite to. Mislim da je primereno da građani Srbije koji žele da prate rad najviše državne institucije imaju direktan prenos, a ono što ova država i ovaj narod kroz poreze i doprinose uplate u budžet zaslužuje pravu, adekvatnu javnost rada, direktne televizijske prenose. Vi ovakvom pravnom formulacijom automatski brišete direktne televizijske prenose i utičete na to da nemamo adekvatnu javnost rada. Kršite i Ustav, kršite i zakon. Hvala vam.
Iskorišćeno je minut i dvadeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, sve dok Skupština ne bude imala svoj skupštinski kanal ona obezbeđuje uslove za TV prenose. Dakle, ne postoji drugačija formulacija, koja bi mogla biti tačnija. Činjenica je da od 2000. godine, od kada se stranke koje su tada pobedila na izborima staraju o javnosti rada ove skupštine, Skupština ima direktne televizijske prenose. Dakle, 90% onoga što mi radimo ide u direktnom prenosu, a možda i manje od 10% ide u odloženim terminima, što moramo uzeti u obzir, jer Javni servis ima i nekakve svoje prioritete. Dakle, prosto ne stoji činjenica da se ovakvom zakonskom odredbom na bilo koji način jedno pravo, za koje smo se mi izborili protiv vas, pokušava suspendovati. Naprotiv, želimo da se ovim zakonom obaveže Skupština da stvara uslove. U jednom trenutku možda ćemo imati skupštinski kanal, to neće imati veze sa RTS-om, i na taj način ćemo rešiti ovaj problem. Ono što smo mi hteli ovde da zakonom definišemo jeste da Skupština ima obavezu da stvara uslove da imamo televizijske prenose. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, pa narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Draga gospođo Kolundžija, zaista bih želeo da verujem da vi imate dobre namere, ali mislim da mogu da dokažem da to nije tako. Najpre, nije tačno da 90% ide u direktnom prenosu; i neke izuzetno bitne sednice išle su u kasnim, ne čak ni večernjim, nego noćnim satima. Mi raspravljamo sada o zakonu o Skupštini; kada smo raspravljali u načelu, oko jedan noću je počeo odloženi snimak. Pre toga je bila košarkaška utakmica, bilo je umetničko klizanje, bila je jedna emisija koja je snimljena pre više od dvadeset godina, u kojoj su čitana književna dela. Ne možete reći da je to prioritet i ne možete reći da nije obaveza ovog doma da obaveže Javni servis da vrši direktne prenose. Dakle, Javni servis nije institucija nezavisna od građana, Javni servis postoji zarad građana. Ne možete reći da je važnije da gledamo umetničko klizanje ili dokumentarnu emisiju snimljenu pre dvadeset godina, nego da se građani Srbije informišu o onome što, kako vi kažete, najviše predstavničko telo u ovoj državi radi. Ne znam zašto govorite samo o drugom kanalu Radio-televizije Srbije, odnosno Drugom programu; imali ste i Prvi program, imali ste i Treći, pa ste ga ugasili zato što još tada niste želeli da obezbedite mogućnost za kontinuirane, nesmetane televizijske prenose. Da nemate dobru volju i da suštinski ne želite da omogućite barem taj mali prozorčić bar jednom malom delu građana Republike Srbije, koji koristi internet, dokaz je upravo to – vi za internet prenose imate obezbeđene sve uslove, imate interni prenos u zgradi Skupštine, i ovde i u Kralja Milana, i nemojte mi reći da Skupština nema mogućnost da taj signal pusti i na internet. Ne radi se o obezbeđivanju uslova, vi već imate sajt Narodne skupštine Republike Srbije, i internet prenos, ukoliko bude i kada bude, samo biste pustili. Dakle, tehnički, to je posao koji bi se mogao uraditi u roku od 15 minuta. Nije problem u tome, problem je u dobroj volji. Takođe, problem je u tome što internet prenos nije nešto što je dostupno većini građana Srbije, a televizijski prenosi su ipak nešto što jeste dostupno većini građana Srbije, ali se na konkretnim primerima vidi da vi ne želite da obezbedite te prenose ni za većinu, pa čak ni za manjinu građana Srbije.
Iskorišćeno je dva minuta i četrdeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo, gospođo Kolundžija, vi izgleda niste pročitali detaljno Predlog zakona koji ste podneli. Ne može Narodna skupština da ima bilo šta, pa ni svoju televiziju, zato što Narodna skupština nije pravno lice, ona je državni organ Republike Srbije. To ste lepo napisali u Predlogu zakona – da Narodna skupština samo koristi imovinu Republike Srbije. Postavlja se pitanje čija je Radio-televizija Srbije, zašto se onda zove javni servis, zašto građani Srbije plaćaju pretplatu ako Javni servis nema obavezu da direktno prenosi sednice Narodne skupštine? U svakoj demokratskoj državi sednice narodne skupštine su prvorazredan politički događaj i ne mogu da budu suspendovane raznim sportskim priredbama ili nekim drugim emisijama koje, ruku na srce, uopšte nisu zanimljive najvećem broju građana Srbije. Najveća besmislica koju sam čuo jeste da ste, navodno, vi pobedili nas u borbi za direktne televizijske prenose. Vi ste, gospođo Kolundžija, pobedili sami sebe, jer 1991. godine, koliko se sećam, još uvek ste verovali da su Tito i partija najveći ideali na ovom svetu. Niste nikako mogli 1991. godine da ostvarite pobedu nad Srpskom radikalnom strankom za obezbeđivanje televizijskih prenosa zato što u to vreme apsolutno nismo imali nijednu polugu državne vlasti u Republici Srbiji, a vaš partijski šef, svojevremeno, Nebojša Čović je te 1991. godine, ako se ne varam, bio jedan od glavnih pulena Slobodana Miloševića.
Minut i četrdeset pet sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Ne želim da se osvrćem na ono što je lično, ali želim da kažem da vi sasvim sigurno morate da znate kakav je pravni položaj Javnog servisa Srbije. To nije državna televizija. Ima potpuno drugačije definisan položaj u društvu i nijedan državni organ ne može da naloži RTS-u da nešto radi. To je tekovina, takođe, demokratskog društva, da se stvaranjem javnog servisa koji je u funkciji građana, a ne bilo koje političke garniture, stvara mogućnost za slobodno informisanje i za stvaranje javnog mnjenja koje će biti zasnovano na temelju nezloupotrebljene informacije. Ne želim da polemišem o tome da sada vi sumnjate da ćemo ukinuti televizijske prenose. Vi ste isto tako tvrdili da nećemo da revizor radi svoj posao, da nećemo da bilo koje nezavisno državno telo radi svoj posao. Uveravam vas da hoćemo. Nama je stalo da imamo prenose skupštinskih zasedanja i zalagaćemo se, stvaraćemo uslove, i kako se tehnologija bude razvijala tako ćemo na osnovu tehnoloških dostignuća stvarati uslove da bez prekida sednice Narodne skupštine budu potpuno dostupne građanima Srbije. Ne želimo da krijemo ono što se ovde dešava, naprotiv, smatramo da je interes građana Srbije da znaju šta ovde radimo. Kako vi verovatno verujete da radite najbolje što znate, mi verujemo da radimo zaista u interesu građana Srbije. Mislimo da je dobro da oni to vide.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Gospođo Kolundžija, ne smatramo sebe bilo kakvom garniturom, nego predstavnicima građana Srbije. Nije mi jasno kako obezbeđujete javnost rada Narodne skupštine time što puštate odložene prenose u dva ili tri sata ujutru? To nije nikakva javnost rada Narodne skupštine, to je skrivanje od javnosti onoga što ste napisali u vašim predlozima zakona. Što se tiče tog famoznog stvaranja uslova, gospođo Kolundžija, direktni TV prenosi su, ako se ne varam, uvedeni 1991. godine. Tada su stvoreni uslovi. Jeste li ih u međuvremenu izgubili? Sada je 2010. godina. Gde se dedoše ti uslovi za ovih dvadeset godina? Uslova ima. Ako uslova ima, onda je sasvim normalno da u zakonu kažete – direktno se prenose sednice Narodne skupštine, ali direktno u bukvalnom smislu te reči, jer ne mogu hokej, bob, skijanje, spust itd. da budu važniji od zakona kojima će se regulisati položaj miliona građana Republike Srbije. Što se tiče ovog vašeg komentara da Radio-televizija Srbije nije državno preduzeće, šta je? Koliko znam, u tržišnoj privredi imate dva oblika svojine – državnu svojinu i privatnu svojinu. Da li je RTS privatna svojina? Ako je privatna, kažite mi šta je, a ako nije privatna znači da je na neki način državna. Šta znači reč „javno“? To, u stvari, znači državno. Nemoguće je da sada RTS nije ni privatna ni državna kompanija. Kakva je to kompanija, društvena? Koliko znam, društvena imovina i društvena svojina su relikti nekog prošlog vremena. Kako da naterate RTS da prenosi? Tako što ćete zakonom da propišete. Kako terate građane da plaćaju porez? Zakonom ih obavežete. Tako isto uradite i sa RTS-om. Sada, kada je u pitanju RTS, jao, ne znamo kako. Kada treba ljudi da plaćaju porez, propišete zakonom. Šta vas sprečava da zakonom direktno propišete obavezu RTS-a da prenosi sednice Narodne skupštine? Ništa vas ne sprečava, ali se vi plašite onoga što se dešava u Narodnoj skupštini, plašite se argumenata koje ima SRS, kao što se plašite argumenata koje ima Vojislav Šešelj u Haškom tribunalu, pa onda odloženo prenosite njegovo suđenje, posle ponoći. Ista je logika i kada su u pitanju sednice Narodne skupštine i kada su u pitanju prenosi suđenja dr Vojislavu Šešelju.
Dva minuta i četrdeset sekundi je iskorišćeno. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćeni predstavnik.
Ovi javni prenosi su pokazali, i što ih više ima, a vas uvek u njima ima najviše, pokazuju da to zaista nikako ne može nas da ugrozi, naprotiv, ugrožava vas. Tako izbori pokazuju da što vas više ima na tim neposrednim, direktnim prenosima, to sve slabije stojite među građanima. Tako da nikako ne može da se nama stavi prigovor da se mi plašimo toga, naprotiv, mislimo da je najbolje da građani vide ko ih zastupa.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Gospođo Kolundžija, poslednji izbori na kojima sam učestvovao bili su u maju mesecu 2008. godine. U međuvremenu, parlamentarnih izbora u Srbiji nije bilo. Kako će koja politička stranka na tim izborima da prođe, verujte mi, ni vi ni ja nemamo staklenu kuglu ispred sebe, pa da možemo da znamo šta će biti ove godine, sledeće godine ili za dve godine. Prepustite to građanima Republike Srbije. Samo vas molim, kada dođe vreme za te parlamentarne izbore, idite malo na izbore sa svojim političkim programom, hajde malo zaboravite na paketiće, zaboravite na bagere, zaboravite na zloupotrebu državnog budžeta; hajde malo zaboravite na to da ministri obećavaju na dan izbora kule i gradove; hajde malo zaboravite da plaćate ljude da glasaju za Demokratsku stranku. Hajde malo sve to zaboravite, pa izađite sa svojim programom, kažite – dragi građani Republike Srbije, evo mi smo Demokratska stranka, mi smo uradili to i to. Pa, ako dobijete i na tim novim parlamentarnim izborima većinu, evo, biću prvi koji će da vam skine kapu.
Minut iskorišćen. Narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Naravno da izlazimo sa programom i naravno da smo zahvaljujući tome što smo ostvarivali program sa kojim smo izlazili na izbore dobijali uvek sve veću i veću podršku građana Srbije. Naravno da ćemo i ubuduće izlaziti sa programom, ali ono što se nas tiče, možemo da kažemo da jeste dosledno, jeste činjenica da smo mi osnovne programske ciljeve od svog osnivanja pa sve do danas ostvarivali i da to građani prosto prepoznaju. Kako ćete vi svoje programske ciljeve predstaviti građanima, to je vaša stvar, ali ono što je važno jeste podsetiti se i šta ste radili, kakvi ste bili kada ste bili u prilici da budete na vlasti.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Evo, gospođo Kolundžija, ako možete samo da mi date jedno malo pojašnjenje, nisam na najbolji način razumeo – kada kažete „naši politički principi“ da li mislite na političke principe SKJ, SPS, Socijaldemokratske partije ili Demokratske stranke?
Petnaest sekundi. Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 11. amandman sa ispravkom podnela je narodna poslanica Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, o ovom članu 11, odnosno o javnosti rada ovog doma zaista se mnogo danas govori. Mislim da je to jedan od suštinskih članova ovog zakona koji je, pre svega, dugo čekan, a drugo, kojim se određuje rad Narodne skupštine. Moja koleginica Aleksandra Janković i ja smo iznele dva različita stava o tome na koji način bi se mogao u ovom članu prevazići problem prenosa i javnosti rada Skupštine, odnosno omogućiti građanima Srbije da imaju stalni uvid u rad Narodne skupštine. Kada kažemo Narodna skupština, odnosno zakon o Narodnoj skupštini, onda taj pridev „narodna“ nije opisni, nego prisvojni, a prisvojni znači pripadajući. To znači da ova skupština, sa svojim radom, svim svojim atributima, obavezama i svim svojim rezultatima, pripada građanima Srbije. Zaista moram da pozdravim jednu rečenicu gospođe Čomić koja mi se izuzetno dopada, kada dođu građani Srbije, bilo da su učenici, studenti, ili bilo koji drugi građani Srbije na ovaj balkon da vide naš rad, kada ona kaže: „Dobro došli u vašu kuću“. Ovo jeste kuća građana Srbije i oni treba da imaju uvid u svaki segment rada ovoga doma, jer je ovo jedino mesto koje zaista treba svakim svojim minutom postojanja da ih predstavlja i da štiti njihove interese. Mi smo se svi na to obavezali i mi to moramo do kraja ispoštovati, inače ćemo na svaki drugi način trpeti posledice pokušaja da se nekada zbog različitih potreba, kako to ovaj zakon omogućava, zatvore neke sednice za javnost, bez obzira na to da li su to ova plenarna zasedanja ili su to sednice odbora. Dakle, građani Srbije treba svaki momenat rada Narodne skupštine i svojih predstavnika u njoj da prate, jer mi ovde predstavljamo njihove interese, štitimo njihove interese i zalažemo se za to da radimo u njihovom interesu i za njihovu bolju budućnost, kako se to ovde najčešće govori. To je ono na čemu smo insistirali. Smatramo da je ovim članom 11. ozbiljno ugrožena javnost rada Narodne skupštine. O tome smo mnogo govorili, o mogućnosti zloupotrebe televizijskih prenosa, o odloženim prenosima, koji znamo šta znače i zašto se to čini. Javni servis se svaki dan reklamira kao Javni servis evropske Srbije. Javni servis građanima naplaćuje pretplatu, i kada oni to hoće i kada oni to neće. Druge televizije to ne čine. Javni servis uzima pare i dužan je da građanima prenese rad jedinog tela koje ih predstavlja, dakle, Narodne skupštine. Ponovo kažem, to nije opisni pridev, to je prisvojni pridev, ova skupština pripada građanima Srbije.
Iskorišćen je jedan minut od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Samo bih se nadovezao na ovaj amandman gospođe Zlate Đerić. Mi smo izuzetno zabrinuti da se i posle ovog zakona o Narodnoj skupštini mi i dalje udaljavamo od demokratije, od osnovnih demokratskih principa, od javnosti u radu, od svega onoga što smo bili dužni da ispoštujemo na početku 21. veka. Prema tome, ovo je naša velika zabrinutost. Vi ste skoro već pola mandata na vlasti, i nemojte misliti da ćete još dugo ostati, ali donosite jedan nakaradni zakon, koji potpuno zabranjuje javnost u radu. To se vidi čim uključite RTS. Kako može da stoji: „Javni servis evropske Srbije“, a plaćaju ga građani Srbije? To je javni servis građana Srbije, a ne evropske Srbije. Kod vas je sve evropsko, sve je nečije, a ništa nije građana Srbije. Svi imaju neka prava, samo mi nemamo nikakva prava. Mi ne možemo ništa da kažemo. Vi ste sad u Javnom servisu napravili kockarnicu. Imate svako veče kockarnicu, da je čoveku više muka od toga – najmanja jedinstvena ponuda. Kako može time da se bavi Javni servis? Vi dodeljujete automobile, kockate se. Koliko zarađujete? Kome podnosite izveštaj? Kako? Na koji način? Jutros gledam, hoće da vas utuže zbog neizmirivanja obaveza koje Javni servis ima prema nekim svetskim kompanijama, jer se krade program. Ne može direktor sada da se pravi lud i da neće to da plati. Kažete da ste izašli na izbore sa svojim programom. Nije tačno. Vi ste izašli na izbore i dobili izbore, i to jedva dobili; ja ne znam ni kako ste ih dobili, da li uopšte imate većinu; zašto se nije pokazalo na budžetu, kad se pokazuje da li neko ima većinu. Vi ste izašli sa nizom prevara, prevarili ste građane Srbije i sad nećete javnost u radu, da mi to kažemo, da ste prevarili građane Srbije. Samo da vas podsetim, vaš program je bio 200.000 radnih mesta, novih 200.000 radnih mesta, a imaćete 200.000 otkaza. Vi ste rekli – za bogato selo, otkup, da će da se otkupi višak seoskih proizvoda itd. Nema od toga ništa. Rekli ste da nema monopola u trgovini. Ima. Rekli ste niz stvari, hiljadu evra po glavi stanovnika. Nema od toga ništa. Rekli ste – koridori. Koliko godina ste na vlasti, a koliko ste koridora izgradili? Desetak kilometara. Šta je sa koridorima? Predsednik Saveta za infrastrukturu gospodin Boris Tadić dozvolio je da most Gazela dođe u fazu padanja u reku. Slično je i sa Pančevačkim mostom. Zašto nije izašao sad da obrazloži šta radi taj njegov savet, nego je ugasio koncesiju koja je bila najveća investicija u Srbiji? Prema tome, kad pogrešite, kad nemate šta da kažete, vi ćutite i pokrijete se ušima. Evo, jutros predlog predsednika ponovo izlazi u Jutarnjem programu, puna usta borbe protiv kriminala, a mi mu dali ko su najveći kriminalci. U čijem se kabinetu nalaze? Ne treba mnogo da radi, ne treba da se kreće, ne treba da putuje po svetu; svi su mu tu, samo treba da ih zovne i da reši pitanje borbe protiv kriminala. Pre neki dan je državni sekretar Ministarstva pravde izašao i lepo rekao da što se tiče slučaja Šarić, neke političke partije i neki aktuelni političari stoje iza toga. Ko su aktuelni političari koji stoje iza toga? Zašto se ćuti o tome? Vi nemate program. Vi imate izborni program koji donosi niz prevara, a posle sve to zakamuflirate, zatvorite i onda pričate prazne priče. Jutros ste rekli da penzije mogu da rastu, da se povećavaju u skladu sa rastom plata u nekim javnim preduzećima. Odmah su vas demantovali iz Međunarodnog monetarnog fonda. Posle tri minuta izašao je njihov demanti. Neće baš da vam kažu – ajde, nemojte da lažete, nego vam lepo kažu da to ne može. Krkobabić izlazi sa programom kao da je to najuspešniji program i da su se svi u svetu oduševili. Ja mislim da će taj njegov model ceo svet da prihvati kao veoma dobar i originalan, a pitajte penzionere kako žive. Zato im ne date da čuju pravo stanje stvari u Srbiji i ne date prenose. Vi želite da zatvorite javne prenose. Evo, preksinoć ste u pola tri, u četiri sata prikazali jedno važno pitanje. Sećate se u koliko je sati bio Zakon o informisanju? Ko gleda televiziju, ozbiljnu emisiju, odnosno prenos Skupštine, u četiri ili tri sata posle ponoći? Niko. Niko ozbiljan. Možda neko ko se vrati polupijan iz kafane pa zaspi pored upaljenog televizora. Vi se igrate sa ovom institucijom parlamenta, donosite zakone i sve to sramno branite. Ja čujem da ovde pojedinci izlaze i brane to. Na neku našu opasku, dobronamernu, da kroz amandmane ipak doteramo ovo što ne valja, koliko-toliko, neki vaši dođu, pa brane, pa puna usta demokratije itd. Gde imate demokratiju? Ima li demokratije u slobodi kretanja? Nema. Niko ne sme da se kreće po Beogradu bez nekih silnih mera zaštite. Gde imate mere zaštite, samo mi to objasnite? Gde imate demokratiju razvijenu? Gde može javno da se kaže svoje mišljenje, a da nema sankcija, da nema posledica itd? Da li neki sudija sme da izađe i da javno kaže svoje mišljenje? Može, ali ga više nema. Da li tužilaštvo sme da kaže – mi smo u pravu, ovo će biti? Ne sme, jer ih neće biti više. Da li predstavnici Ustavnog suda smeju da izađu i da kažu da je uvođenje Euleksa na Kosovu protivustavno? Ne smeju. Mi smo očekivali da će kroz ovaj zakon da se štite institucije poput parlamenta, da ćete da zaštitite ovaj parlament, da se dobije odgovor na ona pitanja koja su veoma ozbiljna, koja život znače za ovu državu. Međutim, vi sve to želite da sakrijete od javnosti. Vaši predstavnici Vlade ne smeju da izađu ni u jedan javni duel sa nekim iz opozicije. Ne sme nikakvo sučeljavanje da bude. Vi ih zaštitite kao ikone, odvedete ih u studio, naravno, dovedete vašeg novinara, oni ispričaju. Evo, Dinkić je rekao da je kriza prošla, za petnaestak dana blagostanje u Srbiji. Je li tako bilo? Ovaj iz poljoprivrede kaže da više nema krize, sve je u najboljem redu. Šta kaže seljak? Možemo li to negde da čujemo? Šta kaže radnik? Šta kaže opozicioni poslanik? Šta kažu oni koji nisu u vladajućoj koaliciji? Jeste li čuli juče informaciju da je, prema ispitivanju javnog mnjenja, 33,5% mladih ispod 30 godina izrazilo želju da napusti Srbiju? To je rezultat vaše vlasti, to je rezultat, svi žele da negde odu. Niste nam rekli da sada pregovarate da se da region sa centrom u Novom Pazaru. Naravno, da bi prošla ova deklaracija i da se ne nazove genocid, već zločin, i tako dalje. To je tačno, sto posto. To pojedini političari iznose javno u ovim gradovima koje ste sramno pripojili i napravili od njih deo Sandžaka. Kako možete Zlatar, deo Zlatibora, da pripojite? Sve to radite da biste produžili malo vlast za koji mesec, i ne sme niko to da čuje, ne sme niko da zna. Ovde sam po stoti put postavio jedno jedino pitanje – kako su pare koje su date za osnivanje, osnivački ulog „Zagrebačke banke“ prebačene na šifrovane privatne račune? Zašto se država preko pravobranilaštva odrekla dela akcija koji nam pripada i to pismo napisala? Danas ću priložiti dokumentaciju u četiri sata. Da li će tužilaštvo pokrenuti krivične postupke? Ko su ljudi koji su uzeli 2,2 milijarde evra i stavili na svoje privatne šifrovane račune? Ko su ti ljudi? Prema tome, ovde ima niz pitanja koja ne želite da pokrenemo. Čim ta pitanja dođu na red, vi odmah stopirate. Postavio sam pitanje, i pre neki dan i pre mesec dana, ko je bez tendera dodelio da kroz koridore prođe optički kabl, koji godišnje donosi čist profit 45.000.000 evra, da ta investicija od 25.000.000 evra, koja se isplaćuje po projektu za devet meseci, bude dodeljena tajkunima van Srbije, uz saradnju sa našim tajkunima. Zašto je ministar Dulić urgirao da se hitno daju odobrenja za takav projekat, koji je prošao bez tendera? Kako je moguće da se ti radovi sada izvode bez građevinske dozvole, bez saglasnosti upravnih odbora i javnih preduzeća? Nekada smo razgovarali u Vladi da će to poboljšati status „Železnica“ i „Puteva“, jer će taj dodatni prihod ići u kasu „Železnica“ i „Puteva Srbije“. Međutim, sada će ići u firmu koju ne znam. Pitao sam ovde ko je „Nuba invest“, čiji je „Nuba invest“ i ko gura tolike pare tamo. Kako će moći sada da se podele neki autoputevi bez tendera, po pozivu? Kako može? Da li to negde na svetu može? Može, kod nas. Zašto? Zato što ste vi, gospodo iz vladajuće koalicije, tako odlučili. Prema tome, razmislite dobro, povucite ovaj zakon i napravite jedan zakon koji će štititi instituciju parlamenta. Vi nemate većinu. Hoćete sada i poslanike opozicije da naterate da vam prave kvorum. Nigde u svetu opozicija ne daje kvorum vladajućoj stranci. Vladajuća koalicija mora da obezbedi kvorum. Ko su vam ljudi u vladajućoj koaliciji? Da li znate da ih nabrojite? Nemate ih u većini. Ovo je jedna interesna grupa koja se juri kroz hodnike, okupi, izdiluje, izglasa. Da li je sramno glasanje budžeta koji je izglasan na onakav način? Po meni, jeste. Taj budžet će uništiti kompletno ovu godinu. Zašto ugovor sa „Fijatom“ niko nije pojasnio? Pitao sam sto puta – kome je „Fijat“ uplatio 98.000.000 evra? Igrate na kartu „Fijata“, koji je zatvorio fabrike u svojoj državi i sada je došao kod nas ovde da nas uvede u blagostanje. Gde ćete prodati 200.000 automobila „punto“? Da li je to moguće? Gde su ti automobili? Prema tome, imate niz problema, zato bežite od javnosti, zato radite noću, zato držite noćne sednice i zato ne dajete direktne prenose, da Srbija ne čuje ono što je problem, izuzetno veliki, Srbije i da sakrijete ključne stvari. Zašto ste zataškali problem Krišto? Šta je bilo sa tim čovekom? Je li sada sve u redu? Zašto ste zataškali problem, kada se predsednik države obratio naciji i rekao da su Luka „Beograd“ i „Ušće“ oštetili državu i grad Beograd za dve i po milijarde evra? To je rekao šef države, to je bila emisija na B 92. Zašto sada svi ćute? Sve je u redu, ne sme niko ni da pita. Prema tome, vama smeta televizija, vama smeta javnost, ne sme niko javno da postavi to pitanje. To možete na noćnim sednicama. Vi ćete pustiti oko pola četiri izjutra, kada se probude pekari i krenu na posao, pa možda neko baci oko, ali većina neće. Prema tome, gospodo iz vladajuće većine, debelo razmislite. Vi ste ovde u pitanju još koji mesec i nemojte misliti da ćete biti dugo. Obiće vam se sve ovo o glavu. Verujte, ovo će se vama vratiti kao bumerang, videćete to dobro i zato ćete imati velike probleme. Nemojmo rušiti instituciju srpskog parlamenta. Kakav parlament, takva država. Hvala vam.
