Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 117 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je utvrđen radni kvorum od 84 narodna poslanika, međutim prisutno je 121 narodni poslanik i nemamo kvorum za glasanje. Određujem pauzu zbog toga od sat vremena i sa radom nastavljamo u 11,15 časova. [[Posle pauze]] Poštovani narodni poslanici nastavljamo sa radom. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 126 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Mladen Grujić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam pored predstavnika predlagača, prof. dr Tomislava Jovanovića, ministra prosvete, nauke, tehnološkog razvoja pozvao da sednici prisustvuju i dr Slobodan Stupar, pomoćnik ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, Željka Kneževića, sekretar i Vesnu Lukić, viši savetnik u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Saglasno članu 86. stav 2. i članu 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, i izuzetno za ponedeljak, dakle, mimo dana utvrđenih u članu 87. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri Predlog zakona iz predloženog dnevnog reda. Uz saziv ove sednice koji vam je dostavljen sadržan je Predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine potrebno je da Narodna skupština odluči o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, predlozima za dopunu dnevnog reda i predlogu za spajanje rasprave. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju koji je podnela Narodnoj skupštini 3. oktobra 2013. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 125, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo – 33, od ukupno 158 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Nebojša Stefanović, je predložio da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o ostvarivanju prava na zdravstvenu zaštitu dece, trudnica i porodilja koji je podneo Narodnoj skupštini 4. oktobra 2013. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 74, protiv – niko, uzdržanih – dvoje, nije glasalo – 78, od ukupno prisutno 154 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Poslanička grupa DS predložila je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog odluke o izmenama odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije koji je podnela Narodnoj skupštini 4. oktobra 2013. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 131, protiv – niko, uzdržanih – jedan, nije glasalo – 31, od ukupno prisutno 163 narodna poslanika. Konstatujem da je većinom glasova prihvaćen ovaj predlog. Narodni poslanik Ljuban Panić, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o lokalnim izborima, koji su Narodnoj skupštini podnela 43 narodna poslanika poslaničke grupe DS, 20. septembra 2013. godine, sa ispravkom Predloga za dopunu dnevnog reda od 6. oktobra 2013. godine. Da li narodni poslanik Ljuban Panić, želi reč? (Da) Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovane koleginice i kolege, uvaženi gospodine ministre, mi danas ponovo predlažemo Predlog zakona o lokalnim izborima da bi sprečili nešto što je postao manir ove Vlade, a to je da se u Srbiji dešava samo ono što ova vlada nije obećala da će da se dogodi, a građani za to nisu glasali. Ako uzmemo činjenicu da je nekoliko stotina hiljada glasalo više u zbiru, da su lokalne liste DS dobile u odnosu na lokalne liste SNS, jedini uspešan projekat ove vlade, a to je tzv. prekomponovanje, odnosno upodobljavanje lokalnih koalicija republičkoj vlasti. Postavlja se pitanje, zašto i zbog koga postoji ustavno pravo građana na lokalnu samoupravu i zašto postoji institut lokalnih izbora? Demokratska stranka zato predlaže da se za odbornike u lokalnim sredinama glasa tako što tačno znate koji vaš komšija se na vašem izbornom mestu, odnosno, vašoj izbornoj jedinici kandiduje da bude vaš predstavnik u lokalnoj skupštini. Ukupan zbir glasova koji dobiju kandidati imenom i prezimenom ulazi u fond stranke na osnovu onoga što je dobila stranka ako pređe izborni prag, raspodeljuju se mandati i ne može politička stranka da određuje ko će biti odbornik u lokalnoj skupštini. Takođe, predlažemo ono što Ustav ne onemogućava, a to je da gradonačelnike građani biraju neposredno na izborima kako ne bi imali situaciju kakvu smo imali u Leskovcu, Užicu, Novom Sadu, Beogradu, da ljudi koji nisu dobili podršku građana ulaze u prvi red i ne zna se u čije ime vode gradove, a oni koji su tu podršku ubedljivo dobili, bivaju smenjeni. Danas kada iz najava o najavama o merama štednje koje građani Srbije očekuju, mislim da je najvažnije da politiku vratimo u ruke građana. Jedini način da politika postane, izađe iz tog kolektivističkog duha koji i ovde poslaničke grupe gaje, jedini način da politika postane servis građana, jeste da građani dobiju priliku da pojedinačno odlučuju o njenim predstavnicima. Znam da vi ovo nećete prihvatiti ni danas i da se ni ovo danas neće naći na dnevnom redu, ali imajte na umu da oni koji su na ovaj način, kako je to rađeno prethodnih 12 meseci, prekrajali volju građana, neće na nekim sledećim izborima dobro proći. Zalažem se za to da naše odbornike u lokalnim skupštinama našu lokalnu politiku kreiraju komšije, a ne tabloidi poput „Kurira“. Hvala vam.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 28, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo – 149, od ukupno prisutno 177 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Dejan Nikolić, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o lokalnoj samoupravi, koji su Narodnoj skupštini podnela 43 narodna poslanika poslaničke grupe DS, 20. septembra 2013. godine sa ispravkom predloga za dopunu dnevnog reda od 6. oktobra 2013. godine. Da li narodni poslanik Dejan Nikolić želi reč? (Da)
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, eve samo u pet dana drugi put prekidate sednicu i stavljate na dnevni red zakone po hitnom postupku samo zato što Vlada nema sposobnosti da prepozna probleme nedelju dana unapred. Nastavljate sa tim, rekao bih kliše – odnosom prema opoziciji, da ni jedan reformski predlog koji predloži opozicija ne može da dođe na dnevni red. Politička situacija u Srbiji je danas takva da vapi za promenama, to je suština naših predloga. Demokratska stranka je predložila set izbornih zakona i želi da napravi pravni okvir za promenu izbornog sistema. Još jednom, predlažemo da gradonačelnike građani u sva 23 grada biraju direktno, pa kada daju podršku jednoj listi, jednom čoveku, znaju ko će voditi taj grad i tu opštinu, a ne da danas, kakva je situacija širom Srbije, vode oni koji nisu dobili ni upola toliko glasova. Postoji ustavno ograničenje da predsednike opština biramo na takav način, ali ne postoji nikakvo ustavno ograničenje da odbornike biramo na jedan drugačiji način, pa da građani znaju tačno kome daju glas. Ako taj njihov kandidat na listi dobije dovoljan broj glasova, znaju ko će ih predstavljati u lokalnoj skupštini, a ne oni koji nemaju nikakvu podršku građana, to je suština našeg predloga. Želimo da zaštitimo izbornu volju građana od prekompozitora, kompozitora i da politiku damo političarima koji se kandiduju na izborima i koji dobijaju podršku građana. Još jednom, ovi predloženi zakoni imaju veze sa političkim dešavanjima u poslednjih 14 meseci širom Srbije. Izborna volja građana je nešto što mora da se poštuje, ne nešto sa čim može da se igra. Zato predlažemo ove zakone i zato o tome želimo da razgovaramo u parlamentu. Hvala.
Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 25, protiv – tri, uzdržanih – nema, nije glasao 151, od ukupno 179 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila predlog. Narodni poslanik Borislav Stefanović, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o glavnom gradu, koji su Narodnoj skupštini podnela 43 narodna poslanika poslaničke grupe Demokratska stranka 20. septembra 2013. godine, sa ispravkom teksta i obrazloženja Predloga zakona od 27. septembra 2013. godine, kao i sa ispravkom Predloga za dopunu dnevnog reda od 6. oktobra 2013. godine. Da li narodni poslanik Borislav Stefanović želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 20, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 158, od ukupno prisutnih 178 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila predlog. Narodni poslanik Srđan Miković, na osnovu člana 92. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednici dopuni tačkom – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, koji su Narodnoj skupštini podneli narodni poslanici prof. dr Miodrag Stojković i Srđan Miković, 2. aprila 2013. godine. Da li narodni poslanik Srđan Miković želi reč? (Da.)
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, koleginice i kolege narodni poslanici, u proceduri pred Narodnom skupštinom nalaze se dva predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Jedan predlog zakona je predložen pre par dana od strane Vlade. Drugi predlog zakona je pre više od šest meseci predložen i stoji ovde u proceduri. U par navrata jedan od predlagača zakona prof. dr Miodrag Stojković je pokušavao da vas ubedi da se to stavi na dnevni red i da izglasamo takav jedan zakon. Da je to učinjeno, ne bi bili u situaciji danas da jedan od ministara u radnoj knjižici ima upisano samo srednju školsku spremu, a to je gospodin Lazar Krstić. Znači, on nije nostrifikovao diplomu, a da ste usvojili zakon koji je još 2. aprila, znači ne 1. aprila, nije bila šala, nego 2. aprila predložen u proceduru bili bi u situaciji da ne samo gospodinu Lazaru Krstiću, nego i svim ostalim kojima to treba, da se izvrši nostrifikacija kako treba, da za to pojedine visokoškolske ustanove ne traže neke enormne iznose, nego da to bude pred kontrolom države. Ni po jada što niste prihvatili nešto je gurao gospodin Miljenko Dereta, a što smo praktično operativno napravili profesor Stojković i ja, i predložili u proceduru, znači, ni po jada što to nije urađeno. Da je Vlada Republike Srbije uradila svoj deo posla i u ovom periodu od šest meseci kada smo nacrtali šta sve treba uraditi, nije urađeno. Znači ako nećete da prihvatite naš predlog koji je dobar, onda uzmite i uradite. Danas smo gospodin Dereta i ja sedeli i računali smo koliko je to posla što smo prof. Stojković i ja uradili. To je tri reči po danu. Znači, da je ministarstvo ili Vlada svaki dan po tri reči napisalo, imalo bi ovakav predlog zakona, ali očigledno da je teško tri reči po danu napraviti i za šest meseci imati ovakav zakon. Smatram da je nedopustivo da se na ovaj način radi. Sugerišem da svaki put kad damo predlog, ako nećete da prihvatite naš predlog, u nekom doglednom vremenu predložite, ako treba prepišite, nećemo se žaliti, pošto ovaj predlog zakona je u korist svih.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 41, protiv – niko, uzdržanih –nema, nije glasalo – 138 od ukupno prisutnih 179 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red sednice akata po hitnom postupku i predlozima za dopunu dnevnog reda, a na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 123, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo – 56 od ukupno 179 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila dnevni red. D n e v n i r e d: 1.Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju; 2.Predlog odluke o izmenama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za obrazovanje, nauku, tehnološki razvoj i informatičko društvo. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, koje imate u prilogu. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača prof. dr Tomislav Jovanović, ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja želi reč? (Da.) Reč ima ministar Tomislav Jovanović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženo predsedništvo, dragi poslanici, predstavlja mi izuzetnu čast što mogu po prvi put da se obratim javno i da predložim nešto što predstavlja rešavanje životnog problema 30.000 studenata, a možda i većeg broja, koji su u dosadašnjim zakonskim uslovima dovedeni u situaciju da ne mogu da nastave školovanje započeto. Ne mogu da ga okončaju, a svima je jasno u kojoj situaciji su i studenti, univerziteti, da možemo da realizujemo njihove zahteve. Naime, Studentska organizacija Srbije u zajednici sa KONUS-om, sa Zajednicom univerziteta ili rektora svih univerziteta, i privatnih i državnih, je početkom septembra ove godine uputila zahtev Ministarstvu za prosvetu, nauku i tehnološki razvoj za izmenu zakonskog akta kojim se dozvoljava da studenti i ove godine upišu narednu školsku godinu sa 48 ostvarenih bodova u prethodnoj školskoj godini. Mi smo prihvatili to, uputili Vladi, a Vlada uputila jedan predlog pre izvesnog vremena Skupštini, sa molbom za hitno rešavanje tog problema. Kako ovaj visoki dom to nije usvojio, ponovo smo uputili zahtev, koji je Vlada usvojila. Danas po zahtevu i željama studenata, ja vas molim da usvojimo predlog studenata i da se zakonska odredba koja je donesena prošle godine izmenom Zakona o univerzitetu, koja definiše da student ima pravo da upiše narednu školsku godinu po osvojenih 50 SBB bodova, da to ponovo vratimo na 48 bodova. Samo podsećanja radi, Zakon o visokom obrazovanju kojim je Republika Srbija ušla u zajednicu zemalja sa Bolonjskom deklaracijom i bolonjskim obrazovnim procesom, usvojen je septembra 2005. godine. Od tada pa do prošle godine, kada je učinjena izmena Zakona, uredbama Vlade Republike Srbije su donošene olakšavajuće okolnosti u kojima je sa 60 bodova dozvoljavano studentima da se upišu sa 48 bodova. Prošle godine, izmenama Zakona o univerzitetu, u dogovoru sa studentskom asocijacijom, dogovoreno je da se zakonom reguliše da taj broj bodova bude 50. Međutim, studenti, ponovo ponavljam, još pre početka septembarskog roka, su registrovali i napravili spisak od potencijalno 30 i nešto hiljada studenata, koji ne mogu da ostvare ili da dostignu prag od 50 bodova i zamolili vas ovde da dozvolite izmenu zakona kojim bi se i ove godine dozvolilo kolegama studentima u čitavoj Republici Srbiji da upišu narednu školsku godinu sa osvojenih 48 bodova. Radi se o jedinstvenom zahtevu studenata Srbije i jedinstvenom zahtevu KONUS-a, Zajednice univerziteta Srbije, svih rektora, na kojima smo i mi prisustvovali i dali im podršku. Uz ovaj osnovni zakon, na samom početku školske godine, registrovano je i da postoje problemi primenjivanja zakona koji treba da stvore zakonsku pretpostavku za osnivanje visokoškolske ustanove za ostvarivanje studijskih programa za potrebe nacionalne bezbednosti i istovremeno izjednačavanje njenih statusa sa visokoškolskim ustanovama odnosno za ostvarivanje studijskih programa za potrebe policijskog odnosno vojnog obrazovanja. Bili smo primorani da obezbedimo ustanovama koje se bave policijskim i vojnim visokim obrazovanjem izmene pojedinih članova zakona, odnosno samo člana 73. Zakona o visokom obrazovanju. Vaše informacije radi, u toku je ili je završena javna rasprava o izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Ta javna rasprava je trebala da se završi do 1. septembra ove godine. Na zahtev KONUS-a, znači Zajednice univerziteta Republike Srbije, i privatnih i državnih, i studentske asocijacije, javna rasprava je produžena do 1. oktobra. Ta javna rasprava je upravo završena i jedinstvena pravila zakona, predlog zakona, usvojen na KONUS-u i studentskim asocijacijama, naravno sa Ministarstvom, biće prosleđen Vladi Republike Srbije. Ovom prilikom vas ja molim samo da učinimo ove dve izmene i obezbedimo nesmetan početak školske godine, nesmetan upis studenata koji su započeli studije kojima su studije i pravila studiranja menjana, počev od 2005. godine,sedam godina, odlukama Vlade, a onda izmenom Zakona do danas. Ja vas ponovo molim da učinimo uslugu i da obezbedimo armiji studenata da nastave školovanje u uslovima kako je to moguće. Naravno, ubeđen sam da ćemo veoma brzo imati prilike da pređemo i taj famozni prag, ne 50 bodova nego i famozni prag od 60 bodova. Mislim da zajedničkim naporima univerziteta, univerzitetskih nastavnika i studenata, a za to sve postoji dobra volja, možemo da ostvarimo i tih famoznih 60 bodova. Sada famoznih, a realno očekivano je i moguće. Moguće je kolege poslanici i profesori univerziteta, ako zajednički učinimo napore da podelimo odgovornost, prava i obaveze. Zajednički mi univerzitetski nastavnici i studenti možemo ostvariti da studenti studiraju, da u toku studija stiču znanja i ta znanja budu prevedena u ovih famoznih 60 bodova. Očekujem od vas podršku i ume studenata, u ime svih poslanika univerzitetskog obrazovnog sistema Srbije. Još jednom vas molim da usvojite ove zahteve i da usvojite predlog za hitnom izmenom ovih zakonskih regulativa. Hvala.
Hvala ministre. Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine ministre, gospodine predsedavajući, pre tačno godinu dana naša poslanička grupa je ceo dan ubeđivala tadašnjeg ministra prosvete, gospodina Žarka Obradovića, da razmišlja na način na koji ste vi sada razmišljali. Zbog činjenice da Bolonjska deklaracija nije podjednako zaživela na svim našim fakultetima, da ne postoji sveobuhvatna analiza niti validna baza podataka i da u sektoru za visoko obrazovanje u Ministarstvu prosvete radi svega nekoliko zaposlenih, ako se ne varam šest, sedam, a primera radi u Hrvatskoj ih ima negde oko 50, da ne postoji ni validna baza podataka pre primene Bolonjske deklaracije, jer je tada autonomija fakulteta tumačena na jedan pogrešan način i zbog činjenice da nismo obezbedili studentima sve ono što im predviđa Bolonjska deklaracija, smatrali smo da u narednih nekolik godina dok nemamo potpune podatke da su svi fakulteti na pravi način bez pogrešnog tumačenja, bez zloupotrebe ovlašćenja koje im daje Bolonjska deklaracije, bez njihovog pogrešnog tumačenja, da su primenili Bolonjku deklaraciju, tek tada možemo od studenata da tražimo da urade ono što rade studenti na evropskim univerzitetima i da im povećavamo prag za evropski sistem prenosa bodova. Čini nam se da nažalost, gospodin Žarko Obradović uopšte nije za to imao sluha. Čak smo na kraju bili ubeđenja da je to neki dogovor unutar Vlade da se namerno smanji broj studenata koji bi se finansirao iz budžeta da bi država na taj način uštedela. Posle iscrpne i argumentovane rasprave, drugog nekog rezona za odbijanje ovakvog stava naše poslaničke grupe nije bilo. Drugo, od primene Bolonje od 2005. godine mi gotovo svake jeseni imamo proteste studenata. Tako je i ove godine. Mi smo prošle godine, bez toga da prizivamo studente da oni protestuju, da šalju vama zahteve i da potpisuju peticije, i dalje znali šta će se dogoditi i zbog čega. Zato što smo stalno u kontaktu i sa studentima i sa univerzitetom i sa studentskim asocijacijama i organizacijama i znamo koji su njihovi životni problemi. Svako ko hoće teret odgovornosti da prebaci na nekog drugog profesori koji ne primenjuju Bolonju, teret odgovornosti prebacuju na studente pa kažu – nemaju radne navike, nisu naučili sistematski da uče, mnogo je propusta u predškolskom, osnovnom, srednjem obrazovanju i onda ceh plaćaju studenti kada dođu na fakultet i to je rezon na primer, Veterinarskog fakulteta gde je prolaznost iz treće u četvrtu godinu samo oko 5%. Međutim, ako pogledamo neke druge fakultete, poput Elektrotehničkog fakulteta u Beogradu, koji je na izvanredan način, čini nam se, primenio Bolonjsku deklaraciju, odmah su podelili ispite u dvosemestralne, modernizovali, skratili gradivo, prilagodili ih studenskim potrebama, počeli rad sa studentima u manjim grupama. Jer, mi smo i prošle godine to stalno isticali, da profesori na evropskim univerzitetima rade u grupama od sedam do 10 studenata. Kod nas se radi sa toliko velikim brojem studenata, da se tu kvalitet apsolutno gubi, da to nema svoj efekat koji treba da ima. Cenu tome ko plaća? Plaćaju studenti. To se posebno dešava na privatnim fakultetima, gde je osnovni interes fakulteta, naravno, pored obrazovanja i vaspitanja, da se upiše što više studenata, da što više studenata finansira fakultet, da bi zaposleni imali od čega da žive. Ali, gde je tu osnovni smisao i svrha postojanja univerziteta i fakulteta? Mi smo to stalno isticali. Ne može profesor i univerzitet da bude u centru obrazovnog sistema. U centru obrazovnog sistema mora do visokog obrazovanja da bude učenik, a na visokom obrazovanju student i sve da bude podređeno studentima. Mislim da, bez imalo pretenzija da se dodvoravamo zahtevima studenata, zbog činjenice da mi ni dan danas nemamo bazu podataka profesora, gde predaju, šta predaju, stručne kvalifikacije itd, da nam nedostaju mnoge baze podataka, da su ocene o tome koliko se kod nas primenjuje Bolonjska dekleracija, krajnje paušalne, od onih koji smatraju da se odlično primenjuje, što je sigurno činjenica na nekim fakultetima, recimo i na Fakultetu organizacionih nauka, ali je i činjenica da se na mnogim fakultetima neprimenjuje. Čini nam se da je dobar primer Univerzitet u Novom Sadu koji je odmah po potpisivanju Bolonjske deklaracije krenuo u neophodne promene i reformi i rezultati toga su vidljivi ako se analizira i broj prolaznosti studenata i prosečna ocena i prosečno vreme studiranje itd, i oni fakulteti koji su primenili na pravi način Bolonjsku deklaraciju oni su baš postigli one efekte koji smo želeli da imamo sa Bolonjskom deklaracijom. Ono što je, čini mi se, neki još uvek utisak u javnosti, ali pogrešan utisak i postoje ljudi koji uopšte ne razumeju smisao Bolonjkog procesa obrazovanja i u startu imaju zbog neinformisanostotpor prema tome, zagovarajući i veličajući stari obrazovni sistem sa obrazloženjem da je Bolonjska deklaracija nešto što nam je nametnula Evropa. Mislim da zbog javnosti treba reći da to nije tačno, da smo mi dobrovoljno ušli u proces potpisivanja i primene Bolonjske deklaracije i tog načina obrazovnog sistema, da je skoro 50 zemalja Evrope potpisalo Bolonjsku deklaraciju i da se ona čak primenjuje i u Rusiji. Prema tome, nije projekat EU bez obzira što smo mi političke stranke koje su se otpočetka svog političkog delovanja zalagale za primenu evropskih vrednosti, smatrajući ih najvišim vrednostima civilizovanog sveta, a dobro je što je Bolonjska dekleracija imala taj izvan evropski karakter. Šta mi treba da uradimo pošto će 50 bodova važiti za narednu školsku godinu, odnosno 2013, 2014. godinu? Šta treba da uradimo u ovih godinu dana?U ovih godinu dana treba da uradimo mnogo toga što nismo radili prethodnih godina u pogledu i validne statistike i dobijanje validne baze podataka i dublje i sveobuhvatnije analize i tek tada možemo, kada konstatujemo da su fakultetu uradili ono što je do njih, mislim da je naučno-nastavno veće to uradilo, profesionalno uradili, podizati prag studentima na veći broj bodova. Zato vama predstoji u narednih godinu dana veliki posao. Šteta je što prethodni ministar sa njegovim timom nije razmišljao na način na koji smo razmišljali. Verujte mi, ako vi u ovom pogledu ne uradite to što treba da se uradi, mi ćemo sledeću jesen dočekati sa novih 30.000 potpisa studenata sa novim zahtevima i opet ćemo verovatno u istoj sali menjati zakon u tom smislu da će važiti 48 bodova i za školsku 2014. i 2015. godinu. To je naša procena, budući da smo veoma ozbiljno pristupili svim ovim problemima koji opterećuju studente, jer nezaboravimo da negde oko 80.000 đaka svake godine krene u osnovno obrazovanje, a posle srednjeg obrazovanja skoro 55.000 njih upiše fakultet, što je, s obzirom da se već na prvoj godini izvrši taj prvi krug selekcije, gde obično skoro polovina njih ne upiše drugu godinu, posle toga je taj procenat znatno veći. To znači da kod nas postoji veliki potencijal i velika zainteresovanost mladih ljudi da steknu visoko obrazovanje. Drugo, ono što je moralo ministarstvo da uradi u sadejstvu sa ostalim ministarstvima je da sve nove oblike, nova zanimanja i obrazovanja koja podrazumeva Bolonjska dekleracija, da ih u dogovoru sa Nacionalnom službom za zapošljavanje klasifikuje, da u dogovoru sa Privrednom komorom utiče na pravna lica da ona u svojim sistematizacijama uvedu ta nova zanimanja, jer imamo paradoksalne situacije da se završe strukovne studije, da se završi master, a da kada neko sa takvim obrazovanjem ode u Nacionalnu službu za zapošljavanje oni jednostavno ne mogu da ga evidentiraju zbog nedostatka tog oblika klasifikacije. Zbog toga, bez obzira što smo opoziciona poslanička grupa, svakom smo problemu prilazili vrlo korektno, vrlo analitički. Sve što je dobro podržavali smo, a sve što vodi u nekom suprotnom smeru smo kritikovali argumentovano, ali smo i davali predloge za rešenja. Ono što je po nama jedna od najvećih koristi Bolonjske deklaracije je dodatak diplomi, zvanični dokument gde se ne samo navode ispiti, bodovi i ocene, imena profesora, van nastavne aktivnosti, već i sve ostale aktivnosti studenata koje mogu biti jedan odličan si-vi, odlična preporuka za buduća zaposlenja, za buduću profesiju, jer će poslodavac ako pogleda studenta koji je imao širok dijapazon interesovanja, široku sferu oblasti koji su ga interesovale, koji je ima multidisciplinarni pristup ne samo surovom učenju, ili kako se to narodski kaže bubanju, već sticanju i vaspitanja i obrazovanja na jednom višem i širem nivou mimo onoga što mu predviđa fakultet, da će sigurno poslodavac pre zaposliti nekog takvog nego neko ko se bavi samo onim što se od njega traži i ko nema tu potrebnu širinu koja je potrebna za obavljanje svih vrsta poslova. Kritikovali smo i smanjenje broja ispitnih rokova. To obrazloženje da će nastavnici imati više vremena da se posvete naučnom radu sa smanjenjem broja ispitnih rokova, rekli smo da to po nama odmah ne pije vodu, to pada u vodu. Zbog čega? Zbog jednostavne činjenice da profesor najmanje vremena troši na polaganje ispita, da se polaganje ispita često organizuje popodne i uveče i subotom i nedeljom i da ništa naučno-nastavni proces time ne trpi. Zbog toga smatramo da je dobro što se vraća ponovo taj šesti ispitni rok. Mislim da odgovornost za sve ovo o čemu pričamo nije samo na Ministarstvu prosveta, pa sada zbog toga što vi sedite kao predstavnik Vlade, da sve ono što je kritika naša upućena i prethodnom ministru i ministarstvu, i mislim da rukave treba da zavrnu i visokoškolske ustanove i srednjoškolske ustanove i ustanove obrazovnog sistema u osnovnom obrazovanju, profesori itd. U razgovoru i sa studentima i sa profesorima dolazimo 1001 put do istog zaključka, da sve čine ljudi. Profesori koji ne žele da razmišljaju na način na koji se to od njih traži Bolonjskom deklaracijom, oni jednostavno svu odgovornost prebacuju na studente, a i ako primenjuju Bolonjsku deklaraciju, primenjuju je na način koji, čini nam se, po nama više ima zloupotreba onoga što nudi Bolonjska deklaracija, nego njene istinske i dobronamerne primene. Zbog toga je prolaznost na ispitima kod mnogih profesora, dva profesora predaju jedan te isti predmet, kod jednog profesora je prolaznost 80%, kod drugog 5%. Znači, to ne može da bude ni do studenata ni do naučnog gradiva, već jedino odgovornost može biti na profesoru. Zbog toga mi ne gledamo na ovu problematiku sa crno-belog pogleda, već isključivo analitički i, čini nam se, trezne glave. Zbog toga mi mislimo dau narednih godinu dana vaše ministarstvo čeka jedan veliki posao i, ako taj posao završite, mi sledeće godine u ovo vreme nećemo biti u ovoj situaciji, ako ne završite posao, na žalost, ministre, imaćemo ponavljanje ove situacije. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Milorad Mijatović, samo se prijavite još jednom, molim vas. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena potpredsednice, uvaženi ministre, državni sekretari, pomoćnici, meni je veliko zadovoljstvo da možemo danas raspravljati o ovom zakonu. Istina, ovo što danas raspravljamo, to je nešto što je iznuđeno, iznuđeno da bi se izašlo u susret ponovo populaciji studenata, drugim rečima, da bi im smanjili broj bodova za upis u narednu godinu, i već večito studensko pravilo - što više ispita. Sad idemo sa pet na šest, možete dati i 22 ispitna roka, mi opet nećemo dobiti kvalitet. Ono što želim da govorim, to je - da li je Bolonjski proces koji primenjujemo u Srbiji je zaživeo? Ja mogu reći da jeste. Sam sam profesor, sam predajem studentima i veoma dobro znam kako smo počeli 2005, 2006. godine i gde se sada nalazimo, 2013. godine. U prvom naletu je bilo da moramo povećati efikasnost studiranja. Počelo je naravno snižavanje kriterijuma i sama ta činjenica je značila da smo odjednom imali velike prolaznosti. Istovremeno, primenom Bolonjskog procesa naglo je porastao i broj visokoškolskih ustanova. Pored državnih, dobili smo i veoma veliki broj privatnih fakulteta, odnosno univerziteta. Počela je neujednačenost u kvalitetu i borba za svakog studenta. Ja znam da je znanje bogatstvo, ali znanje nije jednako novac. Izgleda da smo mi shvatili da je znanje jednako novac, pa onda pojedinci osnivanjem fakulteta, raznoraznih odeljenja u svim mogućim mestima su shvatili da mogu zaraditi veoma velike pare. Neki od njih su to zaista i uradili i dobili. Ne bih na ovaj način da kažem da su samo privatni fakulteti uzrok svemu tome. Naime, državni fakulteti, kada su se našli u borbi za opstanak na tržištu, i sami državni fakulteti su naglo počeli da smanjuju svoje kriterijume, ocenjivanja i dobili smo jednu veliku hiperinflaciju diploma, diploma koje nisu imale upotrebnu vrednost. Te diplome su koristile, nažalost, zajedno sa kombinacijom političke moći, da pojedinci dođu do značajnih mesta u državi, da upravljaju državom, a nisu imali sposobnost i nemaju sposobnosti. Nemoguće je da svi budu najbolji. U jednoj generaciji ne možete imati, u jednom odeljenju ili kod jedne grupe od 50 studenata, da imate 25 desetki. Nisu svi takvih sposobnosti. Ono što imamo kvalitetno u našoj zemlji, to moramo podržavati, pa čak i po cenu da podižemo prag i da dođemo do tih 60 bodova, a za takve kvalitetnestudente da imamo stipendije, mogućnost da ostanu da rade gde mogu svoje kvalitete da iskažu. Oni koji to ne mogu, oni nažalost neće dobijati značajna društvena mesta u državi, u državnoj hijerarhiji, a posebno kod privatnika. Znate, diplome se negde toliko i ne cene. Bio sam dugo vremena i u Americi. Video sam da kod njih vi možete dobiti posao ako znate raditi i bez diplome. Isto takomožete imati diplomu, a ako ne znate, dobićete otkaz odmah. A i u jednoj Americi vole da imaju kombinaciju diplome, ali i znanja koje ta diploma verifikuje, da je taj student tozaradio onoliko koliko treba da ima. Ako shvatimo da visoko obrazovanje nije samo novac i ako shvatimo da moramo da imamo situaciju da iza tih diploma stoji znanje, onda ćemo vrlo brzo i vrlo lako doći do kvalitetnih kadrova. Nažalost, mi smo napravili jednu inflaciju ljudi koji imaju raznorazne menadžmente i znanja koja nisu upotrebljiva, a kada tražimo informatičare, kada tražimo inženjere, kada tražimo ljude koji znaju posao, takve ljude ne možemo naći. Zašto? Zato što ovi fakulteti, neko je spomenuo i Elektrotehnički fakultet i FON, moraju da traže znanje, jer vi ne možete nekome dati da gradi puteve ili mostove, a da nije zaista ispekao dobro na fakultetu znanje, a kasnije, kroz struku, kroz iskustvo, došao do nekih zavidnih visina. Mogu vam reći, možemo dovoditi strane investitore koliko god hoćemo, otvarati fabrike čipova, nisam siguran da ćemo naći inženjere koji će moći sve to da prate. Zašto? Zato što je društvena usmerenost bila – dođite do diplome, a onda ćemo se lako snaći, negde ćemo zaposliti po partijskim linijama, dobićete pozitivnu poziciju. Sve ono što je dobro oteraćete od sebe, oni će otići u inostranstvo, a mi ćemo ostati ovde gde se nalazimo i stalo dolaziti u istu situaciju, da nemamo kvalitetnih kadrova. Ima još nešto što je veoma interesantno. Hiperinflacija, osim master diploma, doktorskih disertacija, prosto je neverovatno koliko imamo doktora nauka, ljudi koji se kite titulama, a iza sebe nemaju ni jedan ozbiljan naučni rad, niti su bilo šta objavili u inostranstvu, a isto tako nisu se našli u situaciji da njihov rad bude prikazan u bilo kom referativnom časopisu koji postoji u svetu, što je sasvim normalno ako se bavite naukom. Još nešto postoji, a to je kupovina raznoraznih titula, kupovina nekih akademija. Moram priznati da, kada sam čuo da ima nekih akademija, kada sam jedan naučni rad objavio u Americi, dobio sam jedno pozivno pismo za Njujoršku akademiju nauka, da budem član. Trebalo se platiti, to je bilo devedesetih godina, kada je to bilo veliko, 60 dolara, ja nisam platio jer je mene bilo sramota da postanem član Njujorške akademije nauka sa jednim objavljenim naučnim radom. Vi sad imate akademike koji iza sebe imaju ne znam ni ja šta, što je titula bombastičnija, to je cena veća. Kada govorim o svemu tome, želim da kažem samo jednu stvar. Očekujem da ćemo u narednih godinu dana detaljno sagledati kako idemo u visokom obrazovanju, koliko imamo fakulteta, a isto tako, kad to sagledamo, da vidimo šta je potrebno menjati u visokom obrazovanju, da li će to biti jedna celovita promena Zakona o visokom obrazovanju, iz prostog razloga da bi dobili adekvatan kvalitet. Ne moraju svi u ovoj zemlji imati fakultetske diplome, ali one koje imamo, iza njih mora da stoji znanje, kvalitet, kompetentnost, stručnost. U tom smislu, nadam se da će nova ekipa novog ministra za obrazovanje znati uraditi, znati predložiti celovitu reformu koja mora da ide, ne samo od fakulteta, od osnovne škole, srednje škole, da nam se ne dešavaju sve ove stvari koje su se dešavale. U obrazovanju nemate velikih promena, ne možete ih imati. Nema tu velike modernosti. Tu ima podizanje kvaliteta, organizacija sistema koja mora da funkcioniše i onda ćete iza toga imati kvalitet. Ako smo znali i u siromašno vreme, posle Drugog svetskog rata, da imamo dobre i kvalitetne kadrove, koji su bili spremni da grade ovu zemlju, valjda možemo i sada, 2013. godine, kada nismo toliko siromašni, jer nije uvek potreban novac za nešto. Nekad je potrebno samo znanje, stručnost, kompetentnost i ljudi da sednu i da uče, jer nema nekog velikog, volšebnog načina da nešto naučite. Nijedan kompjuter vam neće staviti stvari u glavu, ukoliko sami ne sednete, ne radite i ne pokažete ono što treba. U tom smislu, SDPS će predložiti ove izmene samo kao nešto što je iznuđeno da premostimo ovu situaciju. Od vas očekujemo dugoročno rešavanje ovih problema, jer oblast obrazovanja, kao značajna oblast u ovoj našoj državi, je najlakša oblast koja se može transformisati, koja nije toliko potonula u svojim kriterijumima. Dakle, uz malo truda, malo volje i sa možda manje para ćemo moći da dođemo do kvalitetnih kadrova. Naravno, postoje tu i oblasti gde trebaju dosta velika sredstva, moderna oprema, ali takvih ljudi u ovoj zemlji nije potrebno baš previše. Sa mnogo manje para i ulaganja u nauku, povezivanjem sa privredom, mislim da možemo doći do kvalitetnih kadrova. Meni nikako nije jasno, kada studenti idu na letnju praksu, vi izmišljate firme gde ćete ih slati. U suštini, idu kod prijatelja, pa formalno donesu i mi to formalno prihvatamo. Kada ćemo doći u situaciju da ozbiljne firme u završnim godinama fakulteta dolaze na fakultete, traže najkvalitetnije ljude i ti najkvalitetniji ljudi sutra, kada završe fakultete i visoke škole, odmah dobiju posao, da se uče i da mogu da rade. To je normalno u svetu. Izgleda, samo nije normalno u Srbiji. U tom smislu, mi ćemo vam dati punu podršku i SDPS će u danu za glasanje dati podršku ovim izmenama i dopunama zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milorad Stošić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, PUPS smatra da je ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju nastavak uređenja oblasti obrazovanja, ali na jedan samo tehnički način, samo u delu ova četiri člana, što nije trajno rešenje. Nadam se da ćemo u nekom narednom periodu i ovaj zakon celovito regulisati i imati jedan normalan zakon o visokom obrazovanju. Mi smo nedavno usvojili set zakona o obrazovanju. Nakon Zakona o predškolskom obrazovanju i vaspitanju, koji je već nekoliko godina u upotrebi i Zakona o visokom obrazovanju, koji već dugi niz godina detaljnije uređuje problematiku vezanu za visoko školstvo u Srbiji, usvojili smo Zakon o osnovnom obrazovanju, Zakon o srednjem obrazovanju i Zakon o obrazovanju odraslih, i time zaokružili jedan proces u obrazovanju. Ovim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju detaljnije uređujemo ovu oblast i izlazimo u susret potrebama studenata u ovoj teškoj ekonomskoj krizi za sve, a naročito za studente. Zbog toga će PUPS u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona i glasati za njegovo usvajanje. Zakon o visokom obrazovanju, kao što je ministar naglasio, usvojen je 2005. godine, posle pristupanja naše zemlje Bolonjskom procesu, kao procesu stvaranja evropskog prostora visokoškolskog obrazovanja. O Bolonjskom procesu ne bih govorio posebno, zato što su moji prethodnici već govorili o tome i verovatno će govoriti i dalje, ali bih izneo jedan podatak o hiperprodukciji visokoškolaca. Pre neki dan je u novinama bilo da smo nekada imali u proseku 1.000 doktoranata na godišnjem nivou, a sada imamo 400% više i imamo 4.000 doktoranata na nivou godine, što svakako nije dobro. Više puta su vršene promene i dopune ovog zakona, i to 2007, 2008, 2010. i zadnja promena je bila 2012. godine, tako da se i ove godine nameće potreba njegove izmene i dopune, koje ćemo danas regulisati. Ali, kako reče ministar, već je završena rasprava o Zakonu o visokom obrazovanju i nadam se da će u nekom narednom periodu taj zakon rešiti ovaj segment na jedan celovit način. Ovom prilikom ću se kratko osvrnuti na pojedine članove i odredbe ovih izmena i dopuna Zakona o obrazovanju. Kažem da je ovo delimično samo tehničko pitanje, bez nekog suštinskog, jer je u članu 40. u stavu 3. regulisano da se, pored ostvarivanja studijskog programa za potrebe policijskog, odnosno vojnog obrazovanja, ostvaruje i studijski program za potrebe nacionalne bezbednosti i na jedan način i ovaj segment uvrštava i izjednačava u status sa ustanovama iz visokoškolskih ustanova, studijskih programa za potrebe policijskog i vojnog obrazovanja. To je verovatno kao jedno privremeno rešenje i verujem da će u narednom zakonu, koji će biti celovito, to biti rešeno u celosti. U članu 73. dodaje se novi stav koji reguliše samo izvođače nastave i koji pruža mogućnost da se angažuju određeni predavači, odnosno izvođači nastave na ovom studijskom programu, koji će biti regulisan, odnosno koji će biti ustanovljen. Članom 3. Predloga zakona menja se odredba prethodnog zakona, tako da broji ispitnih rokova u školskoj 2013/2014. godini bude šest, umesto sada predviđenih pet. Mi smo upravno prošle godine doneli kontra predlog. Ovaj stav predlagača malo je nejasan, jer su isti predlagači pre godinu dana dali predlog da broj ispitnih rokova bude šest. Nejasno je čime su se rukovodili ovakvim promenama svojih stavova za samo godinu dana, jer mi moramo, kada odlučujemo o nečemu ili kada nešto predlažemo, malo detaljnije da uđemo u tematiku. Ti isti predlagači koji su prošle godine predložili jedno, sada to opovrgavaju i predlažu sasvim drugu stvar. Ovo je samo jedno tehničko pitanje i uopšte nije sporno da se studentima omogući više redovnih ispitnih rokova radi zaštite interesa studenata i umanje efekti ekonomske krize. Do sada je takođe bilo više ispitnih rokova nego što je to bilo zakonom predviđeno, ali se na ovaj način omogućuje studentima da imaju više redovnih ispita bez naknade plaćanja. Koliko je meni poznato, ne nekim niškim fakultetima godišnje imamo i po 11 ispitnih rokova i na taj način se omogućuje studentima da redovno daju ispite i ispune uslove za upis naredne godine. Članom 4. Predloga zakona, radi zaštite interesa studenata i umanjenja efekata ekonomske krize, zbog izvesnog finansijskog opterećenja po osnovu plaćanja školarine, predlaže se smanjenje bodova sa 50 na 48 bodova u narednoj školskoj godini. Ova dva člana, povećanje ispita i smanjenje bodova, su malo kontradiktorna, jer članom 3. omogućujemo povećanje broja ispita, a članom 4. smanjujemo efekte učinka. Valjda je logično da se poboljšanjem rada povećava, a ne smanjuje učinak, što mi ovde upravo radimo. Znači, povećavamo uslove, povećavamo broj ispita, a smanjujemo broj bodova, odnosno ispitnih rokova. Ako je sve ovo u interesu obrazovanja u Srbiji, u interesu studenata, onda treba omogućiti studentima da u ovoj i u ovakvoj situaciji, bez većih trzavica, redovno završavaju svoje studije. Poslanička grupa PUPS, nakon ove rasprave i rasprave u pojedinostima i eventualnog poboljšanja zakona kroz amandmane, u danu za glasanje podržaće ovaj zakon i glasaće za usvajanje ovog zakona. Poruka ministru je da novi zakon koji bude rađen bude celovit i da bude malo na duži period, a ne na godinu ili dve. Hvala.
Hvala. Gospodine Korać, bili ste prijavljeni. Da li želite i dalje reč? (Da) Reč ima narodni poslanik dr Žarko Korać. Izvolite.
