Zahvaljujem. Poštovani predsedniče, predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo obavešteni iz medija, nezapamćena oluja, vrlo jako nevreme, neki čak i nazivaju tornadom, je pogodilo naseljeno mesto Torda u opštini Žitište, u blizini Zrenjanina, za vikend… (Predsednik: Izvinite samo sekund. Molim narodne poslanike za malo pažnje.) Tačnije, u nedelju popodne za Uskrs, nevreme je bilo tako jako da je čupalo drveće, rušilo krovove. Prema za sada nezvaničnim informacijama, u naseljenom mestu Torda je oštećeno više od stotinak kuća i pomoćnih objekata. Kao što sam rekla, počupano je drveće, iz krovova su odleteli crepovi, čak i delovi nekih kapija, i ono što je još strašnije i čega smo svi svesni u takvim mestima ima dosta i starijih trošnih kuća i kod nekih od njih su čak i zidovi potpuno urušeni, pali su. Kažu meštani da je zaista prava sreća što u tom nevremenu nijedno fizičko lice nije stradalo. Iz preventivnih razloga, u nedelju popodne je isključena čak i ulična rasveta u Tordi da ne bi došlo do daljih komplikacija, odnosno eventualne nesreće sa strujom. Moram da naglasim da su stanovnici, meštani tog sela sa baterijskim lampama bili na krovovima i pokušali da saniraju to što je bilo moguće da vrate crepove. Svakako, na ovom mestu moramo da pohvalimo zajedništvo tih ljudi, samih meštana, koji su, svako od njih ko je iole sposoban za rad je bio na krovu da pomogne komšiji, prijatelju ili poznaniku. Ovo, doduše, nije prvi put da ovo naseljeno mesto pogodi ovakvo nevreme, ali nikad nije imalo ovolikih srazmera i zaista, materijalna šteta koja je načinjena nikad nije bila ovako velika. Zbog toga je u nedelju popodne, predveče proglašeno i vanredno stanje u opštini Žitište, koje je nažalost jedna od najnerazvijenijih opština u Republici Srbiji, pa je zaista tim ljudima pomoć sa svih strana više nego neophodna. Za sada je iz opštine Žitište, kao i iz opštinskih javnih preduzeća, stigla pomoć u Tordu u vidu materijalne pomoći, materijala, crepa i neophodne radne snage. Zaposleni u javnim preduzećima su tu već dva dana i pomažu ljudima, čak je i "Potisje" Kanjiža poslala neophodan crep. Čelnici ove opštine apeluju na sve koji imaju mogućnosti da im pomognu. Ovom prilikom bih, u ime poslaničke grupe SVM i svih nas, želela da im pomognemo, ovim apelom, da učestvujem u njemu, da im se pridružim. Oni očekuju i pomoć od susednih opština, ukoliko je to moguće. Da iskoristim institut postavljanja pitanja, postavila bih pitanje Ministarstvu trgovine, odnosno Vlade Republike Srbije – da li je moguće u što kraćem roku iz robnih rezervi obezbediti neophodnu pomoć naseljenom mestu Torda u opštini Žitište, blizu Zrenjanina, zato što kažu da im je crep i dalje više nego neophodan? Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić.
Uvaženi predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mnogo je poslednjih dana priče o 2. aprilu, današnjem danu, kao "danu-d". Želeo bih da pokrenem jednu drugu temu u ovom parlamentu, da postavim i neka pitanja. Osim tih velikih dana ili odlučujućih dana u životima jedne nacije ili jedne države, postoje i takvi ključni trenuci, ključni dani, ključne nedelje u privatnim životima. Verujem da ste svi svesni da poslednjih dana ili poslednjih nedelja u javnosti teče javna kampanja prikupljanja pomoći za Tijanu Ognjanoviću, malu devojčicu, koja ne može da se leči u Srbiji, odnosno njeno zdravstveno stanje ne dozvoljava da se leči u našoj zemlji. Potrebna je intervencija u inostranstvu. Uputili smo neke predloge. Razgovarao sam sa predsednikom Administrativnog odbora. Nadam se da ćemo neke male probleme koji su se pojavili prevazići i da će ovaj parlament moći da pomogne makar u onom delu novca prikupljenog od kazni, ali nije to poenta mog današnjeg pitanja. Pitam vas ili pozivam vas, predsedniče, da formirate jednu radnu grupu u koju bi ušli predstavnici svih političkih partija, odnosno parlamentarnih poslaničkih grupa u ovoj Narodnoj skupštini i da se zajedno angažujemo na izradi celovitog zakonskog rešenja koje bi omogućilo da se ovakve situacije više ne ponavljaju, odnosno da u onim situacijama kada su građani Srbije, a pogotovo deca, suočeni sa situacijom da zdravstveni sistem Republike Srbije ne može da im pruži odgovarajuću zdravstvenu negu, odnosno zdravstvenu intervenciju, da se na institucionalan način lečenje tih građana ove zemlje finansira u inostranstvu. Mislim da je na neki način dobra praksa koju ste pokrenuli u ovom parlamentu izrade tzv. poslaničkih zakona. Neke od tih predloga ste i sami izradili i podneli. Mislim da je ovo prilika da se sve poslaničke grupe angažuju na ovom poslu i da u relativno kratkom roku, a verujem da to može da bude između dve nedelje i mesec dana, izađemo i pred parlament i pred javnost i pred Vladu makar sa konceptom zakona koji će rešiti ovakvu situaciju. Zašto mislim da je to neophodno i da je to moguće? U ovakvim situacijama nema nikakve krivice onih koji su osuđeni na akcije prikupljanja humanitarne pomoći, ne sumnjajući ni jednog trenutka da u ovoj zemlji postoji dovoljno humanih ljudi koji će pomoći u ovakvim situacijama. Duboko verujem da životi građana ove zemlje ne mogu da zavise od takve vrste pomoći. Nadam se da će u ovoj situaciji problem biti rešen, ali za 10, 15 ili 30 dana će nažalost zemlja biti suočena sa novim sličnim problemom. Zbog toga nedostaje i institucionalni pristup u ovom slučaju. Bez obzira što možda postoji bojazan kod svih nas koji se bavimo politikom da će nas neko optužiti da ovakve situacije koristimo za prikupljanje ličnih poena ili političke popularnosti, mislim da za tako nešto ne treba da nas bude briga. Gvožđe se kuje dok je vruće, kako kaže naš narod i da ovu situaciju pojačane društvene osetljivosti, za ovakav problem, treba da iskoristimo i da to pretočimo i u pravne akte koji će biti obavezujući i koji će omogućiti da se situacija, kako sam već rekao, izbegne u budućnosti. Možemo da predložimo neke vrlo konkretne akte, možemo da radimo sa Republičkim fondom za zdravstveno osiguranje, možemo da izvršimo pritisak i na Vladu da, kroz rebalans iz budžeta na onim pozicijama koji su regulisane za lečenje u ovakvim situacijama ili za lečenje u ovakvim situacijama ili za lečenje od retkih bolesti, obezbedimo sredstva. Nešto možemo da uradimo kao parlament, nešto mora da uradi Vlada. Kao što znate, samo Vlada može da se bavi rebalansom budžeta i pozivam vas da vrlo brzo formirate takvu grupu, a LDP će u njoj učestvovati. Nadam se da će i ostale poslaničke grupe na tom poslu biti angažovane. Hvala vam.
Gospođo Papuga, vidim vas da ste prijavljeni. Da li ste vi ovlašćeni predstavnik, pošto nam nije stigao dopis i zbog toga vas pitam? Niste. U tom slučaju, reč ima narodni poslanik Predrag Marković. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, formalno će na kraju biti pitanje upućeno vama, predsedniče Narodne skupštine. Ovo je nešto što se tiče svih, a pre svega svih u ovoj sali, svih poslanika Narodne skupštine. Danas se dešava mnogo toga, pa smo čuli i različite izjave. Između ostalog, danas je veliki sastanak, redovni, ispostavilo se i nije trenutak da ga sada komentarišemo dok je on u toku. Danas je i svetski dan Dečije knjige. Videćete zašto je to važno. Danas je i drugi april. Prvi april je Dan budala, a drugi april je, kao, drugi dan tog praznika. Neke praznike slavimo, a nekih se stidimo i pri tome biramo reči i biramo ton. Ovde je u pitanju ton. Zanatlije, pre svega novinari, mediji, često upotrebljavaju netačne reči, netačne sintagme, da bi postigli određenu svrhu i to je njihov zanat. Tako će oni često reći da se, recimo, sastaje državni vrh, mada se nikakav državni vrh ne sastaje. To je u opisu novinarskog posla i to je deo zanata. Zato sam i pomenuo da je danas svetski dan Dečije knjige. Isti ilustrator, isti zanatlija je ilustrovao Gistav Dore i Bibliju i Barona Minhauzen, ali to nisu iste knjige. Vrlo je važno ko, kako i šta saopštava. Ustav Srbije jasno definiše podelu vlasti, jasno definiše naš sistem i jasno definiše situacije, one su izuzetno traumatične, u kojima odlučuje, ne sastaje se, već odlučuje državni vrh. To su onda najviše funkcije u zemlji. To su predsednik države, predsednik Skupštine i predsednik Vlade, idu tim redosledom. Naravno, za određena pitanja to nije neophodno. Videli smo se da su se, jer su za to bili ovlašćeni prethodnih dana, sastajali predstavnici vrha izvršne vlasti i o tome su obaveštavali javnost, što je vrlo dobro. Nije nikakav problem ako su mediji pisali da se sastaje državni vrh, mada su se sastajali predstavnici vrha izvršne vlasti, ali je opasno ako državni organi počinju da izdaju saopštenja u kojima kažu – danas se sastaje državni vrh. To je isto onoliko opasno kao što je opasno što u ovu Skupštinu počinju da stižu izveštaji ministarstva koji su obaveza koji da se podnosi Skupštini, u kojima se navode netačni podaci ili se, kao činjenice, navode – dogovorili smo se, postigli smo dogovor, ne zna se ko i šta, ne navode se nikakvi podaci koji se tiču institucija. Molim vas kada ste god u pitanju vi lično, kao predsednik Narodne skupštine i Kabinet, da činite sve. Moje formalno pitanje je – da li ste to činili u prethodnom periodu, da u saopštenjima koja idu iz ovog Doma budu tačne informacije, da ne bismo stvorili zabunu? Moram sve da podsetim da je jedno stvar izražavanja koje imamo na hodniku, često novinari imaju, sagovornici i ljudi često zbog svojih političkih ciljeva nešto preuveličavaju. Nekada je to lepo. Videli ste u više navrata da su i ovde predstavnici Vlade govorili kako oni rade kao tim. To je politička poruka. Ali, kao što znate, svako ministarstvo, tačno se zna šta je čija je odgovornost. Nema timske odgovornosti za neke stvari, a za neke ima. Jedno su formalne stvari, jedno su političke poruke. U narednom periodu je strašno važno da znamo iza čega stoji država i državne institucije, iza čega stoje političke partije, iza čega stoji izvršna vlast, da ne bi neko bio nepravedno okrivljen, inače će nam se dogoditi da iz jezičke, onako da kažem, nepristojnosti, uđemo u vrlo neprijatnu situaciju. Hvala svima koji ste me saslušali.
Vreme. Kao poštovanom kolegi, želim da vam kažem da sve izjave koje sam davao kao predsednik Narodne skupštine i sva saopštenja koje je dao moj Kabinet, pošto je to ono za šta sam direktno odgovoran, bila su vrlo precizna. Nikada nismo dali bilo kakvu netačnu informaciju građanima Srbije, niti ćemo to ikada činiti, što mislim da ste i sami mogli da vidite. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Miroslav Markićević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj direktni prenos, imam jedno pitanje za koje, istina, nisam siguran ko bi mogao da da odgovor zbog mojih razmišljanja na koji način će biti moje pitanje, odnosno pitanje koje postavljam u ime poslaničke grupe Nove Srbije, biti tretirano u javnosti? Šta je moja tema, moje pitanje i obaveštenje koje tražim? Ima li pravde u Srbiji? Da suzim pitanje, fokus onoga što želim da pitam i da tražim obaveštenje, odgovor na to pitanje je tzv. selektivna pravda. Imam jedno pitanje koje meni kao narodnom predstavniku i građaninu nije jasno - šta se dešava u javnosti i državnim organima? Nedavno je zbog navodnih malverzacija, moram tako da kažem jer sam tako vaspitan – bolje pustiti sto krivih nego jednog nevinog optužiti i da niko nije kriv dok se to ne dokaže, ali u javnosti imamo slučaj Agrobanke. Tu su pohapšeni čelnici Agrobanke i oni koji su uzimali kredite od Agrobanke pod uslovima kakvim su ih uzimali, a kako je u javnosti rečeno – protivpravno, ogrešenjem o zakon i o imovinu građana Srbije, odnosno novca koji se nalazi u Agrobanci. To je samo deo, jedan deo, leva strana proporcije pitanja koja hoću da postavim. S druge strane, imamo Razvojnu banku Vojvodine i jednu stranku koja je uzela kredit od te Razvojne banke Vojvodine. Gledajući kao građanin i kako sam se raspitao u narodu, oni ne vide koja je razlika između slučaja Agrobanke i Razvojne banke Vojvodine, šta više, radi se o DS i posebno sam zainteresovan da dobijem odgovor na to pitanje, a ovo pitanje ipak postavljam vama, gospodine predsedniče, ministru finansija i ministru pravde ove države. Najviše zbog toga što smo mi iz Nove Srbije početkom izborne kampanje pokušali da dobijemo neki kredit, naravno u mnogo manjem iznosu, to je onaj deo koji smo imali u okviru koalicije, pokušavajući da garantujemo višestruko puta više od vrednosti kredita svojom ličnom imovinom funkcionera stranke i odbijeni smo. Kako smo mi regulisali taj deo, to znaju čelnici u našoj koaliciji. Ali, postavljam pitanje, najviše zbog toga što me iritira da ti koji su po meni protivpravno uzeli kredit za političku kampanju, ne znamo ko je potpisao taj kredit, jer to su pare građana Srbije, zbog cinizma te stranke koja je sada izašla sa jednim programom i nudi program Srbiji kako Srbija da se spase. Dakle, ona firma koja je bankrotirala, uzela je kredit očigledno kršeći zakone i imajući privilegiju zbog političkog uticaja u toj Razvojnoj banci Vojvodine sad nudi Srbiji program kako Srbija da se spase. Dakle, hajde da uzmemo na mikroplanu, u nekom gradu firma, privatna društvena, državna, koja je bankrotirala u svom poslovanju, sad nudi drugim firmama, odnosno Srbiji kako Srbija da se spase. Ali, to možemo da tretiramo u domenu različitih shvatanja morala u politici, ali ja želim odgovor na pitanje, za koje verujem da ću ga teško dobiti – kakva je razlika između onih koji su uzeli pod takvim uslovima kredite od "Agrobanke" i nalaze se sad pohapšeni od DS koja je na isti način uzeli kredit od Razvojne banke Vojvodine? Dakle, insistiram na odgovoru na ovo pitanje i poslanička grupa Nove Srbije će insistirati u narednim sedmicama i danima na jasnim odgovorima na ova pitanja. Hvala lepo.
Reč ima dr Slobodan Samardžić. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, poštovani predsedniče parlamenta, pre nekoliko dana trojica srpskih državljana je osuđeno u nekakvom Euleks sudu u Mitrovici na zatvorsku kaznu zbog učešća u demonstracijama 17. marta 2008. godine. Taj proces trajao je nekoliko nedelja, možda i duže i o njemu smo se mogli izvestiti vrlo marginalno iz naših medija, ali nismo mogli čuti da li je Vlada bilo šta učinila u tom pogledu. Raspitivao sam se i kod ljudi sa Kosova, izgleda da Vlada nije prstom mrdnula kada je taj montirani proces otvoren, kada je trajao i kada je završen presudom za zatvor ljudi koji su učestvovali u tim demonstracijama. Podsetio bih vas da je Vlada bila dužna da bar pogleda dokumentaciju iz tog vremena, sredine marta 2008. godine, budući da je tadašnja Vlada, pretposlednja u odnosu na ovu sadašnju, napravila vrlo opširan izveštaj o tom događaju i u tom izveštaju nalazio se zahtev za međunarodnom istragom događaja od 17. marta 2008. godine. Taj je zahtev uslišen. Savet bezbednosti UN, nekoliko istražitelja je došlo u Mitrovicu i Beograd i izvršili su istražne radnje, napisali su izveštaj krajem aprila početkom maja 2008. godine, ali taj izveštaj nikada nije došao na Savet bezbednosti. Pet godina posle toga Euleksov sud nalazi za shodno da hapsi ljude koji su navodno počinili prekršaje ili kriminalna dela, jer je bilo i takvih optužbi, u tom događaju, a sasvim je jasno bilo i tadašnjim učesnicima i onima koji su vršili kasnije istražne radnje da su vinovnici toga događaja zapravo predstavnici američke administracije ili američki funkcioneri na terenu. Samo da vam kažem podatak da je pre nego što su došli istražitelji UN nekoliko dana ranije Lari Vinson koji je bio komandant policije praktično pobegao sa Kosova i sklonio se u Ameriku. On dakle nije hteo da odgovara na pitanja, a on je dao komandu da UNMIK policija potpomognuta KFOR, francuskim tenkovskim odredom i još jednim velikim brojem vojnika jurne na sud u Mitrovicu, pohapsi sudije, Srbe koji su bili tamo, njih preko 35 sudija i sudskog osoblja i da ih prevezu u Prištinu i da ih tamo uhapse. To je događaj bez presedana. O njemu postoji dokumentacija. On nije dovršen budući da Savet bezbednosti o njemu nije raspravljao jer je neko volšebno taj dokument, izveštaj koji postoji sklonio. Ni poslednja Vlada, ni ova današnja nije učinila ništa da se ta stvar ponovo istraži i da se pokrene postupak protiv počinioca, jer počinioci su poznati. Međutim, ako se već dogodilo ovo što se dogodilo pre nekoliko dana da su nevini ljudi koji su učestvovali na demonstracijama optuženi i osuđeni, onda je u najmanju ruku Vlada trebalo da reaguje. To su državljani Srbije i ako se to ne učini Vlada će zapravo dopustiti da KiM bude slobodno lovište za proizvoljne optužnice i proizvoljne radnje Euleks sudstva i Euleks policije, da ne govorimo o ROSU, specijalnim jedinicama itd. Zaista hoću da skrenem pažnju da je ovo jedan težak događaj koji se mora na neki način ponoviti i u našim medijima i našim političkim aktivnostima zato što je tada napravljena provokacija protiv Srba na Kosovu da bi oni reagovali na tu provokaciju, a morali su zato što su sudije bili nevini pohapšeni i odvedeni u Prištinu. Izašli su na ulice i došlo je do masovne tuče i nemilih događaja. U tim događajima upotrebljavani su suzavci, šok bombe, gumeni meci i snajperi i to je sve dokazni materijal koji je bio uredno predat istražiteljima u aprilu 2008. godine kada su oni došli. Za Srbiju i Vladu Srbije ova stvar ne sme da bude završena zato što je reč o vladavini prava, o načelu za koji se moramo izboriti na celoj našoj teritoriji, pa i na KiM. Ako postoje snage tamo koje krše ovo načelo i ponašaju se kao kolonisti ili kao okupatori, to Srbija ne sme dopustiti i bar u okviru redovnih aktivnosti Vlade i pravosuđa i tužilaštva i policije može da se utiče da se ove stvari bar ponovo rasprave i da se nikada ne zaborave.
Narodni poslanik Olena Papuga.
Poštovani predsedniče, kolege poslanici, htela bih da uputim poslaničko pitanje Ministarstvu zdravlja, a interesuje me prvenstveno Zakon o javnim nabavkama koji je juče počeo da se primenjuje, a odnosi se na državne apoteke. Državne apoteke su još davno izrazile svoju sumnju kako će doći do primenjivanja Zakona o javnim nabavkama pošto su u neravnopravnom položaju u odnosu na apoteke koje su privatnom vlasništvu, odnosno hoću da pitam – da li će se za osam dana moći obaviti tender za državne apoteke, jer ako do toga ne dođe preti zatvaranje državnih apoteka posebno u seoskim sredinama. Ne postoji tenderski postupak koji se može uraditi za osam dana, posebno ne u državnim firmama gde znamo da treba pre toga da zaseda upravni odbor, a to će trajati dosta dugo? Zato postavljam svoje poslaničko pitanje – kakva je namera države i tih javnih nabavki? Da li je to na neki način uništavanje državnih apoteka? Da li to vodi zatvaranju državnih apoteka i da li država ima neku strategiju prema tom odnosu javnih nabavki i državnih apoteka?
Narodni poslanik Vesna Stepić.
Hvala poštovani predsedniče. Kolege narodni poslanici, želim da postavim pitanje ministru poljoprivrede, gospodinu Goranu Kneževiću. Dolazim iz opštine Vladimirovci koja pripada Mačvanskom okrugu, čiji se stanovnici pretežno bave poljoprivredom, na šta ukazuje podatak da je na teritoriji opštine registrovano čak 3.707 poljoprivrednih gazdinstava. Biću konkretna. Moje pitanje se tiče procedure kojom se pašnjak može privesti nekoj drugoj kulturi. Naime, u skladu sa članom 75. Zakona o poljoprivrednom zemljištu pašnjak se može privesti drugoj kulturi samo pod uslovom da se time postiže racionalnije i ekonomičnije korišćenje zemljišta. Prilikom preregistracije poljoprivrednih gazdinstava i ostvarivanja prava na subvencije poljoprivredni proizvođači su suočeni sa problemom da se veliki broj katastarskih parcela poljoprivrednog zemljišta vodi pod kulturom – pašnjak, iako je realno stanje drugačije, jer su poljoprivredni proizvođači u najvećem broju slučajeva razorali pašnjake i time ih priveli novoj kulturi. Sa jedne strane, razlog zašto su to učinili jesu potrebe za većim površinama obradivog poljoprivrednog zemljišta. Međutim, sa druge strane, procedura privođenja novoj kulturi, prema važećem Pravilniku za katastarsko klasiranje i bonitiranje zemljišta je veoma složena i spora i iziskuje velika finansijska sredstva. Prema ovom pravilniku, zahtevi se podnose nadležnoj službi za katastar nepokretnosti, a zatim se isti prosleđuje Republičkom geodetskom zavodu u Beogradu, nakon čega direktor Republičkog geodetskog zavoda rešenjem obrazuje komisiju za katastarsko klasiranje zemljišta na teritoriji jedinice lokalne samouprave za koju se vrši katastarsko klasiranje zemljišta. Nakon toga, komisija izlazi na teren, utvrđuje činjenice i donosi rešenje o privođenju zemljišta novoj kulturi. Složićemo se da je procedura jasna i precizna, ali da iziskuje dodatno vreme i novac, koji su poljoprivrednicima najdragoceniji resurs. Zanima me da li Ministarstvo poljoprivrede može da pojednostavi i smanji troškove postupka privođenja pašnjaka novoj kulturi, odnosno da li može poljoprivrednim proizvođačima, koji su prilikom preregistracije prijavili da su na pašnjacima zasejali neku poljoprivrednu kulturu, omogući da ostvare pravo na subvencije? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Gospodine predsedniče, imam nekoliko pitanja, ali pre toga da kažem da je poslanik iz NS brutalno zloupotrebio Poslovnik i tačku dnevnog reda zato što je izneo krajnje paušalne, neproverene ocene vezane za DS i njen odnos sa "Razvojnom bankom Vojvodine", tj. za uredno plaćanje na vreme svakog dinara legalno uzetog kredita, što je proverljivo samim tim što DS, za razliku od NS, ili što bi neko rekao – stranke za kraduckanje, stavlja svoje izveštaje na sajt. (Predsednik: Molim vas da to ne činite i da nastavimo sa pitanjima.) Dakle, zamolio bih da stave na sajt samo jedan svoj finansijski izveštaj. Moje pitanje je za ministra Dinkića – šta će konkretno uraditi, s obzirom na stanje javnog duga koji je od 14,8 milijardi evra, 31. 12. 2011. godine, došao 28. 2. 2013. godine na 19 milijardi evra? Nova Vlada se od preuzimanja vlasti do kraja kalendarske 2012. godine zadužila za oko 2,2 milijarde evra, a za prva dva meseca ove godine za još 1,3 milijarde evra. To znači da se ova vlada, odnosno ova vlast zadužila za sedam meseci za oko 3,5 milijarde evra. Ako vrate dug od 400 miliona dolara, i dalje je njihovo zaduživanje ogromno i iznosi preko tri milijarde evra. Prema tome, voleo bih da čujem šta će ministar Dinkić konkretno da uradi po ovom pitanju i da nam kaže kojim merama će ovu stvar da reguliše, da je smanji, da postavi adekvatnu proporciju, da smanji zabeležen rast inflacije, rast cena i poreza na 20%. Moje sledeće pitanje je za predsednika Vlade, gospodina Dačića, gde je kancelarija za brze odgovore? Mislim da građani to zaslužuju, jer su glasali za tu famoznu kancelariju, nismo mogli da dišemo od toga, a sada je nigde ne vidimo. Sledeće pitanje je za "Sartid" i za ministra Dinkića. Molio bih da se utvrdi ko je napravio dug od 1,7 milijardi evra pre 2001. godine, s obzirom da je tada "Sartid", dok su neka gospoda iz vlasti bila na vlasti, pravio pečurke, pa me zanima ko je napravio dug od 1,7 milijardi evra? Koliko stimulacija, ministre Dinkiću, je potrošeno iz budžeta za radna mesta u stranim, a koliko u domaćim malim i srednjim preduzećima ? Zašto, na primer, proizvođači pesticida plaćaju na sirovine porez od 20% PDV, a uvoznici na gotov proizvod 8%? To pitanje je bilo za ministra Kneževića. Zašto je vd direktor Instituta za ratarstvo i povrtarstvo, Miroslav Malešević, iz SPS, podneo ostavku, citiram – zbog toga što nije mogao da izdrži pritisak za zapošljavanje partijskih kadrova, preko 50 članova SPS? Sledeće pitanje je za ministra Kneževića – da li je tačno da nam je u prva dva meseca 2013. godine pao izvoz, tj. spoljnotrgovinska razmena poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda za 57%, tako da sada iznosi samo 52,6 miliona dolara? To je podatak Privredne komore Srbije. Stručnjak za poljoprivredu iz Privredne komore Srbije izneo je vrlo jasne i egzaktne podatke, kolega Babiću, koji to potvrđuju. Smanjen je izvor. Samo u januaru i februaru izvor poljoprivrednih proizvoda i hrane za 2%, dok je uvoz povećan za 32%. Dok se ne otkloni problem sa aflatoksinom i ne vrati dozvoljeni nivo na 0,05 po kilogramu, Srbija neće moći da izvozi mleko u Makedoniju, Crnu Goru iBosnu i Hercegovinu. U 2012. godini je samo ovih proizvoda izvezeno u iznosu od 90 miliona dolara. Smanjen je izvoz kukuruza iz Srbije u prva dva meseca ove godine zbog zaraženosti aflatoksinom, tako da je kukuruz sa 8,7 miliona dolara pao na šesto mesto liste poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda. Imam jasno pitanje, a vezano za dešavanja u Šidu i šta će ministarka Kalanović, ministar Dačić, šta će premijer Dačić da učini, s obzirom da je zamenik predsednika opštine Šid, juče, javno, na svom profilu izvređao građane Srbije katoličke veroispovesti na njihov Uskrs, uz najvulgarnije moguće reči i da je to zabeleženo u sredstvima javnog informisanja? Nekoliko stranaka je iznelo svoj protest. Inače, gospodin se zove Srđan Malešević iz DSS. Dakle, mene zanima da li će tužilaštvo, da li će "nesalomivi", "nepotkupljivi", u ovoj situaciji bilo šta da urade? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Stojanović.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pošto je ovo dan za poslanička pitanja, za razliku od mog prethodnika, postaviću jedno jedino pitanje. Neću kao on ulaziti u snimak opšte političke situacije u Srbiji, od finansija pa do svega, držaću se onoga što u Poslovniku piše. Pre nego što postavim pitanje, napomenuo bih da lično nisam zadovoljan, u ovoj skupštini sam postavio dva pitanja, a oba se tiču privatizacije velikih niških preduzeća od 2000. godine pa do danas. Prvo pitanje je bilo oko privatizacije preduzeća "Nisal" iz Niša, koje je bilo vodeće u metalskom kompleksu u trenutku privatizacije. Ni manjinski akcionari, ani ja lično nismo zadovoljni odgovorom ministra privrede i finansija, jer je ono jako površno, bez konkretnih odgovora na postavljena pitanja, a u vezi navedene sporne privatizacije. Drugo pitanje se odnosilo na privatizaciju građevinske firme "Građevinar" i na to pitanje sam dobio odgovor od istog ministarstva, ali u jednom malom pasusu. Mislim da bi služba Skupštine morala da preduzme neke mere da ministarstva na poslanička pitanja daju konkretne odgovore na postavljena pitanja. Moje današnje pitanje se tiče takođe privatizacije jedne od najvećih banaka u jugoistočnoj Srbiji, a to je privatizacija "Niške banke". Dame i gospodo, to je bila banka koja je finansirala razvoj celokupnog juga Srbije. Kao što vam je poznato, ta banka je 2006. godine prodata za 14,2 miliona evra Mađarskoj "OTP banci". Napominjem da je jedan od direktora "OTP banke" brat od tadašnjeg guvernera Narodne banke Srbije, gospodina Jelašića. Čudno je kako je prodajna cena banke određena u iznosu od 14,2 miliona evra kada je poznato da je banka imala višak sredstava na svom računu od 7 miliona evra, a takođe po osnovu potraživanja imala je oko 25 miliona evra potraživanja, što prostom računicom iznosi da je banka u trenutku privatizacije vredela 32 miliona evra. Privatizacijom "Niške banke" prodato je oko 30 hiljada metara kvadratnih stambenog prostora, gotovo u svim gradovima jugoistočne Srbije. Privatizacijom navedene banke prevareni su i bivši radnici banke, jer je kupac "OTP banka" iz Mađarske u saradnji sa Agencijom za osiguranje depozita u Beogradu, ne poštujući ugovor o kupovini "Niške banke" i socijalni program koji je bio sastavni deo ugovora, krijući njegovo postojanje i ne informišući zaposlene o njihovim pravima, po članu 151. Zakona o radu, dovela zaposlene u zabludu i na prevaru, uz mobing, preko nezakonite ponude o odlasku iz banke, maja 2006. godine, oštetila radnike, njih preko 100, za oko milion dinara. Nakon samo dve godine od prodaje, zatvorena je centrala banke u Nišu i u većini organizacionih delova u jugoistočnoj Srbiji. Poslovni prostor banke stalno se prodaje, pa i imovina koja nije bila u vlasništvu banke. Moje pitanje za ministra privrede i privatizacije je – kada će se pristupiti preispitivanju nezakonite privatizacije Niške banke i utvrditi nepravilnosti u postupku privatizacije? Ko je odredio prodajnu cenu Niške banke za 14,2 miliona evra i na osnovu čega? Treće, zbog čega je Agencija za osiguranje depozita u Beogradu, tj. njen direktor Milorad Džambić, krio socijalni program od radnika Niške banke, iako je po zakonu dužan da kontroliše sprovođenje ugovora o prodaji banke, čiji je sastavni deo i socijalni program? Hvala.
Hvala. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Nastavljamo načelni pretres o 6. tački dnevnog reda – Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu. Reč ima narodni poslanik Milanka Jeftović Vukojčić.
Poštovani predsedniče Skupštine, poštovane kolege narodni poslanici i poslanice, poštovani građani i građanke Srbije, pred nama je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu, čiji je predlagač predsednik Skupštine, gospodin Nebojša Stefanović. Pitanje rađanja je pitanje života. Ima li jasnije poruke od ove koju je predlagač zakona, gospodin Nebojša Stefanović, uputio nama, narodnim poslanicima i građanima i građankama Srbije? Za SNS svakako nema. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu temelji se na Ustavu, temelji se na Konvenciji broj 183. o zaštiti materinstva, ali se temelji i na realnošću, odnosno, ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu apsolutno je u skladu sa vremenom, odnosno u skladu sa trenutkom u kojem bi trebalo da bude donet. Realnost u Srbiji, što se tiče nataliteta, nije dobra. Stopa nataliteta u Srbiji je devet promila, stopa mortaliteta je 14,2 promila. Svega sedam opština u Srbiji beleži pozitivan prirodni priraštaj. Opština Priboj, iz koje ja dolazim, nažalost, u krugu je onih opština koje beleže negativni prirodni priraštaj, pa je tokom 2012. godine u opštini Priboj rođeno 201 lice, a u umrlo 242. Starosna struktura građana Republike Srbije takođe je 42 godine, što svakako nije dobar pokazatelj. Broj živo rođene dece ispod je praga proste reprodukcije. Sve su to podaci koji su zabrinjavajući. Naravno, i prethodni narodni poslanici, jer o ovom zakonu govorimo već treći dan, izneli su podatke koji su im poznati iz iskustva žena, da su već prilikom prvog intervjua kod poslodavaca, na neki način bile diskriminisane postavljanjem pitanja – da li žele da rađaju, ili potpisivanjem blanko otkaza, ukoliko zatrudne i odu na porodiljsko bolovanje. Predlagač ovog zakona želeo je, pre svega, da zaštiti žene koje imaju ugovor na određeno vreme, da ih zaštiti od mogućnosti otkaza do povratka sa bolovanja. Takođe, drugi aspekt ovog predlog zakona je zaštita majki dojilja, odnosno daje se obaveza poslodavcu da, ukoliko žena koja je na porodiljskom bolovanju želi da se vrati da radi, da je obavezan da joj da jednu ili više pauza u trajanju od 90 minuta, ili da joj skrati radno vreme za tih 90 minuta. Ovo je i te kako važno zato što je dojenje najzdraviji način ishrane za rast, razvoj i napredak deteta. Sve zemlje u svetu i te kako daju podršku dojenju, kao zdravom početku života. Ovaj predlog zakona svakako da jeste prvi, ali dragoceni korak na planu zaštite materinstva i života, ali i na planu jedne odgovornije državne politike, na polju demografske i u oblasti demografske i socijalne politike. Zaštita materinstva i zaštita života jesu sasvim dovoljni razlozi zbog čega će SNS u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege, pred nama se nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu. Predviđene promene odnose se, pre svega, na zaštitu trudnica i porodilja, a cilj ovih izmena jeste upravo kako bi se majka u našem društvu osetila sigurnom i zaštićenom i kako bi se, na taj način, borba za povećanje nataliteta u našoj zemlji sistemski i podržala. Upravo jedan od razloga za hitnost donošenja ovog zakona jeste kako bi se što pre sprečile i zaustavile negativne posledice, kao što su svakodnevno do sada žene proživljavale, kao što su uslovljavanje ili ucenjivanje prilikom zasnivanja radnog odnosa, ili kao što je gubitak radnog odnosa usled trudnoće. Znači, da takve pojave zauvek ostanu stvar prošlosti. Jedna od predviđenih izmena tiče se toga da zaposlena žena koja se vrati na posao pre isteka porodiljskog, pre isteka godinu dana od kako je rodila dete, da je poslodavac dužan da joj obezbedi pauzu u toku radnog vremena u trajanju od 90 minuta, kako bi žena mogla da doji svoje dete, a ukoliko je radno vreme žene koja je zaposlena šest sati i duže. Na ženi je ostavljeno kako će ona da koristi tih 90 minuta, da li će ih iskoristiti odjednom, da li će praviti više manjih pauza, ili će za tih 90 minuta skratiti svoje radno vreme, to je ostavljeno na ženi da odluči sama, kako njoj najviše odgovara. Ono što je veoma bitno i što bih istakla jeste da se tih 90 minuta, ta pauza, računa i plaća kao redovno radno vreme. Druga izmena odnosi se na dosadašnji stav 2. člana 187, prema kojem je do sada zaposlenom koji je zasnovao radni odnos na određeno vreme, u toku trudnoće, u toku porodiljskog odsustva, u toku odsustva radi nege deteta ili radi posebne nege deteta, može da prestane radni odnos pre isteka roka za koji je zasnovan. Ovde imamo, praktično, jednu situaciju da je zaposleni potpuno nezaštićen u toj celoj situaciji, praktično prepušten na milost i nemilost svom poslodavcu, tako da se to menja i poslodavac ubuduće neće moći, pri već navedenim okolnostima, da otkaže ugovor o radu svom zaposlenom, a ukoliko se ipak poslodavac odluči da prenebregne odluke o zabrani davanja otkaza, takav otkaz je ništav, odnosno ne proizvodi nikakvo pravno dejstvo. Ono što je veoma bitno je da ovom izmenom ni poslodavac nije oštećen zato što je poslodavac dužan da isplati samo prvi mesec, zbog ovih odsustva, a kasnije mu se sve te sume refundiraju iz budžeta, tako da se na taj način gledalo da se, na neki način, pomire interesi i poslodavca, da se izađe u susret i poslodavcu i zaposlenom. Ono što bih ja istakla i što je posebno pohvalno u celoj priči jeste da mi, kao društvo, postepeno sazrevamo i da uočavamo dodatnu potrebu za zaštitom i za pomoći trudnicama i porodiljama, koja je njima u tom vremenskom periodu i te kako potrebna, kako zakonski, pre svega, ali isto tako i u obliku osnivanja različitih savetovališta, različitih grupa podrške, zatim "Kuća za mame", što vidimo da postaje praksa i u našoj zemlji i iskreno se nadam da je to tek početak, da će se na toj oblasti još raditi i iskreno se nadam da će i u Srbiji, naravno, kada ekonomski trenutak to bude dozvolio, da će se otvarati i vrtići u okviru ustanova u kojima su zaposlene žene. Prednosti jednog takvog projekta, koji je već uveliko prisutan u mnogim evropskim zemljama, ne treba posebno ni naglašavati. To je, pre svega, blizina majke i deteta, a svi znamo, mnoge naučene studije to i dokazuju, da kada je majka svesna da se dete nalazi blizu nje, da je sigurno, da je zbrinuto, onda je i njena produktivnost na poslu mnogo veća. Jednostavno, na nama je da kao društvo učinimo sve kako bismo maksimalno pomogli ženama u veoma zahtevnom zadatku, a to je da sa jedne strane budu veoma uspešne zaposlene žene, a sa druge strane dobre i kvalitetne majke. Ovaj zakon jeste upravo jedan veoma bitan korak u ostvarenju tog cilja, kao i u nastojanjima da se žene ohrabre da postanu majke, kao i da, ukoliko se odluče na takav korak da postanu majke, da im se jasno stavi do znanja da nisu same i da nisu nezaštićene, već da imaju jasnu, nedvosmislenu i vrlo konkretnu pomoć od strane države. Zato će Srpska napredan stranka podržati ovaj zakon. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je prvi korak u smislu popravljanja stanja u oblasti zaštite radnika, posebno onih kategorija radnika koji su sa posebnim potrebama. Imajući u vidu da je status radnika u zadnjih 12 godina pod uticajem vetra koji je duvao sa zapada i pod slepim poslušništvom onih koji su taj vetar primenjivali, bez vođenja računa kakav će uticaj imati na realni život građana i radnika, došli smo u situaciju da se Srbija može okarakterisati kao jedna od najnegativnijih zemlja po pitanju poštovanja prava radnika. Kada to kažem, ne pričam samo o pravima trudnica ili o pravima porodilja, već uopšte, od donošenja novog Zakona o radu, o pravima radnika u celini. Ovo je jedan od prvih koraka ka saniranju i poboljšanju tog statusa radničke klase koja je na svojim nejakim leđima ponela jedan veliki teret, teret koji se meri milijardama evra koje su uzete iz ove zemlje i koje su uzete od građana ove zemlje. Status radnika ili prava radnika, koja su morala da budu poštovana, uprkos tome što su neki iz prethodnih vlasti želeli da se dodvore njihovim mentorima sa zapada, primenjujući u praksi najliberalnija kapitalistička rešenja i lišavajući radnike osnovnih njihovih prava, dakle, nisu vodili računa o tome kako će radnici da prežive i to je za posledicu imalo u najgorem obliku udar na one najosetljivije kategorije radnika, a to su trudnice i porodilje. Pokret socijalista je od svog nastajanja imao jasnu strategiju da se angažuje na poboljšanju prava radnika, pa ćemo u tom smislu, i ja kao poslanik Pokreta socijalista, dati punu podršku ovakvim izmenama i dopunama Zakona, koji će rezultirati zaista poboljšanjem statusa trudnica i porodilja. U krajnjoj liniji, to će imati i efekat u poboljšanju nataliteta, koji je zaista zabrinjavajući u celoj Srbiji, a posebno u onim sredinama koje su em ophrvane konstantnim manjkom radnih mesta, konstantnim teškim stanjem u oblasti privrede, kao što je Pirot iz koga dolazim, a posebno imaju problema sa tim negativnim priraštajem i sa belom kugom koja je zavladala u mnogim mestima, naročito u mestima koja su sa teškim ekonomskim stanjem i sa privredom koja je poklekla pred naletima tog neoliberalnog kapitalizma koji je uveden u Srbiju. Dakle, ovo je jedan od pokušaja i dobar korak u pravcu poboljšanja statusa radnika. Ovo je dobar pokušaj koji će imati sigurno za rezultat promenu jednog dela Zakona o radu i statusa radnika, jer će omogućiti da se porodilje i dojilje ipak više posvete svojoj deci i koji će omogućiti da se radnici i radnice, naročito, u toj oblasti više zaštite od nečega što je u zadnjih desetak-dvanaest godina opšte prisutno. Koliko smo puta svi mi kao narodni poslanici bili u situaciji da čujemo apel, vapaj pojedinih radnica koje su tražeći posao bile ucenjivane da moraju da prihvate da neće zatrudneti ili su im poslodavci davali ultimatume da ukoliko zatrudne, ukoliko imaju neke potrebe da se u tom smislu više zaštite, da će dobiti otkaz. To je nešto što je na sramotu svih nas, bez obzira iz koje partije potičemo, bez obzira na to kojoj političkoj provenijenciji pripadamo i zaista je krajnji momenat da se mi kao narodni poslanici uhvatimo u koštac sa tim problemom koji se nadvio nad Srbijom, koji se ne tiče samo pojedinih partija leve ili desne orijentacije, već svih nas, i koji će, ukoliko ne bude rešen, biti zaista kamen spoticanja koji nas može odvesti u veoma tešku situaciju iz koje neće biti povratka. Moram da podsetim da je u nekim sredinama, poput Babušnice, stopa negativnog priraštaja toliko velika da je zabrinjavajuće da se skoro duplo manje ljudi rodi nego što ode sa ovog sveta. Ovo je jedna od mera koja će omogućiti mladim bračnim parovima, mladim radnicima i radnicama da budu zaštićeniji u smislu svojih prava u okviru radnog odnosa, da se bezbrižnije posvete zasnivanju porodica, bez straha da će ostati bez radnog mesta. S tim u vezi, apelujem na sve narodne poslanike da prihvate ove predložene izmene i dopune Zakona, jer zaista mislim da je namera najbolja i da iz te najbolje namere mogu da proisteknu veoma dobre posledice, a da je ovo samo nužni, neophodni prvi korak u poboljšanju radničkih prava u Srbiji, koja će sigurno morati da budu poboljšana, za šta ćemo se mi iz Pokreta socijalista zdušno, zajedno sa našim koalicionim partnerima, zalagati. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević. Izvolite.