Iskorišćeno je ukupno vreme koje je na raspolaganju predsedniku Poslaničke grupe Nove Srbije. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Utrošiću minut-dva svog vremena da objasnim šta znači poštovanje pravila i procedure u ovom domu. Amandman na član 11. podnele su Poslanička grupa Napred Srbijo u 10 sati dvadeset trećeg, sa željom da se izmeni deo teksta; Poslanička grupa Nova Srbija u 10.10 časova, traži da se brišu st. 2, 4. i 5; Poslanička grupa LDP, isto dvadeset trećeg, u 9.55 časova, traži izmene i Poslanička grupa SRS, isto dvadeset trećeg, u 9.45 časova, traži da se izvrši izmena. Ako pogledate član 151. Poslovnika koji reguliše rad i način dobijanja reči i redosled razmatranja amandmana, u zavisnosti od toga da li se traži brisanje ili izmena pojedinih odredaba, ni vi, gospođo Čomić, tako genijalni, ne biste mogli naći način zašto ste baš onakvim redosledom davali reč i prozivali podnosioce amandmana. Ni vreme, ni način obrazloženja izmena ovih odredaba vam ne bi mogli opravdati redosled. Toliko o pravilima. Đavo se uvek vrti oko novca. Javnost rada dokazuje da je u pitanju novac, a kroz javnost rada. To što predlažete i tvrdoglavo odbijate predloge svih nas iz opozicije da mi ne uzmemo sebi na teret stvaranja uslova za televizijske i internet prenose govori o sledećem: Skupština, koja inače kuburi sa svojim budžetom, u kojoj mi nemamo pristojne uslove za rad, a ja ću to obrazložiti, treba da po ovom predlogu zakona Javnom servisu stvori uslove, tj. podnese finansijske troškove za pripremu signala koji će oni preuzeti. Gospodo i građani Srbije, članom 11, kojim se garantuje javnost rada, u stvari se definiše cena koštanja prenosa ovih skupštinskih zasedanja. Koja će to cena mraka biti možete da saznate ako vidite kako su tekli pregovori sa Radio-televizijom Srbije o nastavku prenosa, koja je, kao javni servis, sa prioritetom poslova ugovarala sportske i ostale aktivnosti. Neko se ovde usuđuje da nama kaže da to nije javni servis kao neka državna institucija. Zašto i ne bi? Isto onako kao što ste Direktorat civilnog vazduhoplovstva proglasili zasebnom agencijom, koja u ime ove države može da naplaćuje koliko hoće, da radi sa tim šta hoće, da o tome ne podnosi račune, zašto ne bi mogao i Tijanić? Zašto ne bi mogao i Javni servis? Znate li zašto može? Zato što ste vi dobijanje vlasti shvatili upravo ovako – da prvi zakon i svaki sledeći koji treba da donosite treba da bude odbrana stečene vlasti. Kako je branite? Zataškavanjem već napravljenih afera i trošenja para i sprečavanjem da se nove saznaju. Zašto sedimo u ovoj zgradi u kojoj je, dok ja cvokoćem, vama, gospođo Čomić, vruće? Prešli smo u zgradu u kojoj klima-uređaj ne funkcioniše kako valja i u kojoj nosimo marame, jakne. Jednog dana ćemo poneti ćebad da se pokrivamo, da se ne razbolimo u ovom gornjem redu, nezavisno od toga ko je pozicija a ko opozicija, dok se predsedništvo znoji i crveni zato što im je vruće. Znači, zato što je neko hteo da pokrije loš način ulaganja novca u opremanje ove zgrade odlučio je da nas smesti u zgradu u kojoj nemamo pristojne uslove za rad; ili, da ih nazovem makar različitim. Sada se ovde postavlja pitanje – kako će se u vezu dovesti javnost rada sa utroškom para preko računa, koji će se zvati skupštinski budžet, da bi onaj ko hoće preuzimao signal? Gospodo moja, sa 126 je možda to moguće, ali danas upozoravam građane da previsoka cena mraka koju će dobiti jeste vidljiva iz vašeg dosadašnjeg ponašanja. Ovaj zakon koji ste nazvali zakon o Narodnoj skupštini, znate li na šta liči? Na onu Fukoovu uvodnu odredbu, gde filozof Mišel Fuko navodi Borhesov izvod o podeli životinja, koji je u stvari preuzet iz jedne kineske enciklopedije. Glasi ovako: „Životinje se dele na one koje pripadaju caru, mirišljave, pripitomljene, sirene, čudovišta, pse na slobodi, bezbrojne, one naslikane kičicom od kamilje dlake, uključene u ovu klasifikaciju itd.“ Kao što vidite, u ovoj klasifikaciji nema nikakvog zajedničkog kriterijuma. Isto tako, u ovom zakonu ne postoji nikakav zajednički kriterijum po kome je nešto uključeno kao odredba o kojoj se precizno i tehnički do detalja raspravlja, a nešto drugo nije. Ustav govori o Skupštini, njenim nadležnostima, o predsedniku Skupštine, koji je predstavlja, i o poslanicima i njihovim pravima i obavezama. Ovaj zakon govori o gardi, crvenom tepihu, svečanoj muzici i ovlašćenjima koja treba da dobije funkcioner koji rukovodi organom, tj. generalni sekretar, koga treba izjednačiti sa državnim sekretarima u ministarstvima, i to na takav način da je najmanje važno kako poslanici koji u ovoj skupštinskoj sali treba da obavljaju svoju dužnost, na primer, dobijaju materijal, koji je njima osnovno sredstvo za rad. Lično sam u drugom sazivu ponovo u ovoj zgradi, a od 1992. godine sam bila poslanik (i upozoravam neke da istorija ne počinje od njih i da se poslovnici ne pišu od 2000. godine, nego su se pisali mnogo ranije) i zaista sam se mukotrpno, čak sam se u nekim trenucima osećala veoma neprijatno, zalagala da dođem do materijala koji bi mi omogućio da radim svoj poslanički posao. To znači da ono što ste, na primer, u ovom predlogu zakona napisali da će se regulisati članom 56, kaže – za sve što nije predviđeno posebnim članom zakona, postupak, npr. dostavljanje predloga zakona, Narodna skupština će odlučiti u skladu sa demokratskim standardima, opštim pravilima i prirodom pitanja o kojima se odlučuje. Ta pravila i demokratske procedure su bile sledeće: odštampa se materijal, na kolicima odnese u poslanički klub, bez datuma, kao da svi mi poslanici, nas 250, živimo u Beogradu, nemamo drugi posao, sedimo u sali i čekamo materijal. Za sednicu preko medija čujemo da je zakazana, sa 38 - 50 tačaka dnevnog reda, sa skraćenim rokovima za podnošenje amandmana, kao da smo nadljudi koji istovremeno treba da sede ovde, pripremljeni i da pišu amandmane. I onda neko kaže – vaš posao kao opozicije je da pomognete vlasti da ispravi loše zakone. Znači, način dostavljanja materijala, koji vam je definisan makar Poslovnikom, članom 139, kaže da odmah po prijemu materijala predsednik Skupštine dostavlja materijal poslanicima na upoznavanje. Da li imate nešto protiv PTT-a pa nećete poštom da pošaljete nama koji ne živimo u Beogradu? Čemu služe ova savremena sredstva komunikacije? Ili ćete me uveriti da treba ovde da sedim i da ne znam o čemu se radi, da mi u trenutku ulaska dajete materijal, da biste vi izgledali pripremljeni, prepametni, a mi nepripremljeni, neodgovorni, i ne znam čemu već služimo kao opozicija? Daću jedan konkretan dokaz do koje mere je ova skupština kao institucija, zakonodavna, predstavnička i nadzorna, privatizovana. O tome govori način utvrđivanja delegacija koje prisustvuju posetama nekih drugih delegacija i stručnih organa, način kako se sastavljaju delegacije mimo onih koje su ustanovljene kao međunarodna tela, ko odlazi, da li mi to uopšte znamo, i ko i kada dobija materijale da bi sa njima bio blagovremeno upoznat. Jedan od predivnih seminara koji je održan u ovoj zgradi, u maloj sali, govorio je o kapacitetima parlamentarne demokratije. U njegovoj organizaciji učestvovala je gospođa Čomić, njenom ličnom voljom, kao što i dobijanje materijala uglavnom zavisi od lične volje službenika u ovoj zgradi. Ja ne želim da to bude moja privilegija, kao jedne od 250, nego pravo svih nas napisano u proceduri, zakon o Narodnoj skupštini, Poslovnik ili bilo koji dokument koji mogu da vidim, sa kojim mogu da se upoznam, a ne da budem snishodljivo zahvalna nekome zato što mi je omogućio da čitam materijal ili da prisustvujem jednom ovakvom seminaru, gde je predivan gost, sećate ga se, gospođo Čomić, nikada me više niste pozvali ni na jedan seminar, gospodin Fabio Franćini ovako rekao: „Akteri u parlamentu, pozicija i opozicija, imaju različite i konkurentske ciljeve i to određuje liniju konflikta ili liniju rascepa, i to jeste i teoretski dokazano.“ Umesto da tu postojeću teoretsku liniju rascepa i konflikta sužavamo u interesu naroda, u onom minimumu zajedničkog pristupa koji se zove institucija parlamenta, vi iskopavate rovove odvajajući nas na one koji treba da misle da je svoj jezik po podrazumevanju jezik nacionale manjine, da kad tražimo da to bude, u skladu sa zakonom, omogućeno svakom članu parlamenta da imamo nešto protiv nekoga. Ali, nedoslednost koja stoji u ovom predlogu zakona govori ne da je ovaj zakon urađen površno, rađen je godinu dana, uz pomoć mnogih međunarodnih institucija i raznih seminara, već da je suština u članu 11, u kojem treba ostaviti otvorenu mogućnost za različito tumačenje javnosti rada – da li da ili ne, ako platimo imaćemo prenos, ako ne platimo, nećemo. Znamo da para nema, teško da će biti prenosa, ali ako nekom zahvalnom izvođaču radova poverimo poslove konstituisanja, stvaranja nekog izvornog televizijskog signala ovde, ili internet, pa možda će i biti tog prenosa, ali na koji način? Onako kako je u zapisniku već više puta reklamirano od mene kao poslanika SNS, gde se opozicija naziva amorfnom masom – opozicija, kao da smo bezimeni ljudi, gde se ponovo citiraju razlozi za donošenje pojedinih zakona, kao da Vlada nema svoje uvodno izlaganje, i gde ne možete da saznate ni da li ste bili na nekom odboru, ni da li je održan i od toga ko je član delegacije imaćete izveštaj o boravku ili će on eventualno kasniti. Nije nejasno zašto se stvari dešavaju tako. Jasno je da onaj ko je pod kruškom prvo sebi krušku obezbedi, ali taj koji je pod kruškom mora da zna da je ovaj narod gladan istine, jer je ne vidi ni u televizijskom emitovanju sa nekog skupa, gde se tačno zna zašto se i kako citira nečije izlaganje i deo nečijeg izlaganja. Jer, svi vi znate, kao i ja, makar i vi i ja prisustvovali istom događaju, vaša slika je vaša slika o tom događaju i moj utisak o nekom događaju je moja slika o tom događaju. Zašto narodu onemogućavate da stvori sopstvenu sliku o događaju koji se zove parlamentarna demokratija i rasprava u ovom domu? Zašto glumite demokratiju, kažete – imaćemo kolegijum kao telo koje će praviti dnevni red? Ne zamerite na grubosti poređenja, ali će mi šefovi poslaničkih grupa iz opozicije i njihovi zamenici dati za pravo – na isti način kako kosovska vlast glumi slobodu kretanja i želju za povratkom Srba na Kosovo i Metohiju, tako se i u ovom zakonu i u stvarnom ponašanju glumi dogovor sa opozicijom o dnevnom redu, načinu rada ili čak ciljevima koje treba postići kada se u okviru delegacije ide negde, na sastanak sa nekim međunarodnim delegacijama. Nemojte da se nekome desi da mene ili bilo kog mog kolegu, jer nemam loša iskustva, optuži da se ne držimo onog minimuma nacionalnih interesa, ponosa i stava kada odemo negde u međunarodnu posetu. O tome uglavnom vodi računa svaki čovek koji iz ovog parlamenta odlazi. Ali, pravo da glumite kolegijalno, dogovorno telo u kojem predsednik Narodne skupštine ili predsednik odbora određuje ko ide, jer će, bože, neko praviti probleme, a neko nije bio dovoljno poslušan ili dobar, uvredljivo je, ima bumerang efekat. Ali, vi imate sreću da pred sobom nemate osvetoljubive ljude, jer mi znamo šta znači ići u istoriju i pitati se ko je prvi počeo, odnosno ko je kriv. Vi imate divnu praksu da uz pomoć međunarodnih institucija... i priliku koju ste propustili, da i Poslovnik uredite zajedno sa ovim zakonom. Zašto nismo uredili Poslovnik, koji treba da kaže šta dalje sa izveštajima Državne revizorske institucije, kako da unapredimo kontrolu, odnosno nadzornu ulogu ovog doma, nego nas uveravate da će praćenja rada na odborima biti dovoljno informativno i težište rada prenosimo tamo? Svi ste dovoljno zreli i dovoljno se bojite izbora da ste svesni toga da u šarene laže ne veruju više ni deca. Molim vas da ne potcenjujete, pre svega, prirodnu inteligenciju građana Srbije. Sto dvadeset šest ruku, koje su u nekom trenutku i zbog nečega skupljene, ne znači da ste pobedili na izborima, samo ste umeli koalicioni kapacitet bolje da iskoristite, odnosno resursima države da potkupljujete građane i da ih na taj način, varajući ih da će biti para za isplatu onih penzija koje su penzionerskom inflacijom ostavljene na nivou na kom su bile, i izvesnim manipulacijama statističke prirode, uverite da ste pobedili. U redu, i to je veština (makijavelistička, doduše, ali veština, priznajem), ali imajte na umu da izbori, čak i kad se održavaju u redovnom roku, predstavljaju polaganje računa za ono što danas činimo. Molim vas, nemojte da svaka naredna vlast koja dođe mora da počne od promene zakona i da uvek priča počinje od promene Ustava. Donosimo zakone koji će moći da traju makar nekoliko mandata. O čemu god da govore, koga god da se tiču, dajte da donosimo zakone koji će trajati duže od uobraženosti jedne arogantne vlasti, koja ne shvata da su izbori pred nosom svih nas. Hvala.
Iskorišćeno je devetnaest minuta, dva minuta za amandman i sedamnaest minuta od vremena poslaničke grupe. Znači, iskorišćeno je ukupno vreme predsednika poslaničke grupe, bilo je na raspolaganju deset minuta i trideset sekundi, i pet minuta i trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, pozivam vas da pozdravimo učenike ekonomske škole „Nada Dimić“ iz Zemuna koji nas danas prate sa galerije Narodne skupštine. U svoje i u vaše ime pozdravljam Magdalenu Kerić, Dianu Lemaić, Maju Vješticu, Maju Spasić, Anu Čanak, Nevenu Kamber, Marinu Jurčević, Milicu Kristić, Tamaru Aleksić, Jelenu Zajović, Radivoja Lalića, Dušana Ilića, Zoranu Trifunović, Melinu Rebronju, Sanju Puzović, Branku Nerlović, Mariju Tasev, Sonju Savović, Moniku Kartar, Jelenu Petković, Aleksandru Mladenović, Irenu Kostov, Jasnu Brkić, Branislavu Devrnju, Milicu Mirlović, Bojanu Stajković, Aleksandru Božović, Lidiju Lukić, Jelenu Milošević, Teodoru Rodić, Vanju Krajlović, Tijanu Kostić, Danijelu Katić, Sofiju Mladenović i Martinu Bursać. Dobro došli u vašu kuću, u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Da li se još neko javlja za reč u raspravi u pojedinostima? (Da.) Narodni poslanik Aleksandar Martinović reklamirapovredu Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je povređen član 85. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, sada je skoro 15 časova, a mi još uvek nismo imali pauzu u radu. Počeli smo sa efektivnim radom oko podne. U 16.00 časova počeće onaj deo sednice na kojem se postavljaju poslanička pitanja Vladi i ministrima i radićemo do 19.00 časova. To znači da će narodni poslanici u kontinuitetu raditi punih sedam časova. Radi se o ozbiljnom zakonu o Narodnoj skupštini, odnosno, zakon i nije toliko ozbiljan, mislim da je ozbiljnija rasprava nego što u Predlogu zakona piše, a s druge strane, tri sata neprekidno postavljaćemo pitanja Vladi. Narodni poslanici moraju da imaju makar sat vremena pauze da bismo mogli da se pripremimo za ovaj drugi deo sednice Narodne skupštine kada ćemo postavljati pitanja Vladi. Mi sad raspravljamo o Predlogu zakona o Narodnoj skupštini, gde se daju ovako široka prava narodnim poslanicima, imamo neku veliku slobodu, neka velika prava, a ovde su uslovi kao kod goniča robova. Sedam punih časova radimo i raspravljamo o dve potpuno različite teme: do 16 časova pričamo o Predlogu zakona, od 16 do 19 časova postavljamo pitanja Vladi. Uopšte ne znam kada mislite da se narodni poslanici koji žele da učestvuju u pretresu u pojedinostima Predloga zakona o Narodnoj skupštini pripreme za postavljanje poslaničkih pitanja. Poslanička pitanja su ozbiljna i tiču se svih građana Srbije i za to je potrebno neko vreme da se poslanici pripreme, da pređu sa jednog načina rada, a to je rasprava u pojedinostima, na postavljanje poslaničkih pitanja članovima Vlade. Shodno tome, gospođo Čomić, najljubaznije vas molim u ime poslanika SRS, a verujem i u ime svih drugih poslaničkih grupa, da odredite tu pauzu od jednog sata.
Narodni poslaniče, nema povrede Poslovnika, propustili ste verovatno prisustvo u sali, oko 11.45 časova obavestila sam sve narodne poslanike, na osnovu člana 85, da ćemo upravo zato što smo počeli kasnije, da bi bio usklađen rad odbora i deljenje izveštaja Zakonodavnog odbora i Odbora za pravosuđe i upravu, raditi od 12.15 časova, bez pauze, do 19.00 časova, tako da su narodni poslanici bili upoznati sa tom informacijom. U skladu sa dogovorom sa potpredsednicima Narodne skupštine, narodnom poslanicom Juditom Popović, Natašom Jovanović i Nikolom Novakovićem, i narodni poslanik Čedomir Jovanović je rekao isto što i vi, saglasna sam da nam je potrebna mala pauza pre nego što u 16.00 časova počne sednica za postavljanje poslaničkih pitanja, ali ne pauza od sat vremena, tako da ćemo napraviti pauzu, logično, nakon rasprave o nekom amandmanu, oko 15.30-15.40 časova, da bismo mogli da se pripremimo za sednicu za postavljanje poslaničkih pitanja i da bi Vlada, tj. ministri mogli da uđu. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podnela narodna poslanica Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Kratko ću o ovom amandmanu. Naime, ovim amandmanom je traženo da se u članu 12. briše stav 3, koji se inače odnosi na izgled i upotrebu amblema, oznaka i drugih simbola i obeležja: „U izradi predloga iz st. 1. i 2. ovog člana nadležno radno telo sarađuje sa istaknutim stručnjacima i umetnicima.“ Mislim da ovakva opisna kategorija „istaknuti stručnjaci i umetnici“ u zakonskom rešenju ne može da stoji. Prvi, drugi i četvrti stav u zakonu su sasvim jasni; nekim drugim zakonima se određuje kako se pristupa izradi i raspisivanju konkursa za izradu takvih znakova, obeležja i amblema. Dakle, šta znači „istaknuti stručnjaci i umetnici“, da li je to istaknuti u nekim političkim strankama ili istaknuti po merilu javnosti? Mislim da to nije prava odrednica koja treba da nekoga kvalifikuje da radi na ovom važnom pitanju označavanja ili obeležavanja Skupštine i skupštinskih znakova, oznaka, amblema i obeležja.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Judita Popović, Nataša Mićić, Ivan Andrić, Vesna Pešić, Zoran Ostojić i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić.
Naš je predlog da se briše ova odrednica u zakonu da garda stoji na početku i na završetku redovnog zasedanja Narodne skupštine. Iako je ne delimo, mi možemo da prihvatimo ambiciju da se na svečan način označavaju neki datumi u radu Narodne skupštine, ali ne vidimo bilo kakvu svečanost u početku i završetku redovnog zasedanja. Čak nam je teško da zamislimo da tu neki mladi vojnici stoje četrdeset sati 29. decembra i da čekaju da završimo. Kao što svi znate, obično završavamo tada, oko ponoći, a počinjemo ujutru oko 9.00 časova. Mislimo da će se to od jedne zamišljene teatralnosti pretvoriti pre u nekakvu bruku koja će služiti za podsmeh ovoj instituciji. Ono što bismo takođe želeli da upitamo, pošto nam nije baš najjasnije, ako je reč o počasnoj jedinici Vojske Srbije, pretpostavljamo da se radi o nekadašnjoj gardi vojske Jugoslavije? S tim u vezi, moram da podsetim da postoji jedna... Ako već želite da vežete ovu vojnu jedinicu za ovu instituciju, moram da vas podsetim na nešto što se desilo pre četiri ili pet godina, a nikada nije rasvetljeno, a desilo se u okvirima zaduženja ove jedinice. Reč je o pogibiji dva mlada vojnika u Topčideru, koja nikada do kraja nije rasvetljena. Reč je, na određeni način, i o nečasnoj ulozi ove jedinice u mnogim događajima u toku devedesetih godina, ali i 2001. godine, oko Vidovdana. Nije nam jasno zašto ste od svih mogućih svečanih jedinica odabrali baš tu, koja nas asocira na dosta loših stvari. Mi bismo želeli, ukoliko je to moguće, da to ipak bude neka druga počasna jedinica, bar dok se ne rasvetli pitanje ubijenih vojnika u Topčideru i uloga svih ljudi iz te jedinice u tom ubistvu. Hvala.
Narodna poslanica Nataša Jovanović, povreda Poslovnika.
Javljam se po članu 31. Koleginice Čomić, iako nije dovoljno da vi i ja u internoj komunikaciji raspravimo, da ne bi bilo zabune, vi ste koleginici Juditi Popović i meni saopštili da neće biti pauze u radu od jednog sata, kako je to zamenik predsednika naše poslaničke grupe gospodin Martinović tražio, iz razloga koje ste naveli, da ste procenili još jutros u 11.45 časova da je to nepotrebno zbog toga što je Skupština kasnije počela da radi, zbog rada odbora. Mi se sa time ne slažemo. Naša poslanička grupa smatra da takvu odluku eventualno možete da donesete, ako želite da imate konsenzus, da se ne izvrši privatizacija (ne mislim na vas lično, nego generalno Skupštine), sa svim šefovima poslaničkih grupa. U ovom slučaju vam je pristanak za to dao samo kolega Čedomir Jovanović. Ako vi odlučite da tako nešto uradite, naravno da ni ja ni bilo ko za stolom predsedavajućeg ne može da vas spreči, ali možemo da vas upozorimo na to da je parlamentarna praksa do sada bila da u toku radnog vremena, bez obzira na to kada počinjemo rad, imamo sat vremena pauze. Ovoga puta bi to bilo neophodno s obzirom na to, kako je kolega Martinović rekao, da ministri dolaze u 16.00 časova i da nam sledi postavljanje pitanja Vladi u redovnom danu za to. Predlažem da ipak promenite tu odluku, jer je očigledno volja drugih, po reakciji drugih poslaničkih grupa, da takva pauza sledi u ovom periodu kada je to uobičajeno. Hvala.
Da ne bih ponavljala prethodno objašnjenje, s obzirom na to da smo imali pauzu u početku i još jednu pauzu radi završavanja poslova i usklađenog rada odbora i sednice, kada oko 15.30-15.40 časova završimo neku celinu u raspravi u pojedinostima biće kratka pauza. Kazala sam da je narodni poslanik Čedomir Jovanović, zajedno sa potpredsednicima, imao isti predlog i da sam rekla da će biti kratke pauze, a ne pauze od sat vremena, s obzirom na to da smo je već imali. Narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Mislim da ste me pogrešno razumeli ili bi neko iz vašeg obrazloženja mogao da izvuče pogrešan zaključak. Nemamo ništa protiv toga da radimo ovde svoj posao, ali zaista je neprimereno bez ikakve pauze u radu ući u potpuno drugačiju sednicu. Mi još ne znamo koji će predstavnici Vlade prisustvovati ovde, a bilo bi nezgodno da trčimo odavde iz klupa gore u kancelarije da bismo uzeli materijale koje smo pripremili, pa da se vraćamo ovde. Zbog toga mislim da je dovoljno naći neki kompromis i kroz malu pauzu omogućiti da se pripremimo adekvatno za sednicu na kojoj će biti predstavnici Vlade. Ne radi se o tome da li možemo da radimo po ovoj tački dnevnog reda ili ne, možemo, ali pošto se u četiri inače prekida ova sednica, onda bi bilo dobro da možemo za novu da se pripremimo. Samo je to bila ideja, ništa više.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč po amandmanu na član 14? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković. Izvolite.
Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je današnja rasprava jasno pokazala da smo bili potpuno u pravu kada smo kroz amandmane pokušali da popravimo neki tekst, koji je zaista nemoguće popraviti. Žalosno je što u Narodnoj skupštini nije postignut konsenzus kada se donosio ovako važan zakon i jeste problem što nije obezbeđena široka podrška. Videli smo da je ovakav predlog podržalo 128 poslanika, a imao sam prilike da se uverim u toku današnjeg dana da mnogi od njih nisu zadovoljni predloženim tekstom, bilo da su ušle neke odredbe za koje se nisu zalagali, bilo da su uklonjene neke odredbe za koje su oni želeli da se nađu u ovom tekstu. Nakon dve godine iznedrili su jedan tekst od 80 članova, na koji je upućeno 90 amandmana. U kapitalne izmene onog prvobitnog predloga koji je radila radna grupa spadaju i zakletva, himna i garda, i upravo ovaj član definiše određena pitanja vezana za postrojavanje počasne jedince Vojske Srbije ispred Doma Narodne skupštine. Mi smo imali priliku da čujemo od predstavnika radne grupe da će ta slika podići ugled ovog parlamenta i da će građani Srbije steći utisak da ovde vlada jedna svečana i radna atmosfera, ali to se ne može, verujte, na silu uraditi. Ne znam da li ćemo taj ugled meriti kroz broj zakona koje će ovaj parlament doneti, a koji neće biti primenjivani sutra u pravnom sistemu Republike Srbije, ali će se taj ugled meriti kilogramima, pa će neko biti ugledan 200 grama, neko dva kilograma ili će se upotrebiti neka druga merna jedinica. Danas sam dobio i amandman koji je prihvatio Odbor za pravosuđe, da će ovaj zakon stupiti na snagu narednog dana od objavljivanja u „Službenom glasniku“, što znači da ćemo mi već u utorak imati postrojenu gardu ispred Doma Narodne skupštine, mi ćemo proći pored tog špalira, ovde će biti intonirana himna. Kada se ta lepa slika pošalje kroz medije u domove građana Srbije koji će posmatrati taj prenos, onda će se dogoditi da 32 tačke dnevnog reda budu objedinjene u dve ili tri rasprave, da se vrlo važni zakoni rasprave za dva ili tri dana. Jednostavno, DSS će glasati protiv ovakvog Predloga zakona o Narodnoj skupštini.