Zahvaljujem se. Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, ostaviću mojih kolegama iz poslaničke grupe da nešto kažu o tome kako se pojavila ova tačka ovde na dnevnom redu. Dakle, upravo je pre nekoliko dana odbijeno da se ovo pojavi, pa se onda pojavilo. Videćete i jednu zanimljivu činjenicu, da je već ovo sve predlagano u vidu jednog amandmana koji je naša poslanička grupa podnela, pa je to odbijeno. Dakle, zaista se postavlja pitanje kako se vodi prosvetna politika u ovoj zemlji. Ne mislim konkretno u ovom trenutku na ministra, koji je to tek postao, nego mislim u celini. Ali, reći ću nešto o ovom predlogu. Pre svega, ovde se predlaže osnivanje jedne nove više škole. Treba istini za volju reći da ta škola već praktično postoji, da se ona nalazi u zgradi BIA, da je prilično nejasno koji je smisao osnivanja ovakve institucije. Želim da vas upozorim da to nije privatna institucija, nego državna, pa valjda je logika da će oni koji završe tu višu školu raditi u BIA ili u vojne bezbednosti. Mogao bih da postavim zanimljivo pitanje – kad popune kvotu koja je potrebna, a da ne iznosimo ono što se obično smatra državnom tajnom, broj zaposlenih u BIA, ali taj broj je nekoliko hiljada i nije neograničen, onda se postavlja pitanje gde će da traže posao? Da li će i oni da idu u inostranstvo, pa da rade u nekoj stranoj obaveštajnoj službi, vojnoj ili civilnoj, što je potpuno apsurdno? Imamo Fakultet za bezbednost. Ovde je logika da ne treba svako da ima fakultete. Treba, poštovane dame i gospodo, treba nastojati da ljudi uvek imaju više obrazovanja, a ne manje obrazovanja. Postoji Fakultet za bezbednost i moglo je da se na njemu otvori nešto. Logika je ovde da valjda ne trebaju te četiri godine obrazovanja, a ono što je srž jedne obaveštajne službe, to je pre svega analitika i treba da budu tamo školovani i to najrazličitijih vrsta obrazovanja, što se kaže jednom nepismenom rečju – profila obrazovanja. Moram i pored najbolje volje da kažem da ne vidim zašto bi ti tehničari, ne znam šta se pod time podrazumeva, oni koji postavljaju prislušne uređaje, prate, fotografišu, otvaraju poštu, čitaju nam mejlove, pošto imamo najsavremeniju opremu, moraju da imaju neku višu školu. Pa, ne moraju da imaju višu školu da bi to radili. Da bi se to radilo nepotrebna je viša škola. To možete da radite i sa nekom drugom školom, a ambicioznije treba uputiti da završe fakultete. U svetu ljudi koji se bave tim poslom imaju i pravne i ekonomske, a naročito jezike kada rade sa strancima. Još jednom, ne vidim logiku osnivanja ovakve institucije, posebno što ona već postoji i već se zna ko tu radi i već se skupilo društvo itd. Neću da budem zao, to nije deo moje ličnosti, ali ovo je urađeno onako kako nismo imali ni posle rata. Znači, UDBA je dobila svoju višu školu. Ne znam da li su pre imali kurseve, kako se to zvalo, ali nekako mi ne liči ovo na moderno vreme. Ima fakultet, neka završe fakultete, a tehničari i ovi koji rade, neka rade sa srednjom školom. Sada da idem na ono što je ovaj predlog ovde. Ovaj predlog ovde koji je ono što se zvalo nekada palijativna mera ili mera koja treba da spreči neki požar, on nama otvara suštinu problema u našem visokom obrazovanju. Odmah da kažem, naša poslanička grupa će glasati za ove promene, da ne bude nikakve zabrane. Mi smatramo da studentima treba olakšati i omogućiti im da sa manjim brojem bodova i sa nešto većim brojem ispitnih rokova mogu da studiraju. To nije stvar demagogije ili prihvatanja da su naši studenti gori nego u svetu, nego činjenice pod kakvim uslovima naši studenti studiraju. Kada se oni bune i ovo traže, nije korektno optuživati te mlade ljude da oni žele da se upisuju na fakultet i stiču diplome i polažu ispite, kako bih rekao, na neki drugi način nego što je to u svetu. Ima i toga, ali to se ne odnosi na većinu studenata. Većina su to mladi ljudi koji zaista žele da se obrazuju i da imaju dobro, moderno, kvalitetno obrazovanje. Dakle, nemojte po najgorim studentima suditi. Sudite po većini. Većina želi da se obrazuje. Mi ovde imamo sledeće probleme. Navešću samo nekoliko. Prvo, imamo dostupnost obrazovanja. Ako niste na budžetu, naše obrazovanje ako se samofinansirajući, školarine postaju enormne za naše uslove. Roditelji to ne mogu da plate. Većina državnih fakulteta se nalazi u velikim gradovima. Tamo su cene smeštaja velike, hrana je skupa. Mi dobijamo prvi put od 1945. godine jednu naglašenu socijalnu dimenziju obrazovanja. Naša elita, finansijska, ekonomska, reprodukuje samo sebe. Poštovani narodni poslanici, to je najveća katastrofa koja jednoj zemlji može da se dogodi, jer inteligencija se ne raspoređuje po imovinskom stanju i talentu i sposobnostima roditelja, nego na jedan prirodan način. Drugim rečima, kome roditelji ne mogu da plate školovanje ili da mu plate školovanje u velikom gradu, naročito za neke, da kažem, jedinstvene oblike studiranja, nemate svuda privatnih fakulteta, privatnih škola, ali postoje jedinstvene struke koje se nalaze na vrlo malo mesta, recimo na Filozofskom fakultetu, na kojem sam radio decenijama, arheologija. Nemate privatne škole za arheologiju. Imate nekoliko mesta u Srbiji gde možete to da školujete. Ne mogu roditelji to da plate. To je nešto što je duboko zabrinjavajuće. Država ne vodi jednu politiku kontinualnog stipendiranja i finansijske pomoći mladim, talentovanim ljudima da bi mogli da završe studije. Dugoročno, Srbiji će se to strašno osvetiti, da danas studiraju oni čiji roditelji imaju novac da to mogu da plate. Drugo, kada govorimo o ispunjenju zahteva Bolonje, sada će svi reći sada su skinuti kriterijumi bolonjskim studentima i sada naši studenti ispada da ne mogu da studiraju onako kako studiraju u Evropi. Da ostavimo po strani da li Bolonju sve zemlje ispunjavaju baš onako dosledno, do kraja. Odmah da kažem, u Evropi postoje varijacije toga šta je prihvaćeno od Bolonje, a šta nije. Još uvek nije potpuno jedinstvena primena Bolonjskih principa u svakoj zemlji. Neke zemlje se ne daju i hoće da imaju svoje specifičnosti u sistemu visokog obrazovanja, ali je činjenica kada govorimo o ispunjenju zahteva Bolonje da mi nismo prethodno odgovorili šta su uradili samo univerzitetski nastavnici i sami fakulteti vizavi studenata. Da li npr. mi imamo ono što su zahtevi Bolonje kontinualni rad sa studentima, permanentno ocenjivanje tokom cele školske godine? Da li se prati rad studenata? Bolonja traži kraće predmete, po pravilu jednosemestralne itd. Da li su udžbenici prilagođeni? Navešću jedan primer. To se traži kod nas. Da li u taj bolonjski proces ulazi ocena studenata? Na mom fakultetu već godinama anonimno studenti ocenjuju svog profesora. Ja znam kakve sam ocene dobijao. Mogu vam reći da mi se čini da su bile veoma tačne. Ne vidim zašto studenti ne bi mogli da ocene i tačno svog profesora. Odlično ga vide. To se pomene kada ide izbor, unapređenje, ali to, recimo, uopšte nije bitno. Nije tačno. U svetu, u Americi ni jednom profesoru neće biti produžen ugovor i najprestižnijem univerzitetu ako ga studenti negativno ocenjuju. Vi vrlo često imate utisak da mišljenje studenata o pedagoškom, ne naučnom, radu tog profesora i nije bitno. Nama generacijama studenata predaju ljudi koji uopšte nisu za nastavu. Ponižavaju, vređaju studente. Nemojte da iznosim primere koje čujem od studenata sa raznih visoko obrazovnih institucija u Srbiji. Kada govorim o korupciji na univerzitetu, to nije direktno vezano samo za univerzitet. Evo, navešću primer. Nisam detaljno upoznat. Šta je sa tom čuvenom „Aferom indeks“? Na jednom mestu je nađena korupcija na jednoj visokoškolskoj instituciji. To se vuče. Ne znam u pravnom smislu gde to stoji. Ali, ako studenti tvrde, a ankete i istraživanja pokazuju da studenti tvrde da ima korupcije, da se plaćaju ispiti, šta je uradila država da se time pozabavi? Ako korupcije imamo i na visokoškolskim ustanovama, ja se nadam da je nema mnogo, iskreno se nadam i želim, ali onoliko koliko je ima, da li smo se mi time pozabavili? Onda kada se nešto nađe to se ad anfinitumodlaže sudski proces, izostave se iz sudskog procesa ljudi, bar jedan od onih koji ima, prema onome što je navedeno, visoku državnu funkciju. Kako očekujete od studenta da ima poštovanja za taj proces i od njega očekujete da u potpunosti ispunjava one kriterijume koje sama država u odnosu na visoko obrazovanje ne ispunjava? Kakve naučne radove i, pre svega, udžbenike pišu nastavnici? Da li su oni dostupni? Da li je organizovana nastava kakva treba? Da li profesori uopšte izvode časove? Našta liče ti časovi? Zašto se zadržavaju na nastavi ljudi koji su izbrani, ali se pokazalo da nisu za pedagoški rad? Svaki student da vam ovde dođe, i odličan student, nađite studenta sa najvišim prosekom, pa će vam ovo reći. Onda mi tražimo od studenata da oni ispune te kriterijume, a istovremeno mi kao društvo, univerziteti i država nismo studentima ispunili ono što oni ne mogu, ali očekuju da to učine odgovarajuće institucije koje se bave visokim obrazovanjem. Tako se vrtimo u jednom začaranom krugu. Šalje se jedna vrlo loša poruka. Nedavno sam pogledao kako se procenjuje primena Bolonjskog proseca u Srbiji. Pravljena je jedna komparativna analiza. Bolonja je potpisana 1999. godine. Potpisalo je 28 – 29 ministara Evrope. Mi smo od 2005. godine počeli da je primenjujemo, u početku samo parcijalno, danas ozbiljno. Kaže se – sistem visokog obrazovanja u Srbiji je u haosu. Reč haos je izbegnuta, ali je rečeno da ima ogromnih problema itd. Da li ćemo mi početi te probleme da rešavamo ili ne? Da li ćemo dobiti uverljive podatke od onih koji se bave akreditacijom, s obzirom na ogromne političke i druge pritiske da se akredituje svaka institucija koju neko osniva? Imate danas jedan primer. To nije baš najbolji primer, ali ta viša škola. Postavio sam pitanje – čemu ona tačno služi? Oni koji se za nju zalažu će reći – ona je od neocenjive važnosti da službenici BIA i vojne bezbednosti imaju višu školu. Pravo da vam kažem, nisam to dobro razumeo. Mislim da ako žele da se obrazuju još jedanput, neka se upišu na fakultete. Nadam se da svi imaju srednju školu. Dakle, koja je logika osnivanja raznih fakulteta? Koja je logika osnivanja raznih privatnih univerziteta, neki već sad imaju više od 10.000 studenata? Da li su oni alternativa državi? Da li su odgovarajuća alternativa? Ko ide na te fakultete?Da završimo, poslednji popis je pokazao da je broj ljudi u Srbiji sa visokim i višim obrazovanjem od prošlogodišnjeg popisa, to je 10 godina razmaka, mi smo imali taj žalostan procenat, da kažem grubo oko pet-šest ljudi sa visokim i višim obrazovanjem u Srbiji, sada je dupliran. Znači, Srbija je za proteklih 10 godina dobila duplo više. To je ohrabrujući podatak i ohrabrujuća činjenica. Ne mogu sada postavljati pitanja kome treba diploma, kome ne treba, to je čuvena rasprava koja se može jako dugo voditi sa jako mnogo argumenata i protivargumenata. Kod nas je kao i većini zemalja ostavljeno, na neki način, tržištu da reguliše, obrazovnom tržištu šta studenti upisuju. Politika je vrlo osetljiva tu, sada vi kažete – treba Srbiji tri arheologa godišnje , a treba hiljadu pravnik ili 10.000 pravnika, pet arheologa, to je vrlo, ne znam po kojim kriterijumima, ali kada država određuje kvote, ali studentske ko se upisuje, jedna stvar je sigurna mi moramo konačno da porazgovaramo o tome, duplirali smo broj ljudi, odlično, dobro za zemlju, visokim i višim obrazovanjem, kako izgleda taj proces našeg visokog obrazovanja? Meni to nedostaje, posebno razne smene ministara neprekidne. Ministar se inače ne bavi samo visokim obrazovanjem, bavi se i svim drugim nivoima obrazovanja kojih ima mnogo od pretškolskog. Meni jako mnogo nedostaje jedna posvećenost države visokom obrazovanju, jer verujte mi, zašto ja vama da citiram ono što će vam svako reći, nije zemlja bogata ako ima materijalne resurse. Da li hoćete da citiram Zorana Đinđića, onda bi Angola bila najrazvijenija zemlja na svetu. Angola ima i naftu, ne potcenjujući uopšte tu državu. Ima i naftu, ima i dijamante, ima sve, a imate Švajcarsku koja nema ništa od toga pa je jedna od najrazvijenijih zemalja. U obrazovanju, ukupnom obrazovanju, ne samo u visokom obrazovanju u diplomi, u obrazovanju stanovništva je budućnost jedne zemlje. Sada kada se govori toliko o investicijama da li će neko konačno da shvati da investiranje u obrazovanje je najvažnija investicija u Srbiji, jer ti školovani obrazovani ljudi će dići ovu zemlju. Evo sada se postavlja pitanje, završavam zaista, treba da se otvaraju nekakve fabrike čipova, treba da dođu informatičke tehnologije ovde, a neko je postavio pitanje – ima li Srbija uopšte stručnjake koji mogu da se time bave i to je najžalosnije pitanje koje može da se u okviru jedne države postavi, imamo li mi dovoljno stručnjaka ili treba da iz inostranstva dovodimo svoje stručnjake, da im dajemo ogromne plate da bi onda oni ipak došli ovde. To može da se radi, ali bi bilo potrebno da sama Srbija ima dovoljno takvih stručnjaka. Bez investiranja u obrazovanje, ova zemlja je osuđena na, kako bih rekao, jedan neuspeh u toj utakmici u svetu između država razvijenih i nerazvijenih. Znate, ako jedan Karađorđe kada je pravio prvu srpsku državu, ustanak još, kada je on na početku XIX veka znao da mora da dovede najobrazovanijeg čoveka da vodi prosvetu, da pozajmi iz tuđe države, iz Austrije, Dositeja Obradovića koji je nesumnjivo bio vrlo obrazovan čovek. Ako je jedan Karađorđe znao da bez najobrazovanijeg čoveka u obrazovanju ne može da napravi državu, Karađorđu je to bilo jasno i on zove jednog Dositeja Obradovića koji dolazi, prvog srpskog ministra prosvete koji nam zaista služi na čast koji nam je bio u modernoj istoriji prvi ministar prosvete, onda bi morali da budemo makar na tom nivou, da ne kažem da budemo bolji od tih ustanika, da bez dizanja nivoa obrazovanja ljudi, a naročito u visokom obrazovanju, to je taj najvažniji deo obrazovanja, to je kruna, elita tog obrazovanja, mi nećemo kao država moći da odemo daleko. Kad pogledate broj visokoobrazovanih ljudi, odmah ću vam reći dve zemlje koje imaju najveći broj visokoobrazovanih ljudi, možda vas interesuje, to su Izrael i Kanada. Videćete da su to zemlje koje su jako napredne u nauci, u tehnologiji, u ekonomskom razvoju upravo zbog toga što imaju ljude koji to mogu da nose. Mi hoćemo da razvijamo Srbiju, da imamo investicije, a nemamo ljude koji mogu da nose to sve ili na malom broju ljudi to sve treba da počiva. Dakle, ako je ovo bila jedna molba da se povede računa o kvalitetu visokog obrazovanja, da se ne svidi ovo popuštanje „Bolonje“ studentima malo, to je slika nas koji se brinemo o obrazovanju, a ne tih studenata. Nisu naši studenti ni gluplji ni nesposobniji nego drugi studenti, naprotiv. Pogledajte kako dobre uspehe i rezultate postižu kada odu u inostranstvo, prosto nismo stvorili sistem materijalno, organizaciono, prateći ga, analizirajući ga, stalno ga menjajući, koji bi pomogao tim studentima da postižu bolje rezultate na ispitima. Onaj koji nema da jede, koji ima profesora koji se njime ne bavi, koji ne može da stanuje kako treba i ne može da postigne poene koji zahtevaju po „Bolonji“, ne može i nemojte to od njega ni tražiti. E sada, kakve će to posledice imati za cilj sa obrazovanjem, to svi možemo da razmišljamo. Meni je žao što sada kada se tako predlažu polurevolucionarne mere o tome kako Srbija treba odjednom naglo da se promeni, da sve bude bolje, molim lepo, podržavam, nekako je visoko obrazovanje potpuno ispalo. Čak smo čuli ovde, o tome sam već govorio, ne ulazim naravno u političke priče, da ne može da se nađe ministar građevine, jer eto nema ko. To je bezobrazno, uvredljivo. Pri Građevinskom fakultetu u Beogradu i drugim građevinskim fakultetima ima stručnjaka, sasvim je druga tema koga birate i zašto ga birate, ja se u to ne mešam. Dakle, nemojmo potcenjivati sami sebe, bavimo se tim visokim obrazovanjem, ulažimo u to visoko obrazovanje. Ovo ovde što danas vidite nije krivica studenata, nego slika svih nas. Hvala.
Hvala. Reč ima gospođa Banović. Izvolite.
Hvala vam. Poštovane kolege, gospodine ministre, polako već postaje tradicija na početku svakog jesenjeg zasedanja Skupštine da ministar koji je nadležan za poslove obrazovanja nauke predlaže izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju, tako da ćemo mi verovatno moći i ove dane da proglasimo danima susreta nauke u Narodnoj skupštini. Ovde se čulo par puta od nekih kolega da su ove izmene i dopune iznuđene na zahtev 30.000 studenata, odnosno da su oni potpisali tu peticiju. Ta rečenica jako para uši zato što ovo nije zahtev koji je iznuđen od strane studenata, nego je on iznuđen zbog toga što fakulteti ne rade svoj posao kako treba i nisu ga radili svih ovih godina. Šta govore česte izmene i dopune ovog zakona? Pre svega govore o tome da nije urađena ozbiljna i sveobuhvatna analiza reforme visokog obrazovanja i da Vlada Republike Srbije i Ministarstvo na čijem ste vi čelu, odnedavno doduše, da jednom jednostavnom rečenicom kaže da u stvari ne zna šta radi, upravo zbog nedostatka ozbiljne analize. Prošlo je 10 godine od kako je Srbija potpisala Bolonjsku deklaraciju i nekih sedam godina od početka primene bolonjskih principa. Naime, 2005. godine je usvojen reformski Zakon o visokom obrazovanju. Počeo je da se primenjuje 2006. godine i na pitanje dokle se stiglo sa reformom visokog obrazovanja je veoma teško dati precizan odgovor, pre svega zato što se situacija razlikuje od fakulteta do fakulteta, pa se situacija razlikuje od odseka do odseka, a bogami i od profesora do profesora. Nekada imam utisak da kod nas još uvek traje živa rasprava o tome da li je uopšte trebalo reformisati visoko obrazovanje u Srbiji, pa vam studenti kažu da imaju profesore koji kažu – ja ne prihvatam „Bolonju“, neću da radim po „Bolonji“ itd. Naravno, veći je broj odgovornih profesora koji su i te kako shvatili na vreme da je neophodna reforma i oni svesrdno rade na njoj, odnosno primenjuju zakon koji je na snazi još od 2005. godine. Tu ja zameram Ministarstvu, ovu diskusiju smo vodili i prošle godine kada je gospodin Obradović bio ministar. Apsolutno se da zameriti Ministarstvu, pa ako hoćete Savetu za visoko obrazovanje i svim institucijama koje su uključene u proces visokog obrazovanja, što nema više nadzora, da ne upotrebim ružnu reč – kontrole, zato što fakulteti imaju veoma razvijenu autonomiju, pa ne trpe reči kontrola i nadzor, ali da onda kažem da je izostala podrška fakultetima, da na najbolji mogući način primene zakon i to u svim segmentima, to se može zameriti i Ministarstvu prosvete. Hteli mi ili ne, ipak je Ministarstvo prosvete odgovorno za stanje na fakultetima, da nije tako vi danas ne biste ovde bili i ne biste branili ovaj Zakon o visokom obrazovanju. Kada je prošlog septembra, bivši ministar gospodin Žarko Obradović obrazlagao izmene i dopune on je bio suočen sa vrlo sličnim pitanjima od strane skoro svih narodnih poslanika, i on je tada obećao da će ministarstvo izvršiti analizu odnosno nadzor nad visoko obrazovnim ustanovama i da će se utvrditi da li su stvarno na fakultetima izvršene promene koje su potrebne da bi se steklo kvalitetno znanje ili nisu. Član sam Odbora za obrazovanje, nauku i tehnološki razvoj iako se sećate vi ste pre jedno mesec dana bili na prvoj sednici, ne našoj, ali vašoj, gde ste prisustvovali, pa ste vi tu izneli čitav niz problema koji postoje u visokom obrazovanju. Pomenuli ste i da ste tražili od fakulteta i strukovnih škola, ovde ih nekako zaboravljamo, ali to se podrazumeva, da ste tražili od svih fakulteta da vam dostave podatke na kojim sve fakultetima njihovi profesori predaju, pa ćete nam i ovom prilikom reći da li su vam fakulteti dostavili takve podatke. Da ima mnogo, upotrebiću ružnu reč tezgarenja, ali to zaista liči na to. Čak ste izjavili da imate problem da utvrdite na nekim fakultetima ko su uopšte organi upravljanja. Da li ste za ovih mesec dana uspeli da to saznate? To je šokantan podatak da vi kao ministar kažete članovima odbora i narodnim poslanicima, da za neke fakultete ne možete da utvrdite ko su organi upravljanja, da ne kažem nastavno-naučno veće na toj visoko obrazovnoj ustanovi. Takođe je tadašnji ministar, a to se nam da ćete vi uraditi, jer to očigledno nije urađeno, tražio, odnosno rekao da će tražiti od nastavno-naučnog veća da se izjasne o tome da li su reformisali sve studijske programe, odnosno planove i programe i da li je izvršena ponovna procena opterećenja studenata. Zato što je jedna od ovih izmena, koja se dešava svake godine upravo uslovljena time da je opterećenje naših studenata mnogo veće nego li opterećenje studenata u nekim drugim evropskim državama, dakle, čim vi dolazite sa ovim predlogom zakona. U prošloj godini ministarstvo nije uradilo ništa da dobije ove podatke i da prosto uputi, da kažem molbu, jel da budem nežna, fakultetima i visokim školama da vode računa šta rade i da preispitaju programe, opterećenost, literaturu, odnosno količinu literature za pojedine predmete itd. Sada ću da kažem par reči konkretno i o ovim predloženim izmenama i počeću od člana 4. Inače je ovo veoma kratak zakon, ima svega pet članova. Ali kao što se vidi do sada, a videćete i u budućim diskusijama izaziva velike polemike u ovom domu. Dakle, u članu 4. se menja sadašnji član 7. a mislim da je to bio član 88. onog prvog i osnovnog zakona koji je pretrpeo već četiri, pet izmena. U pitanju je izmena neophodnog broja EPS bodova da bi student upisao sledeću školsku godinu, i po mogućnosti ostanu na budžetu ili ušao u budžet. Naravno, mi svi znamo da neće svaki student koji ima 48 bodova, pa upiše sledeću školsku godinu, moći na žalost da bude na teret budžeta zato što postoji kvota na svim fakultetima, pa ukoliko uspeju da upadnu u tu kvotu, mislim da je to nekih 20% ili se to sada razlikuje od fakulteta. Znači, to nije odmah i garancija da će oni ući i finansirati iz budžeta. Umesto sadašnjih 50 bodova smanjujemo na 48 bodova i opet iz istog razloga kao i prošle godine, slaba prohodnost. Izgleda da se mi nikada nećemo ili nećemo u skorije vreme odlepiti od ovog broja 48 i da ćemo vrlo teško stići do tog propisanog broja bodova 60. Prvo da kažem da mi podržavamo ovu izmenu, i da zaista razumemo sve kompleksne razloge koji stoje iza ove izmene. Ni u kom slučaju ne smatramo da je ovo hir studenata, zato što ne mogu da upišu godinu itd, nego je ovo zaista jedan problem koji treba rešavati sistemski. Mi podržavamo trenutno ovu izmenu. Razgovarala sam sa studentima, studenti nama i pišu itd, i upravo govore o tome da je opterećenost studenata u Srbiji i studenata u drugim evropskim državama koje su takođe potpisnice Bolonjske deklaracije, zaista mnogo drugačiji. Kažu da za 60 bodova na nekom austrijskom ili francuskom fakultetu student ima od 1.500 do 1.800 radnih sati. Da je kod nas student mnogo više opterećen. Ono što je dobro kada je ovaj proces u pitanju, to je da vi tačno možete da procenite koliko opterećenost studenata po pojedinom predmetu, i na taj način dolazite i do tih podataka. Na šta ukazuje ta prevelika opterećenost studenata i to što moramo svake godine da pribegavamo smanjenju broja bodova? Ukazuje na to da fakulteti tj. odseci nisu prilagodili svoje nastavne planove i programe važećem zakonu. Postoje predmeti gde je obavezna literatura preobimna, gde je zakon ispoštovan da to bude jednosemestralni ispit, ali nije urađena kvalitetna promena. Profesori često pribegavaju tome da ispit koji je trajao dva semestra da sabiju u jedan semestar, a u suštini se kvalitetno ništa nije promenilo. Dakle, programi na nekim fakultetima uopšte nisu prilagođeni. Opet naglašavam, ovu izmenu podržavamo, ali smatramo da morate hitno nešto da preduzmete, jer ako ne preduzmete onda ćemo večito ostati na ovih 48 bodova. Onda priča o tome da je obrazovanje Srbije deo jedinstvenog evropskog prostora obrazovanja pada u vodu, a da ne govorim o našim diplomama koje trebaju da budu ekvivalentne diplomama na drugim fakultetima u Evropi. Kada govorimo o mobilnosti, o razmeni studenata, caba će onda naš student da objašnjava – znate, naših 48 bodova ili 50 nije isto što i vaših. To nikoga ne interesuje. To se prosto vidi, dodatak diplomi, vide se koliko koji predmet je nosio poena. Još jedan član o kome želim da govorim je član 3. kojim se predviđa da se i ove godine broj ispitnih rokova umesto predviđenih pet opet povećava na šest. Ova mera nije ni zaživela zato što je prethodnim izmenama i dopunama se govorilo o nekakvoj postepenosti, pa je ove godine taj prvi korak trebao da bude pet ispitnih rokova, a već sledeće godine da bude četiri. To bi bio kraj. Dakle nismo uspeli da napravimo ni ovaj prvi korak.Kada su prošle godine bile izmene DSS je imala amandman koji je izgleda zaista trebalo prihvatiti. Mi smo i sada uložili taj isti amandman gde menjamo ovaj deo gde kažete da ove školske godine ima šest rokova, s tim što ostavljate one ostale propise da vise u vazduhu. Dakle, studenti sada ne znaju da li ćete vi i sledeće godine menjati ono gde stoji da će biti obaveznih četiri. To se sada iz ovih izmena i dopuna zakona ne vidi. Predlažemo da umesto šest bude najmanje četiri, a najviše šest ispitnih rokova i da se ostavi sloboda fakultetima da oni utvrde koliko je njima zaista neophodno ispitnih rokova, da se ne pravi neko uniformno rešenje. Mi smo i prošle godine to gospodinu Obradoviću predlagali i bilo je dosta poslanika koji su glasali za taj amandman, ali on nije imao sluha bio je ubeđen da će ovo da prođe kako treba i da će stvari da teku kako je zamislio, a očigledno nisu. Molim vas da pogledate taj amandman. Kada već govorim i ovom amandmanu verovatno i vi znate, kada mi znamo, nama se opet kažem obraćaju i profesori i studenti i dekani itd, da imate različitu situaciju na fakultetima. Za fakultete društvenih nauka, obično ljudi koji tu rade kažu - nama je previše, i sada je bilo ljudi koji su negodovali zbog ovakve izmene, nama je previše osam rokova. Oni kažu da tih šest nekad pređe i u osam da li ima oktobar jedan, dva itd. Dakle, na tim fakultetima kažu da je to njima previše, da to remeti normalan nastavni proces i da, šta god to značilo ja ih citiram, studenti tu mnogo kalkulišu, pa preskaču rok zato što imaju mnogo rokova itd, i da oni ne vide da postoji baš neka veza između velikog broja ispitnih rokova i prolaznosti, da je to u principu isto. Pa, dakle, tim fakultetima, koji ipak imaju obavezu da organizuju nastavu kvalitetno, bi trebalo ostaviti tu mogućnost. Sa druge strane, profesori na fakultetima prirodnih nauka kažu da njima sasvim odgovara da ima mnogo rokova, odnosno da ima šest rokova. Neki fakulteti biologije, hemije, fizike su se jako dobro uklopili u ovih šest rokova zbog toga što imaju drugačije vidove nastave, što imaju mnogo praktičnih vežbi i oni se na primer suprotstavljaju ideji da se taj broj rokova smanji. Sve ovo sam govorila prilog našem amandmanu da ne posmatramo fakultete jednake i da im ostavimo tu neku mogućnost, a onda će to biti neka vrsta sigurnosti ili predvidivosti za studente. Oni će prosto znati koliko će imati ispitnih rokova na određenom fakultetu. Ovako kada na početku svake školske godine njihove akademske menjamo, vlada jedna nesigurnost. Mislim da danas svi studenti koji imaju 48 ili 40 bodova gledaju ovu sednicu, ne da slušaju nas kako smo pametni ili kako kritikujemo ministarstvo, nego se prosto radi o njihovoj sopstvenoj koži, da znaju da li će ili neće upisati narednu školsku godinu. Vi ste fakultetima rekli da upisuju uslovno, pa verovatno znate da je i tu nastala pobuna, uslovno da upisuju a zakona još uvek nema. U Skupštini se dogodilo ono što se dogodilo da uopšte nije stavljen Predlog zakona na dnevni red. Jedna vrsta nesigurnosti kod svih, i kod studenata, roditelja, a bogami i profesora. Sada bih rekla nešto o čl. 1. i 2. tu vidimo da će Srbija i zvanično dobiti visokoškolsku ustanovu na kojoj će se studenti školovati za potrebe nacionalne bezbednosti. Na ovaj način zakonski pokrivate odluku Vlade Srbije od pre par meseci da se osnuje i da radi Akademija za nacionalnu bezbednost. Ovo je iznuđen potez od strane Vlade ka ministarstvu. Zar nije trebalo to nekim drugim redom da ide? Dakle, na toj akademiji, možda se već školuju, ne znam, školovaće se o trošku budžeta 30 studenata za potrebe BIA. Deo nastavnog osoblja biće angažovan iz organa državne uprave nadležnog za poslove nacionalne bezbednosti i tu će imati status nastavnika i saradnika sa punim radnim vremenom na visokoškolskoj ustanovi. Nedavni naslov u novinama je bio – operativci BIA profesori na fakultetu. Studenti kada završe imaće zvanje strukovni inženjer nacionalne bezbednosti. Dobro. Međutim, ako znamo da postoji Fakultet za bezbednost na kome trenutno studira 2200 studenata, onda ova odluka o formiranju Akademije za nacionalnu bezbednost zaista izgleda suvišno. Ne mogu da verujem. Uvažavam da su to neki specifični poslovi. Oni se nazivaju aplikativno stručni predmeti itd. Malo mistično deluje. Gospodin Stupar je na sednici odbora rekao da je to isto kao i klinički profesori koji rade na klinici pa onda predaju studentima medicinu. Vidim da je to i u ovim stavovima i u samom članu ide jedni za drugim. Meni to deluje malo neozbiljno. Vraćam se na Fakultet za bezbednost. Ne mogu da verujem da tu nije moglo, možda već i postoji, definiše i postoji neki studijski program zato što fakulteti mogu da imaju i strukovne i da se tu nije moglo rešiti, a da ne govorim o ekonomskoj krizi i da će ova akademija već sledeće godine da košta iz budžeta 35 miliona dinara, a one tamo 40 miliona dinara. Hvala.
Vreme. Reč ima narodni poslanik Olena Papuga.
Poštovana predsedavajuća, ministre Jovanoviću, predstavnici Ministarstvo prosvete, kolege poslanici i poslanice, LSV će glasati za predložene izmene Zakona o visokom obrazovanju iz razloga što studenti u ovom momentu nisu krivi za situaciju koja se desila. Danas smo čuli od svakog poslanika tu problematiku da je naš Bolonjski sistem stao na 48 bodova. Najverovatnije da za to nisu krivi studenti. Kriva je država i ministarstvo. Krivi su na kraju krajeva profesori koji se možda nisu potrudili prvi da u svemu tome studentima pokažu dobru volju da bi ispunili uslove studiranja po Bolonjskom sistemu. Skoro svake školske godine u ovo vreme studenti prete protestom, a razlog je uslov za upis na budžet koja država pokušava da popne na 60 bodova, dok nezadovoljni bolonjci tokom godine jedva uspevaju da skupe i 48 bodova. Kažu da je gradivo i dalje preobimno i zastarelo i od bolonjskih savremenih studijskih programa nisu videli ni slovo. Ispit zvani gradivo i nastava Bolonja u Srbiji ne može da položi već sedam godina. Bolonjski sistem obrazovanja kada je reč o broju bodova je zbog loše prolaznosti na ispitima i protestima studenata budžetski prag zaista zastao na 48 bodova. Međutim, kada su u pitanju bodovi vreme je da se počne da se primenjuje ono što je bilo propisano zakonom još pre sedam godina. Po mišljenju studenata problem nastaje onda kada su pojedini profesori na početku primene Bolonjskog procesa, možda ponekad i na svoju ruku stavljali broj bodova pored svojih predmeta. Studenti moraju više da uče, a profesori da prilagode količinu znanja koja u određenom periodu može da se savlada. U Srbiji tek svaki peti student završi studije u roku. Već dve decenije prosek studiranja je oko osam godina, što je znatno više nego u EU. Istraživanja su pokazala da su krivci za dugogodišnje studiranja država, profesori, a i studenti. Studenti na kraju krajeva nisu motivisani jer znaju da će po završetku fakulteta godinama čekati na posao, što im i nije bitno kada će ga završiti. Naravno, to nije opravdanja. Reforma nije izvršena do kraja. Ima predmeta koji stvaraju probleme studentima i gde je prohodnost izuzetno mala, s toga je potrebno uraditi reformu planova i programa pojedinih predmeta i to na svim fakultetima. Profesori govore da studenti ne ispunjavaju dovoljno van nastavne aktivnosti, ne uče redovno, već po nekom kampanjskom sistemu. Sagledavajući realnu situaciju u zemlji studenti su sve više skeptični po pitanju njihove budućnosti. Stranka kojoj pripadam, LSV ima svoj program omladinski i omladina moje stranke je više puta apelovala na republičku vlast da počne da vodi računa o standardima života i studiranja. Najavljeno je smanjenje broja ispitnih rokova sa šest na pet i to u svakoj godini se menja. Imamo veliki raskorak između toga što fakulteti pružaju studentima i onoga što studenti stvarno očekuju. Naši fakulteti u velikoj meri nisu usvojili metode i uslove rada evropskih univerziteta, na fakultetima nije rešen problem opterećenja studenata, a Zakonom o visokom obrazovanju i njegovim izmenama se predviđa kontinuitet u pooštravanju kriterijuma studiranja. Pored toga, predstavnici vlasti ne smeju da zaborave da se svaki preneti bod plaća, a svi znamo u kakvoj teškoj situaciji živimo. Položaj studenata je težak, alisituacija nije bolja ni kada studenti izađu sa fakulteta. Šifrarnik zvanja je iz 1992. godine i nije usaglašen sa Zakonom iz 2005. godine, a zbog neusklađenosti Šifrarnika zanimanja sa Nacionalnom službom za zapošljavanje, studenti koji su okončali školovanje ne mogu da dođu do posla jer Nacionalna služba neka zvanja uopšte ne prepoznaje, pa su ti završeni studenti na konkursima neprepoznatljivi. Ono što je takođe frapantno je - koju tačno poruku šalju nadležni koji dozvoljavaju da se iz godine u godinu krše odredbe Zakona o visokom obrazovanju, pa je tako, recimo, za studente iz budžeta koji su upisani u prvu godinu osnovnih studija školske 2006-2007. do 2009-2010. godine, zadržano pravo da se finansiraju iz budžeta najduže godinu dana po isteku redovnog trajanja studiranja, a ista odredba se ne poštuje. Treba da se studentima izađe u susret i ispune im se zahtevi, da se uskladi Šifrarnik zanimanja sa Nacionalnom službom za zapošljavanje i visoko školskim ustanovama, da se fakulteti obavežu da definišu opravdanost visine školarina, ali i visine administrativnih taksi koje studenti plaćaju, da se sve to zakonski definiše i da nam svima pokažete da živimo u pravnoj i socijalno odgovornoj državi. Ja sam samo prenela neke poruke, probleme studenata koji su stvarno u tom studiranju, ne svojom krivicom, možda i duže godina, tako da se možda to ne odnosi na te izmene, ali sve to, da kažem, na neki način utiče, zašto smo stalno na tih 48 bodova. Hvala vam.
Hvala. Narodna poslanica Suzana Grubješić.
Zahvaljujem gospođo potpredsednice, poštovani ministre, dame i gospodo, poštovani kolege narodni poslanici. Evo, ministre, vi ste novi, tek ste stupili na dužnost. Pre par dana ste rekli, možda je to bilo čak i juče, da citiram: „Još nismo spremni da prihvatimo ili da ostvarimo zadate ciljeve koji se pokazuju nerealnim.“. Moje pitanje je – šta je tu nerealno? Da li ono što smo pre sedam godina rekli da ćemo uraditi, a to znači tih 60 kredita ili bodova i četiri ispitna roka i da li mi svake godine prisustvujemo ovde u Skupštini nečemu što smo viđali prethodnih godina? Ovo podseća na one scene iz filma „Dežavi“, svake godine isto. Već sedam godina mi odlažemo, glasovima narodnih poslanika, na predlog Vlade, mi u stvari odlažemo reformu visokog obrazovanja. Šta mi odavde radimo? Poručujemo studentima da su u pravu. To im je poručivao i drug Tito – studenti su uvek u pravu. Tačno je, ali mi tim studentima isto ne poručujemo da oni moraju da izvrše pritisak na fakultete, da se reformišu, da reformišu svoje programe, već im šaljemo poruku da je dovoljno da se nekoliko njih ili nekoliko hiljada okupi, da izvrše pritisak na Vladu i da onda Ministarstvo prosvete opet izađe sa predlozima izmena i dopuna Zakona ovisokom obrazovanju. Kažite mi – kada ćete predložiti opet izmene Zakona o visokom obrazovanju, pošto ovo što ste ovde predložili, ova izmena rešava samo tekuće pitanje za ovu godinu? Šta je sa sledećom školskom godinom, mislim na 2014-2015. godinu? Ova izmena, to vi znate bolje od mene, je zakasnela, školska godina je već počela i studenti bi trebalo valjda već da budu upisani, ali onoliko koliko znam, a imam i prijatelje i poznanike i decu prijatelja i poznanika na fakultetima, fakultetska administracija je poprilično u haosu. Oni će se sada naknadno baviti upisom,studenti neće ići na nastavu, pa čak ni vi, kao ministar, odnosno Vlada, još uvek neće znati koje su finansijske inplikacije jedne ovakve odluke. Ova izmena je nepotpuna, rešava samo tekuće pitanje za ovu školsku godinu, uz svesno razumevanje da će nova izmena ovog zakona doći uskoro. Mislim da je krajnje vreme da se zaista uradi ta kompletna reforma, onako kako je predviđeno Zakonom o visokom obrazovanju koji je donet pre sedam godina. Naprosto, ta primena ne može da se odlaže u nedogled. Svake godine je odlažemo, ne znam kada ćemo se zaustaviti sa odlaganjem. Da li je moguće da sedam godina nakon donošenja Zakona o visokom obrazovanju jejoš uvek neprimenjivo to da se postigne 60 bodova ili 60 kredita i četiri ispitna roka? Kao zemlja koja očekuje da otpočne pristupne pregovore sa EU u januaru, mislim da dužnu pažnju treba da posvetimo nečemu o čemu nije bilo mnogo reči u našoj stručnoj javnosti. Onoliko koliko sam ja pratila, bilo je samo dva, tri okrugla stola, a to je nova obrazovna strategija EU koja je predstavljena javnosti 20. novembra prošle godine pod nazivom „Rethinking education“ – „Promišljanje obrazovanja“,koja bi zemljama članicama trebalo da posluži kao smernica, kako da obrazovne sisteme prilagode realnim potrebama tržišta rada, kako da kod studenata dominiraju kritičko mišljenje, preuzimanje inicijative, rešavanje problema. Kažu neki da je ovaj dokument Evropske komisije predstavljen kao fundamentalni zaokret u obrazovanju. Moje pitanje je – kada će Srbija da napravi taj fundamentalni zaokret u obrazovanju, kada će naše obrazovanje doći u sklad sa potrebama tržišta rada? Jer, ovako kako je danas, ono je sigurno u ogromnoj disproporciji sa realnim potrebama sa tržištem rada. Zašto? Zato što nema u našem obrazovnom sistemu, ni u srednjoškolskom, a još manje u visokoškolskom, nema naglaska na preduzetništvu, na „IT“ veštinama, nema naglaska na učenju stranih jezika, na standardizaciji, da svaki student zna bar dva strana jezika, jer mi, kao što rekoh, pripremamo se za članstvo u EU. Doduše, vaš prethodnik je rekao, da citiram: „ Po onome što smo postigli u toj oblasti, mi smo već članica EU, samo što nema ko toformalno da potvrdi.“. Nema, nažalost, ko formalno da potvrdi, ali potvrđuje statistika da smo na 26. mestu po broju visokoobrazovanih ljudi u zemlji, bez obzira na ovoliko privatnih fakulteta. Bez obzira na hiperprodukciju diploma, mastera, doktorata, mi smo i dalje na neslavnom 26. mestu u Evropi, odnosno u poređenju sa zemljama EU. Kaže se da naš obrazovni sistem odlikuje neprimenjivost znanja i metoda koje se stiču. Htela bih još da vašu pažnju zadržim na nečemu što je sada postalo aktuelno, poslednjih dana, ta tema je uvek aktuelna, ali poslednjih dana je aktuelizovana od strane našeg novog ministra finansija, gospodina Lazara Krstića, a to je nostrifikacija diploma. Tako mi koji se ubismo od poziva da naši ljudi koji su otišli, naša deca, što se kaže popularno, koja su otišla u inostranstvo, koja u inostranstvu stiču diplome, mastere, doktorate, zovemo ih da dođu, da ovde u Srbiji pronađu posao, a onda se ispred njih ispreči nešto što sezove – nostrifikacija diploma. Evo, ta ista Evropska komisija u Izveštaju napretku za 2012. godinu, neću govoriti o narednom izveštaju koji će za par dana izaći, kaže da Srbija nije napredovala u priznanju stranih diploma i to se navodi kao jedan od uslova koji će se pojaviti u samom toku pregovora i u procesu pristupanja. Koliko treba meseci da bi se neka diploma nostrifikovala, koliko treba novca? Da li je moguće da Beogradski univerzitet, koji je, kako kažu, na nekom petstotom mestu na Šangajskoj listi, nema sluha za to da nostrifikuje brže diplomu sa Harvarda, Jejla, sa nekog od univerziteta koji su među prvih pedeset na istoj toj Šangajskoj listi? Neki kažu da je potrebno nekoliko meseci i nekoliko hiljada evra. Da li je moguće da Ministarstvo prosvete, odnosno država ne može da preuzme taj proces od fakulteta? Jesu fakulteti autonomni, univerzitet je autonoman, sve to znamo, ali država bi trebala, upravo zbog naše želje da se svi ti mladi, obrazovani ljudi vrate u Srbiju i da pomognu Srbiji, da preuzme ovaj proces, da on traje, recimo, dve-tri nedelje, da košta nekoliko hiljada dinara. Mislim da bi to imalo značajnog efekta u ovom, za sada ipak samo pozivu na rečima svim tim mladim ljudima da se vrate u Srbiju. Želela sam još nešto da vas pitam, što nema možda direktne veze sa ovim izmenama zakona, a to je - šta se dešava sa našim učešćem u PISA testovima? Da li mi imamo novca, tih 122.000 evra, da obnovimo taj program za 2015. godinu, ili smo svi bili nezadovoljni rezultatima iz 2006. godine, pa ko velimo - bolje i da se ne testiramo kad su rezultati takvi kakvi su? Ja mislim da, pored svih ovih troškova koje ovih dana gledamo, od kojih će mnogi biti srezani u cilju ispunjenja politike stezanja kaiša, bolnih reformskih mera, mora da se nađe i tih stotinak hiljada evra za Srbiju, da nastavi ovaj projekat, koji je OECD pokrenuo i sa kojim radimo već četiri godine. Jesu poražavajuća saznanja i rezultati koje naša deca postižu, ali što pre i što više se suočavamo sa takvim pojavama, tim ćemo se, nadam se, što pre i prilagoditi novim obrazovnim izazovima, koji su svuda oko nas. Pre svega i ovim evropskim izazovima, jer mi smo zemlja koja treba ubrzano da pređe put pregovora i da pristupi članstvu EU. Nije samo tu u pitanju Bolonja. Bolonju su smislili evropski univerziteti, koji bi trebalo da postanu konkurentni sa američkim, to znamo, da omoguće da studenti iz klupa budu spremni nešto da rade, da to svoje znanje odmah primene, da postignu neki realni nivo stručnosti, a ne formalno akademsko obrazovanje. Ja sa ovim mogu u potpunosti da se složim, ali, složićete se i vi, naša priprema predugo traje. Sedma je godina od donošenja Zakona o visokom obrazovanju, a mi još uvek ne možemo da se držimo onoga što smo napisali u originalnom zakonu, koga smo svi tada podržali. Svake godine se ovde, ne samo sa vama kao ministrom prosvete od pre mesec dana, nego sa svima koji su bili na vašem mestu, susrećemo sa istim pitanjem – šta da radimo? Opet ćemo studentima dati šansu, nećemo se držati zakona, menjaćemo ga svake godine, pa tako, kao što sam rekla, očekujem da i ovaj zakon uskoro pretrpi izmene, jer će rešiti problem samo za ovu tekuću školsku godinu.