Poštovani predsedavajuće, koleginice i kolege, od početke ove rasprave je već jako puno rečeno na sve teme i varijacije na temu vezano za zaštitu dece, odnosno za zaštitu roditelja koji imaju decu. Obzirom da je negativan prirodni priraštaj u našoj državi već duže vreme i da se na ovoliki broj stanovnika rodi samo oko 75.000 beba godišnje, ono što je rođeno, a ima roditelje koji ih mogu izdržavati iz radnog odnosa, bude neka polovina od te cifre, ali je to nepouzdan podatak. Radi ilustracije koliko je teška situacija, obzirom da se u gradu iz koga dolazim, u Čačku bavim medicinom i da često imam kontakta sa ljudima koji zbog nemaštine rade razne stvari, mogu da vam kažem da u 21. veku imate kriminalne abortuse koji se još uvek rade na tradicionalan način, pa onda bude neka infekcija. Ljudi dođu pa pokušaju da odglume da imaju neku drugu bolest, odnosno te nesrećne trudnice, odnosno kiretirane vretenom ili na neki drugi način, žene koje uđu u infekciju budu životno ugrožene i verovatno je da nekoj ode i glava, ali to jednostavno naša statistika nije uspela da proprati, odnosno dijagnostika nije bila u stanju da utvrdi nešto što je jako teško utvrditi u situaciji kada žena dođe i svesno laža na temu svoje bolesti i kriminalnog abortusa koji je uradila. Druga stvar je ono što se dešava po privatnim ordinacijama, za šta mi zaista nemamo adekvatnu statistiku - koliko ima kiretaža u privatnim klinikama. Dakle, stanje je znatno gore nego ono što mi faktički znamo da se dešava u fazi rađanja i u fazi vođenja trudnoće i porodiljskog odsustva. Obzirom na tako teške i sumorne stvari koje su žene prisiljene da učine zbog ekonomske situacije, obzirom na to da deca jako teško odrastaju, čak i kad su roditelji kući ili dobro situirani, predlažem da u ovaj predlog zakona uvrstimo i nešto što će možda pomoći još malo za saniranje te situacije. Naime, ako znamo da su bračni partneri ravnopravni u odgoju dece i da često bračni partner koji je muškog pola može biti u situaciji da je jedini zaposlen, predlažem da se u ovaj zakon doda mogućnost da ukoliko je trudnica, odnosno porodilja nezaposlena, a njen bračni partner zaposlen na određeno vreme ili po ugovoru, da ista odredba ovog zakona važi i za zaposlenog bračnog partnera drugog pola, koji bi na isti taj rok bio osiguran od ostanka bez posla ili na neki drugi način doprineo zaštiti svog potomstva. Hvala.
Hvala. Reč ima Dragan Nikolić. Narodni poslanik Dragan Nikolić nije tu. Narodna poslanica Olena Papuga. Nije ni ona tu. Narodni poslanik Radoslav Komlenović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, moram na početku odmah da kažem da će poslanička grupa JS glasati za predlog ovog zakona. Međutim, moram reći da se JS zalaže i za naše majke, trudnice i porodilje koje nisu u radnom odnosu. Nadam se da će u ovom domu brzo biti i taj predlog zakona o kome će narodni poslanici raspravljati. Moram da podsetim narodne poslanike i građane Srbije na neke činjenice koje moraju stalno da podsećaju naše građane. Po popisu iz 2012. godine, u Srbiji je 377.335 stanovnika manje. Srbija je četvrta zemlja u svetu, po broju stanovnika starijih od 65 godina. Prosečna starost njenih građana je 41,3 godine. Muškarci prosečno žive 71, a žene 76 godina. Mlađu populaciju čini 19,7% stanovnika, a stariju od preko 65 godina - 17,24 %. Domaćinstava sa jednim članom u Srbiji je 504.775, a preko pola miliona je neudatih i neoženjenih, starijih od 30 godina. Prema projekciji Republičkog zavoda za statistiku Srbije, 2017. godineće živeti 1,8 miliona ljudi starijih od 65 godina i oni će činiti 26% populacije. Srbija će, prema tim projekcijama, 2032. godine imati 6.850.000 stanovnika, a od toga će 27,2% biti stariji od 65 godina, mlađih od 19 godina biće negde oko 21%. Dvesta hiljada abortusa ili čedomorstava se desi u Srbiji godišnje. Stopa mortaliteta povećana je više puta, tako da 30 hiljada ljudi više umre godišnje nego što se rodi. Ako se vratimo na početak prošlog veka, vidimo da se do danas grčki narod uvećao za 35%, bugarski za 38%, rumunski za 45%, turski za 400%, a albanski za 700%. Samo srpski narod se nije uvećavao. Mi imamo u Srbiji 4.800 sela. U Srbiji 25% sela će nestati u sledećih 15 do 20 godina, ako se ovakonastavi. Broj građana do 15 godina se izjednačio sa brojem građana preko 65 godina. Na jednu bebu dolazi pet baka. Svaki četvrti brak je bez dece. Samo 0,88 dece po ženi. Dve hiljade đaka prvaka manje se upisalo u 2012. godini. Godine 1980. rođeno je 110.000 dece, 2001. godine 78.853 dece, 2010. godine 68.000 dece, a 2011. godine 65.000 dece. Godine 2012, na fakultetima u Srbiji je bilo za upis 45.000 mesta, znači, sva deca koja su se rodila 2011. godine mogla su da upišu fakultete 2012. godine. Ovo nije samo borba protiv bele kuge, nego i borba za novi život, borba za opstanak Srbije. Zamislite Srbiju bez njene dece u školama, u parkovima, na igralištima, u kolevkama. Teško vam je da zamislite. Onda pogledajte oko sebe, pa ćete shvatiti da je to već postala realnost. Oduvek smo se ponosili istorijom, a uskoro ćemo postati istorija. Poslednji trenutak je da se osvestimo i da konačno počnemo da donosimo prave zakone. Zato se naša borba mora usmeriti najpre na osvešćivanje naroda o činjenicama vezanim za sam život, na afirmativan pristup životu, kao najvećoj svetinji. Kao narod, moramo da dođemo do kulturnog i moralnog obrasca, koji kaže da život počinje od začeća i da je apsolutni nacionalni prioritet Srbije povećanje stope nataliteta. Razlozi zbog kojih poslanička grupa JS podržava ovaj predlog su temeljni ciljevi JS, to je borba protiv bele kuge, koju trenutno smatramo najvećim zlom u zemlji Srbiji. Nacrtom ovog zakona omogućava se da zaposlena žena koja se vrati na rad pre isteka godinu dana od rođenja deteta, obezbedi pravo na jednu ili više dnevnih pauza u toku dnevnog rada, u ukupnom trajanju od 90 minuta ili na skraćenje dnevnog radnog vremena u trajanju od 90 minuta, kako bi mogla da doji svoje dete, ako dnevno radno vreme zaposlene žene iznosi šest ili više časova. Pauza ili skraćeno radno vreme iz stava 1. računaju se u radno vreme, a naknada zaposlene po tom osnovu isplaćuje se u visini osnovne zarade uvećane za minuli rad. U članu 2. se vrši promena stava 2. člana 187. i glasi da zaposlenom, iz stava 1. ovog člana, rok za koji je ugovorom zasnovao radni odnos na određeno vreme produžava se do isteka korišćenja prava na odsustvo. Posebno što nas raduje je to da je otkaz ništavan ako je na dan otkaza ugovora o radu poslodavcu bilo poznato postojanje okolnosti iz stava 1. ovog člana ili ukoliko je zaposleni u roku od 15 dana od dana prijema otkaza obavestio poslodavca o postojanju okolnosti iz stava 1. Donošenjem jednog ovakvog zakona konačno ćemo stati na put samovolji poslodavaca i diskriminaciji svih žena koje žele da se ostvare kao majke. Jedinstvena Srbija se nizom samoinicijativnih podsticajnih mera borila za pospešenje nataliteta na lokalnom nivou, a sada dobijamo i zakonski osnov koji u mnogome olakšava ta naša zalaganja. Još jednom moram da ponovim da se JS punom parom zalaže i za naše majke i porodilje, trudnice, koje nisu u radnom odnosu i da je to čvrst stav JS i u programskim ciljevima JS. Mogu da navedem primer Jagodinu, grad koji je, po zadnjem popisu stanovništva, jedan od retkih gradova u Srbiji koji ima veći broj stanovnika nego u zadnjem popisu, jer nizom mera koje JS sprovodi i kada dete pođe u školu i kada se rodi i kada završi četvrti i osmi razred i srednju školu, to doprinosi. Moram da navedem i grad Kruševac, odakle dolazim, da smo i u budžetu ove godine planirali za naše majke, porodilje i trudnice koje nigde ne rade da primaju deset hiljada dinara mesečno dok dete napuni godinu dana, to je na godišnjem nivou 120 hiljada dinara. Još jednom želim da kažem da će JS u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Želim da idemo još jedan korak dalje i da pomognemo našim majkama i porodiljama koje nisu zaposlene. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Da li predlagač želi reč? (Ne.) Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Prelazimo na načelni pretres o 7. tački dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PROFESIONALNOJ REHABILITACIJI I ZAPOŠLjAVANjU OSOBA SA INVALIDITETOM Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Vreme po poslaničkim grupama dobili ste u materijalu. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Sačekaćemo samo predstavnika predlagača da nam se pridruži. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagačadr Jovan Krkobabić, potpredsednik Vlade i ministar rada i zapošljavanja i socijalne politike želi reč? Izvolite.
Poštovani predsedniče Skupštine, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, pred nama je Predlog zakona o izmenama i dopunama zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, koji je Vlada utvrdila na sednici održanoj 28. februara 2013. godine. Započeli smo proceduru o izmeni i dopuni ovog zakona i to iz sledećih razloga. Pre svega, zbog potrebe da za terminološkim usklađivanjem zakona sa promenama u objavljivanju podataka statistike. Drugo, usaglašavanje sa pravima o kontroli državne pomoći kao i pojednostavljivanje procesa za usavršavanje obaveza za zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Donošenjem Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanja osoba sa invaliditetom 2009. godine, ustanovljen je prvi okvir kao osnova za efikasnije i kvalitetnije usklađivanje osoba sa invaliditetom na otvorenom tržištu rada. Od stupanja na snagu ovog zakona, zaposleno je 9.157 osoba sa invaliditetom. Izvršena je i procena radne sposobnosti i mogućnosti zaposlenja ili održavanje zaposlenja još za 12 hiljada osoba. Vrše se i ostale mere i aktivnosti na unapređenju položaja osoba sa invaliditetom na tržištu rada. Kada je reč o terminološkom usklađivanju odredbi Zakona treba imati u vidu da Republički zavod za statistiku od 1. januara 2011. godine, ne objavljuje podatke o prosečnoj zaposlenosti po zaposlenom u Republici. To je iz tih razloga bilo potrebno izvršiti izmene i u skladu sa vrstom podataka, koje zvanična statistika i dalje objavljuje. Ova izmena imaće uticaja na poslodavca kada svoju obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom izvršava na neki drugi zakonom predviđen način, a ne samim zapošljavanjem. Ali, će imati uticaja i na iznos koji država isplaćuje na ime subvencija zarada zaposlenih osoba sa invaliditetom preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Takođe, predložene izmene će imati pozitivan uticaj na obaveze poslodavca na zapošljavanje osoba sa invaliditetom, jer je on u određenim slučajevima podsticaj zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Učestvovati u finaliziranju zarade zaposlenog lica u iznosu od 25%, a država će učestvovati sa 75% ukupnih troškova, što je značajno poboljšanje i olakšanje za onoga koji vrši zapošljavanje. Istovremeno, obezbeđuje se pravo na subvenciju, umesto kako je do sada bio slučaj, refundaciju zarade. Subvencija i uplata unapred sredstava za lica koja se zapošljavaju u preduzećima, dok je refundacija tek nakon izvršenih poslova. Tako da će preduzeće za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, gde će država učestvovati u 75% ukupnih prihoda, ukupnih troškova zaposlenja toga lica. U dosadašnjem režimu, poslodavac koji ne zaposli osobu sa invaliditetom plaćao je tzv. penale u visini trostrukog iznosa minimalne zarade. S tim u vezi, različiti načini izvršavanja obaveza za zapošljavanje i rokova i njihovo vršenje, s obzirom da poslodavci obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom mogu da izvrše i na drugi način, da se između preduzeća, poslodavca i zaposlenog lica mogu vršiti i neke druge transakcije, razmena roba i usluga itd. Tako da sve to skupa vrši značajnu promenu u ovom sistemu. Odredbe za neizvršavanje tih obaveza, dosadašnja praksa je pokazala da su odredbe o penalima zaista suvišne jer se sada vrši ona unapred uplata, nema penala. Prema tome, odredbe o ovom institutu više nisu potrebne. Oni istovremeno i kao efekat nekog doprinosa budžetskom fondu su zaista nepotrebni iz prostog razloga što učestvuje svega sa 1% ukupnih troškova, sve ostalo pokriva država iz budžeta. Smatramo da će se predloženim izmenama i dopunama Zakona upotpuniti pravni okvir zapošljavanja osoba sa invaliditetom i uvereni smo daće pozitivni efekti zakon nastaviti da daju dobre rezultate u pogledu radno socijalne integracije osoba sa invaliditetom na tržištu rada, kao i u društvu u celini. Ovih nekoliko rečenica objašnjava koliko je izvršeno povećanje postojećeg zakona kada je kroz ove sitne izmene i dopune u nekoliko njegovih članova i mislim da će olakšati i kroz diskusiju, razumevanje celog ovog poduhvata koji je učinjen. Hvala na pažnji.
Hvala. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno ovlašćeni pretstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Đorđe Kosanić.
Zahvaljujem. Poštovani ministre, predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Na samom početku ću reći da poslanička grupa JS u Danu za glasanje podržaće ovaj predlog zakona. Prosto JS smatra da je ovaj predlog zakona korak unapred u niz mera koje treba da doprinesu da se unapredi, zaštiti i osigura puno, jednako uživanje svih ljudskih prava, osnovnih sloboda svih osoba sa invaliditetom. Unapredi poštovanje njihovog urođenog dostojanstva. Gledano globalno o položaju osoba sa invaliditetom u mnogim zemljama u svetu, a ublažiću to, u najmanju ruku nije na zavidnom nivou. Prema podacima Svetske zdravstvene organizacije 8% do 12% svetske populacije čine osobe sa invaliditetom, prosečno je to 10%. Dakle, danas u svetu živi 650 miliona osoba sa nekim oblikom invaliditeta. Ako uzmemo u obzir i njihove članove porodice koje invalidnost pogađa direktno ili indirektno, onda možemo reći da 25% svetske populacije, znači, na neki način oseća posledice invalidnosti ili oko dve milijarde ljudi. Gledano globalno, cifre su zaista poražavajuće i evo navešću neke podatke. Oko 20% najsiromašnijih osoba na planeti čine osobe sa invaliditetom, a od toga 80% živi u zemljama u razvoju. Ne pohađa školu oko 98% dece sa invaliditetom, 3% je stopa pismenosti odraslih osoba sa invaliditetom. Osobe sa invaliditetom su najsiromašnije među siromašnima. Sada jedan značajan podatak koji je mene zaista kada sam pripremao ovouznemirio, jeste da postoje države u svetu u kojima 90% decesa invaliditetom ne preživi 20 godinu. Govoreći o EU, prema podacima EU oko 14% stanovnika ima neki oblik invaliditeta. Takođe, procene su da će 2020. godine procenat ljudi sa invaliditetom sa sadašnjih 14% porasti na čitavih 20%. S tim u vezi, Generalna skupština UN je jednoglasno usvojila Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom, znači to je bilo 13. decembra 2006. godine. Konvencija je otvorila za potpisivanje i ratifikaciju od 30. marta 2007. godine i Konvencija je stupila na snagu 3. maja 2008. godine, nakon što je ostvaren dovoljan broj ratifikacija. Do sada, Konvenciju je potpisalo 145 zemalja, prosto, potrebno je reći ove podatke, a ratifikovalo 87 članica UN. Govoreći o Republici Srbiji, vratiću se na sam zakon i prosto treba nešto i o tome reći. U Republici Srbiji je ova konvencija, tj. protokol potpisan 17. decembra 2007. godine a ratifikacija izvršena 31. jula 2001. godine. Šta u suštini predviđa ova konvencija koju smo mi prepisali? Predviđa da osobe sa invaliditetom uključuje one koji imaju dugoročna fizička, mentalna, intelektualna ili čulna oštećenja, koja u interakciji sa raznim preprekama mogu ometati njihovo puno, efikasno učešće u društvu na jednakim osnovama sa drugima. Što se tiče naše zemlje, prema istraživanjima oko 6,5% populacije u Srbiji živi sa nekim oblikom invalidnosti. Ova istraživanja su izostavila decu mlađu od 14 godina i starije od 75 godina, pa podatak kaže, da ako uzmemo i te podatke u obzir da Srbiji živi između 700 i 800.000 ljudi sa nekom vrstom invaliditeta. Zaista, to je baš zabrinjavajuće. Isto tako, osobe sa invaliditetom su jedna od najsiromašnijih grupa među siromašnim građanima Srbije, odnosno da je populacija osoba sa invaliditetom procena siromašnih tri puta veća nego kod ostalih stanovnika i premašuje čitavih 60%. Šta su sada osnovni uzroci siromaštva kod ovih osoba? Sigurno osobe sa invaliditetom, kao i ostala populacija jesu nedovoljno obrazovanje i nemogućnost radnog angažovanja, ali to je nešto što je posebno kod njih, troškovi invalidnosti, socijalna isključenost, nepostojanje neophodnih adekvatnih sistema podrške. To svi znamo i mislim u samom početku Jedinstvena Srbija smatra da zaista sve ove mere trebamo da dovedemo na značajnije viši nivo. Postoji značajna razlika u obrazovanju, obrazovni kapaciteti između pojedinih kategorija osoba sa invaliditetom. Najpovoljnija obrazovna struktura imaju osobe sa senzornim oštećenjima, kod njih je 52% osoba sa srednjim obrazovanjem a reći ću da kod njih nema ljudi koji nisu pohađali školu. Ono što me zabrinjava, kada pričamo o ovom zakonu, i profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju je činjenica da kod osoba sa telesnom invaliditetom je udeo neškolovanih 15,6%, značajno manje nego kod osoba sa mentalnim poteškoćama, tu je čak procenat 41,7% i višestrukim invaliditetom, tu je čak 57,1%. Po vrsti invalidnosti najveći broj zaposlenih, kada govorimo o zaposlenima, osobe sa invaliditetom su oni kojima vrlo malo i nikako nije potrebna podrška za obavljanje aktivnosti svakodnevnog života, dok se u veoma malom broju zapošljavaju osobe sa većim stepenom invalidnosti i one kojima je potrebna podrška trećeg lica. Po pravilu, osobe sa invaliditetom, u najvećem broju se zapošljavaju u nisko akumulativnim delatnostima, to je prerađivačka industrija, pa sami možete proceniti da u tim oblastima gde se zapošljavaju, tu su i nadoknade najmanje. Sada govoreći o samom predlogu zakona, razlozi za njegovo donošenje leže u činjenici da počev od januara 2011. godine, Republički zavod za statistiku ne objavljuje podatke o prosečnoj zaradi u privredi Republike Srbije. Shodno tome, neophodno je da se odredbe Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji, zapošljavanju osoba sa invaliditetom, kojima su propisani načini oslobađanja od obaveza zapošljavanja određenog broja osoba sa invaliditetom, kao i mesečna ratifikacija sredstava na ime učešća u finansiranju zarada zaposlenih osoba sa invaliditetom u odnosu na prosečnu zaradu u privredi Republike Srbije, zamene odgovarajućim podacima koji se redovno objavljuju. Imajući u vidu da se članom 29. koji, među nama rečeno, svi ste imali verovatno Predlog zakona koji se briše u celosti, penali mogu platiti do 30. u mesecu, a obaveza zapošljavanja na ostale načine, izvršava se čak do 5. u mesecu. U praksi se postavlja pitanje odnosa različitih načina izvršenja obaveza i momenta od kada poslodavac kasni, pogotovo što se od tog momenta primenjuju odredbe propisa o poreskom postupku i poreskoj administraciji. Isto tako, Zakonom su predviđene i kaznene odredbe. Ovde ću reći da, nažalost, prema podacima poreske uprave, svega 1% od ukupnog prihoda budžetskog fonda, predstavljaju sredstva ostvarena naplatom penala. Iz svega rečenog, brisanjem člana 29, kao što sam rekao, zakona, razrešavaju se nedoumice u praksi u smislu odnosa različitih načina izvršenja obaveza. Finansijski efekat na sredstva budžetskog fonda su praktično zanemarljiva. Konačno, usklađivanjem ovog zakona sa pravilima o dodeli državne pomoći, vrši se usklađivanje iznosa sredstava koji se obezbeđuju za različite namene podsticanja, zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali i održavanje njihovog zapošljavanja u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju. Istovremeno, obezbeđuje se pravo na subvenciju, umesto kako je utvrđeno na dosadašnji način, refundacije zarada zaposlenih osoba sa invaliditetom. Na samom kraju, iz svega rečenog, uz nadu da ćemo zaista ovu oblast još više poboljšati i kretati napred, mislimo da je ovaj zakon iskorak unapred i poslanička grupa Jedinstvene Srbije u danu za glasanje podržaće ovaj predlog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milica Dronjak.
Poštovana predsedavajuća, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi potpredsedniče Vlade i ministre rada sa saradnicima, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom prati zakon koji je Narodna skupština, odnosno menja zakon koji je Narodna skupština 2009. godine usvojila. Obaveza donošenja ovako specifičnog zakona proistekla je iz nekoliko ratifikovanih međunarodnih konvencija, strategijom unapređenja položaja osoba sa invaliditetom iz 2007. godine i Zakonom o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom iz 2006. godine. Ovim zakonom, država je pokušala da promoviše principe jednake mogućnosti i socijalnog uključivanja osoba sa invaliditetom u naš privredni život. Glavne odlike tog zakona bile su uvođenje niza konkretnih mera za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, uključivanje osoba sa invaliditetom na tržište rada, širenje mreže davalaca usluga, poboljšanje položaja preduzeća koja se bave profesionalnom rehabilitacijom i zapošljavanjem, a posebno je bila značajna ona obaveza poslodavca, gde na svakih 50 radnika, zaposli jednu osobu sa invaliditetom. Odredbama ovog zakona omogućeno je da se značajan broj osoba sa invaliditetom zaposli. Prema mom saznanju, i ono što je rečeno, preko 9.000 njih je protekle četiri godine dobilo posao, a za još oko 12.000 izvršena je procena radne sposobnosti i mogućnosti zaposlenja. Korist od toga imaju, kako same te osobe, jer su dobile mogućnost za uključivanje u zajednicu i ličnu egzistenciju, tako i šira društvena zajednica. Nakon četvorogodišnje primene, može se reći da je ovaj zakon dao relativno dobre rezultate, ali da postoje i određene pravne praznine i neusklađenosti, koje se moraju otkloniti u cilju efikasnije primene ovog zakona. Naime, kako je rečeno, tri značajna razloga dovela su do toga da se pristupi izmenama i dopunama ovog zakona. Prvi se odnosi na terminološko usklađivanje sa podacima koje objavljuje Republički zavod za statistiku, drugi je usaglašavanje sa propisima o kontroli državne pomoći, a treći se odnosi na ukidanje penala. Kao što sam već navela, na nekoliko mesta izvršena su terminološka usklađivanja zakonskog teksta, s obzirom da su iznosi pojedinih davanja i finansijskih obaveza bili izraženi i obračunavani preko pojma prosečne zarade u privredi, čiju novčanu vrednost Republički zavoda za statistiku već odavno ne objavljuje. Zato sa ovim izmenama uvodi drugi statistički parametar, tj. prosečna zarada po zaposlenom u Republici Srbiji, pa će time konačno biti stvoren i pravni osnov da se povećaju iznosi pojedinih davanja i cenzusa koji nisu bili usklađivani već više od dve godine i tako bar malo povećaju prihodi budžetskog Fonda za rehabilitaciju invalida. Ovo ima dvostruki uticaj na odredbe zakona. S jedne strane, biće neophodno mesečno usklađivanje u odnosu na to kako Republički zavod za statistiku objavljuje, a uticaće i na iznos na osnovu koga se formira obaveza poslodavaca, koji ne zaposleosobu sa invaliditetom, da uplatom iznosa 50% prosečne zarade izvršavaju svoje obaveze. Drugi vid usklađivanja ovog zakona sa pravnim sistemom je predloženo pozivanje na Zakon o kontroli državne pomoći i druge podzakonske akte. Na osnovu zaključka Vlade doneta je šema svih institucija i ministarstava sa svim propisima koji moraju biti usklađeni sa donetim Zakonom o kontroli državne pomoći i uredbom koja ga prati, a ovaj zakon se nalazi među njima. Subvencije i zarade na osnovu kojih se vrši obaveze zapošljavanja osoba sa invaliditetom, sada se vezuju u šemu državne pomoći, pa imaju pravo na subvenciju 75% ukupnih troškova zarade, a ostalih 25% mora biti učešće poslodavaca. Kada poslodavac zaposli osobu sa invaliditetom, bez radnog iskustva, imaće pravo na ovakvu nadoknadu troškova u toku 12 meseci. Osim toga, ovo će imati uticaja i na refundaciju zarada. Naime, do sada je učešće preduzeća u refundaciji bilo u ukupnom iznosu doprinosa za zarade, koje padaju na teret poslodavaca, dok će sada obračun iznosa subvencija biti na osnovu sistema šeme državne pomoći, pa će država učestvovati sa 75% od ukupne zarade, a sa 20% će učestvovati poslodavac. Naglasila bih da se, umesto refundacije, što je do sada bio slučaj, prelazi na sistem subvencije, što je preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju povoljniji način i olakšava im poslovanje. Svakako je pozitivna namera predlagača da se polje primene ovih akata proširi i na profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, s obzirom da se bilo kakva neusklađenost propisa i proizvoljno tumačenje može koristiti kao prostor za potencijalnu korupciju koja bi upravo u ovoj oblasti mogla da pokaže najveće moguće odsustvo moralnih normi. Sledeća izmena vezana je za ukidanje penala koji su bili u obavezi da plaćaju poslodavci koji ne bi zaposlili propisani broj osoba sa invaliditetom. Sama ova obaveza zapošljavanja stvara određenu vrstu tereta za poslodavce, koji su se već oglašavali sa inicijativom da se ova obaveza ukine. Nažalost, to pri trenutnoj socijalno-ekonomskoj situaciji i stepenu društvene svesti osobama sa invaliditetom teško da će biti moguće za još neki niz godina. Međutim, ovi zahtevi se moraju imati u vidu, a s obzirom da već postoje zakonske odredbe o kažnjavanju za ne ispunjavanje obaveze zapošljavanja, ukidanje penala kao druge vrste kažnjavanja je sasvim celishodno rešenje tim pre što ova sredstva i nisu bila toliko velika da bi osetno uticala na punjenje budžetskog fonda. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ako imamo u vidu da će ovim izmenama i dopunama Zakona biti omogućeno da se poveća refundacija namenjenih sredstava u iznosu od preko 7.000 hiljada dinara za jednu mesečnu zaradu, odnosno da će se za toliko rasteretiti preduzeća koja se bave zapošljavanjem invalida, onda je svakako svima jasno da će usvajanjem ovih zakonskih izmena i dopuna stvoriti se još bolji uslovi za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, čime će i opravdanost postojanja ovog zakona biti još jednom u praksi potvrđena. Poslanička grupa PUPS u danu za glasanje sa zadovoljstvom će podržati ovaj zakon. Apsolutno sam sigurna da će Parlamentarna ženska mreža, koja je nedavno formirana, takođe u danu za glasanje sa zadovoljstvom podržati ovaj zakon. Hvala na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Ilić. Izvolite.
Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, veliko je zadovoljstvo kada smo u prilici da donosimo zakone koji imaju pozitivne efekte na veliki broj građane Srbije, posebno na one koji su najugroženiji. Ne mislim samo na ovaj zakon o kome sada raspravljamo, već i na ona zakonska rešenja koja smo razmatrali prethodnih dana, na zakon koji će zaštititi decu od seksualnog zlostavljanja, zatim Zakon o radu koji smo promenili da bi popravili status trudnica, Zakon o oduzimanju imovine stečene korupcijom i kriminalom i, na kraju, ovaj zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, koji će dalje popraviti položaj i status ovih osoba. Konkretno, danas se radi o izmenama koje nisu suštinske, ali koje su značajne. Ovaj zakon se upodobljava sa Zakonom o državnoj pomoći, sa statistikom je promenjena od prošle godine. Ovim zakonom ukidaju se tzv. penali koji su bili obavezni i mislim da je to dobro rešenje. Sticajem okolnosti lično sam radio na izradi ovog zakona. Bio sam na čelu radne grupe i sa zadovoljstvom mogu da kažem da nakon nekoliko godina primene, od 2009. godine do danas, ovaj zakon je pokazao da ima svoje opravdanje. Šta su efekti ovog zakona? Na prvom mestu, zahvaljujući njemu, zaposleno je 10.000 osoba sa invaliditetom i još 10.000 osoba je uključeno u različite aktivne mere na tržištu rada, subvencionisanje, prilagođavanje radnih mesta, dodatno obrazovanje, obuke i drugo. Osim toga, svake godine od dana stupanja na snagu ovog zakona, formiran je budžetski fond koji raspolaže sa u proseku dve milijarde dinara, koje su namenjene isključivo osobama sa invaliditetom i njihovom približavanju tržištu rada. Zašto je bilo neophodno doneti jedan ovakav zakon i zašto ga treba dosledno i striktno sprovoditi? Pored problema koje same osobe sa invaliditetom imaju zbog svog hendikepa i čitavog niza ograničenja i nedostupnosti u životu, problema koje imaju njihove porodice, osobe sa invaliditetom imaju i veoma velika ograničenja u pristupu tržištu rada. Mnogo je razloga. Na prvom mestu se radi o predrasudama, o jednom otklonu koje čitavo društvo ima u odnosu na osobe sa invaliditetom. Moja diskusija danas i diskusija svih kolega mora da ide u pravcu razbijanja tih predrasuda i jednog promovisanja nečega što su pozitivni aspekti ovakvih rešenja. Čuli smo neke podatke koji zabrinjavaju. U Srbiji, 10% populacije čine osobe sa invaliditetom. To je negde između 600.000 i 700.000 građana sa većim ili manjim stepenom invaliditeta, uz podsećanje da svi mi i naravno ostali deo populacije možemo potencijalno da dođemo u takvu poziciju. Upravo zato moramo da učinimo dodatne napore da se njihov položaj popravi. Stopa zaposlenosti osoba sa invaliditetom je svega oko 13%, što je u odnosu na ostali deo populacije gde je negde oko 50%, daleko, daleko slabije. Takođe, stopa nezaposlenosti osoba sa invaliditetom je iznad 75%, što u odnosu na 25% u redovnoj populaciji je takođe trostruko više. Više od 50% osoba sa invaliditetom nema osnovnu školu, ili ima svega osnovnu školu. Dakle, elementarno je i funkcionalno nepismeno. Ono što je još lošije u celoj priči jeste da 70% osoba sa invaliditetom spada u grupu siromašnih, nalazi se ispod granice siromaštva. Zato jedan ovakav zakon koji ima mnogo elemenata pozitivne diskriminacije i određene vrste prinude oko koje je bilo dosta komentara prilikom donošenja zakona jeste važan. Prvi put se na jednom mestu definiše šta je osoba sa invaliditetom u smislu zapošljavanja i želim da pročitam tu definiciju. Mislim da je dobro da se podsetimo na nju. Dakle – osoba sa invaliditetom je osoba koja ima trajne posledice telesnog, senzornog, mentalnog ili emocionalnog oštećenja ili bolesti koje se ne mogu otkloniti lečenjem ili medicinskom rehabilitacijom. Uz socijalne i druge barijere izazivaju teškoće i ograničenje u obavljanju svakodnevnih poslova i utiču na radnu sposobnost i mogućnost zapošljavanja ili održavanja zaposlenja. Šta je cilj ovog zakona? Na jednoj strani, definisao je osobe sa invaliditetom, na drugoj strani definiše ko su akteri u politici zapošljavanja. Na prvom mestu to je Nacionalna služba, resorno ministarstvo, preduzeća koja zapošljavaju osobe sa invaliditetom, udruženja osoba sa invaliditetom i naravno same osobe sa invaliditetom. Cilj je da se popravi njihov položaj na tržištu rada, da se učine upošljivijim nego što je to bilo u prethodnom periodu. Ovaj zakon je u potpunosti ili u velikoj meri postigao taj efekat. Danas, u odnosu na početak primene ovog zakona, imamo manji broj osoba sa invaliditetom na evidencijama Nacionalne službe, što je jasan pokazatelj da je ovaj zakon postigao taj cilj. Onaj deo koji je i tada izazivao, a verovatno i danas, polemike i dileme je deo koji se odnosi na samu prinudu. Uvek je problematičan, ali mislim da u slučaju osoba sa invaliditetom ima punog opravdanja. Poslodavcu je data mogućnost, odnosno nametnuta obaveza, da na svakih 50 zaposlenih zaposli jednu osobu sa invaliditetom, s tim što firme koje imaju do 20 zaposlenih nemaju tu obavezu i novoosnovane firme nemaju 24 meseca tu obavezu. Pošto nije realno očekivati da svaka kompanija ima potrebu da zaposli osobu sa invaliditetom, ili ima adekvatnu osobu koja bi mogla da ispuni tu obavezu, data je alternativa da se učestvuje u finansiranju zarada osoba sa invaliditetom koje rade u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju. Takođe, data je mogućnost da se robe i usluge kupuju od preduzeća koja se bave profesionalnom rehabilitacijom, koja zapošljavaju osobe sa invaliditetom i mogućnost da svaki poslodavac svog zaposlenog uputi na procenu radne sposobnosti, odnosno invaliditeta i da na taj način ispuni takvu vrstu obaveze. Dosadašnje iskustvo je pokazalo da je to sasvim dovoljno, a da je na drugoj strani ono što je ključna izmena u ovom zakonu, ukidanje tzv. penala, bila pogrešna procena u tom trenutku. Kao neko ko je radio tada na izradi tog zakona, zajedno sa saradnicima, prihvatam taj deo odgovornosti i mislim da su se ti penali pokazali kao nepotrebni. Ideja je bila da se na neki način obezbedi striktnija primena ostalih zakonskih odredbi. Na kraju, želim da kažem nekoliko stvari koje se tiču utvrđivanja radne sposobnosti. Do sada su osobe sa invaliditetom, kada je u pitanju njihov status u društvu, uglavnom bile tretirane u smislu da se utvrđuje stepen njihovog invaliditeta. Niko nikada, do ovog zakona, nije razmatrao šta je sa njihovom preostalom radnom sposobnošću. Ovaj zakon se fokusira na preostali deo radne sposobnosti i na utvrđivanje te radne sposobnosti koja može da obezbedi pristup tržištu rada. Nacionalna služba, kao jedan od važnih aktera, je prilagođena ovom zakonu i ono što je dobro, Nacionalna služba ima poseban centar za profesionalnu rehabilitaciju i za zapošljavanje osoba sa invaliditetom koji se bavi ovom problematikom. Svaka pojedinačna filijala Nacionalne službe ima specijalizovanog savetnika koji se bavi savetovanjem upravo ovih osoba i kroz različite aktivne mere, individualne razgovore i obuke na tržištu rada, pomažu pojedinačno i individualno onim osobama sa invaliditetom koje traže zaposlenje. Ono što je problem o kome treba razmišljati i što je možda jedan od izazova za sadašnje ministarstvo i ministra jeste status preduzeća koja se bave zapošljavanjem osoba sa invaliditetom i njihovom profesionalnom rehabilitacijom. Sva ta preduzeća, a ima ih negde između 40 i 50, imaju ozbiljne probleme u poslovanju, imaju tendenciju da se ponovo utvrđuje učešće državnog kapitala u njima i na taj način žele da dobiju status zaštićenih preduzeća, što ima nekog opravdanja. Ono što je neophodno da se uradi jeste profesionalizacija upravljanja ovim preduzećima, jer objektivno ta preduzeća uz sva ograničenja koja imaju, imaju jedan privilegovan status na tržištu. Zahvaljujući ovom zakonu imaju velike subvencije od strane države i po pitanju zarada i po pitanju opremljenosti, pripremanja radnih mesta osobama sa invaliditetom da mogu efikasno da rade u njima. Čini mi se daje jedan od velikih izazova jeste konsolidovanje ovih preduzeća, smanjivanje njihovih gubitaka i na taj način povećanje efikasnosti i čitavog sistema o kome danas govorimo. Na kraju, mislim da i današnja diskusija i izmena ovog zakona će biti još jedan korak da se pomogne osobama sa invaliditetom, da se shvati njihov položaj,potreba i jedno saznanje, da taj preostali deo njihove radne sposobnosti zapravo i jeste jedan veliki društveni i državni resurs koji nije iskorišćen na adekvatan način. Pokazalo se u mnogo slučajeva da osobe sa invaliditetom imaju daleko veću efikasnost i produktivnost u radu upravo zato što na drugoj strani imaju određene hendikepe, počev od toga da sticajem okolnosti je veliki broj njih vezan ili za kolica, ili za sedenje i sama ta okolnost im daje mogućnost da budu daleko efikasniji u različitim poslovima i delatnostima, posebno kada je u pitanju administrativni posao ili rad na računaru i slično. Mi kao društvo moramo da iskoristimo taj resurs i da popravimo njihov status, da pomognemo i njima i njihovim porodicama i da nastavimo da striktno sprovodimo odredbe ovog zakona koji se pokazao vrlo efikasan. Svakako da će naša poslanička grupa podržati ove izmene. Mi ćemo u Danu za glasanje glasati za ove izmene. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Hvala, gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, poštovani predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kada pročitamo ovaj predlog zakona, na prvi pogled deluje zaista poprilično društveno odgovoran predlog zakona, ali samo na prvu loptu, samo na prvo čitanje i ukoliko ovaj zakon ne stavimo u kontekst sa osnovnim zakonom iz kojeg je proistekao, ako ga ne stavimo u kontekst života u kojem živimo i ukoliko zanemarimo koliko se ovaj zakon oslanja na potpunu, jasnu i preglednu situaciju u kojoj se nalaze i društvo i država. Zaista se ne bih složila sa prethodnim govornicima oko toga da ovaj zakon predstavlja neko poboljšanje u odnosu na ranija rešenja Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, upravo iz tog razloga što ovaj zakon malo šire posmatramo i pre svega zato što čitamo obrazloženje koje se daje kada se predlaže neki zakon, pa smo to uradili i ovom prilikom. Meni je jasno da se želi podići ta neka svest u društvu i da se unapredi položaj osoba sa invaliditetom i da se njihov život u znatnoj meri poboljša. Međutim, nije dovoljno samo želeti, nije dovoljno imati dobre namere. Čak ne bih dovodila u pitanje pisaca i predlagača ovog predloga zakona u pogledu njihove dobre vere i dobre namere. Dakle, ne želim u tom smislu ni da govorim o ovom predlogu zakona, da unapred nečiju dobru volju dezavuišem. Međutim, mi nemamo pravo kao poslanici da samo preletimo preko određenog predloga zakona i da ne konstatujemo sve njegove manjkavosti i da ne predložimo neka bolja rešenja, koja bi u znatnijoj meri poboljšala već postojeći zakon i faktički, time bi se proizveo daleko bolji efekat od onog koji će se postići ukoliko se zakon u ovoj formi koja je predložena i osnaži, odnosno izglasa od strane skupštinske većine. Ne bih se složila sa tim da su ova rešenja daleko bolja od već postojećih, u postojećem zakonu. Iz kojih razloga? Ovde se spominju i subvencije, spominju se penali, spominju se standardi, spominju se neki instituti koji postoje u prethodnom zakonu, a sada se predlažu i u ovim izmenama i dopunama. Međutim, nije dovoljno samo konstatovati promenu instituta, nego treba videti u kom smislu se ta rešenja iz prethodnog i menjaju. Vi menjate penale, brišete penale. Odlučili ste se za državnu subvenciju i to bi na prvi pogled možda i bilo dobro rešenje. Međutim, zaboravljate jednu činjenicu, a to je da je ova država za prva dva meseca uspela da dostigne zaista enormnu sumu od 35 milijardi dinara budžetskog deficita. To je daleko više od onog što je bilo predviđeno Zakonom o budžetu, a ovim tempom budžet će do kraja godine u smislu deficita da naraste na punih 200 milijarde. Dakle, to je tih 200 milijardi koliko će ova država potrošiti više od onog iznosa koji je predvidela. Sada pogledajte ovde u ovom predlogu zakona, govorite o subvencijama, u kojoj meri ćete vi u stvari da osnažite položaj osoba sa invaliditetom, u kojoj meri će ova država to da finansira, sve sa nekim dobrim namerama i u dobroj volji. Ali, nekako ste zaboravili u kojoj meri je ova država prezadužena, u kojoj meri je ovaj javni dug postigao 63% krajem decembra 2012. godine. Dakle, sa takvim javnim dugom i sa ovakvim budžetskim deficitom, koji raste iz dana u dan, iz meseca u mesec, teško da ćete uspeti sve ove subvencije koje ste zacrtali i u pogledu osoba sa invaliditetom da realizujete. Hajde sad da pogledamo šta je to sa tim penalima. Zaboravili ste jednu malu činjenicu, prosto ste prevalili celokupan teret zapošljavanja osoba sa invaliditetom na privredu, a da ste pri tom ostavili jedno loše rešenje u zakonu, kojim su izuzeti državni organi iz obaveze kvotnog zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Dakle, državni organi nisu u obavezi da zapošljavaju te osobe. Postavila bih pitanje – da li znate, gospodine ministre, koliko ima zaposlenih u Skupštini Republike Srbije osoba sa invaliditetom? To je prosto nedopustivo. Zaista se nekako na mala vrata propustili da pojasnite situaciju oko toga da ćete sve te neke obaveze koje se tiču privrede meriti sa republičkim prosekom zarade. Nećete taj prosek da uzmete u smislu zarade u privredi, nego ono što se zaradi na republičkom nivou. Pri tom, prećutkujete jednu zaista neveselu činjenicu da su zarade u privredi oko 24% niže nego što je to u javnom sektoru, u ustanovama, u javnim preduzećima. Dakle, i tu je neka disproporcija u pogledu onoga što bi trebalo da predstavlja bazu na koju se računaju određene obaveze privrede, jer ako privreda ima određene obaveze, u tom smislu treba da se uzme u obzir kolike su zarade u toj privredi. Inače je interesantan podatak da Republički zavod za statistiku čak i ne objavljuje prosečna primanja u privredi, nego jednostavno objavljuje jedan podatak o prosečnoj republičkoj zaradi. To dovoljno govori o tome koliko tu nema neke spremnosti da se ozbiljnije zadire u tu suštinu odnosa privrede, javnog sektora, ustanova, državnih organa i uopšte da se javno promoviše onaj koji stvara vrednosti i onaj koji plaća porez i onaj koji nosi ogroman teret pravljenja novih društvenih vrednosti, a to je samo privreda. Ovim predlogom zakona ste navodno želeli i da pojačate tu neku društvenu svest u pogledu odnosa prema osobama sa invaliditetom. Kako ste to mislili da realizujete ukoliko niste promenili te standarde, niste objasnili standarde, niste konkretizovali standarde na osnovu kojih se procenjuje radna sposobnost osoba sa invaliditetom? Bez jasnih i konkretnih merila i standarda, bez jasne procedure na koji način se utvrđuje radna preostala sposobnost, i dalje forsirate i promovišete jednu segregaciju. Ma koliko niste u obrazloženju zakona naveli da je segregacija vaša stvarna namera sa Predlogom zakona. Čak i u drugostepenom postupku ona komisija koja odlučuje nema jasnog kontakta sa osobama sa invaliditetom kako bi mogla da proceni da li su te osobe radno sposobne, da li imaju još neki deo radne sposobnosti. To je od izuzetnog značaja, jer u tom slučaju ukoliko osobe to nemaju prema odluci komisije te osobe imaju jedino priliku da se zaposle u nekim radnim centrima. Šta je to ukoliko nije izdvajanje ne integracija, nego izdvajanje i segregacija osoba sa invaliditetom? Zato je jako bitno da se naglasi da Predlog zakona sam po sebi ništa ne znači ukoliko taj Predlog zakona ne stavimo u daleko širi kontekst od onog od kojeg ste vi ustvari u obrazloženju Predloga zakona naveli. Kada govorimo o osobama sa invaliditetom ne možemo da izostavimo činjenicu da ne prolazi ideja o reformi penzijskog sistema. Mi i dalje imamo jako veliki procenat, preko 24% osoba koje su ostarile pravo na invalidsku penziju. Kada se uzme u obzir da je samo 57% radnika ostvarilo pravo na starosnu penziju, a da 22% ima porodičnu penziju, u tom slučaju možemo da uočimo jednu poprilično neveselu činjenicu, a to je da oni koji su zaista ostvarili neki radni vek radeći do određenog broja godina i pri tom radni staž su odradili je zaista mali u odnosu na ostale koji očekuju od ove države određeni podsticaj, pa je u tom smislu da se subvencionira, da se pomaže nešto što se zove invalidska penzija, nešto što se zove raniji odlazak u penziju. Ovaj procenat je nešto manji u odnosu na ranije trendove, ali daleko premašuje sposobnost ekonomsku ove države da donosi sve ove državne pomoći koje ste vi ovakvim dobronamernim zakonima predvideli i na neki način nametnuli. Još jedna stvar je jako bitna da se napomene u ovom predlogu zakona. Pored ostalih manjkavosti nekako ste zaboravili i da pojačate efikasnost u kontroli budžetskog fonda za profesionalnu rehabilitaciju osoba sa invaliditetom. Nemamo jasnu predstavu o tome. Nema transparentnosti u tome kako se sredstva iz tog budžeta troše i da li ta sredstva završavaju negde u onom preglomaznom budžetu, u tom budžetu koji očigledno samo generiše taj budžetski deficit ili imamo neke jasne stavke i jasan pregled situacije. Ovo vam napominjem iz razloga što je jako bitno da se radi na tome da se profesionalno rehabilituju osobe sa invaliditetom. Kako vi ustvari očekujete integraciju tih osoba ukoliko se u smislu stručne osposobljenosti, školske spreme ne da određena podrška, ne promoviše, ne da neki input koji će da olakša i tim preduzetnicima i privredi da zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Zaista je problem u samoj primeni prilično nepreciznih zakonskih rešenja i problem je u tome što sa ovakvim predlozima zakonima, a ovo nije jedini koji je stigao na dnevni red parlamenta, vi iskazujete određenu vrstu društvene odgovornosti, određenu vrstu humanizma, a da pri tom sve to ostaje na nekom površinskom nivou, a kada se zaista krene sa realizacijom tih zakona i kada se zaista krene u to da se ta neka zakonska rešenja i primene u praksi nailazi se na razne prepreke i onda se shvati da nije to baš toliko jednostavno i da to nije nešto realno. Dakle, realan život je taj koji će pokazati u kojoj meri ste vi sa ovim predlogom zakona bili humani. Realan život koji je poprilično surov na osnovu ovih pokazatelja na osnovu izveštaja Fiskalnog saveta i na osnovu izveštaja državnog revizora o funkcionisanju i radu javnih preduzeća. Iz ovoga već vidimo da ova država ima ozbiljne probleme, da ova država nije ni jedan korak odmakla od recesije, da ne radi ništa u smislu jačanja i poboljšanja privredne situacije, a da pri tom barata sa takvim rešenjima kao što su državna pomoć, subvencije, kao što je društvena osvećenost, društvena odgovornost. Nema tu društvene odgovornosti ako vi ljudima dajete lažnu nadu, nema humanizma ukoliko znate da to što ste ovde napisali nećete moći da realizujete. To nije humanizam. To je gospodine ministre hipokrizija. Nažalost, trebate izaći i reći javnosti – predložili smo ovaj zakon, ali nismo uradili ništa u smislu značajnijeg poboljšanja Zakona o zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Nismo uradili ništa u smislu uvođenja u jasne i konkretne tokove trošenja sredstava koja se tiču osoba sa invaliditetom i nismo uradili ništa da promenimo položaj ovih osoba. Jeste da smo se pozvali na Konvenciju, a pri tom i Konvencija o zapošljavanju osoba sa invaliditetom je u nekoj meri ugrožena i to je član 27, koji jasno govori o tome da je celokupna državna struktura, celokupno društvo odgovorno kada se radi o zapošljavanju osoba sa invaliditetom i da ne mogu državni organi da budu izvan toga jer isto i državni organi imaju obavezu kao što ima i privreda. Prema tome, bilo bi dobro da svaki put kada izađete pred parlament sa ovakvim zakonom prethodno malo pogledate oko sebe. Bilo je preporučljivo da pročitate izveštaj Fiskalnog saveta. Mislim da bi vam sve bilo mnogo jasnije. Znate, postoji tu jedna čudna okolnost, a to je da se vaše ministarstvo zove Zakon o radu i socijalnoj pomoći. Prosto, rad i socijalna pomoć nisu kategorije koje bi trebalo da se pominju zajedno. Zar, ne postoji ona neka narodna mudrost – ko radi ne boji se gladi? Dakle, bitno je da neke stvari nazovemo pravim imenom i bitno je da budemo zaista oko svega toga iskreni, pre svega.
Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Meho Omerović. Izvolite.
Gospodine predsedniče, uvaženi potpredsedniče Vlade i ministre gospodine Krkobabiću, drage koleginice i kolege, pokušaću veoma kratko, koristeći vreme koje pripada poslaničkoj grupi SDPS, kao ovlašćenom predstavniku, da ukažem na neke značajne novine i po meni, i po nama iz SDPS, dobre izmene i dopune u ovom zakonu koji je danas pred nama i da posetimo na neke probleme koji postoje, a kada su u pitanju osobe sa invaliditetom i njihov položaj u našem društvu, odnosu na poštovanje njihovih prava u celini. U ovom Predlogu zakona u kojem su izvršene izmene i dopune, treba to podsetiti još jedanput, zakona koji smo imali u ovoj skupštini, a koji je donesen 2009. godine, brisana je ona čuvena obaveza u članu 29. Zakona da poslodavac koji ne zaposli osobe sa invaliditetom, u skladu sa članom 24. Zakona, plaća, kako se to popularno kaže penale, odnosno određene kazne. Sada u ovom predlogu izmena i dopuna Zakona, koji je danas pred nama, utvrđeno je da poslodavac koji ne zaposli osobe sa invaliditetom mora da uplati na mesečnom nivou iznos od 50% zarade po zaposlenom za svaku osobu sa invaliditetom, koju nije zaposlio i to u poseban Budžetski fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje invalida. Promenjena je i visina subvencije koju dobija poslodavac kada zaposli osobu sa invaliditetom na neodređeno vreme, odnosno za stalno, bez radnog iskustva. Ova subvencija koja se daje na godinu dana bila je u visini minimalne zarade, a u ovom predlogu zakona se povećava i iznosiće 75% ukupnih troškova zarade sa doprinosima, ali ne više od iznosa celokupne minimalne zarade. Sledeća izmena koja je, po nama iz SDPS, značajna za preduzeće, za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom dobija mesečnu subvenciju zarade za svaku zaposlenu osobu sa invaliditetom u visini do 75% ukupnih troškova zarade sa doprinosima, ali ne više od 50% prosečne zarade po zaposlenom u privredi Republike Srbije. Do sada su, podsetio bih vas, uvažene koleginice i kolege, ova preduzeća imala pravo na mesečnu refundaciju sredstava na ime učešća u zaradama u visini od 50% prosečne zarade u privredi Republike Srbije. Postoje i neke druge izmene o kojima je govorio potpredsednik Vlade, gospodin Jovan Krkobabić, a koje su potrebne radi usklađivanja zakona sa propisima o državnoj pomoći, kao i radi usklađivanja sa statistikom. Nema nikakve sumnje da će nadležno ministarstvo, Ministarstvo rada, zapošljavanja i socijalne politike, putem predloženih izmena pokušati pronaći najbolja rešenja. Međutim, iskren da budem, mi u SDPS delimo pesimizam u pogledu postizanja značajnih rezultata. Zašto to kažem? Životni problemi ljudi, osoba sa invaliditetom su jako veliki, a država Srbija je jako siromašna. Postoji nešto što se zove stalni nedostatak finansijskih sredstava. To je problem sa kojim se suočava i ovo ministarstvo, to je problem sa kojim se suočavaju oni koji su najugroženiji, najsiromašniji, ali to je naša realnost. U prethodnom skupštinskom sazivu sam bio predsednik Odbora za rad, socijalnu politiku, boračku i invalidsku zaštitu i socijalna pitanja. Imao sam mnogo razgovora sa osobama sa invaliditetom, kao i sa predstavnicima njihovih udruženja. Ogromni su problemi sa kojima se ti sugrađani i građani Republike Srbije nose. Sistem podrške za invalidna lica nije dovoljno razvijen, i to treba naglasiti, u opštinama i gradovima. Od 2007. godine na lokalnom nivou nisu doneti programi za sprovođenje državne strategije u ovoj oblasti pomoći osoba sa invaliditetom. Neophodna je bolja koordinacija i saradnja, odnosno povezivanje programa između ministarstava, Nacionalne službe za zapošljavanje i poslodavaca na teritoriji Republike Srbije.Takođe, moramo uvažavati i inkorporirati mere koje predlažu udruženja invalida, nezavisni državni organi, nevladine organizacije. U izveštaju Zaštitnika građana Republike Srbije, podsetiću vas, zabeležen je podatak da pojedini poslodavci izigravaju zakonom ustanovljenu obavezu da zaposle osobe sa invaliditetom, tako što podstiču zaposlene da pred nadležnim organima pokrenu postupak za utvrđivanje stepena invalidnosti, kako bi poslodavci ispunili formalnu tzv. zakonsku obavezu. U izveštaju Zaštitnika građana predloženo je, želim da naglasim, pod jedan, da se odmah donesu akcioni planovi za sprovođenje strategije, pod dva, da se razviju nove mere profesionalne rehabilitacije, dokvalifikacije u skladu sa potrebama na tržištu rada i, tri, da se unapredi sistem obrazovanja u odnosu na osobe sa invaliditetom, kao i druge mere. U Srbiji to treba stalno naglašavati. Danas ima i živih, registrovano, po podacima kojima raspolažu naše institucije, 700 hiljada osoba sa invaliditetom, od kojih je 300 hiljada starosti od 15-65 godina. Stopa nezaposlenosti invalidnih lica je veoma niska i ona je sa 13%, koliko je bila pre nekoliko godina, pala na 6%. Zapošljavanje osoba sa invaliditetom u Evropi, a posebno u zemljama koje su članice Međunarodne organizacije rada uređuje se na nekoliko načina. Podsetiću vas. Prvi je sistem kvota. Obaveza poslodavca da u odnosu na broj zaposlenih u određenoj kompaniji zaposli i određeni broj invalida. Propisuju se i novčane kazne, ako kompanije to ne urade, ova sredstva idu u određene namenske fondove. Neke zemlje umesto novčane kazne predviđaju beneficije za poslodavce, ako zaposli osobe sa invaliditetom. Druge zemlje su se opredelile da se zapošljavanje invalida i obaveza države i državnih institucija i poslodavaca propišu u zakonima protiv diskriminacije. Poslodavcima se nalaže da obezbede određene uslove koji su vezani za posebne potrebe osoba sa invaliditetom. Treća grupa zemalja ima zakone koji imaju tzv. moć zadržavanja. O čemu se radi? Poslodavci su u obavezi da zadrže radnike koji u toku rada dožive određenu povredu na radu. Takođe, obavezuju poslodavce da učestvuju u ranom opažanju tzv. invalidnosti i da donose rehabilitacione programe. Kao što vidite iz ova tri modela, možemo zaključiti da većina zemalja ima zakone i nacionalne programe. Problem nije u zakonima, to je slučaj i sa nama, već u primeni tih zakona, kao i da u većini zemalja osobe sa invaliditetom žive na ivici egzistencije ili od socijalne pomoći. Problem nije vezan samo za državu Srbiju. Nije nešto sa čime se mi suočavamo, ali sigurno je da je u siromašnim državama, ma koliko se mi trudili da Srbiju prikažemo kao bogatu zemlju, ipak smo siromašno društvo i siromašna država, ovaj problem veći, nego u državama sa visokim društvenim standardom. Na samom kraju, jedino što sa sigurnošću mogu da tvrdim, a to je da bolje može biti samo onda kada se naša privreda i ekonomija oporave, kada bude više radnih mesta i više novca. Narodni poslanici SDPS podržavaju izmene ovog zakona, jer zajednički interes, verujem, svih narodnih poslanika je da se pronađu najbolja zakonska rešenja i da se na svaki način pomogne ljudima kojima je najteže, a složićete se svi sa mnom da je osoba sa invaliditetom najteže. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović.
Hvala, gospodine predsedniče. I ovaj predlog zakona spada u one zakone koji utiču na, posredno ili neposredno, veliki broj građana Srbije, kao što je i prethodni zakon o kom smo govorili na prethodnoj sednici. U Srbiji živi više od 700 hiljada osoba sa invaliditetom. Procene govore da 70% njih živi u siromaštvu, pa su osobe sa invaliditetom najbrojnija ugrožena grupa danas u Srbiji. To siromaštvo je posledica svakako nezaposlenosti tih osoba, ali i dodatne materijalne opterećenosti porodica koje imaju člana, osobu sa invaliditetom, zbog svih ostalih vrsta podrške, da ne kažem nege, rehabilitacije, obezbeđivanje pristupačnosti za člana sa invaliditetom. Od, kako mislim da je to bila 2007. godina, kada je Srbija potpisala Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom i opcioni protokol koji ide uz tu konvenciju, može se slobodno reći da je u Srbiji napravljen veliki napredak u pravnoj regulativi, odnosno da smo usvojili, i ova Skupština na predlog različitih ministarstava i ministara je usvojila, jedan niz jako važnih zakona, kada je on u pitanju ova oblast. Tu je, pre svega, Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, kao i ovaj zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, o čijim izmenama i dopunama danas govorimo. Međutim, postoji čitav niz nekih drugih zakona, na primer, Zakon o socijalnoj zaštiti, Zakon o porodici ili kako ga mi zovemo kolokvijalno-porodični zakonik, gde čitav niz odredaba se odnosi na ovu kategoriju stanovništva. Doneti su, dakle, zakoni koji bi trebalo da omoguće nesmetano uključivanje osoba sa invaliditetom u srpsko društvo. Nažalost, u stvarnom životu, pripadnici ove brojne i po potrebama raznovrsne grupe suočavaju se sa preprekama koje ukazuju na to da primena načela jednakih mogućnosti ne zavisi samo od dobrih zakona, dakle, kao što sam i nabrojala, mi smo doneli dosta dobrih zakona, ali njihova primena i realni život su nešto, nažalost, sasvim, sasvim drugo. Sve nas ću zajedno da podsetim, mislim da je to bilo jula prošle godine, kada su radnici sa invaliditetom, odnosno osobe sa invaliditetom, koji su zaposleni u preduzeću za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom "Šumadija", tako se zove preduzeće iz Kragujevca, da su oni danima štrajkovali glađu i taj štrajk glađu je bio protest što im nije isplaćeno osam ličnih dohodaka, odnosno ti radnici nisu ostvarivali ni svoja neka druga prava po osnovu rada. To je bio događaj koji je sve nas trebalo da podseti, nadam se da nas podseća da je u ovoj oblasti mnogo toga još neuređeno i da imamo zakone, ali se oni baš ne primenjuju u potpunosti. Kako se taj štrajk okončao, moram da kažem da je danima trajao, da se ministarstvo nije odazivalo nešto naročito i da je morao da se umeša Zaštitnik građana i to stoji u njegovom izveštaju, dakle, ja govorim istinu, i da je, tek kada se Zaštitnik građana uključio u taj problem, problem rešen. U maju 2010. godine je stupio na snagu ovaj Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, po kojem su svi poslodavci koji imaju više od 20 zaposlenih dužni da zaposle određeni broj osoba sa invaliditetom, to se i kolokvijalno kaže – moraju da poštuju taj kvotni sistem, pa od veličine preduzeća zavisi koliko će osoba sa invaliditetom biti zaposleno. Ovde je više mojih kolega pohvalilo i ovaj zakon i izmene i dopune ovog zakona. Ja neću ni da ga hvalim, ni da kudim, ali imam i ja, kao i ostale kolege, podatke da Nacionalna organizacija osoba sa invaliditetom, a i statistički podaci govore o tome da je napravljen određeni pomak kada je u pitanju zapošljavanje osoba sa invaliditetom i da je u vreme ekonomske krize došlo do povećanja zaposlenosti ovih osoba. Prema tome, napravljen je pomak i ima dosta pozitivnih stvari zahvaljujući tom važećem zakonu. Što se tiče ovih izmena i dopuna, čini mi se da ima desetak izmena i dopuna. Neki članovi se odnose na usaglašavanje sa nekim drugim zakonima i to je, pre svega, Zakon o statistici iZakon o državnoj pomoći. Međutim, tu ima i nekih suštinskih izmena, kao što je član 4. kojim se, praktično, briše član 29. postojećeg zakona, odnosno da se ukida obaveza da poslodavac uplaćuje tzv. kaznene pedale, ukoliko na vreme ne ispuni svoju obavezu, bilo da je to zapošljavanjem osobe sa invaliditetom ili da je to uplata u budžetski fond. Smatramo da je možda, a vidim da i organizacije osoba sa invaliditetom smatraju da je to dobro, tim pre što statistika govori da je svega 1% novca koji se nalazi u budžetskom fondu na ovaj način uplaćeno, tako da se nadam da ste vi u pravu i držimo ministarstvo za reč, a to trebaju i organizacije osoba sa invaliditetom, jer vi ste praktično garant da taj budžetski fond neće osetiti ovu promenu, ako je tačno ovo što kažete. O ostalim izmenama ćemo govoriti kada bude rasprava u pojedinostima. Primetila sam da su skoro sve poslaničke grupe podnele praktično istovetne amandmane, zahvaljujući tome što se Nacionalna organizacija osoba sa invaliditetom obratila svim poslaničkim grupama sa svojim predlozima amandmana, i onda smo svi mi podneli iste amandmane, tako da se nadam da će te ih prihvatiti, jer imate slaganje po određenim stvarima svih poslaničkih grupa, a to je velika retkost u ovoj sali. Takođe treba reći da, kada ste već ušli u izmene i dopune ovog zakona, možda je trebalo da napravite izmene još nekih članova. To niste sad uradili. Nadam se da ćete se vratiti sa ovim zakonom, pa da ćete to uraditi. Danas je jedna koleginica govorila o tome, to su komentari poslodavaca uglavnom iz privatnog sektora. Oni negoduju i kažu da je "teret zapošljavanja osoba sa invaliditetom uglavnom na plećima privatnog sektora", što će reći da državna preduzeća i javna preduzeća ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Šta je možda još trebalo menjati? U članu 3. postojećeg zakona ne vidi se jasno da i javna preduzeća imaju ovu obavezu. U članu 3. stav 3, gde je navedeno ko je sve poslodavac po ovom zakonu, tu su navedeni Republika Srbija za zaposlene u državnim organima, autonomna pokrajina za zaposlene u pokrajinskim organima i jedinica lokalne samouprave za zaposlene u organima jedinice lokalne samouprave. One lokalne samouprave, verujte mi da je takvih danas u Srbiji mnogo, koji bi nekako da izbegnu primenu ovog zakona, oni to objašnjavaju i pozivaju se na ovaj član, gde ne stoji jasno da je, možda ja sad uđem i u neki pravnički problem, da javno preduzeće nije direktan organ lokalne samouprave, s tim što ja znam da postoje direktni korisnici budžeta i indirektni, ali je ovo evidentan problem. To je što se tiče samog zakona. Dakle, tu bi moglo da stoji jedno pojašnjenje, upravo zbog one neodgovorne lokalne samouprave. Jer, ako lokalna samouprava i ako ljudi koji su vlast u određenoj lokalnoj samoupravi imaju dobru nameru i žele da se uključe u čitav ovaj proces, onda njima ne bi ni bilo bitno da li uopšte to stoji u zakonu, ali zbog onih neodgovornih bi valjalo da je to preciznije. Ne bih baš da ističem tu lokalnu samoupravu kao posebno lošu, zato što znam da ima neke druge uspehe, međutim, moglo se pročitati krajem oktobra meseca prošle godine da je grad Subotica uplatio više od sedam miliona dinara u budžetski fond za profesionalnu rehabilitaciju i podršku zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Sada se, naravno, čovek pita kako je grad Subotica stigao do tako velikog duga? Šta je to u stvari? To je uplata, zato što ustanove kulture u tom gradu i predškolske ustanove nisu iskoristili nijednu od mogućnosti na vreme. Dakle, niti su zaposlili osobu sa invaliditetom, a ima tu ustanova koje imaju više od 20 zaposlenih, niti su na vreme izvršili uplatu u ovaj budžetski fond, pa se tu nakupilo verovatno i kazna i penala. Onda je tu jedna prilično loša priča, da se budžetski korisnici u jednom gradu oslanjaju na svoj gradski budžet, a oni su tako ležerni i ne izvršavaju svoje obaveze, koji će umesto njih uplatiti tu kaznu. Onda, u principu, niste kaznili taj organ, nego ceo grad. Ono što je najveći problem, a to svakako osobe sa invaliditetom ističu, to je nedostatak kvalitetnih mera podrške, tj. servisa za otklanjanje prepreka na lokalnom nivou. Lokalni nivo je taj koji otklanja prave prepreke. Dakle, ono što se ističe, to je da je i dalje nedovoljno pristupačno okruženje. Imate čak i u Beogradu kada se vrši rekonstrukcija,kažem čak i u Beogradu zato što je to glavni grad i tu bi trebalo da bude malo drugačija situacija, zato što pre svega ima mnogo više novca nego neke druge lokalne samouprave u Srbiji, ali i dalje imate kada se rekonstruiše ulica da se ne predvide rampe ili pristupačnost za osobe sa invaliditetom, tj. kolicima. Takođe, i dalje je neprilagođen javni prevoz maltene u svim gradovima, loše je informisanje i komunikacija osoba sa invaliditetom o njihovim pravima, i dalje su nepristupačna i slabo prilagođena radna mesta i, ono što je najteže, ostao je potpuno nerazvijen sistem radnih i personalnih asistenata. To predviđa i Zakon o socijalnoj zaštiti. Kada se taj zakon donosio mnogo se govorilo o tome kako sada zakon reguliše i predviđa personalne i radne asistente. Međutim, to je veoma slabo zaživelo. Tu se opet kao razlog navodi ekonomska kriza, ali kada su ove stvari u pitanju, zaista treba sve da nas bude stid što za ove stvari u budžetu nema novca. Videćete, kada pogledate sve naše amandmane, da se veliki broj amandmana upravo i odnosi na to da se iz budžetskog fonda više novca usmeri ka poslodavcima, odnosno da se upute i subvencije za prilagođavanje radnih mesta i za otklanjanje prepreka, kao i za angažovanje personalnih asistenata. Ono o čemu bih takođe iskoristila priliku da popričamo, to je da je veliki problem u zapošljavanju osoba sa invaliditetom u stvari njihova trenutna obrazovna struktura koja ne odgovara potrebama tržišta, odnosno - jedno je potražnja, a drugo je ponuda. Oko polovine registrovanih nezaposlenih osoba sa invaliditetom u Nacionalnoj službi za zapošljavanje ima samo osnovnu školu ili nesvršenu osnovnu školu, a više hiljada imaju srednje stručno i specijalno srednjoškolsko obrazovanje, po zastarelim nastavnim planovima i programima. Kao primer ću navesti, to sam proveravala, tako je i dan danas, da jedan od obrazovnih profila za slepu i slabovidu decu u školi za učenike oštećenog vida jeste obrazovni profil PTT saobraćaj, obrazovni profil TTP manipulant na III stepenu. Dakle, u doba interneta, informativne i komunikativne tehnologije, mi još uvek školujemo učenike da budu TTP manipulanti. Da biste znali šta je to, TTP manipulant je telefonista, teleprinterista i radio-operater. Pitam vas – gde će ova deca da se zaposle kada završe ovu srednju školu? Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koji je relativno nov, je po prvi put uveo bezuslovnu obrazovnu inkluziju i garantuje jednaka prava na obrazovanje svoj deci, uključujući i decu sa smetnjama u razvoju. Čini mi se da je ovo najslikovitiji primer toga da imate jedan fantastičan zakon, a da se kao država i kao ministarstvo niste potrudili da obezbedite mere podrške. Dakle, Zakon predviđa pravo na dodatnu obrazovnu podršku na svim nivoima obrazovanja. Govorim o Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Međutim, u problemu su i škole, i roditelji, i nastavnici i, naravno, deca, zbog odsustva kontinuiranih i stalnih mera podrške. Nemate pedagoških asistenata za rad sa učenicima po individualnim obrazovnim programima. Verujte mi da lokalne samouprave vrlo često hoće da reše taj problem, ali se onda postavi pitanje - ko finansira pedagoškog asistenta? Nema personalnih asistenata. Ne postoji stalna edukacija nastavnika, međuresornih komisija, pa uostalom i roditelja. Dakle, edukacija je izostala. U svim školama je nedostatak nastavnih sredstava i problemi vezani za inkluziju su, opet ponavljam, tako jedan ilustrativni primer kada donesete jedan zakon koji bi trebalo puno toga da promeni, a posle toga ništa, nego ste samo pokušali da rešavate neki problem kvalitetno, a to je pre svega obrazovna struktura osoba sa invaliditetom i ljudi koji sutra treba da se uključe u tržište rada, a onda se to svede na dobru volju i na mnogo više problema nego što je pre tog zakona bilo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče, predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svi smo svesni da je problem visoke nezaposlenosti jedan od osnovnih gorućih problema u Republici Srbiji. Kada pričamo konkretno o nezaposlenosti osoba sa invaliditetom, svi znamo da je slika još gora, da ne kažem tužnija. Stoga smo mi iz Saveza vojvođanskih Mađara i sredinom 2009. godine, kada je ovaj cenjeni dom, Narodna skupština raspravljala, pa i usvajala, tada potpuno novi, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, naglasili kako je neophodno regulisanje ove oblasti, kako smo na ovom polju imali pravnu prazninu, da bi konačno uticali na realno poboljšanje situacije na ovom polju. Kao što znamo, osnovni cilj ovog zakona o čijim izmenama i dopunama danas raspravljamo je zapravo povećanje zaposlenosti, da dođemo do što većeg stepena zaposlenosti osoba sa raznim vrstama invaliditeta. Savez vojvođanskih Mađara, naravno, podržava sve vrste pozitivnih, afirmativnih akcija usmerenih ka teže zapošljivim grupama lica. Svi smo svesni da, kada pričamo o tim licima koja spadaju u teže zapošljivu kategoriju, to su najčešće, u najvećem broju slučajeva, upravo osobe koje zbog svog zdravstvenog stanja, raznih vrsta invaliditeta, izuzetno teško danas nalaze zaposlenje. Suština ovog zakona je da mere koje se preduzimaju, u skladu sa Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ciljaju upravo tu grupu ljudi koja se najteže zapošljava i čiji je položaj, samim tim, kako ekonomski položaj, a tako i njihov svakodnevni život, izuzetno težak. Mi iz poslaničke grupe Saveza vojvođanskih Mađara smatramo da je pitanje socijalnog uključivanja osoba sa invaliditetom i društvena uključenost tih ljudi, jedno od osnovnih pitanja i ono bi trebalo za sve nas da znači poštovanje osnovnih ljudskih prava. Treba svi da se prisetimo na ovom mestu da je pravo na rad zagarantovano svima, stoga bi i osobe sa invaliditetom trebalo da imaju potpuno ista prava i iste mogućnosti za ostvarivanje ovih prava kao i svi ostali građani naše zemlje. Dakle, složićemo se ovde da je sredinom 2009. godine, između ostalog, donošenjem ovog zakona, a i kasnije donošenjem ostalih zakona, kao što su ovde spomenut Zakon o socijalnoj zaštiti itd, da je koliko-toliko obezbeđen pravi normativni okvir za ostvarivanje i zaštitu prava osoba sa invaliditetom, međutim, kada pitamo ove ljude i kada pogledamo kakva je situacija na terenu, onda nam je jasno da još uvek postoje ogromni problemi i da se pripadnici ove posebno osetljive društvene grupe suočavaju svakodnevno sa veoma složenim pitanjima, problemima u životu. Jednostavno, to ih onemogućuje, ne dozvoljava im da uživaju u svojim pravima i da ih ostvaruju i da zaista dostignu taj željeni nivo socijalne i društvene uključenosti. Predlog zakona koji je danas na dnevnom redu, o kojem raspravljamo, su zapravo izmene i dopune spomenutog Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Kao što sam rekla, cilj tog osnovnog zakona, koji sada određenim delovima menjamo i dopunjujemo je da zaista na pravi način podstakne zapošljavanje i obezbeđivanje radnih mesta za osobe sa raznim vrstama invaliditeta. Zašto su, međutim, problemi na terenu i u realnom životu opstali, bez obzira što postoji zakon, recimo, adekvatan normativni okvir? On, a to dokazuju i sada predložene izmene i dopune, jednostavno kao da nije dovršen, znači, nije idealan. Mi smo tada, u aprilu 2009. godine, doneli nešto potpuno novo u našem pravnom sistemu, ali posle nekoliko godina njegove primene je viđeno da kao da nije dovršen i da pojedina normativna rešenja koja su predložena u ovom zakonu jednostavno kao da u realnom, stvarnom životu ne doprinose delotvornom sistemskom i trajnom rešavanju ovih problema. Položaj osoba sa invaliditetom i njihovo trajno društveno uključivanje zapravo zavisi, jednostavno, od podrške koju oni dobijaju iz svog neposrednog okruženja, kako kroz sisteme socijalne i zdravstvene zaštite, tako, naravno, i kroz sistem obrazovanja, pa i onog o čemu raspravljamo i što je najznačajnije, zapošljavanja. Trajni cilj Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom je radno angažovanje tih ljudi, a samim tim i poboljšanje svih aspekata života osoba sa invaliditetom. Ono što je značajno, to su bile najveće novine koje smo uveli pre tačno četiri godine u naš pravni sistem, je propisivanje obaveze obezbeđivanja kako prostora, tako i odgovarajuće tehničke i druge opreme za radno osposobljavanje i rad osoba sa invaliditetom, a sve to u skladu sa njihovim kako psihičkim, tako i fizičkim mogućnostima, potrebama, sposobnostima, ali, naravno, i njihovim željama, ukoliko je moguće da se one usklade. Kao što smo to čuli od nekoliko prethodnih govornika, iz ovih zakona, zapravo, proističe obaveza zapošljavanja osoba sa invaliditetom, a on se odnosi na sva privredna društva, organe državne uprave, pa spomenute lokalne samouprave, javne službe, banke, finansijske organizacije i mnoga druga pravna i fizička lica koja, prema zakonu, imaju taj minimum, odnosno najmanje 20 zaposlenih. Planirano je da se, primenom ovih odgovarajućih odredbi zakona, omogući socijalna uključenost za mnogo veći broj osoba sa invaliditetom, pošto je, naravno, pored spomenutog razvijanja efikasnih sistema i servisa podrške i zaštite, izuzetnovažno, kad god je to moguće, odgovarajućim mogućim, neophodnim merama obezbediti što veću samostalnost, rehabilitaciju i zapošljavanje ovih osoba. Nažalost, nekoliko godina posle primene ovog zakona, ali moram ponovo naglasiti, i nekoliko godina posle primene novog Zakona o socijalnoj zaštiti, postoje saznanja da se Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, a i svi ostali koji se tiču ove teme, ne primenjuju dosledno, da probam to fino da formulišem. Naime, na terenu se dešava da mnogi poslodavci imaju problem sa ovom svojom obavezom, da nisu srećni što postoji ta obaveza, da nerado zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Realnost je da mnogi poslodavci, da bi takoreći kako-tako formalno ispunili ovu svoju obavezu, oni zapravo svoje radnike šalju na razne komisije da bi oni dobili papir o tome da imaju možda i neku sitnu vrstu invaliditeta. Šalju ih na utvrđivanje stepena invalidnosti, da bi oni, recimo, formalno ispoštovali ovu obavezu, što je zapravo izigravanje ovog zakona. Nažalost, ono o čemu je takođe prethodna koleginica govorila, bez obzira na obavezu, u mnogim delovima Republike Srbije, čak i u većim gradovima, a da ne pričam o manjim opštinama i naseljenim mestima, jednostavno, nisu ukinute te prepreke povećanog zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Postoji mnogo, mnogo prepreka. Spomenuću samo neke od njih. Jedna je da, jednostavno, ne postoje adekvatni sistemi podrške zaposlenih osoba sa invaliditetom. Svi znamo i za ostale fizičke ili tehničke prepreke nepristupačnosti samih radnih mesta raznih preduzeća, pa i ustanova, javni prevoz je neadekvatan. Ono o čemu se malo govori, a što je isto realnost, je da velika većina osoba sa invaliditetom nije dovoljno kvalifikovana, odnosno nemaju adekvatnu stručnu spremu. Naime, kao što sam spomenula zakonom čije izmene i dopune se danas spominju kojim raspravljamo, jeste, zaista, ustanovljen normativni okvir za otklanjanje pomenutih sistemskih prepreka za normalniji i lakši život osoba sa invaliditetom. Međutim, zbog problema tokom sprovođenje ili primene ovog zakona, realna tužna slika je da se ne poboljšava samostalni život osoba sa invaliditetom i društvena uključenost. Znači, njihova uključenost još uvek nije u adekvatnoj meri na željeni način rešena. Mi iz poslaničkog kluba SVM smo zaista ubeđeni da kada bi se recimoNacionalna služba za zapošljavanje više angažovala na ovom problemu, kada bi više radila, Nacionalna služba na usklađivanju ponude i tražnje na tržištu rada, kao i recimo kada bi se još više radilo na organizovanju odgovarajućih programa prekvalifikacije, dokvalifikacije ili osposobljavanjem nezaposlenih osoba koje zaista traže posao, da bi to na terenu, u praksi zaista doprinelo većoj zaposlenosti tih ljudi. Najznačajnije izmene i dopune koje su zapravo pred nama i o kojima raspravljamo se odnose, jedna od njih je, jeste na obavezu poslodavca da ukoliko ne zaposli osobu sa invaliditetom mora da uplati iznos od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji za svaku osobu sa invaliditetom koju ne zaposle, a ima tu obavezu. Potrebno je naglasiti da sredstva koja će se na ovakav način prikupiti, znači, novac koji se prikupi se uglavnom koristi za podsticaje zapošljavanja, profesionalnu rehabilitaciju, finansiranje zarada osoba sa invaliditetom zaposlenih u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju ili zapošljavanje osoba sa invaliditetom koja rade recimo, u socijalnim preduzećima, organizacijama. Znači, ova sredstva i ovaj iznos svakako pozitivno utiču na podizanje nivoa zapošljavanja osoba sa invaliditetom što svakako podržavamo. Sledeća značajna novina ili izmena ovog zakona je zapravo usklađivanje sa pravilima o dodeli državne pomoći što znači da se vrši usklađivanje iznosa sredstava koji se obezbeđuje za odgovarajuće namene, podsticaja zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali i održavanja njihovog zaposlenja, zaposlenja ovih osoba u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju. Istovremeno se ovim obezbeđuje pravo na subvencije. Naime, preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom se na osnovu ovoga dodeljuje subvencija zarada zaposlenih osoba sa invaliditetom u tim preduzećima i to u visini do 75% ukupnih troškova zarade sa pripadajućim doprinosima za obavezno socijalno osiguranje, ali sa naznakom da to ne bude više od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji. Uvode se na ovaj način stroga pravila u vezi državne pomoći koja bi trebalo, nadamo se, znači, to je plan zakonodavca, odnosno predlagača i nadamo se da će se to tako i dešavati na terenu, da će ovo omogućiti potpunu punu kontrolu dodele sredstava, a tako i utroška ovih sredstava državne pomoći. U obrazloženju ovog predloga zakona, odnosno predloženih izmena i dopuna, možemo da pročitamo da su troškovi poslodavca nastali kao rezultat obaveze zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Povećavaju se ovim izmenama za oko sedam hiljada dinara na mesečnom nivou. Ukoliko se poslodavac ipak odluči na alternativni način ili ti da svoju obavezu izvrši svojim učešćem u finansiranju zarada osoba sa invaliditetom zaposlenih u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju ili socijalnom preduzeću ili organizaciji kao što sam spomenula. Ovakvo rešenje svakako je prihvatljivije od trenutno postojećeg koje je bilo za sedam hiljada manje. Pošto je osnovna svrha donošenja ovog propisa najpre obezbeđivanje odgovarajućih egzistencijalnih uslova za same zaposlene osobe sa invaliditetom. Suština na koju zaista moramo da pazimo je da poslodavci izvršavaju svoje obaveze koje proističu iz ovog zakona prvenstveno zapošljavanjem osoba sa invaliditetom. Tačnije, bitno je da dođe do ravnoteže između stvarnog zapošljavanja i alternativnih načina izvršavanja njihovih obaveza i to u korist zasnivanja radnog odnosa sa osobama sa invaliditetom što bi prema ovom predlogu poslodavcima bilo najpovoljnija, najisplativija varijanta. Jer, ukoliko bi se na neki način narušila ova ravnoteža ili ti poslodavci više odlučivali za alternativne načine, a ne za stvarno zapošljavanje osoba sa invaliditetom onda bi se jednostavno izgubio smisao celog zakona. Cilj donošenja i tog prvog i ovih izmena i dopuna je da što više osoba sa invaliditetom zaista uđe u svet rada, da budu zaposleni i da se integrišu u društvene tokove. Naravno, SVM će u Danu za glasanje podržati ovaj predlog. Zahvaljujem.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 80. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akta iz dnevnog reda ove sednice. U skladu sa članom 87. stav 1. Poslovnika određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog časa. Rad nastavljamo u 15,00 časova. Hvala.
Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Vesna Jovicki. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što krenem sa izlaganjem, želela bih sve da podsetim da je danas Međunarodni dan osoba sa autizmom, osoba kojih u Srbiji ima od 2.000 do 3.000. Nažalost, nema tačnih podataka i ove osobe spadaju među najosetljiviju grupu kod osoba sa invaliditetom. Veliki pomak na polju afirmacije prava i statusa osoba sa invaliditetom, kada je u pitanju zapošljavanje, doneo je Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Njegovim donošenjem učinjeni su prvi koraci koji podrazumevaju stvaranje potrebnih uslova za radno-aktivacionu integraciju osoba sa invaliditetom na tržište rada i uređenja oblasti zapošljavanja i profesionalne rehabilitacije osoba sa invaliditetom, u skladu sa međunarodnom i nacionalnom regulativom i tokovima tržišta rada. Strateška dokumenta i zakoni Republike Srbije sadrže osnovne smernice za unapređenje kvaliteta života OSI i prvi put u Srbiji osobe sa invaliditetom stavljaju u ravnopravan položaj sa drugim građanima, jasno pokazujući usmerenje države na razumevanje osoba sa invaliditetom u okviru socijalnog modela invalidnosti, ističući obaveze zajednice da obezbedi poštovanje ljudskih prava osoba sa invaliditetom u svim oblastima života pojedinaca i zajednice. Pitanje zapošljavanja osoba sa invaliditetom je jedno od važnijih kada govorimo o njihovom uključivanju u društvo. Madridska deklaracija iz 2002. godine ističe zaposlenje kao ključ socijalnog uključivanja, kao jedan od važnijih načina borbe protiv društvene izolacije i samostalnog života i dostojanstva. Početak primene Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom odlikuju dva karakteristična procesa, pored zapošljavanja i zaposlenosti OSI i blago opadanje broja nezaposlenih među osobama sa invaliditetom, razlike u intenzitetu ovih procesa rezultat su paralelnih procesa zapošljavanja i prijava na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, ostvarivanje obaveze zapošljavanja, odnosno na nju je uticalo dinamiziranje tržišta rada za osobe sa invaliditetom. Podaci koje imamo o osobama sa invaliditetom u Srbiji su veoma oskudni. Ne postoje baze podataka koje bi sistematizovale ovu problematiku i ukazale na pravo stanje stvari, ali se pretpostavlja da je njihov broj veći od 700.000. Od toga, njih 300.000 je u radnom uzrastu. Stopa zaposlenosti je izuzetno niska i iznosi oko 13%, dok se na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje nalazi oko 20.000 osoba sa invaliditetom. Od momenta primene zakona, do januara 2012. godine, zaposleno je oko 10.000 osoba sa invaliditetom, što je u odnosu na 200, odnosno 300 zaposlenih osoba sa invaliditetom na godišnjem nivou u periodu pre primene zakona, veliki napredak. U uzorku zaposlenih OSI najzastupljenije su osobe sa senzornim invaliditetom, zatim lica lakše ometena u intelektualnom razvoju i osobe sa raznolikim vrstama invaliditeta u kategoriji ostalo, dakle, različite vrste oštećenja i funkcionalnih ograničenja. Prilagođavanje radnog okruženja potrebno je za 57,7% OSI. Trećina radnih mesta je već bila prilagođena kada su se OSI zaposlile. Ostali poslodavci su prilagođavali radna mesta i procese rada potrebama osoba sa invaliditetom tek nakon njihovog zapošljavanja. Jedna trećina osoba sa invaliditetom smatra da im je potrebna i podrška na radnom mestu. Uzimajući u obzir sve pozitivne efekte, koji su do sada nastali primenom ovog zakona, neophodno je izmeniti neke od članova zakona i uskladiti ih sa zakonskom regulativom koja je doneta, ili izmenjena, od vremena donošenja ovog zakona, te se iz tih razloga pred nama nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Po važećem Zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju OSI, poslodavac je u obavezi da zaposli jednu osobu sa invaliditetom ukoliko ima od 20 do 49 radnika, ako ima 50 zaposlenih dve i sa svakim pedesetim zaposlenim novu osobu sa invaliditetom. Ukoliko na tržištu rada nema osoba sa invaliditetom određenih znanja i kvalifikacija radi zapošljavanja, poslodavci obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom mogu izvršiti učestvovanjem u finansiranju zarade osoba sa invaliditetom zaposlenih u preduzeću za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, ili socijalnom preduzeću i organizaciji, uplatom sredstava u visini ne manje od 50% prosečne zarade u privredi Republike Srbije u budžetski fond za profesionalnu rehabilitaciju i podsticanje zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ili izvršenjem finansijske obaveze iz ugovora o poslovno-tehničkoj saradnji, kupovini proizvoda, ili vršenju usluga sa preduzećem za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom u vrednosti od 20 prosečnih zarada u privredi Republike Srbije, kao i uplatom penala u budžetski fond za profesionalnu rehabilitaciju i podsticanje zapošljavanja OSI u visini trostrukog iznosa minimalne zarade utvrđene u skladu sa propisima o radu, za svaku osobu sa invaliditetom koju nije zaposlio. Sredstva ostvarena na ovaj način koristiće se za mere aktivne politike zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ili obavljanja poslova profesionalne rehabilitacije, dakle službi podsticanju zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Kontrolu nad uplatama vrši poreska uprava u skladu sa Pravilnikom o načinu praćenja izvršenja obaveza zapošljavanja osoba sa invaliditetom i načinu dokazivanja izvršenja te obaveze. Direktni, ili indirektni budžetski korisnici, kojima se plate obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije, obavezu zapošljavanja OSI izvršavaju opredeljivanjem sredstava u budžetu za tekuću godinu, za namene refundacije zarada OSI zaposlenih u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje OSI, za unapređenje uslova rada proizvodnih programa, itd, ali su u obavezi da, ukoliko se ukaže mogućnost, zaposle osobu sa invaliditetom. Kako se od januara 2011. godine, u skladu sa Strategijom razvoja zvanične statistike Republike Srbije, ne objavljuje podatak o prosečnoj zaradi u privredi Republike Srbije i sve do sada, korišćen je podatak iz decembra 2010. godine, potrebno ga je zameniti podatkom koji se redovno objavljuje, a to je prosečna zarada po zaposlenom u Republici Srbiji, koja podrazumeva bruto zaradu, odnosno iznos koji sadrži neto zaradu, poreze i doprinose koji se plaćaju iz zarade na teret zaposlenog. Poslodavac je ispunio obavezu zapošljavanja ako učestvuje u finansiranju zarada osoba sa invaliditetom u visini od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji, prema poslednjem objavljenom podatku. Ukida se i obaveza uplate penala, koja je do sada postojala. Znači, ukoliko poslodavac ne izvrši obavezu plaćanja, neće platiti kaznu plate i pripadajuće penale za period u kome nisu izvršili obavezu, nego samo iznos na mesečnom nivou, dakle, prosečnu zaradu po zaposlenom sa pripadajućom kamatom, što će kao rešenje pozitivno uticati na poslodavce koji nisu blagovremeno izvršili obavezu. Prihodi koji su do sada ostvarivani naplatom penala u ukupnim prihodima budžetskog fonda su bili zanemarljivi i iznosili su svega 1%, a sve nejasnoće oko načina uplate će ovim rešenjem biti ukinuti. Nakon usvajanja Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju OSI donet je Zakon o kontroli državne pomoći i Uredba o pravilima za dodelu državne pomoći, čime je uređen način, visina i pravila za dodelu državne pomoći svim subjektima i na svim nivoima. Vlada Republike Srbije je donela i zaključke radi usklađivanja pravila o dodeli državne pomoći, kao i o usvajanju popisa šema državne pomoći i roku njihovog usklađivanja. Bio je to 31. decembar 2012. godine. Zbog toga se pojedine odredbe Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji moraju uskladiti sa utvrđenim propisima o državnoj pomoći i propisanim šemama državne pomoći za zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Državna pomoć za zapošljavanje lica sa invaliditetom može da se dodeli u obliku subvencija na zarade čija visina ne sme da bude veća od 75% opravdanih troškova, odnosno ne može da prelazi iznos minimalne zarade u skladu sa propisima o radu kojim je uređeno da poslodavac ne može da isplaćuje manju zaradu od minimalne, dok sama zarada osoba sa invaliditetom nije ograničena iznosom minimalne zarade. Državna pomoć može da bude u vidu naknade, dodatnih troškova zapošljavanja lica sa invaliditetom u periodu u kome je radnik sa invaliditetom zaposlen i odnosi se na troškove prilagođavanja poslovnog prostora, troškove zapošljavanja osoblja samo za vreme dok pružaju pomoć radnicima sa invaliditetom, troškove prilagođavanja ili nabavke opreme, odnosno nabavke i provere računskih programa koje koriste radnici sa invaliditetom, uključujući i prilagođenu ili pomoćnu tehnološku opremu, kao i za troškove izgradnje, instaliranja ili širenja privrednog subjekta i ugradnja opreme ako korisnik državne pomoći sprovodi zaštićeno zapošljavanje, kao i svi troškovi administracije i prevoza, koji su direktna posledica zapošljavanja radnika sa invaliditetom. Ono što je pozitivan efekat svih predloga koji su deo Predloga zakona o izmenama je što za njihovo sprovođenje nije potrebno dodatno obezbeđivanje sredstava iz budžeta. Oblast dodele sredstava privrednim subjektima biće uređena u skladu sa primenom pravila državne pomoći koja će se usmeriti onim subjektima kojima je pomoć potrebna i za njima najpotrebnije namene. Cilj celog zakona, a to je veće uključivanje osoba sa invaliditetom u svet rada i uključivanje u životne tokove će se izvršavati vremenom, prvenstveno njihovim zapošljavanjem, jer će to biti najpovoljnija varijanta poslodavcima, imajući u vidu da zaposleni radnik zarađuje svoju zaradu. Sredstva koja se koriste za podsticaj zapošljavanja se vraćaju privredi. S druge strane, broj zaposlenih osoba sa invaliditetom se povećava. Takođe, obezbeđuje se pravo na subvencije, a ne na refundaciju zarada za OSI, koja je u identičnom iznosu isplaćivana od decembra 2010. godine, te se svakako dodelom državne pomoći obezbeđuju odgovarajući egzistencijalni uslovi, ali i poboljšavaju uslovi rada u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje OSI. To što se na dnevnom redu ovog parlamenta ponovo našao ovaj predlog zakona govori da je briga o osobama sa invaliditetom trajna i da se zakonodavstvo menja u pravcu zakona zasnovanih na pravima, umesto na socijalnoj zaštiti. Briga zajednice je alternativa institucionalnom zbrinjavanju i kućnoj izolaciji i skrivanju. Podizanje svesti poslodavaca o potrebi i mogućnostima zapošljavanja OSI je dugoročan proces. Postoje poslodavci koji zapošljavaju OSI i kada nisu prinuđeni, koji se ponašaju društveno odgovorno i zastupaju politiku jednakih mogućnosti. Iskustva različitih preduzeća pokazuju da zaposleni sa invaliditetom mogu da budu produktivni i da svojim primerom doprinose većoj kreativnosti ostalih zaposlenih. Prilagođavanjem radnog prostora osobama sa invaliditetom doprinosi se i većoj bezbednosti ostalih zaposlenih. Da bi OSI mogle da se dokažu kao dobri zaposleni, prvo im je potrebno obezbediti uslove rada, omogućiti pristup poslu i prilagoditi sadržaj i način obavljanja posla, što je sadržano u merama horizontalne državne pomoći. Prilagođavanja radnog mesta ne moraju biti skupa, jer se to može postići restrukturiranjem zahteva posla i modifikovanjem radnog vremena, kao i korišćenjem asistivnih tehnologija. Pozitivan uticaj u primeni zakona ogleda se i u širenju pozitivnog iskustva poslodavaca o radnim kapacitetima OSI i dobiti od njihovog zapošljavanja. Zapošljavanje i inkluzija u radnu zajednicu smanjuje subjektivni osećaj diskriminacije kod osoba sa invaliditetom. Afirmativne mere za zapošljavanje i promenu radnog statusa utiču pozitivno na osećaj sigurnosti OSI u pogledu rada, zapošljavanja i radne karijere. Zapošljavanje OSI se direktno odražava i na životni standard celokupne porodice i na percepciju vlastitog doprinosa, poboljšanju materijalne situacije u domaćinstvu. Različiti vidovi informisanja osobama sa invaliditetom doveli su do poboljšanja opšte informisanosti, što predstavlja osnov za svaku dalju aktivnost zapošljavanja. Poslodavci imaju manji otpor prema zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Takođe, informisanje OSI na lokalnom nivou o donetim zakonskim rešenjima, ali i praćenje sprovođenja drugih zakona koji regulišu oblast profesionalne rehabilitacije i zapošljavanja, unapređivanja radnih sposobnosti i radnog angažovanja na nivou lokalnih samouprava su neophodni kako bi podrška OSI za uključivanje u društvo bila potpuna. Dalja senzibilizacija tržišta rada u cilju konkurentnog, funkcionalnog, kvalitetnog i efikasnog uključivanja osoba sa invaliditetom nameće se kao neophodnost u narednom periodu. Preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje OSI još uvek nemaju razvijenu preduzetničku poslovnu filozofiju, iako je obavljanje delatnosti usmereno ka otvorenom tržištu. Jednako važna mora biti i profesionalna rehabilitacija zasnovana na potrebama tržišta rada. U primeni ovog zakona treba voditi računa i o tome da je kvalifikaciona struktura osoba sa invaliditetom niska. Samo 7% OSI ima visoku stručnu spremu, a ostali su nisko kvalifikovani ili kvalifikovani, pa nam je inkluzivno obrazovanje preduslov za inkluzivno zapošljavanje. Nedostaju procedure u primeni zakona, a postojeće treba usaglasiti. Urgentno je i donošenje pravilnika o načinu procene radne sposobnosti OSI,a pre svega država mora postati primer dobre prakse u zapošljavanju OSI. Poslanička grupa SPS će podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Podneli smo nekoliko amandmana na ovaj predlog, a u okviru saradnje sa predstavnicima Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom, sa kojom je predsednik SPS Ivica Dačić, 6. maja 2012. godine, potpisao Protokol o saradnji. U Protokolu je izražena spremnost da SPSsarađuje na unapređenju položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji, kako u doslednom sprovođenju usvojenih zakona i dokumenata, njihovim izmenama i dopunama i usvajanju novih koje će unaprediti položaj osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji. Hvala.
Hvala. Pre nego što nastavimo sa radom, treba da konstatujemo prestanak mandata narodnih poslanika. Primili ste ostavke narodnih poslanika Jovanke Petrović i Miće Rogovića na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaje Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine povodom razmatranja ovih ostavki, koji je utvrdio da je, podnošenjem ostavke, nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. st. 3. i 4. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovim narodnim poslanicima. U skladu s tim, a saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i st. 3. i 4. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koji su izabrani, narodnim poslanicima Jovanki Petrović i Miću Rogoviću danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini. Nastavljamo sa radom. Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovana javnosti Srbije, cilj svakog društva je da dokaže svoj napredak kroz dobro organizovano i primenjenu socijalnu politiku i da na taj način postigne savršenu socijalnu pravdu. Mi smo u pokušaju da učinimo samo bolju i prihvatljiviju svoju socijalnu politiku i da težimo toj savršenoj socijalnoj pravdi. Kao jedna od država proisteklih iz komunističke zajednice imamo još uvek u nacionalnoj svesti jasne i vrlo žive impresije o socijalnoj pravdi i humanom društvu. Mentalitetski smo odnegovani tako da prepoznajemo i reagujemo u svakoj situaciji kada možemo i moramo da pomognemo onima kojima je ta pomoć neophodna. Upravo oko ovog problema dugo se u društvu tražilo i dugo se u legislativi tražio način i tražio način kako da se reši pitanje zapošljavanja invalidnih lica, čak i terminološki smo dugo tražili pažljive odabrane reči kojima ćemo se odnositi u zakonodavnim rešenjima. Godine 2009. je donet Zakon o rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. On je naravno, u praksi pokazao da ima nedostatke i mi upravo zbog toga imamo pred sobom izmene i dopune ovog zakona u želji da ga učinimo boljim, jer praksa najbolje pokaže šta je u jednom zakonu manjkavo, odnosno kao u ovom slučaju da se taj zakon mora uskladiti sa Zakonom o statistici i Zakonom o državnoj pomoći. Dakle, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom u Srbiji donet je 2009. godine i bez obzira na manjkavosti solidnim se pokazao u praktičnoj primeni. Izmene i dopune ovog zakona koje su pred nama su iznudice tih drugih okolnosti, potrebe da se prati sve ono što drugi zakoni nameću, sve ono što mora u praksi da se sprovede. Disbalans koji nastaje na tržištu rada, inflacija i finansijska sigurnost su ono čime se, slobodno procenjujemo, rukovodilo ministarstvo zaduženo za sprovođenje ovog zakona u Predlogu o izmenama i dopunama istog. Cilj postojanja svakog zakona je veća sigurnost onih na koje se on odnosi. Takav je slučaj sa Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Pošto Zakon predviđa stimulaciju i finansiranje zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali ne može da se menja onom brzinom kojom se menjaju finansijske zakonomernosti samim tim ugrožavaju, da ne kažem obesmišljavaju neke važne odrednice sprovođenja zakona predložene su izmene koje to dovode u smislene okvire. Dakle, zakonom je predviđeno da poslodavac može biti oslobođen obaveza da uposli osobe sa invaliditetom, ali da je dužan da uplaćuje sredstva koja bi se i dalje usmeravala upravo u svrhu profesionalne rehabilitacije ovih osoba. Činjenica je da je praksa pokazala u veoma kratkom periodu, jer zakon je rekoh donet 2009. godine, da ukoliko se ove tehničke promene ne unesu u zakon, a ostanu na snazi postojećeg, ta svrha zakona gubi na svojoj benevalentnosti. Dakle, zakonski dopustiva docnja poslodavca su se pokazala kao životno nedopustiva, jer je stvarala probleme u praksi koji svima otežavaju ovako teške životne okolnosti, a osobama sa invaliditetom umanjuju šansu da ostvare ono najvažnije ljudsko pravo, pravo na rad, pravo da žive od sopstvenog rada. Uvek naglašavam da svaki zakon, svaki član zakona i svaki amandman koji se usvoji u ovom visokom Domu menja nečiji život, vrlo često, ponekad i veoma korenit. Ove izmene i dopune zakona će menjati život osoba sa invaliditetom, mi se nadamo kvalitativno na bolje i naša je namera da zaista posle usvajanja ovog predloga njihov život postane, svakako bolji i sigurniji. Članovi 1, 2, 3, 4. i 5. Predloga koji je pred nama sada vrlo jasno određuju finansijske obaveze svih subjekata koji učestvuju u sprovođenju ovog zakona i garantuje blagovremeni priliv sredstava za namenu, rehabilitaciju i zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Član 6 kojim se menja član 32. postojećeg zakona jasno i dosta efikasno stimuliše zapošljavanje osoba sa invaliditetom bez radnom iskustva. Radno iskustvo se u praksi pokazalo kao otežavajuća okolnost i za one ljude koji nemaju nikakvih zdravstvenih problema. poslodavci, posebno privatni uobičajeno insistiraju na radnom iskustvu, a kako ga i gde steći ako se jednom neko ne umilostivi da vas primi bez radnog iskustva da ga steknete i da sa njim krenete sa svojevrsnim kapitalom u kasnije zapošljavanje. Bilo je nekoliko pokušaja i mislim da su još uvek aktuelni pokušaji Nacionalne službe za zapošljavanje da se kroz projekte raznim stimulativnim merama pomogne da se ovaj problem prevaziđe, ali ma koliko tih mera bilo i ma koliko da su efektne uvek su nedostatne i uvek ih treba poboljšavati i treba ih imati više, jer osobe sa invaliditetom su u posebno teškom položaju po pitanju sticanja prethodnog radnog iskustva. Već je neko od govornika pomenuo da je tu posebna teškoća i njihov obrazovni profil i smatramo da će ponuđena promena postojećeg člana dati bolje rezultate. Član 7 se odnosi na postojeći član 40, na dodelu horizontalne državne pomoći preduzećima koja zapošljavaju osobe sa invaliditetom i smatramo da je dobro precizirao ove uslove i omogućio ne dvosmisleno učešće države u obezbeđivanju sredstava za ovu namenu. Član 8 se odnosi na član 41 postojećeg zakona i precizira horizontalnu pomoć države za dodatne troškove i primenu propisa kojima se finansira zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Član 10 koji se odnosi na član 47 otklanja nedoumicu oko uplate penala odnosno precizira obavezu plaćanja sredstava pošto predlogom zakona, član kojim se propisuje naplata penala, briše se. Poslanička grupa Nove Srbije nema dilemu da su za nas prihvatljive ponuđene izmene i dopune ovog zakona. predložili smo samo jednu jedinu amandmansku promenu i to gotovo lektorsku promenu koja se tiče obaveza da se nešto sprovede. Smatrali smo da je u zakonu imperativni glagolski oblik uvek prihvatljiviji i rezultira rešenjem u odnosu na nešto što može da bude relativizirajuće. Znači smatramo da u zakonskom rešenju treba umesto glagola može, da stoji glagol mora ili treba, jer to obavezuje da se nešto izvršava. Kod nas u životnoj praksi, a jezička praksa je ogledalo životne prakse, ono što može, to često puta i ne može, odnosno ono što može i ne mora da se realizuje. U svakom slučaju podržavajući ovaj zakonski predlog i videvši da imate gospodine ministre, podršku većine poslaničkih grupa za ove izmene i dopune, mogu da vam kažem da smo vrlo odgovorno pogledali i one predloge amandmana koje su podnele kolege, a koje ste već čuli su u korelaciji i saradnji sa organizacijama koje se bave ovim pitanjima. Molim vas sve da ih pogledate i da usvojite ono što je prihvatljivo a mi ćemo u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Jelena Trivan. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, drage kolege, drago mi je što ovih dana na dnevnom redu parlamenta imamo zakone oko kojih imamo gotovo apsolutno jedinstvo, što imamo zakone koji se tiču socijalno odgovornog ponašanja i uključivanje svih onih koji su u društvu na bilo koji način ugroženi. Naravno da svaki zakon koji se donosi ima neki svoj socijalni kontekst i da sam po sebi bez tog socijalnog konteksta nikad ne može da postane deo života, ali čini mi se da pitanje osoba sa invaliditetom i te kako ta pitanju imaju više socijalni nego pravni kontekst. Zato što bez jednog ozbiljnog obrazovanja i edukacije javnog mnjenja, bez jedne ozbiljne afirmacije njihovih prava i njihovog položaja, teško da možemo jedan pa i najbolji zakon da sprovedemo u praksu. To se tiče svih osetljivih grupa, ne samo osoba sa invaliditetom i zato smatram da je danas prilika, s obzirom na to imamo samo izmene zakona pred sobom oko kojih se manje ili više slažemo, da pre svega govorimo o tome kakav je položaj osoba sa invaliditetom i kakvi su stvarni problemi koje imamo u društvu, koji nas onemogućavaju da i najbolje zakone pretočimo u praksu, a same osobe sa invaliditetom da postignu svoja puna prava, čak i onda kada za to postoji spremnost. Nisam od onih koji će poništavati činjenicu da u zakonima sve počinje i da Srbija danas ima dosta dobar zakonodavni okvir. Pre svega tu mislim na Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom i Zakon o rehabilitaciji i zapošljavanju. Takođe, mislim na međunarodni pravni okvir, na UN konvenciju o osobama sa invaliditetom, kao što mislim i o strategiji. Međutim ono što nama nedostaje i tu moramo da se složimo da nekako uvek ono što dovodi do primene zakona nama nedostaje i tu pre svega mislim na akcione planove, vezane za strategiju koju bi omogućili da se prava osoba sa invaliditetom, pre svega sprovode u lokalnoj zajednici, gde se najčešće i najlakše i sprovode. Tu svi treba da preuzmemo deo odgovornosti za to što toga nema, ako što moramo da priznamo da teška ekonomska situacija utiče i na sprovođenje ovih prava i da ona uprkos volji svih nas da budu implementirana do kraja, ne mogu biti izvan ne samo socijalnog nego i ekonomskog konteksta i činjenicu u kakvom se stanju društvo nalazi. Ono što nam takođe nedostaje, osim što nemamo sredstava, nemamo do kraja razrađen zakonski okvir, je i činjenica da nemamo dovoljnu kontrolu onoga sa čim u budžetu raspolažemo. O tome su i moje kolege pre toga govorile. Žao mi je što u ovim izmenama zakona ne postoje strožiji mehanizmi za kontrolu budžetskih sredstava i njihovu raspodelu, s obzirom na to da smo mi kao poslanička grupa sa Nacionalnom organizacijom osoba sa invaliditetom imali konsultacije pre ovog današnjeg zasedanja i da njihova osnovna primedba upravo u tome da oni ne mogu na transparentan način da vide šta se dešava sa sredstvima koja se uplaćuju u taj fond i da nemaju osećaj da ta sredstva stižu do njih kao krajnjih korisnika. Nažalost, nemamo ni adekvatnu statistiku, tako da su danas sve moje kolege koje su se potrudile da spreme izlaganje na ovu temu imale različite statističke podatke, zato što takva vrsta statistike ne postoji, ni o tačnom broju osoba sa invaliditetom i o vrstama invaliditeta, te i s tim u vezi, ni prava socijalna zaštita i sve mere vezane za njihovu inkluziju ne mogu ni biti na adekvatan način osmišljeni i predviđeni u budžetu ukoliko nemate adekvatne brojke. To je ono na čemu moramo da poradimo. Dakle, izvan zakonskog okvira postoji stvarnost, a stvarnost kaže da su osobe sa invaliditetom prošle veliki put u ovom društvu od krajnje stigmatizacije i predrasuda do nekakve inkluzije. Počelo je sa jezikom i ja vas podsećam na koji način su sve oni bili nazivani u društvu, dok nismo našli adekvatnu formu i način oslovljavanja osoba sa invaliditetom, što nije nevažno ako se uzme u obzir da misao počinje u jeziku i da je činjenica da smo ih upravo nazivali defektnim osobama i sl. govorila o tome kakav smo odnos kao društvo imali prema njima. Takođe, činjenica da stigmatizacija danas postoji i u porodici i naročito u malim sredinama, da često možete čuti da mnogo više osoba sa invaliditetom ima u inostranstvu nego u Srbiji, prosto zato što su tamo vidljivi, a ovde ih ne možete videti u supermarketima i na ulicama, govori o tome da postoji čak i u porodici već jedna predrasuda i jedan stid prema osobama sa invaliditetom, koja na dovoljan način ne učestvuju u svim sferama društvenog života. Zato današnju raspravu vidim kao važnu da o tome govorim. Takođe je prilično tragično ako pogledamo obrazovnu strukturu osoba sa invaliditetom. Mi danas govorimo o njihovoj rehabilitaciji i zapošljavanju, a ona nije moguća samo ako predvidite kaznene mere za poslodavca, a sa druge strane ne predvidite da te osobe sa invaliditetom imaju adekvatan nivo zapošljavanja, da bi bili poželjni na tržištu rada. Ako vidite da samo 0,83% osoba sa invaliditetom ima fakultetsko obrazovanje, iz toga možete da razumete mnogo stvari. Njihov pristup obrazovanju je daleko od adekvatnog, da se koncept specijalizovanih škola završava na trogodišnjem srednjem obrazovanju, sa apsolutno neadekvatnim zanimanjima, o čemu je govorila gospođa Banović, sa fakultetima i školama koje imaju fizičke barijere i dan danas i sa okruženjem koje ima predrasude i sklonost ka odbacivanju takvih osoba, dovodi upravo do toga da oni na kraju nemaju adekvatno obrazovanje, nemaju adekvatan pristup informacija. Onda i poslodavac, bilo da je reč o privatnom ili državnom, ima dobar izgovor da osobu sa invaliditetom ne preuzme sa tržišta rada. Jednako je dramatičan i podatak da na tržištu rada, po podacima Nacionalne službe za zapošljavanje, svega 2,1% osoba sa invaliditetom traži posao, a 20 hiljada njih uživa socijalnu pomoć po osnovu nezaposlenosti. Jedan od korena stoji u obrazovanju, o čemu sam već govorila, a drugi govori o tome, i to pokazuju istraživanja, u kojem su proučavane osobe sa invaliditetom i njihovi problemi, gde oni najčešće kažu da se ustručavaju da uopšte apliciraju za posao, da smatraju da ih očekuju predrasude i barijere različitih vrsta i da ne veruju da postoji poslodavac koji je rad da ih zaposli. Danas u Srbiji oko 3200 osoba sa invaliditetom radi u tzv. zaštitnim radionicama. U odnosu na broj, ovde su neki rekli da je oko 700.000, to je zaista zanemarljiv broj, imajući u vidu da imamo poseban budžet, budžet za zapošljavanje i slično, dakle, svega 3200 u zaštitnim radionicama, a oni doživljavaju sudbinu o kojoj je koleginica Donka Banović govorila, kao u preduzeću "Šumadija" u Kragujevcu. Nije to samo pitanje da li je država dobro reagovala ili nije, što je na kraju, nakon tog štrajka glađu, lokalna samouprava dala jednokratnu pomoć Ministarstvu ekonomije nekakva dodatna sredstva, nego suštinski taj primer "Des" Šumadije govori u kakvom se stanju te radionice nalaze, sa neadekvatnom opremom, sa neadekvatnim proizvodima koji nemaju svoje tržište i te zaštitne radionice postaju vrsta socijalne kategorije, u koje država na silu investira, na silu kupuje takve proizvode, umesto da stvori stvarna radna mesta za osobe sa invaliditetom, koje će imati proizvod koji mogu da prodaju, a s tim u vezi imati i mogućnost da zaposle nekoga novog. To je ono na šta apelujem vas, gospodine ministre, da sada kada budemo imali taj adekvatniji oblik sakupljanja sredstava i njihove disperzije, da vodite računa da ta nova mesta i socijalno zapošljavanje budu takvi da ta radna mesta budu održiva i da budu stvarna. To je takođe i pitanje digniteta osobe sa invaliditetom, koja će se osećati da je tu platu zaradila i da je radila na poslu koji ima smisla. Ako govorimo o lokalnim samoupravama u kojima se najveći deo prava ostvaruje, onda je dovoljno da kažem da je istraživanje samog ombudsmana pokazalo da gotovo nijedna, podvlačim tu reč, lokalna samouprava u Srbiji nije ispunila svoje obaveze iz Strategije za uključivanje osoba sa invaliditetom. Dakle, sve vrste barijera, od fizičkih do informativnih i danas postoje. Moramo raditi na tome. Takođe, moramo primetiti stepen siromaštva među osobama sa invaliditetom, te ona pomoć koja ide za njihovu socijalnu inkluziju na kraju završava na njihovom preživljavanju, na podmirivanju osnovnih životnih potreba, a oni i dalje ostaju zatvoreni u svojim domovima ili u najboljem slučaju u svojim porodicama. Naravno da svaki problem ima svoje rešenje i mi duboko verujemo da je rešenje u obrazovanju. Tu mislim na bolje obrazovanje osoba sa invaliditetom, ali mislim i da je odgovor takođe u obrazovanju javnog mnjenja. Kada govorimo o obrazovanju osoba sa invaliditetom, koncept inkluzije je dobar. On je, mogu da kažem slobodno, bio revolucionaran, ali on traži dodatno zalaganje, ne samo finansijska sredstva, nego rad sa nastavnim kadrom, rad sa roditeljima i spremnost da pogledamo istini u oči, da danas inkluzivna nastava ima veći broj protivnika nego pristalica i da se ta deca vrlo teško adaptiraju na sredinu, da nekada za to postoje objektivni razlozi, da moramo naći sredstva i načine za pedagoške asistente, da sistem specijalnih škola za osobe sa invaliditetom moramo proširiti i učiniti ih dostojanstvenijim, modernijim i tu školovati obrazovne kadrove za zahteve novog tržišta i novog vremena. Takođe, moramo, kako Strategija obrazovanja predviđa, naročito za osobe sa invaliditetom predvideti učenje na daljinu koje postoji svuda na svetu i mogućnost da na takav način završavaju škole. Ne bih nikako zaboravila obrazovanje javnog mnjenja i obrazovanje onih koji nisu osobe sa invaliditetom, zato što verujem da kršenje mnogih zakona, pa i ono o čemu ću kasnije govoriti, odbijanje da se poštuje ovaj Zakon o rehabilitaciji i zapošljavanju pre svega leži u predrasudama i najčešće, ne u stvarnoj nemogućnosti da neko zaposli osobu sa invaliditetom, nego u nespremnosti da to učini i u rađem biranju toga da plati kaznu ili penal državi. Druga stvar na kojoj moramo da radimo, ministre, to je tzv. deinstitucionalizacija, da osobe sa invaliditetom iz tzv. institucija zatvorenih prostora, gde su oni usmereni jedni na druge, uputimo na neke druge načine zbrinjavanja i nege, gde će biti više uključeni u socijalnu sredinu. To je koncept koji je svuda poznat u svetu. Znam da za njega treba dosta novca, ali hajde da barem ono što postoji u lokalnim sredinama, onaj projekat lokalnih asistenata proširimo i za njega nađemo sredstava. Ukoliko imamo 15 miliona evra za nove fiće, savršeno sam sigurna da će se u tom istom budžetu naći sredstva i za osobe sa invaliditetom. Takođe, moramo da vodimo računa da je položaj osoba sa invaliditetom daleko drugačiji u velikim i malim sredinama i da u tom smislu i disperzija tih zaštitnih radionica, ali i škola i različitih projekata mora da bude i regionalno jednaka i da postoje sredine gde oni nemaju apsolutno nikakve šanse ni da se školuju, ni da se zapošljavaju. Sada dolazim do teme ovog zakona, pošto osim ovih tehničkih usaglašavanja sa Zakonom o statistici i Zakonom o državnoj pomoći, suštinska stvar je ovde zapošljavanje. U prethodnom zakonu, pre ovih izmena u osnovnom zakonu, predviđene su dvostruke kazne za poslodavce koji ne zapošljavaju osobu sa invaliditetom. To za početak, za osvešćivanje javnog mnjenja verovatno i nije loše, pošto verujem da bez toga teško da bismo osvestili bilo kog poslodavca da obrati pažnju i da zaposli osobu sa invaliditetom, ali mislim da nije dovoljno. Kao i u vaspitanju, često podsticaj mnogo bolje deluje od kazne. Složila bih se sa kolegom Omerovićem, da možda ova država može da počne da razmišlja o metodi podsticaja i afirmativne akcije za preduzeća koja zapošljavaju osobe sa invaliditetom, više negoli o pojačavanju kaznene politike, s obzirom da to može da izazove u nekom trenutku i kontraefekat. Ne kažem da bi ovo trebalo isključiti, nego kažem da bi mere afirmativne akcije trebalo uvesti. Takođe, apsolutno moramo da budemo svesni situacije u ekonomiji i da, u tom smislu, budemo realni u očekivanjima u kojoj meri i kako će se puniti ovaj budžet, kada znamo da se stotine hiljada preduzeća zatvara i kada znamo da poslodavci nisu u stanju da uplaćuju osnovne doprinose. Zato država, hoću da kažem, ne samo od plaćanja od strane poslodavaca, mora da razmišlja o načinima punjenja ovog budžeta za osobe sa invaliditetom, da se ne bi desilo na kraju da ovaj se zakon ne sprovodi, kao i strategije za osobe sa invaliditetom, zbog nedostatka sredstava omiljenog i najpopularnijeg izgovora u svakoj vladi. Takođe bih da skrenem pažnju na ono o čemu treba pošteno da govorimo. To je činjenica da veliki broj poslodavaca, kao što sam već rekla, bira svesno, iako bi mu država pomogla da prilagode radno mesto za osobu sa invaliditetom i iako imaju mogućnosti da je zaposle, bira svesno i rađe zbog predrasuda, zbog nedovoljnog rada sa javnim mnjenjem, da plati 50% od prosečne zarade, verujući da će produktivnost njegove kompanije ili njene kompanije pasti sa zapošljavanjem osoba sa invaliditetom. Na tome moramo mnogo da radimo. Ne samo kaznenom politikom, nego pričom, nego obrazovnim programima, nego generalnim radom u školama, od početka pa do kraja, da se naviknu na osobe sa invaliditetom i na čitavu državnu administraciju na kojoj se posebno mere obrazovanja moraju odnositi, da osobe sa invaliditetom trebaju da budu podsticaj u razvoju društva, a ne niko ko njegova isključivo socijalna kategorija. Zašto kažem posebno na javnu upravu? Zato što ako pogledate izveštaj Ombudsmana za 2011. i 2012. godinu, vi ćete videti da najveći broj problema sa kojima se suočavaju osobe sa invaliditetom nisu u privatnom sektoru nego su upravo u javnoj upravi, koja bi prvo trebala da poštuje zakone koje propisuje. Najveći broj primedbi osoba sa invaliditetom se odnose upravo na PIO fond, na primer, na proces veštačenja invaliditeta i slično, koji traje beskonačno dugo. U vezi s tim, Ombudsman je izdao preporuku PIO fondu o razumnom roku trajanja dvostepene procedure, jer oni svoja osnovna socijalna prava, koja im omogućavaju osnovno preživljavanje, ne mogu da ostvare zbog sporosti Javne uprave. Da ne pričam o lokalnim samoupravama, koje sam već malopre napomenula, u kojem nijedna do kraja nijedna do kraja nije sprovela preporuke vezane za pristupačnost zgrada za osobe sa invaliditetom, da ne pričam o školama u kojima nema dovoljno sredstava, asistenata i nije do kraja sproveden proces inkluzije. Da ne pričam o svim javnim ustanovama, koje se nalaze na listi Ombudsmana, koje, generalno i u velikom broju, krše ove zakone koje ovde donosimo. To je zaista zabrinjavajuća opomena, zato što javni servisi, javna administracija treba da budu primer društvu koje je nesenzitivno, koje je puno stereotipa, koje je sklono isključivanju, a na ovakav način, ono apsolutno nije dobar primer. Ovde smo često govorili, na kraju da kažem, o predrasudama. Moja poslanička grupa je često upozoravala na različite grupe, radikalne grupe koje šire diskriminaciju prema različitim grupama, upozoravajući na to, da kada se jednom diskriminacija etablira u društvu, onda će grupe prema kojima se ta diskriminacija odnosi, stalno biti taj broj grupa veći i veći. Zato skrećem pažnju da, pod udarom diskriminacije nisu samo Romi, gej populacija, katolici, pripadnici određenih manjina, manjine – nacionalne, verske, danas se pod udarom diskriminacije nalaze i navijači određenih drugačijih grupa, nalaze se svi koji drugačije misle. Sve to govorim stoga što je to društveni kontekst u kome je jako teško govoriti i pravima invalida i implementirati ono o čemu svi ovde govorimo. Poštovani ministre, moja poslanička grupa DS će sa zadovoljstvom podržati vas u svemu što činite za osobe sa invaliditetom, i kada budete donosili zakon o socijalnom zapošljavanju, i dok budemo usvajali izmene ovog zakona. Bili smo u živoj komunikaciji sa Nacionalnom organizacijom osoba sa invaliditetom, imamo i strateški sporazum sa njima, radi smo da radimo sa vama. Ali vodite računa o tome da nijedan zakon u praksi ne može da živi ukoliko ne stvorimo socijalni kontekst da on bude primenjen i da svi zajedno moramo da se borimo za to da osobe sa invaliditetom u ovom društvu ne budu stigmatizovane. Hvala.