Dva minuta i trideset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, moj amandman se odnosi na član 15, koji govori o nadležnosti Skupštine. Ovim amandmanom sam predložio izmenu u tački 8). Zbog javnosti moram da pročitam odredbu tačke 8). Odredba kaže sledeće: „daje prethodnu saglasnost na statut autonomne pokrajine“. Ovim amandmanom je predloženo da se reči „autonomne pokrajine“ zamene rečima „autonomnih pokrajina“. Poznato nam je da je ustavna odredba normirala dve autonomne pokrajine. Mi ovakvim normiranjem faktički amputiramo jednu pokrajinu. Ono što su naši neprijatelji učinili u stvarnom životu mi činimo u normativnom smislu. Nedopustivo je, protivustavno normiranje na ovaj način kao što vi normirate. Ovakvim normiranjem vi pomažete upravo onima koji su učinili da mi u stvarnom životu izgubimo AP Kosovo i Metohiju. Ovo nije prvi put. Ovakvim načinom normiranja u toku prošle godine ste ugradili u pet do šest zakona odredbu u jednini, koja se odnosi na jednu autonomnu pokrajinu, misleći na AP Vojvodinu, čime normativno brišemo AP Kosovo i Metohija. Ovo je protivustavna odredba. Zalažem se i tražim, u ime SRS i u ime naroda Srbije, da se ovo izbriše i da stvarna, normativna odrednica bude – autonomne pokrajine, onako kako to nalaže Ustav.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Poštovana predsedavajuća, nažalost, vi tvrdite da je i ustavna odredba protivustavna, pošto član 99. tačka 8) kaže: „daje prethodnu saglasnost na statut autonomne pokrajine“. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Javljam se po članu 104. Poslovnika. Zadatak ove Narodne skupštine je da pomogne, između ostalog i u normativnom smislu, u zaokruživanju odbrambenog sistema, čime ćemo odbraniti i sačuvati Autonomnu pokrajinu. Ako mi normiramo na ovaj način, kao što sam rekao, u toku prošle godine u različitim oblicima pravnog normiranja uvek iskazujemo to u jednini, time pomažemo našim neprijateljima. Hvala.
Trideset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Mislim da vi tražite od nas da mi popravimo Ustav, što mislim da ovim zakonom ne možemo da uradimo. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Konstantinović. Ovaj amandman je predstavnik predlagača prihvatila. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospođo Čomić, ako bih mogao malo da pređem od ovog zadatog vremena, računajte na ono što ima poslanička grupa. Gospođo Kolundžija, obraćam se vama, pošto ste vi predstavnik predlagača. Malo ću da proširim ovu priču. Znate, ne može Narodna skupština, kao državni organ, da ima neku funkciju. Moram da vam skrenem pažnju da se Ustavom i zakonima definiše nešto što je delokrug rada, pa se u okviru delokruga rada grupišu oblasti, a onda postoji termin „nadležnost“. Taj termin važi kada je u pitanju Narodna skupština kao državni organ – nadležna je da uradi neke poslove ili je nadležna i u okviru te nadležnosti ima neka prava i obaveze. Kada se kaže „funkcija“, ako izađemo iz domena matematike i fizike, onda se ta reč vezuje za pojedinca koji vrši neku javnu funkciju. Znači, privatna funkcija ne postoji, postoji samo javna funkcija. Mi smo se godinama ovde bavili i sukobom interesa i sprečavanjem da nastane sukob interesa nosilaca javnih funkcija. Narodni poslanik je nosilac javne funkcije, a Narodna skupština ne drži nikakvu funkciju, nego poseduje nadležnost. To je generalno problem člana 15. Sada da se koncentrišimo na stav 3, pokušajte malo da shvatite kakva dijalektika postoji između reči koje upotrebljavate, a to su reči „kontrola“, „nadzor“. Obe reči pogrešno upotrebljavate. Onda nemojte da se obazirete na amandman. U amandmanu mi promovišemo reč „nadležnost“, samo da bismo skrenuli pažnju. Kada se u pravu kaže da se nešto kontroliše, onda znači da onaj ko nešto radi iz okvira svoje nadležnosti uvek ima nekoga koga mora da pita, ili nekoga ko je tu iznad njega, pa stalno prati šta taj radi. To je takontrola. Kada je u pitanju nadzor, gospođo Nado, u pravu ste, ta reč se upotrebljava i ima više značenja; znači, postoji tzv. inspekcijski nadzor, koji je karakterističan za organ, postoji tzv. upravni nadzor, postoji nadzor nad primenom propisa itd. Sve ovo vam pričam da bih vam rekao da ste u stavu 3. napravili veliku grešku, koja je, naravno, povezana sa onom početnom greškom iz člana 7. gde ste naveli koje sve funkcije ima Narodna skupština, pa ste tu rekli da postoji ta tzv. kontrolna funkcija. Ako se razmotri odnos Narodne skupštine kao organa i Vlade Republike Srbije kao organa, onda ono što spaja jeste pitanje odgovornosti Vlade. Na koji način se razmatra pitanje odgovornosti Vlade? Ustav je propisao – izglasavanjem nepoverenja, glasanjem o poverenju, naravno, izborom, razrešenjem, ostavkom, kako cele Vlade tako i pojedinih ministara. Vlada je zadužena prevashodno da vodi spoljnu i unutrašnju politiku. U vođenju spoljne i unutrašnje politike, u okviru odgovornosti koju Vlada ima prema Narodnoj skupštini, u čisto političkom smislu, kada izgube 126 glasova ovde, bez obzira na to da li je opravdano ili nije opravdano, Vlada pada, i taj pad Vlade je vid odgovornosti. Kada dolazimo na teren prava, moram da vam skrenem pažnju da Vlada primenjuje zakone; Narodna skupština posmatra kako Vlada i državni organi primenjuju zakone, ali način posmatranja nije ni kontrola ni nadzor, nego opet kroz odgovornost Vlade. Ta logika je slična i kod drugih organa koji za ono što rade polažu račun Narodnoj skupštini. Znači, pogrešno ste u članu 7. razgraničili grupe poslova, definišući ih kao funkcije Narodne skupštine, to ne postoji u Ustavu. Slažem se sa vama kada kažete – zašto kritikujete odredbu Predloga zakona kada je to prepisan član Ustava Republike Srbije? To se nikada ne radi u zakonima. Zašto? Jer onda ustavnu normu svodite na zakonsku. Ali, kada napravite to prepisivanje u nekoj slobodnoj formi ili neko stavi prst na čelo. Stalno vas prozivam, zašto ste u članu 37. Predloga zakona karikirali član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije? Zašto ga niste prepisali? Ne, niste to uradili zato što postoji neki drugi interes. U tom smislu treba shvatiti ovaj amandman. Znam, vi ćete sada da skočite pa da kažete – ali, vi ste predložili reč „nadzor“. Ako smatrate da je reč „nadzirati“ sredstvo da se postavlja pitanje odgovornosti Vlade, moram da vam kažem da ni amandman nije dobar. Ali, trebalo je amandman da shvatite kao sredstvo upozorenja: kada se nešto prepisuje iz Ustava, prepišimo ga kako je napisano u Ustavu i dajmo mu ono značenje koje ima u Ustavu. Ovde se menja značenje pojedinih odredaba Ustava. To je ta primedba. Naravno, svesni smo mi, svi mi koji smo u ovoj sali, da se ovaj predlog zakona niti amandmanima, pogotovo ne onim amandmanima koje ste vi usvojili, ne može dovesti u neki red. Apropo nečega što je bilo malopre, sve ono što predstavlja tekovinu i dobru parlamentarnu praksu ili nešto što je običaj, uzeću kao primer recimo direktne TV prenose, ako već pišemo zakon o Narodnoj skupštini, onda smo tu dobru parlamentarnu praksu i taj običaj mogli da pretvorimo u zakonsku normu. Slažem se da postoje i drugi pravni sistemi gde ono što živi, što je običaj, što se podrazumeva ne ide u zakon. Ali, znate kakva je kod nas politička nestabilnost, začas se napravi 126. U pravljenju 126 nema ni ideološke, ni programske niti bilo kakve druge principijelnosti. Postoji ta tzv. foteljaško-kadrovska principijelnost i verovatno se ona zasniva na ličnom koristoljublju nekih koji poprilično utiču sa svojim stavovima na kreiranje političkog života u Republici Srbiji. Znači, amandman je imao samo za cilj da vam skrene pažnju da je pogrešno svoditi nadležnosti na funkcije, uvoditi kontrolu, pa čak i nadzor nad onim što radi Vlada, a ne to staviti u kontekst onoga kako je napisano u Ustavu – da Vlada odgovara Narodnoj skupštini. Vlada odgovara Narodnoj skupštini od četiri sata, kada budemo krenuli sa poslaničkim pitanjima i sa interpelacijom, ona odgovara o mnogim stvarima. Ali, kada se stave reči „kontrola“ i „nadzor“, onda znači da mi bdimo iznad njih i da kontrolišemo i pojedinačne pravne akte koje oni donose. Mi to ne radimo, niti smo ovlašćeni to da radimo. Zato nemojte da devalvirate ono što je u Ustavu napisano. Vlada odgovara Narodnoj skupštini – interpelacija, poslanička pitanja, glasanje o poverenju, glasanje o nepoverenju, izbor, razrešenje i da ne citiram još neke moguće oblike kada se razmatra odgovornost Vlade.
Iskorišćeno je pet minuta i trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, potpuno nerazumevanje suštine parlamentarizma sadržano je upravo u članu 15. u stavu 4. Po mišljenju predlagača, Narodna skupština Republike Srbije vrši predstavničku funkciju samo u dva slučaja: kada razmatra predstavke i predloge građana i kada održava sastanke sa građanima i u kancelarijama Narodne skupštine van sedišta Narodne skupštine. Ovo je jedan potpuni parlamentarni nonsens. Narodna skupština je predstavničko telo, kao što i piše u Ustavu Republike Srbije i kao što piše u ovom predlogu zakona. Dakle, sve što radi Narodna skupština radi kao predstavničko telo i to je sve predstavnička funkcija Narodne skupštine. Gospođo Kolundžija, i kada donosimo i menjamo Ustav, i kada odlučujemo o promeni granica Republike Srbije, i kada raspisujemo republički referendum, i kada usvajamo strategiju odbrane, i kada biramo Vladu, i kada primamo građane ovde i razgovaramo sa njima, odnosno kada razmatramo njihove predstavke i predloge, mi vršimo predstavničku funkciju. To je suština parlamenta kao državnog organa. Vi ste to nožem mehanički razdvojili, pa onda imate ustavotvornu i zakonodavnu funkciju, pa imamo izbornu funkciju, pa imamo kontrolnu funkciju i onda, zamislite, na kraju imamo predstavničku funkciju, koja je svedena na dve tačke, a u članu 2. smo Narodnu skupštinu definisali kao predstavničko telo. Onda je trebalo da definišemo da je Narodna skupština ustavotvorno i zakonodavno telo, pa da smo izborno telo, pa da smo kontrolno telo, pa da smo, tek na četvrtom mestu, i predstavničko telo. Pa, naravno da nismo. Dakle, isključivo smo predstavničko telo i kroz sve ove poslove vršimo u političkom smislu jednu te istu funkciju, a to je predstavnička funkcija. Pošto je gospođa Kolundžija danas insistirala na tome da su oni dosledno prepisivali Ustav, moram i na ovom članu 15. da pokažem građanima Srbije da to nije tačno. U članu 15. u stavu 3. kaže se da Narodna skupština ostvaruje kontrolnu funkciju između ostalog tako što vrši nadzor nad radom Vlade i odlučuje o prestanku mandata Vlade i ministara. Dakle, to je po gospođi Kolundžiji kontrolna funkcija Narodne skupštine. A u Ustavu Republike Srbije u članu 99. kaže se da Skupština time što bira i razrešava Vladu vrši svoja izborna prava. Zašto to niste prepisali, gospođo Kolundžija? Jedno piše u članu 15, drugo piše u članu 99. Ustava, a ovamo se pozivate na to da ste vi doslovno prepisivali Ustav. Niste, nego ste prepisivali onda kada ste smatrali da treba. Kada ste smatrali da ne treba niste prepisivali, nego ste davali neku svoju sistematiku. To je prosto neverovatno, kada uzmete Ustav Republike Srbije i pogledate, nadležnosti Narodne skupštine po Ustavu i nadležnosti koje su sadržane u članu 15. Predloga zakona nisu identične! Ono što je po vama kontrolna funkcija, to je u Ustavu definisano kao izborna funkcija, a sve ono što je u Ustavu definisano kao predstavnička funkcija, odnosno predstavljanje građana Republike Srbije, vi ste to mehanički razdvojili na ustavotvornu i zakonodavnu funkciju, izbornu funkciju, kontrolnu funkciju i onda poslednju, izgleda po vama najmanje važnu, predstavničku funkciju. Ali, dragi građani, tako to biva kada se parlamentarizmom i demokratijom bave ljudi koji su uveče zaspali kao komunisti, a ujutru se probudili kao demokrate.
Iskorišćeno je minut i pedeset četiri sekunde od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Ako baš hoćete tim jezikom da govorite, vi ste zaspali kao nedemokrata i još se niste probudili.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, SRS ovim amandmanom predlaže izmenu stava 1. člana 16. kojim je predviđeno da Skupština na prvoj sednici donosi odluku o potvrđivanju mandata narodnih poslanika. Predlažemo da se ova formulacija „donosi odluku o potvrđivanju mandata“ zameni formulacijom „konstatuje potvrđivanje mandata“. Ako su izbori sprovedeni u skladu sa zakonom, ako su izborne liste dostavile imena narodnih poslanika, ako je Republička izborna komisija izdala uverenje o izboru narodnih poslanika, onda Skupština ima imperativnu obavezu, mora da potvrdi mandat narodnom poslaniku. To ne može da zavisi od dobre volje Skupštine ili skupštinske većine. Međutim, u formulaciji koja je predložena ovim predlogom zakona – Skupština donosi odluku o potvrđivanju mandata – nema te imperativne obaveze. Po ovom rešenju, kako ja ovo tumačim, Skupština može da potvrdi mandat, a i ne mora da ga potvrdi. Ona donosi odluku o tome, a da li će odluka biti pozitivna ili neće, to nije najjasnije. Sve zavisi od volje skupštinske većine. Po mom mišljenju, to ne samo da je nedopustivo, nego je u suprotnosti sa Ustavom, u suprotnosti sa izbornim zakonom. Ovde postoje dva mnogo bolja rešenja od ovog što su predložili DS i podnosioci ovog predloga zakona. Prvo rešenje, kako je predloženo amandmanom – Skupština konstatuje potvrđivanje mandata. Drugo rešenje, možda i ponajbolje – Skupština potvrđuje mandate; bez ovoga „donosi odluku“ i bez ovoga „konstatuje“, znači, Narodna skupština potvrđuje mandate narodnih poslanika.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Gospodine, u pravu ste. Juče smo razmatrali vaš amandman i shvatili smo da ste u pravu, ali vaša formulacija nije bila prihvatljiva. Čak smo pokušali telefonom da vas dobijemo i da tražimo od vas da izvršite ispravku amandmana. Kako nismo uspeli da kontaktiramo sa vama, danas je Odbor na sednici upravo u tom smislu intervenisao. Odbor za pravosuđe i upravu je intervenišući u tom duhu u stavu 3. predložio da se reči „donosi odluku o potvrđivanju mandata“ zamene rečima „potvrđuje mandate narodnih poslanika“. Uvažili smo ono što ste hteli da kažete, na način na koji je to bilo moguće. Hvala.
Da li još neko želi reč? Ako ne, Odbor za pravosuđe i upravu je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo amandman na član 16. To je amandman o kome je predstavnica predlagača upravo govorila. Po suštini je amandman … Da, prihvaćen je od strane predlagača i podrazumeva formulaciju „potvrđuje mandate narodnih poslanika“. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Aleksandra Janković, Sreto Perić i grupa od 21 poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč?
Dame i gospodo narodni poslanici, dva su razloga zbog čega je SRS podnela amandman na član 17. Samo da vas podsetim, član 17. govori o zakletvi koju treba da polože izabrani narodni poslanici. Prvi razlog je ustavne prirode. Ustav je tačno predvideo koje institucije i koji organi polažu zakletvu. Pošto zakon o Narodnoj skupštini spada u sferu javnog prava, nije moguće uvoditi nove institute, ukoliko to nije već predviđeno Ustavom. Moram da vas podsetim da to pravo i tu obavezu na osnovu Ustava ima predsednik Republike. U članu 114. stav 3. kaže se: „Prilikom stupanja na dužnost predsednik Republike pred Narodnom skupštinom polaže zakletvu koja glasi: 'Zaklinjem se da ću sve svoje snage posvetiti očuvanju suverenosti i celine teritorije Republike Srbije, uključujući i Kosovo i Metohiju kao njen sastavni deo, kao i ostvarivanju ljudskih i manjinskih prava i sloboda, poštovanju i odbrani Ustava i zakona, očuvanju mira i blagostanja svih građana Republike Srbije i da ću savesno i odgovorno ispunjavati sve svoje dužnosti'.“ Ovo su reči koje je izgovorio predsednik Republike Srbije ovde pred nama, pred Narodnom skupštinom, prilikom svog izbora. Da li je to danas tako, da li građani Srbije žive u blagostanju? Da li Kosovo i Metohija, po mišljenju predsednika, odnosno da li se predsednik dovoljno zalaže za očuvanje teritorije Republike Srbije? Možda se vi sa mnom nećete složiti, ali odgovorno tvrdim da predsednik Republike Srbije ne poštuje ovu zakletvu koju je dao. I Vlada ima obavezu da položi zakletvu, na osnovu člana 128. stav 2. Ustava Republike Srbije. U članu 17. kaže se da narodni poslanici treba da polože zakletvu, koja glasi: „Zaklinjem se da ću dužnost narodnog poslanika obavljati predano, pošteno, savesno i verno Ustavu, braniti ljudska i manjinska prava i građanske slobode i po najboljem znanju i umeću služiti građanima Srbije, istini i pravdi“. Služiti istini i pravdi. Ovo je u odnosu na prethodni tekst, koji se odnosi na predsednika Republike, neuporedivo po značaju i po kvalitetu, i ako to ne poštuje predsednik Republike i to ga ne obavezuje, šta onda očekujemo da će dovoljno motivisati narodne poslanike koji polože ovakvu zakletvu? Samo da vas podsetim da je jedan broj narodnih poslanika, koji su to bili ranije, položio zakletvu i u crkvi, pa je nije poštovao. Šta će ga obavezivati na ove reči, koje nisu ni dovoljno precizne, ni dovoljno jasne? To su neki pojmovi koji nisu dovoljno određeni. Na kraju, da li će i ovaj saziv biti u obavezi da nakon stupanja na snagu ovog zakona položi zakletvu? Najbolje rešenje je prihvatiti amandman SRS i ovaj član 17. brisati, ako ni zbog čega drugog, a ono zato što nema ustavnih mogućnosti za uspostavljanje te kategorije, odnosno zakletve. Hvala.
Minut i dvadeset devet sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Nemanja Šarović je prijavljen. Izvolite.
Dame i gospodo, javio sam se u vezi sa amandmanom Srpske napredne stranke kojim traže da se briše ovaj član zakona, a time se traži brisanje zakletve koju bi prilikom potvrđivanja mandata polagali narodni poslanici. Ono što je izostalo, to je obrazloženje. Očekivao sam da će oni sada izneti sve te argumente zbog kojih je ovo neophodno. Nažalost, koliko vidim, niko od njih nije raspoložen za sličnu priču. Ne znam da li je Ćirko u međuvremenu prošao pa im je zabranio da pričaju, ali moje mišljenje je da je to pre svega zbog toga što se u toj poslaničkoj grupi nalaze lica koja su obesmislila i zakletvu položenu u crkvi. Podsetiću vas na neke reči te zakletve. Oni su se zakleli u crkvi, pred Bogom, da će poštovati volju Centralne otadžbinske uprave Srpske radikalne stranke. Ovo su reči zakletve: „Zaklinjem se kao narodni poslanik, zaklinjem se svemogućim Bogom, zaklinjem se svojom pravoslavnom verom, zaklinjem se svojim imenom i čašću, zaklinjem se slavom svojih predaka i budućnošću svojih potomaka, mojim poslaničkim mandatom u svakom trenutku će raspolagati Centralna otadžbinska uprava Srpske radikalne stranke i njenoj volji ću se bezuslovno pokoravati. Kako ja ovu zakletvu poštovao i ispunjavao, tako i meni Bog pomogao“. Još ću samo reći, vezano za to, nama se dešavalo i prethodnih godina i u prethodnim mandatima da nam neki drugi ukradu i kupe po kojeg poslanika. Jedan takav slučaj dogodio se 2005. godine, negde početkom aprila meseca. Tada je gospodin Bogoljub Karić kupio jednog nebitnog gospodina, Živadina Lekića, i Tomislav Nikolić je poprilično žestoko tada reagovao na to. Rekao je da mandati moraju pripadati strankama. Jedan od argumenta koje je upotrebio, kaže ovako – ako neko od 250 poslanika sutra umre, čiji je taj mandat? Jer, ako je njegov mandat, može li da ga prepiše sinu, može li suprugu, da žena zameni muža ili muž ženu u Skupštini? Kaže – zašto se onda obraćaju meni kao nosiocu liste da dam novo ime? Otkud meni pravo? Evo, naš poslanik je tragično preminuo pre tri meseca, obratili su se meni da dam mandat. Znači, mandat pripada poslaniku u nekim okolnostima, a pripada Tomislavu Nikoliću u drugim okolnostima. Kako okolnosti mogu da određuju kome pripada mandat? Valjda se ne obaziremo na okolnosti, obaziremo se na izborne rezultate. To je ono što Ustavni sud neće nikome moći da objasni. To je ono što Tomislav Nikolić danas, sa pozicija na kojima je tada bio Ustavni sud, ne može da objasni. Komentarišući tog, kako kaže, nesrećnika, koji je prešao u drugu stranku, on kaže da je to potpuno nebitno. On kaže ovako (to je izašlo u novinama „Danas“ 19. maja 2005. godine): „Smeće obično ide u kantu za smeće“. Sa gospodinom Nikolićem, moram reći, u potpunosti se slažem. Rekao je još jednu stvar za tog gospodina koji je ukrao mandat: „On nije potpisao blanko ostavku, već se zakleo u crkvi da njegov mandat pripada Srpskoj radikalnoj stranci, pa neka sada razmišlja o svojoj deci, porodici i unucima.“ Moram se složiti sa gospodinom Nikolićem, ali moram reći i to da je nakon ovakvog obesmišljavanja mnogo ozbiljnije zakletve, položene pred Bogom u crkvi, zaista bespredmetno da sa ovakvim ljudima raspravljamo da li bilo kakva laička zakletva može doći u obzir i imati bilo kakvu vrednost. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i deset sekundi. Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Amandmanom na član 17. za danas završavamo pretres u pojedinostima o amandmanima na Predlog zakona o Narodnoj skupštini. Određujem pauzu do 16.00 časova kada će, na osnovu Poslovnika Narodne skupštine, ulaskom predsednika Vlade i članova Vlade započeti sednica poslaničkih pitanja. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, s obzirom na to da je danas poslednji četvrtak u mesecu, u skladu sa članom 200. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pristupamo postavljanju poslaničkih pitanja u vremenu od 16.00 do 19.00 časova. Pre nego što pređemo na postavljanje poslaničkih pitanja, dozvolite mi da vas podsetim na odredbe Poslovnika Narodne skupštine koje se odnose na način postavljanja poslaničkih pitanja: narodni poslanik ima pravo da postavi poslaničko pitanje pojedinom ministru ili Vladi, iz njihove nadležnosti, u skladu sačlanom 199. stav 1. Poslovnika. Poslaničko pitanje mora biti jasno formulisano, a izlaganje narodnog poslanika koji postavlja pitanja ne može da traje duže od tri minuta. Predsednik Narodne skupštine upozoriće narodnog poslanika koji postavlja poslaničko pitanje, ako pitanje nije postavljeno u skladu sa odredbama ovog poslovnika, odnosno ako nije upućeno nadležnom organu. Na usmeno postavljeno poslaničko pitanje Vlada, odnosno ministar moraju odmah usmeno odgovoriti. Ako je za davanje odgovora potrebna određena priprema, oni to odmah moraju obrazložiti, a odgovor narodnom poslaniku dostaviti u pisanom obliku u roku od osam dana od dana kada je pitanje postavljeno, što je u skladu sa članom 201. stav 1. Takođe, prema članu 202. Poslovnika, posle datog odgovora na poslaničko pitanje, narodni poslanik koji je postavio pitanje ima pravo da, u trajanju od najviše pet minuta, komentariše odgovor na svoje pitanje ili da postavi dopunsko pitanje. Po dobijanju odgovora na dopunsko pitanje, narodni poslanik ima pravo da se izjasni o odgovoru u trajanju od najviše pet minuta. U toku trajanja postavljanja pitanja i davanja odgovora shodno se primenjuju odredbe Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, s tim što nisu dozvoljene replike i ukazivanja na povredu Poslovnika, a što je u skladu sa članom211. Poslovnika. U skladu sa tim, molim narodne poslanike da podnesu prijave za postavljanje pitanja, ako to već nisu učinili. Istovremeno vas podsećam da će redosled postavljanja poslaničkih pitanja biti utvrđen prema dosadašnjoj praksi, tako što će naizmenično najpre reč dobijati narodni poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, zatim narodni poslanici od najmanje prema najvećoj poslaničkoj grupi. Sada ćemo preći na postavljanje poslaničkih pitanja. Dajem reč predstavniku PUPS-a, ako ima pitanja. (Nema.) Poslanička grupa manjina, da li ima pitanja? (Ne.) Poslanička grupa Nova Srbija, da li ima pitanja? Imate. Izvolite. Nemate pitanja? Zahvaljujem. Gospodin Markićević ima pitanje, ipak? Gospodine Markićeviću? Gospodin Markićević je zamolio da damo reč najpre poslanicima LDP-a. Da li poslanici LDP-a imaju pitanja? Gospodin Čedomir Jovanović ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine Cvetkoviću, poštovani ministri i ministarke, važno je za nas što ste došli u ovom sastavu danas u parlament zbog toga što mislimo, makar mi iz Liberalno-demokratske partije, da nije dobra ona zemlja u kojoj vlada statira ili sa distance posmatra ključne političke procese. Lako ćemo se složiti sa jednim od vaših prioriteta, koji se vezuje za ekonomsku politiku. U toj oblasti Vlada je bila dosta aktivna. Gospodine Cvetkoviću, mi ne možemo da se složimo sa ambicijom Vlade da vodi novu ekonomsku politiku u nasleđenom i pogrešnom sistemu. Zbog toga prvo želim da vam kažem da mi apsolutno podržavamo Vladu u borbi protiv korupcije i kriminala, ne zbog toga što smo stranka koja to radi zato što pruža podršku na nivou Beograda, nego zbog toga što mislimo da Srbiju ne možemo promeniti ukoliko tolerišemo ono što je loše i pogrešno u njoj. Ali, upravo zbog toga nas interesuje šta će Vlada učiniti kako bi na prvom mestu ona počela da se bavi korumpiranim političarima i kriminalnom politikom u Srbiji, a tek potom korumpiranim političarima i kriminalnom politikom u regionu? Za nas je zato veoma važno, a reći ću vam zašto je to neizostavno povezano sa ekonomijom. Pitanje je da li je Vlada učinila bilo šta, da li ste vi kao predsednik Vlade to tražili... Sada je tu ministarka pravde, mada to formalno nije njena nadležnost. Da li ste bilo šta učinili kako bi se utvrdila odgovornost onih koji su kriminalcima omogućili da postanu državljani Srbije bez ikakvih problema? Mislim na slučaj narkokartela braće Šarić, sve ono što obeležava poslednjih nekoliko nedelja našeg političkog života u zemlji. Svaka rečenica u javnom životu je nezamisliva u poslednjim nedeljama bez pominjanja tog narkokartela. Nama nije jasno to veliko ćutanje o političkoj pozadini okolnosti koja je za svaku osudu, okolnosti koja opisuje Srbiju kao zemlju u kojoj je u jednom trenutku bilo moguće uraditi ono što nije bilo moguće u matičnoj zemlji – postati državljanin, postati vlasnik velike imovine, kompromitovati privatizaciju, samim tim i privatne inicijative i suočiti državu sa problemima sa kojima se ona danas suočava. Istovremeno, mi smo toliko puta do sada kritikovali ekonomsku politiku upravo zbog toga što nije bilo spremnosti da se ekonomske prilike u zemlji menjaju tako što će se menjati političke okolnosti u kojima živimo. Recite mi, gospodine Cvetkoviću, da li je za vas Srebrenica genocid, težak zločin, događaj iz prošlosti koji nam je ostao ovde u nasleđe, pa ne znamo šta ćemo sa njim?