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovani saradnici gospodina ministra, imamo pred sobom izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju, koje smo menjali pre godinu dana. To pokazuje da rešavamo problem koji nam se desio na mah, na dah i na tren. Verovatno ćemo sledeće godine u isto vreme, ili neki drugi saziv ili mi, sedeti i pokušavati da ugasimo vatru koja se dešava u segmentu visokog obrazovanja. Dakle, uvek kada donosimo izmene i dopune zakona ili kada donosimo neki zakon, kada se opredeljujemo za podržavanje nekog člana ili nepodržavanje nekog člana, za podržavanje nekog amandmana u tom zakonu koji se predlaže, mi bitno menjamo nečiji život. Mi bitno menjamo u ovom trenutku tok nečijeg obrazovanja. To je odgovornost koje moramo biti svesni. Upravo ono što je neko od kolega malopre rekao – koju mi poruku šaljemo i šta mi želimo ovim izmenama i dopunama da postignemo? Bolonjski proces je u Srbiji u visokom obrazovanju od 2005. godine. Njegova osnovna uloga je bila da bude reformski proces visokog obrazovanja, da uvede mobilnost, atraktivnost i zapošljivost svih onih koji završe visoko obrazovanje, da se prilagodi jednom širokom tržištu znanja, svetskom tržištu znanja. Jer, hteli mi ili ne da priznamo, najskuplja roba na svetu je znanje. Najveći resurs na svetu je znanje. Do njega se, naravno, dolazi organizovanim obrazovanjem. Zato neke vrlo ozbiljne i vrlo napredne države najviše ulažu u to, kao što je Finska i kao što je Japan. Naravno, to je za nas sada samo daleka vizija, ali ne treba da odustanemo od toga da sledimo taj put i da prepišemo od onih koji su već mudro do nečega došli, neke dobre stvari i da njima neprestano težimo. Jer, kako reče Brajan Trejsi – obrazovanje je kao veslanje uzvodno, čim stanete, krenete unazad. To je definitivno čist zakon fizike koji postoji. Dakle, imamo pred sobom četiri člana Zakona o visokom obrazovanju, ne računam onaj peti tehnički, koji ovaj put menjamo. Treći i četvrti član se tiču upravo izmena kojima pokušavamo da pomognemo studentima u ovoj novonastaloj situaciji, da dobiju jedan ispitni rok više, odnosno da se umesto pet uvede šest ispitnih rokova u ovom trenutku i da se broj bodova koji su propisani od 50 smanji na 48. To tehnički zaista nije nešto što se neće u ovom visokom domu uraditi, sigurno će im se izaći u susret. To je trenutno rešenje situacije i, kako već rekoh, gašenje jednog požara koji u ovom trenutku u društvu izaziva nezadovoljstvo kod jedne ogromne grupacije mladih ljudi. Interesuje me samo da li se Ministarstvo možda bavilo pitanjem koliki su efekti, koliki broj studenata će imati benefite upravo od ovog smanjenja broja bodova koji će im omogućiti da ostanu na budžetu, jer čim oni ostaju na budžetu smanjuje se broj onih koji će uplaćivati itd. To su uzročno-posledične veze kojih moramo biti svesni, a one svakako imaju materijalne efekte, pa me interesuje da li Ministarstvo ima neke pokazatelje na tu temu? Što se tiče ispitnih rokova, da li će biti pet ili šest, zaista, prošle godine smo mnogo polemisali upravo na ovu temu kada smo donosili tada izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Nismo imali oko toga dileme. Veliki broj ispitnih rokova, odnosno povećanje broja ispitnih rokova ne šteti obrazovanju. Naprotiv, može doneti vrlo korisne efekte. Sećam se svoga studiranja, svojevremeno, doduše pre nekoliko decenija, na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu, gde sam imala profesora koji je u to vreme bio jedan od najvećih živih lingvista i slavista, dr Aleksandar Mladenović, koji je jednostavno dopuštao da ispit iz istorije jezika i staroslovenskog jezika studenti svake srede dođu i polažu kod njega u kabinetu, ako smatraju da su spremni. Svaki put je davao šansu. Svojevremeno, zaista, svi koji su položili kod njega su izašli sa vanrednim znanjem. Dakle, broj ispita i broj mogućnosti da izađete i da potvrdite svoje znanje nije štetio vašem znanju. Ono što jeste zabrinjavajuće u našem visokom obrazovanju u ovom trenutku i čime će se Ministarstvo svakako pozabaviti u ovom pokušaju da izvrši reformu visokog obrazovanja, osim ova dva goruća problema koja ćemo, kako rekoh, mi ovde rešiti, jeste uopšte koja je naša vizija visokog obrazovanja? Dakle, to je nešto što pred ovim ministarstvom zaista stoji kao ozbiljan problem. Kako visoko obrazovanje mi vidimo, odnosno šta očekujemo od ljudi sa visokim obrazovanjem u našoj zemlji? Šta mi njima nudimo kao budućnost? Pre svega, tu bih ukazala na jedan ozbiljan problem koji se u žargonu, sada već vrlo često zove „keš end keri diplome“, što znači – plati i nosi. To su instant diplome stečene na raznim fakultetima i brojne akreditacije koje ne odgovaraju papiru koji se posle izdaje i sa kojim čovek posle pretenduje da negde radi. To je ozbiljan problem kojim se ne bavimo ozbiljno. Dakle, visoko obrazovanje treba da ima dignitet visokog obrazovanja do kraja i mi zaista tu odgovornost moramo pokazati, pre svega, jer smo ušli u taj reformski ozbiljan proces, Bolonjski proces koji je prihvaćen sada već od najvećeg broja zemalja u EU. Ako želimo da imamo budućnost, moramo uložiti priznanje. Kolega je malo pre rekao da u Americi ništa vam ne znači diploma, ako nju praktično ne prati znanje i to je zaista jedino merodavno na šta treba da obratimo pažnju i jedino što treba da bude rezultat visokog obrazovanja. Ono čime se takođe moramo baviti, čime se nismo bavili do sada u, a u dovoljnoj meri nije se bavilo Ministarstvo prosvete i mi kao društvo, to jesu obrazovni profili koje traži tržište rada. Opet ću vas podsetiti jednim primerom mojih prijatelja koji su se iselili pre 20 godina za Kanadu, dva lekara specijaliste, moji sugrađani, koji kada su aplicirali u ambasadu da se isele, rečeno im je da za njihovu struku, specijalizaciju, oboje su bili lekari specijalisti u Kanadi za sledećih 20 godina nema posla, ali neke druge poslove mogu da rade i po tu cenu su otišli i rade druge poslove. To je ozbiljan odnos društva prema visokom obrazovanju, da ljudi znaju tačno gde je njihovo mesto ili bar približno gde je njihovo mesto ikada će oni u nekom rasporedu poslova doći na red da rade posao za koji su se obrazovali, a ne da uložite. Pazite, ulaganje u visoko obrazovanje u Srbiji, već dugo nisu jeftina, vrlo su skupa za porodice, za roditelje, jer većina studenata dolazi iz unutrašnjosti, nije to skopčano samo sa troškovima školarine i plaćanja ili ne plaćanja ispita, to su svi oni prateći troškovi koje donosi porodici kada dođe u drugi grad. U većini gradova je tako. Beograd, Novi Sad, Niš, Kragujevac ili moj Sombor, kada studenti dođu oni porodicu veoma skupo koštaju i porodica ima velika odricanja da bi nekome pružila tu diplomu visokog obrazovanja, jer mnogo se u to ulaže i materijalno i moralno i emotivno, da budem slobodna da kažem, a vi na kraju nemate odgovarajući i adekvatan posao ili ga čekate nepodnošljivo dugo ili se demorališete, izgubite ono što je najstrašnije, ne samo da izgubite vreme koje je nenadoknadivo, izgubite i nadu i iluzije. To je ono što moramo kao društvo ozbiljno i zbog toga jesmo ovde da svim zakonskim aktima koje donosimo ovde, odgovorimo ovde modernim potrebama društva ili potrebama modernog društva. Dakle, NS će svakako podržati ove izmene i dopune sa određenom skepsom na prva dva člana zakona o čemu ćemo isto govoriti. Zaista, sa punim razumevanjem da je ovo trenutak u kome mi pritisnuti posledicama krize moramo da izađemo u susret ovim mladim ljudima, moramo da pokažemo razumevanje, da uložimo u njih još jedan napor da bi povećali šansu da lakše, brže, pa ako dopustimo i jeftinije dođu do željenog visokog obrazovanja, do diplome visokog obrazovanja. Dakle, to je ono što im dugujemo i dugujemo celom društvu, ali šta sledeće godine? Hoćemo li sledeće godine opet u septembru mesecu imati najavu protesta, hoćemo li imati nezadovoljstvo pretnjom da će neko izaći na ulicu i doći pred parlament, pa ćemo opet sesti i doneti dva člana i opet samo izmene i dopune već postojećih izmena i dopuna i ići u nedogled sa tim ili ćemo naći jedno reformsko rešenje, odgovoriti zadatku i reći, uzmi ili ostavi, ovo je Zakon o visokom obrazovanju. Kao što su neke države rešile to na duge staze i ko se uklopi, uklopi se i završava i to je jedan filter društvenih okolnosti kroz koje prolaze oni koji žele da budu motor i pokretač društva. U njih zaista svi gledamo kao u one koji će biti predvodnica u društvu, i oni to treba da budu. Oni se obrazuju za to mesto, nemaju najprostije mesto u društvu, nego jedno visoko mesto koje treba da bude na neki način svetionik mnogim drugim. Što se tiče ova prva dva člana, a nude se kao izmene i dopune zakona, jednostavno smo sagledali da se ovde uvodi, odnosno definiše obrazovanje, pre svega kadrova u nacionalnoj bezbednosti, a kada ima i strukovnih studija, nije mi bilo do kraja jasno u članu 1. odnosno gde se menja član 40. da se u šestom stavu, šta znači to sticanje zajedničke diplome, ali pokušaću da se ne bavim svojom rezervom prema ova dva člana, iz nekog svog ličnog stava i mislim da je vreme da se nacionalna bezbednost zaista obrazuje i bavi nacionalnom bezbednošću na jednom visokom nivou i uvek sam za obrazovanje i za obrazovane kadrove, pa ću biti slobodna da prokomentarišem, ako će to doprineti, ovo je malo jetko i cinično, da mreža doušnika prijatelja službe se smanji na terenu koji su strašno skupo koštali državu, pozdravljam ovo obrazovanje kadrova u nacionalnoj bezbednosti. Svi oni koji pamte i koji će se setiti ozloglašene OZNE i UDBE, znaće o čemu govorim, svi mi koji smo dugo u politici i sa ove i sa one strane vladajućih koalicija znamo o čemu govorim. Dakle, NS će u danu za glasanje podržati izmene i dopune ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja danas neću biti toliko oštar prema ministru Jovanoviću je on je tu tek 30 dana i bilo bi zaista nekorektno okriviti njega za stanje u kome se nalazi naša nauka i obrazovanje. Ono je zaista teško. Nisu samo u problemu studenti koji do danas ne znaju koliko će im bodova trebati da upišu u sledeću godinu. U problemu su i njihovi profesori, naučni radnici, naučna zajednica koja je bila izašla i na ulice pre nekoliko meseci, jer su im kasnila primanja, a da o visini ulaganja u nauku i ne govorim. Danas razgovaramo o tome da li studenti treba da studiraju, iako su sakupili 48 bodova, da studiraju o trošku države, odnosno da budu na budžetu. Prvi sam koji će podržati to, treba im omogućiti da studiraju na budžetu, jer za to što nemaju dovoljno bodova prema sadašnjem zakonu najmanje su krivi oni. Kriv je sistem koji je pre sedam godina postavljen ali nije ostvaren. Naime, Bolonja, vi to ministre to dobro znate se ostvaruje ad hok, od fakulteta do fakulteta, od katedre do katedre, od profesora do profesora, zavisi koliko se on pridržava pravila Bolonje. Ima mnogih fakulteta koji tu Bolonju uopšte ne primenjuju. Na mom fakultetu, gledali smo sada pravilnik o udžbenicima i jasno piše da prema jednom bodu je odgovarajuće 60 stranica udžbenika, što znači da bi jedan udžbenik, trebao maksimum, recimo ako je predmet bodovan sa šest bodova da bude 360 stranica. Na mom fakulteta Bolonja i primenjuje, ali znam fakultete gde se ona uopšte ne primenjuje i gde udžbenici imaju i 700 i 800 stranica i gde studenti u jednom semestru treba da savladaju taj predmet, da polože i da skupe pedeset i nešto bodova. To nije realno. Ako ne bi usvojili ove izmene zakona, doveli bi u problem dobre studente koji imaju ozbiljan prosek, a neki i preko devet, njihove porodice, roditelje, i pitanje je kako bi izfinansirati 1.000 evra koliko na nekim fakultetima košta studiranje po jednoj godini. Znamo mi da ni sada studiranje nije besplatno, da studenti, iako su na budžetu, kupuju sami udžbenike i da ćemo do besplatnog školovanja sačekati još dugo. Međutim, ako će biti dobra vest za studente koji imaju 48 bodova da će biti na budžetu, da će im država omogućiti da se školuju, a ne da moraju da se zaposle kako bi isfinansirali svoje školovanje, imamo nažalost jednu lošu vest, ministre, za akademsku zajednicu. Nećemo je čuti danas, nego verovatno sutra, verovatno će i ona za vas biti novost, kao i za mene, ali iz reči prvog potpredsednika Vlade, a bogami i predsednika Vlade, izgleda da će prosvetni radnici, odnosno profesori na fakultetima, imati manje plate. Njima plate, inače, nisu menjane nekih sedam-osam godina, stalno su iste, one su obezvređene. Kada je docent, vanredni profesor imao 1000 evra, sada ima 750 evra. Ako njima budu smanjene plate, ministre, nama će biti ugrožen državni univerzitet i mnogi će profesori potražiti mesto ili u inostranstvu, ili na privatnim fakultetima. Mislim da bi, ministre, morali imati odgovor na to pitanje. Nadam se da je neko sa vama razgovarao na tu temu, kaže – ministre, znatešta, od ove školske godine vaši profesori će imati 10-20% i oni treba da budu kažnjeni zato što je ova vlada nesposobna i zato što troši pare uzalud na druge stvari, avione, kamione itd. Mislim da profesorima ne bi smele biti smanjene plate, kao što penzionerima penzije, kao što je rečeno, neće biti dirane. Posebno pitanje su PISA testovi, Petnica, brojni drugi projekti za koje bi moralo biti para, ministre. Vi imate dva izbora – da budete loš ministar, kao što je bio vaš prethodnik zato što su neki drugi u njegovom ministarstvu, po njemu, pravili greške, a on to nije hteo odmah da prizna, pa je zbog toga rekonstruisan, ili da posle ovakvog scenarija o kome vam ja govorim kažete da nećete voditi Ministarstvo u kome akademska zajednica nema osnovne uslove da radi. Dakle, imate dva izbora. Ovo je osvrt na vaš položaj u ovom galimatijasu potpredsednikovog i predsednikovog najavljivanja mera štednje, stezanja kaiša i činjenice da nam kažu da smo pred bankrotom. Oni su rekli da su tu da bi nas izvukli iz bankrota. Druga stvar, nadam se da, kroz izmenu ovog zakona, ćete prihvatiti amandmane koje je podnela DS i da ćete odustati od člana 2. koji je po meni kukavičije jaje u ovom zakonu. Član 1, takođe, u delu u kome vi predlažete izmenu Zakona o visokom obrazovanju u kome uvodite mogućnost da se formira, odnosno ozakoni ta „bina“ akademija, visoka škola ili šta već koja će proizvoditi inženjere nacionalne bezbednosti. Imamo već policijsku akademiju. Mislim da je to za ovu državu dovoljno, da nam nisu potrebni još neki nukleusi koji će stvarati neke stručnjake. Slažem se sa kolegom koji smatra da je dovoljno monter za montiranje prislušnih uređaja i da za to ne treba inženjer. Zašto bi mi sada pod krinkom brige o studentima progurali nešto što je na neki način već u putu i da pravimo nešto što u Evropi ne postoji. Za Severnu Koreju, Kubu nisam siguran, ali ovo je nešto što se izmiče iz državnih okvira i postoji opasnost da bude ozbiljan problem nezavisnosti institucija, nezavisnosti sudstva, policije itd. Jednostavno, stvaramo nešto što ova vlada nije stavljala kao prioritet. Mislim da ne treba da stvaramo državu u kojoj se školuju, ne znam, to se u narodu kaže, špijuni. Mislim da imamo dovoljno visokoškolskih ustanova u kojima bi trebalo da se školuju ljudi za kojima postoji potreba. Trebaju nam ljudi koji bi radili u silikonskoj dolini, pravili čipove, koji bi mogli da rade poslove u oblasti poljoprivrede kada stignu ta sredstva za navodnjavanje, ljudi koji bi mogli da podignu ovu zemlju, stručnjaci svih vrsta. Nama ovakvi kadrovi nisu neophodni i to je naša ozbiljna rezerva u delu ovog predloga zakona. Zbog toga smo mi predložili da se ovaj član briše. Naravno, uz sve to, podržavamo činjenicu da će studentima biti omogućeno da upišu narednu godinu sa 48 poena. Uvaženi ministre, smatram da treba dati, u narednom periodu, više značaja ljudima sa naših fakulteta akademskoj zajednici. Ne mislim da je loše to što ova vlada sada ima ministre među kojima su i oni koji su došli sa drugih fakulteta, koji su završili ugledne, međunarodne fakultete. Loše je to što ne mogu da nostrifikuju diplomu. Ne znam zbog čega umesto ovog člana koji stvara ovu visokoškolsku ustanovu na kojoj će se obrazovati inženjeri za prisluškivanje, niste prihvatili predlog našeg zakona i implementirali ga u ovaj zakon da se diplome nostrifikuju po jednom ubrzanom sistemu, sistemu koji poznaje EU, da nije to autonomno pravo svake visokoškolske ustanove. Sigurno ste i vi imali puno puta do sada takva iskustva da vam dolaze ljudi očajni. Kažu – završio sam jedan od najuglednijih svetskih fakulteta koji je na Šangajskoj listi među prvih pedesetak, ne mogu da nostrifikujem svoju diplomu, šalju me od jedne do druge kancelarije, od jednog do drugog fakulteta, od jednog do drugog ministra. Nema izlaza. U takvom bezizlazu se našao i vaš kolega Krstić. Znate li zašto je to problem? Zašto što obezvređujemo naše kadrove i zato što ta oblast izgleda nikoga ne interesuje. Da se neko ozbiljno pozabavio predlogom koji smo mi podneli pre nekoliko meseci, onda mi taj problem imali rešen. Onda bi se možda neki ljudi lakše odlučili da se vrate u Srbiju. Za sada nam stižu ljudi poput Stros Kana i nekih drugih izvikanih imena, koji će posle tri meseca besplatnog rada dobiti nekakvu naknadu. Ministre, pitam vas da li će Stros Kan dobiti platu tako što će biti uzeta iz džepa jednog univerzitetskog profesora? Izgleda će to biti. Smanjićete plate univerzitetskim profesorima, ne vi, nego oni koji odlučuju o tome i daćete te pare Stros Kanu, daćete te pare za televizijsku pretplatu koju ukidate. Ukida se televizijska pretplata. Sada ćete iz budžeta izvući ogromna sredstva tako što ćete smanjiti plate lekarima, profesorima, osoblju bez kojeg ova država ne može napred. Ministre, dignite glas na Vladi, ako vas neko uopšte bude pitao za to, ako neko ne digne glas pre toga, pa vas ne ućutka, koliko sam razumeo, prošli put je bilo tako, makar se hvale oni što su vikali na Vladi. Ukoliko ne bude novca za nauku, ova zemlja nema perspektivu, nikakvu perspektivu. I ovo malo stručnjaka će otići napolje. Zašto bi neko radio za 65 ili 70.000, neki profesor na tehnološkom, poljoprivrednom, prirodno-matematičkom fakultetu, ako za desetorostruko veću platu može da radi u bilo kojoj visokoškolskoj ustanovi u Evropi ili na nekom institutu? Od ljubavi se ne živi. Znamo mi da svi oni imaju i porodice i da se teško odlučuju za to. Međutim, njihov rad je obezvređen kao nekada 90-tih. Ukoliko se nešto hitno ne preduzme, bojim se da će onih koji napuštaju zemlju biti još više. Iskreno se plašim sutrašnjeg dana, pošto sam čuo da je odloženo objavljivanje tih mera za sutra. Upravo se plašim iz ovih razloga, pošto umesto da su pare u budžet namaknute time što će biti veća poreska disciplina, time što će poreski obveznici plaćati svoje obaveze, time što će lica koja su na Tatarskom brdu i „Dolini lopova“ u Novom Sadu, ne znam gde, u Beogradu gradili vile, platiti legalizaciju, time što će biti plaćen PDV, time što će biti plaćane druge obaveze prema državi, time što će biti naplaćena silna dugovanja koja imaju javna preduzeća i kojih nije briga, jer nemaju nikakvih sankcija zbog toga što nisu naplaćene, a ne deranjem kože običnih građana i u ovom slučaju naučnih radnika. Neću da dužim. Imate podršku za ovaj deo koji se odnosi na studente, na njihov status. Molim vas, razmislite o našem amandmanu. Vidim da su sve opozicione stranke reagovale na to, na deo koji se odnosi na ovu visokoškolsku instituciju, pa se vidimo u danu za glasanje.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, imajući u vidu potrebu da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem redovnu pauzu. Sa radom nastavljamo u 15,00 časova.
Poštovani narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, saradnici iz ministarstva koji su prisutni, dame i gospodo narodni poslanici, danas razgovaramo o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Kao što znamo, Zakon je prvi put donet 2005. godine. Prvi put u smislu onoga što je bila potreba da se započne Bolonjski proces i u međuvremenu taj zakon je više puta trpeo izmene i dopune i to se događalo 2008, 2010, 2012. i evo nas sada u oktobru 2013. godine. Reč je o Zakonu koji je veoma važan i rešava složena pitanja o visokom obrazovanju, sa težnjom da se visokoškolsko obrazovanje integriše u evropski prostor i da se poveća međunarodna kompetitivnost visokoškolskih ustanova odnosno institucija. Sama takva jedna formulacija i sam jedan takav cilj već govori o ozbiljnosti i o tome kuda treba da idemo i gde treba da stignemo. Svako olako držanje ovih ciljeva ili odlaganje zapravo nas stavlja u stranu i praktično time smo sve dalje od evropskog prostora obrazovanja, sve dalje od onoga što treba da bude ta prohodnost i kadrova i znanja itd. Svaka dopuna i izmena ima svoj cilj, kao i u svim drugim zakonima, a vrlo često ovde imamo na dnevnom redu izmene i dopune određenih zakona, a to je uvažavanje realnosti u kojima živimo i u kojoj se primenjuje zakon, otklanjanje nedostataka koji su u međuvremenu uočeni i uvažavanje aktuelnosti u okruženju i kod nas. Svakako da stoji potreba za jednom dopunom i nekim izmenama, zbog navedenih činjenica. Socijalistička partija Srbije svakako će podržati izmene i dopune ovog zakona. U ovoj oblasti mi imamo određene specifičnosti kada je reč o odnosu između Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja prema određenim segmentima i nivoima obrazovanja, gde imamo da Ministarstvo neposredno kroz normiranje, kroz donošenje zakona, kroz nadzorni postupak itd, bez nekih većih problema može da uspostavlja komunikaciju i da sprovede ono što je zacrtano u predškolskom, osnovnom i srednjem obrazovanju. Kada je reč o odnosima Ministarstva sa visokim školstvom, moramo da imamo na umu da tu postoji jedna određena barijera i da se stvari usložnjavaju, zbog činjenice da postoji autonomnost visokog obrazovanja. Često se ta autonomnost i zloupotrebljava od strane visokoškolskih institucija i tu nastaju poteškoće koje traju godinama. Mi zapravo, u celini uzev, iako imamo određene i dobre rezultate u oblasti visokog obrazovanja, postoje sigurno i određene teškoće koje smo trebali već da otklonimo ili koje moramo u bliskoj budućnosti da otklonimo. Zato, naglašavam da je potreban partnerski odnos i to veoma korektan i iskren između Ministarstva i visokog obrazovanja, odnosno između Ministarstva i univerziteta ili akademija strukovnih studija. Reforma visokog obrazovanja nije moguća samo donošenjem zakona u ovoj oblasti, već pre svega je potrebno i nešto drugo, što se dešava unutar univerziteta, a to je unutrašnja reforma i promena u sastavu odnosno u okviru univerziteta i akademija strukovnih studija. Dosadašnja reforma koja bi trebalo da u potpunosti bude upodobljena sa Bolonjskim principima čini se da nije u potpunosti zaživela i ona je delimično dala dobre rezultate kod nekih visokoškolskih institucija, a kod drugih ne. U Evropi postoji integrisani sistem visokoškolskog obrazovanja. Kod nas nije na potrebnom nivou integrisani sistem o kome govorimo u Evropi. On obuhvata integrisani univerzitet i integrisanu akademiju strukovnih studija. Naša stvarnost jeste da imamo autonomiju univerziteta ali u praksi imamo zapravo priličnu autonomiju pojedinačnih fakulteta unutar univerziteta i tu nastaju problemi. Suština problema o kojoj mi danas ovde govorimo, čini mi se na jedan konstruktivan način, bez obzira da li diskusije dolaze iz pozicije ili opozicije, govorim u celini uzev, bez obraćanja pažnje na neke tendencioznosti koje se pojavljuju u diskusijama, to zanemarujem, ali suština problema jeste u neprilagođenim nastavnim programima kod nekih visokoškolskih institucija, u sadržaju udžbenika, u načinu ocenjivanja, u komunikaciji između profesora i studenata, u organizaciji nastavnog procesa, stalnom učešću studenata i profesora u svim planiranim terminima koji treba da budu popunjeni i ispoštovani. Dalje, suština problema je u onome što treba da bude stalna provera pređenog nastavnog sadržaja, poštovanje kontinuiteta celog nastavnog procesa, itd. Na kraju, kada dođe ispit iz određenog predmeta, on bi se mogao nazvati završni deo ispita, gde se on obavlja u vidu jednog razgovora, u jednom zaključivanju onoga što je bio prethodni neprekidni rad u nastavnom procesu i to treba da bude kruna sveukupnog rada. Činjenica je da na nekim fakultetima i visokim školama postoje otpori u primeni iznetih principa i nove organizacije rada koju pretpostavlja bolonjski proces. Jasno je da ćemo u narednom periodu, i ako je moguće u što kraćem vremenu, morati zajedničkim naporima, s jedne strane autonomnog visokog obrazovanja, i s druge strane Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, da se rešavaju suštine ovih problema. U protivnom, mi ćemo zaostajati u procesu priključivanja Srbije evropskom obrazovnom procesu, što bi bilo zaista katastrofalno po nas. Kroz izmene i dopune zakona koje su pred nama mi zapravo imamo danas da se već unazad nekoliko puta kroz ove izmene ponavljaju dva kriterijuma i uslova koji se normiraju u zakonu, a to je broj ispitnih rokova i broj bodova potrebnih za sticanje uslova za finansiranje preko budžeta i to sa težnjom da se broj ispitnih rokova poveća, i da se broj bodova smanji kao uslov za postavljeni cilj ili zadrži na istom nivou. Ovo je posledica otpora preko potrebnim suštinskim promenama koje zahteva bolonjski proces. Bilo kako bilo, vreme koje dolazi tražiće od nas da se broj ispitnih rokova smanji, a broj bodova poveća kao uslov za finansiranje iz budžeta. To je praksa u mnogim evropskim zemljama, naročito u zapadnoevropskim zemljama i u EU, gde treba da idemo. Kod nas postoji otpor prema novom i to je deo naše svesti. To je univerzalni pristup životnim pitanjima i to je deo nas i samim tim problem je veći. Ali, kada govorimo o takvom načinu otpora, o takvoj jednoj životnoj filozofiji, ona nije samo prisutna kada je reč o obrazovanju. Sve promene danas i sve reforme i u drugim sferama života i rada zaista trpe jedan žestok otpor i to moramo zajedničkim snagama da to savladamo. Kada je reč o pomenutim izmenama i dopunama ovog zakona, mi konkretno imamo da za sticanje prava za finansiranje za budžet, naravno kroz rangiranje studenata i po onome što je prosek, treba da, umesto propisanih danas 50 bodova, koje treba student da ostvari po izmenama i dopunama zakona iz 2012. godine,danas vratimo to na 48 bodova, a da u školskoj 2013. i 2014. godini broj ispitnih rokova bude šest, umesto pet. Moram da naglasim da će SPS podržati ove promene, odnosno ove predloge, ali upravo zbog toga i zbog razloga o kojima sam govorio, da mi imamo nezavršenu reformu u visokom školstvu, da postoje otpori u sprovođenju bolonjskog procesa i da veliki deo promena dolazi upravo iz tog zatvorenog učaurenog kruga, a to je univerzitet i zbog prevelike samostalnosti, odnosno autonomnosti samih fakulteta u odnosu na ono što treba da bude univerzitet, onakav kakav je on u zapadnoevropskim zemljama. Moram da podsetim da 2012. godine, kada smo doneli izmene i dopune ovog zakona, a koje danas menjamo opet unazad, da smo imali stav KONUS, odnosno Konferencije univerziteta Srbije i Studenskih konferencija parlamenata studenata zajedno sa Ministarstvom, koji su se sastali i doneli i našli jedno saglasje da treba ići u promene po određenoj dinamici i da se zapravo polako povećava broj bodova kao uslov za sticanje prava za finansiranje iz budžeta, odnosno postepeno smanjenje broja ispita. Tada su svi bili saglasni, i studenti, odnosno Studentska organizacija i Konferencija univerziteta profesora. Vidimo da se danas stav promenio. Ipak, to je naša realnost. Moramo to da prihvatimo. Prema tome, problem je veoma složen i mine možemo posle svega ovoga što je rečeno da sada okrivimo Ministarstvo prosvete, još manje ministra koji je u to vreme predlagao te promene, jer ako se smatra da je samo ministarstvo krivo za sve ovo, onda mora da je krivo i za neke druge činjenice koje govore o visokim rezultatima u visokom školstvu, a koje nije u redu da to prećutimo. Beogradski univerzitet je 2012. godine zauzeo mesto između 400. i 500. na Šangajskoj listi, a 2013. godine između 300. i 400. mesta, gde se posmatra uspeh negde oko 22.000 univerziteta. To je značajan rezultat koji govori da imamo zaista veliki potencijal u visokom obrazovanju,a da bi se taj potencijal još više eksponirao i pokazao, kada bi suštinski promenili ono što se traži i što zahteva bolonjski proces, a čemu mi moramo da idemo zajedničkim snagama. Naši studenti sa različitih fakulteta ostvarili su veoma visoka mesta na međunarodnim takmičenjima. Mi tu zaista imamo sa čim da se podičimo, kako u prirodnim naukama, tako i na društvenim naukama. Iz godine u godinu broj studenata koji se finansira iz budžeta uvećavao se zadnjih godina za 1% do 2%, tako da mi danas imamo oko 55% studenata koji se finansiraju iz budžeta. To je jedna zavidna cifra, jedan procenat koji je zaista za respekt, što govori da država, odnosno resorno ministarstvo vodi računa o studentima, vodi računa o visokom školstvu. Tri godine unazad imamo da država finansira doktorske studije. Čini me se da ove godine da 675 studenata je upisalo o trošku države doktorske studije, što je takođe jedan podatak za respekt, u odnosu na ono što se dešava po tom pitanju u našem okruženju. Neke paušalne izjave koje su dolazile van ovog parlamenta, o tome da u parlamentu vlada haos i da mi nismo u stanju da rešavamo pitanja koja se tiču visokog školstva, su sasvim neozbiljna i neprihvatljiva. Ovaj parlament, kao što se vidi danas iz rasprave, a i u prošlim godinama, kada je raspravljao po ovim pitanjima, je pokazao veliku ozbiljnost i analitičnost i pokušavao da ustroji i da ukaže na onome šta treba činiti u daljem procesu prilagođavanja visokog školstva bolonjskom procesu, šta treba učiniti u procesu daljih reformi. Drugo, ovde kritike od nekih poslanika da nije se vodilo računa o potrebi da ovaj zakon što pre bude uvršćen u dnevni red i izglasan, da bi studenti mogli da se upišu, moram da ukažem na jednu finesu. Da smo to uvrstili u dnevni red kada je počela prva redovna sednica, ovaj zakon, koji je preko potreban da se što pre donese, bio bi izglasan za možda nekih 15 ili 20 dana, kada iscrpimo ceo dnevni red. Ovako, umetanjem ove, uslovno rečeno, posebne sednice u dnevni red, mi danas raspravljamo u načelu, u sredu rešavamo i razgovaramo u pojedinostima, a u četvrtak u 10.00 sati izglasavamo zakon i na vreme dajemo odgovor na ono što je sušta potreba rešavanja onih problema koje danas imamo u visokom školstvu. Pored svih poteškoća koje imamo u ovoj oblasti, moram da pohvalim sve napore Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, koji su učinjeni unazad za pet godina, gde smo imali jednu drugu vladajuću strukturu, koja je učestvovala u svemu tome i koja treba da deli ono što je slava i dobitak i dobro u onome što je urađeno, a takođe, i sama da pretrpi kritike od onoga što nije urađeno, mislim na DS, a naravno i u ovih godinu dana. Prema tome, rezultati postoje, međutim, ne treba se zadovoljavati sa tim. Mislim da smo svi uočili probleme koje imamo i da moramo ofanzivnije pristupiti u jednoj interakciji i saradnji sa univerzitetom, sa autonomnim visokim školstvom i da država zajedno sa njim zaista što pre započne prave suštinske reforme. Socijalistička partija Srbije svakako će podržati ove izmene i dopune zakona, jer ovo ne sme da ostane ovako i da ide na štetu studenata. Slažem se sa nekim poslanicima koji su rekli da najmanje za to su krivi studenti. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik dr Mileta Poskurica. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je zaista, reklo bi se mali broj izmena unutar Zakona o obrazovanju koga menjamo u izvesnom segmentu, suštinski u članovima 40, 73. i činimo još jednu, hajde uslovno rečeno kozmetičku, ali poruku i promenu visokog sadržaja, ne kozmetičku koja je bila sadržana u ranijem prošlogodišnjem zakonu i izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Ovo novo što se donosi pred poslanike gde se Vladi daje mogućnost da u ime organa državne uprave otvori studijske programe, očekujem da je to urađeno tako što je racionalno procenjeno da drugačije ne bi moglo. To su specifičnosti profila koji se neguje, koji je državi potreban, da je država imala dosta iskustva sa kadrovima koji su u te službe ulazile sa drugom vrstom obrazovanja, to je bilo uprkos realnoj proceni da će nekada u neko vreme koštati ili biti potreban ograničen broj kadrova, izračunao je na racionalni način i doneo odluku da to plasira. Ono što mi se više dopada ovim predlozima je i napokon činjenica da Vlada bliže uređuje uslove i način ostvarivanje studijskih programa. I to je ono gde treba reći - avaj, a zašto toga nije bilo i za ostale visokoškolske ustanove?Za naših proteklih pet-šest godina što se to Vlada, ne mora Vlada dovoljno ministarstvo dovoljan je kritički rad organa koje ministarstvu pomažu, a to je pre svega Nacionalni savet za visoko obrazovanje i njegove komisije, dovoljno je bilo da oni kritički priđu problemu, pa ne bismo bili sad u srži uopštih pitanja koje nekako na sve, pomalo postajem i ljubomoran dovode to Bolonjska dekleracija, Bolonja je kriva. Nije kriva Bolonja, to je opšti papir od tri ili četiri stranice. Toliko opšti da se njegovo sprovođenje i ne sprovođenje teško mogu dovesti pod upit. Šta je to što se dosada nije radilo u Srbiji, što nije moglo da se povede pod tzv. Bolonjski proces? Nije bilo mobilnosti? Bilo je i te kako. Nisu priznavane diplome? Jesu i te kako. Nije bilo saradnje profesora-nastavnika? Jeste i te kako, jer je ovakvih zahteva studenata kao sad posebno uobličeni u vidu štrajkova kakvi jesu bivali ranijih godina nije toliko bilo. Jel se nije znao kriterijum prolaznosti? Jeste i to taksativno. Znalo se šta se na kom fakultetu moglo preneti u narednu godinu i tu dakle, nije bilo razloga za bunt. Jel su se nastavni planovi i programi menjali suštinski? Jesu nažalost, jer se sada kompozitivno, složeno prikazuju u skraćenom obimu vremena sa izuzetno sa velikim naporom studenta da to proprati. Čujemo i govor o ne slaganju studenata, pa je zato neslaganje profesora sa Bolonjom. Kako to, ja koji se ne slažem sa Bolonjom mogu da svoje predavanje učinim da bude loše da nije Bolonjsko nego da liči na ranije? Šta je tu izgubljeno? Šta je tu predmet koji će Bolonju učiniti drugačijom? Šta tu može da se promeni? Tu nema političkog uticaja. Nema subjektivnog, to su konkretne činjenice. Nisu to umetnički doživljaji nastavnih planova i programa, nego ih samo sam sprovodimo u znatno kraćem vremenu, i studente i sebe izlažemo riziku popuštanja pažnje, riziku nedoslednosti u međusobnim odnosima, riziku neiskrenosti koju imamo prema studentima i zato ovo doživljavam ne kao akt ministra i akt Vlade, nego akt studenata. Nisu oni kao mladi deo naraštaja i akademske zajednice možda ni sasvim svesni da to što sada na prvi pogled traže, da sa 48 bodova idu dalje, što je razumljivo, jer svaka mladost je uvek u konfrontaciji sa režimom i sistemom koji ga u nečemu onemogućava. Nisu oni birali ovakve uslove studija, nisu birali numerički iskaz da nešto 48 znači za ili protiv. Masa se upisala na budžet i prirodno je da žele na tome da ostanu. Masa njih je platila iz džepa, osiromašenih roditelja po pravilu. Skoro nam je rekao i premijer da mi postajemo država u kome će plaćati sve više i pravo na obrazovanje i lečenje će imati bogati sloj. To je službeni stav premijera. Dakle, idemo prema tom putu i sasvim je razumljivo da studenti i njihovi roditelji kao jedna od zainteresovanih strana zaista žele da se ovo jednom razreši i da nekim bajpasiranim lakšim putem dođu do cilja da nastave svoje školovanje. Pristajemo na izmenu koje nam je Ministarstvo dalo. Saučestvujemo samo u tome. Konačno, studenti nisu ni krivi, jer ni oni sami nisu znali šta ih čeka po novom reformisanom obrazovnom sistemu. To smo im doneli mi koji smo završili sve po starom obrazovnom procesu i mnogi od nas koji to nisu glasi, koji su bili u svetu priznati, nosili diplome, titule i počasna predavanja držali u američkim, engleskim, evropskim gradovima, bili u svetu priznati i došli iz sistema koga smo kasnije nastojali da se što brže rešimo i da ga što lakše urušimo. To je suština i to je razlog zašto na ovaj način podržavamo želju studenata da nastave, jer nisu do kraja za sve sami krivi. U daljem delu priče reći ću šta je zapravo odgovorno i u sistemu obrazovanja kakav smo primenili, a i u zainteresovanom krugu onih koji su korisnici obrazovnog procesa. To su studenti, nastavnici, država koja sve to finansira, pretežno govorim o državnim ustanovama, jer ih je puno i protiv toga se krenulo i takvi studenti traže da ostanu na budžetu. Na kraju krajeva, da vidimo šta sve od toga staje u Bolonjski proces. Pogledajmo njihove ključne odredice, 50-60 bodova, to je temelj. Uveli smo sistem čije temelje rušimo, dakle nije sistem dobar. Ako smo opredelili da je nešto 60, a ne može realno da se postigne tako kako smo studentima zamislili da moraju da uče određene predmete, znači ili smo to loše zamislili, ili taj način ocenjivanja i vrednovanja nije dobar. To je temelj Bolonje. Šta onda? Ne rušimo Bolonju, mi ukazujemo da to ne valja. Rekli smo – trostepene studije. Na čemu smo sada kada smo na to pristali? Izgubili smo fenomenalnu mogućnost da neko kroz magisterijum oceni sebe gde je u nauci, da polako odvaja struku od naučno istraživačkog rada, da se formira kao istraživačka ličnost koja može da vidi i oseti zonu interesa. Sada automatski izlaze kao master posle integrisanih studija. Šta lekar opšte prakse, koji je master, magistar, šta je on sebe osetio u naučno istraživačkom radu i zna da je negde ekspert za nešto? Odmah ide na trogodišnje doktorske studije. Nigde ispod 120 hiljada dinara ih nema, do 140. Neki fakulteti primaju i po 100 studenata. Da bog da im 100 izađe godišnje koji su to završili, da svaki koji je završio studije ide u doktorske. Zašto? Zato što autonomija fakulteta je tako stravično došla do izražaja da je to ogroman izvor para koji dekan i grupa oko njega, probranih po uslovima i kriterijumima koji nisu baš sasvim jasni, kobajagi se pozivaju na Nacionalni prosvetni savet, formiraju usku grupu ljudi, koja sprovodi doktorske studije i od toga ima ekstra primanja. Zato pozdravljamodluku ministra da konačno dođe do spiska, do informacije o tome koliko u našim državnim, privatnim fakultetima ima profesora, docenata, redovnih i vanrednih profesora, koliko i na kojim drugim radnim mestima ti isti ljudi rade, kolika su im ukupna primanja, šta su od toga plate, šta su od toga učešća na projektima ili pisanja raznih drugih programa koje od njih kobajagi zahteva privreda. Prosto, ne mogu da zamislim informaciju koja je bila u novinama u kome će neko imati dva miliona apanažu platu na Ekonomskom fakultetu u jednom gradu u Srbiji ili je uradio nekakav projekat za nekog privatnika. Koji je taj privatnik u Srbiji koji je profesoru dao dva miliona da mu uradi projekat izvodljivosti, dva miliona dinara da on dobije toliko mesečno i ko je taj privatnik? Dajte da vidimo, to je neko verovatno vrlo, vrlo moćan. Dakle, da jednom malo pogledamo to okruženje. Da li je to takvo okruženje nastavničko i naklonjeno uvek studentima? Verovatno da nije. Možda se i u tome se sastoji bunt studenata, ne o ovih dva miliona, nego o tome ima li taj profesor dovoljno vremena. Ja ću vam reći da, nažalost, i profesori nisu preterano oduševljeni, zato što su neki akreditovani za 100 studenata, primali su preko budžeta samofinansirajućeg da bi došli do novca, do živog novca, još toliko. I šta su uradili? Naterali su profesore, asistente i saradnike da rade u dve smene. Potpuno je nefiziološki da neko završi vežbe na bolesniku ili u laboratoriji u pola devet ili devet uveče, da sa njima profesori dva puta na istom slučaju vežbaju na bolesniku po četiri sata vežbi, osam sati. Pa, taj bolesnik ne može da preživi samo jedno studensko ispitivanje. Dokle se u toj autonomiji otišlo? O tome će možda biti još nekoliko dokaza živih, ubedljivih dokaza iz prakse. Uporedive diplome. A kad to diploma i jugoslovenska i srpska negde nije važila ako je otišao čoveksa performansama dobrog stručnjaka koga i danas dan primaju, ne po bolonjskim, po diplomama koje su doneli pre toga. Ljudi koji su ispekli zanat i struku ne pitaju, čuli smo već iz toliko primera o tome. Šta oko ovog dela, kako bih rekao, tih bolonjskih stavki krupnih, interakcija jedna koju Bolonja, ta dekleracija famozna, taj veo koji nas uvija u neprekidni galimatijas i onda kad tako govorite, svi kažu – evo ovaj govori protiv Bolonje. Ne, to je jedna opšta, jedna zavesa, jedan til koji je pokrio obrazovni sistem i kako ko pomoli glavu ispod toga, odmah je protiv toga. De fakto, ona nudi sasvim obične i normalne stvari, samo ih treba sprovesti i ne pozivati se za sve što ne valja da je to odgovorna za to. Interakcija studenata i nastavnika. Nema tu interakcije. Tu su jasno izraženi interesi bilo kakve vrste i jedan konformizam sa jedne ili druge strane. Ogromno opterećenje studenata.Hajde da kažemo da su krivi profesori. A kako bi bili krivi? Jesu li oni krivi što im je neko dvosemestralni predmet pretvorio u jednosemestralni? Šta to iz svojih predmeta mogu da izbace? Može li sad to predavanje da traje jedan ili dva školska časa? Ne, nego četiri ili pet. Sutradan student ide da odgovara na vežbama, pa onda prekosutra ima test i tako radi svake ili na svake dve nedelje, a onda nekakav završni test. Desi li se da student napusti predavanje u času kad se proziva, a nikad se ne zna kad će ga prozvati? Maltene nose školske dnevnike i upisuju decu. Pravi dril, kazamatski dril, koji ne liči na akademski odnos prema studentu, na poštovanje njegove ličnosti, jer tog dana možda neće želeti da čuje to predavanje ili će se možda spremati za neki drugi ispit. On će dobiti nula na vežbama na toj istoj katedri, nula bodova. To je njegova presuda da ma koliko znao i uvek dobio desetku na svim testovima neće konačnu ocenu imati deset. On će dobiti pet bodova, koliko vredi predmet, ali njegova ocena neće biti deset. Isto važi i ako u prvom roku ne izađe na test biohemije, fiziologije, prvi od mogućih tri ili četiri i ne izađe, bolestan, sprečen, nespreman, nego izađe za 15 dana ponovo, može dobiti deset na tom testu, a njegova maksimalna ocena je osam. Zapanjujuće. Što zapanjujuće? Ko to treba da proveri? Inspekcija. Ko treba da je pošalje? Ministar. Ko treba da signalizira? Ona tela gde rade profesori univerziteta za duple plate nego što imaju na svojim fakultetima. To je Nacionalni savet, to su njegove komisije koje moraju da krenu u istinsko preispitivanje kvaliteta obrazovnog sistema, da vide da li je to kvalitetno, da li je moguće. Drugo što ne valja oko autonomije koja je ovde predočena, to je finansijska autonomija, nedvosmisleno. Neki su osmislili više srodnih grana, pravili fakultete ovakvih ili onakvih nauka da bi stekli finansijsku samostalnost, ali autonomija rukovođenja, upravljanja ustanovom je jedna strašna i opasna pojava. Vi danas imate priliku da je dekan bog i batina na fakultetu. Kako je podzakonskim aktom, glavnim statutom, kome zakon poklanja dve ili tri rečenice? Donosi ga visokoškolska ustanova na predlog odgovarajućih tela i nikom ništa. Gde se završi statut? Umesto ranije što je bilo da ministarstvo overi – taj statut je u saglasnosti sa zakonom, da ne nudi rešenja gora nego što izdaje zakon, on završava na senatu. Pa, dobro. Zašto još i niži podzakonski akt, završivši na senatu, dozvoljava da jedan fakultet može kriterijume za izbor nastavnika, indirektno ili direktno, toliko da pooštri da je na celom univerzitetu lakše da se više vrednuje objavljeni rad u časopisu nego na tom fakultetu? Sela oligarhija ljudi bliskih dekanu, probrani, jer su uglavnom svi oni iz reda mentora koji su najmanje dve teme odbranili. Ko to sadekskluzivno isključuje izborna veća i daje sve prerogative naučno-nastavnom veću, gde se opet gleda da li si mentor ili nisi? Redovni, vanredni profesori nisu članovi izbornih veća na nekim fakultetima. Nezamislivo. Gde to piše u Bolonji? Nigde. Da li se dotiče Bolonja toga? Ne dotiče se. Ali, tako je Pinki video Tita, tako je neko video da Bolonja mora tako da izgleda. Tako su se lepo dogovarali, noći prepisivali iz Ženeve, iz Ciriha, iz Kopenhagena, mustre kako gde izgleda medicina. Što ne uzeše Lomonosova, pitam se, pa ne pogreše kako tamo izgleda medicina, stomatologija ili farmacija? Kada su neki fakulteti otvorili stomatologiju, bio je bunt drugih fakulteta sa tradicijom – na šta liči taj program. Šta to govori? Opet da država ne kontroliše dobro rad fakulteta, rad organa koje fakultet imenuje, jer mi nemamo ni telo koje je nadležno. Odavno su ukinute zajednice fakulteta. Da nisu, ne bi bilo ovoga što me je koštalo dva sata rada najmanje, da utvrdim da su programi medicinskih fakulteta u Srbiji u četiri grada međusobno toliko različiti da ako dozvolite unutrašnju akademsku mobilnost koju promoviše Bolonja, tada ako neko vešto gledajući ovo pređe iz Niša, Kragujevca ili Novog Sada u Beograd u trećoj godini neće imati epidemiologiju da polaže, a dva puta će imati statistiku kao predmet. Kako upisati bodove takvom studentu? Kako objasniti da ova epidemiologija na jednom fakultetu vredi 3,5 poena, ova ESPB boda, a negde vredi četiri? Ko je to mogao da reši? Zajednice fakulteta, jedinstveni programi kao nekad, debela crvena knjiga, bordo, u kome je pisalo i Sarajevo i Beograd i Niš i Kragujevac, imali su iste predmete. Oni imaju histologiju, fiziologiju itd. Da li su studenti zadovoljni, a nisu ni profesori, što kad prvi put dođe student u priliku da progovori, da se verbalno izjasni o sadržaju svog znanja, a to je klinički predmet? On nama deluje, kliničarima, kao zbunjen i čovek koji gubi orijentaciju. Imate komisijske ispite valjda zarad prevencije korupcije, u kojima više ni profesori ne mogu da stignu da rade po 10, 12 sati sa studentima, gde kandidati videvši umor i sebe i profesora odustaju i beže, pa im valjda zato treba toliko rokova. Vi vidite da dete ne zna da sklopi rečenicu. Ono je izgubilo prve tri godine prethodnog školovanja šansu da govori jer je čekiralo testove, kao na kvizu, kao vozački ispit, test. Šta smo time napravili? Da li nas je terala Bolonja da moramo testove? Ne, rekla je – ispiti mogu da budu urađeni na taj i taj način. Naši su se dekani, rukovodstva, njihovi podružnici družili da to naprave tako, da to bude što glamuroznije, komplikovanije, da što manje imaju kontakte, sem na vežbama, sa tom decom. Nijedan pretklinički predmet se ni na jednom od fakulteta u Srbiji ne odgovara usmeno. Sve je to test ili nekakve predispitne obaveze. Da ne govorimo o tome kakve to praktične teškoće stvara i koliko je nerealan uvid u funkcionalno znanje. Zamislite fiziologiju da polažete testom, da student ne zna da vam poveže o tome šta radi najvažnija bazična nauka iz resora profesora, ministra. Tu je negde i velika odgovornost i osnivača. Gde je tu mogućnost da osnivač nešto uradi, država, Vlada da nešto uradi? Dakle, promena akata, promena propisa, promena uloge i funkcije dekana. Nemoguće je da dekan raspolože sudbinom novca, sudbinom ustanove, sudbinom opreme, a da se pri tome država ne pita za njegovo imenovanje i njegov kvalitet, da ga lobiji i kružoci, birajući se sve overe na senatu i onda je to kraj priče. Valjda, ako država bira direktora obdaništa ili direktora osnovne škole, na direktan ili posredan način, i ovde je to nekada bio posredan način, ali je širi krug. Sada je sužen krug za izbore dekana, ne možete biti ako niste mentor itd. Hajde, nisu bili nekad profesori, pa smo to izgurali da budu makar profesori. Sad morate biti i mentor sa toliko i toliko radova. Kao, to su preporuke NSVO. Neki poštuju preporuke, neki ne. Na nekim fakultetima bi pre stekao kriterijum da negde budeš akademik, nego na drugom fakultetu koji po mom mišljenju ima veću specifičnu težinu i veći rejting u Srbiji. Izgleda da se rejting stvara tako što ćete da nam što više studenata prođe da ima što veću ocenu. To je najlakše. Najlakše je Bolonju učiniti efikasnu. Zovem Bolonja ovu reformu, ne Bolonju kao ideju. Ne zovem to Bolonjom. Najbolje samo dajte studentima – odbija se od plate profesorima ako imate prolaznost manju od 80%, šta vas briga. Ali, danas, a nema NSVO o tome da nam kaže, nema, njegova komisija to ne radi, nego juri akreditacije, a to se dobro plaća. Pa, je li akreditacija na CD-u ili odštampana, pa je li jasno, ili nije. Ne gleda drugo, samo te forme, norme, standarde. Štikliraj, to je gotovo, akreditovano. Da li je neko ili nije uspeo da proveri da li su to stvari do kraja postavljene? Teško se ovde može zaključiti. To su mesta u kojima država mora da se pita. U kome zakonom mora da se da šansa ministru i njegovim telima koje on ovlasti, komisijama, inspekcijama, da uđu malo u život fakulteta i da procene efikasnost studiranja, kvalitet. Naravno, da ćete lako ustrojiti takvu naredbu, gde je prolaznost visoka. Danas, nažalost to saznajemo sa informacije Beogradskog univerziteta, prolaznost je takva da definitivno završi oko 20-ak ili nešto procenata. Da ja to samo ne bih govorio napamet, pošto imam pribeleženo koliko to iznosi, ta prolaznost je negde oko 20% večitih studenata, koliko sam razumeo. Evo, 14 je u roku diplomiralo. Upoređivali su te podatke neki drugi istraživači sa prebolonjskim razdobljem, gde je procenat odustajanja bio, kažu, 45%, 50%-55% je diplomiralo. Sada, 20% večitih, prolaznost 14. A, šta su ovi drugi? To su oni kojima pomeramo kriterijume da idu dalje. Onda je sistem zato neefikasan. Mi ih pomeramo kriterijumima, a može da bude efikasnije oborimo li kriterijume i zašto 14% nastavnika ima prolaznost manju od 30%? Zato što smo mnoge nastavnike dobili tako što smo velike predmete raspakovali na mnogo manji, povećani broj predmeta na fakultetu sa 30 ili 25 na 40 ili 50. Svi su otimali svoj bod, svoje vreme. Hteli su to da dobiju. Svoje vreme, svoj bod, čak i broj stranica. Pazite, strašno. Broj stranica… (Predsedavajući: Molim vas da završite misao, pošto je vreme utrošeno.) … Evo, zahvaljujem se. Dakle, očigledno, gospodine ministre, podržavamo vašu nameru da o ovome zavedete red, a vidimo da ste u tom pravcu krenuli. Konačno, i to je i artikulisana želja građana Srbije na izborima, da se ne ostane bez ikakve promene i pokušaja promena, da li ćete to zvati reformski ili ne i u ovom važnom sektoru koji je do sada, po svemu sudeći, značajno mimoiđen. Zahvaljujem.