Hvala. Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) U tom slučaju, prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, budući da su ovlašćeni predlagači već izneli svoje stavove koji se nekada podudaraju, neki su, naravno, različiti, izneli gomilu statističkih podataka, ali ukazali i na neke realne probleme, pre svega mislim na procenat ljudi sa invaliditetom u našem društvu, o njihovim pravima i nemogućnosti da ostvaruju ista, kao i o njihovim potrebama u kojima ostaju uskraćeni, ali i nemogućnosti države da im, usled propale ekonomije, izađe u susret, trudiću se da budem što kraća. Naime, profesionalna rehabilitacija jeste jedna od karika u lancu one sveukupne rehabilitacije osoba sa invaliditetom a čiji je prvenstveni cilj socijalna integracija i potpuno učešće osoba sa invaliditetom, i to u apsolutno svim sferama društvenog života. Različite zemlje imaju različite socijalno ekonomske i političke uslove koji utiču i koji formiraju jedan takav model profesionalne rehabilitacije i primenu podrške usluga i naknada. Naravno, profesionalna rehabilitacija je upravo ta koja ima za cilj i koja treba da omogući osobama sa invaliditetom postizanje i održavanje jednog optimalnog funkcionisanja u potpunoj interakciji sa svojim okruženjem, sa svakim od nas, nizu usluga zasnovanih na individualnim potrebama, kao i akomodaciji radnih mesta. Složiću se sa nekim kritikama koje su ovde iznete, jer smatram da ova rešenja ne utiču znatno na poboljšanje kvaliteta ovakvog jednog zakona, ali zasigurno ću podržati nameru predlagača koja ide u dobrom pravcu. Ono što imam kao prvu primedbu jeste moja potreba da ukažem na to da profesionalnu rehabilitaciju nikako ne možemo odvajati od edukativne rehabilitacije. Upravo ta edukativna rehabilitacija jeste nužnost i jeste nešto što je profesionalno i što prethodi. U našem zakonodavstvu ne postoji usaglašenost između profesionalne i edukativne rehabilitacije. Ta edukativna rehabilitacija, posebno sada, uvođenjem inkluzije u redovan sistem školovanja ove populacije, mislim da nije dovoljno sasvim jasno definisan i da ne proizvodi one kadrove koji bi bili osposobljeni i pripremljeni za zapošljavanje i uključivanje u proces rada i za ceo svet rada. Takođe, mislim da je ovaj zakon opasno posmatrati samo parcijalno, već ga treba sagledati i treba ga porediti sa svim onim zakonima u kojima se regulišu sva prava osoba sa invaliditetom. Moja druga kritika je zapravo moja druga sugestija predlagaču. Nadam se da me ministar sluša, pošto je pomno pratio sve ostale ovlašćene predlagače, a prva sam po prijavi za reč i nadam se da će saslušati. Opet je reč o kritici. Drugi bitan element u ovoj profesionalnoj rehabilitaciji jeste da se, zapravo, zakonskim rešenjem opet ne pruža jedno jedinstvo i ne pruža se potpuno određenje osoba sa invaliditetom. Često se zapravo u celoj zakonskoj materiji vrlo uopšteno tretiraju, pre svega govorim o pravima osoba sa invaliditetom, tako da ne postoji njihova konkretizacija kroz definisanje načela i mera za sprovođenje. Takođe treba imati na umu i sagledati sa pozicije osoba sa invaliditetom. Ukoliko se propusti uređivanje jedne oblasti društvenog života, onda lično smatram da se tiče direktno onemogućava osobama sa invaliditetom da koriste i neka druga prava koja su brižljivo urađena. Treća sugestija ili kritika, kako god hoćete, jeste da se ovim izmenama i dopunama Zakona nije tretiralo pitanje mehanizma nadzora nad sprovođenjem prava, odnosno nije precizirano pitanje ko prati kršenje prava osoba sa invaliditetom. Ono što je pohvalno i jeste namera predlagača, koju sam spomenula, se na kraju krajeva donekle ovim zakonom, kažem donekle jer smatram da ima mesta da se pre konačnog usvajanja poboljša, ove najnovije izmene Zakona o profesionalnoj rehabitilitaciji i zapošljavanju idu u pravcu harmonizacije sa pravnim rešenjima pre svega onih zemalja koje imamo u svom okruženje, pre svega mislim na zemlje EU. Na kraju krajeva, ne mogu da ne spomenem samo jedan bitan podatak. Pozvaću se na svoju koleginicu Donku Banović koja je bila vrlo jasna kada je govorila i kada je rekla ministru da se nada da će usvojiti neke od amandmana, a moram da spomenem činjenicu da smo juče dobili Vladino mišljenje da je usvojen samo jedan amandman, a svi ostali amandmani narodnih poslanika iz različitih poslaničkih grupa su odbijeni, pa mislim da predlagač još jednom treba da razmisli jer u tim odbijenim amandmanima ima jako dobrih rešenja. Njihovim prihvatanjem se može napraviti pomak i može doprineti da ovaj predlog izmena i dopuna bude što konstruktivniji, što celishodniji i da pruži jedan potpuniji Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji osoba sa invaliditetom. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna posledica Radmila Gerov.
Zahvaljujem predsedavajuća. Uvaženi ministre, predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom koji je donet maja 2009. godine stvoren je pravni okvir za lakše zapošljavanje osoba sa invaliditetom i rehabilitacijom. Nakon četiri godine, koliko je u primeni ovaj zakon, imali smo prilike da vidimo sve prednosti i nedostatke. Od vas gospodine ministre i od ove vlade očekivali smo da ćete pažljivije da sagledate sve nedostatke i da predloženim izmenama sve nedostatke prethodnog zakona izmenite. Nažalost, praksa i danas pokazuje, kao i u prethodnom periodu, da vi nekako gledate samo neka polovična rešenja. Ovaj zakon u načelu prati Konvenciju UN o pravima osoba sa invaliditetom i kažem u načelu jer pojedini članovi zakona nisu u skladu sa tom konvencijom. I vi baš te članove zakona koji nisu u skladu sa konvencijom niste predložili ovom izmenom Zakona da se usaglase sa konvencijom. Pre svega to se odnosi na to da državni organi nemaju obavezu da zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Na taj način jedino privrednici u ovoj zemlji imaju takvu obavezu. Zašto smatrate ministre da je loše uvesti obavezu državnih organa da takođe zaposle osobe sa invaliditetom ukoliko zaista želimo kao društvo da pokažemo brigu o takvim licima? Mi to prosto moramo da uvedemo kao obavezu i kod državnih organa. Zakonom iz 2009. godine postoji član koji govori o diskriminaciji vezano za to na koji način se utvrđuje radna sposobnost ili radna nesposobnost ovakvih lica. U izveštaju koji ste dobili 2011. godine vama je ukazano na činjenicu da postoji diskriminacija. O tome su govorili i pojedini prethodni poslanici za proceduru koja postoji prilikom čekanja da se utvrdi da li je neko lice radno sposobno ili nije i da u drugostepenom postupku lekar može bez ikakvog pregleda tog lica, samo na osnovu nekih drugih izveštaja da kaže da je on radno sposoban i da na takav način takvo lice ne treba da ostvari svoja prava. Mi smatramo da ste i te članove trebali da obuhvatite ovom izmenom Zakona. Takođe, smatramo da ste trebali da pogledate i neku evropsku praksu pa da ono za šta smatrate da je potrebno i dobro za takva lica uvedete i u naš zakon, kao što je npr. u Nemačkoj čije se zapošljavanje vrši na neki drugačiji način tako što takve osobe rade ili kod kuće ili rade četiri sata i mi smatramo da možda to ne bi bilo loše rešenje. Takođe, u Belgiji, Holandiji, Švedskoj su predvideli mogućnost zamrzavanja prava na period od četiri godine, što znači da ukoliko bi osoba sa invaliditetom izgubila posao ona bi i dalje dobijala subvenciju za taj period od četiri godine. Smatramo da je to jedno dobro rešenje i da ste to takođe mogli da obuhvatite predloženim izmenama Zakona. Vi ste ovim izmenama utvrdili samo dve stvari. Prvo je da želite ovim predlogom da uskladite zakon sa zvaničnom statistikom RS, a to ne može da bude jedini cilj da se neka izmena zakona donese. Drugo, zakonom ukidate penale za poslodavce. Ukidate refundaciju plata i uvodite subvenciju. U obrazloženju zakona kažete da to neće nepovoljno da utiče na privredne subjekte, da je to svega 7.000 dinara ukoliko neko zaposli takvo lice na mesec dana ili 280.000 na godišnjem nivou i da to nije mnogo za poslodavce, obzirom da je inflacija bila 12,2% i da imamo skok evra u odnosu na dinar. Ministre, moram da vam kažem da je to jako veliki iznos za poslodavce. Činjenice to pokazuju. Mi danas u Srbiji imamo manje privrednih subjekata, manje privrednih društava, manje privatnih preduzetnika u odnosu na prethodnu godinu. To nije zato što je njima bolje, nego što oni lošije posluju u ovoj zemlji. Samim tim imamo manje mogućnosti za nova radna mesta. Činjenica je da je u ovoj zemlji 30% radno sposobnog stanovništva nezaposleno i da je to najveći problem ove zemlje. Činjenica je i to da se nastavlja tendencija da svakodnevno ljudi ostaju bez posla i sama statistika pokazuje da je u januaru i februaru ove godine 9.200 ljudi ostalo bez posla. Ako bi takva bila tendencija do kraja godine, mi bismo imali 60.000 građana ove zemlje koji nemaju uslove za pristojan život. Mislim da vaše ministarstvo veoma malo čini na tome da se smanji broj nezaposlenih lica u ovoj zemlji, praktično se ne čini ništa. Ne mislim da ste samo vi kao ministar odgovorni, mislim da je odgovornost na Vladi, ali smatram da je to najveći problem ove zemlje. Kada govorimo o zapošljavanju invalida ne možemo da govorimo samo o zapošljavanju invalida u situaciji kada imamo 30% ljudi u ovoj zemlji koji nemaju posao. U tom smislu smatram da Vlada treba da se uozbilji, da predloži neke konkretne mere kako bi se broj ljudi koji svakodnevno gubi posao u ovoj zemlji zaustavio i kako bi se stvorili uslovi da ljudi mogu da se zaposle i ovi koji su radno sposobni i lica sa invaliditetom jer znamo sa kakvim se problemima suočavaju u svakodnevnom životu. U tom smislu smatramo da trebaju da se načine neki konkretni koraci Vlade jer se pokazalo da mere koje su do sada preduzimane u praksi nisu dale efekat. Ne mogu da kažem da ste vi možda mislili da su te mere loše, možda ste mislili da su dobre ali praksa pokazuje da te mere ne daju efekat. Da bi rešili problem zapošljavanja invalida moramo da imamo više privrednih subjekata u ovoj zemlji, moramo da radimo na tome da imamo nove firme. Bez toga nećemo moći da pomognemo osobama sa invaliditetom. Smatramo da je potrebno i to da se državni organi uključe u zapošljavanje invalida i da na taj način daju doprinos pre svega u edukaciji i pokažu svoju spremnost i iskrenu brigu prema takvim ljudima. Često se zapravo u celoj zakonskoj materiji vrlo uopšteno tretiraju, pre svega govorim o pravima osoba sa invaliditetom, tako da ne postoji njihova konkretizacija kroz definisanje načela i mera za sprovođenje. Takođe treba imati na umu i sagledati sa pozicije osoba sa ivaliditetom. Ukoliko se propusti uređivanje jedne oblasti društvenog života, onda lično smatram da se tiče direktno onemogućava osobama sa invaliditetom da koriste i neka druga prava koja su brižljivo urađena. Treća sugestija ili kritika, kako god hoćete, jeste da se ovim izmenama i dopunama Zakona nije tretiralo pitanje mehanizma nadzora nad sprovođenjem prava, odnosno nije precizirano pitanje ko prati kršenje prava osoba sa invaliditetom. Ono što je pohvalno i jeste namera predlagača, koju sam spomenula, se na kraju krajeva donekle ovim zakonom, kažem donekle jer smatram da ima mesta da se pre konačnog usvajanja poboljša, ove najnovije izmene Zakona o profesionalnoj rehabitilitaciji i zapošljavanju idu u pravcu harmonizacije sa pravnim rešenjima pre svega onih zemalja koje imamo u svom okruženje, pre svega mislim na zemlje EU. Na kraju krajeva, ne mogu da ne spomenem samo jedan bitan podatak. Pozvaću se na svoju koleginicu Donku Banović koja je bila vrlo jasna kada je govorila i kada je rekla ministru da se nada da će usvojiti neke od amandmana, a moram da spomenem činjenicu da smo juče dobili Vladino mišljenje da je usvojen samo jedan amandman, a svi ostali amandmani narodnih poslanika iz različitih poslaničkih grupa su odbijeni, pa mislim da predlagač još jednom treba da razmisli jer u tim odbijenim amandmanima ima jako dobrih rešenja. Njihovim prihvatanjem se može napraviti pomak i može doprineti da ovaj predlog izmena i dopuna bude što konstruktivniji, što celishodniji i da pruži jedan potpuniji Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji osoba sa invaliditetom. Liberalno demokratska partija je podnela jedan broj amandmana na ovaj zakon. Nadamo se da tim amandmanima možemo da poboljšamo predloženo zakonsko rešenje, a samim tim i omogućimo da što veći broj ljudi sa invaliditetom u ovoj zemlji dobije posao. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Dušica Morčev. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, poštovane kolege narodni poslanici, u maju 2009. godine, kada je usvojen Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, napravili smo jedan značajan korak napred. Ono što je suštinska promena na donošenju ovog zakona, to je okrenut, taj inkluzivan pristup zapošljavanju osoba sa invaliditetom na otvorenom tržištu rada, što je ranije bila manja praksa i više je dolazilo do zapošljavanja alternativnim modelima zapošljavanja. Osnivanjem centara za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom u okviru Nacionalne službe za zapošljavanje, koji je u Beogradu otvoren 2010. godine, zatim u Novom Sadu i Kragujevcu, onim organizacionim jedinicama gde nisu centri otvoreni, postoje osobe tj. saveti koji su zaduženi za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, pomogli su da se broj zaposlenih lica sa invaliditetom poveća. Na osnovu zvanične statistike Nacionalne službe za zapošljavanje u periodu od maja 2010. do septembra 2011. godine, zaposleno je 5.230 osoba sa invaliditetom, u poređenju sa nekih 200-300 osoba, koje su se zapošljavale na godišnjem nivou u nekim prethodnim periodima. Bez obzira na ove pozitivne pomake, ipak ne možemo da budemo zadovoljni sa onim što je do sada postignuto, kao što su moje kolege poslanici sada govorili, imamo i dalje veliki broj problema u praksi na koje nailaze osobe sa invaliditetom i veliki broj osoba sa invaliditetom nije našao zaposlenje. Imamo više razloga za to i o nekima ću govoriti. Neke organizacije civilnog društva i organizacije osoba sa invaliditetom smatraju da čak ovi podaci o zapošljavanju osoba sa invaliditetom nisu realni, da to nisu osobe koje su zaista dobile zaposlenje od primene ovog zakona, već da su poslodavci iznašli način da kroz svoje stalno zaposlene radnike, koje su slali na komisije za kategorizaciju, ispune uslov, koji im zakon nameće a to je da imaju određen broj zaposlenih lica sa invaliditetom i time su se oslobodili obaveze da zapošljavaju nove osobe. Koji su to razlozi koje osobe sa invaliditetom imaju i sa čime se suočavaju i zašto ne mogu da dođu do posla? Moje kolege su to danas naglasile. Prvo, njihovo nisko obrazovanje. Polovina registrovanih nezaposlenih osoba sa invaliditetom ima osnovnu ili nesvršenu osnovnu školu, više hiljada njih ima srednje stručno ili specijalno srednje školsko obrazovanje po zastarelim nastavnim planovima i programima i oni jednostavno ne odgovaraju potrebama na tržištu rada. Zbog toga, pored svih postojećih programa koji postoje, potrebno je da uvedemo nove programe koji će omogućiti dodatnu obuku i prekvalifikaciju osoba sa invaliditetom za deficitarna zanimanja, a u skladu sa njihovim radnim sposobnostima. Moja koleginica Donka Banović navela vam je primere zašto deca mogu da se školuju i šta da upisuju osobe sa invaliditetom, a potrebe na tržištu rada za tim zaposlenjima ne postoje. Šta nam još govore ovi podaci? Imamo velike probleme u obrazovanju, a najviše problema u primeni inkluzije u obrazovanju. To su takođe kolege naglasile. To je jedan veliki pomak koji smo napravili, ali nažalost to je još uvek ostalo na donošenju zakona, a sa velikim problemima u primeni. Neophodno je da obratimo pažnju da deca sa invaliditetom ne budu odvojena od svojih vršnjaka, da im pružimo podršku u obrazovanju i svaku drugu podršku, jer oni ako steknu adekvatno obrazovanje naći će zaposlenje kada postanu radno sposobni i onda će doći do te prave inkluzije, što se tiče zapošljavanja. Drugi razlog zašto teško dolaze do posla je nedovoljno pristupačno okruženje, javni prestup, nepristupačno radno mesto i u zavisnosti od regiona do regiona, čak i tu nije ista situacija. Naravno, u razvijenim regionima, u gradu Beogradu i u većim gradovima imaju donekle rešene te probleme, ali u većini mesta našeg regiona i dalje imaju velike probleme i pored njihove volje i želje ne mogu da nađu zaposlenje, jer zbog svih tih teškoća nemaju dovoljno personalnih asistenata koji bi mogli da im pomognu da ostvare sve ono za šta su sposobni intelektualno i za šta imaju radne sposobnosti. Znači, spektar usluga, servisa uprkos naporima kroz pravni okvir koji smo izneli svi da se to poboljša, praksa je pokazala da to još uvek nije zaživelo u onoj meri u kojoj je potrebno. Nedovoljan je broj kvalifikovanih stručnjaka za usluge servisa rehabilitacije. To je jedno važno pitanje, da se potrudimo da bude što više osposobljenih, obrazovanih i personalnih asistenata koji će omogućiti da osobe sa invaliditetom mogu da obavljaju svoje poslove. Na početku primene ovog zakona osobe sa invaliditetom su bile loše informisane. Imali su jednu vrstu nepoverenja da mogu da ostvare to svoje pravo na rad. Takođe, poslodavci su u početku bili slabije informisani, imali su manje iskustva i mislim da se pomak tu desio. Poslodavci sada kada su krenuli sa zapošljavanjem osoba sa invaliditetom, predrasude sve nestaju, razbijaju se, uveravaju se da osobe sa invaliditetom mogu kvalitetno da obavljaju svoje radne obaveze. Tu je taj pomak koji će godine doneti pred nas, a to je da se navikavaju osobe sa invaliditetom da nemaju taj problem, da nemaju barijere, da idu kod poslodavaca na razgovore za posao, a kažem i poslodavci će biti mnogo otvoreniji, naravno, uz sve ove podsticaje koje im ovaj zakon omogućava da zapošljavaju osobe sa invaliditetom. U jako teškoj ekonomskoj situaciji u kojoj se nalazimo poslodavcima nije lako, bore se za svako radno mesto. Država tu treba da reaguje i da zaštiti ugrožene kategorije, da pomogne poslodavcima da kroz refundaciju troškova za adaptaciju radnog mesta, kroz refundaciju troškova za asistente, da im olakša da zapošljavaju i da otvaraju nova radna mesta, a pogotovo za ugrožene kategorije o kojima danas govorimo. Što se tiče podsticaja koje ovaj zakon daje poslodavcima, u praksi se najviše pokazalo da je to refundacija troškova adaptacije radnog mesta do određene sume i subvencija za zarade u trajanju od 12 meseci u visini minimalne zarade. To je za Grad Beograd. Došla sam do podatka da je konkurs obavljen u februaru mesecu i do septembra meseca 2012. godine uz ovu subvenciju je zaposleno 55 osoba. Po isteku programa, saradnik Nacionalne službe za zapošljavanje obavlja razgovor kod poslodavaca i pokazalo se da je većina ostala u zaposlenju. To je ono što je dobro. Programe refundacije troškova i prilagođavanje radnog mesta i refundacije troškova asistencije najviše su koristila udruženja i organizacije koje se bave zaštitom prava i unapređenjem kvaliteta života osoba sa invaliditetom. Jedan od uslova je da zapošljavaju na neodređeno osobe koje imaju procenjen drugi stepen oštećenja. Njih nema dovoljno na tržištu rada, pa je to razlog zašto se pokazalo da su oni najviše koristili ove podsticaje. Zbog ograničenog vremena, zaključiću i reći ću da je dobro što je napravljen pomak. Neophodno je da vodimo jaku promociju angažovanja osoba sa invaliditetom, da moramo svi da radimo na tome, da te predrasude razbijamo da osobe sa invaliditetom nisu sposobne da obavljaju svoje radne obaveze, kao i ostali zaposleni. Uz sve, možda i zamerke, nije sve primenjeno od onoga što zakon predviđa. treba svi da se trudimo da pokažemo svu brigu prema osobama sa invaliditetom i da u budućem vremenu imamo mnogo pozitivnije te statističke podatke o njihovoj uključenosti i o njihovom radu.
Reč ima narodni poslanik dr Ivan Bauer.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi potpredsedniče Vlade, cenjene kolege narodne poslanice i narodni poslanici, u Srbiji ima, procene se kreću, između 700 i 800.000 ili ako hoćete, procentualno govoreći, 10 ili možda više od 10% osoba sa invaliditetom. Nažalost, bez obzira na ovakvu brojnost, ova lica su gotovo nevidljiva i u priličnoj meri diskriminisana. Ponekad i nama, koji se ne susrećemo sa problemima sa kojima se oni suočavaju svakodnevno, izgleda da ih se setimo samo kada nam naši paraolimpijci osvetlaju obraz. Da bi se to barem delimično ublažilo i u perspektivi promenilo, potrebno je da svi mi zajedno, a ne samo ministarstvo koje je nadležno za ove poslove, radimo na jačanju svesti o potrebama i pravima osoba sa invaliditetom. Država sa svoje strane mora da radi na stalnom poboljšanju i osavremenjivanju zakonske regulative koja tangira prava ovih osoba, odnosno invalidnih lica. U tom smislu mi danas razgovaramo o predlogu izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, koje su, rekao bih, na tragu upravo onoga što sam rekao u prethodnoj rečenici. U trenutku kada je ovaj zakon donošen, pre otprilike četiri godine, lica sa invaliditetom su se nalazila u veoma nezavidnom položaju. Među njima bilo je negde oko 75% nezaposlenih, a neki podaci govore čak da ih je bilo i gotovo 90% nezaposlenih. Čak 70% osoba sa invaliditetom mogao se okarakterisati kao siromašno. Kada na to dodamo, tako da kažem, subjektivne probleme, kao što su loša obrazovna struktura osoba sa invaliditetom, a među njima je, barem u tom trenutku, bilo tek negde oko 7% visoko obrazovanih, a čak 50%, kako je rekao jedan kolega, onih koji su imali osnovnu školu ili čak nisu imali ni osnovnu školu, kao i neke druge, recimo, nedostatak samopouzdanja među njima iz raznih razloga koji su, rekao bih, uglavnom objektivni, kao i strah. Onda postaje jasno da se nadležno ministarstvo suočavala sa situacijom koja je bila poprilično kompleksna, rekao bih čak i alarmantna. Očigledno je da je bila neophodna potpuna redefinicija odnosa osoba sa invaliditetom, kao potencijalno zaposleni, i radnog okruženja, odnosno poslodavaca. S toga su zakonom propisane mere koje su išle u tri pravca – povećanje zaposlenosti osoba sa invaliditetom, obezbeđivanje uslova za njihovu socijalnu integraciju i uređenje sfere zapošljavanja osoba sa invaliditetom u skladu sa najboljim svetskim praksama, uključujući tu i prakse EU. Aktuelnim zakonskim rešenjem iz 2009. godine otklonjeni su mnogi nedostaci iz prethodnog perioda. Međutim, kako to obično biva, u primeni i u praksi se pokazalo da su neka od rešenja, bilo nedovoljno efikasna, bilo teško primenjiva. S toga su Vlada i nadležno ministarstvo početkom ove godine doneli odluku da se, u cilju unapređenja postojećeg zakonskog rešenja, započne procedura izmena i dopuna ovog zakona. Analizirani su brojni problemi koji su prepoznati tokom troipogodišnje primene ovog zakona, ali i problemi na koje je ukazano od strane predstavnika Udruženja osoba sa invaliditetom, pa evo, citiraću neke njihove konkretne primedbe na koje sam naišao. "Položaj invalida se donošenjem ovog zakona evidentno poboljšao, ali je najmanji pomak napravljen u oblasti zapošljavanja." Ili: "Za Srbiju kažu da ima najbolje zakone u oblasti zaštite osoba sa invaliditetom, ali najgoru primenu.". Pošto mi vreme ne dozvoljava da analiziramo svaku promenu predloženu ovim izmenama ili dopunama zakona, ja bih se zadržao samo na onim izmenama koje se dotiču ovih navedenih primedbi predstavnika Udruženja osoba sa invaliditetom. Analizom je utvrđeno da je dosadašnje zakonsko rešenje u nedovoljnoj meri motivisalo poslodavce da zapošljavaju osobe sa invaliditetom, odnosno, oni su najčešće koristili alternativne mogućnosti koje su im stajale na raspolaganju, a to je, podsećam vas, već nekoliko govornika o tome reklo nešto. Dakle, to su mogućnosti uplate u budžetski fond određenih sredstava, umesto zapošljavanja propisanog broja osoba sa invaliditetom ili saradnja sa specijalizovanim preduzećima za osobe sa invaliditetom. Ono što je problem jeste što je u međuvremenu, usled harmonizacije naše statistike, Republički zavod za statistiku promenio statističke podatke vezano za obračun plata, pa se danas plate obračunavaju po zaposlenom, a ne kao ranije u privredi. Iz tog razloga pojavila, se kako to kod nas vrlo često se dešava, rupa u zakonu, da tako kažem, odnosno mogućnost za poslodavce da praktično uplaćuju jedan isti iznos koji se nije menjao već nekoliko godina, umesto da zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Pošto se taj iznos nije menjao, čak ni u nominalnom obliku, onda su oni praktično bili motivisani da, umesto zapošljavanja invalida, uplaćuju određene sume novca, a neretko se dešavalo, nažalost, da čak ne ispunjavaju ni tu obavezu, odnosno da praktično koriste opet neke komplikovanosti u zakonu koje su, usled preklapanja nadležnosti određenih službi koje su bile nadležne za sprovođenje ovog zakona, odnosno nadgledanje njegovog sprovođenja, praktično ne uplaćuju uopšte tu sumu, odnosno onda praktično treba da plaćaju određene penale koje nisu plaćali. Da bi se to sprečilo, promenjena je ta statistika koja se koristi prilikom obračuna sume koju treba da uplaćuju oni poslodavci koji odluče da ne zapošljavaju invalide. Na koji način smo dobili situaciju da se, u suštini, makar u nominalnom iznosu ta suma menja, svakog meseca, odnosno da se povećava kada se obračuna inflacija i depresijacija dinara, a to obično u realnom iznosu ponovo je negativno, ali je makar u nominalnom iznosu povećanje, čime demotivišemo poslodavce da svoje obaveze prema državi, odnosno prema osobama sa invaliditetom, ispunjavaju na taj način, odnosno, praktično ih motivišemo da se okrenu zapošljavanju invalida, a ne ispunjavanju svojih obaveza na sve druge načine, osim na onaj koji je, čini mi se, najbolji i za invalide, a rekao bih da je i za državu daleko bolje da privatni sektor zapošljava osobe sa invaliditetom, a ne da uplaćuje ta sredstva državi, a da onda država, koja je evidentno lošiji poslodavac, pronalazi rešenja za osobe sa invaliditetom. Što se tiče ove druge navedene primedbe predstavnika Udruženja osoba sa invaliditetom, a koja se tiče loše primene predmetnog zakonodavstva, kao odgovor na nju izvršena je analiza ispunjavanja obaveza po ovom osnovu od strane poslodavaca, kojom prilikom je ustanovljeno da se mera kažnjavanja neredovnih platiša penalima pokazala kao teško primenjiva. Kao ilustrativan podatak navešću primer da je, recimo, u decembru 2012. godine, u budžetski Fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, po osnovu penala se slilo samo 47 uplata. Siguran sam da je svakom građaninu u ovoj zemlji jasno da ima daleko više preduzeća, odnosno poslodavaca koji nisu ispunjavali svoju obavezu koja je pri tom zakonom propisana i da je sasvim jasno svakome da je nemoguće da je samo 47 onih koji tu svoju obavezu nisu ispunjavali na adekvatan način. Ova mera se pokazala neadekvatnom, neprimenjivom i neefikasnom, te je stoga poslodavac odlučio da je ukine, odnosno da je zameni jedinstvenom mesečnom obavezom za sve one koji ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom u iznosu od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Srbiji, s tim što se taj iznos sada, svakog meseca usklađuje sa promenama plata po zaposlenom u Srbiji, što svakako deluje demotivišuće za one koji su se odlučili za ovaj način ispunjavanja svoje zakonske obaveze. Pre nego što zaključim, dozvolite mi samo da kažem nekoliko reči o još nekim važnim, potrebnim merama koje nisu deo ovog zakonskog predloga, ali i te kako tangiraju invalide i sasvim sigurno ih vrlo interesuje, te se za njih SDPS posebno zalaže. Naime, praksa je pokazala da lica sa invaliditetom, koja poseduju savremena znanja, se daleko lakše zapošljavaju nego ona koja ih ne poseduju. Kada se podsetimo da oko 50% osoba sa invaliditetom poseduje jedva osnovno obrazovanje, a da samo sedam posto njih su visokoobrazovani, onda je jasno koliko je važno da uradimo sve što je u našoj moći da povećamo broj obrazovanih, a naročito visokoobrazovanih među invalidima, a naročito da radimo na tome da oni stiču najsavremenija znanja i da na taj način postaju konkurentni na tržištu rada. Ovde, naravno, ne može biti odgovornost samo na strani države i ministarstva. Odgovornost je, na izvestan način i na osobama sa invaliditetom, jer i oni moraju da pokažu interesovanje za ovako nešto, ali opet, kada se setimo onoga o čemu smo već govorili, a to je da kod njih postoji nedostatak samopouzdanja, onda u tom svetlu, rekao bih da ipak i u ovom slučaju uloga države mora da bude primarna, odnosno država mora da učini sve što je u njenoj moći da podstiče osobe sa invaliditetom, da rade više na sebi, ali isto tako treba država da organizuje specifične, invalidnim osobama prilagođene programe obrazovanja, doobuke ili prekvalifikacije. Ono što je za osobe sa invaliditetom takođe veoma važno, koliko sam ja upoznat, na tom zakonskom predlogu već nadležno ministarstvo radi, jeste da se razvijanjem socijalnog preduzetništva osobama sa invaliditetom pruži još jedna šansa da ostvare svoja prava na pristojan život i ostvarenost u društvu. Na kraju, da zaključim, poslanička grupa SDPS smatra da su predložene izmene i dopune zakona iskorak napred u odnosu na ranija rešenja, te će ih u tom smislu i podržati. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Slavica Saveljić. Izvolite.