Vreme. Imaćete posle mogućnosti. Prilično je jasno pitanje. Tri minuta su prošla. Gospodine predsedniče, izvolite.
Poštovani narodni poslanici, prvo bih želeo da vas pozdravim i izrazim zadovoljstvo što se vidimo posle nekoliko meseci pauze. Kao i govornik koji je bio pre mene, hoću da kažem da je vrlo dobro da ovakvi dijalozi idu i da traju, da vidimo šta je to što Vlada radi, šta je to što ne radi dobro, šta je to što radi dobro i u kom pravcu bi trebalo da ona dalje vodi svoju politiku. Nisam baš dobro razumeo da li je pitanje vezano za Srebrenicu, pošto je obrazloženje bilo vezano za korupciju, pa pošto će biti potpitanja, odgovoriću za korupciju, a onda vi možete kroz potpitanja, ako se radi o Srebrenici. Prvo, mislim da kod nas postoji jedna velika zamena teza ili nerazumevanje šta je to borba protiv korupcije, a šta je borba protiv korumpiranih ljudi. Kada se govori o kriminalcima, kada se govori o ljudima koji su počinili neko delo, to je borba protiv korumpiranih ljudi, dakle, protiv pojedinaca. U sistemskom smislu, tom borbom se bave nadležni organi kao što je policija, zatim, službe koje se bave dobijanjem informacija. U tom smislu, kada pogledate šta je to što je uradila ova vlada, mislim da ćete vrlo retko naći čoveka koji može da kaže da su prethodne vlade tu bile aktivnije od nas, jer imate praktično na dnevnoj osnovi da je uhapšena grupa za ovo, uhapšena grupa za ono. Mislim da je nesumnjivo da je ovde, kada se radi o borbi protiv korumpiranih ljudi, napravljen jedan ključni pomak u tom pravcu. Kada se pak radi o borbi protiv korupcije, koja jeste jedan od osnovnih prioriteta ove vlade, onda se pod korupcijom u suštini podrazumeva sistemska osnova da bi ljudi imali neku vrstu mogućnosti da uđu u listu korumpiranih ljudi. To je nešto sasvim drugo i u tom smislu se upravo kroz reforme sistema borimo. I jedna i druga borba, i protiv korumpiranih ljudi i protiv korupcije, jeste borba koja će u kontinuitetu da traje. Ako me pitate da li sam zadovoljan, naravno da nisam. Da li je moglo da bude otkriveno više korumpiranih ljudi – naravno da je moglo. Da li je moglo da bude doneto još više reformi – naravno da je moglo. Ali, ono što me čini spokojnim jeste da kada pogledamo gde se nalazimo sada i gde smo bili pre godinu ili dve dana, onda možemo da vidimo da je napravljen ključni pomak. I, ako bismo nastavili tim koracima, u nekoj doglednoj budućnosti mogli bismo da budemo mnogo smireniji i mnogo bolje vrednovani na toj lestvici. Što se tiče, konkretno, davanja državljanstva Šariću, ako sam vas dobro razumeo, kažete da je on bio korumpiran i pre nego što mu je dato državljanstvo. Moguće da je to tačno. Nemam te podatke. Iskreno, mogu da vam kažem da sam za njega i za tu porodicu čuo pre nekoliko meseci. Pre toga nisam ni znao da oni postoje. Mislim da upravo to da smo čuli o njima i to što je pokrenuta jedna velika aktivnost treba da služi u izvesnom smislu Vladi da ima čime da se pohvali šta je uradila u prethodnom periodu.
Zahvaljujem gospodine predsedniče. Da li želite, gospodine Jovanoviću, da komentarišete ili da se izjasnite o odgovoru? Imate pravo na pet minuta.
Naravno da želim. Pokušaću da budem nešto jasniji, ukoliko me niste razumeli, gospodine Cvetkoviću. Potpuno se slažemo sa vašom konstatacijom da u normalnim društvima pojedinačne primere korupcije i kriminala rešavaju za to nadležne institucije. Ukoliko postoje neke ozbiljne anomalije, onda se time bavi sistem, tako što dođe u parlament, zatraži podršku za neki poseban zakon i to je samo po sebi za nas apsolutno prihvatljivo i sve zakone koji su bili usmereni u tom pravcu smo podržali. Pokušavam nešto drugo da vam kažem. Za nas nije normalno, gospodine Cvetkoviću, da mi kao društvo u fokus svog dnevnog delovanja, u fokus aktuelne politike stavimo kriminalnu strukturu neke druge države, koju mi tako doživljavamo, a ne postavimo pitanje strukture naše same države. Za nas je veoma važno pitanje, svakako važnije pitanje od toga gde je danas Šarić, pitanje kako je on uopšte postao državljanin ove zemlje. Reći ću vam zašto, pošto se vi ne bavite politikom, vi ste ekonomista, nikada niste imali političku ambiciju – zato što je u korenu svakog našeg problema kriminalna prošlost naše zemlje, politika koja se ostvarivala kriminalnim sredstvima. Sada kriminalizujemo susednu državu kroz optužbe koje se iznose svakodnevno, a da pri tom ne postavljamo pitanje odgovornosti onih koji su nas doveli u jednu takvu poziciju. Kako će gospodin Mrkonjić da realizuje projekat privatizacije Luke Bar ako su čelni ljudi, po našem doživljaju i definiciji, susedne Crne Gore tesno povezani sa korupcijom i kriminalom? Da li ste odustali od tog projekta, gospodine Mrkonjiću, ili ne? Kako će gospodin Dinkić da sprovodi privatizaciju u zemlji, ukoliko je svaki čovek koji je ušao u tu privatizaciju sumnjiv zbog kriminalaca kojima je to nesmetano omogućeno? Usvojili smo 2001. godine najbolji Zakon o privatizaciji koji je bio moguć i realan u datim uslovima, na osnovu iskustava češke privatizacije, ruskog modela privatizacije, i taj zakon se dobro primenjivao. Sa problemima smo počeli da se suočavamo nakon rušenja Vlade Zorana Đinđića, 2004, 2005, 2006. godine. Ne možemo to da ignorišemo. Zato nam je veoma važna politika koja će se baviti uzrocima, a ne posledicama. Ne morate vi da znate za Šarića. Mnogi nisu znali. Oni kojima je posao da to znaju i te kako su znali o čemu se radi. Znali su vrlo dobro zašto daju državljanstvo takvim ljudima. Mislim da je naša dužnost da mi kao parlament o tome ozbiljno raspravljamo. Ne da počinjemo nacionalne dnevnike informacijama o sednici Odbora za bezbednost u Crnoj Gori, nego o našim sednicama. Kada to pitanje u potpunosti otvorimo, kada vidimo kakva je politička pozadina tog klana, onda ćemo videti vezu između te političke pozadine i one političke pozadine koja nikada nije rasvetljena, a govorim o 12. martu i ubistvu predsednika Vlade Zorana Đinđića 2003. godine. Zašto je to važno? Zato što samo na takav način možemo izgraditi kredibilnu državu, državu koja se neće suočavati sa poniženjima sa kojima se danas suočavamo. Pristali smo na privatizaciju NIS-a zbog toga što nam je garantovano da će od toga naše društvo imati koristi. Sada plaćamo cenu vojvođanskog gasa; vojvođanski gas ima cenu kao da je uvozni, iz Rusije. Plaćamo najskuplji benzin u regionu, najskuplji gas. Pri tom, vrlo dobro znamo da nam klizi kroz prste „Južni tok“ i da je taj projekat danas više nego neizvestan zbog političkih promena u Ukrajini i ambicija Ukrajine da dozvoli privatizaciju svog energetskog sistema, koja je bila uslov Rusije pre nego što je započela projekat „Južni tok“. To je nešto o čemu moramo da razgovaramo i čemu moramo da se posvetimo. Zato dolazimo do tih paradoksalnih podataka koje pregovori sa MMF-om toliko kompromituju da potpredsednik Vlade izađe sa jednom informacijom, a onda ga MMF demantuje. Zbog toga, gospodine Cvetkoviću, vama postavljam pitanje i o Šarićima, Srebrenici, privatizaciji NIS-a, jer sve to govori o strukturnoj slabosti vaše politike. Dajte nam viziju. Izađe vaš ministar odbrane, pomene NATO. Posle toga sedam dana se vodi kampanja protiv vaše vlade. Ko vodi tu kampanju? Ko stoji iza svega toga? Ko su oni koji kriminalizuju danas vladajuću politiku? Kome je to važno? O tome želimo da razgovaramo. Kakvi su interesi? Nama ministar iz jedne od stranaka vladajuće koalicije kaže da postoje neformalni centri moći, koji ruše jednu stranku vladajuće koalicije. Koji su to centri? Sa kakvim interesima? Otvoreno je pitanje Srebrenice. Nismo ga mi otvorili, kao opozicija, nego predsednik države. Danas vidimo da je to pitanje otišlo u drugi plan, što pre svega govori o nemoći vladajuće većine da suštinski menja ovu zemlju. Nama se to ne dopada, jer mi nismo zainteresovani da se Srbija menja tako što će propadati, nego tako što će se menjati u pozitivnom pravcu.
Vreme. Izvolite, gospodine predsedniče.
Gospodine narodni poslaniče, pokrenuli ste niz pitanja, od kojih svako za sebe jeste važno. Zaista bih voleo da, ako želimo da čujemo odgovore na pitanja, pokrenemo jedno i čujemo odgovor, pa onda drugo, i kada čujemo odgovor da pokrenemo treće. Ovde ste pokrenuli najmanje tri ili četiri ključna pitanja, a to su Šarići, MMF, Luka Bar, ne znam o čemu ste... Srebrenica itd. Ako treba da odgovorim na jedno pitanje, a verujem da će ova pitanja možda ponovo biti pokrenuta, izabrao bih da odgovorim na pitanje koje je mojoj struci najbliže, a to je pitanje odnosa sa Međunarodnim monetarnim fondom. Kada se radi o MMF-u, sasvim pogrešno je javnost bila informisana pre dolaska misije MMF-a da je navodno Vlada prekršila dogovore koje je postigla, da je premašila iznose predviđene za zarade itd. Ta informacija, koju su prenosili svi mediji, uključujući i neke za koje smatrate da su pod kontrolom države, iako ne znam koji su tu, bila je plasirana vešto i u kontinuitetu, tako da se pred dolazak MMF-a stvorio osećaj neizvesnosti kako će se sve to završiti. Međutim, ništa od toga nije bilo tačno. Razgovori sa MMF-om su bili kolegijalni; razgovori sa MMF-om su bili mirni; razgovori sa MMF-om su bili na platformama koje su bile ranije dogovorene. Na kraju ste imali prilike da čujete i vidite da su oni konstatovali da je ono što se desilo u Srbiji u svim tačkama ili isto, a u mnogim tačkama bolje od onog što su bila očekivanja. Misija je završena jednim zajedničkim saopštenjem i obe strane su otišle prilično relaksirane odatle. Ponovo se pokušava da se u javnosti stvori neka priča da ipak to jeste bilo tako, ali nismo se baš sve dogovorili itd. Želeo bih sada da dam informaciju koja jeste tačna, da bi ljudi znali o čemu se tu zapravo radi. Dakle, mi smo se držali svih dogovorenih parametara do trenutka kada je došao MMF. I dalje imamo taj program, koji je na stolu i koji se realizuje. Pitanje penzija i penzione reforme, koja je bila na stolu, ima dva dela. Jedan deo je tzv. parametrijski i taj deo je MMF u potpunosti prihvatio. Drugi deo je pitanje usklađivanja penzija u narednom periodu. Tu smo razmatrali opciju koja je bila na prethodnoj misiji, a stavili smo na sto i opciju koja se pojavila kao interesantna u ovoj misiji. Ta opcija u osnovi znači vezivanje plata iz javnog sektora sa penzijama, tako da bi, dok se još uvek beleže relativno niske stope rasta, penzioneri i zaposleni u javnom sektoru delili zajedničku sudbinu. Čuo sam neke ekonomiste koji komentarišu kako plate u javnom sektoru rastu brže, pa je onda ovo loša varijanta. Međutim, ne treba zaboraviti da su plate u javnom sektoru u suštini pod kontrolom države. Vezivanje penzija za plate u javnom sektoru jeste davanje Vladi instrumenta kojim će moći da vodi adekvatnu ekonomsku politiku. Plate van javnog sektora nisu pod kontrolom države. Dakle, njih određuju privatni vlasnici, i upravo tu postoji taj element neizvesnosti. Mi, naravno, i dalje radimo na tome, utvrđujemo definiciju šta je to javni sektor, da li ulaze javna preduzeća ili ne. Svakako, misija MMF-a je prošla bez ikakvih problema i uz obostrano zadovoljstvo, kako naše strane, tako i Međunarodnog monetarnog fonda.
Zahvaljujem. Gospodin Jovanović ima pravo da komentariše odgovor, odnosno da se izjasni o odgovoru.
Nema šta tu posebno da se komentariše od onog što je rekao gospodin Cvetković. Rekao je ono što mu odgovara, a izbegao da govori o svemu onom što mene interesuje. Gospodine Cvetkoviću, vi ste lider ove zemlje. Kao predsednik Vlade, vi ste lider ove zemlje. Vi ćete možda biti uspešan lider ukoliko se pomirite sa tom činjenicom. Ukoliko tu činjenicu budete negirali, vi ćete sigurno biti neuspešni. Priroda ovih naših odnosa je posledica propisa kojima su oni uređeni. Bilo bi lepo da vama postavimo jedno pitanje, pa onda ministru Šutanovcu drugo, pa ministru zdravlja treće, ali to ovako uređen parlament ne dopušta. Mi smo se borili za takvu skupštinu, vi ste tu mogućnost suzili. Zbog toga sam vas pitao kao lidera ove zemlje – kako mislite da budete uspešni ukazujući na čitav niz problema, bez jasne strategije? Mi posrćemo, u sukobu smo sa našim namerama i ambicijama. Kandidovali smo se za članstvo u EU. Mi smo sami iskazali tu želju, a pokazujemo toliko unutrašnjih slabosti na istoj onoj adresi na kojoj je ta ambicija formulisana – u vladajućoj koaliciji – i da smo zabrinuti za realizaciju jednog takvog opredeljenja. Znate, mi svoje odnose prema vama ne gradimo kao druge stranke. To što ste vi vlast za nas ne znači apriori da smo mi dužni da budemo protiv svega što vi radite, baš kao što nismo dužni da podržavamo one koji su takođe u opoziciji. Mislim da svi znamo da su nam neke vaše inicijative bliže nego inicijative preostalog dela stranaka koje nisu na vlasti. Zato sam vam ukazao, vaša namera da stvorite modernu evropsku zemlju od Srbije, bez odgovora na pitanja koja je postavio život u poslednjih nekoliko nedelja, neostvariva je. Dok ne dobijemo odgovor na pitanje političke pozadine narkoklana Šarića ovde u Srbiji, kao slabost ove zemlje biće tumačena ambicija da se to pitanje postavlja Crnoj Gori. Dok nemamo snage da sami odgovorimo na inicijativu koju smo pokrenuli, a to je inicijativa povodom rezolucije o Srebrenici, naša slabost će biti činjenica da mi izbegavamo raspravu o tom pitanju, da nemamo snage da oslobodimo ovu zemlju odgovornosti koja prati svakog od nas zbog toga što nije omogućeno nama da ukažemo na razlike između nas i onih koji su ubijali u Srebrenici 1995. godine. Međunarodni monetarni fond, evo, samo jedan citat: „Dogovorili smo se sa delegacijom MMF-a da će rast penzija od aprila 2011. godine biti uslovljen rastom cena u javnom sektoru“, a onda izgovor šefa delegacije MMF-a: „Dogovor o ovom pitanju odložili smo za maj“. Ako ovakve razlike uočavamo u svakom segmentu vašeg delovanja, onda je ova zemlja u problemu. Zato nam recite vašu strategiju, ekonomsku, spoljnopolitičku, unutrašnju. Kako ćemo do poverenika za ravnopravnost ukoliko ignorišemo civilni sektor, a on je sam izneo tu temu i stavio je pred našu javnost mnogo pre nego što je ona postala uslov evropskih integracija itd? Kada budemo imali drugačije uređen parlament moći ćemo da postavljamo pitanja svakom od ministara. Evo vam nekoliko elemenata: cena gasa koju plaćamo, Dinkić za to nije glasao ovde u parlamentu, kao ni mi. Da li mi imamo pravo da javnost Srbije dobije odgovor na pitanje zašto domaći gas plaćamo po ceni uvoznog? Da li ste reagovali na promene koje potpuno relativizuju „Južni tok“ kao projekat i odlažu ga za daleku budućnost, u ovom trenutku? Verovatno će on biti samo još jedna šarena laža i priča poput mnogih drugih - dobra, ali nerealizovana.
Zahvaljujem. Ako hoćete, samo se prijavite. Poslanik poslednji komentariše. Nemate reč, gospodine predsedniče. Reč ima narodni poslanik gospodin Velimir Ilić.
Molim vas za malo pažnje. Gospodine predsedniče, izuzetno mi je zadovoljstvo što mogu da vam postavim par pitanja, koja su izuzetno važna u ovom momentu za Srbiju. Prvo pitanje – da li je tačno, a jeste tačno, ali želim da čujem od nekog predstavnika Vlade kako je moguće da je neko firmi „Nuba invest“ dodelio posao da postavi optičke kablove u zoni Koridora 10, putnih koridora, i da su radovi trenutno u toku? Kako je moguće da se to dogodi bez tendera i da nosilac cele aktivnosti bude jedan od slovenačkih tajkuna; da je ministar Dulić već sutradan po podnošenju zahteva dao nalog preduzećima da daju papire, što se u dokumentaciji može pogledati; da se radovi trenutno izvode na koridorima, da se ugrađuje optički kabl? Vrednost investicije je 25.000.000 evra, investicija se isplaćuje za devet meseci, a zarada od korišćenja optičkih kablova je 45.000.000 evra godišnje. Da li je moguće da se jedan takav prirodni resurs proda u bescenje, ljudima sa strane? Ko je to uradio i zašto nije bilo tendera za takav posao? Broj dva, da li je tačno, a ponavljam, jeste tačno, da je „Jugobanka“, kao osnivač „Zagrebačke banke“, uložila sredstva, ovde u dokumentaciji imam tačno i cifre, Hrvati koji su doneli ove papire kažu da je to preko 2,2 milijarde evra, i da se u privatizaciji hrvatske banke sud iz Zagreba obratio Direkciji za imovinu Republike Srbije, a Direkcija je to stavila u fioku i nije reagovala? A zamenik državnog pravobranioca napisao je odgovor da mi nismo zainteresovani za to. To je potpisala gospođa, sada ću vam reći ime, ona je zamenik pravobranioca, tri dana pred primopredaju one vlade ovoj vladi. (Predsednik: Vreme. Zahvaljujem) Ministarstvo pravde je to tražilo i uradilo…
Zahvaljujem, gospodine Iliću. Kasnije ćete imati još mogućnosti, sada je isteklo vreme. Reč ima gospodin Mirko Cvetković, predsednik Vlade. Izvolite.
Pokušaću da dam kratke odgovore na ova pitanja, pošto postoji jedna specifična sličnost između ovih pitanja i pitanja vezanih za Šarića. Mi se vezujemo za neke događaje koji su nastali u trenucima kada ova vlada nije bila formirana i sada smo u situaciji da popravljamo ono što se dogodilo. Razlika između mene i nekih narodnih poslanika upravo je to što ja smatram da mi treba da gledamo da budemo što bolji i da svakog dana budemo sve više transparentni, a ne da se vraćamo unazad i da jadikujemo nad onim što je bilo. Konkretno, što se tiče Šarića, on je dobio državljanstvo 30. maja 2005. godine, tako da, ako mene pitate zašto mu je dato državljanstvo, mogu da vam kažem da sam u to vreme radio potpuno van državnog sektora. Niti sam znao ko je Šarić, niti me je interesovalo ko je kakva državljanstva dobijao. „Jugobanka“ je otišla u stečaj pre šest-sedam godina, a „Ju banka“, koja je bila druga banka, privatizovana je pre nekoliko godina. Ako su one finansirale nešto, dale itd., ukoliko vi imate te podatke, mislim da je to jako dobro, vi te podatke lepo spakujte i pošaljite ih nadležnim organima, a dajte da ovde napravimo ovu državu boljom nego što ona jeste. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Mrkonjić želi takođe da odgovor na deo pitanja.
Ne želim da dopunjavam predsednika Vlade, čovek je sve lepo odgovorio, ali osećam obavezu jer je verovatno za deo mog resora vezano pitanje o ovim kablovima. Molim poslanika Ilića da bude strpljiv do ponedeljka, dobiće pismen odgovor, tačno u detalje, ja sam popisao sve detalje sada. Hvala najlepše, računam na vašu korektnost.
Gospodin Velimir Ilić ima reč.
Zahvaljujem se gospodinu Mrkonjiću zbog toga što će dati pismeni odgovor. Međutim, gospodine predsedniče, vama je u glavi samo Šarić, nisam pomenuo Šarića, nego Dulića. Znači, Oliver Dulić, ministar za prostorno planiranje je dao saglasnost. Postavljam pitanje – kako je moguće, ponavljam, da se to uradi bez tendera? Jer, nekada je doneta odluka u Vladi da će to biti najveći resurs za dodatne prihode železnice i „Puteva Srbije“, da se koriste prirodni resursi Koridora i da se optički kablovi iznajmljuju, izdaju i da to ide u prihod preduzeća, a ne da se daje tajkunima da oni zarađuju toliki novac, potpuno besplatno i bez ikakvog tendera da dobiju posao. Drugo pitanje, što se banke tiče, ovde su svi papiri. Gospođa koja je rekla da nije zainteresovana i koja je to odgovorila... Hrvati su nas obavestili da mi posedujemo skoro milion deonica u „Zagrebačkoj banci“. Te su deonice stavljene na privatne račune, koji su pod šiframa. Interesuje me čije su ovo šifre, ko stoji iza ovih šifara, šta se tu zapravo dogodilo i kako je moguće da jedna država nije zainteresovana za toliki novac i za tolike deonice koje se dele? Gospodine predsedniče, mogu vam priložiti kompletnu dokumentaciju, koju možete pogledati, pregledati i videti o čemu se radi, i za prvo i za drugo pitanje, imena, prezimena, firme i sve ostalo. Biće mi drago da dobijem pismeni odgovor na ova dva pitanja.
Izvolite, gospodine predsedniče.
Samo kratak komentar. Niste rekli – Dulić, nego ste rekli – kako je moguće da je neko nešto uradio. Za mene je „neko“ nejasno. Sad sam razumeo ko je taj „neko“, po vašem mišljenju. Naravno, ukoliko je napravljen neki prekršaj, potpuno podržavam da se protiv toga pokrene postupak. Molio bih vas da svu dokumentaciju koju imate ne dostavljate meni, nego nadležnim organima koji se time bave, jer ja se ne bavim istraživanjem afera. Što se tiče prvog dela, tu ćete već dobiti informaciju, kao što je rekao ministar Mrkonjić. Kada se radi o „Jugobanci“, samo želim da vas podsetim još jednom da je „Jugobanka“ u stečaju i sva njena imovina predstavlja stečajnu masu. Prema tome, ta stvar jeste već u okviru određenog procesa, koji je na sudu. Ako ste uspeli da pronađete neku stečajnu masu za koju stečajni upravnik nije znao, biće dragoceno da mi tu masu uzmemo; ne mi, nego poverioci „Jugobanke“. Ohrabrujem vas da sa tom dokumentacijom izađete.
Da li želite da komentarišete? Izvolite.
Što se tiče „Jugobanke“ i „Zagrebačke banke“, odnosi se na 2008. godinu, kada ste vi bili ministar finansija. Prema tome, daću vam dokumentaciju, gospodine predsedniče. Drago mi je što će gospodin Mrkonjić razmotriti situaciju. Nemojte dozvoliti da više ulaze u vaš resor i da vam rade tamo šta hoće, stavite to pod kontrolu. Mi verujemo u vas da ćete to uraditi veoma brzo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Poštovani građani Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade, ministri u Vladi, želeo bih da se priključim pitanju koje je postavio prvi kolega koji vam je danas postavljao pitanje, gospodin Čedomir Jovanović. Mogao sam da kažem, recimo, i poslanik koji na ruci ima skuplji sat nego što ja imam automobil, a ima manje mandata u ovom parlamentu od mene. S druge strane, pošto je njegovo pitanje vezano za borbu protiv kriminala i korupcije u ovom trenutku i za to ko stoji i da li uopšte ima političke pozadine u ovom slučaju Šarić, ja se priključujem tom delu pitanja i sad ću vam i ja postaviti nekoliko pitanja. Znači, ja govorim o Šariću, koji je u bekstvu, ne govorim o Duliću. Ne znam da li je on u bekstvu ili ne. Hoću da vam postavim nekoliko pitanja. Žao mi je što ministar Dačić nije tu, ne bih vama postavio ta pitanja. Predsedniče, ja sam ovde, nisam na galeriji. Prvo ću vam postaviti dva pitanja, pa ću onda na osnovu vašeg odgovora na ta dva pitanja nastaviti sa vama dalje da razgovaram. Kada je MUP Srbije započeo operativnu obradu tog klana braće Šarić, i da li je Darko Šarić, kada je dobio u Srbiji novu ličnu kartu dobio i pasoš?