Pošto više nema prijavljenih ovlašćenih predstavnika, prelazimo na listu govornika. Po utvrđenom redosledu, prvi je Žika Gojković. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, SPO i DHS pozdravlja predložene izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. S obzirom da je akademska godina već počela u najboljem interesu studenata je da što pre usvojimo ove predložene izmene, kako bi studenti što pre upisali školsku 2013/2014. godinu i na miru nastavili sa svojim obavezama. Iz tog razloga i ja ću se truditi da budem kratak i jasan. Zakon o visokom obrazovanju, koji je donet 2005. godine, nakon pristupanja naše zemlje Bolonjskom procesu, počinje reforma sistema visokog obrazovanja u našoj zemlji. Nakon donošenja ovog zakona očekuje se reforma koja, između ostalog, treba da doprinese efikasnosti školovanja i kvalitetnijem visokom obrazovanju. Kao što je normalno, nakon što je krenuo da se primenjuje Zakon o visokom obrazovanju, svaki put kada bi bili uočeni nedostaci u primeni Bolonje, donošene su izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. To je, prosto, postalo neko pravilo u ovom našem domu. Među izmenama i dopunama koje su pred nama, najvažnije promene su svakako smanjenje broja bodova neophodnih za finansiranje iz budžeta sa 50 na 48 i šest ispitnih rokova umesto pet, što je već nekoliko puta rečeno. Imajući u vidu da većina fakulteta Bolonju primenjuje na svoj način, neophodno je da bar na neki način se izađe u susret studentima. Finansijski efekat ove promene takođe je bitan jer na ovaj način veći broj studenata može da se školuje na teret države i ne dolazimo u situaciju da samo oni koji imaju novca mogu da se školuju. Tu je vrlo važan podatak da studenti koji dolaze iz unutrašnjosti u Beograd gotovo je nemoguće da studiraju a da nemaju finansijskih sredstava za mesečne troškove u vrednosti od 50 hiljada dinara, što je, morate priznati, privilegija jako malog broja ljudi. Cene državnih fakulteta se polako izjednačuju sa cenama na privatnim fakultetima koje su visoke i kada se tome još dodaju troškovi boravka za studente koji nisu iz Beograda, znači da treba podržati svaki pomak, pa i najmanji u olakšavanju položaja studenata. Ono što je bar za našu poslaničku grupu izuzetno važno je da je dobro što će se odobriti uslovni upis godine tj. odobriće se da fakulteti mogu da upisuju studente pod ovim uslovima iako zakon još uvek nije formalno izglasan u Skupštini, iako verujem da ćemo u sredu sa ogromnom većinom ovaj zakon izglasati. U suprotnom, deo studenata bi bio uskraćen za druge povlastice, kao što su ishrana studenata, smeštaj u domu i drugo. Ovaj predlog zakona, predlog izmena i dopuna zakona o kojem danas govorimo je logičan i realan jer još uvek nije izvršena istinski reforma koja bi opravdala smanjenje ispitnih rokova i povećanje bodova neophodnih za budžetsko studiranje, a tek nam predstoji ne mali posao na preispitivanju opterećenja studenata, reformi studentskih programa, nastavnog sadržaja udžbenika i drugih izuzetno važnih stvari za visokoškolske ustanove i naravno za studente. Verujem da će Vlada i nadležno ministarstvo na čelu sa vama gospodine ministre, imati razumevanja i povećati stipendije u iznosu od 30% koje će dobijati oni sa prosekom 9 i višim ocenama. Naša poslanička grupa smatra da je to u ovom momentu realno, s obzirom da su za taj procenat već poskupeli neki drugi troškovi kao što su domovi i ishrana samih studenata. Kao što verujem i realno je da možemo očekivati i sveobuhvatniji zakon o visokom obrazovanju. Činjenica je da ćemo u narednih nekoliko dana imati više posla za administraciju fakulteta, ali niko neće biti oštećen kao što je to bio slučaj do sada i mislim da je to u ovom momentu najvažnije kada je u pitanju godina 2013. i 2014. godina za studente. Danas raspravljamo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju u situaciji kada imamo još uvek zastareli i neefikasan obrazovni sistem, što je i sam prethodni ministar Obradović u nekoliko navrata priznao. Raspravljamo kada, mnogi će reći, reforma o obrazovanju nije počela, kada su potrošene silne pare u ovoj oblasti, kada su potrošene godine i godine na prazne priče na još praznijim javnim raspravama, kada iza nas imamo godine u kojima će nedostatak sistemskog rešenja često uzrokovan huškanjem roditelja i studenata pa čak i samih profesora jednih na druge. Naša realnost u ovom momentu ukazuje, osim činjenice da vam za studiranje u Beogradu treba negde oko 50 hiljada dinara i to mislim da nisu troškovi sa kojima bi studenti mogli da komotno se ponašaju u tih mesec dana, već je to jedna cifra koja je više nego umerena za studentski život, da se krivica konstantno svaljuje od strane ministarstva i Vlade u proteklim godinama na visokoškolske ustanove a da je država kada je bilo najpotrebnije tim visokoškolskim ustanovama vrlo često bila pasivna. Kao što su rekli neki moji prethodnici, mislim da je govorio gospodin Čikiriz, nemamo čak ni bazu podataka profesora. Pre nekoliko godina je Beogradski univerzitet ispao sa liste 500 najuspešnijih univerziteta. Mi se jesmo vratili na tu listu, ali mislim da je poražavajući podatak da se tako nešto desilo. Poražavajući podatak je da oko 50% ukupnog stanovništva je završilo samo osnovnu ili ni osnovnu školu u našoj zemlji. Još jedan je, a tiče se Vlade i ministarstava, i nadam se da će se to promeniti, da se odsekom nauke do sada bavilo isključivo zarad ličnom marketinga i da je prioritet bio isključivo lični marketing… (Predsedavajući: Gospodine Gojkoviću, vreme je utrošeno.) Mogu li da završim, imam još dve tri rečenice? Ovo je samo jedan od načina da se studenti motivišu da u što kraćem roku završe studije, a izmene zakona o kojima danas govorimo nikako neće negativno uticati na kvalitet znanja kojima će mladi steći tokom studija. Gospodine ministre, ovu zemlju su u prošlim godinama poslednjih 20 godina napustili nekoliko desetina hiljada mladih i obrazovanih ljudi. Mislim da ni danas nismo sprečili taj odliv mladih i pametnih ljudi i molim vas kao i većina mojih kolega i ljudi koji su ovo ispratili, a da nisu pobegli iz ove zemlje da budete ministar koji neće biti puki posmatrač svega ovoga što se do sada dešavalo u našoj zemlji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković.
Hvala gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalaze, zaista ne znam broj ko zna koje, izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Poštovani gospodine ministre, znam da vi se ne prezivate Obradović, ali osim vašeg prezimena koje je različito, sve ostalo je ostalo potpuno u maniru bivšeg ministra. Zakoni pred poslanike dolaze u 12,05, ne u pet do 12,00, u 12,05. Nije bilo oktobra poslednjih nekoliko godina, a da pred poslanike nisu došle izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju, i to naročito onda kada počne školska akademska godina. Tada se pred nas uglavnom donose izmene i dopune, tada mi u zaista velikoj stisci, nekada i kada štrajkovi studenata krenu uveliko, o tome govorimo, tada se delimo na patriote, one koji će da podrže to što se predlaže, i one koji nisu patriote, jer su ozbiljni, pa hoće da razgovaraju o tome ozbiljno. Doduše, sada je novost to što vladajuća većina nije želela da ovaj zakon stavi na dnevni red prilikom otvaranja ove sednice u utorak, nego je to odložila za neki drugi dan, tako da mi, u odnosu na taj početni utorak, sedam dana kasnimo. Strepnja 30.000 studenata koji nisu mogli da upišu godinu, njihovih roditelja, puta dva, to je oko 90.000 ljudi je strepelo zbog toga što neko nije hteo da pritisne taster i glasa o tome. Desio se obrt, čudan obrt rekla bih, nisam videla argumente, ali u redu. Meni se ne sviđa, mislim da ni vama ne odgovara kao ministru ovog trenutka da mandat počnete nečim što nije u skladu sa zakonom. Uslovni upis je nešto što ste smislili da prevaziđete trenutni problem, ali i nije nešto sa čime treba da počnete svoju ministarsku karijeru. Da vidim šta su to novosti koje izmene i dopune u kratkom zakonu predlažete. Dve grupe, jedan je zaista deo tehničkih izmena koje su, doduše, bile i prethodni put izmene na isti način, samo što se glasalo. Neko je ovde rekao – parlament je pokazao veliku ozbiljnost prilikom izglasavanja prethodnog zakona. Rekla bih da je pokazao veliku ne ozbiljnost, jer sve ovo o čemu treba sada da glasamo smo ukazivali mi poslanici iz opozicije, ali ne zato što smo mnogo mudri i pametni, nego zato čitamo analize i pratimo izveštaje o stanju i o kretanju nečeg što se zove visoko obrazovanje. Dakle, drugi deo je ono što vi podvodite pod formiranje akademije strukovnih studija nacionalne bezbednosti, jedno sa drugim nema nikakve veze, sem što uslovljavate da glasamo zajednički o svemu tome, tako da oni ljudi koji su, jedne poslaničke grupe, protiv jednog dela, a drugi deo ovog studentskog paketa podržavaju, moraju glasati i za osnivanje ovakve jedne strukovne škole. Prvi deo, kažete,studentima za upis godine spuštate broj poena sa 50 na 48. U obrazloženju vi kažete da je to zbog ekonomske krize i kažete zbog otklanjanja uočenih problema. Pošto pored vas sedi jako mnogo saradnika koje je i ministar Obradović dovodio ovde - pitam vas da li su ti uočeni problemi mogli biti uočeni i pre nekoliko meseci, kada su ove izmene bile pred nama? Da li su sugerisali ministru da to treba promeniti? To govorim zbog toga što su u dlaku isti amandmani, kao ovo što vi sada predlažete, bili na dnevnom redu tadašnjeg zasedanja. Poslanici Demokratske stranke Srbije su potpuno isto ovo, što vi danas predlažete, predlagali tada. Sećam se diskusija nekih koji sada moraju očigledno da glasaju o tome i kažu da je malicioznost zato što to ističemo. Moram da kažem – izvinjavam se što smo bili u pravu. Moram da vam kažem zašto smo bili u pravu. Zato što smo vrlo ozbiljno pratili analize i vrlo ozbiljno tada mogli da znamo da recimo fakulteti nisu uradili svoj deo posla kada je u pitanju Bolonjski proces, da udžbenici nisu prilagođeni, da nastavni proces se ne odvija na način na koji je to predviđeno i dala mogućnost Bolonji. Znači,iz svega toga smo tada mogli da zaključimo da studenti neće biti krivi, ali da neće moći da osvoje 50 poena, što je prirodan prag da se polako penje nivo znanja. Tada je to bilo jasno da se vidi, ne znam zašto tada nismo svi zajedno prihvatili, recimo, naše amandmane. Šta je sada rukovodilo ovaj vaš predlog? Da li upravo to što ste pročitali takvu jednu analizu? Da li ste analizirali stanje trenutno kakvo je. Mislim da to nije bio slučaj. Znači, analize su izostale, vrlo ozbiljan rad na tom delu je izostao, i vi ste, na kraju krajeva, to i rekli kada ste danas ovde govorili o tome, obrazlagali vaš predlog. Lebdeći štrajk studenata je nešto što vas je opredelilo. Mislim da to nije dobar put. Ozbiljno moramo da se pozabavimo ovom temom, da ozbiljno vidimo gde smo mi trenutno sada, da imamo jedan presek stanja i da vidimo šta nam valja činiti. Ako je jedina stvar o kojoj poslanici treba da glasaju, da li ćemo imati 48 poena, pa ćemo se popeti na 50, pa kada popnete na 50, mi ćemo se opet vratiti na 48, onda je to potpuno pogrešan put. Hajde da vidimo gde smo, hajde da se zajednički dogovorimo šta je to strategija, hajde da zajednički glasamo o nečemu što treba da uradimo, da bismo napravili iskorak i da bismo zaista išli u pravom pravcu. Interesantno je, kada sam o tome govorila, eto prošli put je i ministar Obradović branio taj svoj stav 50 poena, on je rekao da se dogovorio sa studentskim organizacijama. Šta je sad? Studentske organizacije izgleda nisu svesne šta su se dogovorile. Vrlo čudno. Druga stvar koju nam nudite je broj rokova za polaganje ispita, sa pet, vi i dalje smatrate, sada treba popnemo taj rokova na šest. Potpuno smo saglasni, u dlaku iste amandmane smo podneli. Čak smo ponudili da broj rokova bude od četiri do šest i da fakulteti urede svojim aktima kako će da se ponašaju u tome. Niste prihvatili. Ministarstvo nije prihvatilo, većina nije prihvatila, ista ova većina koja danas zagovara ovo da je to prirodno. Da li studenti znaju da ih sledeće godine prema zakonu čeka četiri roka? Kada ćemo o tome da razgovarao? Idućeg oktobra? Mislim da to nije dobar pristup i da mi moramo ozbiljno da otvorimo sve karte. Ovde niko nije protiv vas, niti je za vas, nego mi ovde ozbiljno razgovaramo o jednom procesu, o jednoj za državu vrlo važnoj stvari. Ako mi ovde ne budemo videli koliko je važno obrazovanje za državu, ne verujem da će se sama Vlada pobrinuti za to. Kažete da vi tim što dajete mogućnost šest rokova, povećavate efikasnost studiranja. Istraživanja kažu da je to obrnuto proporcionalno, ali s obzirom da sve one prethodne uslove ni fakulteti nisu ispunili, ni profesori nisu ispunili, ni udžbenici nisu prilagođeni, onda je prirodno da im vratimo mogućnost da imaju šest rokova i da na taj način pokušaju da efikasnost sistema povrate. Opet na njih bacamo lopticu, iako to nije u redu. Ministar Obradović je tvrdio suprotno. Kažete u obrazloženju da želite studente da uključite kao partnere u oblast visokog obrazovanja. To je sjajno. Demokratska stranka Srbije vas u tome podržava. Zaista mislimo da studenti jesu ozbiljni ljudi sa kojima možete razgovarati o procesu u kome oni jesu partneri i žele da budu partneri, ali ne vidim kako ćete to da pokušate da uradite, ako već sada oni znaju da ne mogu da planiraju, ne daj bože, do sledećeg oktobra, do sledećeg početka godine. Ako ne mogu da planiraju da ne znaju šta će im biti u januaru, vi najavljujete novu izmenu zakona. Znači, danas oni ne mogu da planiraju kako će svoju godinu da počnu i kako će da raspolažu svojim vremenom i kako će da ulože snage u tu godinu. Drugo, govorite o podeli odgovornosti prava i obaveza. Ko preuzima odgovornost, ko pravo, ko obavezu? Ne vidim, na način na koji smo mi danas ovde postupili, da će neko podeliti odgovornost. Ne, jednostavno loptica je tako pala da su studenti odgovorni zato što nisu prihvatili sva pravila igre koju im nameće zakon, a zakon je napravljen tako da oni zaista ne mogu da prihvate to. Evo to se dogodilo. Sledeći deo zakona se odnosi na akademiju strukovnih studija. Vrlo je zanimljiva igra brojevima koju treba da pogledamo. Kažete da će se 30 studenata godišnje na trošku budžeta školovati za zanimanje strukovnog inženjera nacionalne bezbednosti. Paralelno sa ovim, mi imamo 2.200 studenata na Fakultetu bezbednosti. Šta ćemo da radimo sa njima, šta će oni da predstavljaju u ovom zbiru ogromnih brojeva, koji ne mogu da se nikada zaposle? Da li mi uopšte imamo nekakvu predstavu o tome koliko Srbiji treba stručnjaka iz oblasti nacionalne bezbednosti? Kakvi ti stručnjaci treba da budu? Ono što me naročito zanima, šta će da bude sa onima koji za pet godina… Da li ćemo da ispunimo tu kvotu 150 stručnjaka, pa ćemo onda šeste godine ugasiti fakultet? Mislim da je to neozbiljno. Interesuje me kako će to da se odrazi na džepove građana Srbije? Kako će oni, koliko će oni morati da plate? Ove godine, kada se osnuje nešto što faktički postoji, radi, a vi treba da ga legalizujete, to će koštati 35 miliona dinara, iduće godine 40 miliona dinara. Opet nema projekcije šta će biti za pet godina. Koštaće ih đavo i po, da budemo potpuno jasni. Ne znamo ko će predavati. Vi kažete – zaposleni u državnoj upravi. Mislim da to neće moći baš tako da bude, zato što to poistovećujete sa policijom i vojskom. S jedne strane, to neće moći zakonski da bude tako, ali hajde da vidimo kako ćete vi to da izvedete. Zatim, zajednička diploma. Šta je to zajednička diploma, to bih volela da saznam? Na kraju, meni nije jasno, da li je potrebno zbog ambicije nekoliko ljudi koji se bave bezbednošću, a koji nemaju akademske titule i koji bi želeli da ih imaju da se ispoštuje, da se osniva škola koja će koštati jako mnogo, školovati kadrove koji neće imati gde da se zaposle, a moglo je da se nađe mnogo elegantnije rešenje, da se, recimo, pri jednom od fakulteta bezbednosti osnuju akademske studije koje će ih školovati u tom pravcu. To bi bilo jeftinije, primerenije i mnogo jednostavnije za naš životni sistem. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi gospodine ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, zadovoljstvo mi je da konstatujem da mi danas vodimo jednu veoma konstruktivnu raspravu, iako moram da primetim da su česte izmene Zakona o visokom obrazovanju i da one govore samo o tome da su nam potrebne suštinske reforme i da mi samo na ovaj način, čestim izmenama ovog zakona, gasimo požar, gasimo vatru, a ne rešavamo suštinska pitanja. To što svake godine pribegavamo izmeni obaveznog broja bodova znači da fakulteti nisu prilagodili svoj naslovni plan i program zakonu, odnosno Bolonji. Bolonja traži od nas smanjenje rokova i povećanje bodova, a mi se još uvek nismo makli od 48 bodova. Da, podržavam zahteve studenata i slažem se sa vama, iz obrazloženja, da smo zbog ekonomske situacije u kojoj se Srbija nalazi izašli u susret zahtevima studenata, ali vas opet, sa druge strane, pitam – kako ćemo stići do 60 bodova i do smanjenja rokova, kada godinama nemamo pomake? Međutim, ključno pitanje reforme visokog obrazovanja je kvalitet, a ne količina znanja i samo takvo znanje će biti prepoznato i na tržištu rada, a samo se tako i tržište rada može prinuditi da zahteva kvalitetne kadrove. Gospodine ministre, mi imamo strategiju obrazovanja do 2020. godine, ali nemamo strategiju jasno definisanu – koji su nam kadrovi potrebni u budućnosti. Primer je ovogodišnji upis u srednje škole. Imali smo veliki broj srednjoškolaca koji su upisali gimnazije, ekonomske, medicinske škole, a srednje stručne škole nam se gase, a nama nedostaju zanatska zanimanja. Procena je da Srbiji fali tri i po hiljade vatrogasaca, nemamo tesara, nemamo armirača. To je veliki problem. Dakle, potreban nam je plan Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja po kome ćemo, u skladu sa potrebama privrede i javnog sektora, upisivati određeni broj i đaka i studenata, a tamo gde nemamo potrebe za tim smanjivati broj koji je potreban. Nemojte me pogrešno razumeti, verujem da je ovo sve lako reći, a da je vrlo teško uraditi, ali smo ovde da vam pomognemo našim konstruktivnim predlozima, da pokušamo da stanje što pre dovedemo u neku normalu, da prosto ne budemo u situaciji da svake godine imamo neke tehničke izmene, nego da imamo suštinske izmene. Naravno da su promene u obrazovanju i reforme obrazovanja usko povezane sa privrednim razvojem. Takođe sam mišljenja da nikako da uhvatimo korak sa opštim trendom i promenama koje se događaju u društvu. Tehnološki razvoj je toliko dinamičan, da ću navesti samo jedan prime iz SAD. Deset najtraženijih top zanimanja 2004. godine kod njih, 2010. godine se uopšte ne pojavljuju kao zanimanja koja su tražena. Dakle, privreda, nauka i tehnologija, bez obzira na ekonomsku krizu, se ipak vrtoglavom brzinom razvijaju, da moramo ići u korak sa tim promenama i imati strateške planove. Navešću jedan primer sa naših prostora. Četrdeset posto privrednika ističe ozbiljne teškoće unapređenja svoje proizvodne tehnologije zbog nedostataka veština nezaposlenih. Mi imamo 6% visokoobrazovanih ljudi. Po strategiji koju sam pomenula, do 2020. godine treba da imamo nekih 20% visokoobrazovanih ljudi. Prosek je u Evropi negde oko 30 do 35%, u SAD 50%, u Japanu 60%. Ali, u stvari je ključno pitanje – koliko je nama potrebno akademski obrazovanih građana i kojih profila. Takođe smatram da je veoma važno, ipak ste na početku mandata, u narednom periodu definisati dva ključna koraka. Prvi – kakvi su nam profili i zanimanja potrebni da bi država i društvo mogli efikasno da funkcionišu, a drugi, vrlo važan takođe – da prosveta u stvari efikasno odškoluje takva zanimanja i da pruži društvu kvalitetne i kvalifikovane kadrove. Ne mogu ovom prilikom a da ne spomenem podatak koji je vama i vašim saradnicima i te kako dobro poznat, da imamo 250.000 ljudi koji se potpisuju palcem, da imamo preko milion ljudi koji nisu završili osnovnu školu, iako je osnovno obrazovanje obavezno već dugi niz decenija kod nas i da spadamo u najnepismenije narode u Evropi sa najnižim budžetom za obrazovanje i nauku. Mislim da je ovo bilans koji nam nikako ne bi oprostili ni Vuk Karadžić, ni Dositej Obradović. Ne shvatljivo je da smo jedna od najsiromašnijih zemalja u Evropi, a da još uvek ne prepoznajemo i da je izlaz krize u kvalitetnom obrazovanju. Kada kažem da je izlaz iz krize u kvalitetnom obrazovanju, onda mislim da je vrlo važno da od tog malog budžeta koje Ministarstvo prosvete ima, ako je ikako moguće, rasporedi se dodatni deo sredstava, odnosno od tog predviđenog budžetom, za usavršavanje nastavnika. Jer, po meni posao nastavnika nije profesija, to je misija. Jedino kvalitetan nastavni kadar, uz dobre i prilagođene nastavne planove i programe je preduslov za dobro obrazovanje. Verujem da je vama, gospodine ministre, potpuno jasno šta naša stručna javnost misli o našem kvalitetu obrazovanja, odnosno o nedostacima obrazovanja i ja ću vam ovde izneti to. Dakle, stručnjaci, pedagozi, moje kolege psiholozi iz Srbije smatraju da su najveći nedostaci obrazovanja udaljenost od svakodnevnog života, anahron pristup nastavnim programima, preopterećenost učenika i studenata podacima, manjak funkcionalnog znanja i, kao što sam i spomenula u nekoliko primera, kaskanje za naučnim i tehničkim dostignućima. Želela sam ovom prilikom da vam skrenem pažnju još na dva velika problema sa kojima se suočavaju naši diplomirani akademci, pre svega. Prvi je da ne postoji jedinstven pravilnik za sve visoko školske ustanove koji će biti obavezujući i na osnovu kojeg će fakulteti u Srbiji izdavati diplome na stranom jeziku, pre svega na engleskom jeziku. Sad imamo da, na primer, Univerzitet u Novom Sadu izdaje diplome po sopstvenim pravilima, neki ih i ne izdaju, a najviše ima onih koji na zahtev studenata izdaju samo potvrde o broju položenih ispita. Dakle, verujem da uočavate problem u ovoj oblasti. To se rešava samo jednim pravilnikom koji će biti obavezujući za sve naše univerzitete. Ne mogu da ne spomenem, a i više puta sam u prošloj godini spominjala i prethodnom ministru Obradoviću, a danas su i moje kolege to ovde istakle, problem nostrifikacije diploma. Nedopustivo je da se na nostrifikaciju diploma čeka godinu dana, da ona košta hiljadu ili hiljadu i nešto evra, a da se u Hrvatskoj diplome nostrifikuju za dva meseca i da to košta 40 evra. Sada imamo apsurd da vaš kolega ministar Krstić radi sa srednjom stručnom školom. Što se tiče uvođenja nacionalne bezbednosti u smislu visokoškolskih ustanova, za razliku od mojih kolega, ja sam za potpunu profesionalizaciju i policijskih kadrova i vojnih. Smatram, ukoliko to obrazovanje bude kvalitetno na toj visokoškolskoj ustanovi, da će ono samo unaprediti rad ovih službi. Dakle, poslanici Nove Srbije će u Danu za glasanje podržati ovaj zakon, a očekujem da sve konstruktivne predloge koje smo mi danas imali uzmete u obzir i da se vrlo brzo vidimo ovde u parlamentu sa rešenjima koja ćete sa svojim saradnicima predložiti.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Gospodine ministre, gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, još pre godinu dana, kada je usvojen Zakon o visokom obrazovanju, ovde na istom ovom mestu bilo je reči o smanjenju bodova (ESPB) za studente i povećanju rokova, kako su uostalom i oni to tražili. Demokratska stranka Srbije se za to zalagala. Čuli smo već i od mojih koleginica da su amandmani bili predati i trebalo je da prođe godinu dana, ne znamo iz kojih razloga, godinu dana koje su studenti i njihove porodice proveli u frustracijama i u nervozi, da bi mi opet razgovarali ponovno posle godinu dana o smanjivanju bodova, da bi studenti mogli da se upisuju na budžet. Studenti u našoj zemlji Srbiji, nažalost, dele vrlo tešku sudbinu svojih roditelja. Roditelji, pogotovo ovi iz unutrašnjosti, polugladnjikavi, prezaduženi za ogrev i zimske kapute, šalju svoju decu na studije. Deca moraju ovde da rade kojekakve poslove, koji baš i nisu dolični ni dostojni jednog studenta, ali moraju. Tako ne mogu zaista da ispunjavaju sve ove uslove koji se od njih traže. Naravno, kada govorimo o smanjenju broja bodova na 48 i o povećanju broja ispitnih rokova na šest, ne mislimo da se smanji kriterijum i da se smanji nivo znanja. To mora svakako da se poštuje i od toga ne sme da se odustane. Ono što bi trebalo da bude olakšano ovim zakonom, jeste samo tempo polaganja ispita. Međutim, za vas, gospodine ministre, kao i za vaš tim, uostalom, kao i za univerzitete, ostaje još veliki posao oko preispitivanja opterećenja studenata, reformi studijskih programa, nastavnog sadržaja i udžbenika. No, da se vratimo na ovaj broj bodova i na broj rokova. Po „Bolonji“, koja je usvojena 2005. godine, uslovi za upis budžetske godine su bili da postoje tri roka i da treba imati 60 bodova. Da podsetim građane Srbije i ovde moje kolege da su konkretne mere u okviru Bolonjskog procesa bile četiri. Jedna je uvođenje evropskog sistema prenosa bodova, to je bilo tih tzv. famoznih 60 bodova, usvajanje nove strukture studija, koju čine tri ciklusa, promovisanje mobilnosti studenata i nastavnika i usvajanje sistema uporednih diploma. Da bi se ova tri uslova, drugi, treći i četvrti, mogla uopšte realizovati, potreban je ovaj prvi uslov, odnosno ovaj broj bodova od 60. Ponavljam, DSS se zalagala da se broj bodova smanji, ali mi upozoravamo da ovo sada više nije „Bolonja“. Mi možemo da kažemo – jeste, ovo je „Bolonja“ - serbian style, ovo je srpski stil „Bolonje“, ali to zaista više nije „Bolonja“. Prosto se bojim, a sa ovog mesta pitam i vas, gospodine ministre, da li će onda biti moguće da neko talentovano dete, neki talentovani student ili studentkinja, posle druge godine završenog nekog fakulteta u Beogradu, ode i nastavi svoje studije u Milanu ili u Londonu? Samo hoću da studenti znaju da li će to moći, da li će se te diplome koje budu dobijali priznavati kasnije u inostranstvu. Naravno, postavila bih i pitanje – šta je Vlada čekala godinu dana da se ova tema stavi na dnevni red? Koliko saznajem od mojih kolega profesora, a takođe i od studenata, na fakultetima je haos upravo zbog ovih uslovnih upisa. Studenti će navodno moći da se posle upišu kao budžetski. Međutim, moraće još jednom da gube vreme po redovima i da čekaju da se upišu. Takođe, želim da pitam da li će se ovaj zakon, ako bude usvojen, primenjivati i na Prištinskom univerzitetu, koji sada ima sedište u Kosovskoj Mitrovici, kada i ako budu održani lokalni izbori na Kosovu i Metohiji i kada bude formirana tzv. zajednica srpskih opština? Što se tiče ove druge teme, koja se nekako provukla uz ovaj broj bodova koji je vrlo interesantan svima i širokoj javnosti, provukao se i ovaj stav 2. o strukovnom inženjeru nacionalne bezbednosti, odnosno o osnivanju bezbednosne akademije u okviru BIA. To bi, onako prevedeno po narodski, bila Biina škola za svetske špijune. Samo se pitam da li će najbolji studenti primati nagradu „Aleksa Žunić“? Želim samo da kažem da je naša država sve manja, a bezbednjaka je sve više. Demokratska stranka Srbije je odlučno protiv ove druge stvari. Hvala.
Reč ima ministar Jovanović. Izvolite.
Poštovani poslanici, koleginica Rašković me je isprovocirala kao psihijatar. Žao mi je što je nisam nikada video na njenom fakultetu, ali nadam se da ćemo se videti, pošto sam ja pitao studente i u septembarskom i oktobarskom i svim prethodnim rokovima. Čak sam imao pravilo, a i dan danas držim to pravilo, da svi studenti koji prenesu ispit iz prve godine, a koji su na FASPER-u, a koliko ja znam vi ste profesor FASPER-a, ispit se zove fiziologija, mogu kada god smatraju da su naučili da dođu kod mene da polažu, na protivljenje rukovodstva fakulteta. To protivljenje je stvar našeg dogovora i to se realizuje. Govorim vam kao čovek koji je više od 35 godina na univerzitetu i koji ni u jednom trenutku ne može da optuži studente za nešto što nije dobro. Ako nije dobro, onda smo zajednički krivi jer se nismo dogovorili pre toga kako mora da bude. Ono što je činjenica, naravno, ja sam ispitao i septembarski i oktobarski rok i na medicini, usmeno i jedno i drugo. To je ogroman broj studenata, ogromno opterećenje. Moje opredeljenje je i dalje univerzitet. Sa posebnim pijetetom, sa posebnom čašću, otvorio sam školsku godinu na Univerzitetu u Prištini, sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici, smatrajući i ubeđen sam da je to i dalje naš univerzitet. Rade po našim planovima i programima. Srećom i dobro je, kad sam podelio ključeve u novo otvorenom domu, prvi student koji je dobio ključ je bila studentkinja iz Bara, na žalost nismo više zajednička država, ali je iz Bara. Prvi student, slučajno izabran kandidat. Te studije, ja i dalje mislim da su naše studije dok mi neko ne kaže da je drugačije. Ali, očekujući da neko iz naše države kaže da ti ljudi koji studiraju tamo imaju tradiciju. Čak moram i da se pohvalim da je dekan Medicinskog fakulteta u Kosovskoj Mitrovici predložio fenomenalnu ideju kako da poboljša kvalitet studija, a to je da studije medicine na Medicinskom fakultetu u Kosovskoj Mitrovici započnu po principu kampusa. To je fenomenalna ideja. Tu ideju on može da realizuje tamo. Zašto? Zato što su studenti i profesori silom prilika vezani jedni za druge. Oni se viđaju od 24 sata, minimum 18 sati su međusobno zajedno. On će da otvori vežbaonice, amfiteatre i ti profesori i studenti umesto da se viđaju na one dve ulice, vi to veoma dobro znate, šetajući tamo ili sedeći u kafićima, neka to vreme provedu u amfiteatrima i vežbaonicama i evo nam boljeg kvaliteta. Evo ono o čemu sam malo pre govorio, da podelimo zajednički obaveze, odgovornosti i prava. Obaveze, prava i odgovornosti su nam da imamo kvalitetne studije. Mi to možemo. Možemo. Na koji način? Ako učinimo ono što rade na zapadu, a to je da student kada upisuje fakultet ne upisuje fakultet nego upisuje studentski program i potpisuje sa fakultetom ili sa onim vlasnikom fakulteta, potpisuje ugovor u kome su jasno definisana prava i obaveze. Prava i obaveze studenta, prava i obaveze onog što izvodi nastavu na fakultetu. Ako studije nisu uspešne ko je odgovoran? Ili student nije ispunio svoje obaveze ili nastavnik, odnosno fakultet nije ispunio obaveze. Dajmo u tom smeru da pokrenemo malo akciju, da pokrenemo ovaj točak inercije koji ide sve sporije i sporije na univerzitetu. Mislim da to možemo. Veliki broj ili najveći broj univerzitetskih nastavnika je pošten i predan svom poslu, najveći broj. Najveći broj studenata koji dolaze su odlična deca, odlični đaci. Ne smemo zaboraviti, mi idemo u situaciju da je ove godine upisalo srednju školu 71.000 đaka. Kapacitet državnih univerziteta je 60.000 studenata. Znači, mi ćemo za četiri godine imati veće na državnim univerzitetima, veći broj mesta nego što je ponuda. A gde nam je mogućnost? Izlazak na tržište, na svetsko tržište. A na svetsko tržište možemo da izađemo samo ako obezbedimo kvalitetne studije. Mi imamo uslove za to. Prvi put sada iznosim podatak, postoji jedna fondacija iz grupe bogatih zemalja koja nam nudi nekoliko desetina hiljada studenata da mi školujemo. Šta to predstavalja? Predstavlja prvo priznanje. Predstavlja ogroman izazov za naš univerzitet i za naše obrazovanje da to prihvatimo. Mislim da možemo, ako se pripremimo adekvatno da te studije koje moraju da budu ili na srpskom. Filološki fakultet mora da se pripremi, da obrazuje za godinu dana te buduće studente da da, ili Filološki fakultet da obrazuje te studente, da ih pripreme za studije ili da obrazujemo na engleskom. Ali i engleske studije moramo da definišemo. Ne smemo na fakultetima da imamo dve paralelna studija. Studije na engleskom i studije na srpskom, koje su razlikuju u prohodnosti. Bojim se da danas ne pominjemo da na fakultetima koji imaju englesku nastavu ne tražimo ni 60 bodova. Zašto ne tražimo ni 60 bodova? Pa oni imaju 80 bodova. Znači, zalažem se da polaganje ispita, da nastava na univerzitetima bude fleksibilnija. Da polaganje ispita bude fleksibilnije uz održavanje redovnog nastavnog procesa. Takođe, izborna nastava. Izborna nastava je postala ogromno opterećenje za redovni studentski program. I to moramo da vodimo računa. Dalje, sve će ovo rešiti, siguran sam, ako uvedemo i kategorizaciju fakulteta. Kategorizacija fakulteta će rešiti veliki broj problema. Onda će najbolji studenti ići tamo uz vrednovanje kategorizacije, a fakultet koji je prvi na rang listi kategorisan u istoj grupaciji, on će imati i najveću potražnju, a i prednost pri zapošljavanju takvih kandidata je biti najveće. To moramo učiniti. To postoji u svetu. Zašto ne primenimo to? Zašto činimo sada da fakulteti iste grupacije imaju nedozvoljeno velike razlike u nastavnom planu i programu, a obrazuju se da rade isto? Profesor Poskurica mi je doneo malo čas papir u kome se na pet fakulteta medicine jedan predmet sluša na prvoj godini, taj isti predmet na drugom fakultetu na četvrtoj godini ili na trećoj godini. To su ogromne razlike. Ili, na istom fakultetu gde postoje pet obrazovnih profila, nema dodirnih tačaka između tih obrazovnih profila. Jesu li to pet različitih fakulteta, a to je znači poseban univerzitet ili su je to jedan fakultet koji može da ima pet različitih profila ali u čemu se razlikuju? U grupi izbornih predmeta kako se radi u razvijenom svetu. Govorim vam ono što mislim da treba uraditi. Moje zalaganje za ovih mesec dana je maksimalno angažovanje da uvedemo nove profile, da fakulteti i srednje škole se maksimalno angažuju da predlože uvođenje novih profila. Time smo se malo trgli iz učmalosti. Trgli se, pokrenuli inerciju. U tom smislu je država dozvolila i povećala broj budžetskih studenata. Devetsto studenata se više upisalo na smeru u oblasti informatike. Da li je na Elektrotehničkom fakultetu ili na drugom fakultetu to je drugo, ono što je u celoj Srbiji. Ali, za toliko je smanjila broj studenata na fakultetima čija prohodnost kasni u zaposlenju. Zašto da ne idemo i dalje u tome. Današnju diskusiju shvatam ne kao kritiku, nego kao podršku ili stimulans da učinimo da nam zajednički cilj bude da obrazovanje popravimo. Obrazovanje nije tako strašno kao što govorimo. Obrazovanje može biti mnogo, mnogo bolje. Zaslužuje da bude bolje. Ne smeju biti izneverene nade i onih koji upisuju i roditelja i nas koji ih školujemo ali deca, ti sada punoletni devetnaestogodišnjaci koji dolaze na univerzitet oni moraju unapred da znaju šta upisuju, moraju da budu upoznati, a šta će biti po završetku studija. Nije cilj upis fakulteta i završetak fakulteta nego upis fakulteta koji će mu dati odgovarajući ekonomski status. Ili zaposlenje ili nastavak školovanja bilo kroz akademske studije, specijalističke akademske studije ili kroz doktorske studije. Ovo je, kako su me obavestili saradnici, četvrta promena zakona. Ono što sam prvo uradio za 12 godina. Pokrenuta su i pitanja nostrifikacije. Taj postupak je pokrenut i po predlogu izmena zakona postupak priznavanja diplome će biti sveden na maksimalno 60 dana. S tim što će jedan deo, a to su studenti koji su završili studije na univerzitetima u inostranstvu ako hoće da se zaposle, te diplome po predlogu bi trebalo da se nostrifikuju u roku od 60 dana u okviru ministarstva, a oni koji hoće akademsko napredovanje, nastavak akademskih studija na univerzitetu, na nekom od fakulteta da to obave na matičnom univerzitetu. Dakle, hoće da upiše doktorske studije na Medicinskom fakultetu da nostrifikuje diplomu prethodno stečenu u inostranstvu na tom medicinskom fakultetu. Ja se izvinjavam što govorim emotivno, ali zaista, ako neko provede 35 godina na univerzitetu, mislim da je to nešto što predstavlja krunu karijere, može da doprinese i da prenese to znanje sa univerziteta na obrazovanje. Angažujući se u svim oblicima nastave, i prošle školske godine i ove školske godine, mislim da znam mnogo, mnogo manjkavosti, znam kako se to može popraviti, možemo to zajednički da popravimo, da učinimo boljim, jer, opet ponavljam, to obrazovanje zaslužuje. Obrazovanje je investicija. Ako sada investiramo dobrim, moramo znati da će nam se vratiti dobrim, još boljim nego što smo mi i što očekujemo od nas. Hvala vam. Što se tiče školarine, meni je žao što taj segment nije regulisan zakonom i uticajem države. O tome treba da odlučuju fakulteti. Teška srca se slažem sa profesorom Poskuricom, u velikom broju akata čak i na istom univerzitetu nemamo da važe ista pravila, nisu iste školarine, nisu ista pravila izbora za nastavnike i saradnike, nego pojedini fakulteti menjaju grupaciju fakulteta. Zašto? Zato što na jednoj grupaciji koja im po biološkoj osnovi pripada ne mogu da prođu i da budu izabrani na istom univerzitetu. Ta pravila moramo ujednačiti, tzv. horizontalnu i vertikalnu prohodnost. Sada nemamo ni horizontalne prohodnosti, jer nemamo jedinstvo ni na jednom fakultetu. Neko je pomenuo da među katedrama na istom fakultetu ima razlike. Ako vam dodam da na istom univerzitetu ima razlike, i ako ima razlike među univerzitetima iste države, onda hajde da to zajednički popravimo, ako nam je zajednički interes. A možemo i sa ovim da stupimo u evropski sistem obrazovanja. Hajde svako od nas da se angažuje. Ne hvalim se, ali 27. avgusta ove godine Evropska zajednica je akreditovala jedan program koji sam ja predložio, a koji vodim na Medicinskom fakultetu u Beogradu, postdiplomski specijalistički kurs ili set postidiplomskog obrazovanja akreditovan je na nivou Evropske zajednice i studenti, upravo sada razgovaramo, bio je predsednik tog Evropskog komiteta za tu oblast obrazovanja, da napravimo tu evropsku školu u okviru Medicinskog fakulteta. To je moguće, ali ako se založimo. Ja sam spreman da uđem u izazov. Zato sam i došao ovde da to uradimo. Hvala vam najlepše.
Hvala. Sanda Rašković Ivić ima repliku. Izvolite.
Hvala gospodine ministre. Mislim da ste nas sve ovde obradovali sa ovom najavom da će za nostrifikaciju biti potrebno 60 dana, pa evo, jedan od prvih će biti i naš ministar finansija koji neće više biti srednjoškolac nego će imati i diplomu fakulteta. Htela bih da kažem da ste vi u stvari ovde nama govorili o tome koliko vi volite svoju profesiju i koliko ste joj posvećeni i to je zaista nesporno, ja to vrlo dobro znam, jer smo mi nekih davnih dana, 1995. godine, zajednički radili i sarađivali na jednom projektu gde je meni ta vaša posvećenost profesiji zaista bila poznata i imala sam priliku da je vidim. Svidelo mi se takođe i ovo što ste rekli za kategorizaciju univerziteta. To je novina i to je izvanredna stvar. To, po mom mišljenju, predstavlja u stvari jednu kritiku vašeg prethodnika. Međutim, ono na šta ja nisam čula odgovor je u vezi sa Univerzitetom u Kosovskoj Mitrovici, jer ste vi rekli – nije mi tako rečeno. A šta ako vam neko kaže i čiji će pečat onda nakon 3. novembra, kada se formira srpska zajednica opština ili zajednica srpskih opština, nositi diploma tog fakulteta? Hvala vam.
Hvala. Ministar Jovanović ima reč.
Izvinjavam se što se nismo razumeli, ali, studenti su pisali po našem zakonu, indeksi su naši, pečat je naš i ja sam ubeđen da će završiti fakultete po našem zakonu. Univerzitet u Kosovskoj Mitrovici, odnosno Univerzitet u Prištini sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici, je deo obrazovnog sistema Republike Srbije i potpuno je ravnopravan sa drugim univerzitetima. To je ono što ja mogu sigurno da kažem, to mi je obaveza, to mi je dužnost, a tako ću i da se ponašam. Koristim priliku još i da zamolim ono što me je rektor Univerziteta u Kosovskoj Mitrovicizamolio da prenesem, a to je da zamolim sve one koji su poreklom sa Kosova i Metohije, sve one koji su bili radno angažovani na tom prostoru, da su im vrata otvorena, a imaju nastavna zvanja, imaju akademska i visoka zvanja, da ih željno očekuju u Kosovskoj Mitrovici, da će svako njihovo slobodno vreme biti ustupljeno studentima i dobrobiti nastave na tim fakultetima. Hvala.
Hvala. Reč ima Sanda Rašković Ivić.
Mi se iz DSS nadamo da će zaista Prištinski univerzitet sa sedištem u Kosovskoj Mitrovici ostati srpski univerzitet, ali se istovremeno i plašimo da će određene stvari da se promene već sledeće godine. Ja se nadam da za godinu dana, ako se budemo videli u ovom visokom domu, neće biti nekih iznenađenja i nekih drugih izjava. Mi vas, gospodine ministre, kao ozbiljnog i uvaženog čoveka držimo za reč i nadamo se u vas. Hvala vam.