Zahvaljujem. Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom je jedan od onih koji su od momenta donošenja imali za cilj da unaprede položaj osoba sa invaliditetom, da im da bolju i veću priliku na tržištu rada, da osobe sa invaliditetom tretira kao ravnopravne članove zajednice, da uvede podsticajne mere za one poslodavce koji se opredele da zaposle osobe sa invaliditetom, da smanji rizik siromaštva i socijalne isključenosti osoba sa invaliditetom, ali i da senzibiliše javnost na probleme ovih lica. Sada, kada bismo analizirali sve ove segmente, svakako da bismo zaključili da su različiti stepeni postignuća, ali ono što jeste nedvosmisleno, jeste da je ovaj zakon od momenta donošenja, dakle, od 2009. godine, ipak dao neke određene rezultate. Osobe sa invaliditetom su lica sa trajnim posledicama telesnog, senzornog, mentalnog ili duševnog oštećenja. Prema svim analizama, upravo ova lica i njihove porodice nalaze se u vrlo teškom položaju, pre svega socioekonomskom, na samoj donjoj lestvici siromaštva, te je uključivanje ovih lica u svet rada ne samo pitanje omogućavanja njihove ekonomske samostalnosti, nego upravo i smanjenja siromaštva. Ono što je uzročno-posledično povezano sa siromaštvom jeste problem nezaposlenosti, kao drugi problem osoba sa invaliditetom, ali, ruku na srce, nezaposlenost nije problem samo ovih lica, nego je to generalno dugogodišnji problem u Srbiji. Država je, kada su u pitanju osobe sa invaliditetom, zaista donosila neke važne mere, ali ceneći sve napore koji su učinjeni, ipak moramo da kažemo da je broj lica koja se nalaze u ovoj kategoriji osoba sa invaliditetom danas jako malo zaposlen, da je preko 20.000 osoba sa invaliditetom na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, te da je posebno mali broj lica sa invaliditetom koja imaju stalni radni odnos. Što se tiče starosne i obrazovne strukture, tu nema nekih velikih razlika u odnosu na opštu populaciju. Dakle, i među osobama sa invaliditetom najnezaposlenija su ona lica koja su starija od 50 godina života, a zatim slede lica od 40 godina života. U ove dve kategorije spada preko 60% osoba sa invaliditetom, ali nije zanemarljiv ni broj ljudi koji su starosti do 30 godina, a oko 3.000 lica nalazi se u toj populaciji. Što se tiče obrazovne strukture, čuli smo, već veliki broj poslanika je o tome govorio, da preko 75% osoba sa invaliditetom ima obrazovanje prvog, drugog ili trećeg stepena, a svega 321 lice sa invaliditetom ima visoko obrazovanje. Dakle, ne samo iz ove statistike, nego i iz opštih i stvarnih analiza o položaju osoba sa invaliditetom, nije teško zaključiti da su zapošljavanje, obrazovanje i podrška za samostalni život tri ključne komponente za poboljšanje njihovog položaja i, pre svega, za stvaranje osnova za pravu inkluziju osoba sa invaliditetom. Srbija, doduše, ima više propisa koji pružaju odgovarajući pravni okvir za podršku invalidnim licima, od Strategije za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom, Nacionalne strategije za smanjenje siromaštva, Zakona o radu, Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Dakle, svi ovi zakonski okviri polaze od iste premise - da svako društvo osobama sa invaliditetom treba da omogući ostvarivanje njihovih ljudskih, ekonomskih, političkih, socijalnih, obrazovnih prava, da svako, naravno, ima pravo na rad i slobodan izbor zapošljavanja i zanimanja, ali, s druge strane, potpuno je jasno da u uslovima u kojima se Srbija nalazi nije baš jednostavno obezbediti potpunu i doslednu primenu, te je donošenje ovakvihzakona sa podsticajnim merama jako važno za osobe sa invaliditetom. U potrazi za poslom, osobe sa invaliditetom se susreću sa raznim problemima, od predrasuda, neopremljenosti radnog mesta, nedostupnosti prilaza, otpora sredine, otpora poslodavca, nepoverenja u njihove sposobnosti. Ovim predlozima, koje mi danas imamo na dnevnom redu, nema nekih suštinskih izmena, osim što se ove izmene i dopune odnose na usaglašavanje zakonskih propisa sa odgovarajućim podacima koji se u Srbiji danas objavljuju, kao i da se ove odredbe usklađuju sa Zakonom o propisima o državnoj pomoći. Ta pomoć se odnosi na podsticaje za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, za zapošljavanje u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju, istovremeno obezbeđujući subvencije, umesto dosadašnje refundacije zarada. Refundacija zarada osoba sa invaliditetom u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju, prema podacima, kretala se oko 25.500, dok bi ovim predloženim izmenama, prema podacima iz decembra meseca 2012. godine, ona sada trebala da budu uvećana za nekih 7.000, da iznosi 32.500 dinara. S druge strane, zakon se odnosi jednim delom i na poslodavce koji nisu blagovremeno izvršili obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom, za šta i objektivno mogu da postoje razlozi, te su predviđena i alternativna rešenja koja omogućavaju da poslodavac na ime obaveza zapošljavanja uplati iznos koji se sada računa u odnosu na prosečnu zaradu po zaposlenom u Republici. Na ovaj način prikupljaju se sredstva za novo zapošljavanje, za profesionalnu rehabilitaciju, za finansiranje zarada u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje socijalnog preduzeća, te se ta sredstva praktično i vraćaju ponovo u privredu, čime se stvaraju mogućnosti za otvaranje novih radnih mesta. Moram da podvučem da je dobro što, osim ovog zakonskog rešenja, Srbija ima i konkretne mere koje se tiču direktnog zapošljavanja, kao one mere koje se sprovode putem Nacionalne službe za zapošljavanje, gde se dodeljuju posebna podsticajna sredstva poslodavcima ili se direktno osobama sa invaliditetom omogućava korišćenje sredstava za započinjanje sopstvenog posla. Javni radovi, takođe kao jedna mera, bez obzira što imaju ograničavajući vremenski karakter, takođe su jedna mera koja je među licima sa invaliditetom dobro prihvaćena, jer je omogućila upravo zapošljavanje, ali, s druge strane, i pružanje mnogih usluga ovoj kategoriji, čime se takođe uvećao nivo i način podrške osobama sa invaliditetom. Upravo ovih dana objavljen je javni poziv za zapošljavanje po osnovu javnih radova, subvencija, samozapošljavanja. Izneću, recimo, primer Kragujevca, gde su u drugoj polovini prošle godine sve ustanove socijalne zaštite zaposlile putem javnih radova osobe sa invaliditetom. Takođe, lokalna samouprava je zaposlila 10 osoba sa invaliditetom, čime su oni ne samo osposobljeni za rad, već su bili i velika pomoć i podrška u radu tamo gde je država ograničila zapošljavanje na teret budžeta. Pošto mi je vreme ograničeno, samo bih uputila jednu molbu, da resorno ministarstvo prihvati ovo bar u razmatranje. Konsultujući osobe sa invaliditetom, došli smo i iskristalisali jedan nov predlog, da se svi podsticaji za zapošljavanje osoba sa invaliditetom uglavnom svode na zapošljavanje onih lica koja su sa lakšim stepenom, zapošljavanje invalida koji imaju prvu kategoriju. Neki primeri, kao što su recimo Austrija i Nemačka, pokazuju da u njihovom zakonodavstvu postoje posebne podsticajne mere za one poslodavce koji zapošljavaju osobe sa invaliditetom koji imaju teži stepen oštećenja, invalide sa 100% telesnog oštećenja ili osobe koje se zapošljavaju pod posebnim uslovima. Dakle, tim poslodavcima se računa kao da su zaposlili ukupno dve osobe sa invaliditetom. Molim resorno ministarstvo da o tome razmisli. Poslanici URS podržaće donošenje ovog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iako nemamo preciznu statistiku, može se pretpostaviti, prema onim podacima koje sam našla, da u Srbiji živi negde oko 700.000 osoba sa invaliditetom. Najveći broj njih, negde preko 70%, živi u siromaštvu. Jedan od najvećih uzroka tog siromaštva jeste to što su ove osobe nezaposlene. Kada je donošen zakon, u maju 2009. godine, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, poslanička grupa DSS je, osim dobre namere, prepoznala da postoji još nekoliko elemenata koji će otežavati zapošljavanje. Na kraju, posle nešto više od tri godine, jer Zakon je stupio na snagu u maju 2010. godine, može se reći da je on napravio određene pomake, da se nekoliko hiljada osoba sa invaliditetom zaposlilo, da su našli posao na tržištu rada, ali je pokazao i sve one probleme sa kojima se susreću ljudi koji rade i koriste ovaj zakon u praksi, pokazao je mnogo nedoumica i mnogo nejasnih situacija koje bi trebalo razrešiti i koje smo svi mi očekivali. Naravno, ovde govorim u ime narodnih poslanika, ali i u ime Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije, koja je očekivala da će ove izmene i dopune zapravo rešiti upravo ove nejasne situacije i ove neprecizne definicije koje se pojavljuju u ovom zakonu. Nažalost, nije bio to slučaj i meni je iz nekih razloga vrlo nejasno zašto niste konsultovali Nacionalnu organizaciju osoba sa invaliditetom, jer biste dobili jako mnogo podataka koje smo mi, sve poslaničke grupe, vidim da svi govorimo o istim stvarima, a i amandmani koje smo podneli su očigledno isti. Hoću da kažem, da biste i od njih dobili mnogo stvari koje su bile jako značajne, kako bismo unapredili ovu oblast i kako bismo zaposlili još mnogo ljudi, osoba sa invaliditetom. Kažete da se Zakon usklađuje zapravo sa Zakonom o statistici, Zakonom o državnoj pomoći, i to je u redu. Ali, ostaje mnogo stvari koje neće biti regulisane ovim zakonom i rekla bih nešto o tome. Ovaj zakon, ne govorim o izmenama i dopunama, znači, o osnovnom zakonu, predvideo je da svaki poslodavac koji ima više od 20 radnika, u skladu sa veličinom svog preduzeća, zapošljava i određen broj osoba sa invaliditetom. Jedan deo poslodavaca je ovu svoju zakonsku obavezu ispunio, a drugi poslodavci su se oglušili o nju. Postoji mogućnost da regulišu tu svoju obavezu tako što će uplatiti 50% prosečne plate u privredi u budžetski fond namenjen za rehabilitaciju i zapošljavanje. To je postao, prosto, manir. Ono što je meni bilo začuđujuće jeste, iako mi je poznato da država očigledno vodi socijalnu politiku tako što prebacuje teret socijalnih davanja na privatni sektor i na privatne preduzetnike, meni je bilo vrlo zanimljivo kada pogledamo podatke i vidimo da je najveći broj onih koji su se oglušili o svoju zakonsku obavezu da zaposle jedan broj osoba sa invaliditetom, zapravo to nije uradio, nego je koristio ovu drugu mogućnost, da uplaćuje u budžetski fond. Bilo bi vrlo zanimljivo videti kako su budžetski korisnici, i direktni i indirektni, odradili tu svoju zakonsku obavezu, tako što su praktično od sredstava budžeta uplaćivali sredstva u budžetski fond. Izvinite, nisam razumela da je to namera i intencija zakona. To jeste jedan od načina da se zakon krši, da se njegov smisao izvrgne ruglu, ali prosto mi se čini da ovo nije u redu. Privatnici su plaćali iz svojih sredstava budžetske ustanove, znači, i indirektni i direktni korisnici su plaćali iz sredstava budžeta. Kada govorim o činjenicama, a ne o tome što bih ja da govorim, kao poslanik opozicije, to su podaci poreske uprave koja proverava poštovanje ovog zakona, proverava upravo one koji nisu ispunili svoju zakonsku obavezu. Kaže da to u 2012. godini nije uradilo 15 direktnih budžetskih korisnika, ministarstava i lokalnih samouprava. Zamislite državu koja donosi zakon koji krše ministarstva i lokalne samouprave. Zatim, 1.765 indirektnih budžetskih korisnika, to su javna preduzeća, fondovi i direkcije, kojima su osnivači lokalne samouprave. Dakle, umesto da očekujemo da upravo oni podrže zakon koji je država donela, a to je i u skladu sa Konvencijom o pravima osoba sa invaliditetom, koju smo mi takođe ratifikovali, mi doživljavamo da bude upravo obrnuto, oni koji bi trebalo da podržavaju ovaj zakon, oni ga krše. Oni koji nisu ispunili svoje obaveze, kažnjeni su sa ukupno, to su sve podaci poreske uprave, tog trenutka je to vredelo 10 miliona evra, odnosno 1,16 milijardi dinara. Podneto je 953 zahteva za pokretanje prekršajnog postupka. Koliko je od tih kazni zaista i naplaćeno? Koliko je naplaćeno upravo od budžetskih korisnika? Bilo bi dobro da to znamo. Nisam uspela da nađem te podatke. Možda ministar zna te podatke, oni su nama dragoceni. Zašto su dragoceni? Zato što je najvažnije, u stvari, da država koja je ozbiljno zainteresovana da sprovede zakon koji je donela i obaveza se da će ga poštovati, taj zakon i sprovodi. Nažalost, naša država je tu podbacila i to smo videli u ovom izveštaju. Druga stvar koju želim da kažem jesu problemi koji se pojavljuju u ovom budžetskom fondu koji sam već pomenula. Taj fond uplaćuje namenski za pomoć preduzećima u kojima više od 50% radne snage čine osobe sa invaliditetom. Jedan deo sredstava ide za refundaciju troškova firmama koje su morale da prilagođavaju radna mesta, tipa rampe ili specijalnog posebnog softvera i druge podsticaje. Ali, ono na šta hoću da skrenem pažnju, ostaje prilično novca u tom budžetskom fondu koji ostaje neiskorišćen. Bilo bi zgodno da se nađe način da se zaposle ljudi. To zapravo pokazuje da se ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom jer je, recimo, prošle godine ostalo u tom fondu milijardu i po dinara. To su značajna sredstva koja bi i te kako doprinela zapošljavanju. Čini mi se da je vrlo neozbiljno da država nema gde da potroši ta sredstva. Sledeći problem o kojem je bilo puno reči, ali mi se čini da je važno da ga ponovo pomenemo, jeste obrazovni nivo osoba sa invaliditetom. To je nešto što smo se mi, kao država, obavezali da ćemo voditi računa jer smo doneli nove zakone o obrazovanju. Značajno je reći da je obrazovni nivo i nedostatak znanja i veština upravo jedan od razloga zašto osobe sa invaliditetom ne mogu da se zaposle. Još bih mogla da govorim, ali me vreme ograničava. Hoću da kažem samo jedno. Naše zamerke u vezi sa ovim, osim amandmana, da niste konsultovali udruženja, da je trebalo proširiti izmene kako bi se zakon primenjivao. Zaista imam obavezu da postavim nekoliko pitanja koja je mojoj poslaničkoj grupi uputio čovek, osoba sa invaliditetom, koji ostaje bez posla, znači, dobija otkaz. Volela bih da mi odgovorite – koliko je osoba sa invaliditetom ostalo bez posla u mandatu prošle i ove vlade, znači, koliko ih je dobilo otkaz? To je vrlo značajno jer onda nemamo zaštitne mere. Država nije propisala zaštitne mere za ovu kategoriju ljudi. Koliko je preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju osoba sa invaliditetom zatvoreno u istom periodu? Kada dobijem odgovor na to, zaista ću znati onda koliko je država ozbiljna. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Đorđe Milićević.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče Skupštine. Poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kao što je rečeno, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom usvojen je u Narodnoj skupštini Republike Srbije aprila ili maja 2009. godine. Zakon je imao, rekao bih, vrlo jasno definisan cilj – omogućiti uključivanje u svet rada osobe sa invaliditetom, naravno, ne samo u svet rada, već i u gotovo sve sfere društvenog života, odnosno da se u tom pogledu definiše jedan kvalitetan i sadržajan pravni okvir. Nekoliko je stvari od izuzetne važnosti, kada je reč o ovom zakonu. Najpre najvažnije pitanje, dakle, socijalno uključivanje osoba sa invaliditetom u sve sfere društvenog života, uključivanje i u tržište rada. To nije samo pitanje socijalne politike, već je reč i o elementarnom poštovanju ljudskih prava. Važno je rešiti egzistencijalno pitanje osoba sa invaliditetom, tu se u potpunosti slažemo, ali je još važnije njihovo uključivanje u sve sfere društvenog života u Srbiji. U trenutku kada smo u ovoj sali govorili o tada Predlogu zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, predsednik resornog ministarstva, odnosno predsednik Vlade Republike Srbije izašao je sa nekoliko, za nas u tom trenutku, vrlo važnih podataka. Reč je o podacima iz aprila 2009. godine. Tada je rečeno da u Srbiji ima oko 700.000 invalida, da je oko 300.000 radno sposobno, da je od tog broja negde oko 21.000 zaposleno. Naravno, za poboljšanje uslova života osoba sa invaliditetom najvažnije jeste zapošljavanje. Očekivanja kada je reč o ovom zakonu, čini mi se, tada su bile da će biti uposleno otprilike preko 7.000 osoba sa invaliditetom. Dakle, u trenutku usvajanja tada ovog zakonskog predloga. Danas imamo podatak, mislim da je o tome i gospodin Krkobavić govorio da je zaposleno 9.157 osoba sa invaliditetom i da je još 10.000 uključeno u tržište rada. Četiri godine su prošle od usvajanja ovog zakona i mislim da je važno da danas kroz ove konkretne pokazatelje analiziramo efekte primene Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, odnosno da sagledamo da li je realizovano očekivano i da li je realizovano pre svega kada je reč o broju zaposlenih osoba sa invaliditetom u protekle četiri godine. Imajući na umu podatke o kojima ste govorili, koji ste pomenuli u vašem uvodnom izlaganju, da je u potpunosti realizovan onaj suštinski cilj koji se želeo postići usvajanjem ovog zakonskog predloga 2009. godine. Već je rečeno, odredbama ovog zakona jeste predviđena obaveza zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali predviđen je i izuzetak od toga i precizno su tada 2009. godine kroz tada zakonski predlog, sada zakon definisani uslovi. Danas, govorimo o Predlogu zakona, o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom i ono što želim da kažem jeste da ovaj predlog o kome danas govorimo ne menja suštinu zakona, odnosno nema promene prvobitno definisanog cilja koji je usvojen zakonom 2009. godine. U ovaj predlog u načelu za nas jeste potpuno opravdan i jeste apsolutno prihvatljiv. Zatim, ovde je zapravo reč o neophodnom usaglašavanju zakona, a i o tome je već bilo reči, najpre sa zvaničnom statistikom kako bi se pratile zarade za mesečnom nivou što je apsolutno pozitivno. Reč je usaglašavanju odredaba zakona sa Zakonom o kontroli državne pomoći, pravilima za dodelu državne pomoći, što treba da omogući bolju kontrolu namenski usmerenih sredstava kada je reč o pomoći. Takođe, već je bilo o tome reči brisanjem člana 29. postojećeg zakona daje se zapravo odgovor na otvorena pitanja koja su postojala kada je reč o odnosu prema različitim načinima izvršenja obaveza. Nemamo u ovom trenutku analizu rezultata primene važećeg zakona, nadamo se da ćemo i o tome imati prilike da o tome govorimo u narednom vremenskom periodu. Takođe, važno je da između ostalog dobijemo i odgovor na pitanje kakva je danas procena resornog ministarstva, odnosno kakvi se rezultati očekuju usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju u smislu zapošljavanja većeg broja osoba sa invaliditetom. Namera nije apsolutno sporna. Poslanički klub SPS podržava nameru koje se želi postići predloženim izmenama i dopunama zakona, ali takođe želimo da čujemo šta je i procena resornog ministarstva. Ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SPS gospođa Jovicki rekla je da je poslanički klub podneo i nekoliko amandmana na predložene izmene i dopune zakona, ne zato što smatramo da one nisu kvalitetne, već sa ciljem da dodatno preciziramo i jasnije definišemo određene stvari kada je reč o predloženim izmenama i dopunama. Želim da kažem da smo kandidovali neka otvorena pitanja koja su se pojavila u praksi tokom primene zakona, a mislimo da ipak jesu važna, pa možda kada je reč i o samoj suštini postojećeg zakona, odnosno realizaciji onoga što jeste suština postojećeg Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Poslanički klub jeste podneo tri amandmana. U načelu ove predložene izmene i dopune naravno jesu u potpunosti prihvatljive, a o amandmanima ćemo razgovarati tokom rasprave u pojedinostima. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Gorica Gajić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedniče. Poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege poslanici, kada je 2009. godine donesen Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom svakako da je namera države bila da našto brži i lakši način obe osobe uključi pre svega u svet rada, a samim tim u sve sfere našeg života. Zakon je donet u nizu zakona koji su tada bili na evropskoj agendi zakona i svakako da je garantovano, između ostalog i Ustavom zagarantovano pravo na rad svih nas, znači, i radno sposobnih, a pre svega kada se odnosi na osobe sa invaliditetom. Samo pitanje je i tada trebalo da bude, a pitanje je i sada posle nepune četiri godine od primene zakona – koliko su uslovi rada i uopšte uslovi života u Srbiji bili adekvatni da ovaj zakon nađe punu primenu u samoj praksi. Lako je bilo u zakonu napisati da će osobe sa invaliditetom na ravnopravnoj osnovi da se uključe u sam proces rada, samim tim u sve sfere ljudskog života. Govoriti danas o principu ravnopravnosti kada je zapošljavanje u pitanju, verujte mi da je ravno utopiji jer i radno sposobni danas jako teško dolaze do posla kada su i visoko stručno obrazovani, kada su mladi, a ne kamoli govoriti to za osobe sa invaliditetom. Danas su pre svega prestižna radna mesta kada je u pitanju državni sektor i javna uprava rezervisani za armiju partijski kadrova. Možda bi bolje bilo da smo ovaj princip ravnopravnosti pre svega prekvalifikovali u princip pozitivne diskriminacije osoba sa invaliditetom kada je proces zapošljavanja u pitanju. Ono što je većina danas poslanika rekla da treba zakonski obavezati mnogo više i mnogo čvršće javni sektor, državnu upravu, lokalnu samoupravu, jer se pokazalo da su oni u najmanjem stepenu prihvatili ovaj zakon, odnosno njegovu primenu u praksi. Koliko su osobe sa invaliditetom danas diskriminisane govori pre svega izveštaj koji je za 2012. godinu podneo Poverenik za zaštitu ravnopravnosti. Danas kaže 60% ispitanika da kod nas postoji diskriminacija u Srbiji u mnogoj ili u priličnoj meri. Od toga 36 ispitanika kaže da je danas diskriminacija mnogo veća nego pre tri godine. U tabeli diskriminisanih grupa osobe sa invaliditetom zauzele su treće mesto sa 22,3%. Od svih oblasti diskriminacija je najprisutnija u oblasti zapošljavanja 36%, a diskriminacija kod osoba sa invaliditetom postoji u svim sferama života, najviše kod zapošljavanja i kod obrazovanja što sve govori. Tri puta je veća nezaposlenost osoba sa invaliditetom u odnosu na ostalo stanovništvo. U 2012. godini od 76 pritužbi odnosi se na diskriminaciju invaliditeta, a od toga je 14 po osnovu zapošljavanja. Svakako da je invalidnost pre svega socijalna kategorija i ovde su mnogi poslanici govorili – treba pre svega da bude i obaveza države, a mnogo manje obaveza privrede. Konkretno izvorni zakon je u poglavljima 6. 7. i 8. upravo obradio oblast sticanja, odnosno postizanja uslova za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, osnivanje pravnih lica koja bi zapošljavale osobe sa invaliditetom, kao i obaveze poslodavaca da zaposle određen broj osoba sa invaliditetom ili uplate određeni iznos sredstava zakonom određen u fond za ove namene. Posle nepune četiri godine imamo izmene i dopune zakona. Svi smo danas konstatovali da su izmene i dopune zakona tehničke prirode, a mnogo manje suštinske. Upravo je to govorio prethodni govornik, da smo imali sveobuhvatnu analizu kako je zakon za ove nepune četiri godine primenjen u praksi verovatno bismo imali danas i neke suštinske izmene i dopune. Mi smo danas izneli podatak da je 9.157 osoba sa invaliditetom u međuvremenu zaposleno, što je za pohvalu, i što svakako treba pozdraviti, ali mi ne znamo kako se puni i prazni ovaj fond namenjen za ove potrebe. Reči moje koleginice Milice Vojić Marković – mi smo imali i dobar deo sredstava koji je u tom fondu ostajao, da li zbog nekontrole kako se troši, da li zbog nepostojanja pravih projekata koje bih služile ovoj svrsi. Svakako te pare su ostale neutrošene. Znači, nije bila sveobuhvatne analize, ne znamo kako je zakon suštinski pozitivno uticao, pa prema tome, nismo ni mogli da očekujemo danas suštinske izmene ovog zakona. Ovako svi su rekli imamo promenu podataka, do sada se, odnosno do 2011. godine koristio se podatak prosečne zarade u privredi, a danas je to prosečna plata po zaposlenom u Republici Srbiji. Gospodine ministre, prošlo je dve godine dok se taj podatak nije uskladio. U međuvremenu, zarade u privredi su mogle samo da opadaju. Samim tim fond je bio oštećen po tom osnovu kada su privrednici uplaćivali u taj fond, tako da se za ove dve godine i te kako poremetila ravnoteža između ona dva oblika ispunjavanja obaveza od strane poslodavaca. Većina poslodavaca je izbegavala obavezu samog zapošljavanja invalida i pribegavala je ovoj drugoj obavezi, da uputi određena sredstva koja su se iz godine u godinu smanjivala, tako da su i osobe sa invaliditetom i ovaj fond i te kako na šteti. Demokratska stranka Srbije smatra da je propuštena prilika da se suštinske izmene i dopune ovog zakona iznesu ovde, tako da smo mi konsultovali Nacionalnu organizaciju za invalide i konstatovali da je danas još uvek nedovoljna pristupačnost, pre svega zbog fizičkih barijera u mnogim sredinama. Svaka čast velikim gradovima, ali unutrašnjost nije odradila ovu svoju obavezu, pa su najnepristupačniji i javni prevoz i stambeni objekti i obrazovne ustanove i sve druge državne ustanove. Rekli smo da polovina od registrovanih osoba sa invaliditetom kod Nacionalne službe za zapošljavanje su osobe sa nižom stručnom spremom, eventualno srednjom. Uglavnom su to po starim i zastarelim nastavnim programima, tako da nikako danas ne mogu ili bar slabo mogu da prate koja su to zanimanja koja se traže, a još manje su im od strane Nacionalne službe za zapošljavanje pristupačni projekti za prekvalifikaciju, dokvalifikaciju ili obuku za neka specijalna zanimanja koja se traže i kojima oni i te kako mogu da odgovore. Ono što bih ovog puta htela da istaknem, a to problem u praksi. Kada osoba sa invaliditetom na osnovu rešenja Fonda PIO dobije dodatak za tuđu negu i pomoć i kada takva osoba reši da se zaposli, bar po reakciji osoba sa invaliditetom i Nacionalne organizacije za osobe sa invaliditetom, ima veliki problem, jer rešenje Fonda PIO ne kaže izričito koji je invaliditet, ne kaže da je to izričito da osoba ima status osobe sa invaliditetom, već samo konstatuje stepen invaliditeta i samo konstatuje, odnosno po Zakonu o socijalnom osiguranju i Zakonu o Fondu PIO kaže se da je osoba sa invaliditetom i radno nesposobna osoba, tako da takva osoba kada reši da se zaposli ponovo biva upućena da utvrdi stepen invalidnosti da bi zadovoljila formalno ili kruto protumačen član 4. stav 2. tačku 4) i 5) ovog zakona, pa ponovo ide na procenu radne sposobnosti da bi stekla taj status osobe sa invaliditetom. To su velike barijere u praksi, tako da mnoge osobe sa invaliditetom odustaju od načina da dođu do radnog mesta. Mnogi centri za socijalni rad kada se takve osobe sa dodatkom za tuđu negu i pomoć jave za posao, savetuju ih pogrešno, da to ne rade, jer će izgubiti i taj dodatak koji do sada imaju. Pošto ovim izmenama i dopunama zakona niste obuhvatili, predlažemo vam da bar u podzakonskim aktima otklonite te neke barijere koje su se u praksi javljale i koje i te kako čine prepreku da osobe sa invaliditetom dođu što više do radnih mesta. Vi ste izmenom i dopunom zakona promenili član 26. tako da sada poslodavac može da uplati 50% prosečne zarade u Republici Srbiji i da time apsolutno više nema obavezu da zaposli osobu sa invaliditetom. Verujte da će se opet mnogo više njih opredeliti za to, platiće ovaj iznos, a osobe sa invaliditetom koje čekaju kod Nacionalne službe za zapošljavanje ostaće i dalje nezaposlene. To i te kako treba da se ima u vidu. Demokratska stranka Srbije je svojim amandmanima pokušala da nešto ispravi. Sva sreća da smo se sa mnogim poslaničkim grupama složili da ćete vi to uzeti ozbiljno u razmatranje i da ćete popraviti ovaj zakon. Hvala najlepše.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Miladinović. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, poštovani narodni poslanici i poštovani građani Srbije, pred nama su izmene i dopune Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. U Danu za glasanje SNS će glasati za izmene i dopune ovog zakona. Naime, pre nego što pređem na konkretne zakonske odredbe, htela bih nekoliko reči da kažem koje obavezuju sve nas. Na nama svima kao društvu, prvenstveno na nama, narodnim poslanicima je da uradimo što više kako bi omogućili osobama sa invaliditetom da se integrišu u društvu, da im omogućimo da budu ravnopravni kako prilikom zapošljavanja, tako i prilikom ostvarivanja bilo kog svog prava. Ova vrsta odgovornosti je pred svima nama, pred nama koji smo ovde predstavnici građana, pred nama kao ljudima koji želimo da omogućimo jednaki tretman za sve. Mislim da bi oko ovoga trebalo da postignemo konsenzus, u smislu da osobama sa invaliditetom moramo da pomognemo. Iz tog razloga nadam se da će ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom dobiti što širu podršku, da ne kažem da će dobiti podršku svih poslaničkih grupa i poslanika koji se nalaze ovde u Narodnoj skupštini. Samim izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom vrše se izmene i dopune koje su neophodne sa više stanovišta. Potrebno je napomenuti da Republički zavod za statistiku više ne objavljuje podatke o prosečnoj zaradi u Republici Srbiji i samim tim je potrebno da se izvrši usklađivanje zakona sa podatkom koji objavljuje Republički zavod za statistiku, a to je prosečna zarada po zaposlenom u Republici Srbiji. Članom 3. Predloga zakona o izmeni i dopuni Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom u postojećem članu 28. dodaje se novi stav koji se odnosi na prihod budžetskog fonda. Prihod budžetskog fonda čine sredstva iz budžeta Republike Srbije utvrđena Zakonom o budžetu Republike Srbije za 2013. godinu i sredstva ostvarena učešćem u finansiranju zarada zaposlenih osoba sa invaliditetom u preduzeću za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanju osoba sa invaliditetom ili socijalnom preduzeću i organizaciji, odnosno mera za podsticanje zapošljavanja, profesionalnu rehabilitaciju ili drugih namera u skladu sa zakonom, predloženim izmenama i dopunama u članu 1, odnosno sa izmenama i dopunama koje su predviđene u članu 26. osnovnog zakona. Jako je važno napomenuti da se članom 5. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom vrši izmena u vezi sa rečima koje se odnose na primenu propisa o državnoj pomoći za naknadu, dodatnih troškova zapošljavanja osoba sa invaliditetom i drugih propisa o državnoj pomoći prilikom ostvarivanja prava na refundaciju primerenih troškova, prilagođavanja radnog mesta za zapošljavanje osoba sa invaliditetom koje se zapošljavaju po posebnim uslovima. Posebno bih istakla i to da se ovim izmenama i dopunama utvrđuju visina subvencija zarade kod zapošljavanja na neodređeno vreme osoba sa invaliditetom bez radnog iskustva u iznosu do 75% ukupnih troškova zarade sa pripadajućim doprinosima za obavezno socijalno osiguranje, ali ne više od iznosa minimalne zarade utvrđene u skladu sa propisima o radu. Ova subvencija ostvaruje se primenom propisa o državnoj pomoći za zapošljavanje osoba sa invaliditetom i drugim propisima o državnoj pomoći koji su potrebni za primenu propisa o državnoj pomoći za zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Moram istaći još jednu činjenicu koja je jako važna i koja predstavlja jednu od suština Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, a to je da se reči "naplata penala" zamenjuju rečima koje se odnose na naplatu iznosa od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji. Prema poslednjem obavljenom podatku republičkog organa nadležnog za poslove statistike, tačnije Republičkog zavoda za statistiku, rešenja koja su predviđena u ovom predlogu zakona će uticati na uređenje oblasti dodele sredstava privrednim subjektima u smislu primene pravila o dodeli državne pomoći i, samim tim, kontrole toka i namensko trošenje sredstava koja se usmeravaju sa ciljem pružanja pomoći onim subjektima kojima je ta pomoć preko potrebna. Pre svega, ovde je važno opet ponoviti, da je najvažnije od svega da se sredstva koja su namenjena, pravilno troše na takav način da se usmere tamo gde treba i da pokušamo da pomognemo kako privrednim subjektima, tako i preko njih neposredno osobama sa invaliditetom. To predstavlja našu obavezu sa svakog stanovišta, pre svega, sa moralnog, a onda i sa svakog drugog. Svaki čovek, a posebno invalidi rada, imaju određene vrednosti i određeni potencijal, određeni ljudski kvalitet i to treba posebno usmeriti i iskoristiti. Njihova znanja, veštine, iskustava i sposobnosti mogu da budu od neprocenjivog značaja za preduzeće i njeno poslovanje. Mi treba da obezbedimo da ljudska i građanska prava osoba sa invaliditetom budu tolika kolika su i prava i osnovne slobode svih građana. Na našim prostorima nažalost dešava se retko, da osobe sa invaliditetom doživljavaju diskriminaciju po osnovu invalidnosti. Ovo je svakako korak napred. Srpska napredna stranka će podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom i nadam se da će ovaj proces poboljšanja položaja osoba sa invaliditetom nastaviti krupnim koracima. Koristim priliku da vas sve pozovem da u danu za glasanje podržite ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, jer ovim izmenama i dopunama čini se veliki korak napred u poboljšanju položaja osoba sa invaliditetom. Takođe, koristim priliku da opet podsetim sve vas da hoću da verujem da je ovo samo početak koji će dalje angažovanje za rešavanje ovog pitanja, na svim nivoima dovesti do daleko većih rezultata i našim ugroženim građanima pružiti šansu da žive kao sav razvijen svet. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović Plavšić.
Poštovane dame i gospodo, uvaženi predstavnici ministarstva, gospodine ministre, važno je da danas raspravljamo ponovo o ovom zakonu, za koji je po mom ubeđenju, uneo značajne promene u oblast zapošljavanja i rada osoba sa invaliditetom. Tokom svoje dvadesetogodišnje profesionalne karijere bila sam vezana za rad sa osobama sa invaliditetom i već izvestan broj godina u svojoj političkoj karijeri, takođe sam posvećena radu na ovom pitanju, tako da mogu sa punom odgovornošću, u svoje ime i u ime URS, da kažem da smo ponosni na ono što je društvo u proteklim godinama uradilo kako bi poboljšalo položaj osoba sa invaliditetom. Pre svega, imam u vidu činjenicu da su osobe sa invaliditetom postale vidljive u našem društvu, da je društvo promenilo svoju svest o mogućnosti inkluzivnog pristupa, odnosno aktivnog učešća osoba sa invaliditetom u svim sferama društva, do izvesnih izmena koje smo napravili u oblasti obrazovanja i naravno, pre i izvan svega u oblasti smanjenja diskriminacije i u oblasti zapošljavanja. Učestvovala sam u procesu donošenja Zakona o zapošljavanju, i URS su bili nadležni za oblast koja se tada bavila zapošljavanjem, tako da još jednom želim da ponovim da taj proces nije bio lak, ali da je on doneo značajne rezultate. Neću govoriti o tome koja su bila rešenja koje je Zakon o zapošljavanju doneo, koja su to nova sistemska rešenja koja su ovu oblast uredila, ali ću reći, pre svega da je za mene on značajan zbog toga što je u ovu oblast uneo jednu značajnu izmenu. Iz pasivnog odnosa osobe sa invaliditetom prešle su u aktivan odnos i iz isključenosti u aktivno uključivanje u svet rada. To je ono što je za mene najveći doprinos ovog zakona. No, koji su njegovi efekti danas, posle nekoliko godina njegove primene? Već u prvoj godini donošenja zakona, nezaposlenih osoba sa invaliditetom bilo je 21 733. Nakon šest meseci primene zakona ovaj broj smanjen je za 1371 osobu. Taj trend se nastavio tokom svih ovih godina i ono što želim posebno da istaknem, to je da je već u prvoj godini povećan broj onih koji su tražili posao, za 364 osobe. Ovi podaci možda deluju kontradiktorno. Sa jedne strane smanjen je broj nezaposlenih, a sa druge strane povećan je broj onih koji traže posao. Da, jer je to upravo bio efekat zakona. Naš cilj jeste bio da se podigne broj osoba sa invaliditetom koje će se aktivno uključiti u traženje posla i to je cilj koji je, rekla bih, postignut. Ono što su kolege rekle neću ponavljati. Jasno je da tržište rada kada su osobe sa invaliditetom u pitanju, odlikuje veoma niska stručnost, čak 77% osoba sa invaliditetom je nisko obrazovano. Međutim, nakon donošenja zakona je povećan broj osoba sa invaliditetom, sa četvrtim stepenom i visokom školom, koje traže posao. To znači da je verovatno došlo i do povećanja stepena obrazovanja, ali isto tako i do aktivacije onih koji su to obrazovanje imali, a nisu smatrali da mogu da nađu posao. Dakle obim zapošljavanja je u prvih šest meseci povećan za 66,8%, kasnije se dolazi do usporavanja, ali taj trend povećanja zapošljavanja se održava svih ovih godina. Želim da kažem da je 77% poslodavaca primenilo zakon na taj način da je pribeglo meri zapošljavanja. Nije tačno da je većina poslodavaca plaćala penale ili kazne, već je većina poslodavaca, 77% njih se opredelilo za zapošljavanje, što i jeste bila tendencija zakona. U jednoj anketi koja je sprovedena među osobama sa invaliditetom koje su našle posao u ovom periodu u procesu koji nije lak, koji podrazumeva procenu radnih sposobnosti, prilagođavanje radnih mesta, zapošljavanje, jedan veoma obiman proces,preko 80% njih je reklo da institucija koja im je najviše pomogla je Nacionalna služba za zapošljavanje. Njih 98,7% je reklo da na radnom mestu ne doživljava diskriminaciju. Da li je to tako? Ne znamo, ali je činjenica da proces rada i da samo učešće u procesu rada čini da se ljudi osećaju manje diskriminisani i da je njihov subjektivni osećaj diskriminacije značajno niži. Ove izmene o kojima danas govorimo neću razmatrati u detalje zbog nedostatka vremena. Za mene najznačajnija izmena u ovom zakonu je usklađivanje sa prosečnom zaradom na nivou republike i ono što bih rekla da je posebno značajno je to da umesto refundacije zarada, sada imamo subvenciju. Subvencija je izraz koji ne volimo da čujemo ovih dana.subvencija nekako asocira na to da novac ide iz budžeta. Ovde se radi o istom novcu koji se nalazi u fondu. Neće biti nikakvih dodatnih troškova, ne znači da će biti dodatnih troškova za budžet, već umesto refundacije zarada sada imamo subvenciju. Šta to tačno znači za one koji zapošljavaju osobe sa invaliditetom? To znači da ne moraju prvo oni da isplate zarade, a zatim da im država refundira u izvesnoj meri ta sredstva. Upravo zbog ovog termina je dolazilo do problema jer preduzeća za rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom nisu imala dovoljno sredstava da isplate plate, da isplate zarade i da isplate doprinose i poreze, a onda da im država vrati. Sada ćemo imati jednu mnogo fleksibilniju meru koja će omogućiti veću dinamiku u ovoj oblasti i mislim da će to doneti značajno poboljšanje uslova poslovanja preduzećima koja zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Ono što je takođe izmena je to da ova subvencija može da se kreće do 75% zarade i da ona ne može biti veća od 50% prosečne zarade. Pošto dolazim iz Leskovca i predstavljam građane ovog kraja, reći ću vam da pored toga što ovo jeste kraj koji je inače siromašan, mi u Leskovcu imamo i jedno preduzeće za profesionalnu rehabilitaciju i osposobljavanje osoba sa invaliditetom i gospodine ministre, prenosim vam njihove pozdrave. To je preduzeće koje se zove "Univerzal" i koje ima velike probleme u poslovanju. Kao što sam i rekla, ja sam i profesionalno vezana za njih, obzirom da verujem da je veći broj njihovih radnika upravo prošao kroz moju ordinaciju kada sam radila kao psiholog koji je vršio procenu njihovih sposobnosti. Reći ću vam da je to preduzeće koje je obezbeđivalo roditeljima koji su imali decu sa smetnjama u razvoju, da će ona imati neku perspektivu u životu i da će nakon nekog završenog školovanja naći posao upravo u "Univerzalu". Ovo preduzeće zapošljava 96 zaposlenih radnika, od toga 65 njih jesu osobe sa invaliditetom i mahom su to tada mladi, a sada već ljudi sa smetnjama u mentalnom razvoju, što je jedna posebna specifičnost, imajući u vidu da njihov radni učinak svakako jeste niži od ljudi koji imaju smetnje u fizičkom razvoju, a mentalno su potpuno očuvani. Preduzeće je 100% u državnom vlasništvu. Ono se bavi proizvodnjom plastike, nameštaja itd. Neću sada trošiti vreme na to. Želim da vam kažem koji su njihovi osnovni problemi. To su, pre svega, zaostali dugovi, neisplaćene zarade, upravo zbog ovog problema sa refundacijom o kojoj sam govorila. Oni su morali državi da plate poreze, a tek nakon toga su čekali da im vi refundirate sredstva. Do refundacije nije ni moglo da dođe, jer oni nisu isplaćivali zarade i jednostavno se zavrteo krug nelikvidnosti, koji ih je doveo do toga da su u blokadi. Zato što su u blokadi, oni ne mogu da se prijavljuju na tendere, ne mogu da dobijaju poslove i jednostavno ne mogu dalje da posluju. Molim vas da imate u vidu ne samo ovo preduzeće iz Leskovca, nego i druga preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju, koja se suočavaju sa ovakvim problemima i da probamo da svi zajedno, naravno, u saradnji sa Ministarstvom ekonomije, koje je takođe nadležno, obzirom da ova preduzeća posluju kao privredni subjekti i po Zakonu o privrednim subjektima, pa nekad i ne znaju koje je njihovo nadležno ministarstvo, dakle, da svi zajedno napravimo napor kakav je u prethodnom periodu postojao, da se problemi ovih preduzeća reše, da oni krenu sa neke zdrave osnove, obzirom da su mnoga od njih u procesu restrukturiranja, kao što je i preduzeće "Univerzal", da se nađe rešenje kako bi oni dalje radili, obzirom da potencijala za zdravo poslovanje imaju. Sa nadom da će ovaj zakon doprineti da se otklone smetnje o kojima sam govorila, URS i ja lično podržaćemo izmene zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš.