Izvolite, gospodine predsedniče.
Što se tiče prvog pitanja – kada je započeta operativna obrada, nisam siguran da li su to baš informacije o kojima može da se priča, zato bih to ostavio za neki zatvoreni deo o tome kako je to teklo. Uzgred da vam kažem, lično ne znam to, a i kada bih znao ne bih smeo da vam kažem. Što se tiče ovog drugog, mogli biste da pomognete ovom parlamentu i da kažete kako je Šarić dobio državljanstvo. Mogu da vam kažem da je ličnu kartu i pasoš dobio na osnovu tog državljanstva koje je dobio 30. maja 2005. godine, a vas bih zamolio da objasnite kako je dobio državljanstvo tog datuma. (Dragan Šormaz, s mesta: Da li mogu da dobijem reč?)
Gospodine Šormaz, ipak bih da dam jedno obaveštenje, s obzirom na to da ste očigledno zainteresovani za resor ministra unutrašnjih poslova. Gospodin Ivica Dačić je u Ukrajini, ima vrlo važne državničke obaveze. Gospođa Malović ima reč.
Želela bih da dopunim predsednika Vlade i da kažem da bi bilo vrlo neozbiljno kada bi se u javnosti iznosili momenti kada su započele operativne obrade ili kada je tužilaštvo počelo da se bavi slučajem Šarića i svim drugim slučajevima. Takođe želim da vas podsetim, a i javnost Srbije, na rezultate bavljenja policije, BIA i Tužilaštva za organizovani kriminal slučajem Šarić, a to je zaplena oko tri tone kokaina, koja predstavlja jednu od najvećih zaplena ne samo u Srbiji nego i u svetu. To je nešto što predstavlja sliku Srbije i to dokazuje ono što je Vlada Republike Srbije prilikom svog osnivanja 2008. godine u julu mesecu i stavila u svoje prioritete, a to je borba protiv organizovanog kriminala i korupcije. Što se tiče samog državljanstva, to isto možemo da postavimo kao pitanje, s obzirom na to da je po zakonu iz 2004. godine postojala mogućnost da tadašnje Ministarstvo unutrašnjih poslova, na osnovu procene, odbije davanje državljanstva određenim licima, ukoliko je ugrožena bezbednost zemlje. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Šormaz.
Mislim da nije trebalo da aplaudirate, a sada ćete videti zašto. Prvo, o operativnoj obradi braće Šarić mediji su pisali, gospodine ministre i gospođo ministarka pravde, još 2004. godine, i to je javna stvar. Njihova operativna obrada je počela još 2004. godine u Srbiji, oni su tada živeli u Pljevljima. S druge strane, iako su oni tada živeli u Pljevljima i prebivalište im je bilo u Pljevljima, podsetiću vas, gospodo, da je to bila državna zajednica, da smo bili jedna država i da je bila dovoljna promena prebivališta da se dobije državljanstvo, takođe po zakonu. To je druga stvar. Nikada nije postojala obaveza za bezbednosnu proveru, jer je bezbednosna provera kao zakonska obaveza uvedena Zakonom o državljanstvu, koji smo zajedno usvojili kada je Srbija postala nezavisna država. U tom zakonu je kasnije predviđena bezbednosna provera, koju radi BIA. Pre toga nije postojala. Vidim da kolega koji ima skuplji sat nego ja automobil nije to znao, pa je postavio pitanje, ali sada je dobio i odgovor. Nije postojala uopšte potreba. Šarić je dobio novu ličnu kartu januara 2009. godine, predsedniče Vlade, a ni u jednim novinama se ne nalazi fotografija sa te lične karte, nego starije. Zašto to? Imamo mi još pitanja. Da li znate da je uhapšen... Kada već govorite o tim uspesima, naravno da postoji uspeh, jer se oni operativno prate od 2004. godine; naravno da postoji uspeh i da je na kraju, zahvaljujući informacijama BIA, tamo na drugom kontinentu neko zaplenio tri tone kokaina. Oni su postojali na listi organizovanog kriminala u Srbiji i tu takođe (gospodin Dačić bi, da je ovde, to potvrdio) piše ono što ste vi rekli, ministarka – da su podržani od strane nekih struktura u Crnoj Gori. Posledica tog rada je bila takođe javna stvar – uhapšen brat od strica Darka Šarića 1. jula 2007. godine kod hotela „In“ u Beogradu, sa dvadeset kilograma heroina, četiri automobila, većom količinom novca. Znači, protiv njih se borba vodila i ranije, a ne na ovaj način kako se sada govori; bili su hapšeni, nisu bežali i sada su neki od njih u zatvoru zahvaljujući tome. Imam sledeće pitanje, sad kada ste dobili sve ove informacije. „Metals banka“, predsedniče Vlade, vlasnik je bio Ananije Pavićević, prodata je, naravno, AP Vojvodini. Da li možete da mi odgovorite na pitanje sa kim je „Metals banka“, dok nije prodata, bila povezana poslovno, ko je imao deponovan novac u njoj? Mislim na državne institucije, ne mislim na privatni kapital. Da li je ta banka učestvovala u kupovini onog zemljišta o kome se sada govori, vezano za poslove koje je imao taj narkobos Darko Šarić, koji je ovde spominjan i koji je kupovao zemlju po Vojvodini? Da li je ta banka uključena u te poslove i sa kim je bila povezana i da li učestvuje u tim poslovima? To je sledeće moje pitanje.
Reč ima gospođa Malović.
Kao građanin Srbije i kao ministar pravde bila bih vrlo srećna da je obrada ovog narkokartela ili nekog drugog počela 2004. godine, jer to ne bi rezultiralo imovinom koju sada oni poseduju, a koja se procenjuje na više desetina ili stotina miliona evra. Među imovinom koju je direkcija za oduzimanje imovine, pri Ministarstvu pravde, juče zaplenila nalazi se i diskoteka u centru Kragujevca, gde je nekada bila zgrada pod zaštitom, spomenik kulture. Volela bih da je tada ozbiljno rađeno na temu tog narkokartela. Verujem da ne bi stekli svu onu imovinu koju sada imaju i verujem da će u daljem radu, u finansijskim istragama biti otkrivena celokupna njihova imovina. Što se tiče njihove povezanosti sa „Metals bankom“ i sa bilo kojim drugim preduzećem, ako bi vam bilo ko to rekao u ovom momentu, odao bi službenu tajnu, jer se vodi istraga, koja je po zakonu tajna. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Mislio sam da će odgovoriti predsednik Vlade, ali dobro. Vi govorite o nečemu što piše u novinama. Pogledajte „Danas“ – akcija „Balkanski ratnik“, to su Šarići, a da li znate šta je akcija „Memfis“? To je Anton Canaj. Pošto ne znate sa kim je sve bila povezana „Metals banka“, da li znate da su u toj banci bili Garancijski fond Vojvodine, pokrajinski sekretarijat je imao deponovan novac u „Metals banci“, Fond za razvoj Vojvodine i Fond za kapitalna ulaganja? Inače, svima je šef Bojan Pajtić, predsednik upravnog odbora itd. Kasnije kupuju „Metals banku“ od dotičnog Pavićevića i planiraju da prave razvojnu banku Vojvodine, što je suprotno zakonu. Inače, za sve to vreme ta banka sarađuje sa prvom crnogorskom bankom Ace Đukanovića. Verovatno ste o tome pričali sa ministrom u Crnoj Gori danas. Da li znate da je preko te banke crnogorski biznismen, vlasnik „Rokšpeda“, uhapšen 2007. godine, Anton Canaj, kupio više od 50 firmi u Vojvodini, a da je od te banke dobijao lažne garancije? To je akcija „Memfis“, na osnovu toga je uhapšen. Kada već govorimo o borbi protiv kriminala i korupcije, ja govorim o uhapšenima – rekao sam koji je Šarić uhapšen, govorim ko je sada uhapšen, a vi govorite o onima koji su u bekstvu i gde je urugvajska policija zaplenila kokain. Hapšenje je urađeno naglo u drugoj polovini 2008. godine, gospodo. U drugoj polovini 2008. godine, ponavljam. Dotični Šarić kupuje na brzinu tu istu imovinu, očigledno da ne bi bila zaplenjena, kao što vi govorite, kupuje tu istu imovinu, tu istu zemlju preko ljudi kao što su Mile Jerković, Zoran Ćopić Ćopa itd. Ali, šta je još interesantno? Zašto je meni žao što i ministar policije nije ovde? Ako vidimo ko je povezan i ko učestvuje sa ovom bankom, a pričamo o povezanosti, da li postoji politička pozadina, baš nas interesuje da li postoji politička pozadina, jer je kupovao zemlju preko ljudi i banke, gde je Bojan Pajtić držao praktično sav novac, a opet, povezan je sa bratom Ace Đukanovića i njegovom bankom. Znači, kada sve to vidimo, da li je tačno da je Mile Jerković, o tome su pisalimediji, u izjavi datoj policiji pominjao Batu Đurovića, sadašnjeg načelnika UBOPOK-a? To može pismeno da mi odgovori gospodin Dačić. Da li je pominjao, mediji su isto o tome pisali, šefa kabineta gospodina Lazarevića u njegovom kabinetu? Takođe, moram reći da su i Bata Đurović, koji je pre nego što je postavljen za načelnika UBOPOK-a bio sekretar za bezbednost, ili kako se to već zove, u Fudbalskom savezu Srbije, znači, vodio je računa o bezbednosti na utakmicama veznim za našu reprezentaciju i bio je dobar prijatelj sa Terzićem, gospodinom za kojim još postoji poternica, koga tražimo u vezi s fudbalskom mafijom, koji je u bekstvu, kao i Šarić... Da li znate šta je interesantno? Terzić je u bekstvu, Fudbalski savez Srbije... Bata Đurović, o njemu Jerković daje izjavu policiji, to će mi potvrditi Dačić, a pričamo o političkoj pozadini, da li je ima ili ne, i jedan i drugi su iz Pljevalja, a i Šarići su iz Pljevalja, a i vlasnik „Rokšpeda“ je iz Pljevalja. Znači, politička pozadina očigledno postoji. Mislim da ste delom na tragu da politička pozadina postoji u Crnoj Gori, tačno, ali politička pozadina očigledno postoji i u Srbiji. Očigledno je da ti ljudi koriste taj novac da kupuju zemlju i firme baš po Vojvodini, koja bi mogla da bude sledeće neuralgična tačka Srbije. Ova pitanja koja sam postavio uopšte nisu naivna.
Vaše vreme za izjašnjenje o odgovoru je završeno. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Božidar Delić.
Imam pitanje za gospodina premijera. Gospodine Cvetkoviću, želeo bih da pitam da li ste upoznati sa razmerama kriminala koji postoji u Republičkom hidrometeorološkom zavodu, tačnije u sektoru za protivgradnu zaštitu? Već godinama se o tome govori i piše, da je u pitanju zloupotreba položaja, da je u pitanju krupni kriminal i da je u pitanju korupcija. Gospodine Cvetkoviću, znam da su vam radnici ovog zavoda u poslednje vreme poslali neka pisma i da su ta pisma išla na više adresa. Takođe znam da je ogromna većina radnika ovog zavoda stručna i da su pošteni ljudi, ali upravo preko ovih pisama želi se da se prikrije nekoliko rukovodećih ljudi iz ovog sektora, koji već godinama oštećuju budžet Srbije i državne resurse Srbije koriste radi punjenja sopstvenih džepova. Takođe znam, gospodine Cvetkoviću, da ste vi ispred Vlade, da li je to bilo prošle godine, za pomoćnika direktora tog sektora postavili jednog od rukovodilaca. Ne znam samo koliku podršku Vlade on ima. Pošto očekujem da mi na ovo odgovorite sada, ukoliko možete, ali posebno da mi na ovo odgovorite u pismenoj formi, navešću samo neke od elemenata, da bi i ostali poslanici mogli da vide kolike su razmere kriminala i zloupotrebe. Prvo je vezano za nabavku radara „gematronik“, koji su nabavljani u Nemačkoj još 1996. godine, a koji nikada nisu radili kako treba; nikada dokumentacija za te radare nije stigla u Zavod i nalazi se u privatnom posedu, a privatnici te radare popravljaju koristeći delom i usluge Elektronskog fakulteta u Nišu. Drugi segment su protivgradne rakete. U Srbiji postoje tri proizvođača protivgradnih raketa: „Trajal“ Kruševac, „Poliester“ Priboj i „Krušik“ Valjevo. Bilo bi normalno, gospodine Cvetkoviću, da se raspiše tender svake godine za nabavku onoliko raketa koliko nam je potrebno za protivgradnu opremu. Ove godine je poveden postupak da se nabavi 4.500 raketa i da kontrolu vrši Ministarstvo odbrane. Međutim, nabavka ovih raketa izvršena je direktnim dogovorom u četiri oka. Danas se u skladištu ovog sektora, bez ikakvog ugovora i bez ikakvih odobrenja, već nalazi 3.000 raketa.
Vreme. Zahvaljujem. Izvolite, gospodine predsedniče.
U odgovoru na jedno od prethodnih pitanja sam pokušao da napravim distinkciju između borbe protiv kriminala i korupcije i borbe protiv korumpiranih ljudi. Pri tome sam rekao da se Vlada, odnosno ja lično ne bavim borbom protiv korumpiranih ljudi, već da to radi policija, a mi se borimo protiv kriminala i korupcije na sistemski način. Vi ste spomenuli da imate informacije o nizu korumpiranih ljudi. Naravno da sam, isto kao i vi, protiv tih korumpiranih ljudi. Pozivam vas da sve te informacije predate policiji; kada ih bude pročitala, ako dođe do zaključka da tu postoji nešto, ona će to pokrenuti. Što se tiče ovog drugog pitanja, ovo je već nešto što zavređuje da se pogleda, a to je da li se nabavka vrši u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama ili ne. Obećavam vam da ću već koliko sutra utvrditi i pokrenuti postupke, ukoliko su kršeni ti propisi.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Deliću.
Gospodine ministre, gospodine predsedniče, hoću da ukažem još na dva slučaja vezana za ovaj sektor. Mnogima u ovoj sali nije poznato da postoji jedinstveni sistem protivgradne odbrane Srbije i Republike Srpske. Predlažem, gospodine predsedniče, da se ugovor po kome se to radi preispita, jer kako je moguće da protivgradnom odbranom Republike Srpske rukovodi Zoran Babić, sada načelnik protivgradne zaštite Republike Srbije, sa gospodinom Đorđem Kardumom, koji je doskorašnji pomoćnik direktora? Zatim, da se ispita kako se nabavljaju rakete za protivgradnu zaštitu Republike Srpske i da li su to iste one rakete koje je Srbija nabavila za svoje potrebe. Radnici našeg zavoda odlaze u Republiku Srpsku, dok im se ovde pišu slobodni dani. Za pet meseci 2009. godine oni su uspeli da ostvare 7.500 slobodnih dana. Još nešto, gospodine predsedniče, u julu mesecu, mislim da je do vas trebalo da dođe taj izveštaj, jedna nezavisna komisija pregledala je radarske centre. Pronađeno je da je u tim radarskim centrima instalirano 430 uređaja, antena i linkova. Od toga, samo 20% je u funkciji za potrebe Zavoda, 15% za potrebe drugih korisnika sa ugovorom, prvenstveno MUP-a Republike Srbije, 65% instaliranih uređaja nema nikakav pravni osnov. Ti uređaji koriste struju, koriste državne resurse, a radi se o uređajima koje koriste razni provajderi, koji i te kako naplaćuju svoje usluge. Govori se o ciframa od nekoliko miliona ili čak nekoliko desetina miliona evra. Takođe, gospodine predsedniče, želim da vam kažem da nisu svi radarski centri podlegli korupciji. Recimo, iznad Vranja, na planini Kukavici nijedan uređaj nije postavljen bez pravnog osnova, ali zato radarski centri Niš, Kruševac, Bešnjaja, Užice, Bukulja i Valjevo imaju i po 80% uređaja koji su postavljeni i koji se koriste bez pravnog osnova, a novac od korišćenja ovih uređaja ide u privatne džepove, i to samo nekoliko ljudi iz Republičkog hidrometeorološkog zavoda. Hvala.
Gospodine Cvetkoviću, izvolite. Nećete? Dobro. Reč ima narodni poslanik Vlajko Senić.
Poštovana predsednice, poštovani poslanici, poštovani predsedniče Vlade i članovi Vlade, mislim da je ovo dobra prilika i da će nam vaše prisustvo mnogo više pomoći da podignemo ugled parlamenta nego naša borba da se kroz zakon o parlamentu nekako izborimo za veću specifičnu poziciju Narodne skupštine. Naime, hteo sam da postavim pitanje ministru energetike. Međutim, s obzirom na to da ste vi kao predsednik Vlade juče bili prisutni na ovom međunarodnom samitu vezanom za energetsku bezbednost, u Budimpešti, mislim da je dobro da kao narodni poslanici dobijemo neke informacije o tome na koji način će i kojom dinamikom ići realizacija projekta „Južni tok“, koji je zaista od strateškog značaja za našu zemlju. Kada smo glasali o tome u Skupštini bilo je različitih rasprava, različitih pozicija. Verujem da su i poslanici koji su to podržali i poslanici koji su imali određene sumnje u realizaciju činili to iz najdubljih i najboljih namera, ali kada je već taj posao završen i prihvaćen, mislim da je obaveza svih nas, i poslanika i Vlade, da se borimo za taj projekat, jer je veoma važno da projekat „Južni tok“, kad smo već napravili taj sporazum, bude realizovan i da prođe kroz Srbiju. Vaša izjava posle sastanka je bila ohrabrujuća. Hoću da kažem ono što naši mediji nisu preneli, a to je da je na inicijativu naše delegacije u tu deklaraciju, čini mi se da je tako bilo, uneta i inicijativa da „Južni tok“ bude deo zajedničkog energetskog i bezbednosnog projekta u Evropi, iako je tokom konferencije očigledno jači utisak ostavila ideja... Uostalom, i gospodin Tanaka, predsednik Međunarodne energetske agencije, rekao je da je po njegovom mišljenju za snabdevanje Evrope bolje da se igra na kartu projekta „Nabuko“, zato što bi on omogućio da se Evropa snabdeva gasom bez velike zavisnosti u odnosu na Rusiju. Mislim da je za nas važno da projekat „Južni tok“ bude do kraja realizovan. Mislim da svi zajedno tome treba da damo doprinos. Prosto, želeo sam da sa nama podelite utiske da li mislite da se te stvari kreću u onom projektovanom pravcu, da li možda možemo da očekujemo neke probleme. Jer, ukoliko bi eventualno bilo nekih odlaganja i problema, za sve nas je bolje da se što pre suočimo sa potencijalnim problemima, nego da ih eventualno guramo pod tepih. Sad nije tema vraćanje unazad, kako je došlo do toga. Ovo je tema, i gledamo svi zajedno u budućnost – šta svi zajedno možemo da učinimo da taj projekat koji smo već potpisali... kako diplomatski, ekonomski, vojno možemo da lobiramo i da učinimo da on ipak bude projekat koji će biti uključen u tu energetsku mrežu Evrope, jer političke promene u Ukrajini, ali i političke promene koje su se desile u Bugarskoj, čini mi se, mogu do neke mere da uspore taj projekat. Hvala.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine predsedniče.
Daću vam jedan sažeti odgovor, vezano za događanja na jučerašnjoj konferenciji u Budimpešti. Vaše pitanje je prevashodno bilo okrenuto prema „Južnom toku“, ali konferencija se nije bavila „Južnim tokom“. Jeste u jednom delu, ispravno ste informisani, na naš predlog je to ušlo u deklaraciju. O tome ću reći kasnije. Međutim, konferencija je imala mnogo širi zadatak, a taj zadatak jeste bio da razmotri zajedničko planiranje i strategiju sigurnosti u snabdevanju energijom za zemlje centralne, istočne i jugoistočne Evrope. Pri tome, kao rezultat te konferencije otprilike su bile neke tri ideje, koje su kao okosnice svih onih diskusija i usvojene. Jedno jeste da je za sve ove zemlje koje sam pomenuo važno da obezbede diverzifikaciju izvora snabdevanja energijom, odnosno da ne zavise samo od jednog izvora. Imali smo negativno iskustvo kada smo zavisili od jednog izvora – kada je nastao problem u Ukrajini našli smo se u veoma teškoj situaciji. Druga ideja je bila ideja o izgradnji infrastrukture, ne toliko zajedničke, koliko veza između infrastruktura koje bi bile kao mreža u čitavom ovom regionu i u svim zemljama. To bi faktički omogućavalo da imate alternativne rute snabdevanja, pa ako neka od ruta zakaže, možete da poručite energente iz drugog pravca. Treći zaključak se zapravo izvodi iz ova prva dva. Ako imate diverzifikaciju izvora, ako imate zajedničku infrastrukturu (uslovno rečeno zajedničku, da kažem - jedinstvenu), onda de fakto možete da stvorite jedno mini regionalno tržište energenata, gde oni kroz različite izvore i različite opcije snabdevanja međusobno konkurišu, što je naravno u korist potrošača, koji bolje prolaze. Dakle, to je bila okosnica i to je bilo ono o čemu smo razgovarali. Sama deklaracija se nije bavila nijednim projektom, ali su u jednom članu bila pomenuta dva-tri projekta, među kojima se nije nalazio „Južni tok“. Mi smo onda rekli da bismo želeli da „Južni tok“ uđe u taj dokument, rekli smo – ukoliko vi ne smatrate da je za vas važan, mi bismo bili spremni da piše da je važan za Srbiju, jer za nas on jeste važan. Kada smo dali taj predlog on je prihvaćen, ali i više od toga – ne samo da je prihvaćen, nego su nam se pridružile još neke zemlje, pa se onda pojavio tekst da je „Južni tok“ važan za Bugarsku, Srbiju, Mađarsku, Slovenija se priključila, ne mogu da se setim da li je Hrvatska, itd. Uglavnom, to je ušlo u dokument, uz podršku više zemalja, tako da smo imali priliku da praktično jednoglasno usvojimo taj važan dokument. Dokument je programskog karaktera i bavi se ovim problemima o kojima sam govorio.
Zahvaljujem. Gospodin Petar Škundrić ima reč. Izvolite.
Nekoliko reči u vezi sa postavljenim pitanjem. Uvaženi narodni poslanici, želim da kažem da se sve aktivnosti u vezi sa realizacijom projekta „Južni tok“ odigravaju po planu, kada je u pitanju učešće Republike Srbije u realizaciji ovog panevropskog projekta. Zašto kažem panevropskog projekta? Jer je jedanaest ili dvanaest evropskih država uključeno u realizaciju ovog projekta. Nije ovo bilateralni projekat između Srbije i Ruske Federacije, nego je reč o velikom broju evropskih zemalja koje su potpisale slične ili iste aranžmane kao i mi sa Ruskom Federacijom, što se tiče realizacije projekta „Južni tok“. Nezavisno od projekta „Južni tok“, sprovodimo plan, nacionalni plan gasifikacije Republike Srbije i obezbeđujemo sve potrebne uslove da bismo imali visoku energetsku stabilnost ili bezbednost u vezi sa snabdevanjem Srbije ovim plemenitim energentom. U tom smislu, doneli smo odluku da se pristupi izgradnji novog podzemnog skladišta gasa, podzemnog skladišta gasa „Banatski Dvor“. Prva faza je praktično završena. Formirano je zajedničko preduzeće sa strateškim partnerom „Gasprom“ i stvoreni su svi uslovi da se pristupi realizaciji druge faze dostizanja željenog kapaciteta od osamsto miliona normalnih metara kubnih prirodnog gasa u tom skladištu. Pored ovog posla koji je vezan za drugo skladište prirodnog gasa, koje će biti finansirano iz kredita koje nam je odobrila Evropska banka za rekonstrukciju i razvoj, pod veoma povoljnim ili najpovoljnijim uslovima, razgovarali smo i sa slovačkom državom i slovačkim kompanijama o izgradnji još jednog skladišta gasa. Normalno, o tome će se donositi odluke po procedurama koje važe u našim zakonima. Pristupamo interkonekcijama sa susednim zemljama da bi naša mreža u potpunosti postala deo integralne mreže u ovom delu Evrope ili da bi se energetski potpuno integrisala u EU. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, svakako da je prethodnih dana jedna od najvažnijih tema u javnosti bila upravo ova afera u vezi sa braćom Šarić. Pričalo se dosta o ispitivanju porekla imovine, o zapleni te imovine, ali mislim da je svakako jedan od najzanimljivijih aspekata čitave te priče upravo povezanost braće Šarić sa političkim strankama. Jer, jasno je da tokom prethodnih godina niko nije mogao od običnog smrtnika postati vlasnik krupnog kapitala, a da nije imao izuzetno čvrste političke veze sa političkim strankama i onima na vlasti, ali se te veze uvek gaje i sa strankama u opoziciji, barem to rade najveći tajkuni, i bez obilnog finansiranja tih političkih stranaka. Oni koji su te veze gubili često su prolazili poput Bogoljuba Karića, koji je preko noći od, da kažem, uvaženog člana društva i vlasnika velike imperije postao lice sa poternice i ostao bez velikog dela svoje poslovne imovine. Ono što je zanimljivo, karijeru sličnu njegovoj, uslovno rečeno sličnu, imao je i gospodin Željko Mitrović, vlasnik „Pinka“, koji je veoma dobro poznat našoj javnosti. On je počeo kao jedan običan muzičar, kao gitarista, ukoliko se ne varam. Veoma brzo je uz pomoć političkih veza i članstva u tadašnjoj Jugoslovenskoj udruženoj levici proširio svoju poslovnu imperiju. Do 2000. godine on je poprilično razgranao biznis. Napravio je televiziju koju ste vi, čelnici dosovog režima u to vreme žestoko kritikovali zbog kiča, šunda, španskih serija, čak ga optuživali da je direktno pomagao, zabavljajući narod, produžetak Miloševićevog režima. Bilo je za očekivati da će on biti jedan od tih čija je imovina bila predmet preispitivanja, da će proći možda kao Bogoljub Karić, međutim, on je očigledno imao izuzetno dobre političke veze i u strankama koje danas čine vladajuću koaliciju. Dakle, i u Demokratskoj stranci, pre svega, ali i u SPO i u nekim drugim. Jasno je da je on nastavio da se bogati i nakon petooktobarske revolucije. On je samo za jednu kompaniju, podatak je dostupan na internetu preko APR-a, znači za „Pink international company“, u 2008. godini u aktivi imao 9.666.485.000 dinara. To je samo jedna od njegovih brojnih firmi. Mene zanima da li je Vlada Republike Srbije ikada kontrolisala tu imovinu, da li je to u planu? Da vidimo, imajući u vidu da ste se u prethodnom periodu dosta angažovali oko toga. Mislim da je ovo vlasnik kapitala koga bi takođe trebalo proveriti.