Narodni poslanik Neven Cvetićanin ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, uvažene koleginice narodne poslanice i uvažene kolege narodni poslanici, na samom početku izlaganja o ovom predlogu zakona izneo bih nekoliko uvodnih napomena, kako bi bolje razumeli ono o čemu raspravljamo danas. Oblast prosvete, nauke i tehnološkog razvoja jedna je od strateških oblasti za razvoj jedne države, jer bez sposobnosti te iste države da odškoluje i odgaji kvalitetne kadrove, nema napretka tog društva i te države. Nema napretka u društvu i državi koje ne poštuju ljude od knjige, od znanja, koji govore jezike, koji donose nova znanja i dozvolite mi da podelim sa vama ubeđenje da su ti ljudi istinska elita ovoga društva, oni rade u tišini, oni često nisu pod pažnjom javnosti. Hiljade profesora, nastavnik, naučnika, studenata koji treba da budu kičma ovoga društva, prvenstveno kičma njegovog razvoja. Stoga je događaj od prvorazrednog značaja kada u Skupštinu dođe neki od zakona iz oblasti prosvete, nauke i tehnološkog razvoja i bez obzira što ovaj predlog zakona ima samo četiri člana, ovo je prilika da kažemo neke stvari o našoj prosveti i ovo je prilika da prosveta makar ovih nekoliko dana dok radimo i u načelu i po amandmanima bude u fokusu javnosti, što se inače veoma retko dešava. Treba da kažemo da su prosveta i nauka u našem društvu dugo bili u zapećku, usred ekonomske krize u kojoj se nalazimo bezmalo četvrt veka i na nama je zadatak, na svima nama, bez obzira da li pripadamo poziciji ili opoziciji, jer u ovoj stvari ne može i ne sme biti partijskih borbi, na nama je svima zadatak da vratimo prosvetu u fokus javnosti. Zato je svaka ova, ja ovo ne nazivam polemikom što je imao ministar sa narodnom poslanicom Sandom Rašković Ivić, ja smatram da je to diskusija i smatram da je ta diskusija za sve nas korisna, bez obzira, opet kažem, ko je pozicija a ko je opozicija. Što se tiče ovog konkretnog zakonskog predloga, da se vratimo na dnevni red, mislim da je zadatak svih nas danas da prvenstveno objasnimo građanima, onima koji ovo gledaju, o čemu se tu radi i koja su to četiri člana koja nešto menjaju u njihovim životima, u životima njihove dece, životima njihovih komšija, itd. Takođe treba danas ovde da objasnimo i profesorima i studentima i ljudima iz struke na koje se ovaj predlog zakona odnosi, o čemu se danas tu radi i da im damo garanciju, da im ulijemo poverenje da će i ubuduće problemi iz oblasti visokog školstva biti ažurno rešavani i da će njihove primedbe biti uvažavane, kako primedbe profesora tako i primedbe studenata. Naravno, govorio bih više o ovim članovima zakona koji su bili u javnosti raspravljani, oko kojih se javnost podelila, ne samo stručna, već i šira javnost i već je bilo reči o broju ispitnih rokova i o broju potrebnih bodova za upis godine na budžetu. Ne bih da ponavljam neka opšta mesta koja smo već čuli od kolega poslanika, samo bih pokušao da istaknem ono što je suština rasprave o broju ispitnih rokova. Mi smo raspravljali, često su se čuli ovde argumenti samo jedne strane, one koja je za povećavanje ispitnih rokova, ili argumenti druge strane, ona koja je za smanjivanje ispitnih rokova. Da bi ovu stvar raspravili na valjan način, treba da izložimo argumente jedne i druge strane. Ko je za manje ispitnih rokova i za smanjen broj ispitnih rokova? Uglavnom profesori. Zašto? Koji su argumenti profesora? Njihovi argumenti da su preopterećeni, jel malo, malo pa im naiđe neki ispitni rok u kome moraju da ispitaju stotine studenata, a nije lako, verujte mi, da se ispitaju stotine studenata na objektivan način da nekog ne zakinete. Takođe, argument profesora je da usred ispitnih rokova, usred semestra trpi nastava. Znači studenti imaju ispitni rok usred semestra i onda ne idu na nastavu i studenti samim tim izlaze na ispite a da im nije ispredavano gradivo. Konačno, treba takođe da se izloži mišljenje studenata. To su bili argumenti profesora. Studenti, i to su dve vrste studenata, to se mora priznati, jedna vrsta studenata su oni, da ih nazovemo napredniji, koji žele da imaju više ispitnih rokova kako bi mogli brže da polažu ispite, brže da završe svoje studije i brže da završe sve obaveze i da se posvete profesionalnom životu. S druge strane, imamo i to treba da pomenemo one lošije studente koji žele više ispitnih rokova, kako bi izlazili na ispitne rokove kao što se izlazi u grad, opušteno i ležerno kako bi izlazili na ispitne rokove kao što se izlazi na lutriju, pa se kockaju, pa je njihova logika, izaći ću na ispit šest puta, pašću a sedmi put će me profesor pustiti bez obzira da li sam spremio gradivo ili ne, što je nonsens, jer student ne može da položi ispit dok gradivo koje mu je propisano ne savlada. Konačno, treba tu reći, da je svetski standard u broju ispitnih rokova od dva do četiri, u najrazvijenijim zemljama, univerzitetski najrazvijenijim zemljama je od dva do četiri, ne manje od dva, ne više od četiri. To je ono što je propisano, što su govorili neki poslanici i prvobitnom namerom kad se donosio zakon o visokom školstvu. Konačno, rekao bih da za ovu situaciju, već je neko pomenuo ali nije zgoreg da ponovimo, nisu krivi ni studenti, ni profesori, ni fakulteti, ni univerzitet, ni uopšte oblast visokog školstva. Sada bih izneo tezu koju nismo imali prilike danas tu da čujemo da je za to kriva situacija, što deca studenti dolaze iz srednje škole bez radnih navika, što deca dolaze na fakultet nespremna. Meni je drago što je ministar pomenuo više puta reč - inercija, u odgovoru narodnoj poslanici Sandi Rasšković Ivić. Naš sistem ima inerciju koja se prenosi sa donjih nivoa na najviše nivoe. Već u srednjoj školi počinju problemi, jer ako neko nema radne navike, a srednja škola ne stimuliše da se stvaraju radne navike, uzmimo recimo, nemački sistem dualnog srednjoškolskog obrazovanja, koje formira čoveka ili za posao ili za studije. Znači, kod nas je upravo tu problem. I ove teme koje se raspravljaju iz godine u godinu, slažem se, da se ne ponavljamo po nekom refrenu, i o broju bodova i o broju ispitnih rokova. Nije kriva oblast visokog školstva za to, nije kriva oblast visokog obrazovanja za to, problem je u inerciji sistema gde se kao po logici štafete predaje problem pa ide iz osnovne škole u srednju, iz srednje škole na fakultete i tamo se samo locira. Konačno, rekao bih nekoliko reči o ovim članovima koji nisu toliko zanimljivi javnosti, o kojima je bilo reči o tome, da li treba oblast nacionalne bezbednosti da se uvede u sistem našeg visokog školstva. Do sada smo imali sistem odbrane preko Vojne akademije, unutrašnje poslove preko Policijske akademije. Imali smo, dozvolite da konstatujem, vrlo uspešan Fakultet bezbednosti koji je takođe školovao kvalifikovane kadrove, ali ne vidim razloga zašto i nacionalna bezbednost ne bi bila na način predviđen zakonom u oblasti visokog školstva akademskih studija. Sve ozbiljne države to rade, i u SAD, Rusiji, Kini imate visokoškolske ustanove koje su isključivo posvećene obuci onih koji će se baviti nacionalnom ili državnom bezbednošću. U zaključku ovog izlaganja rekao bih, odnosno ponovio, da je u našem prosvetnom sistemu prisutna inercija, da je dobro što je to locirano i od strane resornog ministra i da u budućnosti probleme treba rešavati sistemski. Od toga kava nam je osnovna škola zavisi kakva će nam biti srednja škola. Od toga kakva je srednja škola zavisi kakva će biti oblast visokog školstva. Ne smemo više dozvoliti rđavo predavanje štafete gde se problemi prenose iz jedne oblasti u drugu i zato nadam se da možemo očekivati jedan sistematski zakon i o srednjoškolskom obrazovanju, kako bi tu otklonili sve probleme i da počnemo konačno sa reformama od temelja. Kao što je rekao moj prethodnik iz SDPS koji je govorio o ovome, SDPS će podržati ovaj predlog zakona u danu za glasanje očekujući da se u reformama u prosvetom sektoru krene na sistematski način, ne na bilo kakav kozmetički način i da u budućnosti otklonimo probleme na nižim nivoima, kako nas oni ne bi stigli na najvišim nivoima, kao što je oblast visokog obrazovanja o kojem raspravljamo danas, koje treba da bude kruna čitavog prosvetnog sistema. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta. Izvolite.
Hvala predsedavajuća. Poštovani ministre, poštovane kolege, bilo je potrebno samo godinu dana da prihvatite amandman LDP koji smo dali na prošli zakon, ali mi smo navikli da čekamoda naše razumno rešenje, da naše razumne politike budu usvojene kao opšte prihvaćene. Ovo je vrlo zabavna situacija zapravo utoliko što sve ono što su bili argumenti za donošenje one izmene Zakona o visokom obrazovanju su sada argumenti da se to rešenje poništi. Isto tako, zanimljivo je da je jedan od glavnih argumenata u tom sistemu, da tako kažem, kontradiktornom, činjenica da to podržava KONUS, podržava Studentska organizacija. To je sramota za te dve organizacije, to je sramota da dve vrhunske koje bi trebale da se bave osnovnim principima obrazovanja na taj način menjaju svoje stavove, to je jedno etičko pitanje i ono zapravo ukazuje na duboku krizu morala u našem obrazovnom sistemu. To etičko pitanje se ogleda u još mnogo čemu. Ogleda se u činjenici da pitanje priznavanje diploma, ministarstvu, ja to znam, hoće da napravi, ali otpor dolazi sa univerziteta i sa fakulteta. Taj otpor nije u interesu znanja, kao što mnogi kažu, nego je u interesu privilegija koje oni na fakultetima imaju kontrolišući na taj način konkurenciju koja bi mogla doći iz inostranstva ljudi koji su kompetentni, ljudi koji znaju, koji razumeju šta je novo obrazovanje, njih treba sprečiti da uđu u sistem i zato mi imamo taj problem sa priznavanjem diploma. Činjenica da naši fakulteti ne priznaju diplomu Jejla je zapravo jedna vrsta apsolutno nacionalne arogancije koju ne znam kako bih drugačije nazvao. Drugi problem koji vidim jeste u činjenici da ova promena koja se sada radi, takođe nema kao motiv poboljšanje znanja i situaciju u zdravstvu. Motiv je potpuno socijalno-politički. Dakle, kao što smo mi rekli obrazlažući svoj amandman pre godinu dana, na ovaj način pada, zadržavanjem broja 48, pa onda postepenim povećanjem, izazvaćete reakciju studenata, to nije pripremljeno kako treba u okviru programa i načina na koji se nastava vrši. Izazvaćete revolt studenata i sada kada su se studenti zakašljali nisu još ni najavili pravi protest, država je brže bolje pokušavala sada da ih smiri. To će trajati do sledećeg oktobra. Jer ova izmena zakona, zapravo će se dogoditi u okviru zakona koji podrazumeva četiri roka polaganja i 60 poena kao kriterijum. Dakle, ova izmena je zapravo ponovo jedno privremeno rešenje. Zaista pozdravljam vašu ideju gospodine ministre, da se napravi čvrst ugovor, dakle, da se propišu pravila ponašanja i pravila studiranja koje se ne mogu menjati u jednom obrazovnom ciklusu. Promena ove vrste zapravo narušava taj ugovor. Taj ugovor se dakle, mora napraviti, taj ugovor se mora poštovati i taj ugovor mora imati za cilj nešto što je profesor Matijević koji je inače radio na strategiji vrlo lepo definisao, on je rekao - problem naše obrazovnog sistema je što se on bavi samim sobom, a ne znanjem, ne studentima, ne učenicima, ne kvalitetom znanja koji treba da pruži. Promene zakona su zapravo bavljenje samim sobom, dakle, fakulteti i univerziteti i ljudi koji na njima rade pokušavaju da zadrže svoje privilegije, da ništa ne promene. Naš univerzitet, ja mislim da je jedna od najkonzervativnijih ustanova danas u našem društvu i prosto ne znam kako bih opisao osećanje nemoći koje čovek ima pred nespremnošću onih koji pripremaju nove generacije da ih pripreme za vreme u kome živimo. Govorilo se danas i o tome da li postoji i ima korupcije na univerzitetu? Ovo što sam sada govorio kao sprečavanje mladih obrazovanih ljudi koji dolaze iz inostranstva da se uključe na nastavu na univerzitetima jeste zapravo jedna vrsta korupcije koja se vrši. Moram da kažem da me jako čudi, jer koliko znam bar dva univerzitetska profesora rade istovremeno i u Agenciji za borbu protiv korupcije. Očekivao bih da oni budu oni koji će pokušati da spreče korupciju na onom drugom mestu na kome imaju, na kome rade, međutim, očigledno da oni imaju neki konflikt interesa tu koji ih u tome sprečava. Dakle, to pitanje etike na našem univerzitetu mislim da je suština ovog problema i ona se širi kroz celo društvo. U pravu je gospodin Cvetićanin kada kažeda se prenosi i predaje se štafeta, ali ta štafeta se ne završava na univerzitetu. Ona sa univerziteta ide u celo društvo. Nespremnost da se radi, neznanje kako se radi, pristanak na nestručnost, pristanak na određenu vrstu etičkih, da tako kažem kompromisa koji apsolutno nisu dozvoljeni. Govorilo se ovde i o tome da naše obrazovanje treba da pripremi naše studente za tržište. Daću jedan mali primer, Ministarstvo zdravstva ima skoro, pa monopol na sve zdravstvene usluge koje se daju našem društvu. Ista država, ista Vlada ima da kažem, najveći broj studenata ipak završava državne fakultete, da li postoji dogovor između Ministarstva zdravstva i medicinskih fakulteta, koliko god ih ima u Srbiji, oko toga koji su im kadrovi potrebni? Očigledno ne. Zato što na Birou za zapošljavanje imate veliki broj lekara koji nemaju posao i istovremeno u zdravstvenom sistemu imate veliki manjak nekih specijalista koji su nam potrebni, pa onda neke usluge ne dajemo i neke mašine koje smo dobili ne koristimo, a za isto vreme neki studenti medicine koji su završili ne znam ni ja koje odseke sede besposleni. Dakle, ako država ne može da pripremi za tržište koje kontroliše, apsolutno kadrove, onda o kakvom drugom tržištu mi možemo da govorimo? Ima jedan svetli primer koji sam nedavno pročitao. Gospodin Rajlić iz „Simensa“ je u Subotici, pošto je iz srednje škole dobijao apsolutno neupotrebljiv kadar, dogovorio sa srednjom stručnom školom da uvede dva predmeta koji su njima potrebna i da učenici koji završe te predmete dobijaju automatski posao kod njega. To je fantastično rešenje. Da li ga je bilo ko iz Ministarstva kopirao? Da li ga je bilo ko iz neke druge stručne škole kopirao? Nije. Raspitao sam se i nije. Dakle ne postoji spremnost da se na jedan mnogo fleksibilniji način priđe celom sistemu obrazovanja i da se ono reši na jedan duži period. Mi ćemo glasati za amandman koji smo pre godinu dana podneli. To je jasno, LDP će to da uradi. Nažalost, istovremeno ćemo glasati i za drugi deo zakona koji je nametnut, koji je vrlo vešto zakačen za ovaj, jer se zna da niko neće glasati protiv studenata, pa onda hajde da niko ne glasa protiv stručne škole za nacionalnu bezbednost. Prva razlika gospodine ministre, koju možete da pokažete jeste da prihvatite amandman da se ta dva člana zakona brišu i da dođu kao poseban predlog zakona pred poslanike. Zato što su to dve stvari koje su potpuno različite i ne možemo glasati za pola zakona, a protiv pola zakona. Dakle, pokušava se na jedan vrlo vešt način, pretpostavljam da oni koji se bave nacionalnom sigurnošću znaju kako se stvari švercuju, pa su to pokušali da prošvercuju kroz ovaj zakon koji će sigurno biti prihvaćen. Pretpostavljam da ste iznenađeni onim što ste zatekli u Ministarstvu, koju vrstu, neko je pominjao inerciju, znači jednu vrstu bavljenja samim sobom koja je prosto zastrašujuća. Mi nemamo nacionalni okvir kvalifikacija. Zašto? Pravio sam tu računicu i šalio sam se na taj račun oko ovih članova o priznavanju diplome. To su dva člana u zakonu. Ukupno 359 reči. U martu je bilo javno slušanje. Na javnom slušanju su sami studenti koji su došli iz inostranstva govorili o tome šta je potrebno i koliki su problemi sa kojima se suočavaju. Tada smo se dogovorili da je dovoljno mesec i po dana da se tih 359 reči napiše i da dođe pod hitno pred ovaj Dom i da se o njima raspravlja. Zašto? Zato što smo znali da potrebno da se temeljne reforme obrazovanja sprovedu uz apsolutno učešće onih koji su se školovali u drugačijem sistemu, koji razumeju taj odnos između fakulteta i studenatai međusobne obaveze i prava. To nije urađeno. To su dve stvari koje su osnova drugih stvari. Ne znam koji je status sada „PISA“? U neformalnom razgovoru ste mi rekli da je uplaćena za „PISA“. Bilo bi katastrofa da nije uplaćeno zato što bi to bio još jedan znak da ne želimo da bilo ko sa strane objektivno oceni naš obrazovni sistem. Mogao bih o ovome još mnogo da govorim, ali ću to ostaviti za raspravu o pojedinostima. Samo vas pozivam da vrloozbiljno razmotrite amandmane kojima se traži da se brišu ova dva člana o strukovnoj školi nacionalne bezbednosti zato što je to mislim, protiv interesa u ovom trenutku obrazovnog sistema, jer je to novi trošak. Jako me interesuje i molio bih da tu informaciju dobijem, koji je stav Ministarstva finansija po otvaranju te nove obrazovne institucije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Neven Cvetićanin, replika.
Prijavljujem se što sam pomenut, nije replika zato što je do sada tok diskusije bio takav da nismo imali debatu između narodnih poslanika, pa čak ni između ministra i poslanika, nego smo svi na neki način učestvovali konstruktivno u ovoj diskusiji, što i treba da se čini kada je zakon iz oblasti prosvete, nauke i tehnološkog razvoja na dnevnom redu. Iskoristio bih priliku da se nadovežem na kolegu Miljenka Deretu, jer mislim da nije bitno ko je pozicija, ko opozicija kada raspravljamo o ovome. Upotrebio je jednu reč za koju mi se čini da je ključna. To je fleksibilnost. Ova štafeta koja se prenosi iz osnovne škole u srednju, iz srednje na univerzitete, prenosi se veoma često jer je sistem trut. Hajde da sada pokrenemo, da iskoristim priliku, problematiku tzv. Vukovih diploma. Bilo je to u javnosti i o tome se raspravljalo u javnosti. Znači, to je jedan nasleđeni institut da deca ako su sada odlikaši dobijaju neku diplomu, a taj institut prosvetni izaziva loše posledice, jer veoma često roditelji vrše pritisak na nastavnike da ako dete ima nekoliko četvorki ili trojki, da se zaokružuju petice. Dakle, to je nešto što ne proizvodi bilo kakvu dobru posledicu. S druge strane, evo da se zadržim samo na ovom konkretnom primeru, deci se daju nerealna očekivanja. Takozvani vukovci se uljuljkuju da će njima sve biti lakše. Pa naravno da im nije lakše. Ovo što je rekao kolega Dereta, mislim da bi Ministarstvo takođe moglo da razmisli o tome da neke stare institute u našoj prosveti, kao te Vukove diplome ili bilo šta što je nasleđeno a ne proizvodi bilo kakav koristan efekat u 21. veku, preispitamo ili makar da se postrože kriterijumi za te Vukove diplome, da ne bi smo imali 60% vukovaca, što je nemoguće, kao što imamo i toliko studenata da, maltene, nećemo imati dece iz srednje škole da upišemo da se popune sva mesta. Samo toliko, ne bih više dužio. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Miljenko Dereta, pravo na repliku. Izvolite.
Mi na Odboru za obrazovanje, nauku i tehnološki razvoj vrlo često imamo visok stepen saglasnosti i tu se vrlo malo vidi ko je opozicija, a ko je pozicija zato što zaista govore ljudi koji su iz te struke. Razlike se pojavljuju onog trenutka kada se nađemo u ovoj sali i kada se glasa. Dakle, ono protiv čega ste glasali prošle godine, za to ćete sada glasatizato što u ovom trenutku, da tako kažem, pobeđuje ipak neki razum i neki interes koji je zajednički. Znam da je u našem društvu skoro nemoguće postići bilo kakav konsenzus. Bilo bi lepo da pitanje obrazovanja i reforma obrazovanja bude tema oko koje zaista možemo da postignemo konsenzus da je to prioritet, da je neophodno da to bude moderno, da bude fleksibilno i da bude jedno rešenje koje nije predmet političke borbe, nego je predmet razumnog promišljanja budućnosti i razumnog promišljanja interesa generacija koje treba obrazovati za jedno drugačije vreme i za jednu drugačiju situaciju. Dakle, ne može se govoriti o Vukovoj diplomi kao o nečemu što je pokazatelj znanja učenika zato što je i Vukova diploma postala sredstvo koje obezbeđuje drugačiji status prosvetnog radnika i škole i od broja vukovaca zavisi zapravo pozicija škole. Tog trenutka ta Vukova diploma je izgubila smisao. Onog trenutka kada zaista ne pomaže učeniku, nego je, pre svega, interes nastavnika i škole kao takve, kao institucije, ona je obesmišljena. Treba pronaći, ovo koristim samo zato što je gospodin Cvetićanin to pomenuo, jedan novi razlog zašto se Vukova diploma daje, recimo, zadigitalnu pismenost.
Hvala. Reč ima gospođa Milica Vojić Marković. Izvolite.
Nisam pomenuta, istina je, ali prosto mislim da ako sada razgovaramo ozbiljno i ako zaista mislimo da radimo u interesu obrazovanja i uopšte svakog zakona koji je pred parlamentarcima, da mi treba da razgovaramo sa različitim argumentima i da se sučeljavamo. Pomenuta je priča o besmišljenosti Vukove diplome,kao jedna od stvari oko koje se svi saglašavamo ili ne saglašavamo. Mislim da ona sama po sebi nije obesmišljena i da ni u kom slučaju ne treba dovesti decu, koja se zaista trude, u poziciju da im se uzme još i to kao motiv za trud u odnosu na one koji to dobijaju mnogo lako. Znači, nisu kriva deca, nisu krivi ni roditelji. Kriv je Zakon i, pre svega, mi odrasli, znači nastavnici, ljudi u procesu, koji ćemo ići linijom manjeg otpora. Mi smo ti koji smo je obesmismislili, zapravo pokušali da je obesmislimo. Zašto roditelji vrše pritisak na nastavnike i zašto nastavnici kasnije vrše pritisak jedni na druge da popravljaju to na većima i slično? Pa, zato što ti vukovci imaju zaista kasnije mnogo više šanse da upišu fakultet sa manje truda u odnosu na neku drugu decu koja imaju manji broj poena u startu. Znači, oni jesu u položaju koji jeste privilegovan u odnosu na neke druge i opet otvaramo priču o tome kakav nam je kvalitet obrazovanja. To je centralna priča što se mene tiče, nije pitanje diploma. Kakav nam je kvalitet obrazovanja? Da li iza kvaliteta obrazovanja stoji vrednost jedne Vukove diplome, kakav on treba da bude ili ne stoji? Mi svi priznajemo kada ovo govorimo da nam kvalitet obrazovanja ne valja, da nismo zadovoljni tim kvalitetom. Hajde njim da se bavimo, nemojmo posledicom. Nije posledica Vukova diploma problem, što se mene tiče. Za mene je kvalitet obrazovanja koji je iz godine u godinu niži. To je problem i problem PISA testova, koji ćemo verovatno nekada otvoriti. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Jovanović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi poslanici, hvala vam na konstruktivnim i, iznad svega, dobronamernim diskusijama. Hvala vam na ovome što proširujemo diskusiju, jer univerzitet je vrh našeg obrazovanja. Sve ono što se dešava na univerzitetu je zahvaljujući onom što je dobro, zahvaljujući prethodnom obrazovanju, a u velikoj i značajnoj meri je i posledica lošeg obrazovanja. Moje zalaganje i zalaganje mojih saradnika je da učinimo da rasteretimo taj sistem prethodnog pre univerzitetskog obrazovanja, da osnovna škola ima svoj cilj, a ne da predstavlja opterećenje i za roditelje i za decu, a i za njihove učitelje, odnosno nastavnike i da vidimo šta oni to uče u tim torbama koje ne mogu da nose, šta im je to. Imam svakodnevno dopise roditelja u kojima traže – ukinite ovo, ukinite ovo, ukinite ovo. Moramo da angažujemo paralelno školovanje. Deca nam uče u školi i deca nam uče uz pomoć nastavnika kod kuće. Pa, mi to nismo radili i mislim da nismo hendikepirani što nismo išli dvostruko ili duplo uosnovnu školu, što nismo išli dvostruko ili duplo u srednju školu. Treba da učinimo da ta škola deluje neopterećujuće za đake, neoperećujuće u finansijskom smislu, a i u svakom drugom smislu za roditelje, a da rezultuje kvalitetnim i upotrebljivim znanjem. U osnovnoj školi upotrebljivo za srednje škole, a sa znanjem iz srednje škole da može da se zaposli, ako je zanatska ili srednja stručna škola ili da upotrebi na fakultetu. Neko je pomenuo Nemačku. Veliki nemački obrazovni sistem je smanjio broj stručnih škola na račun gimnazija, povećao broj gimnazija i time usmerio svesno ka onom trećem najvišem nivou stepena obrazovanja. Mislim da naša zajednička pomoć i danas ovu diskusiju zaista shvatam kao jednu diskusiju prijatelja, čiji je zajednički interes da nam obrazovanje, nauka i tehnološki razvoj budu bolji, kvalitetniji, a da mi budemo zadovoljni. Ja vam se zahvaljujem. Neću više zloupotrebljavati.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, moram na samom početku da se složim da smo u proteklih nekoliko časova, kada je reč o predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju imali jednu jako kvalitetnu, konstruktivnu i, rekao bih, pozitivnu raspravu. I to je potpuno logično i normalno, obzirom da svi imamo jedan zajednički cilj, a to je da poboljšamo postojeći sistem obrazovanja u Srbiji. Što se nas tiče, što se tiče Poslaničkog kluba Socijalističke partije Srbije, mi smatramo da obrazovanje treba i mora da bude prioritet svakog društva. Za obrazovanje je odgovorna država. Država je ta koja obezbeđuje i država je ta koja uređuje ovaj izuzetno važan i značajan sistem. Kada je reč o predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, o kome ćemo govoriti danas i narednih dana, naizgled reč je, po broju članova, o malim promenama, ali bih rekao da ove promene imaju izuzetan značaj i važnost. Gospodine ministre, kako ste rekli na početku svog izlaganja, sama činjenica da mi zapravo danas govorimo o nečemu što jeste stav 30.000 studenata, govori o dovoljnom značaju i važnosti. Tačno je, usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju mina neki način olakšavamo studentima. Mi stvaramo mogućnost efektivnijeg i efikasnijeg studiranja. Mi stavljamo u središte i centar interesovanja studente, što je jako važno i jako značajno. Ali, s druge strane, kroz predložene izmene i dopune, rekao bih da mi doprinosimo napretku, doprinosimo dogradnji i poboljšanju postojećeg sistema visokog obrazovanja u Srbiji. Obrazovanje kao celina, a pre svega visoko obrazovanje, rekao bih da jeste izuzetno značajna i važna društvena misija, posebno za zemlje koje pretenduju da budu razvijene, posebno za zemlje i države koje jesu u procesu tranzicije. Preduslov ekonomskog i društvenog razvoja jeste da jedna država ima veći broj visoko obrazovanih, kvalifikovanih, stručnih i kompetentnih ljudi. Složio bih se, tačno je, 2005. godine, usvajanjem Zakona o visokom obrazovanju, stvoren je jedan novi osnov, osnov jednog novog sistema visokog obrazovanja u Srbiji i time je naš sistem postao deo evropskog, kompatibilan sa evropskim sistemom i kada je reč o organizovanju i kada je reč o ciljevima visokog obrazovanja i kada je reč o organizovanju ove delatnosti u okviru visokoškolskih ustanova. Kada je reč o predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, one za nas u nekom smislu predstavljaju i jedan kvalitativan pomak i u smislu i u kontekstu da je resorno ministarstvo, zajedno sa univerzitetskom zajednicom, sa studentima, što je izuzetno važno, sagledalo efekte i analiziralo efekte dosadašnjih reformi u oblasti visokog obrazovanja. Sami ste rekli da je vođena jedna kvalitetna javna rasprava i da tek očekujemo naredne izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Što se tiče predloženih izmena i dopuna, u ovom trenutku su predložene samo one neophodne promene koje će poboljšati postojeći sistem. Kao što sam rekao, usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju, stvoriće se mogućnost efikasnijeg i efektivnijeg studiranja, ali s druge strane, ono što je za nas najvažnije, studenti će biti u centru i u središtu interesovanja. Predložene izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju predstavljaju jedan iskorak u realizaciji obrazovne politike, određenih ciljeva obrazovne politike Vlade Republike Srbije. Tu pre svega mislim na cilj da u Srbiji imamo daleko više visokoobrazovanih, daleko više stručnih, kvalitetnih, kompetentnih kadrova iz različitih oblasti. Svakako da ćemo to postići i da ćemo ovaj cilj moći da realizujemo uz izmene koje smo predložili, efektivnije, efikasnije studiranje, veća prohodnost studenata, to će omogućiti i povećati broj visokoobrazovanih ljudi u Srbiji. Predložene izmene u ovom trenutku, rekao bih, ne diraju osnov jednog sistema. One ga čuvaju, čine ga stabilnim, govorim o ovom trenutku, ali, s druge strane, menjaju ono što je neophodno kako bi postojeći sistem bio dopunjen i kako bi postojeći sistem bio efikasniji. Govorim o aktuelnom trenutku i aktuelnim predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Takođe, rekao bih da predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju u ovom trenutku na neki način svi dobijaju. Kada kažem svi, mislim najpre na studente, mislim i na profesore i na univerzitet, ali i na društvo. Kada je reč o studentima, već sam rekao, stvara se mogućnost efikasnijeg, efektivnijeg studiranja, na neki način se olakšava studentima. Kada je reč o profesorima i univerzitetu, dobijeno je na jednoj odgovornosti. Kada je reč o društvu, rekao bih da ove predložene izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju u ovom trenutku jesu u skladu sa potrebama društva. Složio bih se sa nekim od malopređašnjih govornika. Sada je veliki posao na akademskoj zajednici. Predstoji akademskoj zajednici jedan veliki posao na preispitivanju opterećenja studenata, na reformi studijskih programa, nastavnog sadržaja, udžbenika itd. Želim na samom kraju da kažem da postoji određeni broj amandmana koji je predložila i opozicija i pozicija. Imaćemo prilike da o tome razgovaramo tokom rasprave u pojedinostima, ali bih uputio jedan apel i vama da dobro razmotrite amandmane. Ukoliko postoji mogućnost da prihvatite neke od amandmana, ukoliko on utiče na kvalitet predloženih izmena i dopuna, a kolega mi kaže da ima šest predloženih amandmana, i ukoliko smatrate da su amandmani kvalitetni, ali nisu tema aktuelnih predloženih izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju, želeo bih da vas zamolim da ih uzmete u obzir prilikom naredne rasprave o predloženim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Na samom kraju, ponoviću ono što je kolega Miletić Mihajlović, ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SPS rekao na samom početku, poslanički klub SPS u danu za glasanje podržaće predložene izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Biljana Ilić Stošić.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, gospodine ministre, iako izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju koje danas razmatramo po hitnom postupku sadrže i odredbe vezane za visokoškolske institucije iz oblasti nacionalne bezbednosti, samo kratko ću se zadržati na onim delovima koji se odnose na izmene uslova u vezi sa budžetskim finansiranjem studiranja. Znamo da je danas u velikoj većini slučajeva školovanje dece na fakultetima za njihove roditelje gotovo nemoguća misija, pogotovo kada je reč o studentima iz unutrašnjosti, čak i kada imaju sreće da se dokopaju smeštaja u studentskim domovima i da ostvare pravo na stipendiju, to školovanje traži ogromna finansijska odricanja za njihove porodice. Da ne govorimo o zadivljujućem entuzijazmu ovih mladih ljudi, ali i njihovih roditelja koji i dalje gaje uverenja da je školovanje najsigurniji put ka boljem životu, čak i kada ga moraju potražiti pod suncem nekog tuđeg neba, što je i dalje jedna od najstrašnijih socijalnih posledica krize koju živimo već nedopustivo dugo, pri čemu samo poklici: „ostajte ovde“ slabo mogu biti dovoljna mera da se zauzda i dalje rastuća tendencija odliva mozgova. Daleko da je dovoljno i to što ćemo, verujem, izaći danas u susret njihovim zahtevima, ali je barem za mene lično to još jedan od dokaza da funkcionišu institucije sistema, a da mi kao izabrani predstavnici građana reagujemo na njihove zahteve uvek kada su razumni i društveno opravdani, što je u ovom slučaju istina. Prihvatanje studentskih zahteva će u stvari biti neka satisfakcija za zastrašujuće podatke objavljene nedavno u okviru jednog oficijalnog projekta „Relevantne naučne institucije“. Verujem da ste čuli o tome svi, ali da ponovim. Više od 10 puta smanjen je procenat dece iz radničkih i seoskih porodica koji prelaze u viši socijalni status putem obrazovanja koje je odavno i po definiciji najznačajniji kanal socijalne pokretljivosti putem kojeg se ostvaruje bolje socijalno pozicioniranje dece u odnosu na generaciju svojih roditelja. Danas je taj procenat jedva 4%, dok je pre samo par decenija bio preko 39%. Običnim jezikom rečeno, ako ste rođeni u siromašnoj porodici, imate 96% šanse da i vaša porodica bude siromašna. Dame i gospodo, da li je to socijalna pravda za koju se svi, barem deklarativno, zalažemo? Kriminalna i divljačka privatizacija dovela je do dramatičnog raslojavanja našeg društva i ozbiljno zaljuljala do tada važeći sistem vrednosti u kome je znanje i obrazovanje bio garant ili bar ulaznica i kvalifikacija za pristojan život, a one koji stalno lamentiraju nad strašnim devedesetim želim da pozovem da izađu svojim glasom u susret deci koja su se rađala baš tih devedesetih, a danas su stasala da budu studenti uprkos svemu i pomognu barem ovako njihovim roditeljima koji su tih istih devedesetih donosili decu na svet, verujući da je kriza privremena, a ne zato što vole da rađaju sirotinju. Previše su se današnji studenti, a i njihovi roditelji u međuvremenu nagledali svakojakih društvenih nepravdi da bismo danas imali pravo da se oglušimo o njihove zahteve. Gorka pošalica iz tog vremena: „Samo da diplomiram, pa da emigriram“ aktuelna je i danas, uz jednu još crnohumorniju: „Do kraja studija imam još 1.500 evra“. Da ne pominjem onu čuvenu reklamu onog privatnog univerziteta, nešto u smislu – diplomiraj i pali napolje. Previše je tu tragičnog da bi bilo smešto i previše toga su naše generacije ostavile lošeg ovim današnjim studentima, tako da bi glas za njihov zahtev bio barem neki minimum pristojnosti, gest kojim danas treba da pokažemo da su naša deca najvažnija. Naravno, da se setimo svi one čuvene indijanske mudrosti, koja kaže – zemlju ne nasleđujemo od predaka, već je pozajmljujemo od potomaka. Izlišno je naglašavati da će Srpska napredna stranka u danu za glasanje naravno, podržati predlog studenata. Zahvaljujem.
Hvala. Narodna poslanica Svetislava Bulajić. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvažena predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, kolege narodni poslanici, nažalost nije ostalo mnogo vremena, odvojenog za vreme naše poslaničke grupe da se danas govori o temi dnevnog reda, ali za mene je veoma važno da uopšte imamo priliku da govorimo o obrazovanju i mislim da je svako vreme, pa ma kako da je skučeno, provedemo o diskusiji o obrazovanju, izuzetno značajno. Konsultovala sam beleške iz diskusije koju sam vodila sa prethodnim ministrom, bivšim ministrom. Jedna od prvih stvari koje sam rekla je bila ta da se radilo o skromnom Predlogu zakona, koji je u odnosu na ovaj, koji je danas pred nama, složićete se čak i bio ambiciozan. Ono što je, dakle, za mene značajno, to je činjenica da je skromnost ovog predloga sadržana u tome da se bavimo konkretnom situacijom, da je motiv nešto što po dubini ne odgovara suštinskim reformama za koje se ovde očigledno svi zalažemo i zato sam sa radošću od vas čula da se uskoro namerava i najavljuje celovita promena zakona, za koju se mi već odavno u Liberalnodemokratskoj partiji zalažemo. Prosto, zato što je došlo do zaključka da se suočavamo sa problemima koji su još uvek problemi proizilaze iz neplanskog sprovođenja reforme, da je često na dnevnom redu čak i obesmišljavanje duha Bolonjskog procesa i permanentna upitanost nad njim, umesto da se sada konačno kada smo prihvatili taj put, pozabavimo načinima kako da unapredimo sve ono na šta smo se obavezali. Utoliko je za nas veoma značajno što se dakle, okrećemo, nadamo se konačno promenama zakona, ne samo obzirom na konkretne zahteve studenata i ono o čemu se svi slažemo neophodnost da im se pomogne da dostignu ono što su zahtevi reforme, to je ta magična cifra od 60 bodova i regularno završavanje ispita i godina u četiri roka, obzirom da dolazim iz univerzitetske sredine, za to sam i lično veoma zainteresovana. Ono što je za mene svakako značajno je da iskoristimo to vreme koje imamo, da sa ovoga mesta apelujemo i na studente, da se oni u taj proces još aktivnije uključe i da iniciraju promene koje će se ticati kvaliteta obrazova, kvaliteta znanja, a ne samo onoga što su ishodi u smislu prohodnosti. To nikako neće pomoći onome o čemu svi stremimo, oko čega se svi slažemo, a to je da će nas samo to naše potomstvo koje sada u tim univerzitetskim sredinama obrazujemo i gajimo, moći da izvede iz ovakve krize u kojoj bogami već poduže tonemo. Zato apelujem i na studente, kao i na sve druge nezavisno od toga kojoj političkoj opciji pripadaju da se konačno upitamo nad suštinskim pitanjima – kakav nam je kvalitet obrazovanja, da li su nam adekvatni udžbenici, na koji način se to znanje proverava, da li se ispiti polažu adekvatnim formama, da li postoji preklapanje gradiva, da li broj bodova odgovara opterećenju koje studenti trpe, itd, itd. Obilje je tih pitanja. (Predsedavajuća: Vreme.) Zahvaljujem se i prosto sa ovoga mesta još jednom apelujem, da se obrazovanjem više ne bavimo kao tranzicionom kategorijom, koja je socijalno usmerena, nego kvalitativno u smislu kvaliteta znanja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodna poslanica Dijana Vukomanović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, poštovani predstavnici Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, danas ne pričamo o povećanju odnosno smanjivanju kriterijuma uopšteno rečeno. Pričamo o nečemu što ima vrlo konkretno i precizno ime, o evropskom sistemu prenosivih bodova. Naglasak je u ovome što želim reći – u evropskom sistemu i pričamo o broju rokova ispitnih pored ovog predloga za osnivanje koji se tiče visokoškolskih ustanova u oblasti nacionalne bezbednosti. Kada kažem – evropskom sistemu, želim da naglasim da danas donosimo jednu dugoročnu odluku koja se ne tiče toliko naše političke sudbine jer doneti jednu odluku koju traži, kako je gospodin ministar rekao, 30.000 studenata, nije velika politička hrabrost. Istovremeno koristim priliku da pohvalim stepen konsenzusa i zadovoljstvo stepenom konsenzusa koji je postignu između vladajućih i opozicionih partija jer studenti isto kao i svi mi su možda i najugroženija socijalna grupa zato što oni nemaju pristup tržištu rada. Hoću reći da je ovde reč o jednom kvantitativnom kriterijumu koji je deo evropskih standarda, evropskog sistema standarda, a istovremeno da ovom odlukom izlazimo u susret kategoriji studenata koji su socijalno jedni od najugroženijih baš zato što ne žive od sopstvenih prihoda. Reč je o nečemu što će imati dugoročne posledice na studente, na njihovu sudbinu u životu. Ovde se koristi izraz bodovi, a na engleskom su to krediti, ali ono što oni u vidu diplome dobijaju, pa i ovi bodovi koji će na kraju krajeva biti upisani slovima i brojkom u njihove diplome su vaučeri za njihov uspeh u životu. Zato moramo svi biti svesni težine ovih odluka koje dugoročno donosimo, ne samo danas prilagađavajući se novonastalim ekonomsko-socijalnim okolnostima, nego moramo upozoriti studente da u budućnosti i ta vrsta nekakve mobilizacije zahteva veći broj ispitnih rokova ili smanjenje bodova da bi bili finansirani na budžetu i da bi mogli da se upišu na novu godinu, dugoročno im možda nije u interesu. U ovom trenutku Republika Srbija, ako se ne varam, ima te mogućnosti, gospodin ministar će da me ispravi, ranije je ta odluka doneta, da na budžetu bude finansirano oko 16.500 studenata. Sutra će biti prezentirani ekonomski paket stabilizacionog paketa mera, da ih tako nazovem, i ovde se radi o ljudskim pravima jedne brojne grupe studenata, a mi znamo da ljudskih prava u Srbiji i standarda zaštite ljudskih prava, kao što je jedno osnovno pravo na obrazovanje ili onako kako je ministar Jovanović naglasio da obrazovanje nikada nije roba, da je to u stvari investicija najisplatljivija i lična i društvena, da može biti prava na obrazovanje onoliko koliko raspolažemo sa sredstvima u budžetu. Dakle, kao što sam već rekla, ovde donosimo jednu odluku o kvantitativnom vrednovanju uloženog rada studenata, neki prosečni nedeljni broj časova studenata koliko radi, 40 sati. Jedan bod je vredan od 25 do 30 sati rada studenata i to je nešto što kvantitativno može da se meri. Takođe mislim da je dobro da zbog šire javnosti naglasimo da se po ovom Bolonjskom sistemu rad studenta verifikuje i vrednuje po šest kriterijuma, aktivnosti i radu studenta na vežbama i predavanjima, u okviru rada na seminarima, samostalnim radom, praktičnim radom, kolokvijumima i ispitima. Što više imaju ispitnih rokova, kako je rekao kolega Cvetićanin, mogu opuštenije da izađu na ispite i samim tim da budu bolje bodovani. Međutim, takođe bih naglasila osim ovih zakonskih rešenja, jer mi smo parlamentarci, mi smo prvenstveno zainteresovani za ono što će biti izglasano našim glasovima ili poboljšano amandmanima u okviru zakona, postoji jedna jako bitna razvojna strategija – Strategija razvoja obrazovanja u Srbiji do 2020. godine, koja je aktivnošću prethodnog ministra prof. Obradovića i njegovog tima saradnika donela nešto kao strateški dokument, što je opet u skladu sa tim evropsko visokoobrazovnim prostorom. Moramo razmišljati na duži rok. Sada kada pričamo 2013. godine moramo da razmišljamo gde će biti i kako će raditi i kako će se zapošljavati ta generacija do 2020. godine i zato te neke više lestvice bodova koje su predviđene ovom strategijom i koje su zahtevane ranijim predlogom unutar zakona, koji mi sad malo snižavamo jesu izuzetno važni. Moramo biti kompetentni na evropskom tržištu znanja i obrazovanja. Znate da evropska strategija, evropska ekonomija koja je u krizi, se zasniva na ekonomiji znanja, da je ljudski kapital jedan od najvrednijih kapitala, da je to strateški resurs svake zemlje. Zato moramo biti izuzetno pažljivi kada prilagođavamo te standarde socijalno ekonomskim okolnostima u našoj zemlji, ali moramo biti svesni da smo mi u zoni evropskog visokoobrazovanog prostora. Dakle, danas sutra, možda će se neki od ovih studenata odlučiti na neku međuuniverzitetsku mobilnost, pokretljivost, možda će potražiti da dovrši svoje obrazovanje na nekom od evropskih univerziteta. Zato nije dobro da dugoročno podržavamo prosečnost. Sa onom vrstom samopouzdanja koju mnogi od nas, sigurna sam, koji su bili vredni učenici, đaci, studenti i koji imaju diplome sa visokim prosekom ocena, moram reći da kada donosimo ovakvu odluku, moramo barem sa skupštinske govornice da upozorimo studente da ovo nije nešto što će dugo trajati, ovaj kriterijum, i da bi bilo dobro da 2014. – 2015. godine možemo da dosegnemo, ako ne sistem od 60 bodova, možda od 50, ali svakako i smanjenje ispitnih rokova. To je njima u interesu, na njihovoj diplomi će pisati broj bodova. Oni će na evropskom tržištu rada, ako jednog dana Srbija, a verujemo da hoće, uđe u EU, biti manje konkurentni. Pokušala sam da nađem podatak, bilo zvanični, bilo nezvanični, koliko košta školovanje jednog fakultetski diplomiranog studenta intelektualca, stručnjaka i nisam uspela na onaj način na koji su to izračunali Britanci. U Velikoj Britaniji školovanje jednog fakultetski obrazovanog čoveka, kažu, košta 300.000 evra. Taj sam podatak našla u knjizi naučnog saradnika Vladimira Grečića, koji je nedavno objavio, pažnje vrednu, knjigu - „Srpska naučna dijaspora“. Tamo je on uspeo da identifikuje 30.000 naših stručnjaka, visokoobrazovanih, koji su otišli u svet. Najviše ih je u Americi – 6.000, u Evropi – 4.000. Ako je tačna ta brojka, da je otišlo 30.000 stručnjaka, i kada bi mi sada pomnožili ovu brojku sa tih 300.000 evra koliko je u Velikoj Britaniji, ispada da je oko devet milijardi evra naša zemlja dala zdravo za gotovo u vidu tih naših stručnjaka. To su ogromni resursi. To je luksuz koji naša zemlja ne može da dozvoli. Zato je u svakom trenutku važno da insistiramo na nadprosečnosti. Znači, da podržavamo studente da zaista budu što bolji studenti, đaci. Naglasila bih, pošto su razne kolege, mislim da je to jako pozitivno, prosto smo željni tog nekog razgovora koji je podržao i ministar Jovanović, da sada u ovom trenutku, ovom prilikom, iako je samo jedan fragment zakona na dnevnom redu, da razmišljamo o budućnosti, upravo u ovom kontekstu strategije razvoja obrazovanja u Srbiji. Dakle, da razmislimo kako će to izgledati u budućnosti i da shvatimo da mi školujemo radnu snagu koja neće raditi samo u Srbiji ili stručnjake koji neće raditi samo u Srbiji, nego koji će raditi u jednom širem prostoru. Takođe, moramo naglasiti da ono što je problem u obrazovanju u Srbiji, a to je veliki broj, u srednje školskom i visoko školskom obrazovanju, onih koji odustaju od obrazovanja. Znači, upravo ovim pomeranjem i snižavanje ove granice, možda smo podržali neke studente da zbog finansijske situacije nisu odustali od svog fakulteta i ostaće u velikim gradovima da završe svoje obrazovanje. To je dobro delo koje time činimo. Istovremeno, mislim da će ekonomska politika, obrazovna politika ove zemlje biti razvojna politika ove zemlje i sigurno zasnovana na ekonomiji znanja. To nikako ne možemo da zapostavimo. To je resurs koji je dokazan svuda u svetu, pa i kod nas. Ovde su kolege pričale o raznim kriterijumima koji su možda zastareli, o šifarniku znanja iz 1995. godine. Rekla bih da mi nemamo sigurne pokazatelje. Imamo Šangajsku listu uspeha i dobro je što je naš Beogradski univerzitet značajno, za preko 100 poena, poboljšao svoju poziciju. Nemamo definisane, možda je to razmišljanje za budućnost, kriterijume koji bi studentima bili pouzdan pokazatelj prilikom izbora fakulteta, koji fakultet da izaberu. Amerikanci, koji pažljivo prate rejting svakog koledža, svakog univerziteta, imaju različite kriterijume. Jedan od kriterijuma, nije samo dužina studiranja ili kvalitet studiranja, broj grupa studenata, da li su one male ili velike, svaki student je tamo opterećen dugom koji mora da vrati. Zato je ovo takmičenje između studenata, hoće li se upisati na budžet ili neće, izuzetno važno, i za njih, i za njihove porodice. Isto tako, još neko ohrabrenje, Amerikanci, pedantni Amerikanci, su izračunali da svako ko ima fakultetsku diplomu nedeljno zarađuje 414 dolara više nego onaj sledeći ispod njega. Takve pokazatelje u Srbiji nemamo. Nemamo pokazatelje kada neko završi neki fakultet koliko će dugo čekati na posao ili kolika će mu biti plata. To je nešto čemu moramo da se prilagodimo, to je kapitalistička ekonomija i možda o tim pokazateljima treba sprovesti neku anketu. Izražavam zadovoljstvo što je postignut visok stepen konsenzusa između vladajućih i opozicionih stranaka, jer ovo nije političko pitanje, partijsko pitanje. To je pitanje budućnosti mladih ljudi koji mogu da pokrenu razvoj ove zemlje. U ime SPS, kao jedan od poslanika, kao i moje kolege, izražavam saglasnost sa predlozima ministarstva i ministra. Nadam se da će studentima to olakšati studiranje, ali uz napomenu da su ti kriterijumi, crvena linija, zaista došli do nekog minimuma i da se treba orijentisati na to da se ti kriterijumi podižu u budućnosti, a u skladu sa evropskim standardima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, današnja diskusija mi daje nadu da će u Srbiji biti bolje, mnogo bolje, barem u oblasti obrazovanja. Zašto to kažem? Zato što se, kao retko kada, desilo danas da imamo jedinstvo svih onih koji su učestvovali u diskusiji. Sa druge strane, raduje me to što je ministar obećao da će raditi na tome da uslovi na svim nivoima obrazovanja budu mnogo bolji, nego što jesu. Nije lako voditi jedno ministarstvo, kao ministarstvo koje vodi kolega Jovanović. Objektivno gledano, tu ima mesta za najmanje četiri ministarstva. Nekada je bilo posebno ministarstvo osnovnog i srednjeg obrazovanja, a posebno ministarstvo visokog obrazovanja. Tu bi vrlo lako moglo biti mesta za jedno ozbiljno ministarstvo nauke, pa ministarstvo tehnološkog razvoja i informatičkog društva. Sve to je pripalo u čast kolegi Jovanoviću, a on je to dobrovoljno prihvatio i na tom putu imaće veoma mnogo posla. Savetujem mu da ne prihvati činjenicu i da kaže – pa, nije loša situacija u ministarstvu koje vodim. Naprotiv, treba da se trudi da njegovo ministarstvo bude najbolje među najboljima i da se ne poredi sa lošima, nego samo sa najboljima i da među najboljima bude najbolji. Znam da to neće biti lako, ali verujem da ćemo mu svi zajedno pomoći. Što se tiče izmena ovih predloga zakona, ne bih mnogo govorio o njima. Kao i druge poslaničke grupe, naša poslanička grupa će glasati za ove izmene, ali hoću da kažem još jednu stvar. Mi danas izlazimo u susret studentima i njihovim zahtevima, ali da bi bili iskreni prema njima, moramo da napravimo takav ambijent, u kome će njima studiranje biti na jednom pristojnom nivou. Kada to kažem, šta to znači? Moramo da stvorimo takav obrazovni sistem koji će biti spreman da odgovori zahtevima privrede i u kome će studenti, kada završe svoje studije, moći da odu u fabriku, škole, bolnice i na druga mesta gde će ih čekati radno mesto. Lako je govoriti o Velikoj Britaniji, Engleskoj, kako god hoćemo, da kažemo da tamo studije koštaju 300.000 funti ili evra, nije bitno, ali njihovi studenti imaju mogućnost da im država daje kredite koje oni otplaćuju nakon završenih studija i dobijanja posla. Kakav je problem kod nas? Ovo je moje lično iskustvo, a verujem da se to i drugim kolegama dešava. Većina studenata ne može da mi dođe na vreme na ispit, ne mogu da dođu na predavanja. Zašto? Zato što ih poslodavci ne puštaju, pogotovo privatni poslodavci. Imaćemo priliku uskoro da diskutujemo i o izmenama i dopunama Zakona o radu. Moramo da nađemo mogućnost da te ljude ubedimo da njima trebaju školovani ljudi, da im trebaju ti studenti, da se oni ne školuju samo zbog sebe, nego da se školuju da bi tim firmama u kojima rade bilo bolje. Na kraju, verujem da je ovo samo prvi korak u poslu koji ćemo zajedno uraditi, u poslu koji će biti za dobrobit svih studenata i cele zajednice. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Jelena Mijatović. Izvolite.