Poštovani predsedniče, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade i ministre u Ministarstvu za rad, gospodo saradnici iz Ministarstva, poštovani poslanici, želim na samom početku da iskažem jedno zadovoljstvo da prema dosadašnjoj raspravi koja je tekla može da se zaključi da većina poslanika u ovom parlamentu danas podržava ovaj predlog zakona, koji se priključuje nekim drugim zakonima o kojima smo razgovarali i raspravljali ovih dana, koji takođe doživljavaju gotovo jednoglasnu podršku u parlamentu, što smatram da je jedna veoma dobra pojava. Po meni, ona ukazuje na dve stvari: jednu opredeljenost poslanika svih parlamentarnih stranaka da prihvate sva ona zakonska rešenja koja idu u pravcu poboljšanja položaja stanovništva, bez obzira o kojoj kategoriji se radi, ali još više o jednom nastojanju ministarstava u Vladi da upravo daju progresivna rešenja promptno reagujući na razne društvene situacije koje upravo ići ka poboljšanju položaja pojedinih kategorija stanovništva i rešavanju problema koji inače postoje. Sigurno je da danas u našem društvu postoje značajni problemi, ali korak po korak, sistematski pokušavamo da rešimo i rešavamo te društvene pojave koje nas opterećuju i njihov krajnji cilj, po meni, treba da bude jedno bolje okruženje u zemlji u kojoj živimo. Danas se pred nama nalazi jedan novi zakon, koji govori o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom i po meni on je značajan iz nekoliko razloga. Ovde se govori o kategorijama stanovništva, koje su po sopstvenoj poziciji i položaju takve da traže povećanu pažnju porodice i povećanu društvenu podršku. Položaj ovih osoba je teži u odnosu na sve druge kategorije stanovništva i ta podrška koja se pruža, bilo u porodici, bilo u društvu, mora da se sigurno, sistematski odnosi na sav ukupan proces školovanja ovih osoba, na njihovu socijalizaciju, na uključenje u rad i samim tim, na obezbeđivanje dostupnosti rada za sve. S obzirom na rasprostranjenost ove pojave, odnosno broj osoba sa invaliditetom, a kao što je iz prethodnih diskusija rečeno, njih je u Srbiji 6,5% u odnosu na starosnu dob od 20 do 60 godina, odnosno 700.000 do 800.000 ljudi, to nama ukazuje na veliku obavezu koju svi zajedno moramo imati u praćenju njihovog položaja, a posebno obavezu ministarstva koje je zaduženo da u sklopu ukupnih društvenih uslova iznalazi mere i rešenja kojima će obezbediti da ovaj deo stanovništva bude adekvatno osposobljen za samostalan život, jer oni u takvoj situaciji ne ostaju socijalni slučajevi i samo na socijalnom obezbeđenju, nego postaju aktivni činioci svog života. Oni postaju aktivni u socijalnom pogledu u životu svoje porodice, a sigurno su samim tim i jedan značajan resurs u životu čitavog društva i čitave države, koji je s tog stanovišta takođe pozitivan. Kada govorimo o položaju ovih lica, višestruko je ovde pomenuto da su takve osobe do sada najčešće osobe koje su u nižoj socijalnoj kategoriji. Često govorimo da provode život u siromaštvu. Naglasila bih ovde da nešto što se verovatno očekuje u narednom periodu u mnogo većoj meri jeste da postoji ta aktivna borba društva za njihovu socijalnu inkluziju i uključenost u sve oblike društvenog života i naročito potrebu za stvaranjem novih oblika obrazovanja i novih metoda koje bi ih osposobile za rad u skladu sa svojim mentalnim i fizičkim sposobnostima. Razlog za donošenje ovog zakona prosto smo protumačili da je u neobjavljivanju prosečne zarade u Republici Srbije i povećanju potrebe da se aktivnim merama ova oblast stimuliše. Ovaj zakon prati pređašnji zakon koji je donet pre nekoliko godina, koji je ovu oblast regulisao, izneo kao temu dana, kao temu javnosti i tražio od svih da se ukupan položaj ovog dela stanovništva postavi na mnogo značajniji aktivni nivo. Ovaj današnji Predlog zakona traži rešenja koja bi išla ka unapređenju ovakvog položaja. S tog stanovišta mislim da on podrazumeva i traži svaku vrstu podrške. Takođe, kada govorimo o ovom ili sličnim zakonima, mislim da treba ići u pravcu rešavanja pitanja poboljšanja ovog dela stanovništva u skladu sa njihovim potrebama i slušati sugestije udruženja građana koja su u ovoj oblasti vrlo aktivna i pokušavati sve ono što oni osećaju kao svoju životnu potrebu pretočiti u praksu i time im olakšati život i rad. Svaki put kada govorimo o ovom i sličnim rešenjima, o predlozima zakona, ono što se time postiže i zato smatram da je dodatno kvalitet ovakvog, makar i nekoliko elemenata zakona koji se menjaju, prisutnost ove teme u javnosti, njegove ukupne javne podrške, mreže pomoći koja će iza toga sigurno uslediti da se razvija, što smatram da je veoma bitno, ukupne podrške koji oni dobijaju, kao i širenje prisutnosti obaveze poslodavaca da se aktivno uključuju, uz podrazumevajuće podsticaje koje država ima. Time se upravo i ostvaruje ono pravo na inkluzuju kroz rad, o kojem sam malo pre govorila, naravno, sa stanovišta njihove sposobnosti za određene profesionalne aktivnosti. Sadašnji zakon obezbeđuje terminološko usklađivanje, ali i nova zakonska rešenja koja smatram da su bolja i prihvatljivija, zatim, omogućavaju rad ovih osoba i život od sopstvenog rada, a ne samo od socijalne pomoći i od pomoći porodice. Njihova aktivna uloga omogućava iskorišćavanje njihovih sposobnosti i osećaj lične vrednosti i značaja i u porodici i u društvu, što onda ukupno utiče i na njihovo zdravstveno stanje, što takođe posredno deluje i stanovišta troškova u zdravstvenom budžetu koji se neminovno javljaju. Promena pozicija preduzeća i poslodavaca, koji se stimulišu ne kroz plaćanje penala već kroz, ja to smatram kao aktivne, odnosno stimulativne mere, mislim da je ovde od značaja i da će imati određene pozitivne efekte. Cilj je, u svakom slučaju, stvaranje širih mogućnosti zapošljavanja invalida, a ne njihovo onemogućavanje, njihovo ukidanje ili dovođenje na niži nivo. Status preduzeća i njihov opstanak se naravno dovodi u pitanje, ali smatram da je naša obaveza da ide u pravcu njihovog podsticanja i njihovog razvoja. U svakom slučaju, ovakvom raspravom i ovakvim odnosima pokazujemo da dolazimo u red odgovornog društva koje reaguje na određene društvene pojave. Takođe, pokazuje i da postoji odgovornost, jedinstvo političkih stranaka u rešavanju aktuelnih pitanja i daje mogućnosti da danas, baš 2. aprila, na Međunarodni dan osoba sa autizmom,razgovaramo o ovim temama. Podržala bihsve ovo što se u ovom zakonu odnosi na primenu aktivnih mera socijalne politike, na iznalaženje rešenja zaštite lica sa oštećenjima, njihove socijalizacije, njihovog zapošljavanja i osposobljavanja za rad. Podržali bi sve one mere koje su podsticaj preduzećima za rehabilitaciju osoba sa invaliditetom injihovo zapošljavanje. Pravo na subvenciju, koja se ovim zakonom predviđa, daje i veća prava nego što su bila do sada a ne da se ona smanjuju, kao što je u nekim diskusijama, čini mi se, bilo reči. Podsticaj svakom poslodavcu da zapošljavaju osobe sa invaliditetom, u svakom slučaju, treba dalje razvijati i podržavati. Sve ovo upotpunjuje jedan pravni okvir, zaokružuje sistem i poboljšava položaj preduzeća. Ceo ovaj paket mera omogućava brže i bolje zapošljavanje invalida, pardon, osoba sa invaliditetom, uz pomoć države. Sve takve mere i napore bilo ovog ministarstva ili drugih ministarstava, mislim da će, u ovom sastavu Skupštine, svakako naići ubuduće na podršku. Hvala vam na ovim predlozima.
Hvala. Narodni poslanik Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, ovaj zakon koji je danas pred nama spada u korpus zakona čijim se donošenjem naša država približava evropskoj zajednici naroda. Karakter ovog zakona je evidentno human i antidiskriminacioni. On proizilazi iz člana 27. Konvencije UN o pravima osoba sa invaliditetom. Citiram – "Države potpisnice priznaju pravo osoba sa invaliditetom na rad na osnovu jednakosti sa drugima. Ovo uključuje mogućnost da zarađuju sa život, obavljajući posao koji su slobodno odabrali ili prihvatili na tržištu rada i u radnom okruženju koji su otvoreni, inkluzivni i pristupačni za osobe sa invaliditetom." Ovim zakonom se regulišu podsticaji radi zapošljavanja i stvaranja uslova za ravnopravno uključivanje osoba sa invaliditetom na tržištu rada. Zakon reguliše, kao što smo čuli, pored obaveze zapošljavanja osoba sa invaliditetom i procenu radnih sposobnosti, profesionalnu rehabilitaciju, uslove za osnivanje i obavljanje delatnosti preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanja osoba sa invaliditetom i drugih posebnih oblika zapošljavanja i radnog angažovanja osoba sa invaliditetom. Neosporno je da usvajanjem ovakvog zakona, Srbija sebe svrstava u red zemalja koje imaju humaniji tretman osoba sa invaliditetom, u smislu jednakih mogućnosti za ostvarivanje svojih prava, pa i prava na rad. Ono što ovom prilikom želim da kažem se odnosi na dve stvari. Jedna je potreba prilagođavanja govora, posebno u ravnopravnim poslovima na uvid u javnosti. Drugo je zapošljavanje u Republici Srbiji, u situaciji uništene industrijske proizvodnje. Smatram da je potrebno usvojiti korektan rečnik, kojim bi se na odgovarajući način opisale karakteristike osoba sa invaliditetom, na način koji ne bi bio uvredljiv za njih i za njihove porodice. Poslodavac kada u oglasu naglašava da traži osobu sa invaliditetom, ne samo što mu je to zakonska obaveza, već uopšte navodi karakteristike koje nekima ponekada zvuče uvredljivo, pa dolazi do reakcija raznih udruženja osoba sa invaliditetom i njihovih bližnjih. Poznat je slučaj poslodavca koji u oglasu navodi da traži blago retardiranu osobu ili osobu koju opisuje kao pokretnog invalida, pa dolazi do reakcije da im stvarno nije mesto, obzirom da se u konkretnom slučaju radi o poslodavcu koji je i sam sa invaliditetom, a priroda posla iziskuje osobu sa invaliditetom tipa, kako je navedeno, samo nespretno sročeno. Mišljenja sam da humani karakter ovog zakona treba zaokružiti korektnim rečnikom, sa preporučenim izrazima koji ne bi izazivali negativne reakcije, jer ovde su potpuno suvišne i, naravno, nema mesta negativnoj konotaciji. Druga stvar je zapošljavanje uopšte. U javnosti postoje razna mišljenja po pitanju zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Svuda gde se otvaraju konkursi za nova radna mesta i gde se pominje zapošljavanje osoba sa invaliditetom, a to je posebno izraženo u komentarima na portalima, otvaraju se polemike u kojima se često čuje da bi trebalo da se zapošljavaju radno sposobna lica bez znakova invaliditeta, a da bi bilo dobro da se osobe sa invaliditetima, da se za njih obezbede neka primanja koja bi im omogućila kakvu-takvu egzistenciju, te da je bolje, u tom slučaju, da sede kod kuće. Mislim da su takvi stavovi neodrživi iz više razloga. Svaka osoba, ali baš svaka, kada sedi kod kuće, bez obzira da li prima neku materijalnu nadoknadu ili ne, oseća se manje vrednom i korisnom nego u situaciji kada radi i privređuje. To važi za sve, a ne samo za osobe sa invaliditetom. Neka istraživanja, koja su rađena na zapadu, govore da su osobe sa invaliditetom veoma posvećene poslu koji obavljaju. To se objašnjava raznim uzrocima gde dominiraju psihološki momenti, a jedan aspekt istih je prethodno i pomenut. To govori u prilog opravdanosti potrebe donošenja ovakvog zakona. Ovde govorimo o ravnopravnom tretmanu svih građana i njihovim jednakim mogućnostima ostvarivanja ljudskih prava, pa i prava na rad. Moja diskusija je usmerena na zalaganja zakonodavca i političke opcije kojoj pripadam, na neophodnost obezbeđenja uslova za stvarno ravnopravan tretman svih građana zemlje Srbije, sa čime se duboko slažem. Stoga pozdravljam najavljenu reindustrijalizaciju koja mora da donese više posla za sve. U tom slučaju, kada bude bilo više radnih mesta, biće i srazmerno više mogućnosti za zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Na taj način se osobe sa invaliditetom neće doživljavati kao neko ko ugrožava nečiju egzistenciju, već naprotiv, stvaranjem ambijenta tolerancije, stvara se pogodno tlo za realnu inkluziju osoba sa invaliditetom, zašta se pretpostavke stvaraju donošenjem ovih izmena i dopuna zakona koji je danas na dnevnom redu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani potpredsedniče, ministre Krkobabiću, sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, u nekoliko kazivanja ću podržati ovaj predlog o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji zapošljavanja osoba sa invaliditetom, posmatrano samo iz jednog ugla. Prethodne naše koleginice, Vesna Jovicki i Mirjana Dragaš su detaljno govorile o zakonu, o stanju u toj oblasti, merama koje se preduzimaju i o onima koje treba preduzeti, tako da se neću na tome zadržavati. Želim da posmatram Predlog izmene i dopune Zakona samo iz jednog ugla. Da se podsetimo, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, koji je donet 2009. godine, imao je za cilj da omogući pre svega uključivanje u svet rada osoba sa invaliditetom, a onda naravno u sve druge sfere društvenog života. Dakle, cilj je bio da stvore uslovi da se omogući da osobe sa invaliditetom se uključe u svet rada da se zaposle, da pređu iz stanja u kome dobijaju u stanje u kome daju. Veoma mi je drago, gospodine ministre, da ste počeli danas izlaganje sa jednom brojkom, da je od početka primene zakona zaposleno 9150. Pominjem tu cifru još jednom, jer kada je zakon donošen tada je bila procena obrazlažući potrebu donošenja zakona da se očekuju efekti od sedam do devet hiljada. Danas smo čuli podatak - 9150. Sva priznanja za jedan dobar zakon i naravno rad na sprovođenju tog zakona. Koji je to ugao koji sam ja hteo da iskoristim da posmatram ove izmene i dopune? Upravo to. Tadašnji zakon je u prvi plan stavljao da se zaposle pa tek onda alternativna rešenja. To je taj ugao na koji sam želeo da još jednom pomenem danas, da se izmenama i dopunama Zakona ostaje se na tom pravcu, dakle ne dira se u cilj da je najvažnije osobu sa invaliditetom zaposliti, stvoriti mogućnost da za sebe zarađuje, a ne da dobija od države. Izmene i dopune Zakona koje su ovde pred nama jasno nam ukazuju da se ostaje na tom pravcu. I zato ga treba podržati, odnosno predložene izmene i dopune. Naime, mi se sećamo kada je donošen Zakon da su tada utvrđene mere koje su išle u smislu donošenja mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije, mere koje su usmerene ka pojedincu, ka porodici, ka poslodavcu, ka široj društvenoj zajednici. Ali, pored toga da je Zakon tada predvideo i mogu da tako kažem, favorizovao zapošljavanje, naravno govorim favorizovano iz ovih razloga o kojima sam malopre govorio, zapošljavanje osoba sa invaliditetom i to pod opštim uslovima kada je definisana obaveza poslodavca da zaposli određeni broj osoba u radnom odnosu. Zašto ovo napominjem? Napominjem da se i dalje ostaje pri tom cilju, zapošljavanje osoba sa invaliditetom pod opštim uslovima kada se ne menja ni radno mesto, kada se ne menja ni posao ni radno mesto, i pod posebnim uslovima kada se menja i posao i radno mesto i naravno poseban deo zakona koji govori o posebnim oblicima preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju. Najkraće, poslodavac je imao tri načina da ispuni svoju obavezu. Ono što sam rekao je glavno, da zaposli. Sve ostalo su alternative. Dakle, ako ne može iz bilo kojih razloga, onda da učestvuje u finansiranju zarada u preduzećima gde je ta delatnost, to je sada promena umesto 50% proseka u privredi, sada 50% proseka po zaposlenom, prosek u privredi više ne postoji već dve godine. Druga mogućnost bi bila da sklopi ugovor sa takvim preduzećem, da kroz nabavku ili na neki drugi način u visini od 20 prosečnih zarada u privredi sada po zaposlenom i na taj način da ispuni tu obavezu. Treća mogućnost bi bila da plati penal u trostrukom iznosu minimalne zarade, ako ne uradi ni jednu od tih. Penali su izmenama Zakona se isključuju, odnosno briše se ta odredba. Ostaje obaveza preduzeća ako ne može da zaposli 50% od prosečne zarade kao jedina obaveza. Nema tu nekih velikih izmena koje će ići na štetu poslodavaca. Država je subvencionisala te poslodavce da ako zaposli na neodređeno vreme ona mu 12 meseci plaća, subvencioniše zarade. Doduše, bila je minimalna, a sada je 75% od zarade, ali ne više od minimalne i da, pošto je to po propisima, ne bi bilo zablude mislim, gospodine ministre, da bi bilo potrebno još malo taj detalj razjasniti javnosti da ne ispadne da je nešto što može da bude problematično itd. Druga vrsta podsticaja je bila refundacija troškova, prilagođavanja radnog mesta kada se zapošljava po posebnim uslovima. Sa jedne strane je bila obaveza, a sa druge strane subvenicije. Kada su u pitanju posebni oblici, preduzeća koja se bave profesionalnom rehabilitacijom, velika je izmena između refundacije i subvencije, jer refundacija je nešto posebno, nešto što je dato, pa ti isplatim. Subvencionišem sa 75% svih troškova, a ne više od 50% prosečne zarade po zaposlenom, da bi zaposlio takvu osobu sa invaliditetom. Da ne bih dužio, mnogo više su pričale one koje to bolje znaju, završiću sa onim sa čim sam započeo. Šta je bila obaveza zakona? Da se izvršava prvenstveno njihovo zapošljavanje, a tek onda drugi alternativni načini. Upravo izmene i dopune Zakona su sačuvale taj pravac, jer i dalje je obaveza zapošljavanja na prvom mestu. Već sam napomenuo koliki je značaj. Čak je značaj i za poslodavca, bolje je za njega da zarađuje osoba sa invaliditetom nego da plaća onu drugu varijantu. Smisao celog zakona je da se u prvi plan stavi osoba sa invaliditetom, da se njoj omogući da sama za sebe zarađuje i zbog tog pravca koji je ostao zaslužuju punu podršku predložene izmene i dopune Zakona. Vidim iz današnjih rasprava da će to biti jedna šira podrška. Kada je u pitanju alternativa, kada se obezbeđuju sredstva, ta sredstva ne uzima država nego se skupljaju u budžetskom fondu, pa se vraćaju za podsticaje za zapošljavanje i vraćaju se kroz efekte da se zapošljavaju ljudi. Koliko sam danas razumeo, neko je pomenuo cifru od 2 milijarde. Nije baš ni tako malo. Sasvim na kraju uz punu podršku ovoga samo jedno upozorenje, jedan detalj koji nije danas na dnevnom redu. Imamo izveštaj Poverenika za ravnopravnost. Diskriminacija prema osobama sa invaliditetom je najveća od svih diskriminacija. To moram da podsetim, jer sam podatak kaže da je najviše pritužbi bilo u vezi diskriminacije prema osobama sa invaliditetom pa tek onda nacionalnoj pripadnosti, polu. Da upozorim zašto. Zabrana diskriminacije prema osobama sa invaliditetom je jedno od osnovnih načela zakona o kome pričamo u članu 2. osnovnog zakona. Jedno upozorenje da kao država koja pokazujemo jedan odgovoran odnos prema ovim osobama i moramo da vodimo računa o tome. Vraćam se na početak. Puna podrška Predlogu o izmenama i dopunama Zakona. Hvala.
Hvala. Raspoloživo vreme poslaničke grupe SPS je tri i po minuta. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Stefana Miladinović.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Poštovani ministre, usvajanjem Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom iz 2009. godine propisani su posebni uslovi za radno angažovanje i aktivno uključivanje osoba sa invaliditetom na tržište rada i tada je po prvi put uvedena obaveza poslodavca o zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Nakon obavljenih konsultacija sa predstavnicima Udruženja osoba sa invaliditetom, u vezi sa izmenama i dopunama ovog zakona, poslanička grupa SPS podnela je tri amandmana na predložena rešenja i o tome ćemo diskutovati u raspravi u pojedinostima. Svakako da su sva predložena rešenja korak napred ka unapređenju položaja osobasa invaliditetom. Ovim izmenama stvaraju se veće mogućnosti za zapošljavanje, za profesionalnu rehabilitaciju, prekvalifikaciju osoba sa invaliditetom, uklanjanje psihičkih i fizičkih barijera i omogućavanje ovim osobama da imaju ravnopravan položaj u društvu. Kvalifikaciona struktura osoba sa invaliditetom je nepovoljna u Republici Srbiji. Svega 7% osoba sa invaliditetom ima visoku stručnu spremu, a mnoga lica su ili niskog kvalifikovana ili kvalifikovana, pa iz tih razloga poslodavci nisu u mogućnosti da ispune zakonsku obavezu koja se odnosi na zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Na osnovu nacionalne strategije zapošljavanja za period 2011-2020. godina, obrazovan je centar za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, kao centralni nosilac mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije. Institucionalno jačanje i osnaživanje kapaciteta Centra za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, kao i obezbeđivanje dostupnosti usluga većem broju korisnika izazov je koji zahteva formiranje mreže centara na regionalnom nivou. Socijalistička partija Srbije ovom prilikom želi da predloži Nacionalnoj službi za zapošljavanje da bi trebalo posvetiti posebnu pažnju obukama poslodavaca koji iz neznanja raspisuju konkurse za prijem osoba sa invaliditetom i u tekstu konkursa neretko koriste diskriminatorski rečnik. Vreme koje mi je preostalo, odnosno mojoj poslaničkoj grupi, iskoristila bih da se obranim vama ministre. Podržavamo vašu spremnost i spremnost Ministarstva da nastavi sa politikom unapređenja položaja osoba sa invaliditetom. Na osnovu protokola SPS i Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije, koji je prošle godine potpisao predsednik SPS Ivica Dačić, obraćam vam se u ime svih članova ove organizacije, a i kao narodni poslanik, da uvažite potrebe osoba sa invaliditetom za koje su važne izmene i dopune zakona, pre svega Porodičnog zakona u cilju unapređenja podrške u ostvarivanju delimične poslovne sposobnosti, Zakona o finansijskoj podršci porodice sa decom radi obezbeđivanja veće finansijske i druge podrške porodicama dece i osobama sa invaliditetom i Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Ovom prilikom želim da vas zamolim da u narednom periodu razmotrite mogućnost izrade novih zakona, pre svega zakona o organizacijama osoba sa invaliditetom, što je po mišljenju udruženja više nego neophodno. Usvajanjem ovog zakona, osim boljeg položaja lica sa invaliditetom, unaprediće se način njihovog organizovanja. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić.
Gospodine predsedavajući, gospodine generale, dame i gospodo narodni poslanici, ova izmena i dopuna Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom veoma je važna iz najmanje pet razloga. Prvi razlog je što će pridoneti, što i mi na neki način, kao narodni poslanici, pridajemo važnost jednoj od najosetljivijih kategorija stanovništva, što je human čin i civilizacijski iskorak. Drugo, što će izmeniti nepravilni odnos samo kod nekih poslodavaca u odnosu na osobe sa invaliditetom. Treće, pridoneće stvaranju pozitivne društvene klime prema ovako osetljivoj kategoriji našeg naroda, koji će pospešiti jače ostvarivanje zakonskih prava osoba sa invaliditetom. Četvrto, doprineće usaglašavanju naših propisa iz ove oblasti sa propisima EU. Peto, pokazuje odnos vladajuće koalicije, na čelu sa SNS, prema ovako osetljivoj kategoriji stanovništva. Izražavam punu podršku, gospodine predsedniče, ovom predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Sama činjenica da se ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama zakona našao na dnevnom redu Narodne skupštine Republike Srbije dokazuje da Vlada Republike Srbije i ova Narodna skupština doprinosi izuzetno značajnoj aktivnosti i ovoj veoma osetljivoj kategoriji stanovništva. Usklađivanjem ovog zakona sa pravilima o dodeli državne pomoći, vrši se usklađivanje iznosa sredstava koja se obezbeđuje za odgovarajuću namenu podsticanja zapošljavanja osoba sa invaliditetom, ali i održanju njihovog zaposlenja u preduzećima. Istovremeno, obezbeđuje se pravo na subvenciju umesto, kako je utvrđeno dosadašnjim načinom, refundacije zarade zaposlenih osoba sa invaliditetom. Ova rešenja iz ovog predloga zakona pozitivno će uticati na uređenje oblasti dodele sredstava privrednim subjektima, u smislu pune primene pravila o dodeli državne pomoći, a samim tim i kontrolu tako namenjenog utroška sredstava koja se usmeravaju sa jednim ciljem pružanja pomoći onim subjektima kojima je ta pomoć potrebna. Isto tako, dame i gospodo, pozitivno će uticati na one poslodavce koji su imali obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom, a tu obavezu nisu na vreme izvršavali, te je u postupku kontrole poreska uprava sa ovakvim poslodavcima naplaćivala propisane penale i utvrđene kazne, i to primenom propisa o poreskom postupku i poreskoj administraciji. Navedenim izmenama visina sredstava, koja se naplaćuje u ovim situacijama, ograničava se obavezni iznos od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji, a prema posebno objavljenom podatku republičkih organa. Dame i gospodo narodni poslanici, posebnu pažnju moramo pokloniti deci sa smetnjama u razvoju i invaliditetom, a o kojima danas ovde nismo govorili. Položaj te naše dece sa smetnjama u razvoju i invaliditetom nije se bitno promenila ni u 2012. godini u odnosu na 2011. godinu, iako država čini ogromne napore na planu transformacije ustanove socijalne zaštite i dece i pružanju dodatne podrške detetu sa smetnjama u razvoju i obrazovanju. Ono što je vrlo važno, u Srbiji, nažalost, ne postoje pouzdani podaci o broju dece sa smetnjama u razvoju i invaliditetom i dece obolele od teških, retkih bolesti. Bez tih podataka nemoguće je kvalitetno planirati mere podrške i pomoći ovoj osetljivoj kategoriji našeg stanovništva. Dame i gospodo narodni poslanici, veliku odgovorno za ovakvo stanje, što nemamo popisa, snosi Ministarstvo prosvete, Ministarstvo zdravlja i ovo Ministarstvo rada itd. Apelujem da se to zaista izvrši. Inkluzija dece sa teškoćama u razvoju u obrazovnom sistemu opterećen je mnogim slabostima i nedostacima o kojima neću govoriti, ali mislim da smo ušli u taj proces nespremni i ponekad se vrlo neodgovorno odnosimo prema takvoj deci, ali i prema deci gde se inkluzija vrši. Nema napretka, dame i gospodo, u odnosu na položaj porodica dece sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom, jer porodice, koje se neposredno brinu o deci kojoj je potrebna neposredna nega, ne dobijaju ni približno odgovarajuću podršku društva, kako bi deca sa invaliditetom ostala u porodicama, što je Republika Srbija postavila kao jedan od ciljeva te institucionalizacije, odnosno transformacije rezidencijalnih ustanova za decu. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo ministarstvo rada, koje predstavlja gospodin Krkobabić, trebalo bi izvršiti mnoge napore da se unapredi ova kategorija stanovništva. U nekoliko rečenica ću samo da kažem šta bi trebalo dalje učiniti. Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom ne primenjuje se, dame i gospodo, u dovoljnoj meri. Odgovornost za to snosi inspekcijski organi u ministarstvima, ne samo rada i socijalne politike, već i Ministarstva prosvete i Ministarstva zdravlja. Poslodavci nerado zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Upitajmo se – zašto, i dajmo odgovore sami. Nije ministarstvo, ni država otklonila sistemske prepreke povećanom zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Nažalost, nismo doneli strategiju za unapređivanje položaja osoba sa invaliditetom, bar meni nije poznato da u izveštaju stoji, našeg Zaštitnika građana stoji da nije doneseno. Izvinjavam se ako je u međuvremenu, ali za 2012. godinu nije. Nije se obezbedilo dovoljno sprovođenje Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom greškom inspekcijskih organa, drugim rečima, državnih organa. Nadalje, neću da brojim dalje aktivnosti koje bi ministarstvo trebalo da sprovede. Nadam se da će ono to i sprovesti. Sam dokaz izmene i dopune zakona je dokaz da ovo ministarstvo ima nameru da sprovede ove mere i na koncu. Dame i gospodo, osobe sa invaliditetom kod izbeglih i raseljenih lica preživljavaju najdrastičniju situaciju, kako u psihološkom, ekonomskom, socijalnom i svakom drugom smislu. O toj kategoriji, nažalost, danas u ovoj skupštini nismo rekli ni reč. Iz duboko humanih, iz duboko ljudskih, iz duboko patriotskih i civilizacijskih razloga, molim vas, gospodine ministre, da obratite pažnju na položaj ovog najugroženijeg dela našeg naroda. Upravo ovih dana, u zadnjih 10 dana, nebrigom opštinskih i gradskih vlasti, izbeglice u kolektivnom smeštaju u Kotežu preživljavaju tragične dane, usled nemogućnosti izlaska iz baraka u kojima su smešteni, od kanalizacionih fekalija. Tu će se desiti prava ekološka katastrofa. Obraćanje nadležnima u opštinama, u gradskim institucijama i Republičkom komesarijatu za izbeglice, ostalo je bez rezultata. U ime humanih ciljeva, u ime tih izbeglih i raseljenih, pozivam gradske i opštinske vlasti da hitno intervenišu. Srpska napredna stranka, u danu za glasanje, naravno, da će podržati ovaj zakon i pozivam sve vas, dame i gospodo narodni poslanici, bez obzira na stranku, bez obzira na političko uverenje, da glasamo svi za ovaj predlog zakona, kako bi, na neki način, bar malo pridoneli uklanjanju nedostataka koji su se dešavali koji se dešavaju ovoj najugroženijoj kategoriji našega stanovništva. To nam je, valjda, i obaveza u Narodnoj skupštini. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Teodora Vlahović. Molim vas, prijavite se.
Poštovani ministre, poštovani potpredsedniče, uvažene kolege narodni poslanici, danas govorimo o izuzetno osetljivoj temi, s obzirom da u Strategiji za smanjenje siromaštva osobe sa invaliditetom su ocenjene kao kategorija stanovništva koja se nalazi na donjoj lestvici siromaštva i socijalne isključenosti. Pored siromaštva, pored materijalnih nedaća koje imaju osobe sa invaliditetom, često je to naše okruženje koje otežava ili čak onemogućava pristup osnovnim uslugama. Istovremeno, osobama sa invaliditetom je otežano obrazovanje, otežan je pristup radu, kapitalu, a zabrinjavajuće za nas, narodne poslanike, je što u ovoj kategoriji je izuzetno smanjena participacija u donošenju odluka. Iako u Srbiji često možemo da se pohvalimo sa zaokruženim pravnim sistemom u mnogim oblastima, i ova oblast je pokrivena, kako zakonom o sprečavanju diskriminacije, strategijom za unapređivanje položaja osoba sa invaliditetom, pa i ovim zakonom kojim je danas pred nama, za zapošljavanje invalida. Istovremeno se suočavamo sa velikim problemima u svakodnevnoj praksi. Ono što je veoma bitno je da našom aktivnošću, posebno Narodna skupština, koja je jedna od najpraćenijih institucija našeg sistema, veoma je bitno da našim govorom, da našim ponašanjem, da našim delovanjem razbijamo stereotipe i da doprinesemo da se smanji diskriminacija prema osobama sa invaliditetom. Da diskriminacije ima, podsećam vas na izveštaj koji nam je dostavila poverenica za zaštitu ravnopravnosti, u kojem kaže da od svih pritužbi koje su dobijene u 2012. godini, najveći broj pritužbi jeste u odnosu na diskriminaciju na osnovu invaliditeta. Skoro 20% pritužbi u prošloj godini je bilo po ovom osnovu. Najčešće su pritužbe na javnih usluga, ukupno je bilo 76 pritužbi, ili pri korišćenju objekata. Ima dosta pritužbi na rad organa vlasti, ali i 14 pritužbi se odnosi na diskriminaciju na osnovu invaliditeta u oblasti rada i zapošljavanja. Zakon koji je pred nama, čije izmene danas razmatramo, donet je 2009. godine. U primeni je od 2010. godine. Znači, mi danas govorimo o primeni od praktično tri godine, jeste vreme u kome smo mi mogli analizirati njegove rezultate i ohrabrujuće je što je više od devet hiljada osoba sa invaliditetom zaposleno na osnovu ovog zakona, ali je činjenica da je veliki broj osoba sa invaliditetom koje su ostale i dalje kod kuće bez posla. Osobe sa invaliditetom veoma često su briga isključivo svoje porodice, tako da je društvena pomoć podrška i pozitivna akcija u ovoj oblasti nužna. Danas mi razgovaramo o izmenama koje su praktično nastale iz usklađivanja sa drugim propisima, što sa zakonom i uredbom o kontroli državne pomoći, tako i sa strategijom razvoja zvanične statistike. Ono što je praktično novo u ovome jeste da usvajanjem ovih izmena više neće biti penala za one koji ne ispunjavaju svoje obaveze na osnovu zakona. Mogu se pridružiti kolegama, da će možda pozitivna akcija doprineti više od kažnjavanja, ali je veoma interesantan podatak koji smo našli u obrazloženju donošenja ovog zakona, da po ovom osnovu, a svesni smo i svakodnevno vidimo primere u kojima ima velikih kolektiva, a nažalost, ima i državnih organa, a pitala bih i onoga ko je vršio ovde ulogu poslodavca u Narodnoj skupštini – da li je Narodna skupština zaposlila lice sa invaliditetom? Vidimo, očigledno je da je kršenje veliko, a vidi se da u budžetskom fondu, po ovom osnovu, su pristigla sredstva samo u jednom postotku, što je po oceni predlagača zanemarljivo i komplikovano za kontrolu i praćenje, pa, s obzirom na to se predlaže da ta mera se ukine. No, umesto toga, trebalo bi da nađemo način da podstičemo dalje zapošljavanje invalida. Nije cilj, niti želja, da se svi invalidi zaposle u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje invalida. Upravo je cilj da oni budu konkurentni na tržištu rada. Normalno da početak nije onog trenutka kada predajete molbu za zapošljavanje. Početak kreće, normalno, od obrazovanja, od opredeljivanja za odgovarajuću profesiju i zanimanje. Sve to čini jedan integrativan proces i mi problem zapošljavanja uopšte, a posebno ne ove ranjive grupe, ne možemo sagledati drugačije, nego u kontekstu i sa obrazovanjem i osposobljavanjem za rad. Ono na šta bih skrenula pažnju i ono što predlažem narodnim poslanicima, s obzirom da postoji i "zelena mreža narodnih poslanika", da postoji "Mreža žena parlamentarki", za koju se nadam da ćemo zajedno imati razumevanja i ovu oblast pratiti, jeste da jednu sličnu mrežu napravimo, odnosno da poslanici koji su zainteresovani pomognu, a po diskusijama se vidi da je veliki broj poslanika zainteresovan da pomogne u ovoj oblasti, kako u poboljšavanju svih propisa koji se odnose na položaj invalida, tako i na primenu ovih propisa. Ono na šta bih skrenula pažnju, to jeste da prilikom izvršavanja zakonske obaveze poslodavci se najčešće opredeljuju za zapošljavanje invalida za koje nema potrebe da se prilagodi radno mesto. To znači za invalide lakše kategorije. Najteže se zapošljavaju teži invalidi, koji se teže kreću i gde treba prilagoditi radno mesto i gde treba da se obezbedi fizička pratnja ili asistencija, kako bi mogli doći do posla. Okolina u kojoj živimo je izuzetno teška za kretanje osoba sa invaliditetom. Vi ne možete ući u zgradu ili izaći iz zgrade. Ne možete ući u poslovni prostor. Često ne možete ući u državne organe. Čak i kada vam se omogući odgovarajući ulaz za invalide, vi ne možete pristupiti zgradi jer su zaboravili da spuste bankinu. Često nam se dešava da u kraju postoji samo jedan spust na trotoaru i na tom ćete naći da je neko parkiran, a na taj način se ne omogućava kretanje osoba sa invaliditetima. Nijedno gradsko prevozno sredstvo nije prilagođeno osobama sa invaliditetom. Zatim, ulazak na posao, kretanje, prostor koji je nužan i apsolutno svi drugi uslovi koji treba da se prilagode osobama sa invaliditetom. Iz tih razloga, zakon je dosta dobrih stvari uredio i oblast je skoro zaokružena, ali ono što je problem jeste da razvijamo svest i da se zakon primeni i da što više olakšamo kretanje osoba sa invaliditetom. Pri tome, ukazujem na ono na šta su ukazivali i drugi narodni poslanici, da su amandmani koje smo predali uglavnom proizišli iz razgovora sa Nacionalnim udruženjem invalida koji, to sigurno znate, svi narodni poslanici znaju, s obzirom da su oni kontaktirali sa velikim brojem poslaničkih grupa, da u ovoj nacionalnoj organizaciji ima više od pola miliona osoba sa invaliditetom. Znači, to je jedna velika grupacija naših građana koja ima odgovarajuće predloge i sugestije. Molim vas, još jednom, ministre, da razmotrite te amandmane, osim jednog koji je prihvaćen, videli smo mišljenje Vlade, molimo vas za razumevanje, jer u suštini ne menjaju mnogo zakon, a očigledno bi ti amandmani dali doprinos na boljem razumevanju i na boljoj primeni zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani i građanke Srbije, Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom svakako jeste jedan od reformskih zakona u oblasti socijalne politike i svakako jeste zakon kome je bio cilj približavanje standardima EU u onom delu najosetljivije kategorije našeg stanovništva, a to su upravo osobe sa invaliditetom. Cilj ovog zakona svakako je poboljšanje kvaliteta života osoba sa invaliditetom kroz njihovo zapošljavanje i kroz aktivne mere socijalne politike. Svakako da kroz politiku zapošljavanja osoba sa invaliditetom dolazi i do smanjenja siromaštva porodica iz kojih osobe sa invaliditetom dolaze. Svakako da nijedan zakon nije idealan, ali prilikom donošenja zakona treba stremiti, pre svega, realnoj situaciji, kao i da se kroz zakon na adekvatan način zadovolje sve potrebe onih na koje se zakon odnosi, a to su osobe sa invaliditetom. Neću elaborirati druge zakone, koje sa svog aspekta tretiraju potrebe osoba sa invaliditetom, a to je Zakon o socijalnoj zaštiti, koji predlaže čitavu mrežu podrške i razvoja usluga socijalne zaštite na lokalnom nivou, koje se odnose na zadovoljavanje potreba osoba sa invaliditetom. Neću se osvrtati ni na Zakon o obrazovanju, koji predlaže inkluziju invalidnih osoba. Neću se osvrtati ni na Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju, koji takođe tretira problem osoba sa invaliditetom. Fokusiraću se sada samo na ovaj zakon o zapošljavanju osoba sa invaliditetom, mada čvrsto stojim na stanovištu da ministarstva između sebe treba da sarađuju i da svi ovi zakoni, bez obzira koje ministarstvo donosi zakone, a tiče se osoba sa invaliditetom, treba između sebe da budu usaglašeni. Takođe, čvrsto stojim i na stanovištu da u donošenju svih zakona, a posebno zakona koji se odnose na zaštitu invalida, treba aktivno da parcipiraju i da aktivno učestvuju udruženja osoba sa invaliditetom, upravo iz razloga što oni na najbolji način prepoznaju svoje potrebe i što oni i te kako mogu da budu podrška u donošenju adekvatnih zakona. Što se tiče ovog zakona, prvi cilj ovog zakona je usaglašavanje sa zvaničnom statistikom, a to je već podatak koje su kolege poslanici i koleginice pre mene naglasili, a to je činjenica da Republički zavod za statistiku od 2011. godine ne objavljuje podatak koji se odnosi na prosečnu zaradu u privredi, nego objavljuje podatak na prosečnu zaradu po zaposlenom. U tom smislu, radi se o usaglašavanju ovog zakona sa podacima koje objavljuje zvanična statistika. Takođe, umesto refundacije uvodi se termin, odnosno uvodi se obaveza subvencije države preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Takođe, ovaj zakon predviđa da radnu zaštitu osoba sa invaliditetom vrši inspektorat za rad, a kontrolu uplate, iznosa od 50% prosečne zarade onih preduzeća koja ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom, vrši poreska uprava u skladu sa poreskim zakonima, odnosno u skladu sa poreskom administracijom. Ovim zakonom je u stvari predviđeno da poslodavci koji imaju od 20 do 50 zaposlenih imaju obavezu da prime jednu osobu sa invaliditetom. Međutim, ukoliko uplate iznos od 50% prosečne zarade po zaposlenom u Republici Srbiji, oni su tu svoju obavezu ispunili. Takođe, sem ove obaveze o uplati 50% prosečne zarade po zaposlenom u privredi, poslodavci koji u okviru javne nabavke ili na drugi način izvrše finansijsku obavezu prema preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju i osposobljavanje u visini od 20 prosečnih zarada po zaposlenom u republici, oslobađaju se obaveze zapošljavanja jedne osobe sa invaliditetom u narednih godinu dana. Ono što posebno želim da pohvalim ovim predloženim zakonom, to je da poslodavci koji na neodređeno vreme prime u stalni radni odnos osobu sa invaliditetom, imaju pravo na subvenciju, i to u visini od 75%, uračunavajući i doprinose za obavezno socijalno osiguranje. Srpska napredna stranka i te kako vodi brigu o najranjivijim društvenim grupama. Među najranjivije društvene grupe svakako spadaju i osobe sa invaliditetom. U Danu za glasanje podržaćemo ovaj predlog zakona. Ipak ne mogu da završim a da ne naglasim da dolazim iz opštine Priboj, gde je kod Nacionalne službe za zapošljavanje, na dan 31. 