Vreme. Izvolite, gospodine predsedniče.
Mislim da smo već čuli odgovor da ne možemo razgovarati o nečemu što je pod istragom, znači, da li je kontrolisana imovina, dokle je stigla kontrola itd. Zamolio bih da ostavimo istražnim organima da to urade; kada oni to budu uradili imaćemo informaciju o tome.
Gospodin Šarović.
Gospodine predsedniče Vlade, shvatiću da ste mi potvrdno odgovorili na ovo moje pitanje, odnosno da je imperija Željka Mitrovića trenutno pod kontrolom pravosudnih organa. Vama bih ukazao na neke stvari koje bi, po mom mišljenju, trebalo da proverite. Nisam previše informacija pripremio sada, jer je vreme kratko, ali je nesporno da je Željko Mitrović barem deo svoje imovine stekao kršenjem zakona i uz obilatu političku pomoć tada vladajućih partija. Konkretno, zgrada „Pinka“, znate da se nalazi na Dedinju, izuzetno je velike vrednosti; kao što znate, ona je napravljena apsolutno bez ikakvih dozvola. Dana 31. januara 2000. godine donet je regulacioni plan prostorne celine Dedinja. Taj plan je, između ostalog, regulisao blok gde se nalazi ta zgrada. To je, ukoliko se ne varam, blok 21. Sam plan nije toliko zanimljiv. On je propisao određene parametre, kakvi objekti se mogu zidati, kakva je pokrivenost itd. Međutim, sporan je član 43, koji je očigledno bio potpuno besmislen, protivustavan i namenjen upravo tom jednom čoveku. Tim članom 43. propisano je da je moguće na tom prostornom delu Dedinja legalizovati čak i objekte koji ne ispunjavaju kriterijume koji su dati prostornim planom. Taj regulacioni plan je otišao na Ustavni sud. Ustavni sud je doneo 31. 12. 2002. godine odluku kojom je potvrđen regulacioni plan, ali je, naravno, taj famozni član 43. proglasio protivustavnim. Podrazumeva se da je u međuvremenu, prema dogovoru koji je postojao, pretpostavljam, sa u to vreme vladajućom DS i SPO, Željko Mitrović podneo zahtev za legalizaciju i legalizovao svoj objekat. Da čitava stvar bude zanimljivija, svi ostali vlasnici objekata u tom bloku 21 koji ispunjavaju uslove u skladu sa zakonom do dan-danas nisu uspeli da legalizuju svoje objekte. Kada govorimo o programu Pink televizije, zaista mislim da on nikada nije bio gori nego što je danas. Ukoliko se neko mogao optuživati za očuvanje Miloševićevog režima i za zabavljanje građana, postavlja se pitanje da li sada ove emisije neko kontroliše, da li ih kontroliše RRA? Da li Vlada, ministarstva kulture, obrazovanja i vi kao predsednik imate mišljenje o emisijama poput „Trenutka istine“, „Velikog brata“? Jasno je da se zbog tih emisija i na račun tih emisija uzimaju izuzetno velika novčana sredstva. Da stvar bude još gora, jedan od autora i kreatora tog serijala „Veliki brat“ je upravo gradonačelnik Beograda Dragan Đilas, koji je bio visoki funkcioner... On je najpre bio funkcioner, bio je u Narodnoj kancelariji Borisa Tadića, to mu je bila odskočna daska i tada je krenuo. Nije se, kako on kaže, obogatio pre politike; on se obogatio za vreme bavljenja politikom. On je tada krenuo krupnim koracima da uvećava svoj kapital. Na primer, samo je „Emotion production“, koji je vlasnik licence za „Velikog brata“, ostvario u 2005. godini 78.000.000, u 2006. godini 193.000.000, a u 2007. godini čak 373.000.000 dinara. O ukupnoj vrednosti imovine Dragana Đilasa i Željka Mitrovića zaista je teško govoriti, ali mislim da je zanimljiv podatak da je u 2007. godini prihod „Multikom grupe“, čiji je Dragan Đilas suvlasnik, iznosio 6,2 milijarde dinara, dok je istovremeno budžet grada Niša bio za milijardu manji, dok je, na primer, budžet opštine Čukarica bio 302.000.000. Oko dvadeset godišnjih budžeta opštine Čukarica je iznosio poslovni prihod Dragana Đilasa! Naravno, u 2008. godini je taj prihod porastao za još jednu milijardu, pa iznosi nekih 7.157.698.000. Mislim da bi Vlada Republike Srbije morala da pokaže, ukoliko se već deklarativno zalažete za borbu protiv korupcije, da je spremna da se obračuna sa onima koji su debelo zagazili ne samo u korupciju, već i u politiku, jer priznaćete da su ovo zaista iznosi od kojih se…
Zahvaljujem. Imaćete još pet minuta. Izvolite, gospodine Cvetkoviću.
Tek sam nakon dužeg vremena shvatio da vi pričate o gospodinu Mitroviću. Krenuli ste od Šarića, pa se moj prvi odgovor odnosio na Šarića. Kada sam rekao da je istraga, to se odnosilo na Šarića. Ovde ste postavili, razumeo sam, dva pitanja i daću vam kratko odgovor. Prvo pitanje je bilo – da li Vlada kontroliše emisije koje se prikazuju? Ne, mi ne kontrolišemo emisije. Emisije kontrolišu glavni urednici. Vlada se ne meša u uređivačku politiku televizija niti štampanih medija. Postoje regulatorna tela koja su nezavisna od Vlade. Ukoliko postoje neki prekršaji, oni to rade. Na drugo pitanje, da li kontrolišemo sredstva, prihode, odgovor je – da. Znači, nadležni organi, pre svega Ministarstvo finansija, kroz Poresku upravu kontroliše svakoga i utvrđuje da li je to što je zaradio zaradio na legalan način, da li je platio poreze. U tom smislu, ako se naiđe na neku nepravilnost, naravno, Vlada, odnosno Ministarstvo finansija reaguje na nju i pokreće odgovarajući postupak.
Gospodin Šarović ima reč.
Gospodine Cvetkoviću, najpre bih vas zaista zamolio, verujem i u ime svih prisutnih, da se probudite iz zimskog sna. Vi, koje god pitanje da vam neko postavi, malopre se ponovila slična situacija sa gospodinom iz DSS-a, bez obzira na to šta vas neko pita… (Predsednik: Gospodine poslaniče, molim vas da uvažavate premijera verbalizacijom.) Hvala vam, gospođo Slavice Đukić-Dejanović, ja gospodina Cvetkovića uvažavam, ali smatram da bi bilo dobro da je on uvažio mene. Jer, priznaćete da se zaista može nazvati omalovažavanjem činjenica da on zapravo nije ni saslušao moje pitanje, nego se tek kada su ga kolege koje sede pored njega upozorile da priča o nečemu što ga ja nisam pitao vratio na temu. Da ne bih dalje gubio vreme na to, sada bih vas pitao još malo konkretnije. Dakle, ovde se ne radi o tome da li su prihodi ovakvi ili onakvi. Agencija za budžetsku reviziju grada Beograda je već u nekoliko navrata kontrolisala poslovanje Sportsko-rekreativnog centra „Pionirski grad“. Ona je dala svoj nalaz, u kome se jasno vidi da je veliki broj zakona prekršen. Ono što mene zanima je: kada je Vlada Republike Srbije izvršila reviziju poslovanja, odnosno kada je državna kontrola bila i vršila kontrolu poslovanja grada Beograda? Uveravam vas da imam zaista veliki broj dokumenata koji potvrđuje, na jedan nesporan način, da se velika sredstva troše potpuno nenamenski. Konkretno, što se tiče „Velikog brata“ i serijala od koga Željko Mitrović zarađuje izuzetno velike količine novca, vi morate znati da je taj objekat napravljen kao objekat za dnevni boravak dece, da je formalni investitor bio Sportsko-rekreativni centar „Pionirski grad“, da je Direkcija za izgradnju Grada Beograda čak i naknadu za zemljište obračunala u iznosu 20% manjem po osnovu toga što je objekat za dnevni boravak dece, ali da se na kraju kao jedini korisnik tog objekta pojavilo preduzeće „Emotion production“. Ono što je zanimljivo, to je da je takvim obračunavanjem preduzeće „Emotion production“, čiji je suvlasnik Dragan Đilas, a od koga Željko Mitrović svakodnevno zarađuje velike količine novca, uštedelo 4.450.304 dinara na račun grada Beograda, na račun stanovnika grada Beograda. Ono što je dalje takođe veoma zanimljivo jeste da je ta kuća „Velikog brata“ poslovni prostor površine 1.967 metara kvadratnih, a da ga je Dragan Đilas, kao suvlasnik te firme i osvedočeni borac za prava siromašnih Beograđana, zakupio (ponavljam, 1.967 metara kvadratnih) za 416,6 evra mesečno, što znači da je mesečna zakupnina po kvadratu 0,21 evro ili da je godišnja zakupnina po kvadratu 2,5 evra. Vi veoma dobro znate da se ni stambeni, a kamoli ekskluzivan poslovni prostor u Beogradu ne može zakupiti ni za približno isti novac. Jasno je da se ovde radi o velikom lopovluku. Naravno, na ovaj izveštaj Agencije za budžetsku reviziju grada Beograda, iako je poslat i republičkim organima i tužilaštvu, niko nije reagovao. To vam nije bilo dovoljno zanimljivo. Tadašnji direktor Sportsko-rekreativnog centra „Pionirski grad“ Mladen Vujošević, protiv koga je trebalo podneti krivičnu prijavu i koji je morao odgovarati u skladu sa zakonom, nedavno je nagrađen još jednim mandatom na mestu direktora Sportsko-rekreativnog centra „Pionirski grad“. Ovo je, dakle, afera koja traje već godinama, čiji se završetak ne vidi, a ne postoji spremnost državnih organa da reaguju na adekvatan način. Nisam ni očekivao, gospodine Cvetkoviću, nije to bilo moje precizno pitanje, da vi lično kontrolišete sadržaj programa, ali je jasno da RRA to mora činiti, Kao što je jasno da Vlada Republike Srbije, bez obzira na to od koga dobija informacije, mora te navode proveriti, pogotovo kada se radi o sticanju ovako velikih količina novca. Da podsetim, svi ovi podaci koje sam pročitao su zvanični i dolaze od Agencije za budžetsku inspekciju grada Beograda. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Miković.
Dame i gospodo, trudiću se da precizno postavim pitanje, i to pitanje koje se tiče prevencije poplava. Ne bih želeo da prilikom postavljanja pitanja zloupotrebljavam poslaničku mogućnost za ličnu i partijsku promociju. Žao mi je kada pojedine kolege koriste mogućnost za postavljanje pitanja ne da postave pitanje, već da slušaju sebe, a naročito mi se ne sviđa ukoliko napadaju one koji nisu u ovoj sali. U svakom slučaju, postoji mogućnost za iznošenje ličnih stavova i komentara na konferencijama za novinare, na tribinama. Mislim da treba omogućiti i drugim kolegama da postave pitanja i da iskoriste svoju poslaničku mogućnost. Moje pitanje se tiče prevencije poplava, jer sam bio svedok da je u Pančevu, odakle dolazim, a Pančevo leži na Tamišu i Dunavu, pre tri-četiri godine visok vodostaj Dunava i drugih vodotokova ugrožavao naseljena mesta u tadašnjoj opštini Pančevo. Činjenica je da je tog trenutka jedno naseljeno mesto u opštini Pančevo bilo dva i po metra ispod nivoa Dunava. Upravo zbog toga i zbog svega što se dešava danas u Srbiji, postavljam pitanje – šta se preduzima u smislu koordiniranih napora da se izvrši adekvatna prevencija od mogućih visokih voda? Tu pre svega mislim na branjeno područje, jer znamo da postoji i nebranjeno i branjeno područje, u smislu zaštitite od visokog vodostaja. Mislim da bez koordinirane akcije „Srbijavoda“, „Vojvodinavoda“, lokalne samouprave, Pokrajine i republičkih organa u toj situaciji, pre tri ili četiri godine, bez adekvatne pomoći vojske, pitanje je da li bismo bili u mogućnosti da se odbranimo. Govorim samo o području grada Pančeva i naseljenih mesta sadašnjeg grada Pančeva. U tom smislu, moje pitanje je: šta se preduzima da se posledice visokih voda i poplava na neki način smanje i šta se preduzima radi prevencije visokog vodostaja širom Srbije?
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine predsedniče.
Hvala. Poštovani narodni poslaniče, pitanje je veoma aktuelno, jer smo imali prilike da u poslednjih nekoliko dana vidimo poplave u značajnom broju opština u Srbiji, i to ne samo u istočnoj Srbiji, gde je to izgleda bilo najozbiljnije, nego i u zapadnoj Srbiji i u nekim drugim delovima. Kada pogledate to malo šire vidite da nije samo Srbija pogođena; izgleda da ove klimatske promene dovode do toga da nam se poplave događaju, i nama, a u drugim zemljama i više, češće nego što pokazuje neka statistika u poslednjih pedeset i sto godina. Imajući u vidu aktuelnu situaciju danas smo na sednici Vlade raspravljali o tome šta i kako treba da radimo. Pri tom smo imali prilike da čujemo izveštaj najkompetentnijih ljudi koji se bave time, a to su bili gospodin koji je direktor „Srbijavoda“ i šef MUP-a, Odeljenja za vanredne situacije. Tom prilikom nam je rečeno da se u momentu poplave preduzimaju mere kojima se zapravo umanjuje šteta, ali da se stvarni napori vrše kontinuirano i ne u vreme kada krenu poplave, nego se one unapred anticipiraju i grade se odgovarajući nasipi. Iz jednog drugog izvora sam dobio informaciju, i iznenadio sam se, da se u odbrane od poplavnih voda ulažu značajna sredstva u Srbiji, i to preko preduzeća „Srbijavode“; radi se o nekoliko milijardi dinara, koje se ulažu svake godine. Vidimo da to možda nije dovoljno, da je potrebno možda i više da se uloži. U svakom slučaju, sada kada nam se desilo ovo što se desilo, mi smo, bar prema informacijama ljudi koji su stručni, imali vrlo nepovoljnu situaciju, jer ste sa jedne strane imali kišu i u isto vreme jako visoku temperaturu. Te dve prirodne pojave, visoka temperatura koja je izazvala otapanje velikih količina snega, koji je ranije pao, plus kiša, dovele su do velikog poplavnog talasa i do svega onoga što smo imali prilike da vidimo. Vlada je razmatrala mogućnosti kako da pomogne tim ljudima i u okviru toga je doneta odluka da se napravi analiza sredstava koja imamo i možemo iz tekuće rezerve da izdvojimo za te namene. Zatim bismo ta sredstva otprilike podelili u zavisnosti od toga ko je kako prošao. Jedna grupa je uzela da se time bavi. Očekujem da ćemo možda u toku sutrašnjeg dana ili najkasnije prekosutra doneti odgovarajuću odluku o upućivanju sredstava tim ugroženim područjima, pri čemu ne mogu da govorim o ciframa, jer se to još uvek analizira. Dakle, ukratko, sada smo se suočili sa nečim što je trenutno; rešavamo ga na trenutni način. U širem kontekstu, na tome se radi u kontinuitetu.
Zahvaljujem. Pitanje postavlja narodni poslanik Ivan Andrić. Izvolite.
Hvala. Dozvolite mi da na početku uputim jednu zamerku vama, gospođo predsedavajuća, zato što niste reagovali kada se poslanik iz druge stranke vrlo negativno izrazio, ili, mogu da kažem, u političkom smislu napao šefa naše poslaničke grupe. Za razliku od toga, kada je poslanik opozicije govorio o premijeru bili ste vrlo agilni. Iako imam u prvom govoru samo tri minuta, moram da skrenem pažnju na to što je rekao, mislim na ovu opasku vezanu za sat... Pošto su nas Vojislav Koštunica i ekipa koja je držala ovu zemlju satanizovali za vreme dok je bio predsednik savezne države, zatim je došao na vlast pa je to satanizovanje nastavio i kroz institucije, pošto ništa nisu uspeli ne da dokažu nego ni da priđu onim tvrdnjama koje iznose non-stop, danas opet nastavljaju preko svojih mafijaških tabloida da blate sve one koji se bore za reforme u ovoj zemlji. To ne bi bilo toliko važno, više bi bio incident, koji ne zaslužuje ovde pažnju, ali moram da primetim da u političkom smislu... I, tu je pitanje za gospodina Cvetkovića, premijera, probaću da vam postavim političko pitanje, ne znam koliko ćemo se razumeti. Malopre ste rekli da nećete da govorite o stvarima koje su u prošlosti, želite da govorite o nečemu što je budućnost, ali mi ne možemo da se složimo sa vama. Liberalno-demokratska partija misli da svako od nas mora da preuzme odgovornost za nešto što je radio, tako da Koštunica mora da preuzme odgovornost za to što je Legija za njega gospodin, za to što je dao državljanstvo Šarićima u trenutku kada je kontrolisao i policiju, i BIA i pravosuđe; zatim, kada je pokušao da se ometa suđenje Zoranu Đinđiću; mora, između ostalog, snositi političku odgovornost i za dubinu krize u kojoj se ova zemlja danas nalazi. Pitam vas, zašto odbijate da pričate o tome? I, ukoliko nije bilo dovoljno jasno pitanje koje je šef naše poslaničke grupe uputio, ponoviću vam sada, možda malo drugačijim jezikom – zašto ste se odlučili da napadnete drugu državu pre nego što ste rešili da utvrdite političku odgovornost u ovoj zemlji? Imam pitanje za gospodina Škundrića. Za početak, pitanje je vrlo jednostavno, izbegli ste da odgovorite – zašto građani Srbije domaći gas, koji se pronalazi u Srbiji, plaćaju skuplje, odnosno isto kao ruski gas koji se uvozi u Srbiju? Mislim da pitanje jednostavnije od ovoga ne može biti.
Gospodin Cvetković, izvolite.
Pokušaću da objasnim svoje stavove, vezano za ovo prvo pitanje koje ste mi postavili. Pre svega, gledam na ove naše kontakte kao na jedan trenutak koji je relativno redak, znači, svakog meseca mi se viđamo u trajanju od tri sata, i to ne baš svakog meseca, nego samo onih meseci kada Skupština jeste u zasedanju. Očekivao sam i želeo bih da tu razgovaramo o onome što Vlada radi, gde bi mogla da bude bolja, gde bi mogla da čuje neku kritiku i jako mi je žao, naravno vi imate pravo na to, ali ja imam pravo da žalim što se sada ovde iznose raznorazni papiri, čita se o obdaništima, o ovome, onome. Verujem da su to značajna pitanja, ali nisam siguran da su to pitanja na koja je potrebno istrošiti ovo vreme, koje zaista smatram retkim vremenom. U tom kontekstu retkosti ovoga vremena jeste i moj stav o tom pitanju da li ćemo se vraćati u prošlost ili nećemo i da treba da gledamo u budućnost. Naravno, nisam za aboliciju bilo kakve krivice iz prošlosti, ali nisam zamišljao da ovi razgovori treba da budu o tome šta je ko uradio 2005. godine,u januaru 2007. godine itd., nego sam za to da vidimo gde smo mi stigli. Mi ovde imamo nekoliko ključnih stvari o kojima pričamo. Jedna ključna stvar su evropske integracije. Druga ključna stvar je ekonomija i život ljudi. Treća ključna stvar je teritorijalni integritet i suverenitet. Dajte da vidimo kako mi prolazimo u svim tim stvarima, dokle smo stigli. To su stvari za koje je zainteresovan svaki građanin ove zemlje. Opet kažem, ne želim da omalovažim značaj ovih drugih pitanja, ali to su pitanja za policiju ili za neke lokalne parlamente. Svi vi koji ih imate, stavite ih u kovertu, pošaljite policiji i neka se ona bavi korumpiranim ljudima. Zato, ako ste me dobro razumeli, smatrao sam da nije potrebno da se vraćam na 30. maj 2005. godine, nije potrebno da se vraćam na 2004. godinu, kada su počele novine da objavljuju itd. To nije ono čime treba da bude ispunjeno vreme, koje nam svima nedostaje.
Reč ima gospodin Škundrić.
Na kratko pitanje biće kratak odgovor. Normalno je da imamo jedinstvenu cenu energenta i ona treba da se formira prema učešću izvora. Učešće domaćeg izvora je do 8% u ukupnoj potrošnji gasa, a 92% su izvori koje mi crpimo na bazi snabdevanja gasom, kao i ostale ili većina zemlja u okruženju. Prema tome, cena koja je formirana je formirana na bazi proporcija i učešća našeg proizvedenog i kupljenog gasa od „Gasproma“.
Gospodin Ivan Andrić, izvolite.
Hvala. Nemam neku emociju, gospodine Cvetkoviću, za vaša očekivanja, prosto mislim da je to vaša namera da vi izbegnete svoju odgovornost. Dakle, ne mogu da se složim sa vama da ćete na bilo koji način uticati na to šta ćemo vas mi pitati. Razumem da vi dolazite sa spremnim odgovorima na pitanja vaše vladajuće većine i da je vaša želja da pričate o tim stvarima, ali verujte da su prava, životna pitanja ona koja vam postavljaju poslanici opozicije. Opasna je ta zabluda u koju ćete ući ako smo mi sada izneverili neka vaša očekivanja, jer to znači da su vaša očekivanja daleko od realnog života. Kada kažem da je problem vlasti politička odgovornost Vojislava Koštunice, to, gospodine premijeru, ima veze i sa „Južnim tokom“, i sa NIS-om, ali isto tako ima veze i sa Šarićima, i sa Ratkom Mladićem i sa političkom pozadinom ubistva Zorana Đinđića. Gde je veza sa onim o čemu vi govorite? Veza je u tome što su neki ili većina, to od vas očekujemo, problema sa kojima se vi borite danas, i svako od nas pojedinačno, posledica nečeg što je urađeno ranije. To što ministarka pravde zaplenjuje imovinu, kao što je sama rekla juče, posledica je činjenice da je taj gospodin dobio državljanstvo u ovoj zemlji za vreme Vlade Vojislava Koštunice. To što vi govorite da vas ne zanima i da vi očekujete da mi nešto drugo pitamo, to može samo trenutno, na ovoj sednici da vas oslobodi odgovornosti, ali ona je tu. Moje pitanje je bilo političko zato što je vaša spoljna politika okrivila drugu zemlju, u kojoj žive naši državljani i građani naše nacionalnosti, za uzročno-posledičnu vezu i podršku tom kriminalnom klanu, a da prethodno ništa nije rekla o uzročno-posledičnim vezama ovde. Političke posledice toga će biti velike, a odgovornost neće biti Koštuničina, nego vaša, jer ste vi premijer te vlade. Danas vas pitam, ako svi ovde izražavamo sumnju da će „Južni tok“ biti napravljen, to je cena koja je počela da se plaća za vreme Vojislava Koštunice, ali vi danas imate taj problem, vaša izjava od juče je da je „Južni tok“ prioritet Srbije, a čuli smo i malopre pitanje – šta ćemo ako „Južnog toka“ nema, da li to znači da će NIS da se vrati u Srbiju? Pa će biti ovo što je gospodinu Škundriću logično, ali nikom od nas nije, da bez obzira na to koliko je u procentima domaći gas, domaći gas ne može isto da košta kao gas dopremljen iz Rusije. To nije normalno. Vi kažete 8%. Ne znam da li je to 8%. To je 140.000.000 kubika. To je 47.000.000 dolara poklonjenih Rusiji. Da li vaša vlada ne zna šta drugo može da uradi za 47.000.000 dolara? Hoćete sada da odgovorite kroz taj odgovor poslaniku vaše vladajuće koalicije na namešteno pitanje o poplavama da li je tih 47.000.000 moglo biti upotrebljeno, pa da tih poplava u Zaječaru ne bude? Tim jezikom mi pričamo. Možda je u ovoj zemlji, gospodine Škundriću, najskuplji gas, najskuplji benzin od svih zemalja u okruženju. Vi kažete da je i drugim zemljama u interesu da imaju „Južni tok“. Normalno, mi smo vam uvek i govorili, i naš je interes, ali koja je zemlja dala svoju naftnu industriju za „Južni tok“? Navedite jednu. Koja je dala? Da li to znači da ako se „Južni tok“, kao što svi pričaju... A zbog vašeg uticaja na medije to samo u Srbiji nije vest, a vest je i na ruskoj televiziji da će „Južni tok“ biti odložen na pet i više godina, izgradnja „Južnog toka“. Ovo su pretpostavke, pa sada vi možete da kažete da nije tako. Kao što smo vam i prošli put rekli, nema interesa za to. U Ukrajini je politička situacija drugačija, paralelno ide kriza, Rusija nema ekonomski interes da to gradi u ovom trenutku. Mi vam postavljamo pitanje – da li to znači da će ugovor o poklanjanju NIS-a biti storniran, pa će građani Srbije moći da gas iz Srbije plaćaju jeftinije nego gas koji uvoze bogzna odakle? Kada se govori o „Srbijagasu“, imam i drugo pitanje za vas. Pred nama poslanicima nalazi se zahtev za garanciju države Srbije, da „Srbijagas“ uzme kredit od 170.000.000 dolara od banke „Inteze“. Mislim da se to nalazi sledeće nedelje, mi ćemo sledeće nedelje više pričati o tome. Sada vas pitamo, ova skupština treba da da podršku, da digne ruku da se „Srbijagasu“ da kredit za pokrivanje tekućih rashoda i kratkoročnih poslovanja, dok u isto vreme „Srbijagas“ osniva osiguravajuća društva, donira emisije na televizijama na kojima posle emituje svoj program, utiče na informativni program; 47.000.000… (Predsednik: Vreme.) …samo da završim rečenicu, 47.000.000 dolara mi poklanjamo toj kompaniji, a onda joj dajemo kredit da namiri obaveze od 170.000.000 dolara. Molim vas da nam to objasnite malo bliže.
Gospodin Stefan Zankov ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, članovi Vlade, svi znate da je velika nepogoda, nezapamćena… (Ivan Andrić, s mesta: Imam još pet minuta.)
Vi ste zapravo komentarisali odgovor i imali ste mogućnost da postavite dopunsko pitanje. Da li neko želi da odgovori? (Da.) Izvolite, gospodine Škundriću.