Hvala. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, kolege poslanici, činjenica je da je donošenjem Zakona o visokom obrazovanju 2005. godine otpočela reforma sistema visokog obrazovanja, sa glavnim ciljevima kao što su – povećanje efikasnosti sistema visokog obrazovanja, uvođenje standarda i procedura vrednovanja visokoškolskih ustanova i studijskih programa, kao sredstvo osiguranja kvaliteta visokog obrazovanja, uključivanje studenta kao partnera u procesu visokog obrazovanja, ali je takođe i realnost da ta reforma nije izvršena u toj meri da može da opravda predviđeno smanjenje ispitnih rokova i povećanje bodova neophodnih za budžetsko studiranje. Proteklih godina nedovoljno pažnje se posvećivalo omladini, a problemi sa kojima su se studenti susretali, suočavajući se sa propustima i u implementaciji „Bolonje“, ali i proizvoljnog tumačenja iste od strane pojedinih fakulteta, unosili su nesigurnost i neizvesnost među studentima koji su često svoje nezadovoljstvo izražavali protestima. Dobro je što je predlog SKONUS-a prihvaćen. To pokazuje da postoji razumevanje za studentske probleme i volja da se oni rešavaju, ali takođe mislim da je vreme da se prestane sa praksom koja je do sada bila aktuelna, a to je da se problem rešava u pet do 12. Zaista neću da imenujem niti jednu stranu kao glavnog krivca jer je realnost da ni studenti ni profesori prosto se nisu snašli u primeni „Bolonje“, ali ipak, na neki način moram da se stavim na stranu današnjeg studenta. Svi smo svesni da je zaista teška ekonomska situacija u kojoj se danas nalazimo i u takvim uslovima ekonomske krize i procesa socijalne transformacije, podrška porodice, a pri tome mislim na finansijsku podršku porodice, obično je minimalna ili potpuno izostaje. I kada pojedini studenti uspeju da konačno zatvore tu finansijsko-porodičnu konstrukciju, oni su ipak prinuđeni da rade neki, bilo kakav posao, kako bi sebe izdržavali tokom studiranja. Tu nastaje problem poznat kao – smanjena efikasnost u studiranju, ne zato što je neki student lenj, manje inteligentan, neorganizovan, već prosto što je opterećen gomilom problema tokom studiranja koji nisu vezani za same studije. Navela sam jedan od razloga zbog čega nastaje ovaj problem. Postoji još puno razloga, zdravstveni, psihološki, mnogi drugi. Dakle, treba prepoznati probleme naše akademske zajednice i rešavati ih blagovremeno, prateći sve aktuelne socijalne i ekonomske prilike u društvu. Veoma je bitno da student ne izgubi korak sa vlastitom generacijom. Na taj način postoji mogućnost, problem, da nastane otuđenje koje obično rezultira nezavršavanjem započetog studiranja, što nije dobro ni za studenta, niti za društvo u celini. Uzimajući u obzir kompletnu situaciju u kojoj se studenti nalazi, moći ćemo bolje da procenimo šta je potrebno raditi da bi se poboljšao kvalitet studija i kvalitet znanja koje se stiče, jer nije bitno samo upisati i završiti fakultet, već šta ćemo poneti i šta ćemo naučiti. Mislim da akademskoj zajednici tek predstoji posao preispitivanja opterećenja studenata, reforme studijskih programa, nastavnog sadržaja udžbenika itd. Izmenama ovog zakona studentima će biti omogućeno da ispite polažu u šest, umesto planiranih pet ispitnih rokova u toku školske godine. To će svakako, zajedno sa odlukom da se i ove godine zadrži broj od 48 bodova kao uslov za budžet, donekle olakšati studentima da na vreme ispune svoje obaveze i upišu sledeću godinu studija u skladu sa kvotama fakulteta. Svakako mislim da ovo nije konačno rešenje i mislim da rešenje mora da se pronađe u razgovoru predstavnika Univerziteta sa predstavnicima studenata, kako bi se doneo neki plan koji zadovoljava sve strane, a koji može da se sprovede u praksi. Uporedo sa zakonskim odredbama o uslovima studiranja treba intenzivirati završetak reforme same nastave na brojnim fakultetima koji su pre više godina počeli da sprovode bolonjski sistem, ali nisu završili prilagođavanje obimnog i često zastarelog gradiva novim pravilima studiranja. Neophodno je da se reformiše gradivo u cilju dobijanja što kvalitetnijeg znanja, koje će mladim ljudima koristiti u profesionalnom životu. I ako želimo da stvorimo održiv i moderan obrazovni sistem koji će studentima, našim studentima, budućim stručnjacima dati dovoljno znanja da budu konkurentni u regionu i u svetu, ako želimo da u budućnosti podignemo nivo visokoobrazovanih ljudi u Srbiji na nivo koji postoji u EU, potrebno je mnogo više pažnje posvetiti reformi sistema visokog obrazovanja i problemima sa kojima se naši studenti susreću. Naravno, SNS će u Danu za glasanje podržati zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Milan Knežević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svaki zakon koji se tiče obrazovanja, školstva i prosvete uvek spada u grupu strateški važnih zakona za jednu državu. Iako ovaj zakon, kada se gleda, ima četiri člana, pa po broju članova izgleda mali, u suštini to i nije tako. Ovim zakonom, gde pominjem samo ova dva člana koja su baš privukla mnogo veću pažnju javnosti, jer se tiču direktno studenata, odnose se na smanjivanje bodova na 48 i povećanje broja ispitnih rokova. Naizgled, to nisu velike izmene, ali u stvari ova dva člana su vrh ledenog brega. Mi ovde zadnjih godina tradicionalno, krajem septembra, imamo isti dnevni red, a tiče se ovih članova koji se odnose na broj bodova i broj ispitnih rokova. Pošto se ovo ponavlja iz godine u godinu, to nije tako sigurno ni bezazleno. To ukazuje da postoje određeni problemi u ovoj reformi školstva koja je krenula 2005. godine. Na ministru, vidim iz njegovih diskusija, drago mi je što, on je od skoro ministar, ali je dugogodišnji profesor na fakultetu, pa zna sve probleme i ovog bolonjskog procesa, je da u hodu uočava i snima probleme koje treba na odgovarajući način rešiti, kako bi se prevazišli evidentni problemi koji su u dosadašnjim diskusijama, kada slušamo poslanike, da li su pozicija ili opozicija, ja, izuzev možda jednog izuzetka, apsolutno svaku diskusiju koju sam slušao je objektivna, iznoseći argumentovane probleme koje treba Ministarstvo da snimi i da uradi analizu u ovoj reformi školstva. Tako da, ovaj bolonjski proces, kako kažemo, je sigurno na pojedinim fakultetima zaživeo, na drugim nije. Negde u istim grupacijama, profilnim fakultetima je bolje zaživeo, negde lošije, ali evidentno je da tu treba nešto učiniti, da ne budu ove deklarativne priče, jer ovako smo slično pričali i u septembru prošle godine i u oktobru pretprošle godine. Znači, primedbe da je ovo vrh ledenog brega i problem bodova, odnosno broj ispitnih rokova je mnogo značajan pokazatelj da nešto nije u redu, a od mnogih poslanika smo čuli mnogobrojne primedbe, od neusaglašenih planova, udžbenika, načina organizacije, studijskih programa na fakultetima itd. Tako da, na ministru je da ne bude ovo priča koju ćemo da pričamo i sledećeg septembra, da se ne ponovi ponovo, nego da ministarstvo uradi detaljnu analizu i da uradi snimak situacije u kom stepenu, kako i na koji način je ta reforma odmakla. Pogotovo treba profilisati prema profilima sudija. Na odgovarajući način, kada snimi ta situacija, treba uraditi i odgovarajuće strateške principe kako bi polako ti problemi počeli da se razrešavaju. Teška je situacija u svakom obrazovnom sistemu. Mi sada govorimo o visokom školstvu, da se ne ostave zapostavljene srednje škole i osnovno i predškolsko obrazovanje, pošto su i oni značajni segmenti, pošto oni kreću od predškolskog pa sve do fakulteta. Na fakultet trebaju da dolaze odgovarajući mladi ljudi koji imaju odgovarajuće radne navike, odgovarajuće vaspitanje i odgovarajuće svoje principe izgrađene u životu. Ali, govoreći o fakultetu, na udaru su i studenti, a nije lako ni profesorima. Svi se prilagođavaju veoma često, znajući neke fakultete, u teškim ekonomskim i finansijskim uslovima. Tako da, studenti su uvek, da li je to politički, ali uvek su bili u pravu i moraju da budu u pravu, jer oni su mladi ljudi i očekuju od svojih profesora i od države na odgovarajući način da im daju sve povoljnosti za vaspitanje, a na njima je da ulože trud i rad u to da bi mogli da svoje umeće i svoj trud na kraju krunišu fakultetskom diplomom. Naravno, već su moje prethodne kolege rekle da će SNS da glasa za izmene ovog zakona. Samo još jedanput molim ministra – molim vas, gospodine ministre, ovakve priče smo pričali zadnje četiri godine u septembru i oktobru. Ovakve primedbe, da uzmete beleške i zapisnike, iste su, a na kraju efekti, kada pogledamo, o istim izmenama govorimo i nije ništa učinjeno. Tako da, molim vas, zbog studenata, zbog profesora, zbog univerziteta i uopšte zbog visokog obrazovanja, da se urade neki pomaci, koliko dozvoljavaju ekonomske i druge mogućnosti društva, da sledeće jeseni bar pojedine segmente skinemo sa dnevnog reda i da doterujemo neke nove segmente u visokom obrazovanju. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege, pre svega bih iskoristila ovu priliku da svojim sugrađanima čestitam Dan grada Kraljeva, uz iskrene želje da naš grad napreduje u svim mogućim oblastima i da se na taj način Kraljevčanima omogući jedan dobar i kvalitetan život, kakav oni sigurno i zaslužuju. Kada je u pitanju Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, radi se o malobrojnim izmenama, koje pre svega idu studentima u korist, što mislim da je jako pozitivno. Promene koje su predviđene tiču se broja ispitnih rokova i broja bodova. Naime, broj ispitnih rokova povećan je sa predviđenih pet na šest ispitnih rokova. Mislim da ne treba dodatno objašnjavati od kakvog je značaja to za naše studente i koliko će im to pomoći u tome da osvoje što veći broj bodova. Kada je broj bodova u pitanju, i to je promenjeno. Predviđenih 50 poena smanjeno je na 48 poena, koliko je potrebno da bi studenti nastavili da se finansiraju iz budžeta. Iz svega navedenog, mislim da je jasno da se pre svega radilo i da se rukovodilo interesima studenata, nastojeći da im se pomogne maksimalno, koliko je to moguće, da im studiranje bude što efikasnije, a naravno imajući i u vidu ekonomsku krizu u kojoj se nalazimo. Takođe, ovaj zakon uspostavlja zakonski osnov za osnivanje visokoškolske ustanove koja postoji za potrebe nacionalne bezbednosti. Ovde je predviđeno da deo nastavnog osoblja, a naročito kada se radi o stručnim predmetima, može da bude angažovano iz odgovarajućih službi, a imajući u vidu stručnost tih ljudi i njihov rad na terenu, pokazali su se do sada kao jedan nezamenjiv faktor, a naravno uzimajući u obzir svu specifičnost i sav značaj ove oblasti. Na samom kraju, iskoristila bih ovu priliku da apelujem na našeg ministra da se shvati sva ozbiljnost u kojoj se nalazi naše obrazovanje, uključujući tu, naravno, i visokoškolsko obrazovanje. Svedoci smo brojnih promena koje su se do sada dogodile u našem obrazovnom sistemu. Zaista verujem da su namere bile dobre, ali je rezultat nažalost daleko od dobrog. Ono što je sada nama potrebno, jeste jedan timski rad, jeste mnogo energije, jedan sistemski pristup kako bi zaista i došlo do korenitih promena. Cilj je da vratimo pre svega kvalitet i vaspitanje u naš obrazovni sistem. Cilj je da diskutabilne diplome konačno postanu stvar prošlosti i da biti fakultetski obrazovan čovek zaista znači i biti intelektualac u pravom smislu te reči. Verujem da je ovaj zakon jedan mali, ali značajan korak ka ostvarenju tog krajnje ambicioznog cilja i zato će ovaj predlog zakona u danu za glasanje dobiti podršku SNS. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Girić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, članovi ministarstva, poštovane koleginice i kolege, izmene i dopune zakona koje se odnose na broj ispitnih rokova i ESPB poena potrebnih za upis na budžet, a koje su vršene poslednjih godina u nekoliko navrata, nedvosmisleno ukazuju na to da je naš visokoškolski sistem još uvek nedovoljno efikasan. Mi se bavimo posledicama, umesto da otklonimo uzroke. Tu se postavlja više pitanja. Da li je problem u nedovoljnoj usklađenosti sa Bolonjskim procesom, lošoj organizaciji i samovrednovanju, neadekvatnim standardima, korupciji, regulativi, neadekvatnoj kontroli kvaliteta, nedovoljnom upravom i inspekcijskom nadzoru, nastavnom kadru ili u samim studentima? To su pitanja na koja treba dati odgovor, kako se ovakva situacija ne bi ponavljala iz godine u godinu. Na bazi konsultacija sa ljudima koji rade u visokom školstvu, ukazao bih na neka rešenja i nedorečenosti u dosadašnjem sprovođenju zakona, koje bi podhitno trebalo rešavati jer otvaraju prostor za korupciju. Jedno od loših rešenja je to što je samim visokoškolskim ustanovama, tačnije savetu visokoškolske ustanove omogućeno da utvrđuje veličinu školarina. Kada su u pitanju privatne visokoškolske ustanove, ovo rešenje nije sporno. Isto tako, ovakvo rešenje je u skladu sa zakonskom regulativom i autonomijom visokoškolskih ustanova. Ipak, smatram da ovakvo rešenje otvara prostor za korupciju na visokoškolskim ustanovama, čiji je osnivač Republika Srbija i čiji se rad finansira iz budžeta Republike Srbije. Tu bi trebalo uvesti kontrolne mehanizme putem kojih bi nadležno ministarstvo moglo da preispita kriterijume na osnovu kojih je visokoškolska institucija utvrdila visinu školarine, a u čitavu proceduru bi trebalo uključiti i studentske organizacije i konferencije, jer studenti najbolje mogu da procene kakvi su uslovi studiranja i kvalitet obrazovanja koji dobijaju za dati iznos školarine. Zaprepašćen sam jednom činjenicom, da su pojedine nevladine i studentske organizacije tražile od pojedinih visokoškolskih ustanova da im dostave kriterijume za utvrđivanje školarina i način na koji se sredstva od školarina troše, ali nisu uspeli da dobiju traženu informaciju čak ni preko Poverenika za informacije od javnog značaja. Ovo je alarmantno, jer visokoškolske ustanove čiji je osnivač Republika Srbija moraju da obezbede potpunu transparentnost u svom radu, dok se u praksi dešava upravo suprotno. Štaviše, na pojedinim visokoškolskim ustanovama se prihodi od školarina, koji su zakonom definisani kao sopstveni prihodi škole, dele nastavnom i nenastavnom osoblju u vidu autorskih honorara, za koje često ne postoje ni validni kriterijumi za isplatu, a visina autorskih honorara se proglašava za poslovnu tajnu. Smatram da visokoškolske ustanove čiji je osnivač Republika Srbija treba da imaju potpunu autonomiju po pitanjima koja se tiču naučnoistraživačkog rada i stručnog izbora nastavnika i saradnika, izbora studentskih programa i kvaliteta nastave. Ova autonomija, međutim, ne može i ne sme da se odnosi na utvrđivanje školarina i trošenje sopstvenih sredstava. Samim tim što je Republika Srbija osnivač ovakvih ustanova i što njihovo funkcionisanje finansira iz svog budžeta, ona mora da ima uvid u utvrđivanje školarina. Ovo tim pre što u članu 59. stoji da osnivač, odnosno Republika Srbija, obezbeđuje sredstva visokoškolskoj ustanovi, pa se onda taksativno navodi – za materijalne troškove, tekuće i investiciono održavanje, plate zaposlenih u skladu sa zakonom i kolektivnim ugovorom, opremu, bibliotečki fond, obavljanje naučno-istraživačkog odnosno umetničkog rada koji je u funkciji podizanja kvaliteta rasprave, naučno i stručno usavršavanje zaposlenih, podsticanje razvoja, nastavno-naučnog i nastavno-umetničkog podmlatka, rad sa darovitim studentima, međunarodnu saradnju, izvore informacija, informacione sisteme, izdavačku delatnost, rad studentskog parlamenta i vannastavnu delatnost studenata, finansiranje opreme,uslova za studiranje studenata sa hendikepom i druge namene. Ako osnivač obezbeđuje sva ova sredstva visokoškolskim ustanovama, zbog čega su onda školarine tako visoke? Postoji li racionalna kalkulacija kojom to bilo koja visokoškolska ustanova čiji je osnivač Republika Srbija može to da potkrepi? Svedoci smo da su pojedini studentski programi atraktivniji od drugih, pa su zbog toga i ustanove koje izvode atraktivne studentske programe u stanju da ostvare ogromne sopstvene prihode. Da bi se smanjila izdvajanja iz budžeta, država bi trebalo da budžetskim sredstvima finansira studentske programe koji nisu atraktivni, a za kojima postoji realna tražnja na tržištu rada. Obrnuto, država bi trebalo da prestane da finansira iz budžeta one studentske programe za koje vlada veliko interesovanje, uprkos činjenici da postoji veliki broj svršenih studenata tih studentskih programa koji su dugo godina na evidenciji nezaposlenih lica. Kompromisno rešenje bi bilo da se sopstveni tzv. prihodi visokoškolskih ustanova čiji je osnivač Republika Srbija odnosno prihodi od školarina sufinansirajućih studenata uplaćuju u poseban fond za razvoj naučno-istraživačkog rada, pa da se odatle putem konkursa dodeljuju za naučno-istraživačke projekte i za finansiranje manje atraktivnih studentskih programa, u skladu sa potrebama tržišta rada. Takođe, treba videti mogućnost izmene člana 54. koji se odnosi na izbor organa poslovođenja, a u kome stoji da se organ poslovođenja bira na tri godine, sa mogućnošću jednog ponovnog izbora. Praksa je pokazala da ovo rešenje nije dobro, jer organ poslovođenja samim tim što mu je data mogućnost ponovnog izbora na istu funkciju svoju funkciju zloupotrebljava, u smislu stvaranja uslova za njegov ponovni izbor. Metode su različite, od manipulisanja prilikom izbora ili reizbora nastavnika, angažovanja podobnih nastavnika na fiktivnim projektima koji ostvaruju pravo na uvećanje zarade po osnovu autorskog honorara, to bi bila trgovina uticajem, pa do različitih vrsta pritisaka i mobinga nepodobnih nastavnika. Član 64. koji se odnosi na uslove za izbor u zvanje nastavnika je takođe nedovoljno precizan i ostavlja prostor za zloupotrebu. U ovom članu su samo okvirno navedeni uslovi za izbor u pojedina nastavnička zvanja, dok se bliži uslovi preciziraju aktom visokoškolske ustanove, u skladu sa preporukama Nacionalnog saveta iz člana 11. stav 1. tačka 13. ovog zakona. Na taj način se omogućava organu poslovođenja i stručnim organima da na konkursu izaberu manje kvalitetne kandidate, pa čak i one koji ne ispunjavaju preporuke Nacionalnog saveta, jer time oni ne čine povredu zakona već jednostavno ne poštuju preporuke Nacionalnog saveta, za šta nisu ni propisane neke posebne sankcije. Na kraju bih naglasio da Zakon o visokom obrazovanju, donet 2005. godine, od tada su vršene promene tog zakona zaista minorne, u praksi se pokazalo da je zakon u mnogim članovima nedorečen ili sa nedovoljno preciznim formulacijama koje ostavljaju prostora za manipulacije i koruptivne radnje. Zbog toga se zalažem da se ovaj zakon podvrgne u dužem vremenskom periodu sistematskom sudu stručne javnosti, kako bismo za narednu godinu pripremili valjane izmene i dopune koje će biti znatno sadržajnije i obuhvatnije i koje će biti usvojene u redovnoj a ne u hitnoj proceduri. U suprotnom, imaćemo istu ovakvu situaciju i naredne godine i u godinama koje slede, jer na ovaj način mi probleme ne rešavamo sistematski, već ih samo guramo pod tepih do naredne školske godine. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Biljana Pantić Pilja. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, kolege poslanici, postao je običaj da svake jeseni, uz svaku novu školsku godinu za studente, u Narodnu skupštinu stigne predlog izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju. Ne znam da li je to zbog loše primene postojećeg zakonskog rešenja ili udovoljavanja studentima, ali očigledno je da problem postoji pa svake jeseni izbija požar koji se gasi izmenama ovog zakona, u vidu broja ispitnih rokova i broja bodova. Godine 1999. je potpisana Bolonjska deklaracija od strane nekoliko ministara evropskih zemalja, koju je Srbija potpisala 2003. godine u Berlinu, a isto smo implementirali Zakonom o visokom obrazovanju 2005. godine. Na ovaj način uveden je jedan novi način studiranja, tzv. studiranja po Bolonji. Izvršena je reforma obrazovnog sistema. Postavlja se pitanje – da li je izvršena reforma i šta nam je to donelo? Srbija je na samom dnu liste po broju obrazovanih ljudi. Dok svaki četvrti Nemac ima završen fakultet, u Srbiji svaki 16 čovek ima diplomu fakulteta, a preko milion ljudi u Srbiji je delimično nepismeno. Ovo je poražavajuća činjenica. Uz ovakvu činjenicu, ko može da bude protiv da se učine ustupci studentima? Mišljenja sam da je bolonjski proces studiranja koji umesto da doprinese lakšem savladavanju gradiva i bržem studiranju, doveo do sasvim drugačijeg ishoda – ili mi nismo primenili Bolonju ili smo je primenili i pogrešno tumačili Profesori su postojeće ispite samo podelili pa sad umesto jednom imamo dva ili više ispita. Na Pravnom fakultetu u Novom Sadu na primer umesto Međunarodnog javnog prava imamo Međunarodno javno pravo jedan, Međunarodno javno pravo dva. Takođe Država i prava jedan, Država i prava dva. Uveo se sasvim drugačiji princip učenja da bi se izbeglo tzv. kampanjsko učenje. Svelo se na učenje unapred po par lekcija kao u srednjoj školi i da li može profesor da pita na času. Sakupljaju se bodovi, prate se aktivnosti studenata preko čitave godine, pa se dešava da student sakupi bodove tako što sedi na predavanju, prati vežbe, polaže kolokvijume, ima druge vannastavne aktivnosti ali na ispit čak i ne izađe. Ne zna ni šta je učio, ni koliko je naučio. Postavlja se pitanje šta je suština obrazovanja. Da li sakupljanje bodova ili sakupljanje znanja i onda se desi uz sav trud da student ne sakupi dovoljno bodova i da to ne bude dovoljno za budžet. Na ovakav način dovodimo u opasnost da studiranje bude privilegija bogatih. Primera radi, školarina na Pravnom fakultetu u Novom Sadu gde sam studirala je 79.000 dinara, overa semestra 2.000 dinara, prijava ispita 660 dinara, a zahtev za izdavanje uverenja i diplome 8.500 dinara. O ceni knjiga da i ne govorimo. Tako sve puta dve, tri, četiri godine. Doktorske studije u Novom Sadu koštaju ukupno 574.000 dinara, ne znam da li znate to ministre. Sama školarina je 254.000 dinara, a u Beogradu 180.000 dinara. Znači, nemamo unifikaciju cena na univerzitetima. Imajući u vidu ovakve cene nije ni čudo što studenti odlaze na privatne fakultete i hrle tamo, pošto za iste pare lakše završavaju. Nemojmo zaboraviti da veliki broj studenata nije iz gradova gde su fakulteti već dolaze i drugih mesta, iz unutrašnjosti. Nisu svi studentiiz Kragujevca, Niša, Novog Sada i Beograda. Plaćaju smeštaj, plaćaju hranu, plaćaju prevoz. Roditelji sa prosečnom platom od 360 evra šalju svoju decu da studiraju, i onda zbog dva boda i reforme obrazovanja moraju da izdvoje enormne iznose za školarinu za svoju decu. Na ovakav način mislim da ne doprinosimo povećanju broja obrazovanih u Srbiji. Mislim da gradivo nije prilagođeno modelu studiranja i da nije presudan broj položenih ispita, već broj sakupljenih bodova. Studiranje po Bolonji kod nas u praksi je bleda slika onoga što piše na papiru, i mislim da ovaj problem treba sistemski rešiti. Uprkos svemu, ovu izmenu zakona treba da podržimo, jer nisu studenti niti njihove porodice krivi za lošu primenu jedne dobre ideje, jednog evropskog načina studiranja, te vas pozivam da u danu za glasanje podržimo ovaj zakon. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić:
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, gospodine pomoćniče ministra, dame i gospodo narodni poslanici, ova izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju ide u red reformskih procesa, iako sam prošle godine na ovom mestu upozoravao da ne treba smanjivati ispitne rokove, jer to ne ide u pravcu uspešnog studiranja naših studenata. Što više ispitnih rokova, to bolji rezultati studenata. U poslednjih pola veka, mnoge reforme su dolazile i prolazile, svaka od njih ostavljala je pozitivnog traga, unosila promene, ali malo je metodološkiH i strateški valjano, projektovanih i realizovanih. Ni jedna od njih nije uspela da bude pedagoška reforma. Ako ova to bude, to će biti pravi pogodak na dobrobit naših učenika i studenata, roditelja, a i društva u celini. Dame i gospodo narodni poslanici danas više nego ikada potrebno nam je suočavanje sa društvenom i pedagoškom zbiljom, kritičko preispitivanje naših iskustava u visokom obrazovanju, pre svega, potrebna nam je potpuna istina o stanju našeg vaspitno-obrazovnog sistema, jer mladu generaciju ne smemo više prepustiti stihiji i stranputici. Zato, moralna obnova, odnosno modernizacija Srbije, pa i obrazovanja, bitna je obaveza svih činilaca društva, pogotovo naših univerziteta, pa i Srpske Akademije nauka. Poremećaj u sistemu vrednosti, bitno su otežali o ostvarivanje ciljeva i vaspitanja i obrazovanja, negovanje i zaštita pedagoške etike od izuzetnog je značaja za ukupan uspeh naših studenata. Dame i gospodo, Srbija će okrenuti leđa dostignućima nauke i obrazovanja, tehnološkom napretku budućnosti mladih generacija, stvaranjem velike armije nepismenih, polupismenih, prekinutog školovanja i studiranja, držanjem pedagoških pravnika u siromaštvu i depresiji, bez uslova za pravo pedagoško i stručno usavršavanje. Dame i gospodo, školu ponavljača i studenata ponavljače proizvode ponavljači u politici za katedrom, pa tek onda roditelji. Došlo je vreme da se postavi razmatranje realnih ideja, da se boljim radom profesora i reformom ukine ponavljanje godine studija na fakultetima. Verujem da će novi ministar prosvete, gospodin Tomislav Jovanović, sa svojim pedagoški osposobljenim saradnicima, i projektom koji predlažem, fakultet uspeha svih studenata učiniti krupne korake na izgradnji moderno sistema vaspitanja i obrazovanja po meri mladih generacija i ekonomskog prosperiteta Srbije, hoću reći modernizacije Srbije u celini. Gospodine ministre, vi ste došli na čelo ovog ministarstva u vremenu kada naše obrazovanje kao najrentabilniji resurs progresivnog razvoja i humanizacije društva karakterišu etatizacija, politizacija, birokratizacija, antipedagodizacija, komercijalizacija, psihologizacija, sorošizacija, centralizacija, medaljomanija, testanomanija, standardomanija, kvazireformatorstvo, široko polje korupcije, imitacija borbe za kvalitet nastave i neefikasnost obrazovanja. Kadrovski profil i nužni potencijal za Ministarstvo obrazovanja i nauke mora bitistrateško pitanje i obaveza svih političkih činilaca u Republici Srbiji. Međutim, jednostrana politika i praksa da se stranačka podobnost prihvati kao glavni kvalitet kandidata za određene funkcije u vaspitno obrazovnim ustanovama, direktno štete za državu i za same stranke koje vode kadrovsku politiku u celini. Razum i ozbiljnost pretnje ekonomske krize, zatim, sudbina mladih generacija nalaže da se kadrovskom pitanju ovog ministarstva posveti najveća pažnja, počev od širokog kruga saradnika i savetnika u ministarstvu. Savremena treća industrijska revolucija, kako znate, počiva na znanju, a bez kvalitetnog ministarstva obrazovanjai nauke, ne može se postići željeni cilj, to jeste društvo znanja. Univerziteti predstavljaju duh i intelekt nacije i neophodni su za njihov opstanak. Hoće li Srbija nastaviti da kasni sa pedagoškom revolucijom, koja će zahvaljujući internetu ekonomsku vrednost obrazovanja višestruko povećati. Izazovi reforme obrazovanja su ogromni, pa je najdublji interes države da Ministarstvo obrazovanja i nauke dobije ekonomsku podršku i svojim rezultatima olakša premošćavanje siromaštva u ovoj delatnosti i srpskog društva u celini. Dubina krize, dubina ponora obrazovnog sistema traži kompetentne i mobilne timove u Ministarstvu obrazovanja i nauke, koje je zaduženo za viziju i temelj države. Ako ovim putem ne krenemo, čekaju nas nova lutanja, nova posrtanja, novo gubljenje vremena i Srbija će na neki način stagnirati. Čekaće nas novi porazi na ispitu bez popravnog. Zato čvrsto verujem da će nova rekonstruisana Vlada i Ministarstvo prosvete i nauke gde ste vi gospodine ministre, zbog nivoa i karaktera krize, čitava Vlada se nalazi pred šansom decenije za koju čvrsto verujem da ćete realizovati, i nećete propustiti šansu. Poštovani narodni poslanici, obrazovanje kao primarni resurs društva u uslovima tranzicije može doprineti progresu ukoliko se stvore uslovi za njegovo optimalno i moderno funkcionisanje. Zato su reforme koje na neki način u celini, naša Vlada forsira, pa i reforma obrazovanja i zato su ključni preduslovi modernizacije Srbije za koju se zalaže SNS i njen predsednik. Reforma obrazovanja mora biti demokratska, pedagoška i naučno utemeljena. Odlaganje početka reforme celokupnog sistema vaspitanja i obrazovanja, otežava skoro sve druge reforme društva. Briga o studentima je najuži prioritet svake vlasti, pa je veoma opasno prepustiti mlade pogubnim tranzicionim procesima, razvoja i promena. Zato je neophodno povratiti materijalni položaj obrazovanja, zatim, podršku društva porodici i uspostaviti Ministarstvo za porodicu i funkcionisanje porodice kao vaspitnog činioca, podsticati mlade da zasnivaju porodice, rađaju decu i obezbediti da svi roditelji pomoću medija steknu neophodno osnovno obrazovanje iz porodične pedagogije i društva. Nadalje zaštititi studente naše i učenike od loše škole i fakulteta, patološko amoralnog većina medija iz sveta kriminala i zabave, problematičkih uzora, idola iz sveta kriminala i zabave, političkih i verskih manipulacija, nasilja, neodgovornih roditelja, raznih bolesti i navika, ovisnosti strahova i stresova, beznađa i samoće, lažnih humanitaraca, nerada, zanemarivanje dece sa posebnim potrebama. Potrebno je formirati škole i fakultete bez ponavljača, reč je o imperativu profesionalne kompetentnosti i odgovornosti za katedrom. Pedagogija i njene discipline utvrdile su zakonitost koja glasi, u dobro organizovanom pedagoškom radu, svi studenti normalno napreduju u svom školovanju, a pedagoška reforma zahteva od profesora da usavrše svoje metodičke sposobnosti i sve studente osposobe za najmanji minimum uspeha. Veliki broj naših univerzitetskih profesora ne poznaje tehnike objektivnog ocenjivanja znanja, kao i metode, oblike i kvalitete nastave, jer to nisu učili kada su se školovali. Škole i fakulteti sa ponavljanjem godine ili napuštanjem školovanja, ne mogu izdržati argumentovanu kritiku ovog anahronizma i nestručnosti. Gospodine ministre, veći je po meni nerad za katedrom nego u fakultetskim klupama i smatram da ovaj omer moramo dovesti u jedan određeni nivo. Udžbenici, priručnici u novoj školi i fakultetu je oblast sa više otvorenih problema pedagoško stručnih, ekonomskih, političkih i dr. Ova problematika nije naučno dovoljno proučena, posebno u prethodnoj deceniji društvenih i političkih promena, pa su se umnožili razni problemi i deformacije. Značajnu ulogu prevazilaženju ovog problema ima Zavod za udžbenike i nastavna sredstva Beograd. Zavod bi trebao ostati glavni i jedini proizvođač ovakve literature jer forsirana konkurencija nije garantovala kvalitet, već otvorila prostor za problematično ponašanje i neracionalno trošenje sredstava. Krupni problemi u ovom izdavaštvu jeste ekspanzija prateće literature i didaktičkog materijala gde je prisutan komercionalizam, nedopustivo bogaćenje, metodičko stvaralaštvo često sumnjivih vrednosti i ugrožavanje materijalnog položaja naših studenata. I na kraju ja verujem gospodine ministre poznavajući vas lično, poznavajući vašu želju, vaše znanje i vašu volju da krenete u sveobuhvatnu reformu obrazovanja, da ćete ići u tom pravcu. Zato i ovo vraćanje studentima ispitnog roka pa i „snižavanje“ bodova ide u tom pravcu. U ime velikog broja studenata, u ime mnogih časnih predavalaca za katedrom, pozivam sve opozicione stranke da u danu za glasanje, da damo svi glas kako bi pridoneli uspehu naših studenata, građana Republike Srbije i države u celini. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala predsedavajuća. Poštovani gospodine ministre, članovi ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, činjenica da je Zakon o visokom obrazovanju donet još 2005. godine sa namerom da bude što više uz saglasnosti sa Bolonjskom konvencijom o visokom obrazovanju. Njegova primena je u prethodnom periodu pokazala određene nedostatke koje ovim izmenama i dopunama pokušavamo donekle da otklonimo. Novine koje uvodi ovaj predlog zakona tiču se situacija da se na ravnopravan način, pored standardnih visokoškolskih ustanova mogu osnivati i visokoškolske ustanove za ostvarivanje studijskih programa za potrebe nacionalne bezbednosti i istovremeno se izjednačava njihov status sa visokoškolskim ustanovama za potrebe policijskog, odnosno vojnog obrazovanja. Istovremeno, kako se studijski programi ne bi bazirali samo na teretskim raspravama i iskustvima,s obzirom da se radi o materiji za koju je neophodna i praksa tzv. iskustvo sa terena, zakon omogućava da najeminentniji stručnjaci, praktičari sa bogatim radom i iskustvom sa terena budu radno angažovani u visokoškolskim ustanovama i godinama sticanjem znanjem prenesu studentima. Na ovakav način se praktično anulira institutu pripravništva nakon završenog fakulteta, jer je dosadašnja praksa bila da se tokom studiranja studenti bave uglavnom teorijskim delom nastave, a da tek nakon završetka fakulteta i zasnivanja radnog odnosa ukoliko uspeju da pronađu posao, tek tada počinju da stiču praktična znanja od starijih kolega. Izmene i dopune zakona omogućavaju da se još tokom osnovnih studija, studentima od strane iskusnih operativaca prezentuje pored teorijskih i iskustva iz prakse. Takođe, u cilju umanjenja efekata ekonomske krize koja se po pravilu najviše reflektuje, odnosno preliva na one koji imaju najmanje prihoda, naš stav je da se mora pomoći studentima da ako ne mogu da unaprede, ono bar sačuvaju stečeni studenski standard, odnosno da ukoliko je student u prethodnoj školskoj godini ostvario najmanje 48 bodova, može u školskoj 2013. - 2014. godini da se finansira iz budžeta. Ovakav stav zakonodavca ni na koji način ne sme da se tumači kao stimulacija za nerad i kao opcija da oni koji manje uče prođu bolje od onih koji su više posvećeni učenju, već isključivo kao mera umanjenja ekonomske krize i što je manje finansijsko opterećenje za studenta i njegovu porodicu u vidu plaćanja visokih školarina i gubitka i prava studenskog standarda. Naročito ističem da je limit od 48 bodova nešto najmanje što možemo da učinimo i pomognemo studentima jer moraju se imati u vidu činjenice koje su evidentne i kojima svi govore, a koje i te kako utiču na uspeh studenata, interpretaciju njihovog znanja i dostizanje tzv. bodovnih kvota, a radi se o sledećem. Skoro na svakom fakultetu postoji po jedan nastavni predmet koji je usko grlo za većinu studenata, na kome uglavnom ispitivači sa minimumom pedagoških afiniteta dozvoljavaju da položi ispit minimalni broj studenata, a najčešće se radi o jednocifrenom broju, dok kandidata za polaganje ispita ima po više desetina. Nemam nameru da narušavam bilo čiji autoritet, ali smatram da je neophodno povući granicu između vrsnih stručnjaka koje nesumnjivo imamo i dobrih pedagoga koje to znanje umeju da prenesu na studente, te da na ispitu na pravi način izvuku to znanje iz studenta. Takođe, broj ispitnih rokova koji je predviđen za jednu školsku godinu nameće neprihvatljiv tempo za studente, jer pojedini fakulteti na određenoj godini imaju po 10 i više predmeta od kojih su minimum polovina dvosemestralni ispiti, pa se sa razlogom pitam koliko ispita u jednom ispitnom roku može da spremi jedan student i da te ispite zaista i položi? Da li smo svesno afirmisali kvantitet na uštrb kvaliteta i da li treba dozvoliti fakultetima da samostalno određuju broj ispitnih rokova u situaciji kada veliki broj predmeta praktično zagušuje normalni tempo u polaganju ispita i koliko ispita student treba da položi u jednom ispitnom roku kako bi zadržao stečeni status, a da ne govorim o masi studenata koji pokušavaju da iz statusa vanrednih pređu u status redovnih studenata? U danu za glasanje SNS će naravno podržati ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Stojanović. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, uvaženi predstavnici Ministarstva obrazovanja, nauke i tehnološkog razvoja, dame i gospodo narodni poslanici, moji prethodnici, kako se ova rasprava već primiče kraju, dosta su se osvrnuli na izmene koje omogućavaju da se broj bodova sa 50 smanji na 48, ali smatram da su se i suviše malo osvrnuli na izmene člana 40. Zakona o visokom obrazovanju i ja bih hteo par reči da kažem upravo o značaju tih izmena i da u potpunosti podržim te izmene. Kao što je poznato, mi danas imamo neuređenu oblast školovanja kadrova za potrebe MUP i kadrove za potrebe nacionalne bezbednosti. Takođe, imamo sa druge strane pravu inflaciju privatnih fakulteta koji školuju kadrove za potrebe organa unutrašnjih poslova i nacionalne bezbednosti. Ako se pogleda praksa u svetu, u zemljama sa razvijenijom demokratijom, videćete da se školovanju ovih kadrova poklanja izuzetno visoka pažnja i da su kriterijumi za osnivanje visokoškolskih ustanova za odabir kadrova i za usvajanje nastavnog plana i programa i te kako pod patronatom države i da se sa jasnim i preciznim smernicama koje profile kadrova treba školovati za potrebe MUP i potrebe nacionalne bezbednosti. Složićete se sa mnom da je ova oblast, kada je u pitanju Ministarstvo odbrane jako dobro uređena, ali problem nastaje po pitanju školovanja kadrova za potrebe organa MUP i kadrova za zapošljavanje organima koji se bave nacionalnom bezbednošću. Mi danas imamo izuzetno veliki broj privatnih visokoškolskih ustanova koje se bave školovanjem pojedinih profila kadrova za potrebe Ministarstva unutrašnjih poslova i potrebe nacionalne bezbednosti, ali bez jasne koordinacije sa nadležnim ministarstvima, odnosno državnim organima i bez gotovo nikakvog uticaja Ministarstva unutrašnjih poslova i organa koji se bave nacionalnom bezbednošću u pogledu zahteva kakve kadrove potražuju ove institucije. Nejasno je koliki je uticaj nadležnih državnih organa na sprovođenju izrade nastavnih planova i programa, kakav je profil stručnjaka koji danas na tim privatnim fakultetima školuju kadrove za potrebe Ministarstva unutrašnjih poslova i nacionalne bezbednosti, kakva je kadrovska baza tih visokoškolskih ustanova. Sva su ova pitanja jako problematična, pa u praksi danas imamo pojavu da se diplome nekih visokoškolskih ustanova koje školuju kadrove za potrebe organa i institucija Ministarstva unutrašnjih poslova i organa koji se bave nacionalnom bezbednošću priznaju i kadrovi sa takvim diplomama se mogu zaposliti u Ministarstvu unutrašnjih poslova, dok diplome nekih drugih visokoškolskih ustanova se ne priznaju, što stvara inflaciju kadrova koji sa svojim diplomama nisu u stanju da zasnuju radni odnos. Poseban problem predstavlja školovanje ovakvih kadrova na privatnim visokoškolskim ustanovama sa aspekta nacionalne bezbednosti. Stoga, potpuno je jasna inicijativa i potpunu podršku zaslužuje ta inicijativa, da se obrazovanju visokoškolskih ustanova koje bi realizovali studijske programe za potrebe Ministarstva unutrašnjih poslova, Ministarstva odbrane i organa koji se bave nacionalnom bezbednošću. Kao što neko ovde reče, mislim da je to kolega Janko Veselinović, osnivaćemo visokoškolske ustanove koje će školovati inžinjere za prisluškivanje. To ili govori o elementarnom nepoznavanju suštine nacionalne bezbednosti institucija koje se bave nacionalnom bezbednošću ili je u pitanju neka zla namera. Takođe je neprihvatljivo da se spočitava da se kroz predlog izmene člana 40, zatim izmene odredbi ovog zakona koje se odnose na broj bodova, želi progurati i izmene člana 40. po kome o osnivanju visokoškolskih ustanova za realizaciju programskih studija za potrebe nacionalne bezbednosti, citiram, kako kaže gospodin Dereta, znaju da prošvercuju izmene zakona. Niko ovde ništa ne švercuje, niko ovde ništa ne želi da uradi ispod žita. Možete pogledati kakva su rešenja u drugim zemljama po pitanju školovanja kadrova za potrebe Ministarstva unutrašnjih poslova i potrebe nacionalne bezbednosti, pa ćete videti da i te kako država brine o tim visokoškolskim ustanovama u organizacionom, kadrovskom, nastavnom iu svakom drugom pogledu, jer su to specifične dužnosti. Mi danas imamo da se radni odnos tih kadrova koji su na raznim fakultetima, državnim i privatnim, završili studije, zasniva po osnovu konkursa. Dame i gospodo, neprihvatljivo je što mnogi koji danas rade u Bezbednosno informacionoj agenciji znaju,da se putem javnog konkursa zapošljavaju kadrovi koji nisu prošli odgovarajuće stručne visokoškolske ustanove koje su isključivo pod patronatomresornih ministarstava, odnosno države, jer su negativne bezbednosne implikacije i te kako moguće i stoga ovu oblast ne treba prepustiti kao do sada raznim privatnim visokoškolskim ustanovama, jer će posledice po nacionalnu bezbednost biti izuzetno velike. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Tanja Radovanović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, kolege poslanici, Vlada Srbije usvojila je Predlog zakona kojim se predviđa da u školskoj 2013/2014 godini studentima bude odobreno šest ispitnih rokova i da, ukoliko ostvare najmanje 48 bodova, mogu da budu finansirani iz budžeta. Upis na fakultet je svakako veoma ozbiljna odluka i svaki njen aspekt treba pažljivo proceniti. Upravo zato na dnevnom redu je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, što je jako bitno da danas bude pred poslanicima na razmatranju. Studenti sa najmanje 48 bodova mogu biti finansirani iz budžeta, a broj ispitnih rokova ostaje šest, predviđeno izmenama Zakona o visokom obrazovanju, čime se stvaraju uslovi za povećanje efikasnosti i efektivnosti studiranja. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u članu 97. tačka 10) Ustava Republike Srbije, kojom je propisano da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje, između ostalog, sistem u oblasti obrazovanja. Zakon o visokom obrazovanju donet je 2005. godine, posle pristupanja naše zemlje bolonjskom procesu, kao procesu stvaranju evropskog prostora visokog obrazovanja i povećanja kompetentnosti evropskih visokoškolskih standarda, uz očuvanje nacionalnih, kulturnih i jezičkih specifičnosti. Donošenjem zakona otpočela je reforma sistema visokog obrazovanja, čiji su se glavni ciljevi sastojali u povećanju efikasnosti sistema visokog obrazovanja, uvođenju trostepenog sistema studiranja, uvođenju standarda i procedura vrednovanja visokoškolskih ustanova. Jako je bitno što je jedan od važnih ciljeva i uključivanje studenata kao partnera u procesu visokog obrazovanja i promovisanju mobilnosti nastavnika i studenta. Vremenom, u procesu primene zakona uočeni su određeni problemi, pa se radi otklanjanja uočenih problema u funkcionisanju sistema obrazovanja pristupilo izradi Zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Ovim zakonom se, takođe, uspostavlja zakonski osnov za osnivanje visokoškolske ustanove za ostvarivanje studijskih programa za potrebe nacionalne bezbednosti, uz izjednačavanje statusa te ustanove sa statusom visokoškolskih ustanova za ostvarivanje studijskih programa za potrebe policijskog, odnosno vojnog obrazovanja. Članom 1. Predloga zakona predviđene su izmene u članu 40. Zakona radi stvaranja zakonskih pretpostavki za osnivanje visokoškolske ustanove za ostvarivanje studijskih programa za potrebe nacionalne bezbednosti i, istovremeno, izjednačava njen status sa visokoškolskim ustanovama za ostvarivanje studijskih programa za potrebe policijskog, odnosno vojnog obrazovanja. Članom 2. Predloga zakona, dodavanjem novih stavova u članu 73. Zakona, propisano je da deo nastavnog i saradničkog osoblja, posebno za stručne i stručno aplikativne predmete, može biti angažovan iz organa državne uprave nadležnog za poslove nacionalne bezbednosti u statusu nastavnika i saradnika sa punim radnim vremenom na visokoškolskoj ustanovi. Članom 3. Predloga zakona menja se odredba člana 6. stava 2. Zakona o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju „Službeni glasnik Republike Srbije“ broj 93/12, tako da je broj ispitnih rokova u školskoj 2013/2014 godini šest,umesto do sada predviđenih pet. Članom 4. Predloga zakona, jer radi zaštite interesa studenata umanjenje efekata ekonomske krize zbog izvesnog finansijskog opterećenja po osnovu plaćanja školarine i gubitka prava iz oblasti studentskog standarda za veliki broj studenata kao izuzetak od člana 88. Zakona, predviđeno je da student može da se u školskoj 2013/2014 godini finansira iz budžeta ako je u prethodnoj školskoj godini ostvario najmanje 48 bodova i rangira se u okviru ukupnog broja studenata, čime se studije finansiraju iz budžeta u skladu sa Zakonom. Bitno je da naglasim da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna sredstva iz budžeta Republike Srbije, s obzirom na to da se broj studenata čije se studije finansiraju iz budžeta utvrđuje u skladu sa odredbama člana 83. st. 3. i 4. Zakona, koji nisu predmet izmena. Imajući u vidu da visokoškolske ustanove pre početka školske 2013. svoj rad prilagode rešavanjima koja su predložena ovim zakonom, predlaže se da Zakon stupi na snagu danom objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“, a pre osmog dana od dana objavljivanja. Srpska napredna stranka je za donošenje ovog zakona po hitnom postupku, a razlog leži u bitnoj činjenici, da se njime uvode izmene u interesu studenatau upravo zato u danu za glasanje Poslanička grupa Srpske napredne stranke će glasati za izmenu Zakona o visokom obrazovanju. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Jelena Budimirović. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovane kolege, poštovani ministre, poštovani građani Srbije, pred nama se danas na dnevnom redu nalaze izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju i u ovom momentu teško je reći bilo šta, a da ne ponovim ono što su moje kolege pre mene u svojim diskusijama izneli, a naravno u prilog ovim izmenama. Moram da napomenem da mi je izuzetno drago zato što je oko ove teme, odnosno oko zahteva studenata postignut širok konsenzus u parlamentu. Kratko ću pozdraviti odluku Vlade Republike Srbije koja je imala razumevanja i izašla u susret zahtevima studenata. Danas smo više puta čuli koliko je obrazovanje bitno pitanje za našu državu i naše društvo. Ministar je u svojoj diskusiji rekao da nam je zajednički cilj da unapredimo obrazovanje i tako treba da bude. Srbiji su potrebni mladi i obrazovani ljudi i treba im omogućiti da se školuju i da školovanje bude na visokom nivou i što kvalitetnije. Obrazovanje jeste i treba da bude investicija u koju svi treba da ulažemo. U vreme ekonomske krize roditelji, koji su ostali bez posla ili imaju niska primanja, teško mogu da izdvoje visoka finansijska sredstva i omoguće svojoj deci da se školuju. Dolazim iz mesta Martinci kod Sremske Mitrovice i nažalost nebrojeno puta sam bila svedok da roditelji moraju da se odriču svega kako bi deci omogućili da studiraju. Izmene, koje omogućavaju da studenti upišu narednu fakultetsku godinu na budžet sa osvojenih 48 bodova, predstavljaće finansijsku olakšicu, kako za roditelje, tako i za studente. Smatram da je ovo jedan bitan korak u rešavanju problema sa kojima se studenti suočavaju i svakako ću u danu za glasanje podržati i glasati za ove izmene i dopune Zakona o obrazovanju. Zahvaljujem se.