12. 2012. godine, bilo prijavljeno 55 osoba sa invaliditetom, od toga 18 su žene. Među 55 osoba sa invaliditetom nalazi se i jedna osoba sa fakultetskom diplomom, to je diplomirani ekonomista i tri osobe sa višom stručnom spremom. Nadam se da će kroz program koji sprovodi Nacionalna služba za zapošljavanje ove četiri osobe sa invaliditetom u Priboju naći zaposlenje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovano predsedništvo, poštovani potpredsedniče, ministre sa saradnicima, uvaženi narodni poslanici, svrha zakona, pa i Zakona o izmenama i dopunama ovog zakona je da se pruži odgovarajuća praktična pomoć osobama sa invaliditetom. Zbog toga u punoj meri podržavam Predlog ovog zakona i nadam se da će on ispuniti svoju svrhu u narednom periodu. Želim takođe da naglasim da je bilo tako puno potreba da se vrše pripreme za ulazak u parlamentarnu proceduru ovog zakona. Naime, bilo je ovde i nerazumevanja pojedinih poslanika da nije dovoljno sagledana cela problematika. Ovaj zakon podleže socijalnom dijalogu i u tom smislu su učestvovali vrlo aktivno predstavnici državnih organa, sindikata i poslodavaca. Moram da izjavim ovde i da kažem da je postignuta potpuna saglasnost socijalnih partnera. U tom smislu, ovo ministarstvo i Vlada nisu bili sami u pripremi ovog zakona. Dobijena je podrška socijalnih partnera. Drugo što želim da kažem je da je položaj preduzeća koja zapošljavaju 50% lica sa posebnim potrebama u dosta teškoj situaciji. Oni su, sa jedne strane, u obavezi da uspešno posluju, a sa druge strane, oni su u obavezi da izražavaju punu humanost prema osobama koje nemaju potpunu radnu sposobnost. Zbog toga posebnu pažnju moramo posvetiti tim preduzećima koja zapošljavaju preko 50% ovih lica. To je odgovor takođe na neko od zalaganja koje je izraženo ovde u toku diskusije, da se ne vodi dovoljna briga o takvim licima. To su preduzeća koja, po mom dubokom uverenju, treba da pretrpe jednu reorganizaciju. Mi u tom pogledu, kao odgovor na neka izlaganja koja su bila prisutna, nudimo rešenja koja će promeniti situaciju u vezi sa tim. To je socijalno preduzetništvo. Ministarstvo priprema zakon o socijalnom preduzetništvu i ono će mnoga pitanja drugačije regulisati u vezi sa ovim. U tom pogledu, nemamo potrebe danas šire o tome govoriti, ali u svakom slučaju, sve poslaničke grupe molimo da, kada bude zakon u skupštinskoj proceduri, damo određenu podršku i pomoć. To je odgovor na pitanje da ovo ministarstvo ili ova vlada ne nudi rešenja. Moram da kažem da su predviđanja da je, u skladu sa zakonom koji se priprema, moguće zaposliti na desetine hiljada radnika, ne samo osoba sa invaliditetom, nego i onih drugih koji su ostali bez posla, koji ne mogu naći posao i druge kategorije socijalno ugroženih građana naše države. U tom smislu, mislim da je veoma značajno napomenuti da će taj zakon ubrzo doći u ovaj parlament i o njemu ćemo se moći izraziti. Na samom kraju, izražavam veliko zadovoljstvo što drugi put u ovom parlamentu, to je bilo nedavno, postižemo jedan visok stepen saglasnosti o nekom pitanju koje Vlada nudi, odnosno ovo ministarstvo. Izražavam zahvalnost svim poslaničkim grupama, posebno onima koji su dali određene sugestije i predloge, tu posebno ističem poslanika Omerovića i poslanicu Trivan, koji su, i pored toga što se nalazi DS u opoziciji, dali tu podršku sasvim konkretnim sugestijama i predlozima. Na samom kraju kažem da će naša poslanička grupa podržati ovaj zakon i glasati za njega. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Tamara Tripić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svaki put kada se pred nama nađe zakon koji za temu ima položaj osoba sa invaliditetom, moramo sebi da postavimo pitanje koliko smo pomogli i koliko smo uspeli u ostvarivanju cilja da nam ti građani ne ostanu na margini društva, da u punom kapacitetu ostvaruju svoja prava, da žive i stvaraju kao ostatak populacije. Procenjuje se da danas u svetu sedam do 10% svetske populacije ima neku invalidnost. To vam je negde oko 600 miliona ljudi. Jedan od 10 Evropljana ima neku invalidnost fizičkog, senzornog, mentalnog ili psihičkog karaktera. Od toga, 50% njih je u produktivnom svom dobu. Veliki broj osoba sa invaliditetom živi u klimi diskriminacije, predrasuda, neznanja, često sa nezadovoljenim osnovnim elementarnim potrebama života. Invalidnost donosi posebne teškoće za žene, decu, starije i izbeglice. Svet je još 1993. godine, usvajanjem standardnih pravila UN od strane Generalne skupštine, napustio koncept medicinskog shvatanja problema invalidnosti. Danas je prihvaćeno shvatanje da je invalidnost pitanje ljudskih prava. Takođe, koncept garantovanja jednakih prava za sve modifikovan je konceptom obezbeđivanja jednakih mogućnosti. Mislim da je mera uspeha svake vlade u omogućavanju građanima da pod istim uslovima i sa jednakim šansama imaju pristup svim segmentima društvenog života. Vlada, u kojoj je učestvovala DS, bila je motivisana idejom većeg zapošljavanja osoba sa invaliditetom i uključivanja ovog dela populacije u proces rada u državi. Pre donošenja Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, maja 2009. godine, postojali su različiti problemi, kako u vezi sa definisanjem invaliditeta, utvrđivanjem statusa osoba sa invaliditetom, procenom njihove radne sposobnosti, aktivnom politikom zapošljavanja osoba sa invaliditetom i obezbeđivanjem sredstava za njenu realizaciju, uključivanjem osoba sa invaliditetom u svet rada na otvorenom tržištu, ali i u zaštićenom zapošljavanju, zatim sa statusom preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i njihovo finansiranje i mnogi drugi. Postojeći Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom predstavljao je negde logičan nastavak nacionalne strategije za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom. Njegovo donošenje je bilo nužno zato što sva istraživanja su ipak pokazivala da su osobe sa invaliditetom kategorija stanovništva koja je na donjoj lestvici siromaštva i socijalne isključenosti. Ovde se, naravno, nameće pitanje uspeha implementacije ovog zakona, da li smo zadovoljni sa efektima i da li smo uspeli da poboljšamo uslove života ovih ljudi. Na jednom poznatom internet portalu objavljeni su rezultati istraživanja o zapošljavanju osoba sa invaliditetom koje je obavljeno u novembru 2011. godine. Istraživanje je obuhvatilo 244 poslodavca. Od ovog uzorka 41% kompanija zapošljava osobe sa invaliditetom. Kompanije koje ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom navodile su različite razloge. Prvo, da priroda posla nije takva da ga mogu obavljati osobe sa invaliditetom. Radni prostor nije prilagođen osobama sa invaliditetom, ali imamo 11% kompanija koje su se opredelile za ispunjavanje finansijske obaveze po ugovoru o poslovnoj saradnji sa preduzećem koje zapošljava osobe sa invaliditetom. Prema informacijama resornog ministarstva od početka primene ovog zakona do danas zaposleno je 9.056 osoba sa invaliditetom. To je dobro. Mislim da je time zakon opravdao negde potrebu svog postojanja, ali mi ne smemo da zaboravimo da po nekim procenama u Srbiji trenutno živi oko 800.000 osoba sa invaliditetom. Mislim i nekako imam snažan utisak da su oni i dalje nevidljivi za ovo društvo. Gde su problemi na kojima treba raditi? Naravno, kao prvi problem tu se nameće diskriminacija što putem govora, što putem ponašanja, problem pristupačnosti informacijama, informisanosti o pravima, ali naravno fizičke barijere kao hroničan problem u Srbiji. U oblasti obrazovanja imamo problem u procesu uključivanja dece sa smetnjama u razvoju redovne škole. Naime, da bi taj proces bio uspešan mislim da je neophodno prilagođavanje metoda rada u školama, prilagođavanje prostora, ali isto tako mislim, obzirom da sam i ja majka, da je neophodna edukacija druge dece i njegovih roditelja kako bi ovaj proces zaista na kraju bio uspešan. U oblasti zdravstva može se reći da je Srbija relativno dobro regulisala oblast zdravstvenog osiguranja i zaštite osoba sa invaliditetom. Ono na čemu treba raditi je dodatno produbljivanje i približavanje svih prava osobama sa invaliditetom, a naravno u saradnji sa organizacijama koje se time bave. Nije dobro da imamo hitnu pomoć koja nema kola sa rampom za invalidska kolica. Pored toga postoje problemi kome se sve daju dozvole za uvoz pomagala koji danas imaju, a već sutra nemaju rezervne delove. Dakle, problema i dalje ima dosta. Država u tom smislu mora da nastavi sa pomeranjem granica, da omogući svim našim građanima da uživaju svoja prava i da na taj način preuzmu i obaveze da se brinu o sebi o svom zdravlju, ali i o svojoj egzistenciji. Predložene izmene zakona usklađuju postojeći zakon sa Zakonom o kontroli državne pomoći, odnosno sa uredbom o pravilima za dodelu državne pomoći, kao i sa strategijom razvoja zvanične statistike, to je ovaj deo koji se tiče da se više ne gledaju podaci o prosečnoj zaradi u privredi, već po zaposlenom. Član 7. precizira uslove za dodelu državnih subvencija, posebno preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju osoba sa invaliditetom, što je dobro rešenje. Jedina suštinska izmena je brisanje člana 29. koji predviđa penale za poslodavce koji ne zaposli osobu sa invaliditetom. Postavlja se pitanje da li mi time rešavamo problem? Da li će to naterati ili sa druge strane motivisati poslodavca da počne sa zapošljavanjem osoba sa invaliditetom? Mislim da to nije način. Mislim da osobe sa invaliditetom i dalje nisu prihvaćeni u društvu. Poslodavci se otvoreno opredeljuju da pre plaćaju državi nego da se upuste u avanturu i uposle građanine ove države koji samo sticajem nekih okolnosti osoba sa invaliditetom. Da zaključim, Demokratska stranka se nada da će Vlada posvetiti malo značajniju pažnju poboljšanju života i uslova života i ostvarivanja koncepta jednakih mogućnosti za osobe sa invaliditetom. Ukoliko se značaj ovih sistemskih rešenja ne shvati ozbiljno bojim se da će jedan deo naših građana nastaviti da živi svoj život daleko od očiju javnosti, zatvoreni u svoje domove, a bogami i u svoje umove. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Molim vas prijavite se. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade gospodine Krkobabiću, dame i gospodo narodni poslanici, očekivao sam da danas Skupština bude u vanrednom zasedanju zbog značajnih događaja koji se ovog trenutka dešavaju u Briselu i da je mnogo važnije od ove teme. Ali, vi ste Vlada, vi ste vladajuća većina, vi namećete teme i mi ćemo pričati o onome što ste danas nametnuli kao temu. Znate, gospodine Krkobabiću, jutros kada sam krenuo za Beograd iz Kruševca sreo sam svog komšiju. On je dugo godina već invalid i pita me – komšija, za Beograd. O čemu raspravljate danas. Raspravljamo danas o Zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba za invaliditetom. On mi kaže – znači biće izbora čim se Vlada setila trudnica i invalida to je najbolji nagoveštaj da će biti izbora. Što ste nezadovoljni? Što cokćete i što dobacujete? Biće izbora samo još niste informisani, ima mnogo neobaveštenih u sali. (Predsedavajući: Molim vas gospodo ne dobacujte.) Komšija kaže – invalid sam od rođenja nažalost i dosta se promenilo toga u mom životu kada je reč o tome kako su me oslovljavali. Bio sam invalid, osoba sa posebnim potrebama, sa hendikepom, ponovo sam invalid, ali sam pre svega čovek i molim vas da tamo kad raspravljate u parlamentu o položaju, pravima invalida da pre svega razumete da smo i mi ljudi. Apsolutno sam uveren iz diskusije svih prethodnih govornika da mi zaista se ovde saosećamo sa tom najugroženijom populacijom među građanima Srbije. Nažalost, kroz istoriju Srbije, kroz istoriju parlamentarizma invalidi su kao osetljiva kategorija bili ona kategorija o kojoj se najčešće raspravlja pred izbore i vrlo često se pobuđuje empatija kada je reč o našim ljudima da se sete invalida kada se apostrofiraju u tim, za svako društvo, vrlo turbulentnim političkim vremenima kakvi su izbori. Apsolutno sam uveren da o invalidima treba raspravljati ne samo kada je pred izborna kampanja, kada su izbori u pitanju. Da treba donositi zakone koji će zaista suštinski popraviti položaj invalida. Ne samo da ih poprave da to bude slovo u zakonu, već da oni zaista osete poboljšanje u kvalitetu svog života. Taj isti komšija me je pitao – koliko taj zakon danas o kome raspravljate ima članova. Odgovorio sam mu da ima 13 članova. Znači, sigurno će biti izbora. Zakon koji ima samo 13 članova je kozmetički zakon. Zakon sa 13 članova može da donese određena poboljšanja. Suštinski vi zaista menjate taj član 29. prethodnog zakona u članu 4. gde se kaže da prema propisima o državnoj pomoći za naknadu dodatnih troškova zapošljavanja osoba sa invaliditetom i drugim propisima od državne pomoći koji su potrebni za primenu propisa itd, itd. Praktično ukidate te penale koje su privatni preduzetnici plaćali kada ne zaposle osobe sa invaliditetom. Ali, kada govorimo o zapošljavanju, kada govorimo o Republici Srbiji koja ima armiju od 750.000 nezaposlenih tu se najbolje vidi kakva je pozicija nezaposlenih i kako je ophođenje vladajuće većine prema toj populaciji. Vi ste obećavali 100 milijardi stranih investicija i može li država u kojoj vladajuća partija obećala 100 milijardi stranih investicija, a obezbedila samo 100 miliona evra… (Predsedavajući: Molim vas gospodine Milivojeviću da se vratite temi. Pustite investicije, vratite se temi.) Vas da pitam gospodine predsedavajući – može li država Srbija da reši problem invalida i nezaposlenih ako se za 10 meseci ove Vlade ova Vlada zadužila 3,5 milijardi evra, a samo od stranih investicija imamo 100 miliona evra, a imali smo obećanih 100 milijardi? Naravno, da ne možemo. To kažu i moje kolege iz SNS koje mi dobacuju. Naravno, da ne može i naravno da ta država i to društvo ne mogu na adekvatan način da se bave brigom o invalidima. Ne može to ni jedan tihi govor da probodi, ni jedna tiha rečenica, znate, kada tiho govore da ne probude radikale u sebi. Ne može, koliko god se oni trudili, to ne mogu da sakriju. To je tema o kojoj treba pričati. Treba doći u ovu Skupštinu, u ovaj parlament i pratiti ono što je tog dana aktuelno. Ne možete vi ovom temom da sakrijete da se danas razgovara u Briselu o vašoj nesposobnosti iz 1999. godine.
Gospodine Milivojeviću, molim vas, samo me saslušajte minut. Koliko god se vi trudili da na neki način prikrijete svoju diskusiju i cilj svoje diskusije, molim vas, ostavite sada stranačka pitanja po strani. Raspravljamo o jednom veoma značajnom i osetljivom zakonu. Mislim da nije sada nimalo primereno da o bilo čemu drugom razgovaramo. Zato vas molim da se vratite na zakon i onda smo u toku teme dnevnog reda. Izvolite.
Zahvaljujem vam na sugestiji. Probaću da se razumemo, ne toliko vi i ja, vi i ja se jako dobro razumemo, i gospodin Krkobabić i ja samo se uvek divno razumeli, i tu nemam nikakav problem u komunikaciji kada je on u pitanju i Partija ujedinjenih penzionera Srbije, imam problem sa vama što dobacujete, ne zato što mi dobacujete, mene to ne može da dekoncentriše, ali imamproblem što na ova pitanja, koja sam vam postavio, vi nemate odgovore, nego gledate u pod. I treba da gledate u patos. Kad govorimo o ovom zakonu, znate, veoma dobro razumem potrebe naših građana koji imaju određeni stepen invalidnosti, bez obzira da li se on tiče nemogućnosti da se kreću, da li se tiče nemogućnosti čulnog opažanja ili nekih drugih problema. Sad kad pogledate republičke institucije u Srbiji gde sve invalidi imaju mogućnost pristupa, gde su sve napravljene one rampe ili nisu napravljene rampe, dobro je da svaka lokalna samouprava obezbeđuje invalidima da mogu da ostvare određena prava kao građani, jer i oni na kraju plaćaju porez od toga što zarade i od tog poreza se finansira država, ali, znate, nije sve u tome da im obezbedimo samo pristup institucijama, mnogo više treba toj populaciji. Nemam ja problem da glasam za izmene ovog zakona. Biće to dobrih izmena. Nemam ja ništa protiv ni tih izmena, što ovaj zakon ima samo 13 članova. Toliko ima i znači da je prethodni zakon dobro napisan i da se dobro primenjuje u praksi i da su se kroz primenu u praksi utvrdile određene nepravilnosti u tom zakonu, ali ponovo imam taj problem kako popraviti položaj invalida u Srbiji kad 750.000 ljudi u Srbiji traži posao i kako popraviti položaj invalida u državi koju je Vlada za samo 10 meseci zadužila za tri i pô milijarde? Kada mi to odgovore alhemičari iz vladajuće većine biću apsolutno uveren da ćete vi rešiti probleme u ovoj zemlji. Pošto odgovora nema, mislim da nam predstoje izbori. Hvala.
Samo jedan mali komentar, radi javnosti. Radi se o izmeni i dopuni Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom koji ima 55 članova. Ovo su dopune zakona, članovi koji se menjaju. Više radi javnosti, da se zna da zakon ima toliko članova. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika. Izvolite.
Ne znam da li ću baš tačno citirati tu rečenicu, ali Njegoš je govorio "Ko je gori, sad je doli, a ko doli, gori ustaje". Ne treba shvatati tragično tu sinusoidu kroz koju svaki čovek u životu prođe, i dobre i loše stvari, i vlast i opoziciju. Ono što mi smeta je ta količina žuči, jeda, mržnje koja se prosipa ovde kroz svaki takav govor. Da li će od te žuči i jeda i mržnje građani u Srbiji živeti bolje? Neće. Da li to građani Srbije očekuju? Mislim da ne očekuju. Od ovog parlamenta, od Vlade Republike Srbije, od svih odgovornih ljudi očekuju odgovore. Ne očekuju politički kečerizam, ne očekuju mržnju, jed, čemer. To ne očekuju od nas. Nisam siguran da li sam toliko adekvatan i toliko pametan da mogu na sve da odgovorim, ali, što se tiče tih zaduživanja, vrlo rado će Vlada doći ovde i ministar finansija može odgovoriti. Međutim, sva ta nova zaduživanja su najvećim delom bila da bi se servisirala ona koja smo zatekli i sve ono trulo i svaku trulu dasku na koju smo zgazili u proteklih osam meseci kao Vlada i kao odgovorni ljudi, a na šta smo došli. Niko ne kaže da li su ta nova zaduživanja, ukoliko je bilo i koliko je bilo…
Vreme, gospodine Babiću.
Ako je potrebno, koristiću i vreme poslaničke grupe.
Imate repliku.
U redu, sa dve rečenice završavam. Sigurno da taj novac nije otišao za servisiranje sagorenih, opljačkanih, otetih para kroz Razvojnu banku Vojvodinu, kroz razne banke, Agrobanku, Razvojne fondove Vojvodine ili ne znam kakve stvari kroz koje je kao protočni bojler prolazio novac svih građana Republike Srbije i zbog toga sada kada istrage, kada institucije sistema mogu da rade i rade svoj posao onako kako treba, onda se kaže – politički revanšizam. Kakva je cena ovog čemera, mržnje, koja je pokazana u prethodnom govoru?
Neću dozvoliti da se ova rasprava, koja je bila izuzetno argumentovana, umerena, korisna, pretvori u jedan šou i prepucavanje između poslaničkih grupa. Molim vas da privedemo kraju repliku. Reč ima gospodin Milivojević, replika. Izvolite.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Gospodine Krkobabiću, uvažavajući vas i vaše godine, pokušaću da ovo bude moje poslednje javljanje po ovoj današnjoj temi. Na kraju, uvažavajući i vašu stručnost kada je reč o ministarstvu koje vodite i iskustvo koje imate, ne mogu a da ne odgovorim. Gospodine Krkobabiću, kada sam bio u Vrlici, u Koljanima, baš tamo kod vas, u Bukovom Dolcu, čuo sam jednu divnu poslovicu – i državna kesa ima dno, pa kada tu državnu kesu vi pocepate i probijete dno sa opterećenjem tih velikih dugova, onda čitava zemlja vidi dno. Znate, mi nismo ovde zato što mi vas ne volimo ili smo ljubomorni na vas ili vam zavidimo na nečemu. Mi vas ne kritikujemo zato što ste vi na vlasti, a mi u opoziciji, pa nemamo preča posla da radimo, nego baš vas da kritikujemo. Mi isključivo kritikujemo vaše političko delovanje, vašu demagogiju. Moram da vas podsetim da ste jedva osvešćivali Zoranu Mihajlović na konferencijama za novinare Srpske napredne stranke kada je 31. decembra 2011. godine saopštila da je državni dug porastao na 14 milijardi. Sada, kada je državni dug 19 milijardi, nema vas nigde da se čudite, da se šokirate. Poslušajte mene. Prošli put sam vam kazao, ja sam za vas tako šokirane najbolja anti-šok terapija, da vam pokažem u koji sunovrat ova aflaštetočinska vlada vodi ovu državu i ovu zemlju. Moram to da radim ne zbog vas, jer vama ne vredi ni govoriti, ni savetovati vas, ali to radim zbog građana koji su nas birali. Moram da obavestim javnost u ovoj zemlji kakva se ekonomska katastrofa sprema ovoj zemlji. To ne može nijedno hapšenje da prikrije, to ne može nijedna izmišljena afera da prikrije, ekonomska katastrofa i kolaps su nam na pragu.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, pa narodni poslanik Zoran Babić i završavamo sa replikama.
Zaista bih takođe apelovao da se vratimo na tačku dnevnog reda, ako je moguće, pošto je moj kolega Milivojević govorio o nekim aspektima koji su povezani s tačkom. Bilo je momenata, da kažem, malo preciznijih objašnjavanja naše sveukupne loše ekonomske i fiskalne situacije kojoj je doprinela ova vlast, ali je bilo, čini mi se, nepotrebno da uvaženi kolega iz vladajuće većine to iskoristi, pa ode u već poznat meni, kojim se oni koriste, optužbi i neistina i svega ostalog vezanog za DS. Samo zato sam se javio. Taj njihov prepoznatljivi repertoar mislim da mnogo više pokazuje da nema veze sa ovom tačkom dnevnog reda. Da vam kažem, da mi ovde pričamo o saksijama i hortikulturi, oni bi opet pričali o nekakvim lopovima iz DS, "Razvojnoj banci Vojvodine" i onda kada im neko odgovori onda se ljute. To je potpuna besmislica. Zar, niste rekli da su vam tužilaštva sada u petoj brzini, niko živ ne spava, imate specijalne timove, imate čuda, pa izvolite, neka ljudi rade svoj posao i primenjuju zakon. Niko normalan u ovoj zemlji nema ništa protiv toga. Meni samo nije jasno odakle ta potreba da se stalno jedna stranka žigoše i da se ovde drže predavanja, pa ma koja da je tačka dnevnog reda. Mislim da je to neukusno. Lepo smo vam jutros pročitali šta su stara zaduženja, šta su kamate, šta su nova. Lepo smo vam rekli u brojku, u evro i to podaci Privredne komore Srbije, ne DS. Odmah se ljutite. Samo pojasnite šta je kečerizam? Ne razumem taj izraz. Ne znam šta to znači. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
U protekle četiri godine smo slušali različita opravdanja. Najdominantnija opravdanja zašto se u Srbiji živi teško, zašto je 200 hiljada obećanih radnih mesta, bez posla ostalo? Ne želim da licitiram, ali bar duplo više od onoga što je obećano radnih mesta. I za sve je bila kriva svetska ekonomska kriza. Ova Vlada, ova skupštinska većina može slobodno da kaže - da kriva je svetska ekonomska kriza, ali kriva je prethodna vlada, čija se politika jasno vidi u jednoj rečenici bivšeg premijera koji je rekao – Srbija je statistički izašla iz krize, ali građani Srbije to neće da osete. Šta nas briga. Ko je onda izašao iz krize? Takva neodgovorna politika je dovela do promena na biralištima, na izborima, onako kako treba, demokratski, voljom. Građani Republike Srbije su rekli jednoj politici doviđenja, drugoj politici da je dobrodošla i mi ćemo se izmeriti na narednim izborima, ma kada oni bili, spremni smo na sud javnosti, na sud građana Srbije i uvek ćemo prihvatiti izbornu volju. Ne znam zašto se kolega, koji je pre mene govorio, našao prozvanim kada sam govorio o raznim osumljičenim, po različitim aferama, ni jednu stranku nisam pomenuo. Ne znam zašto se našao prozvanim. Ne znam, zaista. Međutim, ono što cela Srbija zna to je da sa ovakvom politikom i sa razvijanjem dobrosusedskih ili ne znam kakvih odnosa sa "Nambijom", i takvim nekim zemljama, mislim da DS jedina poruka koju je često jedan kolega upućivao, u prethodnom sazivu, kada je govorio - prvih dvadeset godina, gospodo u opoziciji je teško, posle toga će te se navići.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, gospodine predsedavajući, nadam se da će i za mene važiti isti Poslovnik, koji je važio za moje prethodne kolege ili ću opet imati priliku da se na meni primenjuje Poslovnik koji se nije primenjivao na prethodnom govornicima. Pokušaću da budem u temi i na temi. Ko bi gori - taj bi doli, čini mi se da je moj kolega Gundulić napravio lapsus. Ali, mislim da i ovi što tapšu, da će onu "Nambiju", konačno ispraviti u Namibiju, ja nisam agastrirao, nisam ni magistrirao, nemam problema ja sam zemljoradnik. Na dnevnom redu su invalidi, odnosno Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju i pokušaću da o tome govorim. Tim što, moram malo da stavim osvrt na ove izbore, zato što su toliko puta spomenuti i mislim da je to želja mojih prethodnika.
Gospodine Rističeviću, molim vas ostavite izbore. Vratite se na dnevni red, prekinuću vas. Budite sigurni…
Sačekajte malo, ima veze sa invalidima.
Saslušajte me, molim vas. Ako hoćemo da budemo kolegijalni, saslušajte me. Da se čujemo kao ljudi, molim vas, radi ovog zakona, i …prekinite izbore i pređi te na zakon. Izvolite.
Nemojte da me prekidate u pola rečenice. Nisam ničim to zaslužio. Bili ste veoma tolerantni prema opoziciji i to poštujem. Samo sam pokušao da kažem da razumem želju da kada se govori o invalidima neko govori o izborima zato što još uvek mogu da pređu cenzus. Neću više o tome govoriti. Što se invalida tiče to je mnogobrojna populacija. Njih ima 15%. Zvanične statistike ne mogu da utvrde taj broj iz razumljivih razloga. Postoje razne vrste invalida, od invalida rada, invalida rata, civilnih invalida, postoje invalidi koji su rođenjem bili invalidi, postoje invalidi koji su to postali u radu, ratu, koji su ostali bez delova tela itd. Priča o invalidima je priča o nama samima. U današnje vreme je teško živeti i ukoliko niste invalid, a možete zamisliti sa koliko teškoća se susreću osobe o kojima mi danas raspravljamo. Tačno je da zakon ima samo 13 članova, ali svih 13 članova se odnosi na izmene i dopune zakona koji je donela prethodna, bivša vlast, odnosno bivši režim. Taj zakon je bio kvalitetan i s obzirom da se o njemu nije govorilo, reći ću da se pre svega odnosi na ukidanje jezivih penala koji su bili predviđeni za preduzetnike, pre svega u privatnom sektoru, da oni koji ne izmire svoje obaveze, ukoliko ne zaposle invalida, a ima ih 20 zaposlenih i ukoliko na svakih 50 zaposlenih ne zaposle jednog invalida, oni su pored obaveze da uplaćuju negde oko 22.000, bili u obavezi da plaćaju penale, ukoliko zakasne i to ne urade do tridesetog u mesecu. Sa ovih 13 članova su se ispravljali nedostaci koji su bili proizvod prošlog zakona i koji su nanosili jezive sankcije, pre svega privatnom sektoru i privredi. Ono što jelako za utvrditi je da zakon o čijim izmenama govorimo, kada je donesen nije se izgleda odnosio na državni javni sektor, već se samo odnosio na privatni sektor, što je bila njegova manjkavost. Mislim da su najkomfornija radna mesta bila recimo u PTT, EPS, u javnim preduzećima i ustanovama, gde radi 105.000 ljudi, a u ukupnom javnom sektoru radi 600.000 i mislim da se odredba na svakih 50 zaposlenih jedan invalid, nije odnosila na javni državni sektor, gde se pre svega veoma surovo primenjivala na privatni i to se ovim zakonom delimično ispravlja. To je jedan od razloga zbog koga ću glasati za ovaj zakon. Kao predsednik NSS, moram da kažem da je teško utvrditi broj invalida, da postoje osobe sa invaliditetom, pre svega na selu, koje nisu bile penzijsko invalidski osigurane u vreme kada im je nastalo oštećenje zdravlja ili telesno oštećenje. Dakle, većina njih je u rukovanju mašina postalo invalid, a da pri tome nisu imali odgovarajuću plaćenu invalidsku zaštitu. Tako da su ostali invalidi koji ne primaju nikakvu invalidninu zbog svojih oštećenja koja su stekli prilikom rada na njivama, sa mašinama, traktorima, gde je najčešće stradala ruka. Dakle, to su invalidi koji pre svega nemaju nikakva primanja. Sa druge strane, i dalje sa ostatkom svog zdravlja, sa ostatkom svog tela pokušaju da rade na njivama, u poljima i da doprinose, da stvaraju neki društveni proizvod, a da pri tome ne primaju nikakvu naknadu. Čak šta više, oni kao poljoprivredna gazdinstva ne maju pravo ni na refundaciju onih 75% ili u visini jednog prosečnog ličnog dohotka, koliko vidim to se sa 22.000 diže na 30.000. Dakle, u jednu ruku su sami sebi bili poslodavci, u drugu ruku su bili svoji radnici, tako da ni kao svoji radnici nisu imali privilegiju da imaju ono što imaju drugi invalidi rada. Sa druge strane, kao svoji poslodavci nisu imali pravo na refundaciju, odnosno na sadašnje podsticaje koji se tiču zapošljavanja osoba sa invaliditetom. U obavezi sam da to kažem, kao i to da postoji u Vojvodini 8000 ljudi, odnosno 24.000 na teritoriji Srbiji invalida rada koji su stariji od 50 godina i koji primaju samo 50% penzija. Udruženje sa teritorije Vojvodine, Savez invalida Vojvodine, a to ću proslediti ovom ministarstvu, traži da se takvi penzioneri koji primaju 50% invalidske penzije, a to je često 6.000 do 7.000 mesečno prevedu u punu penziju, zato što je njihov položaj gori od položaja socijalnih slučajeva, jer oni više nemaju gde da se zaposle. Većina njih ima više od 50 i 55 godina. Stoga su oni zahtevali i od mene i od drugih poslanika da prenesemo ministru koji se bavi socijalnim pitanjima da se tih 24.000 invalida na teritoriji Srbije, a 8.000 na teritoriji Vojvodine prevede na 55% penzije u 100%, s obzirom da oni ne mogu više u tim godinama tako lako da se uposle, bez obzira na olakšice koje ovaj zakon daje poslodavcima koji upošljavaju invalide. Takođe, moram da vas podsetim, a verovatno ste i vi čitali pripovetku, kao i ja sam, koju je napisao našu čuveni pisac Laza Lazarević "Sve će to narod pozlatiti". Radi se o invalidu rata, kad izlazi i rata, njegov otac, kazandžija Blagoje, govori da će sve to narod pozlatiti i posle da će sve to Bog platiti. Međutim, takvi invalidi su ostali potpuno u nemilosti. Dakle, postoji i danas ta vrsta invalida koje možemo videti na ulicama na prose. Posebno me pogađa to što se ponekad radi o ratnim vojnim invalidima, bez obzira što ne smatram da su naši zakoni manjkavi, smatram da nam je administracija i procedura veoma loša, da oni prolaze kroz mnoštvo prepreka, da to ne mogu da savladaju i da mnogi od invalida ne mogu da iskoriste prava koja bi im po stanju svog zdravlja, odnosno po invaliditetu, mogla da pripadnu. Svakako ću podržati ovaj zakon o profesionalnoj rehabilitaciji, ali ovde moramo da znamo. Dakle, ono zatečeno stanje koje smo zatekli pogađa i zdrave i invalide. Moramo reći da je bivši režim koji je vladao deset godina, odnosno nosač bivšeg režima, koji nas stalno podseća na neke prošlosti, pa i ja moram da kažem, u proteklih deset do 12 godina gotovo je unakazio našu ekonomsku situaciju i da je ova država, koja treba da nosi celu socijalnu situaciju, dakle, da izdržava sedam miliona ljudi, samim tim da poboljša stanje invalida, da je ona sa svojom privredom danas u takvom stanju da je to jedan ogroman kamion preopterećen, u kome imate motor Fiće i tako vozilo može da ide samo nizbrdo. Dakle, ono što smo zatekli je vozilo u takvom stanju, koje je teško sada popeti, zaustaviti pre svega u toj nizbrdici i onda polako početi penjati ga da se ova država jednom uspravi. Dakle, naše ekonomske neprilike su takve da u industriji trenutno radi svega 350.000 ljudi. To su oni ljudi koji treba da doprinesu da ova privreda stane na svoje noge i da ta privreda isporučuje novac i da svi iz te privrede ostvare svoja profesionalna i socijalna prava, samim tim i invalidi. Takvu privredu mi nismo zatekli. Zato me pogađaju reči prethodnih govornika koje su neutemeljene. Tu nema nikakve vrste samokritike, da neko ko je ovaj narod i ovu državu, običnog čoveka doveo do pozicije da je potpuno iskorišćen i bačen u smeće, da takve političke snage nama drže pridike o tome kako smo mi za celih šest meseci upropastili nešto što su u stvari oni upropašćavali 12 godina i danas kad se država zadužuje, pre svega se zadužuje da vraća one dugove od zajmova i kredita koje su oni potrošili, pre svega ne u blagostanje običnog čoveka, već u blagostanje njihovih političkih lidera i njihovih prijatelja tajkuna.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn.
Hvala. Poštovani ministre, poštovane dame i gospodo, Romska partija kao deo poslaničkog kluba SNS u svakom slučaju podržava ovaj predlog zakona. Mi ćemo u danu za glasanje, ja ću zajedno sa članovima poslaničkog kluba SNS glasati za ovaj zakon. Činjenica da glasamo jeste dosledna politika, odgovorna politika prema socijalno ugroženim kategorijama, ne samo u vreme izbora, već i u vreme kad se raspravlja o različitim zakonima. Na Zakon o državnim službenicima 2007. godine Romska partija je predložila amandman. Pročitaću tekst tog člana zakona, koji govori o sledećem – organi državne uprave staraju se u skladu sa Ustavom, zakonima i drugim aktima o sprovođenju posebnih mera radi postizanja pune ravnopravnosti lica i grupe lica koji su suštinski u nejednakom položaju sa ostalim građanima. Dakle, ovde na jasan način potvrđujemo da smo 2007. godine, kada smo govorili o Zakonu o državnim službenicima, jasno videli da ljudima sa invaliditetom treba dati posebnu podršku, da državni organi treba da definišu posebne mere afirmativne akcije. Mi danas u srpskom zakonodavstvu imamo takve mere, imamo uporište u srpskom zakonodavstvu da takve mere afirmativne akcije prema osobama sa invaliditetom sprovodimo i to upravo na osnovu amandmana koji su podneli ljudi koji su danas članovi poslaničkog kluba SNS. Kada govorimo o ovom poslaničkom klubu, ne možemo da govorimo o nekom ko se bavi tim pitanjima u vreme izborne kampanje ili neposredno posle izbora. Zaista možemo da govorimo o jednom doslednom odnosu prema ovom pitanju. Ono što je za mene izuzetno bitno kod samog ovog zakona, a pretpostavljam da je i predlagač razmišljao u tom pravcu, ali čisto bih želeo da prokomentarišem kako mi razumemo član 3. kojim se menja član 28. i ukoliko možda i nismo svi zajedno razmišljali u tom pravcu, možda da rezultat ove debate da doprinos tome da u sprovođenju ovog zakona zaista imamo jedan pogled koji će biti približan ovome o čemu ću da govorim. Diskusije su pokazale da nekada nije dovoljno samo doneti zakon. Diskusiju su pokazale da nekada nije dovoljno samo imati sredstva i direktno podsticati određene aktivnosti, a u ovom slučaju direktno podsticati otvaranje radnih mesta za osobe sa invaliditetom. Sem direktnog podsticanja, mi moramo da podržimo i niz drugih mera koje su u funkciji toga. Te mere jesu i mere menjanja društvenog ambijenta u kome živimo, mere promene prirodne sredine u kojoj živimo, mere promene urbanih uslova u kojima živimo. Mi na taj način razumemo deo člana 3. koji govori da prihodi budžetskog fonda predstavljaju sredstva iz budžeta Republike Srbije i sredstva iz člana 26. ovog zakona i koriste se za podsticanje zapošljavanja. Za nas je ta definicija "podsticaj zapošljavanja" jedna definicija koja treba vrlo široko da se shvati, definicija koja treba da podupre realizaciju svih ovih mera, realizaciju ovog zakona. Ona se ne odnosi samo na podsticaj konkretne firme da ona dobije određena sredstva i da se tim sredstvima zaposli jedna osoba. Možda mnogo više možemo da učinimo ako određenim sredstvima podstaknemo podizanje opšteg odnosa prema ovom pitanju, ako uključimo jedan broj nevladinih organizacija, jedan broj drugih aktera koji mogu da doprinesu stvaranju jednog društvenog ambijenta, gde ćemo svi da budemo odgovorniji prema ovom pitanju. Takođe, mi razlikujemo dve stvari. Jedna stvar jeste odnos privatnih lica, privatnih preduzetnika prema rešavanju pitanja koje je prvorazredno pitanje od kojeg se dokazuje društvena odgovornost, a ovo jeste za nas takvo pitanje. U tom smislu, svaki privatnik ne mora da ima isti nivo društvene odgovornosti, jer ljudi se bave otvaranjem firmi sa jednim drugim ciljem. U tom smislu, podržavam vaše rešenje da se tu daju određena odstupanja u odnosu na zakon koji smo imali do sad. Međutim, to ne može nas, sve nosioce državnih funkcija, sve one koji imaju odgovornost i za to kako funkcionišu državni organi, da nam umanje odgovornost, da to ne rešavamo u kućama za koje smo preuzeli odgovornost za njihov rad. U tom smislu sam saglasan sa kolegama, koje su pre ovo dogovorili, da prvo moramo da rešimo pitanje da li kod nas u službama u Skupštini ima zaposlenih ljudi sa invaliditetom, da li ima državnoj upravi i u svim ustanovama. Predlažem da vi kao ministarstvo preduzmete određene aktivnosti, da se zaista snimi kakva je situacija po pitanju angažovanja osoba sa invaliditetom a i po pitanju angažovanja ostalih kategorija koje jesu socijalno ugrožene i suštinski u drugačijem ekonomskom položaju, kao što smo to rekli u Zakonu o državnim službenicima, da vidimo kakvo je stanje po tom pitanju i da na osnovu toga definišemo konkretne mere koje će da sprovede ovaj akt zakona, o kojem ste vi govorili i da zaista nemamo situaciju, dozvolite na kraju da time zaključim, da kada govorimo o osobama koje su suštinski u različitom ekonomskom položaju - da li su to invalidi, da li su to pripadnici Romske nacionalne zajednice ili neko drugi, da državni organi, kao što su neke institucije koje se bave ljudskim pravima, uopšte nemaju zaposlene ljude iz tih kategorija. One onda daju sebi za pravo da kritikuju sve živo, da kritikuju privatni sektor, a da oni tamo gde imaju odgovornost, ne ponašaju se odgovorno prema tom pitanju. Ovim bih zaključio. Još jednom bih ponovio da ćemo u danu za glasanje glasati zbog vrlo konkretnih izmena koje donosi ovaj zakon. On jeste jedan vrlo bitan iskorak u tome da Srbija postane odgovorna država prema socijalno ugroženim kategorijama, a sigurno da danas govorimo o jednoj takvoj kategoriji. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam, da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Da li ministar želi reč? (Da.) Reč ima potpredsednik Vlade. Izvolite.
Poštovani poslanici i poslanice, dame i gospodo, dragi prijatelji, zaista sam impresioniran ozbiljnom, argumentovanom i vrlo brižnom diskusijom koju ste danas vodili ceo ovaj dan o jednom bitnom problemu ovog društva, a to je kategorija hendikepiranih ljudi iz različitih razloga – invalidska kategorija. Ako ovako ozbiljno raspravljamo sve probleme, sigurno ćemo napraviti iskorak napred, bez obzira koliko na kraju rasprave malo dodali i nekog šlaga na torti, to je uobičajeno u parlamentu i, prema tome, nećemo od toga praviti probleme. Nadam se da ova podrška koju ste dali danas, naporima Ministarstva da pripremi izmene i dopune Zakona koje su, manje-više, uvažile sve poslaničke grupe, da će biti podsticaja i za ostale probleme da ih na ovakav način rešavamo i da im prilazimo. Ministarstvo će iz ove diskusije izvući izuzetno značajne pouke. Pouke su tolike što nikada ne možemo napraviti jedan projekat koji je idealan i savršen. Uvek on zahteva doradu, uvek može biti bolji i svaki put kada se bude donosio će biti bolji. Morate shvatiti da je ovo u ovoj oblasti, u oblasti zaštite invalida, u socijalnoj politici uopšte, jedan početni ali ozbiljan iskorak. Upravo taj početni ozbiljni iskorak mi daje za pravo da se nadam da ćemo i u ostalim oblastima praviti ozbiljne iskorake, u pozitivnom smislu. Još jedanput, hvala vam na trudu. Hvala vam što ste imali strpljenja da oko ovog zakona potrošite toliko vremena. Hvala.
Hvala vama, potpredsedniče. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Sa radom nastavljamo sutra u 12,00 časova.