Mislim da nemamo novo pitanje, ovo je staro pitanje, koje stalno postavljate, u vezi sa opravdanošću gasno-naftnog aranžmana koji je ova zemlja sklopila sa Ruskom Federacijom, odnosno sa strateškim partnerom „Gaspromom“ i „Gaspromnjeftom“ u oblasti zadovoljavanja svojih potreba za određenim količinama energenata na našem tržištu i stvaranja uslova da postanemo ne samo ozbiljan proizvođač određenih energenata za svoje tržište, nego i šire od toga. Vi stalno polazite od toga da smo mi poklonili Naftnu industriju Srbije strateškom partneru. Oni koji su pravili procenu vrednosti i mi koji smo prihvatili tu procenu vrednosti i sada tvrdimo da je to jedan od najboljih poslova, koji je značajno doprineo zaustavljanju negativnih ekonomskih ili privrednih tendencija izazvanih globalnom finansijskom i ekonomskom krizom u svetu. Mi smo imali neto priliv za 51% akcija NIS-a koje su prodate, 400.000.000 evra u jednom danu je uplaćeno. Mi smo pristupili revitalizaciji NIS-a na najbolji mogući način i imamo realno započet investicioni ciklus u jednom od važnih sektora. Što se tiče vaših osporavanja u vezi sa realizacijom projekta „Južni tok“, ne mogu niti imam potrebu da dokazujem, sem da vas podsetim da su i druge države potpisale slične ili iste aranžmane i da neke pokušavaju, kao npr. Rumunija i Hrvatska, da dobiju isti status u projektu „Južni tok“ koji ima Srbija. Prema tome, nije reč o virtuelnom projektu. Morate da znate da cevovodi kroz koje gas prolazi nisu evropski, voleo bih da jesu, voleo bih da su naši, to su cevovodi koji su napravljeni u vreme Sovjetskog Saveza. Nažalost, deo tih cevovoda kroz Ukrajinu nije u dobrom stanju. Pored njihove revitalizacije, postoji objektivna potreba za pravljenjem novih uslova za transport gasa. Vi znate da je počeo da se realizuje i severni tok i da je realno započeta realizacija projekta „Južni tok“. Vi ćete ga osporavati, ja ću stalno misliti da je to jedan od najboljih strateških razvojnih projekata u koje je ova zemlja ušla. Želeo bih da imamo mnogo više prirodnog gasa, ali ga nemamo. Želele bi i mnoge druge evropske zemlje, ali ga nemaju. Želeo bih i da projekat „Nabuko“ obuhvati Srbiju. Nažalost, „Nabuko“ u ovim trenucima ne raspolaže potrebnim količinama gasa da bi mogao da počne da se realizuje. Ako je realno da će nešto biti realizovano, realno je da će biti realizovan projekat „Južnog toka“. Nemam ništa protiv „Nabuka“; ukoliko nam ponude da i „Nabuko“ prođe kroz Srbiju, sa velikim zadovoljstvom ću se založiti da se to dogodi. Hvala.
Gospodine Andriću, imate mogućnost da komentarišete odgovor, u trajanju od pet minuta. Izvolite.
Vrlo je zanimljivo ovo da ukoliko prođe „Nabuko“... Nažalost, već smo dali NIS, ili na sreću, pa ne možemo isto da damo i za „Nabuko“. Sa mnogim stvarima koje ste rekli mi ne možemo da se složimo, čak ću biti toliko slobodan da kažem da nisu ni tačne. Nijedna zemlja u okruženju nema ovakav sporazum sa Rusijom kao što imamo mi, dali smo NIS i 51%. Nema nijedna zemlja, ni blizu. Kada pogledamo rezultate danas, Srbija je ostala bez gasa, bez ikakve naknade, prošle godine u periodu od mesec dana. Možemo da se složimo oko uzroka. To je bila kriza u Ukrajini, kako god da to zovemo. Danas je, ponoviću, benzin, gorivo koje građani svaki dan kupuju (a ta cena ugrađena je i u cenu namirnica, zbog toga je to toliko važno), skuplji nego bilo gde u okruženju. Treći rezultat, ne znam, ne razumem se toliko u to da mogu da kažem, ali vidim na državnoj televiziji da se ostali prodavci benzina žale na monopol NIS-a. Ako se ne varam, traže da im se omogući uvoz. Taj uvoz je bio zabranjen zbog šverca. Nije valjda da se država još uvek plaši da je šverc moguć? Znači, mi smo dali monopol, 51% vlasništva NIS-a, dajemo im i kredit za „Srbijagas“, da bismo mogli da kupujemo gas po ceni koja je među najvišim u Evropi i zbog toga treba da budemo zahvalni. To bi bila politička evaluacija toga što ste rekli. Mi ne možemo da se složimo. Niste mi odgovorili na pitanje. Moje pitanje je bilo vrlo jednostavno. Pitanje je: ako „Srbijagas“ traži od Skupštine Srbije da bude garant za kredit od 170.000.000 dolara za nešto što naziva ispunjenjem kratkoročnih obaveza, znači nema veze ni sa kakvim strateškim projektom, za pokrivanje gubitka, a u isto vreme su nam već uzeli 47.000.000 dolara za gas koji je iz Srbije, onda bismo mogli da kažemo da mi kreditiramo, dajemo bespovratno 50.000.000 dolara „Srbijagasu“, ali još ćemo da damo i 170.000.000 da se oporavi od krize u koju je ušao zbog lošeg poslovanja, otvaranja osiguravajućih kompanija, predizbornih kampanja? Zašto i to ne pomenuti? Svaki lokalni izbori – „Srbijagas“ još jedan kredit. Za to vreme, ova rasprava, koja je zamišljena kao rasprava u kojoj poslanici postavljaju pitanja, pa je pitanje delom tehničko, ovo na koje se vi bar trudite da date odgovor, ali pitanje je i političko, na koje premijer nema šta da kaže... Nije njegovo da nama poslanicima objašnjava zašto njegov ministar spoljnih poslova vodi najgoru regionalnu politiku u istoriji ove zemlje. Jedino je bila gora za vreme Slobodana Miloševića, kada smo i ratovali sa okruženjem. Pitam vas zašto optužujete drugu zemlju, u kojoj žive građani naše nacionalnosti, delom, naši državljani, zašto njih optužujete za vezu sa Šarićevim klanom? U isto vreme ne čistite svoje dvorište, u kojem takođe te veze postoje, pa da mi možemo da vam kažemo – bravo, imate dobre namere, treba da gledate i u tuđe dvorište. Vi kažete – nije na vama da se time bavite. Vi biste da pričate o tome kako vam je plaćeni ekonomista rekao da je u zemlji rast. Kada bismo mogli da dobijemo od gospođe Kolundžije pitanja, pa da vam postavimo, pa da onda ova zemlja cveta... Nažalost, ne zavisi od toga. Postaviću vam još jedno pitanje. Najiskrenije vas molim, vi ste pomenuli evropske integracije, ja ću vam ponoviti pitanje – da li će ova skupština doneti rezoluciju o Srebrenici i da li je, gospodine premijeru, po vašem mišljenju tamo počinjen genocid, kao što stoji u presudi Međunarodnog suda pravde?
Reč ima gospodin Zankov.
Dame i gospodo narodni poslanici, članovi Vlade, svi znate da je velika nepogoda, nezapamćena poplava pogodila Zaječar. Više stotina domaćinstava je poplavljeno. Šteta je ogromna, prva procena je - milijardu dinara. Krajnje dobronamerno, da je tako videćete iz obrazloženja pitanja koje će biti kratko, kraće od vremena koje je predviđeno Poslovnikom, hoću da vam kažem da građani Zaječara očekuju pomoć države jer sve ovo prevazilazi kapacitete i mogućnosti grada Zaječara. Ako je grad Zaječar od ove vlade i prethodnih vlada bio zaboravljen po pitanju investicija, ulaganja, razvoja, nema razloga da tako bude i ovoga puta i da se ne pomogne mojim sugrađanima koje je pritisla velika muka. U ovom trenutku građane Zaječara ne interesuju nameštena pitanja vlasti, ne interesuje ih da li je sve to moglo drugačije da prođe, da li ima krivaca, odgovornih. Očekuju jedan krajnje konkretan odgovor u trenutku kada se voda povlači; u porastu je Crni Timok, ali sada govorimo o ovom slučaju. Dakle, da li je Vlada na današnjoj sednici, ako je danas bilo sednice, donela neku konkretnu odluku? Ako nije, kada će, na koji način i sa koliko sredstava, imajući u vidu visinu štete, moći da izađe u susret i da pomogne građanima? Tamo je praktično petsto kuća neupotrebljivo, sve ono što su ljudi sticali godinama na neki način su izgubili, tako da je moje pitanje krajnje konkretno: kada, na koji način i sa koliko sredstava će Vlada priteći u pomoć ovom ugroženom području i ljudima koji tamo žive? To je prvo pitanje.
Premijer ima reč. Izvolite.
Već sam dao odgovor šta je bilo na Vladi. Dakle, na Vladi je bilo razmatranja, kao što sam rekao, imali smo izveštaje ljudi koji su zaduženi za to, nekoliko ministara je govorilo i praktično cela Vlada je podržala potrebu da se pomogne ugroženim područjima. S druge strane, Ministarstvo finansija je takođe reklo da može da obezbedi određena sredstva. Dogovorili smo se, pošto nismo imali bilo kakve kvantifikacije, da se ta sredstva koja imamo, tolika su kolika su, raspodele po nekom ključu koji bi bio pravedan i koji bi zavisio od toga ko je koliko stradao. Upravo dok mi razgovaramo na tome se radi. Takođe sam rekao da verujem da ćemo u toku sutrašnjeg dana doneti odgovarajuću odluku. Ako ne bude sutra završeno, najkasnije ćemo u subotu to da uradimo. Ne mogu vam govoriti o ciframa jer se još uvek na tome radi, ali da će biti pomoći, biće.
Gospodin Zankov ponovo ima reč.
Kažete da ne možete da govorite o ciframa. Pozivam vas da vodite računa o visini štete koja je, prema prvim procenama, milijardu dinara, da to ne bude jedna simbolična pomoć, već da se ljudima pomogne u skladu sa okolnostima koje su ih zadesile. Imam još jedno pitanje, tiče se Centra za poljoprivredna i tehnološka istraživanja u Zaječaru. Mislim da je mesto i vreme da o tome razgovaramo, da to ne može niko da protumači kao gubljenje vremena, kao što ste dopustili sebi malopre da kažete. Osnivač ovog centra jeste Vlada Republike Srbije. Dobio sam pismo sindikata i štrajkačkog odbora ovog centra u kome me obaveštavaju da su radnici Centra od 25. januara u štrajku, sa sledećim zahtevima upućenim Vladi i resornom Ministarstvu za nauku i tehnološki razvoj. Iz tih zahteva videćete i suštinu problema. U najkraćem: da se reši problem zaostalih zarada, jedanaest zarada iz 2009. godine i sedam zarada iz 2006. godine, odnosno da se do kraja januara počne sa isplatom zaostalih zarada, a da se zarade nadalje isplaćuju redovno; da se uplate doprinosi i na taj način poveže radni staž; da se utvrdi trenutno finansijsko stanje firme i preispita poslovanje rukovodstva; da se razmotre principi poslovanja privrednog društva i da se Ministarstvo za nauku i tehnološki razvoj uključi u rešavanje statusa zaposlenih, eventualno tehnološkog viška, obezbeđenje socijalnog programa itd. O tim zahtevima se radi. Ove zahteve ne smatram samo razumnim, normalnim, već i krajnje skromnim i apsolutno opravdanim. Tim ljudima sam u razgovoru obećao da ću učiniti sve da se o ovom problemu čuje u Narodnoj skupštini jer se Ministarstvo više puta oglušilo o njihove apele i zahteve. Radi se o veoma uglednoj ustanovi od republičkog značaja. Zaposleni su opravdano zabrinuti za svoju sudbinu i sudbinu samog istraživačkog centra i svima se čini da resorno ministarstvo želi da se ova ustanova na jedan tihi način ugasi, bez brige o ljudima koji su tamo zaposleni. Pre samog pitanja hoću da citiram i ministra Đelića koji je 20. februara, na pitanje koje naučne oblasti će biti prioritet za ulaganje iz kredita EIB, naveo da su tu posle devet meseci javne rasprave odredili sedam prioriteta, između ostalog poljoprivredu i odbranu nacionalnog identiteta. Mislim da se na ovaj način, kako Vlada postupa i kako se brine o ovakvim ustanovama kao što je ova, koja je osnovana 1906. godine i sa 64 nove sorte poljoprivrednog bilja itd., da sada to ne čitam, ne brine o nacionalnom identitetu i ne radi u skladu sa prioritetima, a kamoli brine o nekim drugim obavezama. Moje pitanje je direktno upućeno Vladi Republike Srbije, jer kako se Ministarstvo i ministar ponašaju, a s obzirom na činjenicu da zaposleni već mesec dana štrajkuju, moje pitanje je pitanje sudbine Centra za poljoprivredna i tehnološka istraživanja u Zaječaru. Hvala vam.
Zahvaljujem.Izvolite, gospodine predsedniče.
Pošto se očekuje neki odgovor, neki odgovor ću i dati. Nisam upoznat sa tim slučajem. Resorni ministar trenutno nije u zemlji, inače bi došao, u Budimpešti je. Pitaću ga, jednostavno nisam upoznat. Hvala vam što ste otvorili to pitanje.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić.
Poštovana predsednice, poštovani ministri, poštovane kolege, dame i gospodo narodni poslanici, svedoci smo da se u ovih poslednjih nekoliko dana u delu javnosti, srećom malom, ali i ovde u zgradi parlamenta, i pre neki dan, a evo i danas, želi imputirati, da ne kažem podmetati, vladama Vojislava Koštunice da su učestvovale u nekakvim pozadinama nekakvih događaja koji su obeležili poslednji deset-dvadeset godina u Srbiji. Želim da istaknem da je Demokratska stranka Srbije voljna, željna i spremna da učestvuje u svim raspravama zarad toga da se razotkriju sve političke pozadine svih političkih događaja, kako onih kriminogenih, tako i onih koje su spominjale kolege iz jedne nazoviopozicione partije, vezano za 12. mart 2003. godine. U skladu sa tim, želim da postavim nekoliko pitanja pretežno odsutnom ministru policije Ivici Dačiću, ali i ministarki pravde, ovde prisutnoj gospođi Snežani Malović. Nadam se da ću deo odgovora na pitanja koja sam namenio gospodinu Dačiću dobiti od vas, gospodine Cvetkoviću. Dana 25. decembra 2003. godine pratilac potpredsednika tadašnje vlade Čedomira Jovanovića gospodin Rade Veljković predao je nadležnim policijskim organima više desetina metaka, veću količinu klasičnog eksploziva, dvadeset defanzivnih bombi M-52, 53, pušku M-70 kalibra 7,62 milimetra, fabrički broj 112 161. Pitam gospodina Dačića – da li postoji službena beleška u Ministarstvu unutrašnjih poslova da je sve ovo što je navedeno u određenom periodu bilo kod gospodina Čedomira Jovanovića i da li je ovo oružje poslato na balističko ispitivanje? Da li je utvrđeno da su te puške iz kontingenta policijske stanice u Ulici majke Jevrosime u Beogradu, iz koje je, kao što znamo, otet značajan broj pušaka? Da li postoji saznanje da su iz tih pušaka vršene likvidacije po ulicama Beograda od strane zemunskog klana? Kakva je sudbina ovih pušaka i eksplozivnih naprava, koje su predate upravi kriminalističke policije po naređenju pretpostavljenih? Policija je uradila svoj deo posla, radi veštačenja i daljeg operativnog rada, što potvrđuje i depeša, odnosno naređenje od 2. februara 2004. godine. Tri minuta su istekla.
Dobićete pismeni odgovor u roku od osam dana. Ako neko od članova Vlade želi, izvolite. Mislim da je to pitanje na koje mnogi od ministara mogu direktno odgovoriti. Nemojte dobacivati, dozvolite da objasnim. Gospodin Mirko Cvetković ima reč. Izvolite.
Dobićete odgovor pismeno.
Gospodin Žarko Obradović.
Ako dozvolite, pitao bih kolegu Tomića da li sam dobro razumeo stvari. Vi pitate našeg kolegu Ivicu Dačića, ministra unutrašnjih poslova od jula 2008. godine, šta se dešavalo 2003. i 2004. godine? Ko je tada bio ministar policije? Sa zadovoljstvom ću mu preneti pitanje i dobićete sigurno odgovor.
Vi ste zadovoljni ili želite da komentarišete? Imam utisak da ste zadovoljni odgovorom, nasmejani ste. Gospodin Željko Tomić ipak želi da komentariše.
Naravno da sam zadovoljan, ali iz jednog jedinog razloga – zato što sam očekivao da će neko od ministara ovo da kaže, ali nisam to očekivao od ministra prosvete. Zašto sam zadovoljan, čućete u mom izlaganju. Moje sledeće pitanje jeste za ministra pravde gospođu Snežanu Malović. Pitanje glasi: dokle je stigao postupak u vezi sa dvadesetak poseta Čedomira Jovanovića ubicama Zorana Đinđića u Centralnom zatvoru u Beogradu? Sećate se da je Čedomir Jovanović i decu zatvorenika dovodio da vide svog roditelja. Koliko je poznato, sudski proces se vodio samo protiv Dragiše Blanuše, tadašnjeg vršioca dužnosti upravnika Centralnog zatvora u Beogradu. Gledaj slučaja, pa evo događaja iz juna 2009. godine: bejahu neki lokalni izbori u Zemunu i kandidat Liberalno-demokratske partije beše Dragiša Blanuša! Ovoga puta se bavio mnogo manje bitnim stvarima i u njegovom programu za Zemun... Pazite ironiju sudbine, kao kandidat u Zemunu, da brine, kako patetično, o trotoarima, uličnim prodavcima i zelenim površinama. Šta je sa procesom protiv gospodina Dragiše Blanuše, koji je obezbedio Čedomiru Jovanoviću da dvadesetak puta obiđe ubice Zorana Đinđića? Dalje, da li se zna ko je izdao naređenje tadašnjem rukovodstvu UBPOK-a da se obustavi akcija lišavanja slobode Čedomira Jovanovića, i to usred akcije „Sablja“, i da li postoje operativni podaci MUP-a, to je najbitnije u današnjem kontekstu... Moram jednu malu digresiju da napravim, mi smo ovde čuli od gospodina Jovanovića i uopšte od predstavnika LDP-a da nije bitno šta se događa u Crnoj Gori, da Srbija i ova današnja vlast u Srbiji, odnosno vi ovde prisutni ministri, ne treba da vodi rat protiv Crne Gore, nego da vidimo šta se kod nas događa povodom, recimo, slučaja Šarić. Pitam ministra policije i želim pismeni odgovor, radi javnosti, čak ne ni radi sebe toliko, da li poseduje operativna saznanja o sastancima, kojih je bilo najmanje sedam-osam, u restoranu „Maša“ u Podgorici, kojima su prisustvovali kontroverzni biznismeni Stanko Subotić-Cane, predsednik Crne Gore Milo Đukanović i Čedomir Jovanović, jedini čovek u svetu, a ne u Srbiji, koji kada izađe iz bazena ima prljave ruke, po sopstvenom priznanju. Naravno, mislim na bazen u Zemunu, mislim na bazen u Šilerovoj ulici u Zemunu. Gospodin Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, pre nekog vremena je na jednoj televiziji izgovorio da je afera Šarić vezana i za Vladu Zorana Đinđića, i za Vladu Zorana Živkovića, i za Vladu Vojislava Koštunice i za ovu danas, možda, te da će ova vlada da se, bože moj, sukobi sa Šarićima i da će ona da reši taj problem. Vi ste rekli kako pokušavate to da radite, i to je sasvim korektno sa vaše strane. Ali, apostrofirati i slušati konstantno da je samo od 2004. pa nadalje nešto bilo u vezi s aferom Šarić... Onda vi to raspravite sa vašim državnim sekretarom, koji se poziva na nešto raniji period. Tako priča tzv. opozicione stranke, da je samo jedna vlada kriva za gomilu narkobosova po Srbiji, pada u vodu. Molim vas, dogovorite se sa gospodinom Homenom kada je taj problem uopšte nastao. Želeo bih da vam ponovim da Demokratska stranka Srbije jeste spremna da otvoreno razgovara o pozadinama svih krupnih događaja koji su se desili i koji se dešavaju, ali da se konačno kaže ko šta jeste učinio i ko jeste odgovoran, da se sklone te sumorne magle iznad Srbije, da li su povlenske magle ili neke druge, nije bitno, ali da možemo javnosti da pogledamo u oči, ko je prljao ruke i na koji način. Neko je priznao da je prljao ruke. Molim vas, gospođo Malović, o slučaju Blanuša, gde je danas sudski postupak? Ako budete pokušali da mi odgovorite isto kao gospodin Obradović, podsetiću vas da je mnoštvo ljudi iz sudstva i tužilaštva nasleđeno iz vremena DOS-a…
Vreme. Gospođa Malović, ministar pravde, ima reč.
Zahvaljujem se na pitanju i odgovoriću vam direktno. Ministarstvo pravde ne raspolaže podacima o tome u kojim fazama se nalaze sudski postupci, ali ćemo vaše pitanje proslediti tužilaštvu ili sudu. Nakon dobijenog odgovora svakako će biti prosleđeno vama. Šta god budemo dobili kao odgovor takođe će biti vama dostavljeno, a i javno objavljeno. Što se tiče vašeg pitanja meni, ko je izdao naređenje da se ne hapsi Čedomir Jovanović… Nije meni bilo prosleđeno pitanje? Nadovezali ste se na pitanje, pa sam smatrala da su tu pomešane određene stvari, ali sada mi vi razjašnjavate da pitanje nije meni upućeno. Takođe, rekli ste mi za izjavu Homena. Reći ću vam da je izjava potpuno pogrešno interpretirana u pisanim medijama. Izjava u elektronskim medijama je bila nešto drugačije rečena. Što se tiče same istrage, to je u nadležnosti tužilaštva i niko van tužilaštva i osim onih ljudi koji su po zakonu ovlašćeni da rade na tome ne treba i ne sme da ima saznanja s tim u vezi. Zahvaljujem.
Gospodin Tomić.
Neću iskoristiti svih pet minuta da bih izveo samo sopstveni zaključak, zbog javnosti, zbog građana Srbije ponoviću još jednom. Mi zaista želimo da se razotkriju sve pozadine, da li su političke ili bilo kakve. Demokratska stranka Srbije je to oduvek i želela, ali da se ne podmeću u nekim perfidnim TV emisijama određene stvari, za koje je lako dokazati da su lažne i da su konstrukcije priča o „mafijaškoj“, citiram, „Vladi Vojislava Koštunice“, jer to jednostavno nije tačno. Veze sa podzemljem, zna se čije su bile, to je opštepoznato i lako dokazivo. Samo, da li je i ova Vlada Republike Srbije spremna da se suoči sa tim, pa da odgonetnemo konačno kakve su političke pozadine raznih događaja, od ubistva premijera Đinđića do ovih aktuelnih, vezanih za braću Šarić? Želimo da znamo i da se obznani kakva je uloga kako Čedomira Jovanovića, tako i Bojana Pajtića i „Metals banke“, tako Antona Stanaja, Ananija Pavićevića i Darka Šarića. Znamo da je Crna Gora stecište, ajde reći ću, sumnjivih likova. Ne zna to samo javnost Srbije, to možete pročitati i videti i u medijima u Italiji i Hrvatskoj. Ne želim ništa loše da kažem o toj državi, ali je činjenica da tamo ima mnogo sumnjivih likova. Tamo je i malopre spominjani Terzić, tamo je bio i Šarić, tamo su bili mnogi. Tamo su se skrivali. Podržavaću vaše napore u onom sučeljavanju, da ga tako nazovem, nemojte me sada pogrešno razumeti, sa vašim kolegom; želim vama sreću, u smislu da ćete sa kolegom iz Crne Gore pokazati i dokazati veze, čak možda i crnogorske države, sa svim ovim navedenim licima. Oni su došli kod mene u Novi Sad, oni su delovali u Vojvodini i deluju i dan-danas. To je opštepoznata stvar svakome ko se striktno zainteresuje za to. Želim da se i ova vlada zaista sukobi sa onim što se događa, ali da li vi imate snage i volje za to? Da li mislite da ćete uspeti u tome? Određeni ljudi iz novosadskog podzemlja su svojevremeno otišli u Crnu Goru; ponovo su se vratili. To mi Novosađani dobro znamo. Mi nemamo možda neke velike dokaze i papire i tako to, ali zna se ko kruži Novim Sadom, ko drži konce i ko drži pare, prljave pare, pare sa crnog tržišta, narko i svakog drugog tržišta. Želimo da se sva ova imena i svi ovi događaji i svi konteksti u kojima su upotrebljeni konačno rasvetle da bi Srbija mogla samu sebe da pogleda u nekakvom ogledalu i da se zalažemo za čiste ruke, a ne prljave, kakvima se neko ovde ponosio da ih ima. Hvala vam.
Ne možete, gospođo Malović, sada odgovoriti. Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić.
Zahvaljujem. Odmah na početku moram da kažem da neću govoriti o Šarićima, ali hoću o MMF-u, s obzirom na to da je boravak misije ove međunarodne institucije u proteklih nekoliko dana privlačio veliku pažnju srpske javnosti. Opet su dogovori koji su vođeni o tzv. trećoj reviziji kreditnog aranžmana predstavljeni kao sudbonosni, iako u principu, a to mislimo mi u Srpskoj radikalnoj stranci, oni suštinski apsolutno ništa novo nisu doneli, što je potvrdio svojom izjavom neposredno pred početak ovih razgovora i potpredsednik Vlade Božidar Đelić, koji je rekao da će Srbija ispuniti sve ono što MMF bude tražio od nje i da jednostavno pravih razgovora praktično neće ni biti. Voleo bih da ovom prilikom dobijemo informaciju, odnosno odgovor na pitanje koje se tiče tzv. pisma o namerama, koje su Vlada Srbije i Narodna banka Srbije uputile MMF-u 3. decembra 2009. godine, tačnije gospodinu Štroskanu, koji je inače šef Alberta Jegera, koji je zadužen za misiju u Beogradu. Interesantno je da se u prvom pasusu pisma o namerama navodi da su u pojedinim sektorima efekti globalne finansijske krize na našu privredu bili nepovoljniji od prognoziranih. Posebno se to odnosi na naglo zaustavljanje ekspanzije domaćeg i spoljnog zaduživanja sektora preduzeća. Očigledno je da srpska vlast kao da se pravda pred MMF-om zbog toga što srpska preduzeća nisu mogla i dalje da se zadužuju na zapadu, kao što je to bio slučaj pre početka krize. Zatim se u istom pasusu izražava žaljenje zbog pada uvoza u Srbiju. S druge strane, nema ni reči o padu srpskog izvoza. Ekonomski su neshvatljive i rečenice koje se nalaze u jednom od narednih pasusa, kao što je ona da će državni vlasnički udeli u bankama biti eliminisani čim to postane moguće. Zaista bih voleo da dobijem odgovor šta to konkretno znači, da li od vas, gospođo Dragutinović, ili od gospodina Dinkića. U pismu o namerama nema ni jedne jedine reči o ponašanju zapadnih banaka na srpskom tržištu, o kamatama koje su nekoliko puta veće nego na zapadu itd. Ono što bih još voleo da znam, ako se izuzmu fraze o opredeljenosti srpske vlasti da sprovede ključne, kako oni to kažu, reforme u oblasti penzija, obrazovanja i zdravstva i ako se zna da je predviđeno zamrzavanje zarada i penzija pri godišnjoj inflaciji koja je projektovana na 7%, šta će to u suštini značiti sa njihovom realnom vrednošću i tako dok ne budemo počeli da stežemo kaiš ili da sa manje uradimo više? Mislim da građanima dugujete i odgovor na pitanje da li će i ovog puta najveći deo sredstava iz kreditnog aranžmana biti upotrebljen za jačanje deviznih rezervi, i to danas, kada je kurs premašio psihološku barijeru od sto dinara. Zahvaljujem se.