Hvala. Đorđe Stojšić nije tu. Reč ima narodna poslanica Ana Novković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, verovatno veliki broj studenata i njihovih roditelja danas sa pažnjom prati ovu skupštinsku raspravu, jer nije im svejedno, jer još uvek ne znaju da li će upisati narednu godinu o trošku države, ili će morati sami da plate ne tako malu školarinu. Želja velikog broja roditelja jeste da im deca upišu i završe fakultet, ali danas to nije ni malo lako, s obzirom na situaciju u kojoj svi mi živimo. Pogotovo je teško roditeljima u unutrašnjosti. Oni moraju da izdvoje dodatan novac za plaćanje stanova, komunalija, hrane i prevoza. Vrlo često deca, pogotovo iz unutrašnjosti, bar zbog toga što roditelji pored tih troškova ne mogu još da im plate školarinu, odustanu od daljeg školovanja i studiranja. Za neke to znači da su izgubili šansu da se obrazovanjem izvuku iz siromaštva u kome žive. Ali, baš zbog svega toga, država ne sme da dozvoli da maltene svakog oktobra studente i njihove roditelje dovede u ovakvu situaciju i u ovakvu neizvesnost. Takođe, moramo da se zapitamo, ja sam i prošle godine u oktobru, kada smo razgovarali o ovom zakonu to napomenula, moramo da se zapitamo šta je to što sve treba da se uradi da bi studiranje u Srbiji bilo brže i efikasnije. Očigledno je da je Ministarstvo prosvete zatajilo i da od oktobra, odnosno septembra prošle godine kada smo doneli onaj zakon, prosto ništa nije urađeno i opet smo se našli u istoj situaciji. Srbija je jedna od evropskih zemalja u kojoj se najduže studira. Oko osam godina je prosečna dužina studiranja. Od fakulteta odustane 45% studenata i samo 10% studenata diplomira u roku. Jedan od razloga za uvođenje bolonjskog sistema upravo je i bilo da se ovo prekine, da se skrati vreme studiranja, da postoje bolji uslovi rada na fakultetima, da se stekne kvalitetnije znanje i da Srbija poveća broj visokoobrazovanih ljudi, koji je kod nas oko 11%, što je znatno ispod proseka u evropskim zemljama. Proces Bolonje kod nas je uveden odavno. Međutim, on do danas nije uspešno implementiran. Primena Bolonje kod nas je doživela mnoge udarce i naišla na brojne prepreke i to prvenstveno zbog nesposobnosti sistema negde da se adaptira i kočnicama koje postoje i na samim fakultetima. Mi i dalje imamo zastarele nastavne planove, neadekvatne udžbenike, rigidnost i samovolju pojedinih univerzitetskih nastavnika i baš zbog toga naši studenti ne dobijaju kvalitetno obrazovanje i, prosto, negde nisu konkurentni na svetskom tržištu. Ono što mene kao prosvetnog radnika posebno boli jeste što negde nije realizovana ideja obavezne prakse. Bolonju su inicirali upravo evropski poslodavci sa željom da studenti kada izađu iz klupa budu osposobljeni da odmah rade. Kod nas, sem retkih fakulteta, državni univerziteti uglavnom nemaju tu obaveznu praksu. Naši studenti kada završe fakultet nisu u stanju da upotrebe naučeno gradivo. Ono što me još više brine jeste što retko pokazuju sposobnost kritičkog mišljenja, inovativnosti i inicijativnosti. Za dugo i neefikasno studiranje odgovoran je ceo sistem i mi to moramo da promenimo. U fokus i centar naše pažnje moraju da se stave ishodi učenja, znanje, veštine i kompetencije studenata. Studijski programi, nastavni planovi moraju da se modernizuju i da se usklade sa savremenim tokovima. Moraju da se uvedu elementi istraživanja, sadržaji koji podstiču preduzetništvo i unapređuju ono što je jako važno, praktične veštine i kompetencije tih mladih ljudi. Svršeni studenti moraju da budu spremni na posao, a ne da imaju neupotrebljiva znanja ili da samo dobiju diplomu. Sama nastava na fakultetu mora da se modernizuje. Ono što je posebno važno jeste da se uspostavi kvalitetna saradnja između profesora i studenata, što ste gospodine ministre, negde i rekli u vašoj izjavi koju sam našla u medijima, od pre jedno dve godine. Ne možemo da dozvolimo da danas u vreme informacione tehnologije, savremene tehnike da dozvolimo da nam se studiranje svede na to da profesor dođe u amfiteatar, održi predavanje za 100, 200, 300 studenata, a da od studenta onda očekujemo da nabuba gradivo i da ga na ispitu bukvalno, samo reprodukuje. Ta vremena su odavno prošla. Navešću jedan primer koji sam pronašla. Na jednom fakultetu od 180 studenata, njih 10 je položilo pismeni deo, a usmeni deo niko. Da li je to normalno? Zaista nisam za drastično spuštanje kriterijuma i hiper produkciju kadrova, ali moramo sve učiniti da se stvori sistem sa jasnim pravilima koji se neće stalno menjati, ali i da omogući da studenti stiču što kvalitetnija znanja i veštine na savremen način. Stalno se pitam da li su studenti u Evropi pametniji i vredniji od naših? Pa, naravno da nisu, ali tamo postoji uređen sistem u kome je student u fokusu i kome je sve podređeno. Ono što je takođe važno i šta moramo da uradimo jeste povezivanje obrazovanja sa tržištem rada. Kada jedan investitor dođe u Srbiju sa željom da ovde otvori fabriku i zaposli ljude, njega pored opštih uslova poslovanja, lokacije i infrastrukture, najviše zanima i obrazovna struktura. Naravno da se najviše traže i visokoobrazovani kadrovi. To smo videli, recimo, na primeru „Mubadala“. Uslov za realizaciju te investicije koja je vredna oko četiri milijarde dolara, jeste da obezbedimo 1.000 stručnjaka koji su, naravno, visokoobrazovani. Ovde bi se pravilo takozvano srce hardvera, što bi značilo da moramo da razvijemo i neke naučne oblasti i to bi predstavljalo pravu tehnološku revoluciju u Srbiji. Pre neki dan sa rukovodstvom ove kompanije i dekanima tehničkih fakulteta, održan je zajednički sastanak na ovu temu. To je pravi način da investitori dođu u Srbiju i zaposle naše mlade visokoobrazovane stručnjake, a ne da nam oni odlaze u inostranstvo. Ne smemo da propustimo šansu da dovedemo tako veliku investiciju i da naše mlade ostavimo ovde u Srbiji. Ovo samo pokazuje da obrazovni sistem i univerziteti u Srbiji moraju da budu fleksibilni i otvoreni sistemi, a ne rigidni, zatvoreni i negde sami sebi svrha. Moramo da se prilagođavamo da idemo u susret savremenim tokovima, da ne dozvolimo da visoko obrazovanje u Srbiji bude plodno tlo sive ekonomije i biznisa, da onemogućimo lako i brzo dolaženje do zvanja i diploma, bez mnogo truda i bez rada. To nas nikako neće odvesti unapred, jer u savremenom svetu cene se znanje, veština i kreativnost. Gospodine ministre, pred vama je velika odgovornost. Prošla nam je godina, ništa nismo uradili. Ponovo smo došli do toga da menjamo zakon i smanjujemo negde kriterijume. Prosto, od vas očekujemo da uradite dosta na tome da naše visoko obrazovanje, naši fakulteti postanu moderni, da studenti mogu da studiraju brzo i efikasno, a ne da se za godinu dana u ovoj sali nađemo sa istom temom. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dejan Nikolić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, nadam se da ćete, gospodine Arsenoviću, dopustiti i vi da ovu debatu ne svedemo na bodove i rokove, iako to od nas danas očekuje gotovo 30.000 studenata, već da o obrazovanju razgovaramo na jedan malo širi način. Gospodine ministre, bez ikakve ideje da vas optužimo za katastrofalno stanje u obrazovanju, moramo da ukažemo na odgovornost koju ste poneli preuzimajući funkciju ministra, jer je vaša polazna tačka danas jako loša. Studenti za koje ste rekli da su u pravu, a pre vas pre jedno 45 godina jedan drugi političar, su danas žrtva loše obrazovne politike unazad deset godina. Danas njihovi roditelji i oni sami plaćaju cenu te neodgovorne politike i nepostojanja kontinuiteta u reformama obrazovanja. Svaki ministar je imao svoje specifičnosti, bez ikakvog plana i strategije. Vlada Zorana Đinđića je 2001. godine pokrenula reformu obrazovanja. Skupština je 2003. godine usvojila dokument po kojem je trebalo ta reforma da teče. Već 2004. godine ta reforma je zaustavljena od strane ministarke koja je htela čak i Darvinovu teoriju evolucije da izbaci iz obrazovnog sistema. Nakon nje ministar koji verujem da nije znao gde se nalazi zgrada Ministarstva prosvete bavio se Kosovom, a uzgred je uspeo da izbaci engleski jezik iz prvog razreda, ne razumejući potrebu vremena u kojem smo tada živeli i u kojem danas živimo. Nakon njega, vaš prethodnik, o kojem danas ne bismo mnogo govorili, zaista smo puno govorili u prethodnih nekoliko meseci, i on je imao svoje specifičnosti. Tako nekoliko ministara u deset godina, svako sa svojim specifičnostima, pokretao je, zaustavljao, pokretao, zaustavljao reformu i danas ne možemo da očekujemo bolje od ovoga što imamo, a pre mesec dana smo malu maturu proglasili velikom sramotom. Ono što se danas dešava ministru finansija je zapravo paradigma za sve one koji su fakultet završili u inostranstvu, žele da se vrate, nostrifikuju diplomu i zaposle se u Srbiji. Mislim da je onaj poziv za sve mlade ljude koji su završili fakultete u inostranstvu da se vrate i pomognu Srbiji danas malo neiskren, jer će i njih sačekati sve one abnormalnosti obrazovnog sistema koje su sačekale i ministra finansija Lazara Krstića. Zaista ne bih više govorio o njemu, jer taj slučaj preti da nanese jednu štetu ugledu Srbije. Zamislite kako će reagovati profesori Jejla kada čuju da jedan od njihovih najboljih studenata danas se u Srbiji zaposlio kao ministar finansija i to sa srednjom stručnom spremom. Ja mogu da zamislim, a verujem da možete i vi. Ali, nije naše da zamišljamo. Naše je da te probleme rešimo. Demokratska stranka je predložila zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju kojim želimo da rešimo problem nostrifikacije diploma. Nikako u parlamentu da dobijemo podršku za taj zakon. Pre nekoliko sati je ponovo odbijen nije dobio podršku da o tome razgovaramo ovde. Mislim da je kriza u obrazovnom sistemu tolika da vi ovaj posao ne možete da uradite sami. Morate da budete fleksibilniji, da otvorite vrata za opoziciju i predloge koje mi danas donosimo. Kolika je zapravo kriza u našem obrazovnom sistemu pokazuje i način na koji je počela naša školska godina. Koliko učenika je počelo školsku godinu bez udžbenika? Nije bilo sredstava ili para da uložimo u knjige i udžbenike, ali zato ima para da ulažemo u neke bezbednosne akademijei modernizaciju zatvora, pa ćemo onda loše rezultate PISA testova da rešimo tako što ćemo da odustanemo od testiranja. Mislim da je to jako loše, jer PISA test pokazuje zapravo koliko su naši učenici osnovne i srednje škole funkcionalno pismeni. Moj apel vama je da ukoliko postoji i dalja šansa da platimo kotizaciju, mi moramo naše učenike da podvrgnemo tom testiranju, jer će zaustaviti tumaranje i pokazati na kom se nivou i gde se danas nalazi naše osnovno i srednje obrazovanje. Umesto da otvorimo temu reforme srednjeg i osnovnog obrazovanja, mi smo jednostavno odustali od testiranja. To vam je kao kada se dete igra, stavi ruku preko očiju, ne vidi vas, misli da vi ne vidite njega i misli da ne postoji problem. Ili, neko reče, kao da temperaturu lečimo tako što razbijemo toplomer. Ne postoji ni jedna poreska reforma ili reforma poreskog sistema koja može Srbiju koja je na kolenima da stavi na zdrave noge sve dok je modernizacija zatvora prioritet u odnosu na modernizaciju škola. Ne postoji poreska reforma ili reforma poreskog sistema koja može da dugoročno pomogne Srbiji sve dok je jedan uhapšeni vredniji od jednog učenika, studenta, nastavnika, postdiplomca. Zato je vaš posao, pre svega, da u to ubedite i one sa kojima danas sedite u Vladi. Morate da dovedete obrazovanje u prvi plan. Zato je vaš posao veliki. Ali, pošto vodite resor sa kojim nije moguće dobiti izbore, zato je vaš posao težak. Ali, imate našu podršku. Želim da fokus pažnje stavim još na dva pitanja. Prvo pitanje je položaj danas u društvu i status prosvetnih radnika. Vrednosti koje nose naši učitelji, nastavnici, profesori, vrednosti koje nose naše škole, fakulteti, univerziteti određuju vrednost naše države. Kakav je njihov status danas u društvu? Umesto da od njih pravimo idole za generacije, mi smo od njih napravili socijalne slučajeve. Vaš je posao je da se za te ljude borite i napravite sistem u kome će se o njima govoriti sa poštovanjem. Naša je obaveza da vam u tome pomognemo. Ruka DS za ovaj posao je pružena. Drugo pitanje, koje želim da naglasim, je zapravo funkcija obrazovanja o rešavanju problema nezaposlenosti mladih ljudi u Srbiji. Danas je situacija da obrazujemo učenike, studente za profile koji nisu potrebni privredi, ni tržištu i obrnuto, ne obrazujemo učenike i studente za profile koji jesu potrebni privredi i tržištu. Došli smo u situaciju da je naše obrazovanje danas generator nezaposlenosti mladih ljudi u Srbiji. Gotovo 300.000 njih danas nema posao, a njihovi roditelji nemaju nadu da će se bilo šta u Srbiji promeniti. Zato je vaš posao jako težak i kompleksan. Ovo pitanje prevazilazi okvire vašeg ministarstva. Vaš je posao, takođe, da uspostavite komunikaciju sa drugim ministarstvima, a koja do danas nije postojala. Takođe, za taj posao imate podršku DS. Kada podvučemo crtu zaključak je vrlo jednostavan. Dovedite obrazovanje u prvi plan, otvorite vrata kabineta za predloge koji dolaze iz opozicije. Moramo da pokažemo da obrazovanje ne nosi stranačke cipele i da nije ofarbano stranačkim bojama. Za taj posao u Srbiji dobićete podršku DS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jelena Travar Miljević.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, predstavnici ministarstva i kolege, danas kada govorimo o izmenama, praktično, četiri člana jednog zakona, reklo bi se da je sve to bezazleno. Ono što očekuje ovo ministarstvo i ministra koji je preuzeo dužnosti pre mesec dana je veliko. Mi, naravno, kao narodni poslanici, isto tako gledamo u ovo ministarstvo i ovog ministra šta će u narednom periodu učiniti. Javna odgovornost za visoko obrazovanje je svakako odgovornost o kojoj moramo razgovarati. Upravo, politika i ministarstvo treba da postave jasne okvire u kojima se univerziteti, fakulteti, kreću. Kada govorimo o mladima, njihov identitet je u direktnoj vezi sa obrazovanjem. Nema spora da je Srbiji potreban svaki visoko obrazovani pojedinac, ali pojedinac kome je obrazovni sistem omogućio da se razvije u profesionalca. To je ono o čemu je govorila moja koleginica. Jasno piše u programu URS da spona obrazovanja i privrede treba da omogući uspostavljanje društva znanja, ali i da stvore uslove da što više mladih, po završetku školovanja, pronađe posao i sebi obezbedi egzistenciju. To je obaveza svih resora. Naravno, negde treba i decentralizovati ove teme i videti šta je to što je potreba svakog lokala i na osnovu toga raditi i obrazovanje. Kada govorimo o ovim izmenama, sa jedne strane, imam dileme, da li je ona potpuna, odnosno koliko je predvidiva. Žao mi je što nemamo neki prelazni period, jer imali smo ga u ovom predlogu. Tu je vaša obaveza kao ministarstva i ministra mnogo veća. Mislim da ćemo doći u situaciju da moramo stvoriti neke prelazne rokove i prelazne periode. Isto tako, došli smo sa pet na šest ispitnih rokova. Ne bih tu krivila studente. Ovo je samo jedne poruka koju mi dobijamo kao sistem i koju šaljemo kao sistem. Nama sistem vrednosti već jeste negde poremećen i ljulja se. Isto tako, od vas očekujemo da u narednih godinu dana iznađete najbolja rešenja. Mora postojati obostrani savez i veza između profesora i studenata. Ne spadam lično u ljude koji tvrde da su svi studenti isti ili da su svi profesori isti. To bi bilo potpuno nekorektno. Postoje ljudi koji obavljaju veoma predano svoj posao i rade ga na najbolji mogući način. Isto tako, postoje studenti koji lakše ili brže savladaju određenu materiju i određeno gradivo. Uloga svih nas jeste da jasno kažemo, već negde od ove godine, šta je to što ih čeka sledeće godine, da ne stvaramo neizvesnost, da ne stvaramo konfuziju ni kod roditelja, ni kod studenata, a ni na samim univerzitetima. Ovim će univerziteti imati dodatan posao, svakako, ali naravno i dodatno zadovoljstvo da sutra iškoluju što veći broj mladih ljudi. Ono na čemu bih ja posebno insistirala je kvalitet obrazovanja koji mora biti podvrgnut stalnoj kontroli. Nema tu razlike da li je to privatni fakultet ili je to fakultet kome je osnivač država. Mislim da kvalitet mora da se unapređuje, ali isto tako i da se prati, da se primedbe i zahtevi studenata uvažavaju, a da ne budu puko popunjavanje nekog upitnika koji sutra niko neće analizirati. To je ono što je našem sistemu potrebno. Potrebna su stečena znanja koja mogu biti primenjivana na tržištu u skladu sa potrebama društva. Dobro je kada pogledamo statistiku. Od popisa 2002. godine, kada smo imali 6,52% visoko obrazovanih, danas imamo, odnosno po popisu iz 2011. godine, 10,59%. Opet ću apelovati na kvalitet, na ujednačenost, na jednake šanse. Znam koliko je teško roditeljima iz jedne od najnerazvijenijih opština, to je moja opština Žitište, da iškoluju visoki kadar, da im omoguće da se školuju, koliko im je posle teško kada njihovo dete ne stekne sve ono i ne ispuni sva ona očekivanja sa kojima je krenulo na fakultet. Tu je zadatak svih nas da omogućimo ovoj deci da ostanu u ovoj zemlji, da steknu praktična znanja, a da univerziteti odgovore na njihove zahteve. Dok god ne promenimo mišljenje da su tu studenti zbog fakulteta, a ne fakultet zbog studenata, nećemo moći da krenemo napred. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, kolege poslanici, ovo izlaganje ću započeti sa jednom konstatacijom, koju su istakle moje kolege poslanici, iz skoro svih poslaničkih grupa, da evo u roku od godinu dana po drugi put govorimo o izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Isti obim promena, dva, tri člana i u septembru i u oktobru. Zašto ističem ovu činjenicu? Da smo mi ozbiljno raspravili još u septembru koji su to problemi u sprovođenju Bolonjskog procesa, da smo sve kapacitete ovog društva, pre svega akademske zajednice, podigli u toj raspravi i pokušali da pronađemo neka rešenja, možda danas ne bismo bili u situaciji da opet razgovaramo sa koliko bodova može student da ostane na budžetu, da li pet, da li šest ispitnih rokova. Ovu činjenicu da mi u roku od godinu dana po drugi put se bavimo ovim zakonom navodi zbog još jedne stvari. Naime, ovakvo predlaganje zakona, gde redovno zasedanje, već drugi put, prekidamo i pretvaramo u vanredno, govorim o Vladi koja u poslednjem trenutku predlaže zakonska rešenja, a u ovom slučaju sa zakašnjenjem. Naime, juče smo, 6. oktobra, usvojili izmene i dopune Zakona o javnoj svojini i u poslednjem trenutku produžili rok za implementaciju tog zakona i na taj način izbegli ozbiljne posledice koje bi nastupile da se to juče nije desilo. Dakle, Vlada se u poslednjem trenutku setila i po hitnom postupku nam uputila zakon. Učestvujući u toj raspravi dobili smo prekor od poslanika većine da bi mi trebali da budemo zahvalni što se Vlada setila da 6. oktobra ističe taj zakon. Ne znam šta danas da očekujemo od poslanika većine, kada kritikujemo činjenicu da je ovo još gora situacija. Akademska godina je počela 1. oktobra. Ovaj zakon, u najboljem slučaju, može biti usvojen 9, 10. oktobra. Dakle, donosimo zakon sa ozbiljnim zakašnjenjem. Ono što je još gore u ovom slučaju, na sajtu Vlade je izašlo saopštenje u kojem se pozivaju fakulteti, bez obzira što zakon još nije izmenjen, da ne dozvole upis studentima sa 48 bodova na budžet i povećanje ispitnih rokova, da oni nastave to da rade kao da je zakon donet. To govori o odnosu ove vlade prema parlamentu, nipodaštavanju parlamenta, javnom ponižavanju, tretiranju parlamenta kao glasačke mašine koja će pokriti odlukom većine svaku odluku koju Vlada donese, pa i ovu – krenite sa upisom studenata, bez obzira što nismo promenili zakon. Taj manir Vlade stvarno brine i to je ono što ja povodom ove rasprave hoću da kažem. Neću da ponavljam ono što su moje kolege i druge kolege, posebno iz opozicionih poslaničkih klubova rekle, da ne vidimo ništa ozbiljno da se radi u visokom obrazovanju. Iako smo doneli Nacionalnu strategiju obrazovanja, prosto nam se čini da je Vlada pojela vreme, najmanje šest meseci u vreme čuvene rekonstrukcije, da se bilo šta ozbiljno tu uradi. Dakle, to je ono što sam htela posebno da naglasim i mislim da je to važno za ovu raspravu. Mene interesuje, kada je Vlada predlagala ove izmene zakona, da li je konsultovala i Nacionalni savet za visoko obrazovanje? Naime, po Zakonu o visokom obrazovanju, nadležnosti Nacionalnog saveta su upravo da prati razvoj visokog obrazovanja i njegovu usklađenost sa evropskim i međunarodnim standardima, da predlaže nadležnom ministarstvu politiku visokog obrazovanja i, pored ostalog, da daje mišljenje o politici upisa na visokoškolske ustanove. Mi smo čuli da je konsultovan KONUS, ali ne i da je konsultovan Nacionalni savet za visoko obrazovanje. Ako tog mišljenja nema, to znači da Vlada urušava ono što smo postavili već do sada u sistemu visokog obrazovanja i to znači da ne treba sa mnogo optimizma gledati ni na sledeće poteze Vlade. Mene posebno, na primer, interesuje imate li mišljenje Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje za uvođenje u zakon i visokoškolske ustanove za potrebe nacionalne bezbednosti, posebno odredbe da nastavu u toj ustanovi mogu da izvode zaposleni u organu državne uprave, nadležnom za poslove nacionalne bezbednosti? Vidim da postoji amandman jednog poslanika većine, koji predlaže da nastavu mogu da izvode zaposleni iz svih drugih državnih organa. O čemu se zapravo radi? Dakle, kroz ove male izmene koje smo imali prošle godine oko upisa studenata, mi u stvari hoćemo na mala vrata da legalizujemo post festum jednu odluku koju je Vlada Srbije donela 30. aprila ove godine i osnovala Agenciju za nacionalnu bezbednost. To je drugi primer kako se Vlada odnosi prema parlamentu. Mi smo ovde glasačka mašina. Treba legalizovati nešto što je Vlada već učinila. Pazite, po tom istom Zakonu o visokom obrazovanju vi niste mogli tu visokoškolsku ustanovu odlukom Vlade osnovati. Da sam u pravu govori upravo ovo zasedanje, ova tačka dnevnog reda, ove izmene zakona, gde se posle šest meseci traži zakonska osnova za takav jedan potez Vlade. Znači, govorim o maniru ove vlade koja stvarno pokazuje jednu neviđenu aroganciju i nipodaštavanje parlamenta. Pri tome, ova vlada govori da je za evropske integracije i evropske vrednosti. Pa, elementarni, osnovni postulat demokratije jeste odnos vlade i parlamenta u kome vlada pre svega mora da poštuje zakone koje je parlament doneo. Drugo pitanje, ne manje važno, kada govorimo o toj visokoškolskoj ustanovi koja je već osnovana, a sada treba ovim zakonom i da je pokrijemo, glasi – da li je takva akademija uopšte potrebna nama? Mi u obrazovnom sistemu, kao što je poznato, u okviru Univerziteta u Beogradu već imamo Fakultet bezbednosti, koji realizuje osnovne akademske i strukovne studije, diplomske akademske studije, doktorske studije, specijalističke akademske i strukovne studije, kao i stručno obrazovanje i usavršavanje. Preko 2000 studenata je na tom fakultetu Beogradskog univerziteta. Takođe, odlukom Vlade iz 2006. godine osnovana je Kriminalističko-policijska akademija, nastala integracijom Više škole unutrašnjih poslova i Policijske akademije za potrebe policijskog obrazovanja, kao i za druge oblike stručnog obrazovanja i usavršavanja od značaja i za kriminalističko-policijske, kako se navodi u aktu o osnivanju, i bezbednosne poslove. Stvarno, da li su nam potrebni inženjeri nacionalne bezbednosti ili smo mi jedna moderna demokratska država koja treba na sasvim drugi način da regrutuje zaposlene u službama bezbednosti, najpre ih ozbiljno selektirajući, a onda obučavajući u skladu sa potrebama, posebnim veštinama i znanjima koje oni treba da imaju? U najmoćnijim službama bezbednosti danas u svetu ta obuka traje 12 nedelja, a mi ćemo upisivati u narednim godinama po 30 studenata brucoša koji će studirati šest semestara. Postavlja se pitanje – da li će oni svi biti zaposleni u BIA ili će otići na tržište rada kao inženjeri nacionalne bezbednosti? Nema apsurdnijeg predloga koji je skoro bio u parlamentu od ovog. Ovo su neke lične ambicije pojedinaca koji su kroz ovaj predlog pokušali sebi da podignu spomenik. Ovaj parlament sebi to ne sme da dozvoli. Na kraju hoću da zaključim. Nažalost, prošla je cela godina, a da ne vodimo ozbiljne rasprave o visokom obrazovanju, ne govorimo koje su nam obaveze iz Nacionalne strategije obrazovanja i da li se krenulo u izradu akcionog plana. Ministar koji je tu od skora, ja mu to ne zameram, navodi nam kako su u nemačkom obrazovnom sistemu gimnazije dominantnije nego stručne škole. To stoji i u našoj Nacionalnoj strategiji obrazovanja, da se upravo u tom pravcu krećemo. Samo je pitanje da li iko išta radi na tom planu. Sa druge strane, EU proglašava svojim osnovnim prioritetom u Strategiji 2020 ulaganje u obrazovanje. Mi ovde od predstavnika Vlade svaki dan slušamo jedno tumačenje javnog sektora, uključujući tu i obrazovanje, kao gole potrošače koje tamo izdržava nekakav privatan sektor i preti se daljem smanjivanju budžeta za obrazovanje. Dakle, nisam uopšte optimista. Sa ovakvom zakonodavnom aktivnošću u parlamentu, kada se radi o visokom obrazovanju, sa onim što nam se priprema kroz mere štednje, nisam optimista da visoko obrazovanje i obrazovanje uopšte u Srbiji čekaju bolji dani. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovana Mehandžić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre i kolege iz Ministarstva, današnje izlaganje ne mogu da počnem u dobrom raspoloženju. Naime, kao što su kolege pre mene pričale i koleginica Lučić, u roku od godinu dana mi se drugi put susrećemo već sa predlozima koji se tiču izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju. Ovo nije prvi put u ovom parlamentu da se isti zakoni menjaju brzo, u rokovima od samo po nekoliko meseci. Treba da se setimo samo Zakona o Narodnoj banci koji je menjan u roku od tri meseca dva puta. Treba se podsetiti i prethodne nedelje, kada smo Zakon o javnoj svojini po hitnom postupku usvojili, odnosno ste usvojili samo zato što se niste na vreme setili da rok ističe sada za vikend, rok koji je bio 24 meseca. Moje osnovno pitanje u ovom delu mog izlaganja tiče se planiranja i organizacije posla koji svako od nas radi. Zašto se ovaj zakon predlaže kasno? Složićete se, danas, 7. oktobra, mi raspravljamo o stvarima koje je trebalo da usvojimo, odnosno koje ste vi morali da predložite mnogo pre 1. oktobra, pre početka akademske godine. Bilo je dovoljno vremena tokom celog leta, tokom septembra meseca da ovaj parlament raspravlja u jednoj opuštenoj i radnoj atmosferi o rokovima, da poštedite studente, da poštedite njihove porodice strepnje da li će i na koji način upisati godinu, da li će biti na budžetu ili će morati da pređu u samofinansirajuće studente. Dakle, mene plaši nesposobnost Vlade da pretpostavi dešavanja samo nedelju dana unapred. To se dešava često, prečesto. Nadam se da se neće ponavljati u budućnosti. Vi ste sami rekli da ne želite da ponavljate greške iz prošlosti. To ste izjavili u javnosti, doduše vezano za malu maturu i skandal koji je bio oko male mature. Čini mi se, da ste već u ovoj situaciji i u ovim dešavanjima pogazili reč koju ste dali tada u javnosti, da nećete ponavljati greške iz prošlosti. Upravo se ponovila greška iz prošlosti i one se na žalost jako često ponavljaju, bez obzira na to što se trudite da očigledno to više ne radite. Ovaj zakon predlažete po hitnom postupku, dakle sada, a ne pre nedelju, dve ili tri, ili mesec dana. Da li je bio veliki problem pretpostaviti da ta akademska godina počinje 1. oktobra. Nadam se da ćete mi dati neki odgovor na ova pitanja. Iako ste već po hitnom postupku ustanovili postojanje Akademije za bezbednost nad kojom upravni nadzor vrši Ministarstvo unutrašnjih poslova, Ministarstvo odbrane, odnosno Bezbednosno-informativna agencija, a ne Ministarstvo obrazovanja, kao što piše u obrazloženju ovog predloga zakona. Zašto niste iskoristili ovu priliku i po hitnom postupku takođe uvrstili i neke izmene drugih članova Zakona o visokom obrazovanju, kao što je npr. nostrifikacija diploma? Znam da su moje kolege o tome ranije pričale i da ste vi najavili novi zakon koji se sprema, i koji verujem da će obuhvatiti sve ovo, ali ne postoji objašnjenje i ne postoji razlog zbog koga vi to niste uradili sada. Ako postoji mesta u hitnom postupku za ustanovljavanje akademije za bezbednost, onda bi moralo da postoji i mesta u hitnom postupku i za olakšavanje nostrifikacije diploma stotinama i hiljadama studenata, odnosno svršenih diplomaca renomiranim fakulteta i univerziteta u svetu koji čekaju na nostrifikaciju diploma. Dakle, mene interesuje zašto su neka pitanja za hitan postupak, a neka, koja se čini da su mnogo bitnija za svakodnevni život naših sugrađana, prosto nisu za hitni postupak? Nadam se da ćete mi na to pitanje odgovoriti. Dalje, ne mogu se ne osvrnem takođe i na to PISA testiranje za koje ste dali neko obrazloženje i dali odgovor, ali opet moram priznati da me oneraspoložilo to što se stalno ponavljaju iste greške. Dakle, i prošle godine smo mi imali priču oko PISA testiranja. Vi ste rekli da greške nećete ponavljati. Ove godine se ponovo ponovila ta ista greška. Moguće je da niste za to odgovorni, ali sama pozicija na kojoj ste trenutno, i posao koji radite upravo podrazumevaju da odgovornost ponesete i za neke stvari za koje neposredno vi sami niste odgovorni nego vaš tim, koji ste verovatno nasledili od svog prethodnika. Zanima me na koji način će taj problem biti rešen. U medijima vidim da će biti pronađena sredstva za PISA testiranje, ali ono što ne vidim jeste objašnjenje kako. Vi ste takođe rekli da za vas obrazovanje nije trošak, već investicija. Ja to ne vidim, prosto, u ovim zakonskim predlozima i u vašim delima, ja to do sada ne vidim i ne vide ni građani. Prvi ispit koji ćete morati da položite po tom pitanju biće budžet za sledeću godinu. Tu ćemo konkretno videti u ciframa koliko je vaše opredeljenje da obrazovanje tretirate kao investiciju, a ne kao trošak čvrsto, i koliko možete da ispregovarate sa vašim partnerima u Vladi, da se to zaista i desi. Verujte ne postoji stvar oko koje se poslanici u ovom domu i građani mogu složiti, kao što je obrazovanje. Moj kolega Dejan Nikolić je rekao, da je ruka DS za saradnju po ovom pitanju pružena. Da mi stojimo na raspolaganju svojim delima, kao što smo i pokazali, jer smo pre šest meseci i više predložili zakonsko rešenje za nostrifikaciju i ubrzavanje nostrifikacije diploma. To što vaši prethodnici, ili članovi vašeg tima nisu radi da to prihvate od opozicione stranke, mislim da ta praksa mora da prestane ukoliko želite dobro ovom narodu. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, zaista ću kratko jer tokom ove današnje rasprave je rečeno i mnogo više od onog što je bila tema same rasprave. Radujem se da je gospodin Toma Jovanović, profesor na Medicinskom fakultetu, čovek koji od ranije poseduje sve kvalitete u nastavi, pa je to i ovom prilikom rekao zajedno sa mojim kolegom Poskuricom. Ono što su njih dvojica rekli daje nadu da će obrazovanje u ovoj državi konačno krenuti sa mrtve tačke. Vrlo mi je drago da sam čuo i od jednog i od drugog da je u planu da se razmišlja o rangiranju fakulteta. Mislim da je rangirati fakultet i na osnovu onoga što se zove egzaktna činjenica, egzaktan podatak, indeks citiranosti uspeh onoga što neki fakultet ili univerzitet školuju, ključni podatak za ono što se zove kvalitet u nastavi i kvalitet u obrazovanju i kvalitetu u školovanju kadrova bez toga da fakulteti, odnosno univerziteti zauzmu svoje mesto, ne može se očekivati da bude ono što se zove obrazovanje na visokom nivou. Novi fakulteti koji se osnivaju, naravno nemam ništa protiv njih, ali moraju biti rangirani zajedno sa ovima. Da bi bili rangirani moraju imati programe, moraju imati tradiciju, moraju biti negde uvedeni u neke tokove koji znače kvalitet, koji znače ono što su oni odškolovali do sada kakvi su njihovi kadrovi, šta su oni uradili i čime su zaslužili da ti novi univerziteti lagano ulaze u društvo onih velikih poznatih i slavnih. Zaista želim da se poštuje kvalitet i da to ide onim načinom na koji se jedino može kvalitet i bodovati i poštovati, a to su rezultati onoga što je svaki fakultet odškolovao. Dakle, kadrovi koji su upotrebljeni, koji su dali svojoj zemlji i konkretno radnom mestu neki doprinos. Voleo bih da u Srbiji ne bude svakoga dana tema menadžeri i menadžment i kupiti, prodati nešto, naplatiti, dovesti strateškog partnera već da krenemo nekada i u kontra smeru. Da upotrebimo već odškolovane stručnjake i da možemo da ono što smo već napravili u proteklom nizu godina da upotrebimo korisno i da oni stvaraju neku novu vrednost, da ne moramo baš sve da uvezemo spolja. Na taj način da uvozimo eksperte od 20, 25 bez referenci koji će se kasnije pokazati da znaju da vode i državu, da voze avion, bez iskustva, bez bilo kakvog znanja o tome. Dakle, što čovek više zna on sve opreznije ulazi u neku priču profesionalizma, u neku priču koja se zove dati doprinos razvoju jednog društva i države. Što se tiče ovih pomenutih rokova, zaista mislim da tu dolazi karikiranja fakulteta, jer nedavno sam čuo studenta koji za jedan dan ima četiri ispita. Mislim da je to zaista karikiranje svega što se zove nauka. U neko vreme studiranja kada je na medicini bilo i 12 rokova mislim da je taj fakultet samo imao visok kvalitet, jer izvinite, jedan ispit konkretno Fiziologija od hiljadu i po, dve strana, ne može se polagati jednom, pa za šest meseci imati pravo da se ponovo polaže. Na kraju krajeva, tada je bio uslov ne 48 ili 50 bodova ili 60, nego svi položeni ispiti pa onda se prelazi u sledeću godinu. Još jedna mala intervencija, pošto nas gledaju i studenti, dobio sam jedno studentsko pitanje iz Udruženja studenata u Čačku koji imaju jednu nedoumicu, a vezana je za kolege koji su upisani 2009. godine i 2010. godine na četvorogodišnje studije i 2010. godine i 2011. godine na trogodišnje studije. I jedni i drugi završavaju iste godine, odnosno postaju apsolventi iste godine. Prvima je omogućen apsolventski staž, a drugima nije, pa su oni u nedoumici, a nisu uspeli od stručnih službi da saznaju da li i oni imaju pravo na plaćeni apsolventski staž ili ne. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo malobrojni narodni poslanici, danas smo imali prilike da ponovo posvedočimo kako izgleda opstrukcija parlamentarnog rada od strane parlamentarne većine i SNS. Danas nemamo odgovor zašto nema razumevanja da se prihvati predlog DS da se ovaj zakon o visokom obrazovanju raspravlja zajedno sa Zakonom o nostrifikaciji diploma. Lošu poruku šaljete, gospodo iz SNS, čitavom svetu, šta će reći Lazar Krstić svojim kolegama sa Jejla - Vratio sam se u Srbiju, ali stranka koja me je pozvala da se vratim, ne želi da nostrifikuje moju diplomu niti da mi omogući da to radim, jer želim da radim sa srednjom školom. To želi SNS, zato što uporno odbija tvrdoglavo predlog DS da se na dnevni red stavi Zakon o nostrifikaciji diploma. Mi njega nećemo da pitamo šta je sa njegovom diplomom kao što smo pitali Tomislava Nikolića, jer njemu verujemo da je završio škole koje je prijavio kada se zapošljavao kao ministar finansija Republike Srbije. To je, nažalost, slika i ogledalo SNS i nju ne može ispraviti čak ni „konkluz majstor“, kandidat za Srpsku akademiju nauka i umetnosti, koji je sada ušao u salu da nam to malo detaljnije objasni. Moram nekoliko stvari da pitam, oprostite gospodine ministre, što neću pitati vas, vi ste tu tek 30 dana, a ja smatram da ste jedan čestit čovek koji ima najbolje namere kada je reč o obrazovanju i predmet moje polemike je ova stranka koja vrši opstrukciju parlamentarnog rada, SNS. Prvo da vas pitam - šta će Republici Srbiji akademija za bezbednost? Kakva je to tvorevina? Čija je to genijalna zamisao? Malo pre sam slušao kako ste sa mukom čitali vaše političke referate koje vam je neko drugi napisao i nisam našao ni slovo objašnjenja šta će raditi akademija za bezbednost, koliko će biti, čemu će služiti ti kadrovi u njoj? Dakle, 30 godina će se produkovati neki kadar sa akademije bezbednosti i dobijaćemo inženjere bezbednosti, godišnje 30, a za 10 godina, svaki će narodni poslanik imati svog svetskog špijuna Aleksu Žunića koji će valjda njega pratiti. Ne razumem šta će 250 inženjera bezbednosti za 10 godina da rade u ovoj zemlji? Da li hoćete možda da snimate drugi deo „Profesionalca“, pa vam trebaju statisti? Da li ćete na fakultet da ih upišete? Što ne vaskrsne Nušić pa da napiše drugi deo „Sumnjivog lica“. Tu je Duško Kovačević, ima „Profesionalac“ da se radi kao „Sulejman veličanstveni“, koliko ćemo kadrova imati, nego odmah vi tamo na toj akademiji da uvedete muzičko i da ih naučite pesmu od Bajage „Pada Vlada“ i to je jedina korist od te akademije koju možemo imati. Drugu korist od te akademije ja ne vidim. Znate o čemu je reč, ja ću da vam objasnim, odnosno koja su obeležja diktatorskih sistema i šta svaki diktator radi? Prvo sebi prigrabi nadimak koji niko drugi u istoriji nije imao, a onda stvara pretorijansku gardu. Ako meni ne verujete, trk u biblioteku, pa pogledajte „Imperator Avgust“, „Kralj sunca“, „Luj 14“, „General Lisimus“, Staljin, „Maršov Broz“, „PPV“, „Aleks Veličanstveni“.
Gospodine Milivojeviću, molim vas, nemojte, hajde da završimo raspravu kao što je tekla do sada, na kraju vi morate da ga posolite, da zasolite i ja moram da intervenišem.
Izvinjavam se gospodine ako me niste razumeli, ja ću ovako da prevedem, u skladu sa zakonom, gospodine ministre, prihvatite amandman DS i obrišite ovu akademiju za bezbednost, zato što mi nemamo nikakvu javnu raspravu o ovome, nemamo nikakva uporedna iskustva. Hajde da čujemo ove genijalce koja služba bezbednosti u svetu ima svoju akademiju? MOSAD, KGB, Francuzi, Nemci, jer tamo ti kursevi traju dve ili tri nedelje i tamo ljude biraju sa fakulteta. Kada završi najbolji fakultet, oni odaberu najbolje, onda odvedu na specijalističke kurseve, na dalje usavršavanje, napredovanje i to napreduju kroz rad u službi, a ne da školuju svoje špijune. U kojoj zemlji mi živimo? Prošli put kada ste bili na vlasti, služba DB je izvršila atentat na Ibarskoj magistrali, imali smo plaćeni eskadron smrti, gde vas je čekao činovnik, sada na šalteru sa policijskom uniformom i mogli ste da naručite ubistvo bilo kog političkog protivnika kod čoveka koji nosi policijsku uniformu. Da vas podsetim na tragičnu sudbinu Slavka Ćuruvije, Ivana Stambolića, atentat na Ibarskoj magistrali, ko će biti profesori na toj akademiji, da li kucate na vrata zaboravljenih asova. Neki od tih će biti profesori na akademiji? Ja nemam poverenja ni u vas ni u vašu politiku, ni u takvu akademiju. Takva akademija služi da se u Srbiji uvede diktatura, ali hajde da se vratimo na ovo zbog čega strepi 30 hiljada studenata ovog trenutka u Srbiji. Na primeru obrazovanja, dame i gospodo narodni poslanici i građani Srbije, najbolje se sagledavaju razmere tragedije koja je nastala u ovoj zemlji posle ubistva Zorana Đinđića, jer obrazovanje je ogledalo ovog društva. Obrazovanje je dobilo najveći zamajac posle 5. oktobra 2000. godine i tu je najviše urađeno, tu smo se brzo vratili u svet. Ukinuli smo najsramniji Zakon o univerzitetu koji ste prošli put doneli. Doneli smo normalan Zakon o univerzitetu. Vratili smo Beogradski univerzitet u društvo evropskih univerziteta gde mu je mesto. Ima li boljeg pokazatelja naše tragedije od obrazovanja? Hoćete da vam pročitam poruku koju mi je poslala jedna građanka. Najbolji komentar Zakona o obrazovanju i o stanju u obrazovanju danas je sledeći – muka je meni Srđane odavno od svega, zar mislite da je meni lako da školujem kćerku na dva fakulteta i na privatnom i na državnom jer ne znam koji će biti važeći kad moja kćerka završi i koji će se više poštovati. To je danas ogledalo obrazovanja u Srbiji. Naravno, ta era obrazovanja u Srbiji, modernog obrazovanja, počela je sa jednim Obradovićem i sa jednim Obradovićem se završila. Samo taj prvi se zvao Dositej, a ovaj drugi Žarko. Ne bih da govorim o tome, dovoljno smo rekli kad smo tražili njegovu ostavku. Neću govoriti ni o diplomi predsednika Republike koja je tek dodatno degradirala obrazovni sistem ove zemlje. Zašto vam smeta to? Gde ćete bolji primer obrazovanja od diplome jednog čoveka? Pošto me molite da vam pročitam šta je kazao jedan od osnivača DS kada je reč o obrazovanju – danas je pamet zapostavljena za račun strpljenja. Hvale se i nagrađuju osobine robova. Škola postaje ogromna vežbaonica poslušnosti. Znanje koje se u njoj stiče savršeno beskorisno, ne toliko po svojoj vrsti koliko po svojoj nekoherentnosti i odsustvu celine. Za one koji retko idu u biblioteku, a hoće da budu akademici, Borislav Pekić. Na žalost, ovo je pisano 20. avgusta 1955. godine. Sada pogledajte 60 godina posle gde se nalazi naše obrazovanje. Nastaviću za one koji retku idu u biblioteku. Mozak jednog maturanta liči na komisionu radnju u kojoj duhovne veličine prošlosti spadaju na prosjački štap, ostavljen na prodaju dragocenosti svog privatnog života. Istoriju ste sveli na brojeve i ona je posvećena sebi samoj, a ne budućnosti. I mnogo toga lepog je kazao Borislav Pekić kada je reč o obrazovanju ali ne samo u ovom eseju ima i „Zlatno doba dijaloga“ koje je napisao i tu ima isto jednu lepu rečenicu koju moram da citiram, zbog Pekića, a ne zbog vas. „Nemati prošlost je ostati bez budućnosti, ali ako tamo ostanemo, ako se tamo zaglibimo, budućnost zbog koje smo se u nju vratili postaće nedostižna, proći će pre nego što shvatimo da je sve sadašnjost, da je sve uvek u istoj ravni gde nerazumevanje onog što je bilo juče jemstvo da ćemo još manje razumeti ono što nas čeka, a najmanje ono što danas radimo.“ Šta da vam kažem danas o obrazovanju. Danas je jedan Balzak lakej koji samo treba da nas odvede do Jakova Ignjatovića. Danas je Njegoš naš umesto da je deo svetske književnosti. Da vam ne govorim o tome da naša deca danas uče brojeve, a ne kako da to što su naučili primene u stvarnom životu. Naš obrazovni sistem suštinski sadrži mnogo mana, da formalno nije mnogo odmakao daleko, da je imao bljesak i uzlet od 2000.do 2003. godinea onda ponovo doživeo sunovrat. Šta da vam kažem, evo za one koji me ne razumeju, opet malo Pekić, pošto ne razumete. Jedan grčki petnaestogodišnjak u vreme Sokrata bio je nesravnjeno više muškarac nego jedan tridesetogodišnjak našeg veka. (Predsedavajući: Gospodine Milivojeviću, molim vas, ja vas molim da se vratite na dnevni red.) Kako obrazovanje mi danas imamo? Mi imamo obrazovanje koje nam pravi eksperte. Šta je o ekspertima, takođe iz našeg obrazovanja neko kazao, jedan veliki čovek, ali mi je zabranjeno da ga citiram, pa ću to uzeti kao svoju misao. Izvinjavam se njemu što pozajmljujem njegovu misao, jer ipak nisam tako veliki intelektualac. Ali, ja danas zaista mislim da naše obrazovanje produkuje eksperte, ali ovaj ekspert, danas označava čoveka koji u svim svojim stvarima izvan svoje struke, apsolutni, neću kazati šta, recimo neznalica, a u struci uzorni amater, proizvodnjom uzornih neznalica koji su lojalni sistemu, i čiji je kreativnost ugrožena, stvara se privid napretka, a kaskanje u mestu postaje dokaz tome. Naše obrazovanje nam daje kadrove koji galopiraju u mestu, ne kaskaju. Srbija s takvim galopira u mestu. I za kraj, šta da vam kažem, ne smete tvrdoglavo odbijati predloge DS, jer mi želimo da unapredimo obrazovanje. Ne zato što je obrazovanje temelj na kome počiva reforma jednog društva, ne zato što hoćemo da obrazovanje svedemo na čitanje referata na palubi „Titanika“ gde ste za sebe uzeli kabinu prve klase, mi hoćemo da obrazovanje bude zaista generator promena u našem društvu. Može li biti obrazovanje generator promena u našem društvu ako se ovako odnosite prema Pekiću, a ovako prema obrazovanju i ako vam ovako iritira jedna reč osnivača DS. I za kraj ovog svog izlaganja, ponovo ću citirati velikog Pekića - ko se ne može uništiti u opoziciji treba ga pustiti da se uništi na vlasti. „Zlatno runo“. Jedini je problem što danas ovi na vlasti uništavajući sebe uništavaju i Srbiju, zato ih ne treba pustiti, danas je meta ista isto je i odstojanje, što bi rekao naš narod, nismo se mnogo pomakli, a „Zlatno runo“ je sve manje, a vi ste uzeli makaze da šišate građane.
Zoran Babić, replika.
Gospodine predsedavajući, ja ću vas zamoliti jednu stvar, ako možete sada, ako ne, konsultujte zapisnik i recite mi u kojem minutu od potrošenih 13, 14, 15 minuta je prethodni govornik govorio o zakonu, predloženom zakonu o kojem mi danas raspravljamo? Šta je to potrebno da bi neko bio opomenut, i da neko skupštinsku govornicu ne koristi za političke pamflete i političko mitingašenje, već da radi svoj posao? Za vas, gospodine ministre, vaše prvo skupštinsko iskustvo i mislim da delimo jedno zajedničko mišljenje, nešto što se ne uči ni u jednoj školi, a trebalo bi i fali, a to je domaće vaspitanje i mislimda je to nešto što fali prethodnom govorniku. Ja sam diplomirani mašinski inženjer, o bezbednosti zaista vrlo malo znam, možda i priznajem da ne znam ništa i to trebaju da rade profesionalci, to trebaju da rade ljudi koji su školovani za to, ali smo danas videli i čuli ponovo miting kolege poljoprivrednog inženjera, pretpostavljam diplomiranog kao što sam i ja, da priča o bezbednosti. Ne možemo da dozvolimo da svi sve svaštarimo ako između njega i bezbednosti postoji konekcija samo ta što je bivši direktor BIA iz istog grada kao i gospodin Milivojević. Jednu stvar koju ne mogu nikako da prihvatim, kada diktator poziva na diktaturu i žali se na diktaturu. Nemojte da gledamo medije, a puni su mediji DS i predstavnika DS, hajde da se pozovemo na ambasadora jedne demokratske zemlje, a to je gospodin Kirbi, ambasador SAD u Srbiji koji je rekao da je diktatura u Srbiji, zar bi mogao Dragan Đilas svakoga dana da kritikuje SNS i Aleksandra Vučića, ali ne treba, ne možemo da slušamo nikoga, samo ćemo da slušamo poljoprivredne bezbednjake ili obrnuto.
Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović, replika. Izvolite.
Dakle, ja razumem da sa stanovišta opozicije treba kritikovati ono što je na dnevnom redu, i naravno postoje neki ekstremniji prilazi u toj oceni i to ne osporavam. Međutim, ne bi mogli da se složimo sa iznetim stavom da je obrazovanje doživelo procvat od 2001. do 2003. godine, naprotiv, to je subjektivni stav poštovanog gospodina Milivojevića, ali stav mnogih danas u Srbiji je sasvim suprotan uz činjenice koje mogu da dokazuju to što pričam, ali neću da trošim vreme na to. Drugo pitanje, pominjanje Žarka Obradovića, prethodnog ministra prosvete u negativnom kontekstu od poštovanog gospodina Milivojevića je nekorektno ako se poredi sa hvalospevom i rečima hvale istog ministra u vremenu od 2008. do 2010. godine. Postoje stenogrami, ja sam zapamtio neke reči hvale u nastupima gospodina Milivojevića, sa jako biranim, lepim rečima, sa elokventnim jednim nastupom gde se uzdizao prof. Dr Žarko Obradović kao ministar. Podsećam da ne bi to trebalo zaboraviti, pa i on da ne zaboravi, bez obzira što svakako uvažavam i poštujem Milivojevića kao opozicionog poslanika koji ima dužnost da kritikuje, ali ima dužnost i da pamti šta je pričao pre toga.
Gospodine Milivojeviću, ja vam neću dati repliku jer ste vi izazvali, prema tome, reč ima narodni poslanik Božidar Đelić. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Dame i gospodo, evo nas pri kraju ove debate i slušajući naročito poslanike većine, stiče se utisak da je sve u redu. Pričamo o problemima, jeste, svakog avgusta pričamo o malinama, pa malo štrajkuju pa se na kraju nađe neko rešenje, a ovde svakog septembra, oktobra pričamo o bodovima, pa ostatak godina govorimo o tome da imamo čvrste kriterijume koje moraju svi ispuniti, a na kraju svi dobro znaju da ćemo popustiti pod pritiskom ovih ili onih. Naravno, ne mogu biti krivi naši studenti zbog toga što je ovakva situacija. Mi danas, čini mi se, sa ovim zakonom dolazimo negde i do limita apsurda rada ovog parlamenta, jer šta piše u ovom predloženom zakonu? To su dve stavke. Jedna stavka jeste da se smanji broj bodova nužan da se pređe u sledeću godinu, a danas, evo nas, mi pričamo o tome, svi su se već upisali. Prvi akt novog ministra umesto da obezbedi, pošto je ministar već 30 dana, a to je da se zakonski stvari promene na vreme i da se upis radi na zakoniti način, jeste bio, nažalost da pozove fakultete da krše zakone. Danas mi raspravljamo o nečemu što se već odigralo. Da li mi trebamo da dalje se rugamo sopstvenom radu i ključnim institucijama demokratije, jer druga stavka u ovom zakonu jeste da se formira institucija koja je već formirana 30. aprila ove godine. Ako se već formirala, da li je ona formirana po zakonu? Ako nije po zakonu, sa kojim pravom je funkcionisala od 30. aprila do danas? To je naročito bitno zbog toga što se radi o instituciji koja je u srcu bezbednosnog sistema. Ako bezbednosni sistem sebi dozvoljava da mimo zakona formira neke institucije, kako onda imati poverenja u njegovu aktivnost prema građanima? Sa ovim izmenama i dopunama zakona došli smo, čini mi se, do tačke apsurda. Od nas se traži da glasamo za stvari koje su se već odigrale. Pitam vas da li je ideja vaše vladavine da nastavimo ovako, da se stvari odigravaju tamo gde im nije mesto? Kakvo može biti poverenje građana Republike Srbije kada vide da se ovde neko igra Skupštinom?Nije ova institucija bez mana, ali ako je ne poštujemo sami, ako većina ne kaže u datom momentu – izvršna vlasti, šta si ovde uradila, ne dozvoljavamo da se rugaš onima koji su te postavili, onda nema razvoja demokratije u našoj zemlji. Nemojte se onda iznenaditi ukoliko postavimo pitanje dobre uređenosti naše zemlje i rizika da klizimo ka autoritarnom režimu. Sa kojim pravom onaj koji vodi ovu agenciju, a danas je ministar odbrane, je napravio ovu instituciju? Mi bi voleli da je i on danas ovde, da nam objasni po kojim zakonima je onda funkcionisali, ko je za to plaćao? Kako je moglo Ministarstvo finansija da plaća za to? Da ne govorim o tome da jedan izuzetak koji se ovde pravi predloženim amandmanom… Sad smo čuli od šefa poslaničke grupe koji je podneo amandman, gospodina Babića, da je podneo amandman u materiji o kojoj ne zna ništa. To ste vi rekli. Pa, ko vam je onda izdiktirao ovaj amandman? Kažite nam, koji je ovo interes, ako to nije poslanik koji je u svojoj zakonskoj funkciji, da po svojoj savesti i, pre svega, svom znanju predlaže izmene zakona koje je njegova većina predložila pre nekoliko dana, pre nekoliko sati? Zar nije i ovo apsurd? Imamo ljude koji zvanično i javno nam kažu – ja sam nešto napisao sa kojim nemam ama baš nikakve veze. Znamo da vam je drag vaterpolo. To znamo. Ne znam kakva je bila vaša aktivnost i uspesi u tom veoma plemenitom sportu, samo znam da bi bilo uputno da u ovome domu govorimo o stvarima koje imaju veze sa zakonom i sa onime što mora biti budućnost. Ovde valjda trebamo da nju uredimo, a ne da pokrivamo protivzakonite poteze izvršne vlasti. Razmislite dobro o tome, jer kada se ovakve granice smatraju rastegljivim, kada neko sebi daje za pravo da na ovaj način posle baci eto neki tekst parlamentu, ne boj se ništa, to ćemo mi kasnije pokriti, onda je sve moguće. Strah me je da ovaj način rada ne nudi ništa dobro našim građanima i to je jedan metod vladanja koji se potvrđuje u poslednjih nekoliko meseci, koji je izuzetno zabrinjavajući. Ako gledamo po suštini stvari, evo još jednog zakona koji je još jedan momenat zastoja i priznavanja nefunkcionisanja jednog sistema. Koliko puta ćemo posle malina da se bavimo smanjenjem broja bodova? Koliko puta? Hoćemo i sledeće godine? Hoćemo ponovo 48? Pošto studenti i profesori i roditelji nisu naivni i oni lepo vide i kakvo je ponašanje ovog doma i ove Vlade, pre svega. Nemojte nam reći da trebamo imati samo reči hvale za prethodnika. Mi smo govorili i proteklih godinu i po dana, a i pre o problemima koji su postojali. Broj dva jedne od stranaka na vlasti više nije ministar. Premijer, kako je rečeno, ga se odrekao. Pa, valjda su postojali neki razlozi za to. Zašto broj dva vaše stranke, koji je bio četiri godine, skoro pet, ministar obrazovanja, nije više ministar? Tokom rekonstrukcije nam niste dali nijedan argument. Samo znamo da je on dao ostavku. Pa, u redu, ali i danas imamo drugog ministra, a ne znamo zašto. Ako je sve bilo tako dobro, kao što kažete, zašto broj dva druge najveće stranke u vašoj koaliciji više nije ministar, očigledno protiv njegove volje? O tome je čak otvoreno govorio i neka mu to služi na čast. Mi ovde nismo i danas zapravo razgovarali o onome što treba da tišti naše studente, njihove roditelje. Kakva je realna situacija? Realna situacija jeste da je procenat ljudi koji imaju visoko i više obrazovanje porastao. Tačno je. Sa šest i nešto porastao je na 10,6%. Da vas podsetim, pre dve godine naslovna strana američkog i međunarodnog časopisa „Time“ je bila- Amerika u strahu, konkurenti preuzimaju vođstvo u svetu. Ključni argument jeste bio to da, za razliku od jedne Koreje koja ima 50% visoko obrazovanih, Amerika je tek na nekih 40%. Jedna Portugalija, koja je bila iza nas pre 20 godina, danas ima tri puta više u procentu visoko obrazovanih. O tome moramo da pričamo, a naročito zbog toga što to povećanje sa 6% na 10,59% nije prošlo bez kontraverzi. Jeste, imamo i ljude koji su na visokim državničkim funkcijama kojima bi bilo veoma teško da objasne kako su diplomirali.Imamo i savetnike premijera koji su odjedanput vaskrsli kao diplomci sa nekih londonskih univerziteta, gde očigledno nisu kročili. To je dodatno ruganje. Da ne govorim o tome da nam premijer ne nalazi ništa interesantnije za Dan za brucoše nego da ide na jedan privatni univerzitet koji je proglasio da privatni univerziteti treba da budu besplatni. Apsurd stvari. I tu smo došli do apsolutnog apsurda, doveli ste ga do apsurda. Mi moramo ode da postavimo pitanje adekvatnosti visokog obrazovanja. Sistem koji vodi do toga da pola mladih nema radno mesto, ne može biti bilo kakvu formu pohvale. Nikakvu pohvalu niko ovde ne zaslužuje. Ovo je kritična situacija, gde pola onih koji dođu da nađu radno mesto ne mogu da ga nađu. Malo je bolja situacija sa ljudima koji imaju diploma visokog ili višeg obrazovanja, ali znamo da nije sjajna. Pa i trenutni ministar je priznao da njegov matični fakultet zapravo ne proizvodi optimalan broj diplomaca svake godine. Javna je tajna da na Medicinskom fakultetu i u Beogradu jedan broj profesora ne stigne na red da predaje godinama. Imamo inverznu piramidu gde je manje onih kojizavrše kao lekar opšte prakse, a znamo da imamo veliki deficit u mnogim delovima naše zemlje i da imamo veliku inflaciju onih sa specijalizacijama koje nisu potrebno, ali to je jak lobi. To je snažan lobi. Uvek se nađe neko da to artikuliše i da kaže da čak nema dovoljno specijalizanata u tom domenu. Zar ne bi morali da se pitate, pošto vi danas vodite državu, a DS od petookotbarskih promena nikada nije vodila kao stranka obrazovanje. To jeste jedna od naših grešaka poslednjih deset godina, to otvoreno kažem. Ja vam garantujem da tu grešku nećemo napraviti u budućnosti. Između 2001. i 2003. godine bilo je napretka itekako i puno otpora, ali se tu bar napredovalo i radilo, eksperimentisalo. Od onda je sve zakržljalo. Danas je situacija da nastavljamo da proizvodimo sa strane i državnih fakulteta armije ljudi za koje svi već znamo unapred da neće biti radnih mesta. To je najgora stvar koju možemo da im uradimo, da dobiju diplomu za koju svi mi znamo unapred da neće biti sankcionisana uspehom na radnom tržištu. Sa tim zaista moramo da prestanemo i radujemo se u DS što ćemo ponovo pričati o visokom obrazovanju. Nije dobro što se ovako ključni zakonmenja svake druge godine. Izglasan je 2005. godine, pa promenjen 2007. godine, pa 2008. godine, pa 2010. godine, pa 2012. godine i sada će 2013. dva puta, ali nema veze, manji je to problemnego da nađemo pravo rešenje za prave izazove koje imamo u našem visokom obrazovanju. Danas pričamo o ovome kao da sutra Vlada neće reći kojim profesorima, učiteljima će biti smanjena plata. To nas očekuje koliko sutra, u 10 ujutro. To je situacija. Solidarni porez će izgleda biti pre svega na teret onih koji trebaju da uče našu decu i naše studente. Šta je bilo sa sopstvenim prihodima univerziteta? Ta debata gde idu školarine, nikad nije zatvorena, ali novac im je uzet. Ono što bi mi, kao opozicija hteli da čujemo to je šta će biti sa našim sistemom i kada se ove promene usvoje? Šta se nazire za budžet u 2014. godini? Ne možete nas ubediti, što je manji problem, nego građane Republike Srbije da vam je znanje na prvom mestu, zbog toga što ste svi vi glasali za rebalans koji je smanjio za još dve milijarde dinara budžet nauke. Po prvi put, od 5. oktobra, naučni su bili dva puta na ulici. To im nije svojstveno. Po prvi put, od 5. oktobra, dobijaju sredstva za materijalne troškove bez kojih ne mogu da rade samo onda kada se digne velika buka, izađu na ulicu i to se u medijima prelama. Zapravo, ovo ministarstvo i ova Vlada zna da reaguje samo na to. Tako i samo tako je uplaćena članarina za časopise koji su potrebni našim naučnicima. Tako i samo tako je malo novca, nedovoljno uplaćeno za Petnicu. Tako i samo tako na kraju smo platili našu članarinu u Cernu. To je realnost, a na sve to, dve milijarde dinara manje sa perspektivom za sledeću godinu, koja je sigurno veoma, veoma zabrinjavajuća. Tamo gde ima novca, tamo gde je prethodna Vlada našla načina da obezbedi sredstva za opremu, potrošna sredstva, jedan broj kapitalnih investicija, kakva je vaša performansa? Periodički centar u Svilajncu, koji treba da pripremi svake godine naše osnovce da kao njihovi vršnjaci svuda u Evropi vide kako se formirala zemlja, da vide nešto o paleontologiji, da vide malo kako je život evoluirao, da vide te veoma popularne dinosauruse, koji su samo jedan način na koji možemo najmlađe da uvedemo u tu materiju. Mesecima, mesecima tražite kriminal gde ga nema. Mesecima odbijate da date šansu našoj deci. Park na Zvezdari, 20 godina betonska avetinja, završen, 16.000 prvoklasnog prostora, nikako da ga otvorite. Obezbeđena sredstva u bloku 26. u Beogradu za 139 porodica koje čekaju 10 godina da dobiju krov nad glavom, niko da završite tu zgradu. Pa, gde je problem? Šest meseci Jedinica za upravljanje projektima, jedan projekat nije započela. Jedan dinar da završi stvari nije obezbedila. Nema para, a tamo gde ih ima ne radite ništa. Ama baš ništa. Naši naučnici dolaze na pola ovog poziva koji je zaključen za period 2010/2014. godine, a da apsolutno nemaju podršku ni sredstva za ono što je bio preduslov da možemo uopšte da ih rangiramo i da ih vrednujemo. Ako je takav odnos prema profesorima, prema naučnicima, ne treba da se mnogo iznenađujemo da se takav odnos posle toga preslikava i na studente. Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, čini mi se da se oko nekih stvari mi slažemo, a to je da Srbija nema budućnost bez znanja, pa ako hoćete i zbog toga što nema ništa drugo. Mi nemamo izbora. U 21. veku bogate nacije su one poput Koreje… (Predsedavajući: Vreme.) … a Južna nije ništa bila bogatija od Severne. To je resurs koji mi moramo da obezbedimo… (Predsedavajući: Vreme.) … dali ste 30 sekundi više. Daćete i meni. (Predsedavajući: Dobro, daću vam da završite misao, samo da vam kažem da je vreme utrošeno.) Znam da volite da me prekidate, ali ja znam šta je vreme i privodim kraju. Molio bih vas da pokušamo u budućnosti, u interesu nacije da ne raspravljamo u apsurdu o zakonima koji više zapravo i ne postoje, jer su se stvari već odigrale i da razgovaramo o realnim problemima i da pokušamo u mesecima koji dolaze, u ovoj neuralgično tački, u ovom domenu koji je samo i samo budućnost naše zemlje, da nađemo zajedno onoliko hrabrosti koliko je potrebno i sredstava da se situacija izvuče iz ove beznadežnosti. Imaćete tu podršku DS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Prethodni govornik je rekao jednu rečenicu – tražite kriminal tamo gde ga nema. Saglasan sam da svako dok se ne dokaže da je kriv da je nevin. To je osnovno načelo. Ali, zbog čega ste tako nervozni? Nema kriminala, nema osuđenih, svi su nevini. Odlično. Nema razloga za nervozu. Mislim da danas ne govorimo ni o jednom zakonu koji se tiču bezbednosti. Govorimo o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Ako je bezbednost u pitanju, vrlo rado ću zamoliti koleginicu Jadranku Joksimović da vam održi onako jedno celodnevno predavanje. Siguran sam da iz njene ekspertize, znanja i svega onoga što ume, da će te izvući koristi. Neću se više javljati za reč, osim što ću reći dve stvari. Spočitana je SNS opstrukcija. Danas sam se izvinio u ime troje kolega koji su zbog problema u saobraćaju zakasnili na sednicu u 10,00 časova. Izvinio sam se i studentima i građanima Srbije, ali je opstrukcija onda kada se insistira na nekom zakonu i bude se prisutan u sali, a kartice se ne ubace zbog sitnih političkih poena opstrukcije od sat ili sat i po koliko je trajala. Završiću okrenutom rečenicom gospodina Pekića, prema kojem imam veliko poštovanje koja može da glasi – ono što nisu uspeli da se unište dok su bili u vlasti, dotukli su u opoziciji.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, po Poslovniku.
Povređen je član 107. Gospodin Đelić je verovatno, ne namerno rekao kako DS nije učestvovala u obrazovanju …
Molim vas gospodine Šajn, nemojte repliku, reklamirali ste Poslovnik. Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Mislim da je ova rasprava na kraju kada smo došli do suočavanja sa onim što je još jednom jedna tužna istina svega što se dešava i koliko je Vlada nekompetentno i loše radila, opet smo se suočili sa dobacivanjem, uvredama i svim onim ružnim stvarima na koje niste reagovali predsedavajući. Jedan poslanik iz vladajuće većine uporno viče iz svoje klupe kako će on nas procesuirati. Kažem vama, ne njemu, da je to ne samo ispod svakog nivoa i ne samo da je u modelu njihovog ponašanja i razmišljanja, nego što oni uporno pokazuju ko su i šta su i kako zamišljaju pravnu državu i državu Srbiju u kojoj žive i funkcionišu kao narodni poslanici. Ponavljam vam, ne vama lično, pošto sam apelovao uključujući i predsednika Skupštine – nemojte više dozvoljavati linč DS zato što taj put i taj bumerang koji bacaju na nas će im se vratiti višestruko. Niste gospodo bili sposobni da dovedete svoje poslanike i onda ste krenuli da optužujete DS. Nema ovo veze sa bezbednošću, ali je vaš amandman i te kako u vezi sa bezbednošću. Molim vas, nemojte nam dovoditi Jadranku Joksimović, ako Boga znate. Treća stvar, povucite taj amandman da bi ovaj zakon bio ono što treba, pre svega nešto što pomaže našim studentima, bez obzira što ste ignorisali pitanje nostrifikacije, ali bar povucite tu stvar koja nikakve realne veze nema sa visokoškolskim sistemom u Srbiji, što su moje kolege vrlo efikasno i pokazale. To je ono što možete uraditi korisno za ovu državu i za ovaj parlament. (Predsedavajući: Vreme.) Sve ostalo, ovi tužioci i policajci amateri neka vežbaju u okviru svog glavnog odbora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, slažem se da ćemo svi podržati studente. Dakle, umesto pet imaćemo šest rokova, umesto 50 bodova imaćemo 48, ali veliko je pitanje da li će to rešiti problem našeg visokog obrazovanja. Da li će to visoko obrazovanje biti dostupnije, da li će oni imati dovoljno novca? Mislim da imamo talentovane i pametne i studente i profesore. Problem je država koju smo zatekli i veliki je problem da li u ovoj državi uopšte ima države? Naša energija je u nama samima. Ukoliko mi ne organizujemo državu koju smo zatekli u sopstvenom rasulu, niko nam sa strane, sem nas samih, neće pomoći. Ne može visoko obrazovanje školstva, posebno visoko obrazovanje, da bude van društvenih tokova i negativnih društvenih pojava koje su se pojavile, da kažem, od početka devedesetih godina, pa do dana današnjeg. Slušajući neke moje kolege gotovo da sam pomislio da su sada ovu državu vodili marsovci, pa su sve negativne pojave nastale u poslednjih godinu dana, uključujući i one koji dodiruju visoko obrazovanje. Oni su imali priliku da organizuju svoju državu na način na koji su je organizovali. Naši studenti i naši profesori, gde god odu smatraju se talentovanima i uspešnima. Jedino taj uspeh ne mogu da naprave u svojoj zemlji i mislim da ništa nije ni do studenata, ni do profesora, sve je do nas samih, do naše energije i naše organizacije. Ne mogu da se složim da je ova država diktatorska, da ima diktatora. Da bi država imala diktatora jedna osoba mora da bude predsednik države, predsednik republike i predsednik partije. Od Borisa Tadića pa na ovamo mi takvog državnika nemamo. Ako tome dodam da jednog diktatora, da bi bio uspešan diktator i da bi ga drugi smatrali za diktatora morao bi da ga odlikuje drugi diktator. Posle odlikovanja koje je Boris Tadić dobio od Gadafija, ne znam ni jednog diktatora u Srbiji koji je dobio odlikovanje od drugog diktatora. To je poslednji čovek sa tim obeležjima koje diktator obavezno mora da ima, koga sam ja upoznao i na sreću ispratio u političku prošlost, a koliko vidim nije odgovarao ni sopstvenoj stranci, jer su ga oni brzo posle prestanka te diktature, kad je to drvo neslobode, kako Borislav Pekić kaže slomljeno, kako je rekao onog 9. marta, treba ga lomiti…
Gospodine Rističeviću, i vas moram da upozorim.
Dobro. Izvinjavam se i vama, a i pokojnom Pekiću, jer sam bio prinuđen da ga citiram. Prelazim na ono što je tema o dostupnosti visokog obrazovanja. Pošto sam ja predsednik Narodne seljačke stranke, ja mislim da ovaj zakon koji menjamo, dopunjavamo treba dopuniti ubrzo još jednim. Treba omogućiti studentima iz unutrašnjosti, studentima sa sela, studentima iz radničkih porodica kojih je sve manje, gotovo se na prste mogu prebrojati studenti iz poljoprivrednih domaćinstava, treba omogućiti pozitivnu diskriminaciju. Ja sam takve amandmane predlagao, ali su oni proglašeni neustavnim. Određene grupe su na isti način pozitivno diskriminisani i mislim da svako ko dođe sa sela, svako ko dođe iz radničke porodice, treba da bude pozitivno diskriminisan, da mu se unapred da određeni broj poena, jer nije isto kad vam je fakultet iza ugla i nije isto kada putujete dnevno tamo i nazad tri do četiri sata od kuće do fakulteta. Za ta tri, četiri sata u toku studiranja što provedete u putu možete maltene i da završite fakultet. Ukoliko ne želite da putujete dva, tri ili više sati, ukoliko živite u unutrašnjosti, onda morate da imate roditelje sa parama, a takvih roditelja koji imaju pristojne plate je sve manje. Mislim da je došlo vreme, ako ne sada, a ono ubuduće ovaj zakon da prilagodimo i tim društvenim okolnostima, a posebno treba favorizovati studente koji dođu iz unutrašnjosti sa sela, koji budu studirali poljoprivredu, prehrambenu industriju, odnosno profesije koje se zapošljavaju u poljoprivredi, preradi i prehrambenoj industriji. Samo takvom vrstom organizacije možemo pomoći i studentima i državi. Možemo tako spojiti i obrazovanje i populacionu politiku. Na takav način možemo oživeti selo. Ukoliko se oni sa tim stečenim znanjem vrate na selo i ne putuju kao oni putujući agronomi koji su putovali ne znam koliko da dođu do sela, samo tako oni svojim znanjem mogu da pomognu i sebi i svojim bližnjima. Ja ću se ubuduće zalagati za to i dalje, za takvu vrstu pozitivne diskriminacije, ne samo za seosko stanovništvo, ne samo za radničke porodice, već i za druge ugrožene grupe, hendikepirane, koje u ovom trenutku, čini mi se, a to gospodin Šajn zna bolje od mene, imaju neku vrstu pozitivne diskriminacije. Mislim da to nije protivustavno. Na kraju, da zaključim, mnogi velikani su rođeni na selu, mnogi su osnovnu školu završili na selu, mnogi naučnici, mnogi umetnici i prava bi bila grehota da ove moje ideje jednog dana ne budu pretočene u delo. I sam Borislav Pekić je došao iz Bavaništa u Beograd, gde je završio gimnaziju, a kasnije i fakultet. Na kraju ću završiti, ovo je visokoobrazovana osoba u Narodnoj skupštini koja prstom narodu pokazuje šta misli i o Narodnoj skupštini i o narodu koji Narodna skupština predstavlja. Boris Pekić, koji je studirao kliničku psihologiju, sigurno na ovakav primerak visokoobrazovane osobe nije naišao. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika.
Postoje razne stvari u našem parlamentarnom životu. Neki ljudi i pojave uspeju svaki put da nadmaše sva čuda do sada viđena u ovoj skupštini. Sva je sreća što ova skupština u tome ne obiluje previše. Mislim da je to suviše za prosečnog građanina Srbije da prati ovaj užas koji se ponavlja sporadično. Ono što je sigurno je da se nekoliko univerzuma paralelnih sudarilo u situaciji kada je prethodni govornik govorio o visokom obrazovanju. To je sigurno. Ono što je takođe sigurno, ja se ne javljam zbog njega, Boris Tadić nikada ni u priči, ni u šali, ni u doskočici, ni u nedostatku njihove kulture i obrazovanja ne može biti u istoj rečenici sa rečju diktator. On je demokratski izabran čovek i vrlo frigolentna, široka definicija diktature me je zaista zabavljala, ali moram da kažem da postoje i neki sadašnji ljudi koji vode ovu zemlju, koji su dobijali odlikovanja od Vojislava Šešelja. Da li njih to čini diktatorom, možda u to vreme? Ono što je sigurno je da diktatura nema svoje oblike. Ona u Srbiji ne postoji, ali nažalost građana Srbije, put kojim mi hodamo polako nas uvodi u taj sistem. U diktaturi može biti i na slobodnim izborima da čovek pobedi. Diktatura može da podrazumeva i par slobodnih medija. Diktatura može da podrazumeva i situaciju u kojoj oni koji su protiv su kriminalci, oni koji su jedini ispravni i pravi. Mislim da ste i vi kao predsedavajući ovde čuli strašne stvari u poslednjih šest, sedam minuta na koje se ne treba osvrtati, ali je jako štetno da se izvlače ljudi, njihova časna imena i njihove časne biografije i stavljaju u kontekst od strane onih koji se u Jajincima smeju grohotom dok 80.000 mrtvih leži pred njima. To je ispod svakog nivoa.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, po Poslovniku.
Poštovani gospodine predsedavajući, reklamiram povredu člana 96. koja kaže da narodni poslanici naizmenično, prema tome da li podržavaju ili osporavaju predlog, što navedu u prijavi za reč, prijavljuju za reč. Mislim da je gospodin Rističević bio prijavljen kao 25, onda je valjda otišao da kupi „Orbit“ žvake, pa se vratio u salu kada sam ja govorio, onda je propustio i gospodina Đelića. Nemam nikakav problem da on bude kokuz majstor, to je kandidat za predsednika SANU SNS i treba takva intelektualna gromada da nam održi predavanje. Povređen je i član 107. koji kaže da je govornik dužan da na sednici Narodne skupštine poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Njegovo je legitimno pravo da pokazuje srednji prst Narodnoj skupštini i građanima Srbije, da ide na Jajince i da se smeje sa predsednikom Srbije žrtvama i streljanima. To je njegovo legitimno pravo. To govori o njemu, a ne o nama. Nemojmo mi da mu dozvoljavamo da od Narodne skupštine pravi farmu. Ovde ipak nema veterinara, samo stočara.
Gospodine Milivojeviću, jeste delimično u pravu. Što se tiče redosleda govornika, ali je ustaljena praksa, vi ste to tražili, udovoljavali smo promenu redosleda, zamenu imena lica, iz opravdanih razloga Marijan nije mogao da prisustvuje, a onda je po Poslovniku predviđeno da tek može na kraju da govori i zbog toga sam mu dao reč. Smatram da nije povređen Poslovnik, a vi možete, ako želite, da se u danu za glasanje izjasnimo da li je izvršena povreda Poslovnika ili ne? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Čuli smo različite definicije diktature, ali nekako u svim tim definicijama mogao je da se postavi znak jednakosti sa Srbijom do maja 2012. godine. Da li je diktatura kada je jedan čovek bio sve, i predsednik države, i predsednik Vlade, i predsednik političke stranke, ili je diktatura onda kada na teškim izborima, veoma teškim, i u teškim uslovima pobedi Tomislav Nikolić, pa podnese ostavku i izađe iz SNS koju je napravio? Zato što želi i zato što se ponaša kao predsednik svih građana, a ne kao predsednik jedne političke grupe. Da li je diktatura kada je političar vlasnik medija, kao što smo videli iz nekih skoro ugašenih novina? Da li je diktatura kada je predsednik političke stranke vlasnik kompletnog medijskog prostora u jednoj državi? Šta je diktatura? To? Da li je diktatura kada, a učestovao sam u formiranju SNS i, hvala Bogu, sada će 21. oktobra biti pet godina od osnivanja SNS, smo se borili, kada smo crvenim slovima beležili, onda kada smo mogli, kada dođemo do nekih medija do maja meseca 2012. godine, kada nismo mogli da prođemo pored zgrade RTS i drugih medija? Da li je diktatura to što ste vlasnici u medijima? Stavite prst na čelo prenego što stavite definiciju diktature.
Gospodine Rističeviću, vama neću dati repliku. Vi ste izazvali repliku. Gospodinu Milivojeviću nisam dao repliku, jer je izazvao repliku. Nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Nadam se da ćemo ovim završiti još jedan krug besmisla koji nameće SNS. Nadam se. Naime, toliko je bilo strašno u toj diktaturi da danas čovek koga branite jeste u Srbiji, ali mi ne pričamo o njemu, on je engleska kraljica. Mi pričamo o vašem šefu. Taj čovek jeste sve u Srbiji kako ste rekli. Imamo britanskog bivšeg ambasadora koji kaže da otprilike to tako izgleda kada se već pozivate na američkog da to nije tako. Znate šta, to je sada na građanima Srbije kako će šta da razumeju i prihvate i da eventualno odbace. Jeste kuriozitet da smo mi svi danas u Srbiji dočekali da bivši radikali se pozivaju na američkog ambasadora. To je napredak. To je velika stvar. Ono što je isto strašna stvar, koju stalno radite, a to je kako DS, insinuirate, kontroliše medijski prostor. Super ga kontrolišemo. Svaki dan smo na naslovnim stranama tabloida, a naši ljudi se hapse bez osnove. Samo vas pitam – gde to ima, kakva je to kontrola, kakva je to situacija kada je na svim kanalima samo jedan čovek, Aleksandar Vučić? Inače, „drvo ne slobode“, moram to da kažem na kraju, je rekao Mihiz, a ne Pekić. To vi ne razumete, pošto to na farmi nema. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, povreda Poslovnika.
Složiću se da sam napravio lapsus i da je to bio Mihiz. Taj govor sam slušao, ali zapravo oko diktature, to drvo ne slobode itd. Reklamiram povredu člana 104. Ukoliko vi kažete da ćemo završiti sa replika, voljan sam da od ove replike odustanem samo uz jednu ispravku, kažem, da na fotografiji sa srednjim prstom, koji se pokazuje Narodnoj skupštini, nisam ja, nego Srđan Milivojević. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika i završavamo sa replikom.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Kratko ću. Razumem zabrinutost kolega, nije lako sa 25, 26% na 15, 16, pa na pet, šest, pa borba za cenzus, pa ispod cenzusa, znate, a kad naviknete na beneficije, automobile, kabinete, plate, putovanja, teško je to. Teško je to kad se zaljulja, znate, odmah prorade neki porivi, proradi neka mržnja, proradi nešto da je to dedovina, ali nije država Srbija dedovina, ona je svih građana. Nije to dedovina samo DS. Nekako ste ostali bez odgovora na pitanje… Do pre mesec dana je predsednik DS, gospodin Dragan Đilas, rekao da je Aleksandar Vučić najbolji iz SNS, da podržava borbu protiv korupcije, da sve što radi gospodin Vučić da je to dobro. Šta je to odjednom? Kako smo mi to iz jedne hvale prešli odjednom u diktaturu? Kakav je to strah? Kakva je to spoznaja? Šta je to? Razumem vijuganja u politici i traženja puta, nesnalaženja u opoziciji, polako, vreme je pred vama. Prvih 20 godina u opoziciji je teško, navići ćete se vi, ne brinem ja za vas. Posle 20 godina biće sve u redu, ali samo da vidimo koji su to razlozi promena politika od dana do dana, između jutra i večeri. Šta je to da između nečeg najboljeg iz SNS, naravno da je najbolji zbog toga i predsednik SNS, odjednom dolazimo do engleske kraljice ili do uvreda tog tipa? Gospodo, to više govori o vama nego o SNS i Aleksandru Vučiću.
Završavamo sa replikama, molim vas. Nećemo više. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo? Reč ima ministar Tomislav Jovanović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi poslanici, mislim da sam dužan da iznesem nekoliko nedoumica ili nerazumevanja onoga što je naravno iz najbolje namere izrečeno. Moj prvi radni dan kao ministra je bio da budem na sastanku KONUSA. Kada su izneseni stavovi vezani za smanjenje ovog famoznog kredita na 48, tada sam zamolio KONUS i Studentsku organizaciju da organizuju zajednički sastanak i da predstave predlog. Oni su to učinili tek 16. septembra. U ponedeljak 14. oktobra počinje školska godina za drugu i više godine studija. Dana 30. septembra i 1. oktobra je počela školska godina za prvu godinu. Kao što znate, svi mi koji smo prošli studije, po oktobarskom roku koji se završava u petak, počinje i školska godina za drugu i više godine. Studentima smo poslali uputstvo, odnosno dobili su fakulteti uputstvo da evidentiraju kandidate koji mogu da se upišu posle ovog donošenja izmena zakona. Upisan je kandidat kada se upiše u glavnu evidencionu knjigu na fakultetu. Sada su evidentirani kandidati za upis. Zbog čega? To vam govorim odgovorno, jer sam slučajno, odnosno nije slučajno, nego namerno šef Katedre za fiziologiju Medicinskog fakulteta. Mi smo dobili spisak potencijalnih kandidata kako bi mogli da organizujemo nastavu, da se pripremimo za broj studenata, pošto je nastava na mom predmetu i teoretska sa 16 studenata, seminarska nastava i predavanja. To je ono što moramo da znamo. Naravno, insistirao sam da dobijemo predlog KONUS i Studentske organizacije, koji su zbog istovremenih obaveza, diskusije po predlogu izmena zakona, pomerili, odnosno zbog njihovih termina smo pomerili rok za usvajanje do 1. oktobra, usvajanje te završne diskusije ili javne diskusije. Na drugoj sednici KONUSA u Vrnjačkoj Banji je bio prisutan i predsednik Nacionalnog saveta, koji je u ime Nacionalnog saveta podržao predlog studenata i KONUSA, tako da je učešće Nacionalnog saveta u potpunosti ispunjeno. Meni je drago da je Centar za promociju nauke pre neki dan u velelepnom prostoru Narodne banke Srbije održao velelepni naučni skup ili promovisao nauku, međunarodni skup gde je prisustvovalo 14 ministara prosvete i desetak ambasadora. Nadam se, gospodine Đeliću, da niste bili na tom sastanku, ali je bio velelepni skup u prostorijama Narodne banke Srbije. Gospođa Drecun je verovatno zaboravila da vas pozove. Ukorićemo je. Što se tiče Tehnološkog parka na Zvezdari, moje insistiranje je da se on što pre useli. Moje lično insistiranje je i da se taj famozni park, da se definitivno reše problemi imovinsko-pravni u Svilajncu i da se to da na korišćenje deci. Naravno, ja sam na otvaranju nove zgrade rektorata, u koju je Vlada Republike Srbije uložila 80% sredstava, 20% pokrajinska vlada, preneo poruku Vlade da ćemo mi, i pored problema koje imamo sa Tehničkim fakultetom u Novom Sadu, nastaviti i završiti drugu fazu Tehnološkog parka u Novom Sadu. Mislim da je to ono što je započeto i to moramo da nastavimo i da završimo. Sve je to neko započeo, a neko mora i da završi. Ja ću da insistiram i prenosim da to moramo pošto poto da završimo. Mislim da u Srbiji nedostaje mnoštvo kadra, i srednje obrazovanog i visoko obrazovanog. Trebamo zajednički da učinimo, da kažemo koji to kadar nedostaje. Naše škole, i srednje i fakulteti, moraju da se prilagode novim uslovima, uslovima potrebama našeg tržišta, a pogotovo ne smemo zaboraviti da to što imamo sada već se prepoznaje u svetu. Ponovo nam se vraćaju strani studenti. Ovaj interes desetak hiljada studenata da dođe da se školuje kod nas je pokazatelj za to, ali ćemo ih primiti, ne odmah, nego pošto razradimo naše mogućnosti, shodno njihovim potrebama, da se tih desetak hiljada studenata ne završi na samo jednoj generaciji, nego da nastavimo da proširimo saradnju u školovanju stranih studenata. Mi se već pripremamo za Projekat „Horizonti 2020“. To je novi projektni zadatak. Odbori i Ministarstvo je preuzelo da to reši i da se na vreme prijavimo u narednoj godini za novi evropski projekat, koji nam otvara potpuno vrata konkurisanja našim naučnicima, konkurisanja ravnopravno sa svim ostalim u okviru evropskih projekata koji su veliki projekti, visoke vrednosti, a daju nam ravnopravnost, potpuno ravnopravnu ulogu. Danas sam imao prilike da čujem, odnosno, kroz diskusiju smo čuli niz pravaca strategije. Strategija obrazovanja je usvojena, a ja vam se zahvaljujem na nizu predloga koji predstavljaju i pravce realizacije te strategije. Predlozi su sa svih strana bili korisni, a danas smo, ubeđen sam, zajedno poslali poruku nade i izvesnosti da obrazovanje, nauka i tehnološki razvoj imaju nadu i imaju smisla u Srbiji. Pogotovo smo poslali poruku najmlađima, poruku tolerantnosti. Ono što nam nedostaje, nedostaje najmlađima, a moram da kažem i o tome. Poslali smo odavde svi poruku, odnosno vi, a ja slušao, poruku tolerantnosti, dali im primer da im ugled bude najbolji, koji su ostvarili kroz obrazovanje, kulturu i nauku, a da im nikako ne smeju biti primer oni koji ne poštuju tolerantnost, koji ne priznaju rasne i bilo koje druge razlike, ono čime su, nažalost, zapljusnuti sa svih strana, i u kući i izvan kuće i u sredstvima informisanja. Ako smo, a ubeđen sam da smo najmlađima poslali tu poruku, ja vam se svima zahvaljujem. Hvala vam lepo.
Hvala, ministre. Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ODLUKE O IZMENAMA ODLUKE O IZBORU ČLANOVA I ZAMENIKA ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE Primili ste Predlog odluke, koji je podnela poslanička grupa DS. Pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika. Vreme ste dobili u materijalu. Saglasno članu 192. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Borislav Stefanović, predsednik poslaničke grupe, želi reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke. Sa radom nastavljamo u sredu, 9. oktobra 2013. godine, u 10,00 časova. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rado Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 101 narodni poslanik, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pored predstavnika predlagača, prof. dr Tomislava Jovanovića, ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, pozvao da sednici prisustvuje i: dr Slobodan Stupar, pomoćnik ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, Željka Knežević, sekretar i Vesna Lukić, viši savetnik u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima po prvoj tački dnevnog reda – PREDLOGU ZAKONA O IZMENI I DOPUNI ZAKONA O VISOKOM OBRAZOVANjU. Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.