Vreme. Zahvaljujem. Gospođa Diana Dragutinović, ministar finansija, ima reč.
Dame i gospodo poštovani narodni poslanici, konačno jedno pitanje upućeno meni, mada ovo nisam shvatila kao pitanje, više sam shvatila da nas podsećate na ono pismo o namerama koje je Vlada Republike Srbije uputila Međunarodnom monetarnom fondu. Moram da priznam da nisam stekla utisak da je neko govorio o ovoj trećoj reviziji kao nečem što je, kako da kažem, prelomno ili ključno u Srbiji. Mogu da konstatujem da je treća revizija aranžmana sa MMF-om, kreditnog aranžmana ili stendbaja, uspešno okončana, što znači da je ono što je bilo postavljeno kao kvantitativni kriterijum izvršenja, kao indikativni ciljevi, kao strukturni parametri, da je to srpska vlada ispunila, sve radi lakšeg upravljanja krizom. Vi veoma dobro znate da je bankarski sektor uglavnom u privatnim rukama i da je mali deo banaka ostao u tzv. državnom vlasništvu. Činjenica jeste da je bankarski sektor najviše pogođen krizom, kao i one delatnosti koje od bankarskog sektora najviše zavise. Zato je izuzetno važno da bankarski sektor dobije što više kapitala. To što je pisalo kao paragraf u pismu o namerama kada su u pitanju one banke koje su još uvek u rukama države ili gde država ima svoje akcije, u suštini se odnosi na taj proces dokapitalizacije. Mislim da u dokapitalizaciji banaka nema ničeg lošeg, naprotiv, banke koje imaju veći kapital odobriće više kredita klijentima, stanovništvu i privatnim licima. U tom smislu treba shvatiti taj deo pisma o namerama koji ste apostrofirali. Ne znam da li sam još nešto izostavila? Molim vas, podsetite me. Činilo mi se kao da čitate nešto što… da nije pravo pitanje. Šta je konkretno urađeno? Reći ću vam, niko ne može, kada je kriza u pitanju, da bude zadovoljan postignutim, jer kriza donosi vrlo nepovoljna ekonomska kretanja. Kriza znači pad privredne aktivnosti. Desio se svuda, desio se u Srbiji. Ono što mogu da vam kažem na osnovu podataka koje imamo jeste da je pad privredne aktivnosti u Srbiji bio manji nego u zemljama u regionu. Ne kažem da sam zadovoljna rezultatom, ali uvek gledate Srbiju u odnosu na zemlje u okruženju ili zemlje slične nama. Pad privredne aktivnosti u Srbiji je bio manji. Ne zaboravimo da je privredni rast Srbije u periodu pre krize karakterisao veliki deficit platnog bilansa. Godine 2008. deficit platnog bilansa (time se ne ponosimo, ali to je činjenica) bio je skoro 18%, sedamnaest zarez nešto, društvenog proizvoda. Za samo jednu godinu, a to jeste ovaj program, on je ispod 6% društvenog proizvoda. Desilo se veliko prilagođavanje privrede i ekonomske aktivnosti, naravno uz pad privredne aktivnosti koji nije bio veći od 3%. Šta smo dalje uradili, šta smo postigli? Deficit. Slažem se, i ne volim deficit. Lično, vrlo sam konzervativna i mislim da svaka država tokom privrednog ciklusa mora da bude u ravnoteži. Kada kažem tokom ciklusa, mislim – u periodu rasta ekonomske aktivnosti normalno je da država ima suficit; u periodu pada privredne aktivnosti normalno je da država ima deficit. Imali smo taj deficit i deficit je bio niži od onoga što smo dogovorili. Dogovorili smo 134 milijarde; u životu se desilo 121 -125 milijardi, ne mogu tačno da vam kažem. Kada pogledate koliki je taj deficit bio, taj deficit je bio niži nego u svim zemljama u okruženju. Ipak mislim da ovaj program jeste dao Vladi u ruke sredstvo da upravlja krizom. Mislim da smo mi minimizirali negativne efekte krize. Još ste jedno pitanje postavili... Znači, deficit, platni bilans, pad privredne aktivnosti, to je sve ono što je država uradila. Plus, obavezala se na neke stvari i to će ispuniti, recimo, penzionu reformu, koja je u svim mogućim elementima dogovorena, osim formule indeksacije plata zaposlenih u javnom sektoru. Još nešto?
Gospodin Vladan Jeremić. Izvolite.
Ono što se nije čulo, a što smo kao pitanje razmenili ticalo se toga šta je Vlada Republike Srbije konkretno uradila pa da imate razlog da budete zadovoljni, odnosno da smatrate da je taj izveštaj... na osnovu čega je, dakle, pozitivan izveštaj MMF-a. Kada ste pomenuli reformu penzionog sistema, i danas smo komentarisali vašu izjavu koja se tiče smanjenja broja penzionera kao jedne od stavki koje se tiču sveobuhvatne reforme penzionog sistema. Pre svega, za nas je neprihvatljivo dovođenje u isti kontekst kreditnog aranžmana sa MMF-om i sveobuhvatne reforme penzionog sistema, jer smatramo da penzioni sistem mora da bude ekonomski održiv, u cilju ekonomskog razvoja države. Verovatno ćete odgovoriti da li se, što je takođe bilo neophodno u sklopu reforme koja predstoji, vodilo računa o modelu usklađivanja rasta prosečne plate i penzije, odnosno broju stubova penzionog sistema, strukturi fondova, učešću fondova u BDP itd. Ono što je možda problematično u celoj ovoj priči je činjenica da je svega 18% u Srbiji otišlo u redovnu penziju, dok je sve ostalo otišlo po nekim drugim osnovama. Nas interesuje da li se možda u toj vašoj planiranoj reformi penzionog sistema razmišljalo i o modelu koji je zastupljen u Čileu, koji je etalon za funkcionisanje penzionog sistema?
Gospođo Dragutinović, morate se prijaviti.
Još jednom bih odgovorila na vaše pitanje šta je to konkretno Vlada ispunila. Podsetila bih vas na nekoliko stvari. Ukoliko pogledate šta je planirano programom, a šta je ostvareno, videćete da se u svim elementima ostvarilo bolje. Ne kažem dobro i ne kažem odlično, ali kažem - bolje. Planiran je pad privredne aktivnosti od 4%, on je 3%; planirana je inflacija od 8,5%, ona je niža; planiran je fiskalni deficit od 4,5%, on je 4,2%; planiran je deficit platnog bilansa od 8%, on je 5,5%. U svim elementima smo uradili bolje od onoga što je planirano programom Vlade. Što se tiče toga da sam rekla da je poenta da se broj penzionera smanjuje, mislim da to nikad nisam rekla. Rekla sam da suština svake penzijske reforme jesu oštriji uslovi za sticanje prava na penziju. Rekla sam da treba da se uspori priliv novih penzionera. Priznaćete, to sam rekla. To može da se proveri. Priznaćete da je između te dve rečenice ipak velika razlika. Ako me pitate šta je suština i šta je dogovoreno, reći ću vam one tri poente parametarske reforme koje su dogovorene i koje će u suštini usporiti priliv novih penzionera. Vaša konstatacija da je 18% penzionera otišlo u redovnu penziju nije tačna, zato što u penziju odlazite kada ispunite različite uslove, ili staž ili starost. Znači 18% penzionera su oni penzioneri koji su otišli sa punim radnim stažom – 40 godina, muškarci. Znači, neki ljudi su prosto dostigli starosnu granicu i zato što su ispunili uslove za penzionisanje, otišli su u penziju. Činjenica jeste da mi imamo mlade penzionere, što znači da naš prosečni penzioner ima ispod 60 godina, 59 godina. Ono što želim ovom reformom, prva promena jeste da se ta minimalna starosna dob poveća. Minimalna starosna dob je bila do 53 godine. Sada je 58 godina i to će se raditi postepeno. Takođe, dužina radnog staža za žene je povećana: bila je 35 godina, sada je 38 godina. Samo te dve mere uticaće, da ponovim, na smanjenje broja novih penzionera, a nema smanjenja broja penzionera do tada. Treća stvar, stvarno je revidirano pravo na beneficiranu penziju; to je bilo fokusirano uglavnom samo na jedan sektor, to je sektor bezbednosti, i biće veoma mali broj ljudi koji će moći da odu po ovom osnovu. Sve u svemu, u periodu do 2020. godine, zahvaljujući svim ovim merama, efekat uštede po osnovu toga što će biti manji priliv biće preko dvadesetak milijardi. To je ono što je dogovoreno.
Da li želite izjašnjenje o odgovoru? (Ne.) Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žika Gojković. Samo se prijavite, gospodine Gojkoviću.
Poštovana gospođo predsednice, poštovane dame i gospodo ministri, dame i gospodo poslanici, moje pitaće će biti kratko i jasno i upućeno je gospođi Dragutinović, tj. Ministarstvu finansija. Moje pitanje se odnosi na restituciju, tj. dokle se stiglo sa pisanjem zakona o restituciji? Ovo pitanje postavljam zato što smo imali čvrsto obećanje resornog ministra da će do početka ove godine zakon da se nađe u skupštinskoj proceduri. Smatram da je donošenje ovog zakona, uz zakon ootvaranju dosijea, jedan pravičan otklon od komunističkog nasleđa i iskreni pokazatelj koliko smo kao narod spremni za nacionalno pomirenje, ali i za EU. Iskoristio bih priliku da kažem da su se poslanici Srpskog pokreta obnove i pismenim i usmenim putem obratili Agenciji za privatizaciju u vezi s pitanjem prodaje imovine koja treba da bude predmet restitucije ili denacionalizacije, ali, nažalost, još uvek nismo dobili nikakav odgovor. Nadam se da je to samo greška Agencije i da će ubuduće bar državne institucije pokazati malo više poštovanja prema poslanicima i prema ovom domu. Hvala.
Ko želi da odgovori? Gospođa Diana Dragutinović.
Moram da kažem da zaista postoje dva veoma osetljiva zakona koja je trebalo da se nađu u parlamentu krajem 2009. godine. Molim za razumevanje, zaista se radi o dve vrlo osetljive i povezane materije – jedna je zakon o javnoj svojini, a druga je zakon o restituciji. Mi smo čak želeli da makar sa jednim zakonom uđemo u Skupštinu krajem 2009. godine, ali smo onda u međusobnim konsultacijama shvatili da je najbolje da ta dva zakona idu u paketu. Dakle, molim za još malo strpljenja, verzija zakona o restituciji je gotova, ali se još uvek usaglašava. Još malo strpljenja i mislim da ćemo isporučiti u prvoj polovini 2010. godine.
Zahvaljujem. Da li želite komentar ili dodatno pitanje, gospodine Gojkoviću? (Ne.) Gospođa Vesna Pešić je zamolila da pitanje koje je ona planirala postavi gospodin Čedomir Jovanović. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, gospodine Cvetkoviću, postaviću ovo pitanje ne zbog toga što ono ima lični karakter, nego zbog toga što ovde predstavljam poslaničku grupu. Nadam se da je sve ono što ste imali prilike da čujete kao kritiku, drugačije od kritike koju smo iznosili mi, zapravo pokazatelj svima nama koliko grešimo kada pokušavamo da okrenemo novu stranicu života ove zemlje, a da ne raščistimo sa onim što je bilo pogrešno i što ostaje iza nas. Zato vi ovde treba da odgovorite na pitanje – ko je Šarićima dao ličnu kartu? Na to pitanje ne možete da odgovorite, jer i ne znate koga su sve ostavili u sistemu oni koji su se od 2004. godine obračunavali u državi sa svim što je pozitivno i što je vredno. Zato mi ne možemo da živimo onako kako žive sva druga društva, pokrenuti pozitivnom energijom i usmereni ka pozitivnim ciljevima. Znam da vi, gospođo Malović, ne možete da odgovorite na neka pitanja jer vas obavezuje zakon. Ako smo uspeli da izdržimo do danas, verujem da ćemo imati snage da toliko transformišemo Srbiju da svakom u ovoj zemlji postane jasno koliko je besmislena ona politika koju pokreću frustracije i mržnja. Ne mislim da je bilo ko od nas anđeo ili da je bezgrešan, ali sam siguran da ovo društvo ne sme da bude talac one politike koja funkcioniše tako što beži ili što joj se omogućava da pobegne od odgovornosti. Od 2003. godine i ubistva predsednika Vlade satanizuje se sve ono što je imalo ambiciju promena u zemlji. Vaša vlada je napravljena ne samo na pomirenju partija iz dva režima koja su bila željna vlasti, nego pre svega sa ambicijom da se nešto pozitivno desi u ovoj zemlji. To što ste pozitivno uradili mi smo iskreno podržavali. Nemamo mi problem sa vašom idejom da raščistimo sa kriminalom u zemlji, mi vas samo upozoravamo da grešite kada mislite da je taj kriminal bez svojih temelja, oni su politički. Zato mi ne možemo da nađemo dvadeset intelektualaca koji će u ovoj zemlji reći zašto je važno da se suoče sami sa sobom, ali ćemo naći dvesta onih koji će zemlju lagati, uskraćujući joj pravo na promenu. Tako sada Dačiću partija koja je pet godina kontrolisala i ministarstvo policije, i BIA, i Ministarstvo privrede i Agenciju za privatizaciju, sve što diše i hoda u ovoj zemlji, postavlja pamflet pitanja, da se ne bi postavilo pitanje njihove odgovornosti za ono što ste vi kao vlast nasledili, bez obzira na to da li govorimo o lopovluku i haosu na Kosovu, o kriminalu u privredi, o katastrofalnoj privatizaciji NIS-a. Sami ste, gospodine Škundriću, rekli da takav ugovor nikada ne biste potpisali. To je rekao i vaš predsednik. Dok mi ovde ne raščistimo, na politički način…
Vreme. Izvolite, gospodine Šutanovac.
Moram da kažem da sam sa velikim nestrpljenjem očekivao ovu sednicu. Ovih dana sam imao niz pitanja koja su postavljana od strane poslanika opozicije i došao sam veoma oran da odgovaram na pitanja, međutim, niste mi dali šansu i sada sam se javio da pokušam da skrenem malo temu. Koliko god za nas u Vladi bila muzika za uši svađa opozicije u ovom parlamentu, mislim da danas nije dan za to. Mi smo danas došli ovde da na prava pitanja odgovaramo kompetentnim odgovorima i utoliko mi je žao što nam niste dali pravu šansu. Zaista, kao iskusni parlamentarac, koji je sedam godina bio poslanik, izražavam žaljenje što se ta šansa ne koristi. Ovo je jedinstvena prilika, jer kada sam ja bio poslanik nisam imao priliku da vidim nijednog premijera u parlamentu Srbije sa ovolikim brojem ministara. Nemojte imati dilemu uopšte da ćemo učiniti sve, kao što i činimo, da razotkrijemo pozadinu svih kriminalnih dela i onoga što nas najviše boli, a to je ubistvo Zorana Đinđića. Koliko god to izgledalo nemoguće, gori vatra po tom pitanju i dalje. Koliko god neko želeo da se to zaboravi, verujte mi, ne zaboravljamo tu temu, iako se bavimo i novim temama. Ne mogu da podržim da nam se stavlja kao zamerka to što se bavimo prekograničnim organizovanim kriminalom. Ne postoji nijedna država na svetu koja može time da se bavi, ukoliko ne sarađuje. Podsetiću vas da je u Zagrebu u toku postupak u kome se sudi za ubistvo Ive Pukanića, gde su naše pravosuđe, policija, tužilaštvo dali zaista neizmeran doprinos da se dođe do istine. Nismo rekli Hrvatskoj da rešava pitanja unutar svoje zemlje, već smo pokušali da pomognemo, i pomažemo. Očekujemo da i u pitanjima koja se tiču nas indirektno... Bez obzira na to što je adresa stanovanja, prebivališta nekih kriminalaca u Srbiji, ovo nije pitanje samo srpske bezbednosti, već je ovo pitanje mnogo šireg konteksta, Evrope, čak i sveta. Koristim priliku da pozovem parlament da upriliči jednu sednicu Odbora za bezbednost, jer sam više puta dobijao pitanja u pisanoj formi i ovde usmeno od predsednika Odbora, za koga ne znam da li delegira svoja lična pitanja ili pitanja Odbora kao takvog. I sam sam bio predsednik Odbora za bezbednost, ali nisam zloupotrebljavao tu poziciju da postavljam pitanja, a da onda ne budem prisutan kada ministar bude tu. Želeo bih da sa svojim timom dođem ovde i da vam kažem šta se dešava u sistemu odbrane, koji očigledno ne izaziva pažnju, jer ta reforma, koliko vidim, nikome ne smeta i nikome nije trn u oku. Ono što je bitno da kažem, ovo je godina velike reforme, ovo je godina u kojoj ćemo sistem odbrane transformisati u jedan profesionalni sistem odbrane i u sledećoj godini u ovo vreme imaćemo profesionalnu vojsku. Ubeđen sam da Odbor za bezbednost i odbranu, ako žele i ostali u parlamentu, treba da dobije informaciju šta radimo u našem sistemu. Zaista sam voljan i dajem inicijativu da porazgovaramo o tome, jer, verujte, postoje velike nepoznanice kako u javnosti, tako i u parlamentu, a želja nam je da vam tu reformu približimo, jer to je reforma koja se tiče svih mladih ljudi, njihovih roditelja i, uostalom, parlamenta pre svega. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Šutanovac. Gospodin Čedomir Jovanović želi da komentariše i da postavi dopunsko pitanje.
Slažem se da nema ničeg boljeg za vlast od podela unutar opozicije, ali mislim, i da mi nismo u ovoj sali, da svako u Srbiji razume koliko su velike razlike između nas i tog zločinačkog udruženja koje je ušetalo u politiku, u zločinačkoj zemlji u kojoj je tako nešto bilo moguće. Zovem to zločinačkim udruženjem zato što je to pravna kvalifikacija, a ne politička. Nadam se da će javnost saznati ono što neki od nas već znaju, a ne sumnjam da smo, nažalost, u pravu kada sve tvrdimo na način na koji to radimo, vrlo direktno. Grešite, gospodine Šutanovac, zato što ovo nije svađa unutar opozicije. Ovo je satanizovanje određene politike. Onog trenutka kada vi pokušate da menjate zemlju, pogledajte iz kojih pozicija krećete – osporeni po svim kriterijumima, osim po onim o kojima bi trebalo da se raspravlja, pa je svako od nas za prethodnih petnaest ili dvadeset godina dobio neki svoj „kofer“, samo oni koji su uzrok problema u kojem mi živimo pošteđeni su svega toga. Čak nisu ni poslanici ovde u Skupštini, nego telefonom diktiraju pitanja ljudima koji ne bi mogli da opstanu bez poslaničke plate i dele ovde zajedno sa nama ovaj radni dan onako kako znaju i umeju. Za vas, gospodine Šutanovac, jedno jednostavno pitanje. U okviru borbe protiv organizovanog kriminala koja ne poznaje granice ne može se postaviti pitanje, na prvom mestu, političke odgovornosti nekoga sa druge strane granice, a da se prethodno ne postavi pitanje političke odgovornosti nas samih. Nemamo nikakvu dilemu da svako ko ima bilo kakve veze sa kriminalom za to treba da plati punu cenu, bez obzira na funkciju na kojoj se nalazi. To prvo važi za nas, zbog toga i danas živimo u ovoj zemlji, ali smatramo da nema razloga uskraćivati Srbiji onu istinu koja je vrlo dobro poznata mnogima od nas, pa da bi onda Mirko Cvetković morao da odgovori na pitanje odakle lična karta ili kako je neko dobio pasoš. O tome se radi. Predsednik države izašao je sa jednom inicijativom. Pogledajte na kakvu je podršku naišao, a sa kakvim se otporima suočio. Nas to brine. Kada jedna stranka vladajuće koalicije kaže da postoje neformalni centri koji je ruše, nas interesuje koji su to centri? Vrlo dobro znamo šta je posledica jedne takve inicijative. Zato prvo očekujemo i od ministra policije i od Ministarstva pravde da još jedanput odgovori i onima koji nisu spremni nikoga da slušaju, koji su zaslepljeni sobom, na ono što su institucije odgovorile kada su ih oni zloupotrebljavali. A mi moramo nastaviti da menjamo ovu zemlju, tako što ćemo razdvojiti nas od onih kojima sa nama nije mesto, a prljavi smo zbog toga što smo sa njima bili.
Gospodin Šutanovac.
Najmanje što treba da očekujete od nas je da mi arbitriramo u parlamentu. Mislim da to nije naš posao. Meni je žao što je atmosfera ovde takva i verovatno bih se u velikom delu sa onim što vi govorite složio, ali to nije moj posao. Lično znam šta znači sukob sa prošlošću i šta znači razgovor o budućnosti sa spregama koje postoje, ali ne odustajem i neću odustati nikada. Znate i sami da je naš predsednik rekao da moramo gutati žabe, a te žabe su nekad veće, nekad manje. Kažem da je šteta da u parlamentu danas ne razgovaramo o ovome što konkretno muči građane Srbije. Ova bitka o kojoj vi pričate nije bitka za parlament danas, to je bitka koja će trajati. Trajaće malo duže nego što ste mislili. Pre deset godina, kada smo krenuli u konkretno menjanje, nismo sanjali da ćemo za deset godina biti tu gde jesmo. Teško je, rovovski, ali ja, gospodine Jovanoviću, duboko verujem da stižemo na cilj. Na tom cilju će biti sve demistifikovano, nemam nikakvu dilemu. Znači, ako ne bude ova generacija političara to uradila, uradiće neka druga. Isto je pitanje Srebrenice. Ako imamo hrabrosti da se suočimo sa problemom koji je za nama, donećemo rezoluciju. Ako nemamo mi, neko drugi će doneti. Neko će morati da kaže – ljudi, to je učinjeno, mi za to ne snosimo odgovornost. Mi smo bili i tada protiv toga, ali to je učinjeno i tako mora da se prizna. Moj stav o tom pitanju je jasan, ali nemojte očekivati od Vlade da vam kaže kada će to biti doneseno u parlamentu, kao što ste rekli malopre. Neobično je. Postoji nešto što je izvršna, zakonodavna i sudska vlast i ako mi iz Vlade poštujemo to u parlamentu, poštujte i vi u parlamentu. Niko od nas ne može vama da nametne, niti ima želju da vam nameće. Kao što znate, ja sam predstavnik stranke koja je možda najuticajnija u parlamentu, ali mi nemamo 126 poslanika. Imamo 65, ako se ne varam, više ili manje. U tome nam treba podrška. Apsolutno se slažem sa tim da je teško danas naći u Srbiji dvadeset intelektualaca koji će imati hrabrosti i reći gde je putni pravac Srbije. Uvek će se naći onih dvadeset koji već dvadeset godina potpisuju iste peticije. Ali, to ne treba da vas obeshrabri ni na koji način. Što se tiče pitanja o kojima ste pričali danas ovde, bez obzira na to što ministar policije danas nije tu, ubeđen sam duboko, verujem u to i želim da verujem, iako se nekad kolebam i ja, ali verujte mi da verujem da policija radi svoj posao i da će pre ili kasnije izaći na videlo dana ko je odgovoran. S druge strane, nisam video da je neko optužio bilo koje političke veze. Ta vrsta optužbe stiže, ako se ne varam, mnogo više iz te zemlje na koju vi mislite, nego što stiže iz Srbije. Naprosto je tako. Ponavljam, nama za taj posao treba pomoć, a posao nije samo naš. Posledice tog posla bi po Srbiju bile možda i najmanje, ali nažalost, očigledno je da nekih stega koje postoje kod nekih drugih ne mogu da se oslobode i da će trebati i njima malo vremena da dođu do konačnog rešenja. Hvala.
Gospodine Jovanoviću, još dva minuta.
Hvala. Naravno, gospodine Šutanovac, mi ne moramo u svemu da se složimo, ali, znate kako, reći ću vam ono što sam rekao i predsedniku Vlade – ova zemlja ima samo jednu Vladu i jednog premijera, i čak ako vi sebe ne doživljavate tako, vi ste lideri ove zemlje. Kada grešite naša obaveza je da vam kažemo da ne radite dobro, kada ste u pravu naša dužnost je da vas podržimo. To je definicija nekog normalnog odnosa. Mi nismo pravili partiju da bi nama bilo dobro, bar mi u LDP-u. Formulisali smo jednu politiku i tu politiku pokušavamo da afirmišemo. Ne možete vi da se bavite dnevnim životom u Srbiji, a da pri tom izbegnete suštinu. Sve sa čim se danas suočavamo je posledica. Vama ispostavljaju račun za uništenu privredu, vama ispostavljaju račun za neispunjena obećanja oni koji su razorili ovu zemlju i koji zloupotrebljavaju to nezadovoljstvo da bi opet društvo pokrenuli koristeći negativnu energiju i usmerili ga ka negativnom cilju. Mi od Vlade očekujemo da se sa tim suoči, da traži podršku za raščišćavanje te vrste odnosa. Dve godine su prošle od mitinga na kome smo branili Kosovo tako što smo srušili Beograd. Niko za to nije odgovarao. Zbog toga mi danas imamo novu vrstu problema, na nekom stadionu, u nekoj školi, na radnom mestu i čitav je niz uzročno-posledičnih veza. Sve zakone u borbi protiv organizovanog kriminala smo podržali i podržavamo borbu protiv organizovanog kriminala, i protiv ratnih zločinaca, ali vam skrećemo pažnju da su to posledice kriminalne politike, koja je imala svoje ideologe, koja je imala one koji su je blagoslovili, koja je imala one koji su je pravdali i koji je danas pravdaju u svakom smislu. I ako mi to ne kažemo ljudima,... (Predsednik: Zahvaljujem, gospodine Jovanoviću.) …oni će prestati da nam veruju.
Pošto je 19 časova, zaključujem današnji rad. Zahvaljujem se premijeru, gospodi ministrima, vama, gospodo poslanici. Nastavljamo rad sutra, 26. februara 2010. godine, u 10 časova.